0-korrus
[nimisõna, substantiiv]
korrus, mille põrand asub allpool maapinda või sellega tasa

a
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku esimene täht

2. vastav häälik

a
[sidesõna, konjunktsioon]
(kiirkõnes:) aga

a
1. 365 või 366 päeva pikkune periood, mis on jagatud 12 kuuks ja algab 1. jaanuaril ning lõpeb 31. detsembril

2. 365 või 366 päeva pikkune periood, mis algab 1. jaanuaril ja lõpeb 31. detsembril

a
pindalaühik, 100 m²

a
[nimisõna, substantiiv]
muusikalise helirea kuues alusheli

a
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust 10‒18 korda väiksem, nt ag (atogramm)

a
(väljendab eitust, millegi puudumist)

à
[asesõna, pronoomen]
(kaalu, hulga, hinna puhul:) igaüks

aa
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab märkamist, taipamist, meenumist, imestust või üllatust

aabe
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjas hääliku või häälikuühendi tähistamise märk, nii suur- kui ka väiketäht

2. kirjutatud sümbol, mis esindab häälikut

3. see heli kõnes

aabits
[nimisõna, substantiiv]
1. raamat kirjaoskuse algete omandamiseks

2. raamat, mille abil lapsed lugema õpivad

aabitsajünger
[nimisõna, substantiiv]
aabitsa õppija, hrl äsja kooliteed alustanud esimese klassi lapse kohta

aabitsajüts
[nimisõna, substantiiv]
algklasside õpilane

aabitsakukk
[nimisõna, substantiiv]
kuke kujutis varasema aja aabitsa kaanel või esilehel

aabitsalik
[omadussõna, adjektiiv]
lihtsakoeline, algeline

aabitsaraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. raamat kirjaoskuse algete omandamiseks

2. raamat, mille abil lapsed lugema õpivad

aabitsatarkus
[nimisõna, substantiiv]
1. kooliõpetus

2. algteadmised mis tahes alal

aabitsateadmised
[nimisõna, substantiiv]
1. kooliõpetus

2. algteadmised mis tahes alal

aabitsatõde
[nimisõna, substantiiv]
algteadmine millegi kohta, üldtuntud tõde

aadam
[nimisõna, substantiiv]
(naljatamisi mehe, mõnikord ka üldse inimese kohta)

aadamakahvel
[nimisõna, substantiiv]
sõrmed söömisvahendina

aadamaõun
[nimisõna, substantiiv]
mehe kõrisõlm

aadamaülikond
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl mehe alastioleku kohta)

2. mehe alastioleku kohta

aadamaülikonnas
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(mehe kohta:) alasti, paljas

aade
[nimisõna, substantiiv]
ülev, paleuslik juhtmõte või idee

aadel
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskajal valitsenud) eesõigustatud kõrgem seisus

2. inimesed, kes sellesse rühma kuuluvad

aadeldama
[tegusõna, verb]
aadliseisusse tõstma

aadelkond
[nimisõna, substantiiv]
teatud riigi või piirkonna (organiseeritud) kõrgem seisus, aadlikud

aadellik
[omadussõna, adjektiiv]
1. aadlile või aadlikule omane

2. aadlisoost, aadliseisusest

aader
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja loomade torujas õõneselund, mida mööda voolab veri

aaderdama
[tegusõna, verb]
värvitud (mööbli)pinnale eseme vääristamiseks puidu- või marmorisarnast mustrit andma

aaderdus
[nimisõna, substantiiv]
1. värvitud (mööbli)pinnale eseme vääristamiseks puidu- või marmorisarnase mustri andmine

2. selline muster

aadlidaam
[nimisõna, substantiiv]
aadlisoost daam

aadlidiplom
[nimisõna, substantiiv]
aadliseisusse kuulumist tõendav dokument

aadlik
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgemasse seisusesse, aadelkonda kuuluv inimene

2. aadlisoost isik, aadlik

aadlikiri
[nimisõna, substantiiv]
aadliseisusse kuulumist tõendav dokument

aadlikonvent
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) maapäevi ettevalmistav rüütelkonna organ Liivi- ja Saaremaal

aadlilipkond
[nimisõna, substantiiv]
ratsateenistuskohustuse alusel moodustatud väeosa 16.–18. sajandil Rootsi riigis

aadlimarssal
[nimisõna, substantiiv]
(Tsaari-Venemaal:) kubermangu aadelkonna valitav peamees

aadlimatrikkel
[nimisõna, substantiiv]
1. täieõiguslike aadlisuguvõsade register 18. sajandi Eesti-, Liivi- ja Saaremaal

2. aadlisuguvõsade nimistu

aadlimees
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal valitsenud) eesõigustatud kõrgemasse seisusesse kuuluv mees

aadlimõis
[nimisõna, substantiiv]
aadlikule kuuluv (pärus)mõis

aadlipeamees
[nimisõna, substantiiv]
(Tsaari-Venemaal:) aadlike esindaja või juht

aadlipreili
[nimisõna, substantiiv]
vallaline (noor) aadlisoost naine

aadlipäritolu
[nimisõna, substantiiv]
pärinemine aadlisuguvõsast

aadliriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, kus on võimul aadel

aadliseisus
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskajal valitsenud) eesõigustatud kõrgem seisus

2. inimesed, kes sellesse rühma kuuluvad

aadlisuguvõsa
[nimisõna, substantiiv]
ühistest aadliseisusest esivanematest põlvnevad isikud

aadlitiitel
[nimisõna, substantiiv]
aadliseisuse mingisse kategooriasse kuulumist tähistav tiitel

aadlivapp
[nimisõna, substantiiv]
aadlisuguvõsa tunnuseks olev, seda teistest eristav vapp

aadlivõsu
[nimisõna, substantiiv]
(mõnikord ka halvustavalt) aadlisoost nooruk

aadliürik
[nimisõna, substantiiv]
aadliseisusse kuulumist tõendav dokument

aadress
[nimisõna, substantiiv]
1. isiku elupaiga või asutuse asukoha andmed (nt postisaadetise sihtkohana)

2. kellegi kodu või mingi asutuse andmed, näiteks maja number ning tänava ja linna nimi

aadressbüroo
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne asutus, kus peeti linna või riigi elanike elukohtade arvestust ning anti vastavat informatsiooni

aadressil
[postpositsioon, tagasõna]
kellegi kohta või pihta

aadressiraamat
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ja asutuste meiliaadresside jt andmete loend arvutis

aadresslaud
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne teatud asutuse, ettevõtte või nende süsteemi aadresside kartoteek, kust anti ka nende kohta infot

aadrilaskja
[nimisõna, substantiiv]
endisaja arst, kes ravivõttena veenist (või arterist) verd välja laskis

aadrilaskmine
[nimisõna, substantiiv]
veenist (või arterist) vere välja laskmine (endisaegse ravivõttena)

aadriraud
[nimisõna, substantiiv]
väike kirvekujuline terariist aadrilaskmiseks (rahvameditsiinis)

aafrikalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Aafrikale või aafriklastele omane

2. Aafrika kultuurile, elulaadile vms omane

aafriklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika elanik

2. Aafrika päritolu inimene

aafriklanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost aafriklane

aagenpits
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tants

aagreht
[nimisõna, substantiiv]
1. maapolitseikohtunik 15.–19. sajandi algul Liivi- ja Eestimaa kubermangus, hiljem ainult Eestimaal

2. maapolitseikohtunik pärisorjusajal

aaker
[nimisõna, substantiiv]
1. pindalaühik Inglise mõõdustikus, 4047 m²

2. pindalaühik

aakrik
[nimisõna, substantiiv]
mere poolt randa uhutud hukkunud laevade vara

aaloe
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikast pärinev lihakate ogaservaliste lehtedega taim, Eestis kasvuhoone- või toataim

aaloeekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
aaloemahlast saadav kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult

aaloemahl
[nimisõna, substantiiv]
aaloe lehtedest saadav ravitoimega mahl

aam
[nimisõna, substantiiv]
suur (puust) nõu hrl õlle või veini säilitamiseks ja vedamiseks

aamen
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. kristlikku palvet, jutlust kinnitav, lõpetav vormel

2. kinnitussõna palve v jutluse puhul

aamen
[nimisõna, substantiiv]
palve, jutluse lõpetussõna „aamen”

aamissepp
[nimisõna, substantiiv]
aamide (ka muude vaatide vms) tegija

aamoripost
[nimisõna, substantiiv]
flirtiv postkaartide või kirjade saatmine pidudel käsiposti teel

aamorpost
[nimisõna, substantiiv]
flirtiv postkaartide või kirjade saatmine pidudel käsiposti teel

aampalk
[nimisõna, substantiiv]
lage kandev ning vastasseinu ühendav jäme palk, tala (hrl taluhoonetes)

aanispits
[nimisõna, substantiiv]
naps (segatud) viina

aapestik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis keeles kasutatavate tähtede kogum, mis esitatakse kindlas järjestuses

2. mingis keeles kasutatavad tähed kindlas järjekorras

aar
[nimisõna, substantiiv]
pindalaühik, 100 m²

aara
[nimisõna, substantiiv]
1. pikasabaline kirju troopilise Ameerika papagoi, Eestis puurilind

2. papagoi

aardejaht
[nimisõna, substantiiv]
vabas õhus mängitav rahvusvaheline mäng, milles osalejad kasutavad GPS-i, täpseid maakaarte vms, et peita ja otsida teatud esemeid, mida nimetatakse aareteks

aardekütt
[nimisõna, substantiiv]
varandust otsiv inimene, tänapäeval hrl geopeituse mängija

aardelaegas
[nimisõna, substantiiv]
kaanega sahtlike, kirstuke vm panipaik väärtasjade vm vara säilitamiseks

aardeleid
[nimisõna, substantiiv]
maasse, veekogusse või mujale peidetud müntide või väärisesemete kogum arheoloogilise leiuna

aare
[nimisõna, substantiiv]
väärtuslik (peidetud või peidus olev) vara

aaria
[nimisõna, substantiiv]
iseseisev instrumentaalsaatega vokaalsoolo ooperis, oratooriumis, kantaadis

aaria
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. indoiraani keeltega ja päritoluga seostuv

2. aarja rassiga seostuv

aarialane
[nimisõna, substantiiv]
mõne varast indoiraani keelt kõnelnud hõimu liige

aarja
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. indoiraani keeltega ja päritoluga seostuv

2. aarja rassiga seostuv

aarjalane
[nimisõna, substantiiv]
mõne varast indoiraani keelt kõnelnud hõimu liige

aaronikepp
[nimisõna, substantiiv]
suurte nooljate lehtede, väikeste õisikuisse koondunud õite ja punaste marjadega mürgine rohttaim, Eestis aiataimena

aarum
[nimisõna, substantiiv]
suurte nooljate lehtede, väikeste õisikuisse koondunud õite ja punaste marjadega mürgine rohttaim, Eestis aiataimena

aas
[nimisõna, substantiiv]
1. nööri, traadi vms suletud keerd, (lihtsam või kokkutõmbamata) sõlm või selle osa

2. aas

aas
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik rohumaa (heina- või karjamaa)

2. suur looduslik maa-ala, kus kasvavad rohi ja lilled ning kust saab heina

aasahein
[nimisõna, substantiiv]
looduslikul rohumaal söödaks kasvatatav mitmeaastaste heintaimede segu (nt aruhein, timut)

aasaheinamaa
[nimisõna, substantiiv]
looduslik rohumaa heinamaana

aasalill
[nimisõna, substantiiv]
aasal, lageda peal kasvav lill

aasaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. aasadega varustatud

2. aasadest koosnev või moodustunud

aasana
[nimisõna, substantiiv]
liikumatu asend joogaharjutustes

aas-hundihammas
[nimisõna, substantiiv]
loodudel ja liivastel aladel kasvav siniste või lillakassiniste nutitaoliselt kobaras õitega rohttaim

aas-härghein
[nimisõna, substantiiv]
palumetsades kasvav kahvatukollaste õitega rohttaim, mis poolparasiidina kinnitub teiste taimede juurtele

aasialane
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasia elanik

2. Aasia päritolu inimene

aasialanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost Aasia elanik

aasialik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Aasiale või asiaatidele omane

2. nende kultuurile, elulaadile iseloomulik

aasiapärane
[omadussõna, adjektiiv]
Aasia maadele, rahvastele vms omane

aasima
[tegusõna, verb]
(naljatlevalt, lõõpivalt) nöökama, nöökima

aas-jürilill
[nimisõna, substantiiv]
heinamaadel ja mujal niisketes kohtades kasvav lillakasvalgete õitega rohttaim

aaskaerand
[nimisõna, substantiiv]
Eestis laialt levinud kõrreline rohttaim

aaskannike
[nimisõna, substantiiv]
karjamaadel ja liivastel niitudel kasvav kirjude õitega rohttaim

aas-karukell
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja nõmmedel kasvav tugevasti karvaste varte ja lehtede ning longus õitega rohttaim

aaskinnis
[nimisõna, substantiiv]
hrl nöörist või paelast aas kinnitusvahendina

aas-koldkaer
[nimisõna, substantiiv]
kuivadel niitudel puhmikutena kasvav peene kõrrega rohtaim

aas-kurereha
[nimisõna, substantiiv]
haraliste lehtede ja siniste õiega hallikasroheline rohttaim

aaslina
[nimisõna, substantiiv]
niitudel kasvav väike valgeõieline rohttaim

aasnelk
[nimisõna, substantiiv]
roosakasvalgete kuni helelillade narmastunud õitega niidulill

aasnurmikas
[nimisõna, substantiiv]
rohumaadel ja haljasaladel kasvav kõrreline rohttaim, väärtuslik söödataim

aas-rebasesaba
[nimisõna, substantiiv]
niisketel niitudel ja põlluservadel kasvav kõrreline rohttaim

aasristik
[nimisõna, substantiiv]
niitudel kasvav kolmetiste lehtede ja tumeroosade õitega rohttaim

aasristmik
[nimisõna, substantiiv]
mitmetasandiline, paljude loogetega ristmik

aas-seahernes
[nimisõna, substantiiv]
niitudel kasvav köitraagudega varte, kitsaste piklike lehtede ja väikeste kollaste liblika tiibu meenutavate õitega rohttaim

aassõlm
[nimisõna, substantiiv]
aasana, aasast tehtud sõlm

aasšampinjon
[nimisõna, substantiiv]
karjamaadel kasvav valge kübaraga söögiseen

aasta
[nimisõna, substantiiv]
1. 365 või 366 päeva pikkune periood, mis on jagatud 12 kuuks ja algab 1. jaanuaril ning lõpeb 31. detsembril

2. 365 või 366 päeva pikkune periood, mis algab 1. jaanuaril ja lõpeb 31. detsembril

aasta-aastalt
[määrsõna, adverb]
aastast aastasse, iga aastaga

aastaaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. igal aastal korduv, looduslikult erineva ilmega osa aastast (kevad, suvi, sügis või talv)

2. üks neljast aasta osast: kevad, suvi, sügis või talv

aastaajaline
[omadussõna, adjektiiv]
aastaaegadega seotud, aastaajast olenev vms

aastaaruanne
[nimisõna, substantiiv]
aruanne tegevus- või majandusaasta kohta

aastaarv
[nimisõna, substantiiv]
kalendriaastat märkiv arv

aastaauhind
[nimisõna, substantiiv]
hrl igal aastal antav auhind ühe aasta saavutus(t)e eest

aastaeelarve
[nimisõna, substantiiv]
tulude ja kulude arvutlus eelarveaasta kohta, raha kasutamise plaan eelarveaastaks

aastahinne
[nimisõna, substantiiv]
koondhinne kogu õppeaasta kohta (koolitunnistusel)

aastahitt
[nimisõna, substantiiv]
aasta jooksul väga menukaks osutunud muusikapala

aastahoroskoop
[nimisõna, substantiiv]
teatavaks aastaks mõeldud ennustus mingil aastal, kuul või päeval sündinule

aastaintress
[nimisõna, substantiiv]
aastase perioodi eest pangale või hoiustajale raha kasutamise eest makstav tasu

aastajagu
[määrsõna, adverb]
umbes aasta

aastakahjum
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mille võrra aasta kulud ületavad aasta tulusid

aasta-kaks
[nimisõna, substantiiv]
1. üks või kaks aastat, paar aastat

2. üks või kaks aastat

aastakasum
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mille võrra aasta tulud ületavad aasta kulusid

aastakaup
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja tööalane kokkulepe aasta peale nt sulase ja peremehe vahel

aastake
[nimisõna, substantiiv]
(lüheldasena näiv, ainult üks) aasta

aastakene
[nimisõna, substantiiv]
(lüheldasena näiv, ainult üks) aasta

aastakiht
[nimisõna, substantiiv]
mandrijää sulamisel tekkinud viirsavi kiht, mis koosneb sulamisvee sette heledamast ja tumedamast osast

aastakiri
[nimisõna, substantiiv]
kord aastas ilmuv ajakiri

aastakokkuvõte
[nimisõna, substantiiv]
kokkuvõte tegevus-, majandusaasta vms kohta

aastakonverents
[nimisõna, substantiiv]
mingi organisatsiooni, teatava ala inimeste iga-aastane konverents

aastakoosolek
[nimisõna, substantiiv]
mingi organisatsiooni või asutuse iga-aastane aruande- ja valimiskoosolek

aastakäik
[nimisõna, substantiiv]
aasta, mis seob omavahel asjad või inimesed, kes või mis on sel aastal sündinud või loodud

aastakäive
[nimisõna, substantiiv]
käive aasta jooksul

aastakümme
[nimisõna, substantiiv]
1. kümme aastat, kümneaastane ajavahemik (hrl ühest täiskümnest teise täiskümneni)

2. periood, mis kestab 10 aastat

aastakümnetepikkune
[omadussõna, adjektiiv]
aastakümneid kestev või kestnud

aastalaat
[nimisõna, substantiiv]
iga-aastane suurem laat

aastalehm
[nimisõna, substantiiv]
tingühik piimakarja suuruse arvutamiseks antud aastal

aastalõpp
[nimisõna, substantiiv]
aasta lõppemise aeg, eriti vana-aastaõhtu

aastalüps
[nimisõna, substantiiv]
aasta jooksul väljalüpstud piim, aastane piimatoodang

aastamaks
[nimisõna, substantiiv]
ühe aasta eest makstav rahasumma

aastamakse
[nimisõna, substantiiv]
ühe aasta eest makstav rahasumma

aastane
[omadussõna, adjektiiv]
üks aasta vana

aastanorm
[nimisõna, substantiiv]
ühe aasta tavapärane kogus, üheks aastaks arvestatud määr

aastanumber
[nimisõna, substantiiv]
kalendriaastat märkiv arv

aastanäitus
[nimisõna, substantiiv]
iga-aastane ülevaatenäitus (hrl kunstinäitus)

aasta-paar
[nimisõna, substantiiv]
kaks-kolm aastat, mõni aasta

aastapalk
[nimisõna, substantiiv]
aasta jooksul saadav või teenitud töötasu (ühekordsena või kuupalkade summana)

aastapikkune
[omadussõna, adjektiiv]
üks aasta kestev

aastapreemia
[nimisõna, substantiiv]
preemia aasta töö eest

aastapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. päev, mil möödub teatud arv aastaid mingist sündmusest, millegi asutamisest, rajamisest vms

2. päev, mil möödub aasta või teatud arv aastaid mingist erilisest sündmusest, näiteks millegi rajamisest

aastapäevakontsert
[nimisõna, substantiiv]
aastapäeva tähistamiseks korraldatud kontsert

aastapäevapidu
[nimisõna, substantiiv]
aastapäeva tähistamiseks peetav pidu

aastaraamat
[nimisõna, substantiiv]
iga aasta ilmuv väljaanne, raamat (hrl ühingu, teadusasutuse vms artiklite, ülevaadete kogumik)

aastaring
[nimisõna, substantiiv]
rõngana nähtav aastane juurdekasv puutüve ristlõikel, kalade soomustel, kilpkonna kilbil vm, aastane kasvurõngas

aastaringne
[omadussõna, adjektiiv]
läbi aasta kestev või toimuv

aastaringselt
[määrsõna, adverb]
kogu aasta jooksul ilma katkestamata, terve aasta

aastarõngas
[nimisõna, substantiiv]
rõngana nähtav aastane juurdekasv puutüve ristlõikel, kalade soomustel, kilpkonna kilbil vm, aastane kasvurõngas

aastarütm
[nimisõna, substantiiv]
hooajaliste loodusnähtuste aastane korrapärane vaheldumine (nt lindude ränne, loomade karvavahetus, talveuni)

aastasada
[nimisõna, substantiiv]
1. väga pikk, sadade aastatega mõõdetav ajavahemik

2. umbes sada aastat

aastaselt
[määrsõna, adverb]
ühe aasta vanusena

aastastipendium
[nimisõna, substantiiv]
üheks aastaks määratud stipendium

aastatagune
[omadussõna, adjektiiv]
aasta tagasi toimunud

aastatellimus
[nimisõna, substantiiv]
tellimus aasta peale, tellimus aastaks (hrl ajakirjandusväljaannete ettetellimise kohta)

aastatepikkune
[omadussõna, adjektiiv]
aastaid kestev või kestnud

aastatetagune
[omadussõna, adjektiiv]
aastaid tagasi olnud, toimunud vms

aastati
[määrsõna, adverb]
eri aastatel

aastatoodang
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on aasta jooksul toodetud, aastane toodang

aastatuhat
[nimisõna, substantiiv]
(ajaarvamises:) tuhat aastat kestev ajavahemik

aastavahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. kalendriaasta vahetumine

2. vana aasta lõpp ja uue aasta algus

3. vana aasta lõpp ja uue aasta algus

aastavanune
[omadussõna, adjektiiv]
üks aasta vana

aastaülevaade
[nimisõna, substantiiv]
ülevaatlik kirjutis, ettekanne aasta jooksul tehtust või ilmunust

aašram
[nimisõna, substantiiv]
hindu erakla, mis hrl on tekkinud mingi pühamehe ümber ja kus tegeldakse vaimse enesearendusega

aažio
[nimisõna, substantiiv]
raha või väärtpaberi tegeliku börsihinna ja sellest madalama nimiväärtuse vahe

aateinimene
[nimisõna, substantiiv]
aateline, õilsate põhimõtetega inimene

aatekaaslane
[nimisõna, substantiiv]
aadete ja väärtushinnangute poolest kellelegi lähedane inimene

aateline
[omadussõna, adjektiiv]
aadetest lähtuv, neid tähtsaks pidav

aatemees
[nimisõna, substantiiv]
aateline, õilsate põhimõtetega inimene

aatleja
[nimisõna, substantiiv]
aateline, õilsate põhimõtetega inimene

aatman
[nimisõna, substantiiv]
(brahmanismis ja budismis:) inimese hing, tema sisemine mina

aatom
[nimisõna, substantiiv]
aine, keemilise elemendi väikseim osake, mis koosneb tuumast ja elektronkattest

aatomiajastu
[nimisõna, substantiiv]
tuumaenergia rakendamise ajastu

aatomiallveelaev
[nimisõna, substantiiv]
tuumajõuseadmega allveelaev

aatomielektrijaam
[nimisõna, substantiiv]
tuumkütusel töötav soojuselektrijaam

aatomienergeetika
[nimisõna, substantiiv]
energeetika haru, mis põhineb tuumaenergia muundamisel muudeks energialiikideks

aatomienergia
[nimisõna, substantiiv]
tuumareaktsioonis vabanev aatomituuma siseenergia

aatomifüüsik
[nimisõna, substantiiv]
aatomifüüsika eriteadlane

aatomifüüsika
[nimisõna, substantiiv]
aatomi, eriti aatomi elektronkatte ehitust uuriv füüsika haru

aatomilaev
[nimisõna, substantiiv]
tuumajõuseadmega laev

aatomimudel
[nimisõna, substantiiv]
aatomi ehitust selgitav lihtsustatud kujutis või kirjeldus

aatomipomm
[nimisõna, substantiiv]
tuumaenergial põhinev massihävitusrelv

aatomireaktor
[nimisõna, substantiiv]
seade tuumaenergia saamiseks

aatomirelv
[nimisõna, substantiiv]
tuumaenergial põhinev massihävitusrelv

aatomirünnak
[nimisõna, substantiiv]
rünnak, kus kasutatakse tuumarelva

aatomiseen
[nimisõna, substantiiv]
tuumaplahvatuse korral tekkiv seenekujuline radioaktiivne pilv

aatomispekter
[nimisõna, substantiiv]
isoleeritud aatomi kiirgusspekter või neeldumisspekter, mis on tingitud aatomite üleminekust ühelt elektronkatteolekust tulenevalt energiatasemelt teisele

aatomisõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, milles peamine relv on tuumarelv

aatomituum
[nimisõna, substantiiv]
aatomi positiivselt laetud keskosa, mis koosneb prootonitest ning neutronitest

aatomjõumikroskoop
[nimisõna, substantiiv]
skaneeriv mikroskoop, mida libistatakse konsooli külge kinnituva teraviku abil mööda pinda, et uurida üliväikesi objekte aatomtasandil ehk nn nanomaailma

aatomkell
[nimisõna, substantiiv]
täpne ajamõõtmisseade, mille töötamine põhineb aatomites toimuvatel võnkumistel

aatommass
[nimisõna, substantiiv]
aine ühe aatomi mass mõõdetuna süsinikuühikul põhinevates aatommassiühikutes

aatommassiühik
[nimisõna, substantiiv]
aatomite jt mikroosakeste massi mõõtühik (1/12 süsiniku isotoobi 12C aatomi massist)

aatomnumber
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi aatomituuma elektrilaengule ehk prootonite arvule vastav tunnus keemiliste elementide perioodilisussüsteemis

aatomruumala
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi ühe kilogrammaatomi ruumala

aatomvõre
[nimisõna, substantiiv]
aine kristallivõre põhitüüpe, kus kristallivõre sõlmedes asuvad aatomid

aatrium
[nimisõna, substantiiv]
mitmekorruselise hoone keskel asuv hall, millel on hrl klaaskatus

ab
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelleta?, milleta? (nt vennata, majata)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelleta?/milleta? (nt vennata, õpikuta)

abaaja
[nimisõna, substantiiv]
maani ulatuv pikkade varrukatega (musta värvi) ülerõivas, mida kannavad naised islamiriikides

abajas
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavale maasse ulatuv väike madal (mere)laht

2. väike laht

3. jõekäär

abakala
[nimisõna, substantiiv]
latikaga sarnanev magevee-, kohati ka riimveekala, Eestis tõenäoliselt välja surnud

abakus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl nelinurkne katteplaat samba, pilastri vms kunstiliselt kujundatud ülaosal ehk kapiteelil

2. kapiteeli katteplaat

abaluu
[nimisõna, substantiiv]
1. lame kolmnurkne paariline luu rindkere tagaküljel (inimesel ja imetajatel)

2. luu rindkere tagaküljel

abandoon
[nimisõna, substantiiv]
kindlustusleping, mille kohaselt kindlustusvõtja loobub omandiõigusest hüvitise eest või kohustustest vabastamise eest

abar
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmekordse võrgulinaga kalavõrk, mida kasutatakse suurte kalade püüdmisel

2. kolmekordne kalavõrk

abasiin
[nimisõna, substantiiv]
ühe Põhja-Kaukaasia rahva liige

abažuur
[nimisõna, substantiiv]
valgust suunav ning mahendav (pehmest materjalist) kate elektrilambil

abatükk
[nimisõna, substantiiv]
looma lihakeha abaluuga tükk

abaya
[nimisõna, substantiiv]
maani ulatuv pikkade varrukatega (musta värvi) ülerõivas, mida kannavad naised islamiriikides

abayah
[nimisõna, substantiiv]
maani ulatuv pikkade varrukatega (musta värvi) ülerõivas, mida kannavad naised islamiriikides

abdikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
võimust, kõrgest ametist lahtiütlemine, troonist loobumine

abdominaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kõhtu või allkehasse puutuv, sellega seotud

abdoomen
[nimisõna, substantiiv]
1. rindkere ja vaagna vahel asetsev seedeelundeid sisaldav kehaosa

2. kehaosa, kuhu läheb toit pärast söömist ja mis asub rinna all

abduktor
[nimisõna, substantiiv]
lihas, mis tõmbab liikuvat kehaosa keha keskjoonest eemale

abee
[nimisõna, substantiiv]
1. alam katoliku vaimulik Prantsusmaal

2. katoliku vaimulik Prantsusmaal

aberratsioon
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle või hälve

abessiinlane
[nimisõna, substantiiv]
Abessiinia (praeguse Etioopia) elanik

abessiinlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost abessiinlane

abessiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelleta?, milleta? (nt vennata, majata)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelleta?/milleta? (nt vennata, õpikuta)

abhaas
[nimisõna, substantiiv]
ühe Taga-Kaukaasia rahva liige

abhaasi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
abhaaside või abhaasi keelega seotud

abhaaslanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost abhaas

abi
[nimisõna, substantiiv]
1. aitamine, abistamine

2. see, mis või kes aitab

3. millegi kasuliku tegemine, et kellegi tööd või olukorda kergemaks teha

abi
(inimese kohta:) abiks, toeks olev, vajadusel asendav

abiaeg
[nimisõna, substantiiv]
põhitööd tagavateks tegevusteks kuluv aeg

abiaine
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ravimi kohta:) teatud lisaaine, mis tagab põhiaine õige koostise, hea toime, säilivuse vms

abiandja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes aitab kedagi nõu, jõuga vm moel

abiehitis
[nimisõna, substantiiv]
teenindava funktsiooniga (ajutine) ehitis, hrl suurema ehitise juures

abielluja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes peagi abiellub

abielluma
[tegusõna, verb]
1. abiellu astuma, abielu sõlmima, naist võtma või mehele minema

2. naist või meest abikaasaks võtma

abiellumine
[nimisõna, substantiiv]
abielu ametlik registreerimine

abiellumisealine
[omadussõna, adjektiiv]
sellises vanuses, mil seaduse järgi on lubatud abielluda (nt Eestis siis, kui on saadud 18-aastaseks)

abiellumishimuline
[omadussõna, adjektiiv]
abiellumist väga ootav ja sooviv

abiellumisiga
[nimisõna, substantiiv]
1. abiellumist lubav või abiellumiseks sobiv iga

2. abielu sõlmimise iga

abiellumiskeeld
[nimisõna, substantiiv]
keeld abielluda (nt katoliku vaimulikel)

abiellumus
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) abielude sõlmimise suhteline sagedus

abielu
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe inimese, hrl mehe ja naise ametlikult registreeritud perekondlik liit ning kooselu

2. mehe ja naise seaduslik liit

abieluaasta
[nimisõna, substantiiv]
abielus oldud aasta

abieluakt
[nimisõna, substantiiv]
varemalt abielu sõlmimise kohta koostatud paberdokument perekonnaseisuasutuses

abieludraama
[nimisõna, substantiiv]
abikaasade omavahelisi suhteid käsitlev näidend või film

abielueelne
[omadussõna, adjektiiv]
enne abiellumist olnud, abielule eelnenud

abieluettepanek
[nimisõna, substantiiv]
ettepanek selle tegijaga abielluda, abiellumisettepanek

abieluinimene
[nimisõna, substantiiv]
abielus olev inimene

abielukeeld
[nimisõna, substantiiv]
keeld abielluda (nt katoliku vaimulikel)

abielukolmnurk
[nimisõna, substantiiv]
olukord, mis on tekkinud ühe abielupoole armuvahekorrast kellegagi väljaspool abielu

abielukriis
[nimisõna, substantiiv]
pingelised, abielu kestmist ohustavad suhted abikaasade vahel

abielukütked
[nimisõna, substantiiv]
(abielus olemise kohta)

abielulahutus
[nimisõna, substantiiv]
1. abielu lõpetamine seadusega kehtestatud korras abielupoolte eluajal

2. abielu ametlik lõpp

abielulahutusakt
[nimisõna, substantiiv]
juriidiline dokument, mis on koostatud abielu lahutuse kohta

abielulaps
[nimisõna, substantiiv]
laps, kes on sündinud omavahel abielus olevatele vanematele (vastandatult vallaslapsele)

abieluleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega sõlmitakse abielu

abieluline
[omadussõna, adjektiiv]
abielule iseloomulik, sellega seotud, sellesse puutuv

abielulisus
[nimisõna, substantiiv]
(demograafias:) abielus olevate inimeste osatähtsus rahvaarvus või abiellumisealiste arvus

abielumees
[nimisõna, substantiiv]
1. abielus olev mees

2. abielus mees

abielumeetrika
[nimisõna, substantiiv]
1. meetrikaraamat, kuhu on märgitud andmed abielude kohta

2. meetrikaraamat, kuhu on märgitud andmed abielude kohta

abielunaine
[nimisõna, substantiiv]
abielus olev naine

abielupaar
[nimisõna, substantiiv]
1. abielumees ja -naine, abikaasad

2. mees ja naine, kes on abielus, abikaasad

abielupool
[nimisõna, substantiiv]
üks abikaasadest

abielurahvas
[nimisõna, substantiiv]
1. abielus inimesed

2. abielupaar

abielurikkuja
[nimisõna, substantiiv]
abielupool, kes murrab truudust, kellel on kõrvalsuhe

abielurikkumine
[nimisõna, substantiiv]
(abielus inimese kohta:) seksuaalsuhete harrastamine väljaspool abielu

abielus
[määrsõna, adverb]
seisund, kus kaks inimest on ametlikus liidus ja hrl elavad koos

abielusadam
[nimisõna, substantiiv]
(poeetiliselt abielu kohta)

abieluseadusandlus
[nimisõna, substantiiv]
abielu käsitlevad õigusnormid

abielusidemed
[nimisõna, substantiiv]
(abielus olemise kohta)

abielusuhe
[nimisõna, substantiiv]
abieluline vahekord, abielu

abielusuhted
[nimisõna, substantiiv]
abieluline vahekord, abielu

abielusõrmus
[nimisõna, substantiiv]
abielus oleku märgina kantav sõrmus

abielutruudus
[nimisõna, substantiiv]
truudus abikaasale, abieluväliste seksuaalsuhete puudumine

abielutunnistus
[nimisõna, substantiiv]
abieluakti alusel välja antud paberdokument abielu sõlmimise kohta

abielutõend
[nimisõna, substantiiv]
abielu sõlmimist tõendav dokument (nt väljavõte rahvastikuregistrist)

abieluvara
[nimisõna, substantiiv]
1. abiellumisega tekkiv või abieluvaralepinguga määratletav varaline suhe, hrl varaühisus või varalahusus

2. abikaasade vara

abieluvaraleping
[nimisõna, substantiiv]
abikaasade varalisi õigusi ja kohustusi reguleeriv leping

abieluvoodi
[nimisõna, substantiiv]
abielupaarile magamiseks mõeldud kaheinimesevoodi

abieluvõrdsus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus seaduslik õigus abielluda on nii sama- kui erisoolistel paaridel

abieluväline
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool abielu esinev, tehtav, toimuv

abieluõnn
[nimisõna, substantiiv]
õnnelik, harmooniline abielu

abifond
[nimisõna, substantiiv]
kindlaks otstarbeks määratud fond

abiheli
[nimisõna, substantiiv]
akordiväline heli, mis paikneb sujuvana põhiheli kõrval ülal või all

abihoone
[nimisõna, substantiiv]
teenindava funktsiooniga hoone elumaja, tootmishoone või muu hoone juures (nt kuur, garaaž, panipaik)

abijoon
[nimisõna, substantiiv]
abiks olev, põhijoonest peenem joon, nt telg-, mõõt-, viirutusjoon

abijõud
[nimisõna, substantiiv]
1. abistav või abitöid tegev töötaja, kellegi abiline

2. sellised inimesed kogumina

abikaas
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellega ollakse abielus, üks abielupool teise abielupoole suhtes

2. üks abielu partneritest

abikaasa
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellega ollakse abielus, üks abielupool teise abielupoole suhtes

2. üks abielu partneritest

abikeel
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemise abivahendiks olev keel põhikeele, nt riigi-, rahvus-, õppekeele kõrval

abikirik
[nimisõna, substantiiv]
koguduse peakirikust eemal asetsev väiksem kirik

abiklass
[nimisõna, substantiiv]
klass, kus õpetatakse erivajadustega lapsi

abiklooster
[nimisõna, substantiiv]
kloostrile kuuluv, kuid sellest kaugel asuv väike kirikust ja abihoonetest koosnev kompleks (nt palverändurite vastuvõtuks)

abikoer
[nimisõna, substantiiv]
koer, kes on välja õpetatud vaimse või füüsilise puudega inimese abistamiseks

abikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
mõningates pallimängudes (nt jalgpallis, tennises, võrkpallis) väljaku piirialalt mängureeglitest kinnipidamist jälgiv kohtunik

abikomitee
[nimisõna, substantiiv]
(pea)komiteele alluv (kohalik) väiksem komitee

abikool
[nimisõna, substantiiv]
kerge intellektipuudega laste üldhariduskooli varasem nimetus

abikõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
abi saamise tingimustele vastav, sobiv toetust saama

abikõlblikkus
[nimisõna, substantiiv]
abi saamise tingimustele vastavus, toetuse saamiseks sobilik olek

abikäsi
[nimisõna, substantiiv]
abi (osutamine), toetus

abil
[postpositsioon, tagasõna]
1. midagi kasutades või appi võttes, millegi vahendusel, millegagi

2. kellegi või millegi abiga, midagi kasutades

abilaev
[nimisõna, substantiiv]
(sõjalaevastikku) teenindav laev (nt emalaev, päästelaev)

abileht
[nimisõna, substantiiv]
hrl paariline lehesarnane moodustis leherootsu alusel

abiline
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes abistab kedagi, abiks olev inimene (kas ajutiselt, juhuslikuna või pidevalt)

2. inimene, kes kellelegi abiks on

abilinnapea
[nimisõna, substantiiv]
üks linnavalitsuse juhte teatud valdkonnas

abimaavanem
[nimisõna, substantiiv]
üks maavalitsuse juhte (teatud ülesannetes)

abimaterjal
[nimisõna, substantiiv]
infoallikas, mis aitab täita mingit ülesannet või midagi õppida

abimees
[nimisõna, substantiiv]
abistav isik, olend, ese vm

abimootor
[nimisõna, substantiiv]
väike mootor üldiselt mootorita sõiduvahendil vms

abimõis
[nimisõna, substantiiv]
suurema mõisa alla kuulunud väiksem mõis

abimälu
[nimisõna, substantiiv]
arvuti põhimälust väljaspool asuv salvestusruum

abimäärsõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) ühendverbi koosseisu kuuluv määrsõna (nt ära ühendverbis ära lagunema)

abinoot
[nimisõna, substantiiv]
akordi mittekuuluv, akordihelist sekundi võrra kõrgem või madalam noot meloodilises figuratsioonis

abinõu
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi eesmärgi saavutamiseks rakendatav tegevus või toiming(ud)

2. meetod või vahend mingi eesmärgi saavutamiseks

abiogenees
[nimisõna, substantiiv]
elusolendi tekkimine elutust ainest

abiootiline
[omadussõna, adjektiiv]
eluta keskkonnaga seotud, eluta loodusest põhjustatud

abiotsija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes palub või otsib kelleltki abi

abiotsiv
[omadussõna, adjektiiv]
abi ja toetust paluv

abipakett
[nimisõna, substantiiv]
mingi probleemi leevendamisele suunatud meetmete kogum

abipakk
[nimisõna, substantiiv]
toidu-, riide- või muude tarbeesemetega pakk abivajajale

abipaluja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pöördub kellegi (ka asutuse) poole, et abi saada

abipaluv
[omadussõna, adjektiiv]
abi ja toetust paluv

abipalve
[nimisõna, substantiiv]
kellegi poolde pöördumine, et abi saada

abipersonal
[nimisõna, substantiiv]
lihtsamaid või abitöid tegev personal

abipolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
politsei tegevuses vabatahtlikult osalev isik, mittekoosseisuline politseinik

abiprofessor
[nimisõna, substantiiv]
professorile eelnev ametiaste mõnes riigis (nt Soomes)

abiprogramm
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse toetamiseks või kellegi abistamiseks mõeldud hrl riigi, fondi vm (rahvusvahelise) ühenduse rahastatud kava

abiprokurör
[nimisõna, substantiiv]
prokurör, kes töötab kõrgema astme prokuröri juhendamisel, prokuröri abi

abiraha
[nimisõna, substantiiv]
1. ühekordne või regulaarne abiks antav rahasumma

2. abiks antav rahasumma

abiratas
[nimisõna, substantiiv]
hrl laste jalgrattal tasakaalu hoidmiseks mõeldud väike (äravõetav) lisaratas

abiruum
[nimisõna, substantiiv]
hoone põhifunktsioone mittetäitev ruum (nt elamus mitte-eluruum, ujulas riietusruum)

abisaaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene (või asutus), kes kelleltki toimetulekuks (rahalist) tuge, abi saab

abistaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes abistab kedagi, abiks olev inimene (kas ajutiselt, juhuslikuna või pidevalt)

2. inimene, kes kellelegi abiks on

abistama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi abi osutama, nõu, jõuga vm moel abiks või toeks olema

2. kellelegi midagi kasulikku tegema, abiks olema

abistamisfond
[nimisõna, substantiiv]
kellegi abistamiseks loodud fond

abistamiskassa
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne krediidiühendus, mille liikmed maksid kuumaksu ja said vajadusel laenu, vastastikuse abistamise kassa

abistamisleping
[nimisõna, substantiiv]
riikide vms vahel sõlmitav leping vastastikuse abi kohta

abisõna
[nimisõna, substantiiv]
1. (traditsioonilises eesti grammatikas:) kõikide muutumatute sõnade ühisnimetus (nt kaas-, side-, määrsõnad)

2. (hilisemal ajal:) pragmaatilise tähendusega muutumatu sõna (nt abimäärsõna, sidesõna, hüüdsõna)

abitarvitaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vajab abi

abiteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus(haru), mille meetodeid ning tulemusi mõni teine teadusharu süstemaatiliselt kasutab

abiteenistuja
[nimisõna, substantiiv]
tehniline töötaja riigi või kohaliku omavalitsuse asutuses (ehk ametiasutuses)

abiteenistus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväge, mõnd väeliiki abistav sõjaväestatud teenistus (mõnedes maades)

abitegu
[nimisõna, substantiiv]
(feodaalajal:) teorendi osana peamiselt hooajatöödeks (sõnnikuvedu, heinategu, rehepeks) nõutud täiendav töö mõisale

abitegusõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tegusõna, mis täiendab teise tegusõna pööramist nt liitaegade moodustamisel (nt eesti keeles olema, hakkama, inglise keeles have)

abitelefon
[nimisõna, substantiiv]
1. telefon, kuhu saab abi või info saamiseks helistada

2. telefon info saamiseks

abiteoline
[nimisõna, substantiiv]
mõisas abiteol olev, abitegu tegev teoline

abiteoreem
[nimisõna, substantiiv]
teoreem, millel ei ole iseseisvat tähtsust, kuid mis on vajalik mõne teise teoreemi tõestamisel, abistav väide

abitootmine
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte tootmistegevuse osa, mis teenindab põhitootmist (nt energiavarustus, seadmete hooldus, kvaliteedi kontroll)

abitreener
[nimisõna, substantiiv]
madalama astme treener

abitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. hädas olev, kaitset, tuge, abi vajav

2. kaitsetust või jõuetust väljendav

abiturient
[nimisõna, substantiiv]
keskkooli või gümnaasiumi lõpuklassi õpilane

abitus
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et ei ole võimalik midagi teha

abitusseisund
[nimisõna, substantiiv]
kehaline või vaimne seisund, mille puhul inimene pole võimeline end ründaja eest kaitsma (nt liikumisvõimetus, puue, teadvusetus)

abitustunne
[nimisõna, substantiiv]
enese abi, tuge, kaitset vajavana tundmine

abituurium
[nimisõna, substantiiv]
1. keskkooli lõpuklass(id)

2. lõpuklassi(de) õpilased

abitööjõud
[nimisõna, substantiiv]
1. abistav või abitöid tegev töötaja, kellegi abiline

2. sellised inimesed kogumina

abitööline
[nimisõna, substantiiv]
abitöid tegev, tootmist teenindav tööline

abivahend
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingit tegevust, toimingut toetav või abistav riist, seade, meetod või infomaterjal

abivaim
[nimisõna, substantiiv]
abistav jõud või vägi (nt šamanismis)

abivajaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vajab abi

abivallavanem
[nimisõna, substantiiv]
üks valla juhte (teatud ülesannetes)

abivalmis
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes on meelsasti nõus abistama

2. kui inimene on abivalmis, siis ta tahab sind aidata

abiverb
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tegusõna, mis täiendab teise tegusõna pööramist nt liitaegade moodustamisel (nt eesti keeles olema, hakkama, inglise keeles have)

abivägi
[nimisõna, substantiiv]
1. abistav või abitöid tegev töötaja, kellegi abiline

2. sellised inimesed kogumina

abiõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpetaja abi

abiõppejõud
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkoolis töötava teadlase abiline (nt assistent)

abiööbik
[nimisõna, substantiiv]
segametsas ja kuusikus elutsev laululinnuna tuntud rästas

abjekt
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis rikub mingit süsteemi või korda, tekitab õudust, tülgastust, riivab väärikust vms

abjektne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis rikub mingit süsteemi või korda, tekitab õudust, tülgastust, riivab väärikust vms

abjektsioon
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis rikub mingit süsteemi või korda, tekitab õudust, tülgastust, riivab väärikust vms

abjektsus
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis rikub mingit süsteemi või korda, tekitab õudust, tülgastust, riivab väärikust vms

abl
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellelt?, millelt? (nt vennalt, majalt)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellelt?, millelt? (nt vennalt, õpikult)

ablakteerima
[tegusõna, verb]
lähestikku kasvavaid või kokkukasvanud taimi pookima

ablas
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl looma, harvemini inimese kohta:) ahne sööma või jooma, ahmides ja palju sööv

ablastuma
[tegusõna, verb]
aplaks muutuma

ablatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellelt?, millelt? (nt vennalt, majalt)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellelt?, millelt? (nt vennalt, õpikult)

ablatsioon
[nimisõna, substantiiv]
liustiku pealispinna kulumine aurumise, sulamise ja liustiku pinnal voolavate vete toimel

ablaut
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) indoeuroopa keeltes reeglipärane täishäälikute vaheldus samas tüves, nt binden, band, gebunden saksa keeles

abnormne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavapärasest, harjunud normist kõrvale kalduv

2. ebaloomulik, selline, nagu ei tohiks olla

abnormsus
[nimisõna, substantiiv]
ebanormaalsus

abolitsionism
[nimisõna, substantiiv]
mingi seaduse (nt surmanuhtluse) tühistamist taotlev ühiskondlik liikumine

abolitsioon
[nimisõna, substantiiv]
seaduse või otsuse tühistamine

abonement
[nimisõna, substantiiv]
1. ettetasumisega saadud õigus midagi kasutada või külastada, nt loengud, etendused, võistlused vm

2. seda õigust tõendav kaart, pilet vms

abonementkaart
[nimisõna, substantiiv]
ettemaksu tõendav kaart millegi kasutamiseks või külastamiseks teatud ajavahemiku jooksul

abonementtasu
[nimisõna, substantiiv]
(igakuine) tasu millegi (nt telefonivõrgu) regulaarse kasutamise eest

abonendiliin
[nimisõna, substantiiv]
(andme)sideliini osa keskjaamast kasutajani

abonenditasu
[nimisõna, substantiiv]
(igakuine) tasu millegi (nt telefonivõrgu) regulaarse kasutamise eest

abonent
[nimisõna, substantiiv]
eelnevalt ostetud õiguse kasutaja ning omaja (nt telefoninumbri, telekanali vm korral)

abonenttasu
[nimisõna, substantiiv]
(igakuine) tasu millegi (nt telefonivõrgu) regulaarse kasutamise eest

abordaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisaja merelahingus:) sõjalaeva ründamine selle parda külge haakudes

2. laeva ründamine selle parda külge haakudes

abordeerima
[tegusõna, verb]
(endisaja merelahingus:) vaenlase sõjalaeva ründama selle parda külge haakudes

abordijärgne
[omadussõna, adjektiiv]
abordile järgnev

abordikeeld
[nimisõna, substantiiv]
seadus, mis keelab naisel aborti teha

aborditegija
[nimisõna, substantiiv]
naine või tütarlaps, kes katkestab oma raseduse (laseb oma raseduse katkestada)

abordivastane
[omadussõna, adjektiiv]
raseduse katkestamise vastu olev, selle vastu suunatud

abordiõigus
[nimisõna, substantiiv]
naise seaduslik õigus soovimatu rasedus katkestada

aborigeen
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa või paiga algse rahva, põlisrahva liige

aborigeenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärismaine, samas paigas kujunenud või moodustunud

2. kohapealsest lähtematerjalist tekkinud

abort
[nimisõna, substantiiv]
raseduse või tiinuse katkemine või katkestamine enne loote ellujäämisvõime saavutamist

aborteerima
[tegusõna, verb]
loodet enneaegselt väljutama, aborti tegema

abortiivne
[omadussõna, adjektiiv]
aborti tekitav

abortima
[tegusõna, verb]
loodet enneaegselt väljutama, aborti tegema

abrakadabra
[nimisõna, substantiiv]
1. tähenduseta võlusõna (nt amulettidel haiguste ja kurja tõrjumiseks)

2. tähenduseta võlusõna

3. mõttetu sõnajada

abrasiiv
[nimisõna, substantiiv]
peeneteraline väga kõva aine, millest tehakse lõikeriistu (nt korund, smirgel, teemant)

abrasiivaine
[nimisõna, substantiiv]
peeneteraline väga kõva aine, millest tehakse lõikeriistu (nt korund, smirgel, teemant)

abrasiivketas
[nimisõna, substantiiv]
seadmetes kasutatav abrasiivpinnaga ketas lihvimiseks või lõikamiseks

abrasiivlõikeriist
[nimisõna, substantiiv]
abrasiivist ja sideainest valmistatud lõikeriist pindade viimistlemiseks, harvemini jämetöötlemiseks

abrasiivmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
peeneteraline väga kõva aine, millest tehakse lõikeriistu (nt korund, smirgel, teemant)

abrasiivne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis lihvib pinna siledaks ning poleerib

abrasiivpaber
[nimisõna, substantiiv]
liiva vm peeneteralise ainega kaetud paber, mida kasutatakse pindade lihvimiseks

abrasiivpulber
[nimisõna, substantiiv]
pulberjas lihvaine

abrasiivtöötlus
[nimisõna, substantiiv]
metallide, klaasi, puidu ja teiste materjalide mehhaaniline töötlemine vabade abrasiivide või abrasiivlõikeriistadega

abrasioon
[nimisõna, substantiiv]
1. merelainete ja nende kantud materjalide mõjul toimuv maismaa purustumine rannal

2. maismaa purustumine rannal

abrekk
[nimisõna, substantiiv]
metsavend, röövel (Põhja-Kaukaasias)

abreviatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. täht-, silp- või tingmärklühend

2. lühend

abriss
[nimisõna, substantiiv]
eskiis, kontuurjoonis

absats
[nimisõna, substantiiv]
1. taandreaga algav tekstiosa (kuni järgmise taandreani)

2. teksti osa, mis algab uuelt realt ja sisaldab tavaliselt mitut lauset

absentism
[nimisõna, substantiiv]
1. (sunnitud, vabatahtlik) puudumine töölt, eemalejäämine valimistest vm olulistest sündmustest (nt haiguse, perekondlike asjade, transpordi tõttu)

2. eemalehoidumine valimistest

3. eemalolu oma valdustest

absint
[nimisõna, substantiiv]
1. koirohu- ja aniisilisandiga kange alkohoolne jook

2. koirohuviin

absoluteerima
[tegusõna, verb]
täiuslikuks, kõikehõlmavaks vms taoliseks pidama või muutma

absolutiseerima
[tegusõna, verb]
täiuslikuks, kõikehõlmavaks vms taoliseks pidama või muutma

absolutism
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi valitsemise vorm, kus ühele isikule (monarhile) kuulub nii seadusandlik, täidesaatev kui ka kohtuvõim (levinud 17.-18. sajandil)

2. isevalitsus

absolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
kiriklik pattude andeksandmine (katoliku kirikus pattude sakramentaalne andeksandmine, protestantidel andestuskuulutus)

absoluut
[nimisõna, substantiiv]
täiuslik, kõikehõlmav, igavene ja iseenese põhjuseks olev reaalsus või muutumatu vaimne alge, kõige olemasoleva alus

absoluut
selline, mis on ise lähtesuurus või põhiühik ega sõltu, ei ole tingitud millestki muust

absoluutalkohol
[nimisõna, substantiiv]
puhas alkohol, 100-protsendiline, puhastatud etanool, mis ei sisalda vett

absoluutarv
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) arvuline näitaja, mis tähistab absoluutset suurust

absoluutarvestus
[nimisõna, substantiiv]
üldine, kõiki hõlmav, vanusest, soost, kaalust vm teguritest sõltumatu arvestus

absoluuthälve
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) hälbe absoluutväärtus või absoluutväärtuse keskmine

absoluutkaal
[nimisõna, substantiiv]
(poksis, maadluses vm raskejõustikus:) kaalukategooria, kus võivad osaleda igas kaalus võistlejad

absoluutkategooria
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) võistlusklass, milles võisteldakse koos, olenemata kaalust, vanusest vm

absoluutkõrgus
[nimisõna, substantiiv]
maapinna punkti (nt mäetipu, künka lagipunkti) kõrgus kindlaksmääratud keskmisest merepinnast

absoluutne
[omadussõna, adjektiiv]
(igas mõttes) täielik või täiuslik, väga suur

absoluutselt
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

absoluuttarind
[nimisõna, substantiiv]
lauselühend, mis on saadud olema-verbi väljajätmisega lausest (nt seisis, jalad harkis ja suu ammuli)

absoluutviga
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

absoluutvõitja
[nimisõna, substantiiv]
absoluutarvestuses parima koha saanu

absoluutväärtus
[nimisõna, substantiiv]
reaalarvu positiivsena esitatav väärtus

absorbeerima
[tegusõna, verb]
1. kiirgust, heli, elementaarosakeste voogu tugevuselt nõrgendama

2. mingit ainet imama

absorbeeruma
[tegusõna, verb]
(kiirguste, helide, elementaarosakeste voogude kohta:) teatud aines, keskkonnas tugevuselt nõrgenema

absorbent
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis nõrgendab või imab endasse kiirgust, heli, gaasi või gaasisegu

absorber
[nimisõna, substantiiv]
1. aparaat gaaside puhastamiseks või üksikute osiste eraldamiseks gaasisegust absorptsiooni teel

2. gaasipuhastusaparaat

absorptsioon
[nimisõna, substantiiv]
protsess, milles kiirgus või heli neeldub keskkonnas või aines, kiirguse absorbeerimine või absorbeerumine

absorptsioonispekter
[nimisõna, substantiiv]
kõver, mis näitab elektromagnetkiirguse aines neeldumise tugevuse sõltuvust kiirguse sagedusest

absorptsioonlainemõõtur
[nimisõna, substantiiv]
lainemõõtur, mille töö põhineb elektromagnetilise energia neelamisel

abstinents
[nimisõna, substantiiv]
1. teadlik hoidumine mingist ahvatlusest (nt alkohoolsetest jookidest, mõnuainetest, seksist, ostlemisest)

2. karskus, kainus, keeldumine

abstinentsinäht
[nimisõna, substantiiv]
sõltlasel pärast alkoholi vm mõnuaine (ka mõne ravimi) toime lakkamist tekkiv tervisehäire (nt peavalu, iiveldus, lihasvärinad)

abstraheerima
[tegusõna, verb]
1. asjade ja nähtuste omadusi või seoseid mõtteliselt üldistama, iseseisva mõistena vaatlema, neid abstraktseks kujundama

2. üldistele mõistetele ja arenemisseadustele siirduma

abstraheeruma
[tegusõna, verb]
üldistatud mõtteliseks konstruktsiooniks kujunema, millekski abstraktseks muutuma

abstrakt
[nimisõna, substantiiv]
teadusartikli, ettekande vm lühike tutvustus, sisukokkuvõte

abstrakt
(sõnadega, nende tähendussisuga seoses:) selline, mis märgib meeltega haaramatut

abstraktne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõttes eksisteeriv, mõtlemisega tajutav, abstraktsioonidega seotud

2. üldisega seotud, üldistatud

abstraktsionism
[nimisõna, substantiiv]
maalis, skulptuuris ja graafikas viljeldav modernistlik kunstisuund, mis on loobunud reaalsuse esemete ja figuuride kujutamisest äratuntaval kujul, kunstiline väljendus saavutatakse looduslikke vorme abstraheerides ja deformeerides, värve, jooni, pindu ja vorme ühendades

abstraktsionist
[nimisõna, substantiiv]
abstraktsionismi viljelev kunstnik

abstraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
abstraheerimine, mõistuslik menetlus, mille käigus üldistatakse tegelikkuses esinevate asjade ja nähtuste omadusi või seoseid, vaadeldakse neid iseseisva mõistena

abstsess
[nimisõna, substantiiv]
1. põletiku tagajärjel loomsetes kudedes tekkiv piirdunud mädakogum

2. loomses eluskoes

abstsiss
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) üks kolmest koordinaadist (lisaks ordinaadile ja aplikaadile), mis määravad punkti asendi ruumis koordinaadistiku suhtes, punkti kaugus y-teljest

2. üks koordinaate: punkti kaugus y-teljest

abstsisstelg
[nimisõna, substantiiv]
koordinaatteljestiku horisontaalne, vasakult paremale suunduv telg

absurd
[nimisõna, substantiiv]
terve mõistuse või loogilise mõtlemisega vastuolus olev nähtus, väljend, mõte

absurdihuumor
[nimisõna, substantiiv]
absurdil, mõistuspärase nihestatusel põhinev nali

absurdihõnguline
[omadussõna, adjektiiv]
absurdile viitav

absurdism
[nimisõna, substantiiv]
modernistlik kirjandus- ja teatrisuund, mis lähtub maailma ja inimelu absurdsuse ideest

absurditeater
[nimisõna, substantiiv]
maailma ja inimelu absurdsuse ideest lähtuv modernistlik suund teatrikunstis

absurdne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaloogiline või terve mõistusega vastuolus olev

2. seetõttu jabur

absurdsus
[nimisõna, substantiiv]
1. absurdne väide, nähtus vm mõttetus

2. mõistusevastane olukord

absurdum
[nimisõna, substantiiv]
terve mõistuse või loogilise mõtlemisega vastuolus olev nähtus, väljend, mõte

abt
[nimisõna, substantiiv]
katoliku mungakloostri ülem

abtiss
[nimisõna, substantiiv]
katoliku nunnakloostri ülem

abtkond
[nimisõna, substantiiv]
1. abtile või abtissile alluv klooster koos valdustega

2. abtile v abtissile alluv klooster koos valdustega

abu
[nimisõna, substantiiv]
1. abaluukoht

2. piht, pihapiirkond

abutment
[nimisõna, substantiiv]
titaanist vm materjalist ühenduskruvi lõualuus oleva implantaadi ja sellele kinnitatud proteesi vahel

abuulia
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik tahtenõrkus

abuurapuu
[nimisõna, substantiiv]
Indo-Hiinast ja Malaisiast pärit tugeva hallutsinogeense toimega igihaljas rohttaim

abuutilon
[nimisõna, substantiiv]
(lähis)troopikast pärit lehtpõõsas, -puu või rohttaim, mille mitut liiki kasvatatakse ilu- ja toataimena (nt toavaher)

abüssaal
[nimisõna, substantiiv]
1. veekiht, mis asub ookeani või mere pinnast rohkem kui 3000 meetrit sügavamal

2. väga sügav meri

accelerando
[määrsõna, adverb]
kiirenedes, üha kiirenevas tempos

acquis
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu õigusaktide täielik kogu

action
[nimisõna, substantiiv]
1. äge (lärmakas) tegevus või liikumine (nt tänavarahutustega seonduv, põgenemine ja tagaajamine)

2. suur lärm

action-film
[nimisõna, substantiiv]
1. katkematu tegevuse ja kaskadööritrikkidega tempokas film, milles on võitlust, tagaajamist, päästeaktsioone vms

2. tagaajamist kujutav tempokas film

ad
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellel?, millel? (nt vennal, majal)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellel?/millel? (nt vennal, õpikul)

adaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
(lahkumisel öeldav sõna:) nägemiseni, kohtumiseni

adaadžo
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl sümfoonia või sonaadi aeglane (teine) osa

2. ka aeglase tempoga iseseisev helitöö

adagio
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) aeglaselt, rahulikult

adamsiit
[nimisõna, substantiiv]
pisaraid tekitav ja ülemisi hingamisteid ärritav mürkaine

adaptatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. organismide või nende osade ehituse või talitluse kujunemine selliseks, et see tagab teatud elutingimustes parimini isendi või liigi säilimise ja populatsiooni suurenemise

2. vastav olek

adapteerima
[tegusõna, verb]
1. teksti lihtsustamise teel mõistetavamaks muutma

2. kohandama, lihtsustama

adapteering
[nimisõna, substantiiv]
1. algse teose kohandamisel saadud uus, hrl teist liiki teos (nt kirjandusteosest film või lavateos)

2. algse teose kohandamine uueks teoseks

adapteeruma
[tegusõna, verb]
1. kohanema, kohastuma

2. kohanema

adapter
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või detail, mis võimaldab ühendada omavahel eri elektriseadmeid

2. sobitusplokk

adaptiivne
[omadussõna, adjektiiv]
kohandamisel või kohanemisel põhinev

adaptiivradiatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(evolutsioonis:) ühe taksoni järglaste lahknemine ühisest eellasvormist erinevate elutingimustega kohastumise tõttu

adaptogeen
[nimisõna, substantiiv]
(alternatiivmeditsiinis:) loodusliku päritoluga aine, mis suurendab organismi võimet kohaneda keskkonnateguritega ning vältida nende kahju organismile

adaptsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. teksti muutmine mõistetavamaks, seda lihtsustades ja kärpides

2. lihtsustatud ja/või kärbitud tekst

adektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(öökülma, udu kohta:) selline, mis on seotud alla 0° C temperatuuriga õhu tungimisega piirkonda

adekvaatne
[omadussõna, adjektiiv]
millelegi täiesti vastav, millegi suhtes õige, täpne

adekvaatsus
[nimisõna, substantiiv]
kajastusõigsus

adeniin
[nimisõna, substantiiv]
üks DNA ja RNA koostisse kuuluvaid lämmastikaluseid

adeniit
[nimisõna, substantiiv]
mingi näärme põletik organismis

adenoid
[nimisõna, substantiiv]
hrl lapseeas esinev neelu- ja kurgumandli vohand

adenoom
[nimisõna, substantiiv]
1. healoomuline kasvaja, mis lähtub näärmekoest

2. näärekasvaja

adenoviirus
[nimisõna, substantiiv]
ülemiste hingamisteede haigusi, silmapõletikke ja kõhulahtisust põhjustav viirus

adept
[nimisõna, substantiiv]
väljapaistva isiku õpetuse või ideede järgija, ustav õpilane

ader
[nimisõna, substantiiv]
maaharimisriist kündmiseks, muldamiseks vms

adessiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellel?, millel? (nt vennal, majal)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellel?/millel? (nt vennal, õpikul)

adhereeruma
[tegusõna, verb]
molekulaarjõudude toimel millegi külge kinni jääma

adherentne
[omadussõna, adjektiiv]
molekulaarjõudude toimel külgeliituv, kleepuv

adhesiivne
[omadussõna, adjektiiv]
külgekleepuv, külgeliituv, ühtesulav

adhesioon
[nimisõna, substantiiv]
1. molekulaarjõududest tingitud seos eri keha molekulide või aatomite või eri materjalist kehapindade vahel

2. külgumine, liitumus

adhesioonijõud
[nimisõna, substantiiv]
1. molekulaarjõududest tingitud seos eri keha molekulide või aatomite või eri materjalist kehapindade vahel

2. külgumine, liitumus

adiabaat
[nimisõna, substantiiv]
kõver, mis kujutab soojusvahetuseta toimuvat ehk adiabaatilist protsessi

adiabaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
soojusvahetuseta

adiantum
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude liikidega sõnajalg, hrl toataim

2. dekoratiivtaim

adipoosne
[omadussõna, adjektiiv]
ülemäära, haiguslikult rasvunud

adipoossus
[nimisõna, substantiiv]
rasvkoe ülemäärane rasvasisaldus, mis on tingitud sellest, et toitumisel on saadud rohkem energiat, kui organism vajab

aditiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sisseütleva käände lühike vorm (nt majja, jõkke)

aditiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. liitmise, lisandumise teel saadav või tekkiv

2. selline, mida saab liita

aditiivsus
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguste suuruste omadus, mille kohaselt kogu suuruse väärtus on võrdne tema osadele vastavate väärtuste summaga sõltumatult osadeks jaotamise viisist

2. liidetavus

adiuretiin
[nimisõna, substantiiv]
neerudes vee tagasiimendumist suurendav ja uriini hulka vähendav aine

adjektiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. omadust väljendav sõna (nt punane)

2. sõna, mis väljendab asja või inimese omadust ja mis vastab küsimustele missugune?, milline?. Omadussõnad on näiteks suur, ilus, hea ja punane

3. sõnaliik

adjektiivatribuut
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) omadussõnaline täiend

adjektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
omadussõnaga väljendatud, omadussõna(de)st koosnev või omadussõnana toimiv

adjektivatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) omadussõnaks ehk adjektiiviks muutumine

adjektiveeruma
[tegusõna, verb]
(grammatikas:) omadussõnaks ehk adjektiiviks muutuma

adjektiveerumine
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) omadussõnaks ehk adjektiiviks muutumine

adjunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. abiline mingis ametis, eriti kõrgkooli noorem õppejõud (mõnes riigis)

2. nooremprofessor mõnes riigis

3. aspirant sõjaväeakadeemias

adjunktprofessor
[nimisõna, substantiiv]
lisa- või abiprofessori ametikoht mitmes riigis

adjutant
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema ülema või asutuse käsutuses olev eriülesandeid täitev ohvitser

2. saateohvitser

adjuvant
[nimisõna, substantiiv]
vaktsiinidesse lisatav abiaine, mis tugevdab teise aine toimet, eriti selle poolt esile kutsutud immuunvastust

adjuvantravi
[nimisõna, substantiiv]
esmast ravi täiendav, toetav ravi, nt kiiritusravi enne või pärast vähilõikust

adjöö
[hüüdsõna, interjektsioon]
hüvasti, jumalaga

adm
1. viitseadmiralile järgnev kõrgeim ohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

admin
[nimisõna, substantiiv]
veebihaldur vms administraator

administraator
[nimisõna, substantiiv]
1. hotelli vm asutuse igapäevast tööd korraldav ametiisik

2. inimene, kelle töö on korraldada igapäevaseid praktilisi asju, näiteks hotellis või restoranis

administratiiv
millegi juhtimise ja korraldamisega seotud

administratiivhoone
[nimisõna, substantiiv]
haldusasutuste või -personali tööks mõeldud hoone

administratiivkorras
[määrsõna, adverb]
riigivõimu täitvate organite (nt omavalitsuse) korraldusel, vastava (karistava) määrusega

administratiivkulud
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, teatava töölõigu vms juhtimise kulud

2. riigi vm piirkondliku üksuse juhtimise ja valitsemise kulud

administratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
millegi juhtimise ja korraldamisega seotud

administratiivpiir
[nimisõna, substantiiv]
haldusüksuse (nt linna, maakonna, valla) piir

administratiivvastutus
[nimisõna, substantiiv]
õiguslik vastutus riigi ja kodaniku vaheliste suhete eest (nt avalikus korrast, heakorrast), mille rikkumise puhul kohaldatakse halduskaristust (nt noomitus, rahatrahv, töölepingu lõpetamine)

administratiivõigus
[nimisõna, substantiiv]
avaliku õiguse valdkond, mis reguleerib riigivalitsemise suhteid, vastavate riigiorganite ja -asutuste tegevuse juhtimist ja korraldamist

administratiivüksus
[nimisõna, substantiiv]
riigi piirkondlik üksus, mida juhitakse ja valitsetakse seadustele toetudes (nt maakond, linn, oblast, kanton)

administratsioon
[nimisõna, substantiiv]
asutuse või ettevõtte juhtkond, kes vastutab asutuse tegevuse eest ja korraldab igapäevatööd

administreerima
[tegusõna, verb]
asutust, teatavat töölõiku vms juhtima ja korraldama, selle eest vastutama

adminn
[nimisõna, substantiiv]
veebihaldur vms administraator

admiral
[nimisõna, substantiiv]
1. viitseadmiralile järgnev kõrgeim ohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

admiraliteet
[nimisõna, substantiiv]
1. merejõudude kõrgem juhtiv ametkond paljudes riikides

2. mereväe kõrgeim ametkond

adneksiit
[nimisõna, substantiiv]
emakamanuste põletik

adoonis
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaste või punaste õitega stepirohttaim, Eestis ilutaim (sisaldab südametegevust ergutavaid glükosiide)

2. rohttaim

adopteerima
[tegusõna, verb]
võõrast last oma seaduslikuks lapseks võtma

adoptsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. võõra lapse oma seaduslikuks lapseks võtmine

2. lapsendus

3. tüdruku kohta

adpositsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. nimisõna juurde kuuluv ees- või tagasõna (nt tänu väljendis tänu jumalale või jooksul väljendis aja jooksul)

2. sõna, mis esineb tavaliselt koos nimisõnaga ja väljendab kohta, aega, põhjust, viisi, vahendit, suhtumist, hulka või määra. Kaassõnad on näiteks alla, ette, keskel, enne, pärast, tänu, tõttu, abil ja suhtes

adrahõlm
[nimisõna, substantiiv]
lahtilõigatud künniviilu pöörav hõlmadra osa

adrakohtunik
[nimisõna, substantiiv]
1. maapolitseikohtunik 15.–19. sajandi algul Liivi- ja Eestimaa kubermangus, hiljem ainult Eestimaal

2. maapolitseikohtunik pärisorjusajal

adrakurg
[nimisõna, substantiiv]
kõver käepidemega puu (nt vannasadral) või raud (hõlmadral) adra juhtimiseks

adrakäsipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. harkadral ja konksadral puu, millest kündmisel kinni hoiti

2. (adrakure kohta)

adralusikas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse harkadra osa mulla kõrvalelükkamiseks

adramaa
[nimisõna, substantiiv]
1. teoorjuse ajal mitmesuguse suurusega maakasutus-, maksustus- ja pindalaühik Eestis

2. maakasutus-, maksustus-, ja pindalaühik feodaalajal Eestis

adramaarevisjon
[nimisõna, substantiiv]
adramaade loendus teoorjuse ajal maavalduse, võimalike tulude ning riigimaksude suuruse kindlaksmääramiseks

adramadrus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl meremeeste keelepruugis meresõidukogemuseta inimese, kuivamaamehe kohta)

2. kuivamaamees meremeeste kõnepruugis

adranina
[nimisõna, substantiiv]
adratera etteulatuv nurk

adrapõllundus
[nimisõna, substantiiv]
maa harimine kündmisega

adraraha
[nimisõna, substantiiv]
1. feodaalajal talupoja kasutuses olevalt maalt võetud rahamaks

2. maamaks feodaalajal

adrasajandik
[nimisõna, substantiiv]
sajandik adramaad (maatulukusühikuna Põhja-Eestis 1872–1931)

adratald
[nimisõna, substantiiv]
lühikesest lauatükist koosnev vahend vanaaja adra vedamiseks

adratalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal Eesti- ja Liivimaa talupoeg, kelle talu põllud olid hinnatud adramaades ning kes pidi mõisale tegema nädalas kuni 6 teopäeva

adratera
[nimisõna, substantiiv]
hõlmadra terav esiosa künniviilu lahtilõikamiseks alt

adravannas
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegse konks- ja vannasadra kiilukujuline kündev osa

2. konks- ja vannasadra kündev osa

adrekas
[nimisõna, substantiiv]
neerupealiste hormoon, mis organismi pingeseisundi korral ergutab südametegevust, ahendab veresooni ja kiirendab hingamissagedust, üks virgatsaineid

adrenaliin
[nimisõna, substantiiv]
neerupealiste hormoon, mis organismi pingeseisundi korral ergutab südametegevust, ahendab veresooni ja kiirendab hingamissagedust, üks virgatsaineid

adrenaliinilaks
[nimisõna, substantiiv]
(naudingut pakkuva põnevuse, erutuse kohta)

adrenaliinisüst
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne süstimine, mille käigus organismi manustatakse adrenaliini

adressaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (posti)saadetise, kirja, sõnumi vms saaja

2. aadressis saajana märgitud inimene või asutus

3. saadetise saaja

adressant
[nimisõna, substantiiv]
1. (posti)saadetise, teate vms saatja

2. saadetise saatja

adresseerima
[tegusõna, verb]
1. (posti)saadetist, kirja, sõnumit vms (aadressi järgi) kellelegi, kuhugi suunama

2. saadetisele aadressi kirjutama

adrik
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal Eesti- ja Liivimaa talupoeg, kelle talu põllud olid hinnatud adramaades ning kes pidi mõisale tegema nädalas kuni 6 teopäeva

adru
[nimisõna, substantiiv]
kahekojaline, ainult suguliselt paljunev pruunvetikas

adrune
[omadussõna, adjektiiv]
adruga kaetud või adrut sisaldav

adrupeenar
[nimisõna, substantiiv]
merest väljauhutud adru vallina rannal

adruvall
[nimisõna, substantiiv]
merest väljauhutud adru vallina rannal

adsorbaat
[nimisõna, substantiiv]
aine molekulid, mis seonduvad teist ainet oma pinnale koondava ainega (ehk adsorbendiga)

adsorbeerima
[tegusõna, verb]
keemilise imendumise teel enda pinnale koondama

adsorbeeruma
[tegusõna, verb]
keemilise imendumise teel teise aine pinnale kinnituma

adsorbent
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis koondab oma pinnale teist ainet

adsorber
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis midagi keemiliselt imenduma paneb

adsorptsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. lahuste või gaasisegude üksikute koostisosade koondumine või imendumine tahke aine või vedeliku pinnale

2. kogunemine tahke aine v vedeliku pinnale

adstraat
[nimisõna, substantiiv]
1. kontaktis olevate naaberkeelte vastastikune mõju

2. naaberkeelte vastastikmõju

adžaar
[nimisõna, substantiiv]
Adžaariast pärit, sealset murret kõnelev grusiin

adžaarlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost adžaar

adžika
[nimisõna, substantiiv]
tšillipipardest ja paprikast ning erinevatest lõunamaistest maitseainetest koosnev terav vürtsikaste

aduktor
[nimisõna, substantiiv]
lihas, mis lähendab liikuvat kehaosa keha keskjoonele

adulaar
[nimisõna, substantiiv]
omapärase hõbesinaka, kuuvalgust meenutava varjundiga poolvääriskivi

aduma
[tegusõna, verb]
millestki aru saama, midagi mõistma või taipama

advektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
külma (arktilise) õhumassi saabumisega seotud

advektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu horisontaalne ümberpaigutumine atmosfääris

2. õhu rõhtliikumine

advendiaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikuaasta esimesed neli nädalat, jõuludeks valmistumise aeg neljandast pühapäevast enne esimest jõulupüha (25. detsembril)

2. kirikuaasta esimesed 4 nädalat, jõuludeks valmistumise aeg

advendikalender
[nimisõna, substantiiv]
24 aknakesega kalender, milles on iga jõulueelse päeva jaoks maiustus

advendiküünal
[nimisõna, substantiiv]
advendiaja neljal pühapäeval nädalase vahega süüdatav küünal (1. pühapäeval esimene kuni viimasel pühapäeval enne jõule neljas küünal)

advendipühapäev
[nimisõna, substantiiv]
üks neljast advendiaja sisse jäävast pühapäevast

advent
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikuaasta esimesed neli nädalat, jõuludeks valmistumise aeg neljandast pühapäevast enne esimest jõulupüha (25. detsembril)

2. kirikuaasta esimesed 4 nädalat, jõuludeks valmistumise aeg

adventiiv
(taime kohta:) võõrsilt toodud või tulnud, tulnukana elutsev

adventiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) võõrsilt toodud või tulnud, tulnukana elutsev

adventiivorgan
[nimisõna, substantiiv]
1. taime juure, varre või lehe kudedest (mitte kasvukuhiku algkoest) arenenud taimeorgan

2. taimeorgan

adventiivpung
[nimisõna, substantiiv]
mõne taime juurtel või puude vanematel okstel ja juurekaelal tekkiv pung

adventiivtaim
[nimisõna, substantiiv]
taimeliik, mis on inimtegevuse tulemusena tahtmatult võõrsilt sisse toodud

adventism
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerika Ühendriikides 19. sajandi esimesel poolel tekkinud protestantlik usuliikumine, mille keskmes on Kristuse peatse taastuleku ootus

2. usulahk

adventist
[nimisõna, substantiiv]
adventismi pooldav ja sellesse uskkonda kuuluv inimene

adventkogudus
[nimisõna, substantiiv]
1. adventistide kogudus

2. vastav usuline liikumine, adventism

adverb
[nimisõna, substantiiv]
1. muutumatu sõna, mis väljendab aega, kohta, viisi, määra vm (nt nüüd, ruttu) või annab eri tähendusvarjundi mõnele sõnale (või fraasile, lausele)

2. sõna, mis väljendab kohta, aega, viisi, hulka või määra ja vastab näiteks küsimusele kus?, millal? või kuidas?. Määrsõnad on näiteks kaugel, homme, kiiresti, salaja ja vähe

adverbiaal
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) lauseliige, mis on omadussõna või määrsõna laiend või niisugune pöördsõna laiend, mis ei ole sihitis ega öeldistäide

adverbiaallause
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) määruse funktsiooniga kõrvallause

adverbiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
lauses määruse funktsioonis esinev

adverbialisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) määrsõnaks ehk adverbiks muutumine

adverbiline
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) määrsõnaga väljendatud, määrsõna(de)st koosnev või määrsõnana toimiv

adverbistuma
[tegusõna, verb]
määrsõnaks muutuma

adversatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
vastupidine, vastandlik, vastandav

advokaadibüroo
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus õigusabi annavad advokaadid

advokaadipraktika
[nimisõna, substantiiv]
advokaadina töötamine

advokaat
[nimisõna, substantiiv]
1. õigusabi osutav, kedagi kohtus esindav ning kaitsev jurist

2. jurist, kelle töö on kohtus kedagi kaitsta ja talle nõu anda

advokatuur
[nimisõna, substantiiv]
advokaatide kutseühendus, mis korraldab õigusabi andmist ja kaitseb advokaatide õigusi

adõgee
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Põhja-Kaukaasia rahva liige

2. Põhja-Kaukaasias elava rahva liige

adõgee
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
adõgeede või adõgee keelega seotud

adõgeelanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost adõgee

ae
[hüüdsõna, interjektsioon]
kutsuv või pöörduv hüüatus

aed
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl maja ümbritsev (taraga piiratud) ala, kus kasvatatakse lilli, köögivilju, viljapuid vms

2. maa-ala maja juures, kus saab kasvatada lilli, köögivilju ja puuvilju

aedaster
[nimisõna, substantiiv]
paljude värvi- ja vormiküllaste sortidega täidisõieline üheaastane aialill

aeddaalia
[nimisõna, substantiiv]
juurmugulate, harunematu varre ja suure värvikireva õiega püsilill aiailutaimena

aedfloks
[nimisõna, substantiiv]
1. püstiste varte ja värvikate õiekobaratega pikaealine aiataim, mis õitseb suvel ning sügisel

2. aialill

aedgladiool
[nimisõna, substantiiv]
troopiliste gladioolide ristamisel saadud aiailutaim

aed-harakputk
[nimisõna, substantiiv]
väikeste valgete õitega maitsetaim, mille lehed on peterselli ja aniisi maitsega

aedhernes
[nimisõna, substantiiv]
aias kasvatatav hernes

aed-hiirehernes
[nimisõna, substantiiv]
helelillade õitega ja valminult mustade kauntega rohttaim

aedhortensia
[nimisõna, substantiiv]
püramiidsete valgete (hiljem roosatavate või punetavate) õisikutega külmakindel ilupõõsas

aediiris
[nimisõna, substantiiv]
mõõkjate lehtede ja suurte värvirohkete õitega aiailutaim

aedik
[nimisõna, substantiiv]
taraga piiratud väike ala või ruum (noor)loomade eraldamiseks

aedjorjen
[nimisõna, substantiiv]
juurmugulate, harunematu varre ja suure värvikireva õiega püsilill aiailutaimena

aed-jänesekapsas
[nimisõna, substantiiv]
ristikheina meenutavate roheliste või punaste lehtede ja kollaste õitega madal rohttaim

aedkannike
[nimisõna, substantiiv]
1. lillakas- ja kollakaskirjude suurte õitega ilutaim

2. suurte lillade, kollaste, valgete või oranžide õitega taim, mis kasvab sageli aias

aed-karusmari
[nimisõna, substantiiv]
aias kasvatatav roheliste, kollakate, punakate või purpurjate marjadega ogaline marjapõõsas

aedkohhia
[nimisõna, substantiiv]
kitsaste heleroheliste lehtede ning väikeste rohekaskollaste õitega ilutaim

aedkool
[nimisõna, substantiiv]
lasteaed ja algklassid ühe asutusena

aedkoriander
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maades kasvav ja kasvatatav rohttaim, mille lehti, seemneid ja juuri kasutatakse maitse- ja ravimtaimena

2. vürtstaim

aedkress
[nimisõna, substantiiv]
väikeste rosetiks koondunud, vürtsika maitsega lehtedega aiataim, mida kasvatatakse maitse- ja salatitaimena

aed-kuremõõk
[nimisõna, substantiiv]
troopiliste gladioolide ristamisel saadud aiailutaim

aed-leeklill
[nimisõna, substantiiv]
1. püstiste varte ja värvikate õiekobaratega pikaealine aiataim, mis õitseb suvel ning sügisel

2. aialill

aed-lepalind
[nimisõna, substantiiv]
Eestis sage, roostepunase rinna- ja sabasulestikuga laululind

aedlevkoi
[nimisõna, substantiiv]
tugevasti lõhnavate püstiste õisikutega aialill

aed-liivatee
[nimisõna, substantiiv]
1. maitse- ja ravimtaimena tuntud tihe püstiste varte ja roosade, lillade või valkjate õitega aromaatne poolpõõsas, mis pärineb Vahemere maadest

2. ravim- ja maitsetaim

aedliivatee
[nimisõna, substantiiv]
1. maitse- ja ravimtaimena tuntud tihe püstiste varte ja roosade, lillade või valkjate õitega aromaatne poolpõõsas, mis pärineb Vahemere maadest

2. ravim- ja maitsetaim

aedlinn
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt aedadega väikeelamuist koosnev linnaosa või asula

aedmaasikas
[nimisõna, substantiiv]
1. aedades kasvatatav kolmeosaliste lehtede, valgete õite ja magusate punaste viljadega madal rohttaim

2. taim

aedmajoraan
[nimisõna, substantiiv]
1. maitsetaimena tuntud tugevasti lõhnav väikeste valgete või roosade õitega karvane rohttaim

2. maitsetaim

aedmalts
[nimisõna, substantiiv]
dekoratiivsete punaste lehtedega rohttaim, mida kasvatatakse aiailutaimena

aedmeliss
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadest pärinev sidrunilõhnaliste lehtedega maitse- ja ravimtaim

aedmonarda
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärit põõsasjas lillade, punaste, roosade või valgete õitega ilutaim

aed-moorputk
[nimisõna, substantiiv]
maitsetaimena ja köögiviljana kasvatatav porganditaolise kollakasvalge juurega aiataim

aedmurakas
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärinev aedades kasvatatav mustade vaarikasarnaste viljadega poolpõõsas

aed-mustjuur
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljataim, millest süüakse umbes sõrmepaksust mustakoorelist juurikat

aed-mädarõigas
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte kergelt lainelistega lehtedega köögiviljataim, mille teravamaitselist juurt kasutatakse maitseainena

2. maitsetaim

3. pika valge juurega taim, millel on väga tugev maitse

aednelk
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadest pärinev roosade, valgete, punaste või kollaste õitega aia- ja lõikelill

aednik
[nimisõna, substantiiv]
1. aiandusega, aiakultuuride kasvatamisega (elukutseliselt) tegelev isik

2. inimene, kelle töö on hoolitseda aia eest

aedniksipelgas
[nimisõna, substantiiv]
pesas kasvatatavatest seentest toituv sipelgas Kesk- ja Lõuna-Ameerikas

aednikunuga
[nimisõna, substantiiv]
aiatöödel kasutatav (kõvera teraga) nuga (nt väiksemate okste kärpimiseks)

aednikupoiss
[nimisõna, substantiiv]
aedniku noor abiline endisajal (nt mõisas)

aedpetersell
[nimisõna, substantiiv]
1. maitsetaimena kasvatatav lõhestunud lehtedega aiataim

2. taim, mille lehti kasutatakse maitseainena

aedpiste
[nimisõna, substantiiv]
siksakki moodustav, teise pistega üleval ja all ristuv diagonaalne kaunistuspiste

aedporgand
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav sulgjate lehtede ja hrl oranžika pikliku juurikaga rohttaim

aedportulak
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav kollaste õitega rohttaim, millest süüakse lihakaid lehti

aed-puhmikmalts
[nimisõna, substantiiv]
kitsaste heleroheliste lehtede ning väikeste rohekaskollaste õitega ilutaim

aed-põõsalind
[nimisõna, substantiiv]
väike pruunika ülaselja ja heleda kõhualusega, pika vilistava lauluga põõsalind

aedruut
[nimisõna, substantiiv]
1. maitse-, ravim- ja ilutaimena kasvatatav väikeste kollaste õitega sinakashall rohttaim

2. rohttaim

aedrõigas
[nimisõna, substantiiv]
kahe teisendina (redis ja must rõigas) esinev köögiviljataim

aed-rõngaslill
[nimisõna, substantiiv]
karvaste lehtede ja suurte roosade, roosakaspunaste või valgete õitega aialill

aedsalat
[nimisõna, substantiiv]
aias kahe teisendina (lehtsalat ja peasalat) kasvatatav salat

aedsalvei
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadelt pärit, ravim- ja maitsetaimena kasvatatav aiataim

aedseller
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav tumeroheliste lehtede ja väikeste valgete õitega aromaatne rohttaim, millest toiduks tarvitatakse juurt, lehti või leherootse

aedspinat
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasiast pärit köögiviljataim

2. rohelised lehed, mis sisaldavad palju rauda

aedtill
[nimisõna, substantiiv]
1. maitsetaimena kasvatatav aromaatne köögivili

2. taim, mille lehti ja vart kasutatakse maitseainena

aed-tokkroos
[nimisõna, substantiiv]
harilik tokkroos, Eesti taluaia traditsiooniline lill

aeduba
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav rohttaim, mille kaunad sisaldavad neerukujulisi või ovaalseid seemneid

2. köögiviljataim

aedunilane
[nimisõna, substantiiv]
oravast väiksem punakaspruuni selja ning valge kõhupoole ja valgete käppadega näriline, Eestis üliharuldane

aed-uniohakas
[nimisõna, substantiiv]
helelillade õienuttidega ilutaim, mida kasutatakse lilleseadetes ja kuivkimpudes

aedvaak
[nimisõna, substantiiv]
puhmikutena kasvav kollaste õitega rohttaim, tuntud kui ilu- ja ravimtaim

aedvaarikas
[nimisõna, substantiiv]
aedades kasvatatav püstiste varte ja tavaliselt punaste viljadega lehtpõõsas

aedvili
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kasvatatav taim, mille osi või tervet taime tarvitatakse söögiks, nt kartul, kapsas, porgand, tomat, aedhernes, salat

2. taim või taime osa, mida inimesed söövad, näiteks tomat, kapsas ja kartul

aedviljapuljong
[nimisõna, substantiiv]
aedviljadest keedetud puljong

aedviljasalat
[nimisõna, substantiiv]
salat köögiviljast ja mitmesugustest lisanditest

aedvorm
[nimisõna, substantiiv]
mingi taime aias kasvatatav, hrl selleks aretatud vorm

aed-võhumõõk
[nimisõna, substantiiv]
mõõkjate lehtede ja suurte värvirohkete õitega aiailutaim

aed-õunapuu
[nimisõna, substantiiv]
kultuuristatud õunapuu, lähistroopilise ja parasvöötme tähtsaimaid viljapuuliike

aeg
[nimisõna, substantiiv]
1. lõputu, piiramatu kestus, lõputult voolavad tunnid, päevad, aastad vms

2. see, mida mõõdetakse näiteks minutites, tundides, päevades või aastates

3. ajavahemik, periood

aegajaline
[omadussõna, adjektiiv]
aeg-ajalt toimuv

aeg-ajalt
[määrsõna, adverb]
1. aeg-ajalt (ette tulles), mõne aja tagant (kordudes), mõnel juhul

2. nii, et tegevus kordub mõne aja tagant

aegamisi
[määrsõna, adverb]
vähehaaval, aja jooksul, järk-järgult

aegamööda
[määrsõna, adverb]
vähehaaval, aja jooksul, järk-järgult

aeganõudev
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti aega kulutav, ajaliselt kaua kestev

aegapidi
[määrsõna, adverb]
vähehaaval, aja jooksul, järk-järgult

aegaviitev
[omadussõna, adjektiiv]
tarbetult aega nõudev

aegavõttev
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti aega kulutav, ajaliselt kaua kestev

aegkond
[nimisõna, substantiiv]
(geoloogiline alajaotus:) ajavahemik umbes 100 kuni 250 miljonit aastat, mille kestel kujunesid ladekonna kivimid (nt uusaegkond ehk kainosoikum, keskaegkond ehk mesosoikum)

aegkriitiline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille puhul on oluline millegi toimumise, sooritamise aeg

aeglane
[omadussõna, adjektiiv]
1. aegamööda, pikkamööda toimuv, kulgev või arenev

2. selline, mis toimub või kestab kaua aega

aeglasekasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille kasvamine võtab väga kaua aega

aeglema
[tegusõna, verb]
aega viitma, viivitama

aeglus
[nimisõna, substantiiv]
(väga) aeglane liikumine, tegutsemine või toimimine, (teadlik, sunnitud) mitte kiirustamine

aeglussõit
[nimisõna, substantiiv]
võimalikult aeglane sõit mootorsõidukiga või jalgrattaga

aeglustama
[tegusõna, verb]
mingit protsessi või liikumist aeglase(ma)ks muutma

aeglusti
[nimisõna, substantiiv]
mingit protsessi või liikumist aeglustav seade või aine

aeglustuma
[tegusõna, verb]
aeglase(ma)ks muutuma või jääma

aeglustus
[nimisõna, substantiiv]
millegi aeglase(ma)ks muutmine või muutumine, aeglasemaks jäämine

aeglustusrada
[nimisõna, substantiiv]
lisasõidurada teelt lahkuvatele sõidukitele kiiruse alandamiseks

aegluubis
[määrsõna, adverb]
1. väga, ebaharilikult aeglaselt kulgev(alt)

2. ebaharilikult aeglaselt

aegluup
[nimisõna, substantiiv]
kujutatu normaalsest aeglasem esitus ekraanil, mis on saavutatud kiirendatult filmitud, kuid normaalkiirusega projitseeritud esitusega

aegne
[omadussõna, adjektiiv]
määratud aega kuuluv või kuulunud, sellest ajast pärit

aegnurk
[nimisõna, substantiiv]
taevakeha asendi koordinaat, mida mõõdetakse ajaühikutes (tundides) taevameridiaani ja ekvaatori kõrgemast lõikepunktist piki ekvaatorit lääne poole taevakeha meridiaanini

aegpomm
[nimisõna, substantiiv]
(pineva, äkilist ohtu, murrangut vms ennustava olukorra kohta)

aegrelee
[nimisõna, substantiiv]
1. määratud ajavahemiku järel rakenduv (nt helisignaali andev) ajaseade

2. elektrooniline lülituskell seadme etteantud ajal sisse-, väljalülitamiseks vm funktsiooni täitmiseks

3. ajaseade, vahemikke märkiv ajaandur

aegrida
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaliselt järjestatud arvandmed, mis kirjeldavad suuruse muutumist ajas

2. ajaliselt järjestatud arvandmed

aegruum
[nimisõna, substantiiv]
(relatiivsusteoorias:) aeg ja ruum mateeria eksisteerimise ühtse vormina, aja ja ruumi suhtelisuse, sündmuste maailma neljamõõtmeline tervik (üks ajaline ja kolm ruumimõõdet)

aegruumiline
[omadussõna, adjektiiv]
aja ja ruumiga (või kohaga) seostuv, aegruumist lähtuv

aegsalt
[määrsõna, adverb]
piisava ajavaruga

aegsamini
[määrsõna, adverb]
rohkema ajavaruga, küllalt varakult

aegsasti
[määrsõna, adverb]
piisava ajavaruga

aegsütik
[nimisõna, substantiiv]
sütik, mis paneb lõhkelaengu plahvatama teatud viivitusega

aegu
[postpositsioon, tagasõna]
(ligikaudu) mingil ajal

aeguma
[tegusõna, verb]
oma ajakohasust kaotama, oma aja äraelanuks muutuma, moraalselt vananema

aegumatu
[omadussõna, adjektiiv]
mitte kunagi aeguv

aegumatus
[nimisõna, substantiiv]
millegi igavesti kestmine, tähtajatu jõusolek

aegumine
[nimisõna, substantiiv]
aegumus

aegumistähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille möödudes miski kaotab oma kehtivuse

aegumus
[nimisõna, substantiiv]
aegumus

aegunu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on aegunud, oma ajakohasuse kaotanud

aegupidi
[määrsõna, adverb]
vähehaaval, aja jooksul, järk-järgult

aegus
[postpositsioon, tagasõna]
teatud ajahetkel, aegu

aegvõte
[nimisõna, substantiiv]
(filmimisel:) pika aja vältel toimuva protsessi kiirendatud esitus (nt salvestatakse 1 minuti jooksul 1 kaader)

aelema
[tegusõna, verb]
eesmärgita, tegevusetult ringi hulkuma või kolama

aer
[nimisõna, substantiiv]
paadi-, varem ka laevasõudevahend, eeskätt tulli külge kinnitatav paariline sõudevahend

aeraator
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis aitab vees suurendada hapnikusisaldust, tekitades vette väikseid õhumulle (nt veekogus, akvaariumis)

aeraatorreha
[nimisõna, substantiiv]
reha, mis aitab muru õhutada ja sealt sammalt eemaldada

aeratsioon
[nimisõna, substantiiv]
protsess, mille käigus varustatakse puhta õhu või hapnikuga vedelikku (vm sarnast ainet)

aereerima
[tegusõna, verb]
pinnast, vett, veini vm ainet õhuga varustama, et selle omadusi parandada

aerjalalised
[nimisõna, substantiiv]
1. vees hõljuvate mikroskoopiliste vähkide selts

2. alamad vähid

aero
1. õhuga, õhu liikumisega seotud

2. lendamisega seotud

aerobioos
[nimisõna, substantiiv]
1. elu vaba hapnikku sisaldavas keskkonnas

2. elu vaba hapnikuga keskkonnas

aerobuss
[nimisõna, substantiiv]
(ettevõtte Airbus SAS (varem Airbus Industrie) toodetud lennuki kohta)

aerodroom
[nimisõna, substantiiv]
1. lennukite startimiseks, maandumiseks ja hoolduseks kohandatud maa-ala

2. maa-ala, kust lennukid stardivad ja kuhu nad maanduvad

aerodünaamika
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsika haru, mis käsitleb gaaside liikumise seadusi ja gaasis liikuva keha välispinnale mõjuvaid jõude

2. õpetus gaaside liikumisest ja kehade liikumisest gaasides

aerofon
[nimisõna, substantiiv]
muusikariist, milles heli tekib puhutava õhu võnkumisest pilli torus

aerofoto
[nimisõna, substantiiv]
õhust pildistatud maapinna foto

aerofotograafia
[nimisõna, substantiiv]
õhust pildistamine

aerofotomõõdistamine
[nimisõna, substantiiv]
1. maapinna pildistamine õhust ning saadud fotode töötlemine kaartide, plaanide, skeemide vms valmistamiseks

2. topograafiline mõõdistamine aerofotode järgi

aerograaf
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis mingit ainet pihustab suruõhu toel (nt puhastustöödel, värvimustrite riidele kandmisel)

aeroionisaator
[nimisõna, substantiiv]
aeroioonide tekitamise riist

aeroionisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
õhus sisalduvate ioonide ehk aeroioonide tekitamine või tekkimine

aeroioon
[nimisõna, substantiiv]
1. õhus sisalduv ioon (katioon või anioon)

2. laetud osake õhus

aerolift
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis püstsuunas teisaldab vedelikku või pulpi suruõhu abil

aeroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. atmosfääri füüsikalisi nähtusi ning protsesse uuriv meteoroloogia haru

2. atmosfääri füüsikaliste nähtuste uurimine

aeromehaanika
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsika haru, mis käsitleb tasakaalu ja liikumist gaasis (hrl Maa atmosfääris)

2. õpetus gaaside tasakaalust ja liikumisest

aeronaut
[nimisõna, substantiiv]
õhusõidukiga sõitja

aeronautika
[nimisõna, substantiiv]
1. lennunduse haru, mis kasutab ning käsitleb õhust kergemaid lennuvahendeid (nt õhupalli, õhulaeva, stratostaati)

2. lennunduse haru

aeronavigatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus õhusõidukite asukoha määramisest ning juhtimisest

2. teadus õhusõidukite juhtimisest

aeroob
[nimisõna, substantiiv]
1. organism, kes saab elada ainult vaba hapnikku sisaldavas keskkonnas

2. aerobioosiks võimeline organism

aeroobik
[nimisõna, substantiiv]
aeroobikaharrastaja

aeroobika
[nimisõna, substantiiv]
1. intensiivne rütmikas võimlemine või tantsimine muusika saatel

2. vastav treeningutund

3. füüsilised harjutused, mida inimesed teevad tavaliselt rühmades muusika saatel

aeroobikasaal
[nimisõna, substantiiv]
aerooobikatreeninguks ettenähtud saal (nt spordiklubis)

aeroobikatreening
[nimisõna, substantiiv]
aeroobika treeningukord, treeningutund

aeroobikatrenn
[nimisõna, substantiiv]
aeroobika treeningukord, treeningutund

aeroobne
[omadussõna, adjektiiv]
õhku (hapnikku) vajav, hapniku osavõtuga toimuv

aeroplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. õhust raskem tiibadega õhusõiduk, mis lendab jõuseadme abil tekitatud tõstejõu toimel

2. tiibadega sõiduk, mis lendab õhus

aerosaan
[nimisõna, substantiiv]
1. propelleriga mootorsaan

2. mootorsaan

aerosool
[nimisõna, substantiiv]
1. lenduvate pritsmetena pihustatav aine (nt ravim, värv, puhastusvahend)

2. pihustatav aine (nt ravimina)

aerosoolima
[tegusõna, verb]
aerosooliga töötlema

aerosoolitama
[tegusõna, verb]
aerosooliga töötlema

aerosoolne
[omadussõna, adjektiiv]
aerosooli kujul esinev

aerostaat
[nimisõna, substantiiv]
õhust kergem jõuseadmeta õhusõiduk, mis püsib õhus kesta täitva kerge gaasi või kuuma õhu tõstejõu toimel

aerostaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsika haru, mis käsitleb tasakaalutingimusi gaasis, eriti Maa atmosfääris

2. gaaside tasakaalu õpetus

aerotank
[nimisõna, substantiiv]
1. läbivooluga mahuti, kus puhastatavat reovett õhustatakse

2. reovete puhastamise seade

aeroteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. värske välis- või ruumiõhuga ravimine (hõlmab nt õhuvannide võtmist)

2. värske õhuga ravimine

aerotropism
[nimisõna, substantiiv]
õhu mõju taime või selle osade kasvusuunale, taimeosade kooldumine õhu mõjul

aerulaba
[nimisõna, substantiiv]
aeru vette ulatuv lame osa

aerulaev
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne aerude abil liikuv (sõja)laev

aerulauasõit
[nimisõna, substantiiv]
veelaual püsti seistes aeru abil sõitmine

aerulaud
[nimisõna, substantiiv]
1. lauakujuline veesõiduvahend, millel sõitja seisab püsti peal, lükates end mööda veepinda edasi kanuumõla moodi aeru abil

2. lauakujuline veesõiduvahend

aerulaudur
[nimisõna, substantiiv]
1. aeru- ehk SUP-lauaga sõitja

2. aerusurfi harrastav sportlane

aerupaat
[nimisõna, substantiiv]
tullidega kinnitatud aerudega sõutav, sõudmisega liikuv paat

aerupink
[nimisõna, substantiiv]
paadi istelaud

aerusulane
[nimisõna, substantiiv]
palgaline sõudja

aerusurf
[nimisõna, substantiiv]
aerulaual sõitmine (ka spordialana)

aerutaja
[nimisõna, substantiiv]
aerutamisega tegeleja, hrl kanuu- või süstasportlane

aerutama
[tegusõna, verb]
paati (nt kanuud, süsta) vees liikuma panema aeru abil, mida hoitakse käes vabalt, istudes ise hrl näoga liikumise suunas

aerutamine
[nimisõna, substantiiv]
sõudespordi haru, kus võisteldakse süstadel või kanuudel, kusjuures aerud ei ole kinnitatud tulli külge, vaid neid hoitakse käes vabalt

aerutull
[nimisõna, substantiiv]
1. paadi parda küljes olev puupulk või raudhark, millele toetub sõudmisel aer

2. aeru tugi paadi parda küljes

aerutõmme
[nimisõna, substantiiv]
1. üks tõmme aeruga

2. sellega läbitav vahemaa

aest
[nimisõna, substantiiv]
1.–10. sajandi allikates mainitud Läänemere rannikul elanud rahva(ste) liige

aetama
[tegusõna, verb]
korduvalt "ae" hüüdma

aetis
[nimisõna, substantiiv]
vedelik, mis on lahutatud osalise aurustamise ja auru kondenseerimise teel, destilleeritud vedelik

aevastama
[tegusõna, verb]
1. nina limaskesta ärrituse tõttu õhku ninast (ja suust) välja purskama

2. ninast (ja suust) õhku järsult välja hingama, nii et tekib tugev heli

aevastus
[nimisõna, substantiiv]
aevastamisega kaasnev õhu ninast (ja suust) väljapurskamine

afaasia
[nimisõna, substantiiv]
ajukahjustusest põhjustatud võimetus end sõnades ja kirjas väljendada või kõnest ja kirjast aru saada

afaasik
[nimisõna, substantiiv]
kõnehalvatust ehk afaasiat põdev inimene

afaatik
[nimisõna, substantiiv]
kõnehalvatust ehk afaasiat põdev inimene

afaliin
[nimisõna, substantiiv]
kõikides ookeanides (välja arvatud Arktika ja Antarktika vetes) elav delfiin, keda sageli peetakse delfinaariumides

afantaasia
[nimisõna, substantiiv]
pildilise kujutlusvõime puudumine, võimetus luua mõttes kujutluspilte

afantaasik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel puudub pildiline kujutlusvõime

afeel
[nimisõna, substantiiv]
planeedi vm ümber Päikese liikuva keha tee kõige kaugem punkt Päikesest

afekt
[nimisõna, substantiiv]
1. väga tugev lühiajaline emotsionaalne reaktsioon, tormiline tundepuhang (nt raev, vaimustus, meeleheide)

2. tundeliigutus, tugev erutus

afektatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik tundepaisutus

afekteerima
[tegusõna, verb]
1. (tunnete mõjul) ülepakutult, tehtult või teeseldult käituma

2. ülepakutult käituma

afekteeritult
[määrsõna, adverb]
tehtult, ülepakutult, teeseldult

afektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
afektist tingitud, tulenev, afekti kujul esinev

afektiseisund
[nimisõna, substantiiv]
ülierutatud seisund, kus inimene ei pruugi suuta kontrollida oma tegusid

aferees
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiiniline protseduur, mille käigus eraldatakse separaatori abil doonori verest vajalik komponent või komponendid ning ülejäänud veri kantakse doonori vereringesse tagasi

2. samalaadne protseduur, mille käigus eemaldatakse patsiendi verest haigust põhjustavad ained

afereesidoonor
[nimisõna, substantiiv]
veredoonor, kelle verest eraldatakse separaatori abil teatud vererakud või plasma ning kellele seejärel ülejäänud veri tagasi kantakse

aferentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl närviimpulsside kohta:) juurdetoov, millegi juurde kandev või juhtiv

2. keskusse viiv

aferist
[nimisõna, substantiiv]
afääridega tegeleja, sahkerdaja, petis

afgaan
[nimisõna, substantiiv]
1. Afganistani põhirahva liige

2. Afganistanis ja Pakistanis elava rahva liige

afgaani
[nimisõna, substantiiv]
Afganistani rahaühik

afgaanitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost afgaan

afgaanlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost afgaan

afganistanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Afganistani kodanik või elanik

2. Afganistani päritolu inimene

afiinne
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt sarnane, keemiliselt vm moel sugulaslik

afiinsus
[nimisõna, substantiiv]
ainete võime üksteisega keemiliselt reageerida

afiks
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) sõnaosa, mis liitub sõnatüvele ega esine iseseisvalt (nt tuletusliide -stik, eesliide eba-, muutelõpp -le)

2. sõnaosa, mis liitub tüvele

afiksaaladverb
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) ühendverbi koosseisu kuuluv määrsõna (nt ära ühendverbis ära lagunema)

afineerima
[tegusõna, verb]
väärismetalle lisandeist puhastama

afirmatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(endale) sõnades väljendatud positiivse sisuga kinnitus, enesesisendus, millegi jaatus (nt meditatsioonis, eneseabis)

afišeerima
[tegusõna, verb]
midagi või kedagi nähtavale seadma, millelegi või kellelegi üldist tähelepanu tõmbama

afišš
[nimisõna, substantiiv]
reklaamkuulutus (või plakat) nt tänavatel ülespanemiseks

afoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik seisund, kus hääle tekkimine on täielikult häiritud

2. täielik häälekaotus

aforism
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike vaimukas viimistletud vormis lausung, mis väljendab üldistatud elutarkust või üllatavat väärtusotsustust

2. mõttetera

aforistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. aforismile omane

2. aforismi meenutav, sellele lähedane

afrikaan
[nimisõna, substantiiv]
afrikaani keele kõneleja, peamiselt buuride järeltulija

afrikaani
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
afrikaanide või afrikaani keelega seotud

afrikaat
[nimisõna, substantiiv]
1. klusiili ja sama häälduskohaga spirandi ühend, nt ts, tš, pf

2. sama häälduskohaga sulghääliku ja ahtushääliku ühend

afrikander
[nimisõna, substantiiv]
afrikaani keele kõneleja, peamiselt buuride järeltulija

afrikanistika
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika rahvaste keeli, ajalugu ja kultuuri uuriv teadusala

2. Aafrika keelte ja kultuuri uurimine

afro
osutab seotusele Aafrikaga ja/või mustanahalistega

afroameerika
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. afroameeriklastega seotud

2. Ameerika neegrite

afroameeriklane
[nimisõna, substantiiv]
mustanahaline ameeriklane

afrodisiaakum
[nimisõna, substantiiv]
aine, millel on suguiha suurendav toime

afrofoobia
[nimisõna, substantiiv]
vaenulik või ksenofoobne suhtumine mustanahalistesse inimestesse

afropatsid
[nimisõna, substantiiv]
1. paljudest imepeenikestest punutud patsidest püsisoeng (algselt afroameeriklastel)

2. imepeentest patsidest püsisoeng (algselt afroameeriklastel)

afrosoeng
[nimisõna, substantiiv]
1. paljudest peenikestest vanutatud patsidest (ehk rastapatsidest) kujundatud soeng

2. (pikemad) krussis juuksed

aft
[nimisõna, substantiiv]
väike hallikaskollane valuline haavand suu limaskestal

aftekas
[nimisõna, substantiiv]
mingile üritusele järgnev koosviibimine

after-party
[nimisõna, substantiiv]
mingile üritusele järgnev koosviibimine

after-shave
[nimisõna, substantiiv]
vahend (nt kreem, palsam) nahaärrituse leevendamiseks pärast habemeajamist

afäär
[nimisõna, substantiiv]
1. pettusele või kahtlastele tehingutele rajatud ettevõtmine

2. kahtlane juhtumus

aga
[sidesõna, konjunktsioon]
1. (vastandavalt:) seob lauseid või lauseosi, mis sisaldavad vastandavaid või piiravaid väiteid või asjaolusid

2. alustab lause täpsustavat või selgitavat osa

3. ühendab lauses osi, mis sisaldavad vastandeid

aga
[nimisõna, substantiiv]
häiriv, kahtlust tekitav asjaolu

agaa
[nimisõna, substantiiv]
1. Türgi väepealiku, hiljem ohvitseri tiitel

2. austav kõnetlussõna

agaam
[nimisõna, substantiiv]
1. poolkõrbetes, kõrbetes, troopikametsades elutsev sisalik

2. sisalik

agaamia
[nimisõna, substantiiv]
1. abielu mittetunnustamine, abielu või abielu regulatsiooni puudumine

2. abielutus

agaav
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilises ja lähistroopilises Ameerikas kasvav suur lihakate ogaliste lehtedega taim

2. troopiliste taimede perekond

agaavisiirup
[nimisõna, substantiiv]
Mehhikos kasvava agaavi mahlast valmistatav siirup, mida kasutatakse loodusliku magustajana

aganad
[nimisõna, substantiiv]
viljapeksul ja -puhastusel teravilja või heinaseemne hulgast eralduvad õisikute ja lehtede peenemad, kergemad osakesed

aganalasn
[nimisõna, substantiiv]
puulabidas, millega vanasti tambiti peeneks leivataignasse lisatavad aganad

aganaleib
[nimisõna, substantiiv]
rohkesti peenestatud aganaid sisaldav või tuulamata viljast leib, eesti talurahva vanem toit

aganane
[omadussõna, adjektiiv]
aganaid sisaldav, aganaid täis, aganatega koos

aganik
[nimisõna, substantiiv]
aganate hoidmise ruum endisajal rehielamus või eraldi hoonena

agar
[omadussõna, adjektiiv]
innukalt millegagi tegutsev või tegelev või midagi tegev, hakkaja ja ettevõtlik

agar
[nimisõna, substantiiv]
1. merepunavetikaist saadav aine, mille lahus annab jahtumisel tugeva tarrendi

2. merepunavetikaist saadav aine

agar-agar
[nimisõna, substantiiv]
1. merepunavetikaist saadav aine, mille lahus annab jahtumisel tugeva tarrendi

2. merepunavetikaist saadav aine

agaralt
[määrsõna, adverb]
suure innukusega, agarusega

agarasti
[määrsõna, adverb]
suure innukusega, agarusega

agarik
[nimisõna, substantiiv]
1. meres rannavetes kasvav punakaspruun põõsataoline vetikas

2. punavetikas

agarus
[nimisõna, substantiiv]
innukus, suur ettevõtlikkus ja pealehakkamine

agatama
[tegusõna, verb]
(midagi selgitades) korduvalt "aga" ütlema

agenda
[nimisõna, substantiiv]
tegevuskava või päevakord

agens
[nimisõna, substantiiv]
mõju avaldav asjaolu, nähtus vms, mõjuv tegur

agent
[nimisõna, substantiiv]
luure, politsei vms salajane kaastööline

agentsus
[nimisõna, substantiiv]
(filosoofias, sotsiaalteadustes:) inimese võime sotsiaalselt toimida, võime oma otsuste kaudu midagi mõjutada

agentuur
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis hangib ja vahendab uudiseid, teateid, reklaami vms

agiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(tarkvaraarenduse kohta:) korduvate tsüklitena toimuv, kiirelt ja paindlikult muutudes ja kohandudes tellija soovidega

agility
[nimisõna, substantiiv]
koeraspordi ala, kus koerad võistlevad koerajuhi käskude järgi takistusraja läbimises

agitaator
[nimisõna, substantiiv]
hrl poliitilise selgitustöö tegija, midagi tegema õhutaja

agitato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) erutatult, ärevalt

agitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
rahva poliitiline mõjustamine vestluste, meedia vm kaudu

agitatsioonibrigaad
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal poliitilist kihutustööd teinud inimeste rühm (nt ettekannete, miitingute kaudu)

agitatsioonikirjandus
[nimisõna, substantiiv]
agiteeriva sisuga kirjandus (nt valitsuse vastu)

agitatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(kirglikult) midagi tegema õhutav või ässitav

agitatsioonipunkt
[nimisõna, substantiiv]
poliitilise kihutustöö korraldamise kohalik keskus Nõukogude ajal

agitatsioonitöö
[nimisõna, substantiiv]
rahva poliitiline mõjustamine vestluste, meedia vm kaudu

agitbrigaad
[nimisõna, substantiiv]
agitatsioonibrigaad

agiteerima
[tegusõna, verb]
midagi tegema innustama, milleski veenma

agitpunkt
[nimisõna, substantiiv]
agitatsioonipunkt

aglomeerima
[tegusõna, verb]
peeneteralist või pulbrilist materjali kõrgel temperatuuril tükiliseks muutma

aglomeeruma
[tegusõna, verb]
1. (pinnase kohta:) kõvaks, koorikuliseks või praguliseks kuivama, kõvadeks tükkideks ühinema

2. (niiskusest) tükki hakkama

aglomeraat
[nimisõna, substantiiv]
vulkaanipurske ajal kraatrist välja paiskunud ja seejärel tahkestunud osakestest koosnev sete või settekivim

aglomeratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. lähestikku asuvate ning majanduslikult ja tööalaselt seotud linnade rühm

2. suurlinn koos oma (halduslikult iseseisvate) ees- ja tütarlinnadega

3. rühm lähestikku asuvaid linnu, konurbatsioon

aglutinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnaosade (tüve ja afiksite) liitumine sõnavormiks, nii et nende piirid jäävad selgeks (nt eesti keeles õnne+lik, ela+n, maja+le)

2. sõnaosade liitumine

aglutineerima
[tegusõna, verb]
(hrl vererakkudega seoses:) kokkukleepumist, liitumist põhjustama

aglutineeruma
[tegusõna, verb]
kokku kleepuma, liituma (nt vererakkude kohta)

aglutiniin
[nimisõna, substantiiv]
1. aine (hrl antikeha), mis kutsub esile vedelikus (nt vereseerumis) hõljuvate mikroobide, vereliblede vm rakkude liitumist

2. aglutinatsiooni tekitav antikeha

agnaadid
[nimisõna, substantiiv]
rühm lõugadeta angerjakujulisi kalu (nt silmud, pihklased)

agnaat
[nimisõna, substantiiv]
meesliinis veresugulane, isapoolne sugulane

agnostitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline õpetus, mis eitab kas täielikult või osaliselt maailma tunnetatavust ja tõesuse lõpliku kindlasktegemise võimalikkust

2. maailma tunnetatavust eitav õpetus

agonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
organismi surmaeelse seisundi, agooniaga seotud

agonist
[nimisõna, substantiiv]
lihas, mis põhjustab liigutamist, annab algset tõukejõudu

agoogika
[nimisõna, substantiiv]
hingestatust ning ilmekust andvad väikesed hetkelised kiirendused ja aeglustused helitöö ettekandel

agoon
[nimisõna, substantiiv]
võistlus (spordi, luule, muusika alal) jumalate auks korraldatud Vana-Kreeka pidustustel

agoonia
[nimisõna, substantiiv]
organismi talitluste vaibumise järk surma eel

agooniline
[omadussõna, adjektiiv]
surmaeelsele seisundile või vaevalisele lõppjärgule omane, sellega iseloomustuv

agoraa
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreekas väljak, turuplats, kus peeti rahvakoosolekuid

agorafoob
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel tekib ärevushoona väljenduv hirm viibida avalikus, rahvarohkes kohas või olukorras, kust on raske kiiresti ja takistusteta ohutusse kohta (tavaliselt koju) pääseda

agorafoobia
[nimisõna, substantiiv]
ärevushoona väljenduv hirm viibida avalikus, rahvarohkes kohas või olukorras, kust on raske kiiresti ja takistusteta ohutusse kohta (tavaliselt koju) pääseda

agraafia
[nimisõna, substantiiv]
ajukahjustusest põhjustatud osaline või täielik võimetus kirjutada

agraar
maavaldusse ja maakasutusse puutuv, põllumajandusega seotud

agraarajalugu
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandust käsitlev majandusajaloo osa

agraar-industriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
nii põllumajanduse kui ka tööstusega seotud, agraarne ja industriaalne

agraarkord
[nimisõna, substantiiv]
(feodaalaja) põllumajanduslike suhete ning maavalduse süsteem

agraarmaa
[nimisõna, substantiiv]
valdavalt põllumajandusliku tootmisega riik

agraarne
[omadussõna, adjektiiv]
maavaldusse ja maakasutusse puutuv, põllumajandusega seotud

agraarpoliitika
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse kehtestatud abinõude süsteem, mis on suunatud oma riigi põllumajanduse arendamisele

agraarreform
[nimisõna, substantiiv]
maaomandisuhete ulatuslik ja põhimõtteline ümberkujundamine

agraarõigus
[nimisõna, substantiiv]
maakasutust reguleerivate õigusnormide, maaõiguse varasem nimetus

agraarühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskond, kus inimeste põhiline tegevusala on põlluharimine, karjakasvatus ja kalapüük

agrammatiline
[omadussõna, adjektiiv]
keelereeglitele mitte vastav, grammatiliselt vale

agranulotsütoos
[nimisõna, substantiiv]
granulotsüütide vähesus või puudumine veres

agregaat
[nimisõna, substantiiv]
(masina või mingi muu seadme kohta)

agregaatima
[tegusõna, verb]
eri tüüpi masinaid, seadmeid (nt ripp- või haakeseadet mootorveokiga) ühendama

agregaatolek
[nimisõna, substantiiv]
aine olekuvorm, mis oleneb molekulide soojusliikumise iseloomust

agregaator
[nimisõna, substantiiv]
veebileht või arvutiprogramm, mis aitab infovoogusid koondada ühte kohta (nt uudiseid, sõnastikke)

agregateerima
[tegusõna, verb]
eri tüüpi masinaid, seadmeid (nt ripp- või haakeseadet mootorveokiga) ühendama

agregeerima
[tegusõna, verb]
andmeid, infot koondama, ülevaatlikuks tervikuks ühendama või liitma

agressiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. füüsilise jõuga, sõnadega vm viisil kallale tungiv või rünnata tahtev

2. kui keegi on agressiivne, siis ta on vihane ja tahab kellegagi vaielda, võidelda või kedagi rünnata

agressiivsus
[nimisõna, substantiiv]
1. (pidev) valmisolek või tahtmine kedagi sõnadega või füüsilise jõuga rünnata

2. (loomadel:) tige, ründav olek

agressioon
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme riigi relvis kallaletung teisele riigile

agressiooniakt
[nimisõna, substantiiv]
kallaletungi üksikjuhtum (nt üks riik ründab teist riiki)

agressioonioht
[nimisõna, substantiiv]
teise riigi kallaletungi oht

agressioonisõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, mida peetakse eesmärgiga hõivata rünnatava riigi territoorium

agressor
[nimisõna, substantiiv]
riik, kes tungib kallale teisele riigile

agressorriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, kes tungib kallale teisele riigile

agro
põllumajanduse, põllundusega seotud

agrofirma
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusega tegelev ettevõte

agrofoon
[nimisõna, substantiiv]
1. mulla olukord, mis tingib kõrgema või madalama saagi

2. agrotehniliste võtetega saavutatud kasvutingimused

agro-fütotsönoos
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevuse tagajärjel tekkinud lühiealine taimekooslus, põllumajanduslik taimekooslus

agroindustriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
nii põllumajanduse kui ka tööstusega seotud, agraarne ja industriaalne

agrokeemia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib taime, mulla ja väetiste vastastikuseid seoseid

2. keemia rakendamine maaviljeluses

agroklimaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
kliimaga kui põllumajandusliku teguriga seostuv

agrometeoroloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib meteoroloogilisi, klimaatilisi ja hüdroloogilisi tingimusi, mis mõjutavad põllumajandust

agronoom
[nimisõna, substantiiv]
maaviljeluse eriteadlane

agronoomia
[nimisõna, substantiiv]
põllumajanduslikku tootmist, esmajoones maaviljelust uuriv rakendusteadus

agrotehnika
[nimisõna, substantiiv]
taimekasvatuses rakendatavate võtete kompleks

agrotsönoos
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevuse tagajärjel tekkinud lühiealine taimekooslus, põllumajanduslik taimekooslus

agroturism
[nimisõna, substantiiv]
1. maaturismi vorme, mis pakub võimalust tutvuda mõne talu vm põllumajandusliku ettevõttega, kogeda seal maaelu ning lüüa kaasa igapäevases talutöös

2. vastav ettevõtlusvorm

agrotööstuskoondis
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala põllumajandust ja sellega seotud tööstust ühendanud ettevõte Nõukogude Liidus

agrotööstuslik
[omadussõna, adjektiiv]
nii põllumajanduse kui ka tööstusega seotud, agraarne ja industriaalne

agroökosüsteem
[nimisõna, substantiiv]
ökosüsteem, milles orgaanilist ainet toodavad kultuurtaimed, kuid ka umbrohud, parasiidid jt kaaslejad

agu
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune hämar aeg enne päikesetõusu, koiduaegne helendus idataevas

aguaegkond
[nimisõna, substantiiv]
Maa geoloogilises ajaloos ürgaegkonnale järgnenud aegkond (vana geoloogilise ajaarvamise skaala järgi)

agueoon
[nimisõna, substantiiv]
Maa geoloogilises ajaloos teine suurim (ühtlasi pikim) ajavahemik (järgneb arhaikumile ehk ürgeoonile ja eelneb fanerosoikumile)

agul
[nimisõna, substantiiv]
1. ääre-, eeslinn, kus elab (või on algselt elanud) vaesem rahvas

2. äärelinn

3. eeslinn

agulilaps
[nimisõna, substantiiv]
agulis elav, seal sündinud ja kasvanud laps

agulirahvas
[nimisõna, substantiiv]
äärelinnas, agulis, armetutes tingimustes elavad (väga) vaesed inimesed

agulistuma
[tegusõna, verb]
(linna piirkonna kohta:) lagunenuks, viletsamaks ja vaesemaks muutuma

agulitänav
[nimisõna, substantiiv]
agulis paiknev tänav

aguuti
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakaspunane Kesk- ja Lõuna-Ameerika näriline

2. näriline

ah
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab rõõmu, imetlust, üllatust, ükskõiksust, tüdimust vms

2. sõna, mis väljendab või rõhutab mingit tugevat tunnet (näiteks rõõmu, üllatust) või ükskõikset suhtumist

ahaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ning rõhutab märkamist, taipamist, mõistmist, teatavaks võtmist või nentivat kinnitust

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab, et sa mõistsid midagi või said midagi teada

ahah
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ning rõhutab teatavaks võtmist, kinnitust, ka märkamist või mõistmist

ahahaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
jäljendab naeru, märgib naermist

ah-ah-ah
[hüüdsõna, interjektsioon]
jäljendab naeru, märgib naermist

ah-ah-haa
[hüüdsõna, interjektsioon]
jäljendab naeru, märgib naermist

ahahhitama
[tegusõna, verb]
(imestades, üllatudes) korduvalt ahah ütlema

ahas
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, mahult üsna väike, selline, kus on kitsas (tegutseda, olla, käia)

ahastama
[tegusõna, verb]
1. lootusetust või väljapääsmatust kogema

2. (sõnade, nutu, käitumisega) meeleheidet, suurt hingevalu väljendama

ahastavalt
[määrsõna, adverb]
1. meeleheidet, suurt hingevalu väljendades

2. seda tekitavalt

ahastus
[nimisõna, substantiiv]
meeleheide, suur hingevalu, lootusetus- või väljapääsmatustunne

ahastuslik
[omadussõna, adjektiiv]
ahastusest tulenev, ahastust väljendav

ahav
[nimisõna, substantiiv]
vinge kevadine tuul

ahe
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) parsile kuivama tõstetud vili

2. paari-kolme parre jagu sellisest viljakihist

ahel
[nimisõna, substantiiv]
üksteisele järgnevate esemete, nähtuste, faktide, sündmuste, ka inimeste pidev rida

ahelavarii
[nimisõna, substantiiv]
liiklusõnnetus, kus üksteisele sõidab tagant otsa kolm või rohkem sõidukit

aheldama
[tegusõna, verb]
1. ahela(i)sse panema

2. ahela(i)s hoidma

aheldatus
[nimisõna, substantiiv]
aheldatud olek

ahelduma
[tegusõna, verb]
ahelaks seostuma või reastuma

ahelik
[nimisõna, substantiiv]
üksteise järel või kõrvuti asetsevad esemed, nähtused, inimesed vms

ahelindeks
[nimisõna, substantiiv]
(majandusarvestuses, statistikas:) suhtarv, mis iseloomustab mingi väärtuse muutumist võrreldes eelmise ajavahemikuga

aheljoon
[nimisõna, substantiiv]
kõverjoon, mille võtab kahest otsast kinnitatud rippuv kett või nöör

aheljäreldus
[nimisõna, substantiiv]
(loogikas:) kahest eeldusest tulenev järeldus, kusjuures eeldustega on seotud kolm mõistet

aheljärvestik
[nimisõna, substantiiv]
järvede rida (ürg)orus

ahelkiri
[nimisõna, substantiiv]
ketina leviv kiri, mille ümberkirjutamine ja edasisaatmine toovat õnne, selle tegemata jätmine aga õnnetust

ahelkokk
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguseid (mäda)põletikke, sarlakeid ja muid haigusi tekitav kerakujuline bakter

2. bakter

ahelkokkupõrge
[nimisõna, substantiiv]
liiklusõnnetus, kus üksteisele sõidab tagant otsa kolm või rohkem sõidukit

ahelküla
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühel pool teed hõredas reas asetsevate majadega küla

ahellaul
[nimisõna, substantiiv]
kõnele sarnanev rahvalaul, mis koosneb üksteisest tulenevate küsimuste ja vastuste paaridest

ahelliitsõna
[nimisõna, substantiiv]
sõnaahel, milles nimisõnale eelneb lause või fraas (nt jaga-ja-valitse-poliitika, nokk-kinni-saba-lahti-tunne)

ahelliitum
[nimisõna, substantiiv]
sõnaahel, milles nimisõnale eelneb lause või fraas (nt jaga-ja-valitse-poliitika, nokk-kinni-saba-lahti-tunne)

ahelmurd
[nimisõna, substantiiv]
reaalarvude esitamiseks kasutatav lõplik või lõpmatu avaldis

ahelpind
[nimisõna, substantiiv]
pöördpind, mis tekib aheljoone pöörlemisel oma alussirge ümber

ahelpiste
[nimisõna, substantiiv]
ketitaolist rida moodustav kaunistuspiste

ahelreaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millestki tõukunud rida sündmusi, millest igaüks omakorda mõjutab järgmist või põhjustab selle

2. olukord, mille puhul üks (negatiivne) sündmus tingib rea teisi

ahelsild
[nimisõna, substantiiv]
rippsild, mida kannavad otstest maasse ankurdatud ketid

ahelsilmus
[nimisõna, substantiiv]
(heegeldamisel:) lihtne, läbi aasa tõmmatud silmus, millega hrl tööd alustatakse

ahelsuitsetaja
[nimisõna, substantiiv]
väga palju, suits suitsu järel suitsetav inimene

ahelsuitsetama
[tegusõna, verb]
sigaret sigareti järel, pidevalt suitsetama

aheltegusõna
[nimisõna, substantiiv]
kahest tegusõnast koosnev liitverb, mille sisu annab edasi ühe tegusõna käändeline vorm -ma või -da (nt direktor kukkus karjuma; poiss paukus köhida)

ahelverb
[nimisõna, substantiiv]
kahest tegusõnast koosnev liitverb, mille sisu annab edasi ühe tegusõna käändeline vorm -ma või -da (nt direktor kukkus karjuma; poiss paukus köhida)

ahelvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

ahend
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik seisund:) õõneselundi või juha valendiku tunduv kitsenemus

ahendama
[tegusõna, verb]
laiuselt vähemaks, kitsamaks tegema

ahendus
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik seisund:) õõneselundi või juha valendiku tunduv kitsenemus

ahenema
[tegusõna, verb]
laiuselt vähemaks, kitsamaks muutuma

ahenemus
[nimisõna, substantiiv]
veresoone vm õõneselundi kitsenemine, mida põhjustab sidekoe kokkutõmbumine, kasvaja vm haigus

aher
[omadussõna, adjektiiv]
1. (emaslooma, hrl lehma kohta:) sigimatu, mittetiinestuv

2. antud aastal tiinestumata

aheraine
[nimisõna, substantiiv]
kaevandatava maavara hulgas esinevad mineraalid või kivimid, mida antud oludes ei tarvitata

aherainemägi
[nimisõna, substantiiv]
tehismägi, mis on moodustunud väljavõetud maavara rikastamise jääkidest (aherainest)

aherkivim
[nimisõna, substantiiv]
kaevandatava maavara hulgas esinevad kivimid, mida antud oludes ei tarvitata, kivimiline aheraine

ahermaak
[nimisõna, substantiiv]
maak, milles leidub vähe kasulikku ainet

ahervare
[nimisõna, substantiiv]
põlenud hoone (kivi)jäänused

ahervars
[nimisõna, substantiiv]
ahervare

ahetama
[tegusõna, verb]
varahommikul, koidu eel nõrgalt, vaevu märgatavalt valendama, nõrgalt helendama

ahh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab rõõmu, imetlust, üllatust, ükskõiksust, tüdimust vms

2. sõna, mis väljendab või rõhutab mingit tugevat tunnet (näiteks rõõmu, üllatust) või ükskõikset suhtumist

ah-haa
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ning rõhutab märkamist, taipamist, mõistmist, teatavaks võtmist või nentivat kinnitust

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab, et sa mõistsid midagi või said midagi teada

ahhaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ning rõhutab märkamist, taipamist, mõistmist, teatavaks võtmist või nentivat kinnitust

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab, et sa mõistsid midagi või said midagi teada

ahhaa-efekt
[nimisõna, substantiiv]
rõõmuelamus mingi avastuse või äkki tärganud hea mõtte puhul

ahhaa-elamus
rõõmuelamus mingi avastuse või äkki tärganud hea mõtte puhul

ahhaat
[nimisõna, substantiiv]
1. peeneteralise struktuuriga ühevärviline või vöödiline poolvääriskivi, kaltsedoni teisend

2. poolvääriskivi

ahhaatama
[tegusõna, verb]
(imestades, üllatudes) korduvalt ahhaa ütlema

ahhailane
[nimisõna, substantiiv]
1. Mükeene kultuuri loonud vanima kreeka hõimu liige

2. (Homerosel:) kreeklane

3. kreeka vanima hõimu liige

ahhetama
[tegusõna, verb]
1. imestusest, üllatusest, vaimustusest (korduvalt) ah ütlema või hüüdma

2. imestama, vaimustuma

ahhetus
[nimisõna, substantiiv]
üllatusest, vaimustusest (korduvalt) "ah" ütlemine või hüüdmine

ahi
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnine tulekolle ruumi(de) kütmiseks

2. seade, mille sees põletatakse puid, et sellega ruume kütta

ahiküte
[nimisõna, substantiiv]
1. kütmisviis, kus ruume köetakse ahju(de)ga

2. vastav küttesüsteem

3. ahju abil töötav küte

ahimsa
[nimisõna, substantiiv]
(India usundeis:) vägivaldsusetus, hingede rändamise usust tulenev printsiip mitte tappa, vigastada ega kahjustada ühtki olendit

ahin
[nimisõna, substantiiv]
innustunud ja elevil olek, ind ja elevus

ahing
[nimisõna, substantiiv]
1. kisuliste harudega (pikavarreline) torkeriist kalapüügivahendina

2. kalapüügiriist

ahingupüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük ahinguga

ahinsa
[nimisõna, substantiiv]
(India usundeis:) vägivaldsusetus, hingede rändamise usust tulenev printsiip mitte tappa, vigastada ega kahjustada ühtki olendit

ahistaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kedagi vaimselt, seksuaalselt vm moel kimbutab või kiusab, talle raskusi, häda põhjustades

ahistama
[tegusõna, verb]
kedagi vaimselt, seksuaalselt vm moel kimbutama või kiusama, talle raskusi, häda põhjustama

ahistamine
[nimisõna, substantiiv]
1. (ka ebaseadusliku, karistatava tegevusena:) vaimsel, seksuaalsel vm moel kimbutamine või kiusamine, raskuste, häda põhjustamine

2. lubamatu survestamine või piiramine

ahistav
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi elu või tegevust häiriv, kedagi vaimselt, seksuaalselt vm moel kiusav või piirav

ahistavalt
[määrsõna, adverb]
rõhuvalt, painavalt, vabadust piiravalt

ahistus
[nimisõna, substantiiv]
1. ahistamine

2. rusuv, ahistavalt mõjuv tunne, meeleolu või olukord

ahistustunne
[nimisõna, substantiiv]
vaevav, rusuv, painav tunne

ahjaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
märgib, et midagi meenus veel, midagi tahaks veel lisada

ahjualune
[omadussõna, adjektiiv]
ahju all olev

ahjuauk
[nimisõna, substantiiv]
õõnsus, tühe ahju seinas, mida kasutati nt toidu soojas hoidmiseks või riiete kuivatamiseks

ahjuesine
[nimisõna, substantiiv]
ahju ees olev ala

ahjuhark
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kaheharulise otsaga paarimeetrine puu põlevate tukkide kohendamiseks ahjus

ahjujäätis
[nimisõna, substantiiv]
jäätis, mis on ahjus munavalgekatte all küpsetatud

ahjukana
[nimisõna, substantiiv]
ahjus küpsetatud kana

ahjukapp
[nimisõna, substantiiv]
õõnsus, tühe ahju seinas, mida kasutati nt toidu soojas hoidmiseks või riiete kuivatamiseks

ahjukartul
[nimisõna, substantiiv]
1. ahjus hrl õlis või rasvas küpsetatud (kooritud) kartulid

2. ahjus küpsetatud kartulid

ahjukartulid
[nimisõna, substantiiv]
1. ahjus hrl õlis või rasvas küpsetatud (kooritud) kartulid

2. ahjus küpsetatud kartulid

ahjukivi
[nimisõna, substantiiv]
ahju ladumiseks sobilik, selleks mõeldud kivi

ahjukumm
[nimisõna, substantiiv]
1. (reheahju) kumer ahjupealne

2. [rehe]ahju kumm, [rehe]ahjupealne

ahjukuru
[nimisõna, substantiiv]
1. ahjutagune

2. tühemik ahju ja seina vahel

ahjukuum
[omadussõna, adjektiiv]
nii tuline nagu otse ahjust tulnud

ahjukülg
[nimisõna, substantiiv]
ahju külgmine sein

ahjuküte
[nimisõna, substantiiv]
1. kütmisviis, kus ruume köetakse ahju(de)ga

2. vastav küttesüsteem

3. ahju abil töötav küte

ahjukütus
[nimisõna, substantiiv]
kerge kütteõli (nt gaasiõli), mida kasutatakse eramute kütteks, tööstuses, põllumajanduses

ahjuliha
[nimisõna, substantiiv]
ahjus küpsetatud või hautatud liha

ahjuluud
[nimisõna, substantiiv]
varre külge seotud (kase)vihast koosnev luud, millega puhastati ahjupõrandat enne leivaküpsetamist

ahjulõhe
[nimisõna, substantiiv]
ahjus küpsetatud lõhe

ahjulõõr
[nimisõna, substantiiv]
ahju suitsulõõr

ahjumeister
[nimisõna, substantiiv]
oskustega, kogemustega ahjutegija (pottsepp)

ahjumüür
[nimisõna, substantiiv]
ahju kividest laotud sooja andev osa

ahjunurk
[nimisõna, substantiiv]
nurk ahjul

ahjupaiste
[nimisõna, substantiiv]
küdeva ahju suust leviv soojus (ja tulekuma)

ahjupann
[nimisõna, substantiiv]
pann või vorm toidu küpsetamiseks või hautamiseks ahjus

ahjupealne
[nimisõna, substantiiv]
ahju peal olev pind

ahjupiim
[nimisõna, substantiiv]
ahjus kuumutamisel kalgendunud piim (toiduna)

ahjupink
[nimisõna, substantiiv]
ahju või pliidi soemüüri küljele ehitatud pikk kividest iste- ja lamamispink, mis läheb kütmisel soojaks

ahjuplaat
[nimisõna, substantiiv]
1. lame ja lai alus ahjus küpsetamiseks

2. madal lame ja lai alus ahjus küpsetamiseks

ahjupott
[nimisõna, substantiiv]
pott ahjus toidu keetmiseks või hautamiseks

ahjupraad
[nimisõna, substantiiv]
ahjus küpsetatud suurem lihatükk

ahjupõrand
[nimisõna, substantiiv]
ahju tulekolde põhi

ahjurind
[nimisõna, substantiiv]
reheahju suu poolne müür või välisnurk

ahjuroog
[nimisõna, substantiiv]
ahjus valmistatud toit

ahjuroop
[nimisõna, substantiiv]
riist hõõguva või põleva küttematerjali liigutamiseks tulekoldes ning ahjust tuha väljatõmbamiseks

ahjusiiber
[nimisõna, substantiiv]
(lükand)seadis ahjulõõri sulgemiseks

ahjusoe
[omadussõna, adjektiiv]
otse ahjust (küpsemast) võetud, väga värske

ahjusuu
[nimisõna, substantiiv]
ahju küttekolde (uksega suletav) avaus

ahjutagune
[nimisõna, substantiiv]
ahju taga asuv või see, mis või kes on ahju taga

ahjutegija
[nimisõna, substantiiv]
(pottsepa kohta)

ahjutellis
[nimisõna, substantiiv]
müüritellisest väiksem ning tulekindlam tellis ahjuladumiseks

ahjutoit
[nimisõna, substantiiv]
ahjus valmistatud toit

ahjutäis
[nimisõna, substantiiv]
korraga ahju mahtuv, sobiv kogus

ahjuvare
[nimisõna, substantiiv]
hävinud ahju jäänused

ahjuvorm
[nimisõna, substantiiv]
hrl plekist, klaasist või keraamiline kõrgete servadega nõu toidu küpsetamiseks ahjus

ahjuvärske
[omadussõna, adjektiiv]
(küpsetise kohta:) äsja ahjust võetud

ahke
[nimisõna, substantiiv]
saamide paadikujuline jalasteta (põhjapõdra)regi

ahkju
[nimisõna, substantiiv]
saamide paadikujuline jalasteta (põhjapõdra)regi

ahm
[nimisõna, substantiiv]
mustjaspruun umbes ühe meetri pikkune taiga- ja tundraalade kiskja

ahmama
[tegusõna, verb]
1. suuga millestki kinni võtma, suhu haarama

2. sügavasti sisse hingama

ahmima
[tegusõna, verb]
korduvalt (ning ahnelt) midagi või millegi järele haarama

ahmitsema
[tegusõna, verb]
1. ahnelt ahmima

2. ahnitsema

ahne
[omadussõna, adjektiiv]
enda valdusse kiskuv või püüdev, võimalikult palju endale tahtev või endasse ahmiv

ahnelt
[määrsõna, adverb]
võimalikult palju endale saada tahtes, kiirustades

ahnepäits
[nimisõna, substantiiv]
ahne loom või inimene

ahnesti
[määrsõna, adverb]
võimalikult palju endale saada tahtes, kiirustades

ahnitseja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ahnena kõike endale või enda valdusse haarab

ahnitsema
[tegusõna, verb]
ahnena endale või enda valdusse haarama, ahnena taotlema

ahnur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ahnitseb endale kõike kokku

ahnusinflatsioon
[nimisõna, substantiiv]
hindade kallinemine, mille põhjuseks ei ole tootmiskulude kasv, vaid eeskätt (suur)ettevõtete kasumijanu

ahoi
[hüüdsõna, interjektsioon]
tähelepanu tõmbav või millelegi juhtiv hüüatus

ahtake
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, mahult üsna väike, selline, kus on kitsas (tegutseda, olla, käia)

ahtakene
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, mahult üsna väike, selline, kus on kitsas (tegutseda, olla, käia)

ahtalehine
[omadussõna, adjektiiv]
(peamiselt taimeliikide nimetustes:) kitsaste lehtedega

ahtehark
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puuhark vilja tõstmiseks parsile kuivama

ahter
[nimisõna, substantiiv]
laeva või paadi tagaosa

ahterpiik
[nimisõna, substantiiv]
laeva või paadi tagaosa viimane, veekindla vaheseinaga eraldatud siseruum

ahtertraaler
[nimisõna, substantiiv]
traallaev, kus traalnoot heidetakse vette ja hiivatakse laeva ahtrist

ahtertääv
[nimisõna, substantiiv]
laeva külgi ahtris siduv kandev osa

ahtma
[tegusõna, verb]
(endisajal:) rukkivihke vm vilja parsile kuivama tõstma

ahtriankur
[nimisõna, substantiiv]
laeva tagaosas asuv ankur

ahtrikajut
[nimisõna, substantiiv]
ahtris olev kajut

ahtrilipp
[nimisõna, substantiiv]
lipp, mis kinnitatakse laeva ahtris olevasse kaldus lipuvardasse

ahtripeegel
[nimisõna, substantiiv]
püst- või kaldtasapinnaga välissein laeva või paadi päraosas

ahtritekk
[nimisõna, substantiiv]
laeva või paadi tagaosas paiknev tekk

ahtritrümm
[nimisõna, substantiiv]
laeva tagaosas asuv alumise teki ja topeltpõhja vaheline ruum

ahtrituli
[nimisõna, substantiiv]
laeva või paadi tagaosas asuv tuli

ahtruma
[tegusõna, verb]
(emaslooma, hrl lehma kohta:) sigimatuks, ahtraks jääma

ahtrus
[nimisõna, substantiiv]
tiinuse puudumine sigimiskõlblikul emasloomal

ahtuke
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, mahult üsna väike, selline, kus on kitsas (tegutseda, olla, käia)

ahtuma
[tegusõna, verb]
laiuselt vähemaks, kitsamaks muutuma

ahtus
[nimisõna, substantiiv]
(liiga) kitsas olek, (liiga) väike ulatus või haare

ahtushäälik
[nimisõna, substantiiv]
1. kaashäälik, mille moodustamisel õhuvool on suus osalt tõkestatud (nt f, j, s)

2. häälik

ahu
[nimisõna, substantiiv]
sööti jäetud alemaa

ahv
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikametsades hrl puude otsas elav inimesele päritolult lähim imetaja

2. karvane loom, kes oskab puude otsas ronida

ahvatama
[tegusõna, verb]
1. ahvatlevana midagi tegema mõjutama, kutsuvalt mõjuma

2. sel viisil sulle mõjuma, et sa tahad kuhugi minna või midagi teha

ahvatelema
[tegusõna, verb]
1. ahvatlevana midagi tegema mõjutama, kutsuvalt mõjuma

2. sel viisil sulle mõjuma, et sa tahad kuhugi minna või midagi teha

ahvatis
[nimisõna, substantiiv]
1. sööt, lõhnaaine vm vahend, millega meelitatakse ligi kalu vm loomi, et neid tabada või surmata

2. peibutis

ahvatlema
[tegusõna, verb]
1. ahvatlevana midagi tegema mõjutama, kutsuvalt mõjuma

2. sel viisil sulle mõjuma, et sa tahad kuhugi minna või midagi teha

ahvatlev
[omadussõna, adjektiiv]
meeldival moel huvi äratades midagi tegema kutsuv, köitvalt ligitõmbav

ahvatlus
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, mis meelitab kedagi midagi tegema, mis kutsuvalt ligi tõmbab

ahven
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa ja Põhja-Aasia tumedavöödiline punakate uimedega mage- ning riimveekala

2. teatud kala, kes toitub väikestest kaladest ning kes elab ka Eesti meredes ja jõgedes

ahvenapoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kasvueas ahven

2. (hrl ütlustes olukorra kohta, kui kalamees ühtki kala pole kätte saanud)

ahvenapüük
[nimisõna, substantiiv]
ahvenate püüdmine veekogudest

ahviaasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab ahvi märk

ahviarmastus
[nimisõna, substantiiv]
liigselt hellitav, lapsele kõike lubav armastus

ahvikiirusega
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, kohemaid

ahvikiirusel
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, kohemaid

ahvileivapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. väga jämedaks kasvav jahukate söödavate viljadega troopikapuu

2. troopiline puu

ahvilik
[omadussõna, adjektiiv]
ahvi välimust või liigutusi meenutav (nt väle ja painduv)

ahviline
[nimisõna, substantiiv]
ahvide hulka kuuluv loom

ahvima
[tegusõna, verb]
1. kedagi (rumalalt) kas pilgates või sarnaneda püüdes matkima, järele tegema

2. järele ahvima

ahvimõnu
[nimisõna, substantiiv]
(väga suure mõnutunde, naudingu kohta)

ahvinahk
[nimisõna, substantiiv]
eriliselt töödeldud nutrianahk

ahvinimene
[nimisõna, substantiiv]
inimese ahvitaoline eellane (nt pitekantropus, Heidelbergi inimene)

ahvinägu
[nimisõna, substantiiv]
(inimese inetu või grimassiga näo kohta)

ahvipärdik
[nimisõna, substantiiv]
(väike, noor) ahv

ahviraudtee
[nimisõna, substantiiv]
(seikluspargis vm:) pikk tross liu laskmiseks

ahvirõuged
[nimisõna, substantiiv]
loomadel esinev rõugetaoline viirushaigus, millesse võib nakatuda ka inimene

ai
[nimisõna, substantiiv]
seeliku (või särgi) punutud või tikitud äärispael

ai
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab või rõhutab valu, pahameelt, üllatust või rõõmu

2. sõna, mida sa kasutad, kui sa järsku valu tunned

aiaauk
[nimisõna, substantiiv]
mulk, läbipääs taras

aiahark
[nimisõna, substantiiv]
lapikute piidega hark kaevamiseks, mulla kobestamiseks vms

aiakahjur
[nimisõna, substantiiv]
aiakultuure kahjustav loom (putukas, näriline vm)

aiakamin
[nimisõna, substantiiv]
aeda ehitatud kamin

aiakiik
[nimisõna, substantiiv]
põikraamile kinnitatud rippuv seljatoe ja varikatusega pink, millega saab kiikuda

aiakontsert
[nimisõna, substantiiv]
aias või pargis toimuv kontsert

aiakraam
[nimisõna, substantiiv]
1. aias kasvatatavad taimed, peamiselt köögivili

2. aiasaadused

aiakujundus
[nimisõna, substantiiv]
iluaedade kujundamine, ka sellekohased võtted ja vahendid

aiakultuur
[nimisõna, substantiiv]
aias kasvatatav taim

aiakunst
[nimisõna, substantiiv]
iluaedade, haljasalade, parkide planeerimise ning kujundamisega tegelev arhitektuuri ja aianduse haru

aiakäru
[nimisõna, substantiiv]
aiatöödel kasutatav käru

aiakäärid
[nimisõna, substantiiv]
aiatöödel kasutatavad käärid

aialapp
[nimisõna, substantiiv]
väike aiamaa või aed

aialatern
[nimisõna, substantiiv]
(ehis)latern aia valgustamiseks

aialatt
[nimisõna, substantiiv]
taras olev või sinna mõeldud latt

aialaud
[nimisõna, substantiiv]
ilmastikukindlast materjalist laud (aiamööblina)

aialill
[nimisõna, substantiiv]
aias kasvatatav lill

aialinnuvaatlus
[nimisõna, substantiiv]
aialindude jälgimine, nende kohta tähelepanekute tegemine (nt linnuliikide registreerimine)

aialipp
[nimisõna, substantiiv]
õhuke laud lippaia tegemiseks

aiamaa
[nimisõna, substantiiv]
aiakultuuride, hrl aedvilja kasvatamiseks mõeldud maa

aiamaalapp
[nimisõna, substantiiv]
väike tükk aiamaad

aiamaja
[nimisõna, substantiiv]
väike suvemaja aiamaal

aiamari
[nimisõna, substantiiv]
aias kasvava taime mari

aiamuld
[nimisõna, substantiiv]
aiale iseloomulik haritud viljakas muld

aiamulk
[nimisõna, substantiiv]
rõhtlattidega suletav avaus taras või aias

aiamuru
[nimisõna, substantiiv]
aias kasvav muru

aiamööbel
[nimisõna, substantiiv]
õues kasutatav ilmastikukindel mööbel (hrl lauad-toolid)

aiamüür
[nimisõna, substantiiv]
aeda ümbritsev müür

aiand
[nimisõna, substantiiv]
koht ja ettevõte, kus kasvatatakse müügiks mitmesuguseid taimi (nt juur- ja puuvilju, ilutaimi)

aiandus
[nimisõna, substantiiv]
1. aiakultuuride kasvatamisega tegelev maaviljeluse haru

2. puuviljakasvatus

3. juurviljakasvatus

aiandusagronoom
[nimisõna, substantiiv]
aiandusliku eriharidusega agronoom

aiandusarhitekt
[nimisõna, substantiiv]
aiakunstile spetsialiseerunud arhitekt

aianduskooperatiiv
[nimisõna, substantiiv]
aiapidajate kaasomandis oleva maa-ala ja seal asuva vara valitsemiseks moodustatud mittetulundusühing

aianduskrunt
[nimisõna, substantiiv]
piiristatud maatükk aia rajamiseks või aiapidamiseks

aiandusteadlane
[nimisõna, substantiiv]
aianduse eriteadlane

aiandusteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis tegeleb taimede sordiaretuse ja taimekaitsega, agrotehnikaga vms

aiandusteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimeetod, mis põhineb taimede eest hoolitsemisel ja taimedega tegelemisel

aiandusühistu
[nimisõna, substantiiv]
aiapidajate kaasomandis oleva maa-ala ja seal asuva vara valitsemiseks moodustatud mittetulundusühing

aianuga
[nimisõna, substantiiv]
aiatöödel kasutatav (kõvera teraga) nuga (nt väiksemate okste kärpimiseks)

aianurk
[nimisõna, substantiiv]
1. aia nurgaosa

2. väike aed või maalapp millegi kasvatamiseks

aiapidaja
[nimisõna, substantiiv]
aeda omav ning aiakultuure kasvatav inimene

aiapidamine
[nimisõna, substantiiv]
(oma) aia viljelemine, aiakultuuride kasvatamine

aiapidu
[nimisõna, substantiiv]
aias peetav pidu

aiapiire
[nimisõna, substantiiv]
see, mis aeda ümbrusest eraldab (hrl tara)

aiapink
[nimisõna, substantiiv]
aias kasutamiseks mõeldud pink

aiaplank
[nimisõna, substantiiv]
aeda piirav tihedalt üksteise kõrvale asetatud laudadest ehitatud tara

aiapost
[nimisõna, substantiiv]
post, mille külge kinnitatakse tara rõhtlatid, võrk vms

aiapraht
[nimisõna, substantiiv]
koduaias, õues tekkivad jäätmed (nt männiokkad, lehed)

aiaprits
[nimisõna, substantiiv]
prits taimekaitsevahendite vm vedelike piserdamiseks

aiapulk
[nimisõna, substantiiv]
püstaia laud või lipp

aiapõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
metalliläikelise rohekassinise eesrindmikuga ja kollakaspruunide kattetiibadega mardikas, tavaline aiakahjur

aiapäkapikk
[nimisõna, substantiiv]
päkapikukuju aiakaunistusena

aiaroheline
[nimisõna, substantiiv]
maitseköögiviljade rohelised pealsed maitselisandina (nt sibulapealsed, till, petersell)

aiaroigas
[nimisõna, substantiiv]
roigasaia kaldu asetsev puu

aia-rõngakedrik
[nimisõna, substantiiv]
ookerkollaste või pruunide eestiibadega karvane liblikas, kelle röövik kahjustab peamiselt viljapuude õisi ja lehti

aiasaadus
[nimisõna, substantiiv]
aias kasvavatelt taimedelt saadud toiduaine (nt puuviljad, marjad, ka köögivili)

aiatagune
[omadussõna, adjektiiv]
aia, tara taga asetsev

aiataim
[nimisõna, substantiiv]
aias kasvatatav taim

aiatara
[nimisõna, substantiiv]
aeda piirav tara

aiatee
[nimisõna, substantiiv]
aias kulgev tee

aiateivas
[nimisõna, substantiiv]
taras olev või sinna mõeldud teivas

aiatool
[nimisõna, substantiiv]
ilmastikukindlast materjalist tool (aiamööblina)

aiatraktor
[nimisõna, substantiiv]
(aiatöödeks suurtes aedades)

aiatöö
[nimisõna, substantiiv]
aiapidamisega seotud töö (nt istutamine, kastmine, muruniitmine)

aiatööline
[nimisõna, substantiiv]
aiapidamisega seotud tööde tegija

aiavaas
[nimisõna, substantiiv]
aiakaunistuseks olev dekoratiivne anum sinna istutatud taimedega

aiaveer
[nimisõna, substantiiv]
taraäärne maariba

aiavoolik
[nimisõna, substantiiv]
voolik aia kastmiseks

aiavõrk
[nimisõna, substantiiv]
1. metallvõrk aia tegemiseks, võrktara võrk

2. metallvõrk aia tegemiseks

3. võrktara võrk

aiaäri
[nimisõna, substantiiv]
taimede, istikute ja aiatarvetega kauplev aiand

aiaäär
[nimisõna, substantiiv]
taraäärne maariba

aiaäärne
[omadussõna, adjektiiv]
aia kõrval, servas asuv

aidaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
(lahkumisel öeldav sõna:) nägemiseni, kohtumiseni

aidakaal
[nimisõna, substantiiv]
vilja kaal pärast puhastamist ja kuivatamist, vilja puhaskaal

aidamade
[nimisõna, substantiiv]
palkidest või laudadest platvorm endisaegse aida väljaulatuva räästa all

aidamees
[nimisõna, substantiiv]
mõisa aitade üle valitsev mõisateenija

aidasalv
[nimisõna, substantiiv]
aidas paiknev mahuti vilja, kartulite vm hoidmiseks

aids
[nimisõna, substantiiv]
HI-viirusest põhjustatud haigus, omandatud immuunpuudulikkuse sündroom

aidsihaige
[nimisõna, substantiiv]
aidsi põdev inimene

aidsikabinet
[nimisõna, substantiiv]
kabinet aidsiviiruse kandjate tuvastamiseks ja nõustamiseks

aidsiohver
[nimisõna, substantiiv]
aidsi surnud inimene

aidsivastane
[omadussõna, adjektiiv]
aidsi levikut tõkestav

aidsiviirus
[nimisõna, substantiiv]
aidsi tekitav viirus

aidu-raidu
[omadussõna, adjektiiv, hüüdsõna, interjektsioon]
1. hüüatus (sõnadeta) laulujorus

2. (sõnadeta) laulujoru ajamisega seotud

aiduraidutama
[tegusõna, verb]
(sõnadeta) laulujoru ajama

aie
[nimisõna, substantiiv]
1. Madagaskaril elav kassisuurune pikasabaline poolahv

2. poolahv

aieahv
[nimisõna, substantiiv]
1. Madagaskaril elav kassisuurune pikasabaline poolahv

2. poolahv

aietama
[tegusõna, verb]
hrl valust ai ütlema või hüüatama

aih
[hüüdsõna, interjektsioon]
ehmatust, imestust või üllatust väljendav ning rõhutav hüüatus

aijeh
[hüüdsõna, interjektsioon]
imestuse, hädalduse, valu puhul

aikidoo
[nimisõna, substantiiv]
20. sajandi algul Jaapanis loodud enesekaitse süsteem ja võitluskunst

aim
[nimisõna, substantiiv]
vaistlik tunne, et midagi on juhtumas, millegi etteteadmise ebamäärane tunne

aimakk
[nimisõna, substantiiv]
1. Mongoolia, Burjaatia ja Mägi-Altai haldusüksus

2. haldusüksus Mongoolias, Burjaatias vm

aimama
[tegusõna, verb]
millegi saabumist (ebamääraselt, vaistlikult) ennustama, (justkui) ette teadma või tajuma

Ühendtegusõnad: ette aimama, ette aimama, järele aimama, järele aimama, ära aimamaära aimama

aimamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei oska ette aimata

aimamisi
[määrsõna, adverb]
1. aimamise teel

2. ebaselgel või ähmasel viisil

aimara
[nimisõna, substantiiv]
ühe Boliivias, Peruus ja Tšiilis elava indiaani rahva liige

aimaraa
[nimisõna, substantiiv]
ühe Boliivias, Peruus ja Tšiilis elava indiaani rahva liige

aimduma
[tegusõna, verb]
aimatavaks, tajutavaks saama või selline olema

aimdus
[nimisõna, substantiiv]
vaistlik tunne, et midagi on juhtumas, millegi etteteadmise ebamäärane tunne

aime
[nimisõna, substantiiv]
teaduse valdkonda kuuluvat üldarusaadavalt esitav kirjandus

aime
teaduse valdkonda kuuluvat üldarusaadavalt esitav

aimefilm
[nimisõna, substantiiv]
haridusliku eesmärgiga teadmisi levitav, neid avardav ja populariseeriv film

aimekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
teaduse valdkonda kuuluvat üldarusaadavalt esitav kirjandus

aimeline
[omadussõna, adjektiiv]
teaduse valdkonda kuuluvat üldarusaadavalt esitav

aimlema
[tegusõna, verb]
(ebamääraselt, vaistlikult) ennustada, aimata püüdma, ähmast kujutlust looma

aimuma
[tegusõna, verb]
aimatavaks, tajutavaks saama või selline olema

aimus
[nimisõna, substantiiv]
vaistlik tunne, et midagi on juhtumas, millegi etteteadmise ebamäärane tunne

aimutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaselge, raskesti hoomatav

2. selline, et ei taipa

ain
[nimisõna, substantiiv]
võrkpüünise äärest väljaulatuv (aasakujuline) kalavõrku ääristava nööri või paela ots, mille abil saab võrke kokku siduda

aina
[määrsõna, adverb]
1. kogu aeg, jätkuvalt ühtmoodi või samal viisil muutudes

2. kogu aeg, muudkui

aine
[nimisõna, substantiiv]
1. see, millest koosneb füüsiline keha

2. see, millest asjad koosnevad ja mis on olemas tahkel, vedelal või gaasi kujul

aineala
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, kust võetakse kunstiloomingu, uurimistöö vms aine

ainealane
[omadussõna, adjektiiv]
mingi eriala, õppeainega seotud

ainedidaktika
[nimisõna, substantiiv]
ühe õppeaine õpetamise teooria ja metoodika

ainekaart
[nimisõna, substantiiv]
õppeaine lühitutvustus, mis kirjeldab üliõpilastele aine eesmärke ja oodatavaid õpitulemusi

ainekabinet
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalse sisseseadega ruum mingi õppeaine õpetamiseks (hrl koolis)

ainekataloog
[nimisõna, substantiiv]
nimistu, milles kirjed on rühmitatud ainevaldkonna järgi

ainekava
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis hõlmab ühe õppeaine õppe-eesmärgid, õppesisu, metoodika ja hindamise põhimõtted

ainekiituskiri
[nimisõna, substantiiv]
harilikult põhikooli või gümnaasiumi lõpus antav kiituskiri väga heade tulemuste eest üksikus õppeaines

aineklass
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalse sisseseadega ruum mingi õppeaine õpetamiseks (hrl koolis)

ainekomisjon
[nimisõna, substantiiv]
ühe õppeaine või valdkonnaainete õpetamist suunav komisjon koolis

ainekursus
[nimisõna, substantiiv]
mingi õppeaine terviklik osa

ainekäsitlus
[nimisõna, substantiiv]
aine, teose lähtematerjali käsitlemise laad

aineline
[omadussõna, adjektiiv]
varanduslik, majanduslik

ainelõik
[nimisõna, substantiiv]
1. ainestiku, liigendatuna käsitletava lähtematerjali osa

2. õppeaine osa

aineolümpiaad
[nimisõna, substantiiv]
võistlus õpilastele mingi õppeaine tundmises

aineosake
[nimisõna, substantiiv]
aine väike osa, millel on mass ja ruumala (nt molekul, aatom)

ainepunkt
[nimisõna, substantiiv]
õppetöö mahu arvestamise ühik kõrgkoolis

aineregister
[nimisõna, substantiiv]
märksõnade tähestikjärjestuses register trükises või andmebaasis

ainering
[nimisõna, substantiiv]
koolis tegutsev ring teadmiste süvendamiseks ja huvitegevuseks mingis õppeaines

aineringe
[nimisõna, substantiiv]
1. ainete pidevalt korduv ringlemine, ainete ringkäik looduses

2. ainete ringkäik looduses

aines
[nimisõna, substantiiv]
1. loome- või teadustöö lähte- või allikmaterjal esemete, faktide või andmetena

2. lähtematerjal faktide v andmetena

3. loometöö lähtematerjal

ainesektsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühe õppeaine õpetajate ühendus linnas või maakonnas

ainestama
[tegusõna, verb]
1. materiaalset, ainelist kuju andma

2. ainelist kuju andma

ainestik
[nimisõna, substantiiv]
1. loome- või teadustöö lähte- või allikmaterjal esemete, faktide või andmetena

2. lähtematerjal faktide v andmetena

3. loometöö lähtematerjal

ainesõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) loendamatu nimisõna (nt lumi, tervis, mööbel)

ainesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
õppekorraldus, mis võimaldab üliõpilasel, arvestades õppekava ja eeldusainete nõudeid, valida mooduleid ja läbida õppeaineid vabalt valitud järjekorras

aineti
[määrsõna, adverb]
(õppe)ainete kaupa

ainetund
[nimisõna, substantiiv]
koolitund mingi õppeaine õpetamiseks ja omandamiseks

ainetundja
[nimisõna, substantiiv]
mingit õppeainet hästi tundev inimene, selles vallas tunnustatud õpilane

ainetundmine
[nimisõna, substantiiv]
õpetatava ainevaldkonna tundmine

ainevahetus
[nimisõna, substantiiv]
biokeemiliste protsesside kompleks, mille kaudu organism on ühenduses ümbritseva keskkonnaga (saades toiduga vajalikke aineid ja eritades jääkaineid)

ainevahetushaigus
[nimisõna, substantiiv]
ainevahetushäiretest tingitud haigus, nt suhkruhaigus, kilpnäärmehaigused

ainevahetushäire
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle organismi kudedes toimuvates keemilistes reaktsioonides

ainevahetuslik
[omadussõna, adjektiiv]
ainevahetusega seotud

ainevahetusprotsess
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi ainevahetuses osalev biokeemiline reaktsioon

2. ainevahetus tervikuna

ainevald
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, kust võetakse kunstiloomingu, uurimistöö vms aine

ainevaldkond
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, kust võetakse kunstiloomingu, uurimistöö vms aine

aineõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
teatava õppeaine õpetaja

aineõpetus
[nimisõna, substantiiv]
ainetepõhine õpetus, kus toimuvad iga õppeaine tunnid eraldi

ainik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

ainikmõiste
[nimisõna, substantiiv]
vaid üht objekti (asja või nähtust) hõlmav mõiste (nt ida)

ainiti
[määrsõna, adverb]
1. pilku pööramata

2. teraselt, tähelepanelikult

ainitine
[omadussõna, adjektiiv]
pilku pööramata, üksisilmi või teraselt vaatav

ainitiselt
[määrsõna, adverb]
1. pilku pööramata

2. teraselt, tähelepanelikult

ains
1. grammatiline arv, mis väljendab seda, et kõnealuseid objekte on üks

2. grammatikas: sõnade vormid, mis tähistavad üht inimest, asja või nähtust. Näiteks sõna sõbrad ainsuse vorm on sõber

3. (grammatiline arv)

ainsam
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

ainsus
[nimisõna, substantiiv]
1. grammatiline arv, mis väljendab seda, et kõnealuseid objekte on üks

2. grammatikas: sõnade vormid, mis tähistavad üht inimest, asja või nähtust. Näiteks sõna sõbrad ainsuse vorm on sõber

3. (grammatiline arv)

ainsuslik
[omadussõna, adjektiiv]
ainsuses olev

ainsussõna
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna, mis esineb ainult või peamiselt ainsuslikus vormis (nt hapnik, lumi)

aint
[määrsõna, adverb]
ainult

ainu
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani Hokkaidō saare ning Venemaa Kuriilide ja Sahhalini saare põlisasukas

ainu
üksikuna, ainsana esinev

ainuabielu
[nimisõna, substantiiv]
ühe mehe ja ühe naise vaheline abielu

ainueesmärk
[nimisõna, substantiiv]
ainukene eesmärk

ainueksemplar
[nimisõna, substantiiv]
ainukordne, üks ja ainus eksemplar

ainuesindaja
[nimisõna, substantiiv]
ainuke esindaja

ainuintervjuu
[nimisõna, substantiiv]
usutlus, mille avaldab või mida levitab ainult üks väljaanne

ainuisikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ainult ühe isiku poolt teostatav

2. ainult ühes isikus kehastuv

ainuisikuliselt
[määrsõna, adverb]
1. ainult ühe isiku poolt teostatavalt

2. ainult ühes isikus kehastuvalt

ainujuht
[nimisõna, substantiiv]
see, kes juhib riiki, firmat vm jagamatult, ainuisikuliselt

ainujuhtija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on võistluses jagamatult esikohal

ainujuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
ainuisikuline juhtimine

ainujumal
[nimisõna, substantiiv]
ainult üks jumal, ainus jumal

ainuke
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

ainukehtiv
[omadussõna, adjektiiv]
ainsana kehtiv

ainukene
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

ainukordne
[omadussõna, adjektiiv]
üksainus kord (sel viisil) esinev, üheainsa asja, juhtumiga seotud

ainulaadne
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma laadilt ainukordne, oma liigis ainus, kordumatult omapärane

2. erakordsena, erilisena tähelepanu äratav

3. erakordsena eriline, oma liigis ainus

ainulik
[omadussõna, adjektiiv]
tingimata tarvilik

ainuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma laadilt ainukordne, oma liigis ainus, kordumatult omapärane

2. erakordsena, erilisena tähelepanu äratav

3. erakordsena eriline, oma liigis ainus

ainult
[määrsõna, adverb]
1. alustab lauset või lauseosa, mis piirab või täpsustab eelnenud väidet

2. sõna, mis ühendab lauses mingis mõttes vastandeid

ainumalt
[määrsõna, adverb]
ainult, üksnes

ainumane
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

ainumas
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

ainumõeldav
[omadussõna, adjektiiv]
ainus mõeldav

ainumäärav
[omadussõna, adjektiiv]
ainsana määrav

ainumüügiõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus olla mingi kauba või toodangu ainus müüja teatavas riigis või riigi osas

ainuomand
[nimisõna, substantiiv]
ainsale omanikule kuuluv omand

ainuomane
[omadussõna, adjektiiv]
kellelegi või millelegi ainsana omane või iseloomulik

ainuomanik
[nimisõna, substantiiv]
millegi üks ja ainus omanik

ainuotsustama
[tegusõna, verb]
üksinda, omapäi otsustama

ainupiluline
[nimisõna, substantiiv]
imetaja, kes sigib munadega (nt nokkloom, sipelgasiil)

ainupädevus
[nimisõna, substantiiv]
ametialased küsimused või asjaolud, mille suhtes ühel isikul või asutusel on otsustusõigus

ainupärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma laadilt ainukordne, oma liigis ainus, kordumatult omapärane

2. erakordsena, erilisena tähelepanu äratav

3. erakordsena eriline, oma liigis ainus

ainupärija
[nimisõna, substantiiv]
surnud isiku vara ainus pärija

ainurakne
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide kohta:) ühest rakust koosnev

ainuraksed
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm üherakulisi mikroskoopilisi organisme (nt osa vetikaid)

2. mikroorganismid

ainus
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

ainusobiv
[omadussõna, adjektiiv]
ainus, mis millekski (hästi) kõlbab või mis vastab teatud tingimustele

ainusündinu
[nimisõna, substantiiv]
(hrl Piiblis, Kristusest kui Jumala pojast rääkides:) ainus järeltulija

ainusündinud
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl Piiblis, Kristusest kui Jumala pojast rääkides:) ainus

ainusüüdlane
[nimisõna, substantiiv]
milleski ainsana süüdi olev isik

ainuti
[määrsõna, adverb]
1. pilku pööramata

2. teraselt, tähelepanelikult

ainutähtis
[omadussõna, adjektiiv]
ainukesena tähtis

ainuvalitseja
[nimisõna, substantiiv]
1. piiramatu võimuga riigipea

2. monarh

ainuvalitsema
[tegusõna, verb]
valdavas ülekaalus, valitsevas seisundis olema

ainuvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
riigipea piiramatu valitsemine valitsusvormina

ainuvalitsuslik
[omadussõna, adjektiiv]
ainuvalitsusele omane, sellel rajanev

ainuvastutus
[nimisõna, substantiiv]
ainuisikuline vastutus

ainuvõim
[nimisõna, substantiiv]
ainult ühele isikule või ühele isikute rühmale kuuluv võim

ainuvõimalik
[omadussõna, adjektiiv]
ainus võimalik

ainuõige
[omadussõna, adjektiiv]
ainus õige

ainuõigsus
[nimisõna, substantiiv]
olek, seisund, kus õigena, tõesena nähakse ainult üht seisukohta, suhtumist, põhimõtet vms

ainuõigus
[nimisõna, substantiiv]
ainult ühele isikule, isikute rühmale või asutusele kuuluv (millegi müügi) õigus

ainuõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
ainuõigusest tulenev või ainuõigust omav

ainuõigustatud
[omadussõna, adjektiiv]
ainuõigusest tulenev või ainuõigust omav

ainuõõssed
[nimisõna, substantiiv]
varem hõimkonnaks arvatud madala arengutasemega, (mere)vees elavad hulkraksed loomad (nt mõned hüdraloomad, meriseen)

ainuüksi
[määrsõna, adverb]
1. (muid võimalusi välistavalt:) ainult, üksnes

2. muud kõrvale või arvestamata jättes

aioli
[nimisõna, substantiiv]
Provence'i köögist pärit küüslaugumajonees, mida kasutatakse kalaroogade, keedukartuli ja lambaliha lisandina

aïoli
[nimisõna, substantiiv]
Provence'i köögist pärit küüslaugumajonees, mida kasutatakse kalaroogade, keedukartuli ja lambaliha lisandina

aioollane
[nimisõna, substantiiv]
Aioolia saartel elanud Vana-Kreeka hõimu liige

airaan
[nimisõna, substantiiv]
1. lehma-, kitse-, lamba-, hobuse- või kaamelipiima kääritamisel saadav hapupiimajook (Kesk-Aasias, Krimmis, Kaukaasias, Siberis)

2. hapupiimajook

ais
[nimisõna, substantiiv]
1. puu (hrl on neid paar), mille külge või millede vahele veoloom rakendatakse ning millest ta veokit, sõidukit, põllutööriista veab

2. ka vastav puu nt käru käsitsi lükkamiseks või vedamiseks

ais
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud la

aisakell
[nimisõna, substantiiv]
aisa külge kinnitatud, sõitmisel helisev kell

aislohisti
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maad mööda lohistatav veovahend, mis koosnes kahest pikast aisast ja neid tagaosas ühendavatest ristpuudest

aist
[nimisõna, substantiiv]
1. tundemeel

2. meelelisus

aistiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. aistingu(te)ga seoses olev, nendel põhinev, meelte kaudu saadud

2. meeleline

aistima
[tegusõna, verb]
tunnetama, (vaistlikult) aru saama või tajuma

aisting
[nimisõna, substantiiv]
esemete ja nähtuste üksikute omaduste vahetu tunnetus meelte abil

ait
[nimisõna, substantiiv]
toidu- ja muude tagavarade hoidmise hoone (talumajapidamises)

aitama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi abi osutama, nõu, jõuga vm moel abiks või toeks olema

2. kellelegi midagi kasulikku tegema, abiks olema

Ühendtegusõnad: edasi aitama, edasi aitama, järele aitama, järele aitama, kaasa aitama, kaasa aitama, tagant aitama, tagant aitama, takka aitama, takka aitama, välja aitama, välja aitama, üle aitamaüle aitama

aitkuivati
[nimisõna, substantiiv]
kuivatusseadmetega viljaait

aituma
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. tänu, tänulikkust väljendav sõna (tänamist väljendavate ütluste koosseisus)

2. sõna, mida sa ütled, kui keegi sulle midagi annab või kui sa oled millegi eest tänulik

aituma
[nimisõna, substantiiv]
ainult tänusõnade ütlemine, pelk sõnaline tänu (ja ei midagi enamat)

aitäh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. tänu, tänulikkust väljendav sõna (tänamist väljendavate ütluste koosseisus)

2. sõna, mida sa ütled, kui keegi sulle midagi annab või kui sa oled millegi eest tänulik

aitäh
[nimisõna, substantiiv]
ainult tänusõnade ütlemine, pelk sõnaline tänu (ja ei midagi enamat)

aitüma
[nimisõna, substantiiv]
ainult tänusõnade ütlemine, pelk sõnaline tänu (ja ei midagi enamat)

aitüma
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. tänu, tänulikkust väljendav sõna (tänamist väljendavate ütluste koosseisus)

2. sõna, mida sa ütled, kui keegi sulle midagi annab või kui sa oled millegi eest tänulik

aiva
[määrsõna, adverb]
1. kogu aeg, jätkuvalt ühtmoodi või samal viisil muutudes

2. kogu aeg, muudkui

aiva
[nimisõna, substantiiv]
1. õuna- või pirnitaolise kollase lõhnava viljaga viljapuu või ilupõõsas

2. viljapuu v ilupõõsas

ajaaken
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille vältel mingi tegevus, sündmus vms peab aset leidma või saab aset leida

ajaarvamine
[nimisõna, substantiiv]
teatud tegelikust või legendaarsest sündmusest lähtuv aastate järjestamine ja ajaloosündmuste dateerimine

ajaat
[nimisõna, substantiiv]
Koraani peatüki ehk suura alalõik, nn Koraani värss

ajadokument
[nimisõna, substantiiv]
oma aega iseloomustav kirjalik mälestis

ajafond
[nimisõna, substantiiv]
majandusüksuses kasutatud või kasutada kavatsetav tööaja üldhulk

ajagraafik
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi toimumise, ürituste ajaline järjestus

2. üksikasjalik aja kasutamise plaan (nt konverentsi kava, busside sõiduplaan, päevaplaan)

3. üksikasjalik plaan aja kasutamise kohta

4. plaan aja kasutamise kohta

ajahammas
[nimisõna, substantiiv]
(ütlustes, mis märgivad aega kui kõige vanandajat, lagundajat, hävitajat)

ajahetk
[nimisõna, substantiiv]
1. väga lühike ajavahemik, mille jooksul midagi toimub, esineb vms

2. väga lühike ajavahemik

ajahorisont
[nimisõna, substantiiv]
millegi ajalised piirid, kestus, hrl tulevikku silmas pidades

ajahõlm
[nimisõna, substantiiv]
esineb väljendites millegi minevikku jäämise, unustuse ja unustatuse kohta

ajahäda
[nimisõna, substantiiv]
kasutada jääva aja nappus, selle lõpukorral olemine

ajaja
[nimisõna, substantiiv]
küttidele ulukeid ette ajav jahiline

ajajaotus
[nimisõna, substantiiv]
aja jaotamine vahemikeks

ajajoon
[nimisõna, substantiiv]
toimumise järjekorras esitatud sündmused, sündmuste kronoloogia

ajajärk
[nimisõna, substantiiv]
1. pikem, teatavate iseloomulike tunnustega ajalõik või periood

2. pikem periood (ajaloos), mis erineb teistest perioodidest teatud omaduste poolest

ajakadu
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutada oleva aja kaotsiminek

2. asjata kuluv või kulutatud aeg

ajakajaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teataval ajalõigul tähtis, tähelepanu keskmes olev, päevasündmusi käsitlev või puudutav

2. antud ajalõigul tähtis

ajakaotus
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutada oleva aja kaotsiminek

2. asjata kuluv või kulutatud aeg

ajakapsel
[nimisõna, substantiiv]
esemeid või infokandjaid sisaldav suletud anum, mis on mõeldud tuleviku inimestele ajaloolise teabe edastamiseks

ajakategooria
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) hrl verbi grammatiline kategooria, mis väljendab tegevuse või olukorra suhet mineviku, oleviku või tulevikuga (eesti keeles: olevik, lihtminevik, täisminevik ja enneminevik)

ajakava
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi toimumise, ürituste ajaline järjestus

2. üksikasjalik aja kasutamise plaan (nt konverentsi kava, busside sõiduplaan, päevaplaan)

3. üksikasjalik plaan aja kasutamise kohta

4. plaan aja kasutamise kohta

ajake
[nimisõna, substantiiv]
(aja kohta üldiselt, aga ka emotsionaalse varjundiga hüüatustes)

ajakene
[nimisõna, substantiiv]
(aja kohta üldiselt, aga ka emotsionaalse varjundiga hüüatustes)

ajakiri
[nimisõna, substantiiv]
1. pikema ajavahemiku järel (nt kord kuus) ilmuv kindla teemaringi või käsitluslaadiga perioodikaväljaanne

2. kindlate teemadega väljaanne, mis ilmub enamasti üks kord kuus

ajakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. aktuaalse informatsiooni kogumine ja esitamine perioodikaväljaannete, raadio, televisiooni vm vahendusel

2. ajalehed, ajakirjad, raadio ja televisioon

ajakirjanduseetika
[nimisõna, substantiiv]
1. ajakirjanduses kehtivad eetilised normid ja põhimõtted

2. ajakirjanduse eesmärke ja väärtusi (nt tõese teabe edastamine, sõltumatus, vastutus) hõlmav valdkond

ajakirjanduskeel
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjandusele omane keelepruuk

ajakirjanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajakirjandusalane, sellega seotud

2. ajakirjanduses avaldatud

ajakirjandustava
[nimisõna, substantiiv]
väljakujunenud toimimisviis ajakirjanduses

ajakirjandustöötaja
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjanik vm ajakirjanduse alal töötaja

ajakirjandusvabadus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus vabalt oma ideid, arvamusi ja veendumusi ajakirjanduses väljendada, ajakirjanduslik sõnavabadus

ajakirjandusväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
ajaleht, ajakiri vm perioodiliselt ilmuv teos

ajakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kirjutab ajalehtedele, ajakirjadele ja veebiväljaannetele artikleid või valmistab ette saateid televisioonis ja raadios

2. inimene, kelle töö on uudiste kogumine ja esitamine ajalehes, ajakirjas, televisioonis või raadios

ajakohane
[omadussõna, adjektiiv]
1. nüüdisaja (vm ajalõigu) nõuetele, ootustele vastav

2. aktuaalne

ajakohastama
[tegusõna, verb]
ajajärgu nõuetele, ootustele vastava(ma)ks, ajakohase(ma)ks, modernse(ma)ks muutma

ajakohastamine
[nimisõna, substantiiv]
1. ajajärgu nõuetele, ootustele vastava(ma)ks muutmine

2. moodsaks, uuemoeliseks tegemine

ajakohasus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastavus nüüdisaja (vm ajalõigu) nõuetele

2. aktuaalsus

ajakohatu
[omadussõna, adjektiiv]
nüüdisaja (vm ajalõigu) nõuetele, ootustele mitte vastav

ajakonstant
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mis iseloomustab ühest püsiolekust teise püsiolekusse üleminemise kiirust

ajakontroll
[nimisõna, substantiiv]
(males, kabes:) teatud arvu käikude tegemiseks ettenähtud ajanormist kinnipidamise kontroll

ajakriitiline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille puhul on oluline millegi toimumise, sooritamise aeg

ajakulu
[nimisõna, substantiiv]
millekski tarvitatav, kuluv aeg

ajakulukas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti aega kulutav, ajaliselt kaua kestev

ajal
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. siis, kui miski parasjagu kestab või toimub

2. siis, kui miski just on, toimub või kestab

ajalaul
[nimisõna, substantiiv]
oma aja aktuaalseid ühiskondlikke probleeme käsitlev luuletus

ajalaulik
[nimisõna, substantiiv]
luuletaja, kes käsitleb oma aja aktuaalseid ühiskondlikke probleeme

ajalause
[nimisõna, substantiiv]
kõrvallause, mis täpsustab pealauses väljendatud asjaolu aega, kestust vms (nt värav tuli just siis, kui keegi seda enam ei oodanud)

ajaldama
[tegusõna, verb]
mingile ajale kohandama, mingiks ajaks määrama

ajaldasa
[määrsõna, adverb]
aja poolest

ajaldi
[määrsõna, adverb]
õigel ajal, õigeaegselt

ajaldine
[omadussõna, adjektiiv]
õigel ajal toimuv

ajaleheartikkel
[nimisõna, substantiiv]
ajalehes ilmuv artikkel

ajaleheautomaat
[nimisõna, substantiiv]
automaat ajalehtede müümiseks

ajalehekeel
[nimisõna, substantiiv]
ajalehtedele omane keeletarvitus

ajalehekiosk
[nimisõna, substantiiv]
kiosk, kus müüakse ajalehti-ajakirju ja nt sigarette, nätsu, komme

ajalehekuulutus
[nimisõna, substantiiv]
ajalehes avaldatud teadaanne

ajalehelik
[omadussõna, adjektiiv]
ajalehes kasutatavale esituslaadile, keelele vms omane, sellele iseloomulik

ajalehelugu
[nimisõna, substantiiv]
ajalehes ilmuv artikkel

ajalehemees
[nimisõna, substantiiv]
(kirjutavas pressis töötav) ajakirjanik

ajalehemüüja
[nimisõna, substantiiv]
ajalehtede müüja, eriti tänaval käest lehti müütav koolilaps

ajalehenumber
[nimisõna, substantiiv]
ajalehe iga eraldi väljaanne

ajalehepaber
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt puidumassist valmistatud odav paber, millele tavaliselt trükitakse ajalehti

2. paberi liik

ajalehepoiss
[nimisõna, substantiiv]
tänaval käest ajalehti müütav (kooli)poiss

ajaleheputka
[nimisõna, substantiiv]
kiosk, kus müüakse ajalehti-ajakirju ja nt sigarette, nätsu, komme

ajalehesaba
[nimisõna, substantiiv]
ajalehe (meelelahutuslik) lõpuosa, selle lisa

ajalehesõnum
[nimisõna, substantiiv]
ajalehes ilmunud lühike teade mingist sündmusest, nähtusest, toimingust

ajalehetöö
[nimisõna, substantiiv]
(ajalehe tegemise, ajalehe toimetuses töötamise kohta)

ajaleheveerg
[nimisõna, substantiiv]
trükikirjatulp ajalehes

ajaleheväljalõige
[nimisõna, substantiiv]
ajalehest väljalõigatu

ajaleht
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese ajavahemiku järel (nt iga päev või kord nädalas) ilmuv, päevasündmusi käsitlev ning meelelahutust pakkuv väljaanne (paberil, veebis)

2. väljaanne, mis ilmub enamasti iga päev ja kus on näiteks uudised, reklaamid ja pildid

ajalik
[omadussõna, adjektiiv]
maisesse ilma kuuluv, lüheldase ajaga määratud (hrl vastandina teispoolsele, igavikule)

ajalikkus
[nimisõna, substantiiv]
ajalik elu

ajalimiit
[nimisõna, substantiiv]
määratud ajaline piirang

ajaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaga, kestusega seotud, ajas esinev

2. ajaga seotud või ajas esinev

3. ajaga, kestusega seotud

ajalis-ruumiline
[omadussõna, adjektiiv]
aja ja ruumiga (või kohaga) seostuv, aegruumist lähtuv

ajalooaineline
[omadussõna, adjektiiv]
ajaloolist ainestikku sisaldav või käsitlev

ajalooalane
[omadussõna, adjektiiv]
ajalooteadusega seotud

ajalooallikas
[nimisõna, substantiiv]
inimühiskonna ajalugu peegeldav, selle käiku uurida võimaldav mälestis

ajaloofakt
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on ajaloos tõesti toimunud või eksisteerinud

ajaloofilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
filosoofia haru, mis tegeleb ajaloo kui protsessi või ajaloo kui teaduse uurimise ja mõtestamisega

ajaloohõnguline
[omadussõna, adjektiiv]
iseloomulike detailide või esemete abil varasemale ajaloole viitav

ajalookirjandus
[nimisõna, substantiiv]
ajalooalased monograafiad, artiklid vm ajalugu käsitlev kirjandus

ajalookirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
ajaloosündmuste kirjapanija

ajalookontseptsioon
[nimisõna, substantiiv]
arusaamine ajaloost, ajaloo mõistmine

ajalookäsitus
[nimisõna, substantiiv]
arusaamine ajaloost, ajaloo mõistmine

ajaloolane
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaloo asjatundja

2. inimene, kelle eriala on ajalugu

ajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mineviku sündmuste, ehitiste, inimestega vm seotud, sellesse puutuv või sellest tulenev

2. mineviku sündmuste ja inimestega seotud

ajalooliselt
[määrsõna, adverb]
ajaloo seisukohalt vaadelduna

ajaloolis-geograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
ajalooline ja geograafiline või ajaloolise geograafia seisukohtadelt käsitlev ja uuriv

ajaloolis-kultuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
ajaloo ja kultuuriga seostuv ja nendest lähtuv

ajaloomaal
[nimisõna, substantiiv]
1. maal, millel kujutatakse ajaloolisi, legendaarseid või mütoloogilisi sündmusi

2. vastav maalikunsti žanr

ajaloomuuseum
[nimisõna, substantiiv]
muuseum, mis eksponeerib ja uurib varasematest aegadest säilinud esemeid ja dokumente

ajaloomälestis
[nimisõna, substantiiv]
tähtsate ajaloosündmustega, silmapaistvate ajaloo- ja kultuuritegelastega vms seotud mälestis (nt vana koolihoone, sõjahaud, lahinguväli)

ajalooraamat
[nimisõna, substantiiv]
ajalooõpik vm ajaloost jutustav raamat

ajalooratas
[nimisõna, substantiiv]
(aja kulgemise, aja kohta)

ajalooring
[nimisõna, substantiiv]
ajaloohuviliste ühendus (nt koolis)

ajalooromaan
[nimisõna, substantiiv]
ajaloolisi sündmusi ja isikuid käsitlev romaan

ajaloosündmus
[nimisõna, substantiiv]
sõda, vallutus vms ajaloos toimunud, erilise tähtsusega sündmus

ajalooteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib ühiskonna ajaloo arenemist ja selle seaduspärasusi

ajalootund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund ajaloo õpetamiseks ja omandamiseks

ajalooürik
[nimisõna, substantiiv]
ajaloolise väärtusega dokument

ajalt
[määrsõna, adverb]
aegsasti, õigel ajal

ajalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonna, rahva vm minevikus toimunud järjestikused sündmused tervikuna

2. kõik minevikus toimunud sündmused

ajaluule
[nimisõna, substantiiv]
1. oma aja ühiskondlikke probleeme käsitlev luule

2. 1920. aastatel Eestis kirjutatud ekspressionistlikus laadis ühiskonnakriitilised luuletused

ajalõik
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, teatud periood

ajam
[nimisõna, substantiiv]
seadmete kogum töömasina või mehhanismi käitamiseks

ajama
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi kuhugi liikuma sundima või liikuma panema

2. kedagi või midagi ühest kohast teise liigutama või liikuma sundima

Ühendtegusõnad: alla ajama, alla ajama, eemale ajama, eemale ajama, ette ajama, ette ajama, kinni ajama, kinni ajama, kokku ajama, kokku ajama, laiali ajama, laiali ajama, ligi ajama, ligi ajama, läbi ajama, läbi ajama, maha ajama, maha ajama, peale ajama, peale ajama, ringi ajama, ringi ajama, segamini ajama, segamini ajama, segi ajama, segi ajama, sisse ajama, sisse ajama, taga ajama, taga ajama, tagasi ajama, tagasi ajama, vastu ajama, vastu ajama, välja ajama, välja ajama, ära ajama, ära ajama, üle ajama, üle ajama, üles ajama, üles ajama, ümber ajamaümber ajama

ajamahukas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti aega kulutav, ajaliselt kaua kestev

ajamasin
[nimisõna, substantiiv]
kujuteldav ajas rändamist võimaldav masin

ajameri
[nimisõna, substantiiv]
(lõputult kulgeva aja kohta)

ajamirihm
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorit käitav rihm

2. rihm, mille abil midagi veetakse

ajamõõt
[nimisõna, substantiiv]
aja mõõtühik (nt sekund, tund)

ajamõõtja
[nimisõna, substantiiv]
1. kell, eriti stopper või muu aega mõõtev seadeldis

2. täppiskell

ajamärkija
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlustel aega mõõtev ja arvestav kohtunik

2. aega mõõtev ja arvestav kohtunik

ajamäärus
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) mitmesuguseid ajasuhteid väljendav määrus

ajanappus
[nimisõna, substantiiv]
vajamineva aja puudumine, kasutada oleva aja vähesus

ajanihe
[nimisõna, substantiiv]
1. viivitus

2. aja kujuteldav liikumine edasi- või tagasisuunas (käesolevaga võrreldes)

ajanorm
[nimisõna, substantiiv]
mingi töö tegemiseks vm soorituseks ettenähtud aeg

ajanäitaja
[nimisõna, substantiiv]
aja mõõtmise riist, hrl kell

ajapalk
[nimisõna, substantiiv]
töötatud ajaühikute arvu järgi arvutatav palk

ajapiir
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaline piir

2. seda märkiv kellaaeg, kuupäev vms

ajapiirang
[nimisõna, substantiiv]
millekski määratud kindel ajavahemik või tähtaeg, kellaajaga seotud müügipiirang vms

ajapikendus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi tähtaja, eriti sõjaväeteenistusse astumise tähtaja pikendus

2. tähtaja pikendus

ajapikka
[määrsõna, adverb]
pikapeale, aja jooksul

ajapikku
[määrsõna, adverb]
pikapeale, aja jooksul

ajaplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi toimumise, ürituste ajaline järjestus

2. üksikasjalik aja kasutamise plaan (nt konverentsi kava, busside sõiduplaan, päevaplaan)

3. üksikasjalik plaan aja kasutamise kohta

4. plaan aja kasutamise kohta

ajapuudus
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutada oleva aja vähesus, nappus (nt ülekoormatuse tõttu)

2. olukord, kus millekski aega ei jätku

ajaraam
[nimisõna, substantiiv]
millegi (piiritletud, kindlaks määratud) ajaline ulatus, ajalised piirid

ajaraamat
[nimisõna, substantiiv]
kroonika (nt ajalooürikuna)

ajaraisk
[nimisõna, substantiiv]
1. mõttetu, ebaotstarbekas aja kulutamine

2. tarbetult kulutatud, raisatud aeg

ajaraiskamine
[nimisõna, substantiiv]
1. mõttetu, ebaotstarbekas aja kulutamine

2. tarbetult kulutatud, raisatud aeg

ajaratas
[nimisõna, substantiiv]
(aja kulgemise, aja kohta)

ajarelee
[nimisõna, substantiiv]
1. määratud ajavahemiku järel rakenduv (nt helisignaali andev) ajaseade

2. elektrooniline lülituskell seadme etteantud ajal sisse-, väljalülitamiseks vm funktsiooni täitmiseks

3. ajaseade, vahemikke märkiv ajaandur

ajaränd
[nimisõna, substantiiv]
1. rännak ajas tagasi

2. mõtteline rännak ajas tagasi

ajarändur
[nimisõna, substantiiv]
hüpoteetiliselt ajas edasi või tagasi rändav inimene

ajarännak
[nimisõna, substantiiv]
1. rännak ajas tagasi

2. mõtteline rännak ajas tagasi

ajasidesõna
[nimisõna, substantiiv]
sidesõna, mis alustab ajaga seonduvat osalauset (eesti keeles varem nt kuna)

ajasignaal
[nimisõna, substantiiv]
raadio kaudu edastatav õige aja signaal

ajaskaala
[nimisõna, substantiiv]
teatava pikkusega ajavahemik hrl mingi olulise sündmuse piiri tähistajana

ajastama
[tegusõna, verb]
soovitud ajahetkele suunama, ajaliselt sobitama

ajast-arust
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
vanast ajast pärit, seetõttu ajakohasuse kaotanud või väga vanamoeline

ajastik
[nimisõna, substantiiv]
(geoloogiline alajaotus:) ajavahemik 10–30 miljonit aastat, mille kestel kujunesid ladestiku kivimid (nt hiliskriit, ülemjuura, alamdevon)

ajastu
[nimisõna, substantiiv]
1. pikem, teatavate iseloomulike tunnustega ajalõik või periood

2. pikem periood (ajaloos), mis erineb teistest perioodidest teatud omaduste poolest

ajastuomane
[omadussõna, adjektiiv]
mingile ajastule omane või vastav

ajastus
[nimisõna, substantiiv]
millegi toimumiseks sobiva aja valimine või määramine

ajastutruu
[omadussõna, adjektiiv]
mingile ajastule omane või vastav

ajasõit
[nimisõna, substantiiv]
kiireima aja peale sõitmine, hrl võistluse eeletapina (stardijärjestuse määramiseks) või võistluse osana (nt autospordis, suusatamises)

ajasõna
[nimisõna, substantiiv]
aega väljendav sõna (nt täna, ammu, pärast)

ajasääst
[nimisõna, substantiiv]
1. aja kokkuhoid

2. säästetud aeg

ajataju
[nimisõna, substantiiv]
aja kulgemise, selle jagunemise vms tunnetus

ajatama
[tegusõna, verb]
taime (või selle osa) tema puhkeperioodil lehtima või õitsele ajama

ajatasa
[määrsõna, adverb]
kaasaegsel tasemel, ajakohasena

ajatasu
[nimisõna, substantiiv]
töötatud ajaühikute arvu järgi arvutatav palk

ajateenija
[nimisõna, substantiiv]
1. ajateenistuses olev kaitseväelane

2. sõjaväes aega teeniv isik

ajateenistus
[nimisõna, substantiiv]
piiratud kestusega (kohustuslik) teenistus kaitseväes, mille vältel saadakse sõjaline väljaõpe ja sõdurile vajalikud teadmised ning oskused

ajatelg
[nimisõna, substantiiv]
aja, sündmuste kulgu märkiv mõtteline joon

ajatempel
[nimisõna, substantiiv]
digitaalne tõend, mis võimaldab kindlaks teha digidokumendi vms loomise aja

ajati
[määrsõna, adverb]
eri aegadel

ajatolla
[nimisõna, substantiiv]
1. šiiitide kõrge vaimuliku tiitel

2. selle tiitli kandja

ajatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. just nagu väljaspool aega olev

2. konkreetsest ajast sõltumatu, üle aegade kehtiv

ajatus
[nimisõna, substantiiv]
konkreetsest ajast sõltumatu olek, üle aegade kehtivus

ajatöö
[nimisõna, substantiiv]
töö, mida tasustatakse tööajapõhiselt

ajatööline
[nimisõna, substantiiv]
1. ajatööd tegev, ajapalka saav tööline

2. ajapalgaga tööline

ajavahe
[nimisõna, substantiiv]
kellaajaline erinevus ajavööndite vahel

ajavahemik
[nimisõna, substantiiv]
1. piiritletud ajalõik ühest ajahetkest teiseni

2. aeg, mis kestab näiteks mingist kindlast päevast või aastast mingi teise kindla päevani või aastani

ajavahestress
[nimisõna, substantiiv]
füsioloogiline ja psühholoogiline seisund, mis on tingitud ööpäevarütmi muutusest ajavööndite piiride ületamisel, ajavööndi vahetusest johtuv väsimus

ajavaim
[nimisõna, substantiiv]
teatud ajajärgu tõekspidamised, mõttesuunad, vaated, maitse vms

ajavaru
[nimisõna, substantiiv]
varuks olev aeg, nii et aega on üle

ajaveeb
[nimisõna, substantiiv]
internetis peetav päevik, mis sisaldab ajaliselt järjestatud perioodilisi postitusi veebilehel ning võib olla avalik ja kommenteeritav

ajaveebnik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes teeb sissekandeid veebipäevikusse, see, kes blogib

2. inimene, kes teeb sissekandeid veebipäevikusse

ajaviide
[nimisõna, substantiiv]
1. (meeldiv) aja möödasaatmine

2. seda võimaldav tegevus, meelelahutus vm

3. aja veetmine

4. meelelahutus

ajaviit
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaviitmine

2. ajaviide

ajaviitekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
kergesti loetav, meelelahutust taotlev ilukirjandus, nt armastus- ja seiklusromaanid

ajaviitekirjanik
[nimisõna, substantiiv]
ajaviitekirjandust viljelev kirjanik

ajaviiteline
[omadussõna, adjektiiv]
meeldivat ajaviidet pakkuv, puhkusena mõjuv, mitte eriti tõsine

ajaviitemäng
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuseks mängitav (sportlik) mäng

ajaviiteromaan
[nimisõna, substantiiv]
kergesti loetav, meelelahutust taotlev romaan

ajaviitlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaviidet pakkuv, ajaviiteline

2. ajaviidet pakkuv

ajaviitmata
[määrsõna, adverb]
1. kohe, ilma et muule aega raiskaks, pikemalt mõtlemata

2. otsekohe

ajaviitmine
[nimisõna, substantiiv]
aja möödasaatmine (nt midagi meeldivat tehes või ka niisama, mitte midagi tehes)

ajavõit
[nimisõna, substantiiv]
1. aja kokkuhoid

2. säästetud aeg

ajavõrrand
[nimisõna, substantiiv]
keskmise ja tõelise päikeseaja vahe

ajavõtja
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlustel aega mõõtev ja arvestav kohtunik

2. aega mõõtev ja arvestav kohtunik

ajavõtt
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordis:) distantsi läbimiseks kuluva aja täpne mõõtmine

2. ajavõtt

ajavõtumatt
[nimisõna, substantiiv]
spordirajale paigutatav matt, mis fikseerib sportlase aja

ajavälp
[nimisõna, substantiiv]
(autonduses, tehnikas:) korraline vahemik kahe hooldusprotseduuri vahel

ajavöönd
[nimisõna, substantiiv]
geograafiline vöönd, kus kehtib üks ja sama kellaaeg ehk vööndiaeg

ajaühik
[nimisõna, substantiiv]
aja mõõtühik, nt sekund

ajaühtsus
[nimisõna, substantiiv]
klassikalisest tragöödiast lähtuv klassitsistliku draamateooria nõue, mille kohaselt tegevus ei tohi kesta üle ühe ööpäeva

aje
[nimisõna, substantiiv]
(psüühiline) vajadus midagi teha, (sisemine) tõuge või impulss

ajekas
[omadussõna, adjektiiv]
elav, toimekas, impulsiivne

ajel
[postpositsioon, tagasõna]
mingist asjaolust ajendatuna

ajend
[nimisõna, substantiiv]
1. millekski tõuget andev, midagi esilekutsuv (väline) tegur, olukord vms

2. ajend

ajendama
[tegusõna, verb]
tõuget andvaks teguriks olema, millekski tõuget andma

ajenduma
[tegusõna, verb]
ajendist johtuma, mingi ajendi mõjul tekkima

ajendus
[nimisõna, substantiiv]
tõuget andvaks teguriks olemine

ajepuu
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti kasvav puu (nt hall lepp), mis pannakse kasvama teist liiki puu (nt tamme) alla selle kasvu kiirendamiseks

aju
[nimisõna, substantiiv]
1. selgroogsete koljuõõnes paiknev kesknärvisüsteemi osa

2. pea sees olev elund, mille abil sa mõtled ja tunned

aju
[nimisõna, substantiiv]
1. ajujaht, ulukite (taga)ajamine

2. ajujahil sissepiiratud ala

ajuabstsess
[nimisõna, substantiiv]
ajus tekkinud mädakolle

ajuarter
[nimisõna, substantiiv]
verd südamest ajju kandev arter

ajuatroofia
[nimisõna, substantiiv]
ajuvatsakeste laienemisena avalduv ajukoe kõhetumine

ajudefekt
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle peaaju ehituses või talitluses

ajudoonor
[nimisõna, substantiiv]
(sõimusõna rumala, lolli inimese kohta)

ajuga
[määrsõna, adverb]
kiiruga, tormates

ajugeenius
[nimisõna, substantiiv]
(nutika, targa inimese kohta, vahel ka kellegi kohta, kes on hakkama saanud millegi arulagedaga)

ajugümnastika
[nimisõna, substantiiv]
aju treenimine vaimsete võimete ergutamiseks, nt mõtlemisülesannete lahendamine või mõtlemismängude mängimine

ajuhaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. kesk- ja perifeerse närvisüsteemi neuroloogiline, neurokirurgiline või psühhiaatriline haigus, nt insult, Alzheimeri tõbi, epilepsia, depressioon, bipolaarne häire

2. peaaju haigus, nt insult, Alzheimeri tõbi, Parkinsoni tõbi

ajuhiiglane
[nimisõna, substantiiv]
tarkpea (hrl irooniliselt, rumala inimese kohta)

ajuhälvik
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, taipamatu inimese kohta, ka kirumissõnana)

ajuinfarkt
[nimisõna, substantiiv]
ajuvereringe haigus, kus veresoone sulgusest tingituna tekib peaaju mingis piirkonnas koekärbus

ajuinsult
[nimisõna, substantiiv]
äkki tekkiv aju veresoonte ummistus või lõhkemine, mille tõttu on häiritud aju verevarustus ning aju ei saa piisavalt hapnikku ja toitaineid

ajuinvaliid
[nimisõna, substantiiv]
(sõimusõna rumala, lolli inimese kohta)

ajujaht
[nimisõna, substantiiv]
jaht, kus ajajad peletavad uluki(d) sissepiiratud alalt küttide laskeulatusse

ajujää
[nimisõna, substantiiv]
1. tuule ja hoovuste toimel triiviv jää

2. triiviv jää

ajukahjustus
[nimisõna, substantiiv]
haiguse, õnnetuse vm tagajärjel tekkinud närvirakkude häving, mis võib avalduda nt lihastalitluse häirena või Alzheimeri tõvena

ajukasvaja
[nimisõna, substantiiv]
hea- või pahaloomuline kasvaja peaajus

ajuke
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt vähese mõistuse kohta)

ajukeemia
[nimisõna, substantiiv]
1. (peaajus toimuvate biokeemiliste protsesside, nende tasakaalu kohta)

2. (närvisüsteemi talitlust mõjutavate keemiliste ainete, reaktsioonide kohta)

ajukelme
[nimisõna, substantiiv]
kolmest sidekoelisest kestast koosnev kaitsekiht kolju ja aju vahel

ajukelmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. aju ümbritseva sidekoelise kelme põletik

2. ajuhaigus

ajukest
[nimisõna, substantiiv]
aju ümbritsev sidekoeline kate

ajukestapõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. aju ümbritseva sidekoelise kelme põletik

2. ajuhaigus

ajukirurgia
[nimisõna, substantiiv]
ajuhaiguste ja -vigastuste kirurgiline ravi

ajukoer
[nimisõna, substantiiv]
1. looma tagaajav jahikoer, eriti hagijas

2. jahikoer, hagijas

3. isahagijas

4. emahagijas

ajukolju
[nimisõna, substantiiv]
kolju osa, mis ümbritseb ning toestab peaaju

ajukoor
[nimisõna, substantiiv]
suuraju poolkerade välimine õhuke hallaine kiht

ajukude
[nimisõna, substantiiv]
aju moodustav kude, mille peamine energiaallikas on glükoos

ajukurd
[nimisõna, substantiiv]
ajukoore välispinna kurd

ajukõhetus
[nimisõna, substantiiv]
ajuvatsakeste laienemisena avalduv ajukoe kõhetumine

ajukääbik
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, taipamatu inimese kohta, ka kirumissõnana)

ajukääbus
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, taipamatu inimese kohta, ka kirumissõnana)

ajukäär
[nimisõna, substantiiv]
ajukoore välispinna kurd

ajulage
[nimisõna, substantiiv]
totter, ogar, napakas

ajuliiv
[nimisõna, substantiiv]
tuulest või veest kantud liiv

ajuloputatud
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) iseseisva mõtlemisvõimeta, kellestki või millestki kallutatud

ajuloputus
[nimisõna, substantiiv]
inimese mõjutamine vaimse või füüsilise surve avaldamise, järjepideva veenmise või reklaami teel

ajuma
[tegusõna, verb]
tuulest, hoovustest aetuna aeglaselt liikuma

ajumaht
[nimisõna, substantiiv]
peaaju suurus (kuupsentrimeetrites)

ajuoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
peaaju kirurgiline lõikus

ajupehmumus
[nimisõna, substantiiv]
koldeline peaajukoe kärbumine ning pehmeks muutumine

ajupestud
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) iseseisva mõtlemisvõimeta, kellestki või millestki kallutatud

ajupesu
[nimisõna, substantiiv]
inimese mõjutamine vaimse või füüsilise surve avaldamise, järjepideva veenmise või reklaami teel

ajupoolkera
[nimisõna, substantiiv]
peaaju suurima osa (ehk suuraju) üks pooltest

ajupotentsiaal
[nimisõna, substantiiv]
vaimsete võimete varu

ajupuit
[nimisõna, substantiiv]
1. triiviv või lainetest randa, kaldale aetud puit

2. lainetest kaldale aetud puit

ajupuu
[nimisõna, substantiiv]
1. triiviv või lainetest randa, kaldale aetud puit

2. lainetest kaldale aetud puit

ajupõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. peaaju koe põletikuline haigus, mis iseloomustub peavalu, teadvushäirete, krampide ja halvatusega

2. ajuhaigus

ajupõrutus
[nimisõna, substantiiv]
löögist või kukkumisest põhjustatud (teadvuse kaotusega seotud) paikne kahjustus peaaju koes

ajur
[nimisõna, substantiiv]
1. veo- või sõidulooma ajaja

2. kutsar, voorimees

ajurabandus
[nimisõna, substantiiv]
äkki tekkiv aju veresoonte ummistus või lõhkemine, mille tõttu on häiritud aju verevarustus ning aju ei saa piisavalt hapnikku ja toitaineid

ajurakk
[nimisõna, substantiiv]
aju ehitus- ja talitlusüksus

ajuripats
[nimisõna, substantiiv]
1. sisesekretsiooninääre, mis mõjustab organismi ainevahetust ning kasvu

2. sisesekretsiooninääre

ajurveda
[nimisõna, substantiiv]
vanadel India kirjutistel põhinev alternatiivmeditsiini liik

ajurveeda
[nimisõna, substantiiv]
vanadel India kirjutistel põhinev alternatiivmeditsiini liik

ajurünnak
[nimisõna, substantiiv]
probleemile lahenduse otsimine rühma inimeste loova mõttetöö kaudu

ajusild
[nimisõna, substantiiv]
peaaju osa, mis paikneb kesk- ja piklikaju vahel ning kontrollib ajukoore aktiivsust, ärkvelolekut, und ja tähelepanu

ajuskaneering
[nimisõna, substantiiv]
aju uurimine kompuuter-, magnetresonants- või positronemissioontomograafia abil

ajusong
[nimisõna, substantiiv]
aju väljasopistumine

ajusopp
[nimisõna, substantiiv]
teadvuse sügaval sisimas olev, hrl varjatud osa

ajusport
[nimisõna, substantiiv]
harrastus, mis hõlmab mõistatuste ja ristsõnade lahendamist ning mälumängu

ajusurm
[nimisõna, substantiiv]
surma faas, mida iseloomustab ajutegevuse täielik ja pöördumatu lakkamine

ajusurnu
[nimisõna, substantiiv]
ajusurmas viibiv inimene

ajusurnud
[omadussõna, adjektiiv]
pöördumatult lakanud ajutegevusega, ajusurma seisundis olev

ajuteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis tegeleb peaaju, teadvuse, mõtlemise vms uurimisega

ajutegevus
[nimisõna, substantiiv]
(aktiivne) mõtlemine

ajuti
[määrsõna, adverb]
vahetevahel, mõnikord, aeg-ajalt

ajutine
[omadussõna, adjektiiv]
1. mittealatine, teatavaks või mõneks ajaks arvestatud, mõnda aega kestev

2. mittepüsiv või mööduv

3. selline, mis kestab lühikest aega

ajutiselt
[määrsõna, adverb]
1. mõnda aega, mittepüsivalt

2. mõneks ajaks

ajutreening
[nimisõna, substantiiv]
aju treenimine vaimsete võimete ergutamiseks, nt mõtlemisülesannete lahendamine või mõtlemismängude mängimine

ajutrust
[nimisõna, substantiiv]
mingi laiahaardelise ürituse kavandamisel ja juhtimisel tegutsev võimekate inimeste rühm

ajutu
[omadussõna, adjektiiv]
totter, ogar, napakas

ajuturse
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku kogunemine aju rakkudevahelisse ruumi, mille tulemuseks on koljusisese rõhu tõus

ajutüvi
[nimisõna, substantiiv]
aju osa, mis ühendab peaaju seljaajuga

ajuudu
[nimisõna, substantiiv]
kognitiivsete protsesside (mõtlemise kiiruse, mõtteselguse, mälu, keskendumise vms) häiritus

ajuvaba
[omadussõna, adjektiiv]
totter, ogar, napakas

ajuvapustus
[nimisõna, substantiiv]
kukkumisel, löögist saadud kerge, lühiajalise teadvusekaotusega seotud ajukahjustus

ajuvatsake
[nimisõna, substantiiv]
õõs peaajus

ajuvedelik
[nimisõna, substantiiv]
ajuvatsakestes ning seljaaju ümber olev lümfitaoline vedelik

ajuverevalum
[nimisõna, substantiiv]
verevalum peaajus

ajuvesi
[nimisõna, substantiiv]
rannikul tugeva tuule toimel tõusnud veetase ja mere või siseveekogude kaldale ajutiselt tõusnud vesi

ajuvigastus
[nimisõna, substantiiv]
hrl peaaju vigastus (nt ajupõrutus)

ajuvähk
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline ajukasvaja

ak
pangakonto tehingute tegemiseks, sisse- ja väljamaksete sooritamiseks

aka
[määrsõna, adverb]
teise nimega, teisiti

akaatsia
[nimisõna, substantiiv]
lõunamaine vihmavarjukujulise võra ja kollaste kobaras õitega puu või põõsas, mille seemned valmivad kaunades

akad
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Mesopotaamias elanud vanima semi rahva liige

akad
akadeemia valitav liige

akadeemia
[nimisõna, substantiiv]
teaduslik uurimisasutus või kõrgkool, varem ka üldse erialane kool või ülikool

akadeemik
[nimisõna, substantiiv]
akadeemia valitav liige

akadeemiline
[omadussõna, adjektiiv]
ülikooli vm kõrgkooliga, ka teaduste akadeemiaga seotud olev

akademism
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlaksmääratud traditsioone dogmaatiliselt järgiv ainekäsitlus teaduses, kirjanduses, kunstis, muusikas vm

2. klassikalisi eeskujusid järgiv käsitlusviis

akadi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
akadite või akadi keelega seotud

akakapsas
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl sinakate õitega rohttaim, ka ilutaim

2. rohttaim

akantus
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere mail ja troopikas levinud ohakataoline ogaliste lehtedega roht- või põõsastaim

akaritsiid
[nimisõna, substantiiv]
kemikaal lestaliste seltsi kuuluvate kahjurite tõrjeks

akatalektiline
[omadussõna, adjektiiv]
täieliku värsijalaga lõppev

aken
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl raamitud klaasiga avaus valguse ja õhu sissepääsuks hoone, sõiduki vms seinas või laes

2. selle (klaasitud) raamid, ka aknalaud

3. hoone või sõiduki seinas olev klaasist osa, kust saab välja vaadata

akendama
[tegusõna, verb]
akendega varustama, aknaid ette panema

aklamatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ettepaneku heakskiitmine koosolijate poolehoiuhüüetega, ilma hääletamata

2. üldine poolehoiuavaldus

aklimatisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. protsess, kus organism kohaneb võõraste, harjumatute, eeskätt kliima- ja geograafiliste oludega

2. kliimaga kohanemine v kohandamine

aklimatiseerima
[tegusõna, verb]
1. mujalt sisse toodud taimi või loomi uue kasvukoha või elupaiga oludega, eeskätt kliima- vm keskkonnatingimustega kohandama

2. kliimaga kohandama

aklimatiseeruma
[tegusõna, verb]
1. võõraste, harjumatute, eeskätt kliima- ja geograafiliste oludega kohanema

2. kliimaga kohanema

akmeism
[nimisõna, substantiiv]
1. suund 1910. aastate Vene luules

2. kirjandusvool

aknaalune
[omadussõna, adjektiiv]
akna all olev

aknaauk
[nimisõna, substantiiv]
ava akna jaoks

aknaava
[nimisõna, substantiiv]
ava akna jaoks

aknaeesriie
[nimisõna, substantiiv]
1. akna ees vm rippuv hrl tekstiilkangast kate

2. riidest kate, mis ripub akna ees või mida saab akna ette tõmmata

aknahaak
[nimisõna, substantiiv]
haak suletud akna kinni- või avatud akna lahtihoidmiseks

aknahigi
[nimisõna, substantiiv]
aknaklaasile kogunenud niiskus

aknakardin
[nimisõna, substantiiv]
akna ees rippuv tekstiilist kate

aknakate
[nimisõna, substantiiv]
(paksem, valgust mitteläbilaskev) kardin, ruloo vms

aknakitt
[nimisõna, substantiiv]
akende klaasimisel kasutatav kitt

aknaklaas
[nimisõna, substantiiv]
parajaks lõigatud ja aknaraami pandud klaasitahvel

aknakremoon
[nimisõna, substantiiv]
akna sulgur, kus käepideme pööramisega avatakse või suletakse vardaga ühendatud aknariivid korraga nii all kui ülal

aknalaud
[nimisõna, substantiiv]
1. akna sisemises allääres asetsev plaat

2. akna alumises ääres asuv plaat

aknaleng
[nimisõna, substantiiv]
aknaava ääristav (puust, plastist) liikumatu osa

aknaliist
[nimisõna, substantiiv]
akent ääristav (puust, metallist, plastist) riba, mida kasutatakse akende viimistlemisel

aknaluuk
[nimisõna, substantiiv]
akent kattev luuk

aknanišš
[nimisõna, substantiiv]
seina sees olev õõnsus või süvend akna jaoks

aknaorv
[nimisõna, substantiiv]
seina sees olev õõnsus või süvend akna jaoks

aknapesija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle töö on aknaid pesta

aknapesu
[nimisõna, substantiiv]
akende pesemine

aknapesurobot
[nimisõna, substantiiv]
programmeeritav isetoimiv aknapesur

aknapiit
[nimisõna, substantiiv]
aknaava ääristav (puust, plastist) liikumatu osa

aknaplekk
[nimisõna, substantiiv]
hoone kandekonstruktsioone vee eest kaitsev aknaalune plekiriba

aknaplokk
[nimisõna, substantiiv]
aknapiidad ja aknaraamid kompleksse laudsepatootena

aknapool
[nimisõna, substantiiv]
üks pool aknast

aknapragu
[nimisõna, substantiiv]
aknaraami ja -klaasi või aknaraami ja -piida vaheline pragu

aknaraam
[nimisõna, substantiiv]
aknaruute, aknapoolt vm akna klaaspinda ümbritsev puidust, plastist või metallist raam

aknaruut
[nimisõna, substantiiv]
valmislõigatud (ning ettepandud) aknaklaas

aknasillus
[nimisõna, substantiiv]
aknaava kattev tugiosa, seda sildav tala või võlv

aknasulus
[nimisõna, substantiiv]
akende kinnitamise ja sulgemise vahend

aknatrellid
[nimisõna, substantiiv]
sisse- ja väljapääsu takistavad jämedad raudvarvad aknaava ees

aknavahe
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum, eriti selle alumine pind aknaklaaside vahel

2. ruum lahtise akna ja piida vahel

aknavõre
[nimisõna, substantiiv]
võre aknaklaaside kaitseks või akna kaudu liikumise takistamiseks

aknaäärne
[nimisõna, substantiiv]
akna juures asetsev

akne
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti murdeealistel esinev nahahaigus, mille tunnuseks on komedoonid ja põletikulised paapulid

2. põletikuline lööve, eriti murdeealistel

akolaad
[nimisõna, substantiiv]
1. noodijoonestikke ühendav märk (klamber või sulg)

2. noodijoonestikke ühendav sulg

akommodatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. silma võime muuta fookuskaugust ja näha eri kauguses olevaid esemeid selgelt

2. kohanemine, seadumine, muganemine

akommodeerima
[tegusõna, verb]
(silma kohta:) kohastama eri kaugusel asuvaid esemeid selgelt nägema

akommodeeruma
[tegusõna, verb]
(silma kohta:) kohanema eri kaugusel olevaid asju selgelt nägema

akompaneerima
[tegusõna, verb]
1. kellelegi mänguriistal saateks kaasa mängima

2. muusikariistal saatma

akompanement
[nimisõna, substantiiv]
lauljat, koori või pilli saatev instrumentaalne kaasmäng

akontaktne
[omadussõna, adjektiiv]
1. suhtlemisvõimetu

2. võimetu kontakteeruma

akord
[nimisõna, substantiiv]
vähemalt kolme eri kõrgusega heli kooskõla

akord
kokkuleppele tuginev, sellega seotud

akordikannel
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Eestis levinud neljakandilise kõlakastiga kannel, millega saab viisipilli saata mitmes helistikus

akordion
[nimisõna, substantiiv]
1. kromaatilise klaviatuuriga lõõtspill

2. klahvidega pill, mida mängid nii, et hoiad seda süles

akordionimängija
[nimisõna, substantiiv]
pillimees, kelle instrumendiks on akordion, akordionil mängija

akordionist
[nimisõna, substantiiv]
pillimees, kelle instrumendiks on akordion, akordionil mängija

akordpalgasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
omal ajal peamiselt ehitustel rakendatud palgasüsteem, mille kohaselt töötajad said tehtud töö eest tasu ühekordse tasusummana

akordpalk
[nimisõna, substantiiv]
omal ajal ühekordse tükitöö ehk akordtöö eest makstud töötasu

akordtasu
[nimisõna, substantiiv]
omal ajal ühekordse tükitöö ehk akordtöö eest makstud töötasu

akordtöö
[nimisõna, substantiiv]
(omal ajal, nt ehitustöölistel:) ühekordne tükitöö eelnevalt kokkulepitud tasu alusel

akraania
[nimisõna, substantiiv]
loote väärarend, mis seisneb koljuluude (osalises) puudumises

akrediteerima
[tegusõna, verb]
1. teise riiki diplomaatiliseks esindajaks volitama

2. volikirja andma

akrediteering
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutusele, laborile vms antav hinnang pädevuse, taseme kohta

akreditiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, mille kohaselt krediidiasutus sooritab makseid kliendi kontolt tema korralduste järgi

2. maksekäsund

akretsioon
[nimisõna, substantiiv]
massi suurenemine mujalt lisanduva aine ladestumisel tema pinnale, aine juurdevool

akrihhiin
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Liidus välja töötatud malaariaravim, mille toimeaine on akridiin

akrobaat
[nimisõna, substantiiv]
võimleja, kes esineb erilist osavust, paindlikkust ja tasakaalu nõudvate harjutustega

akrobaatika
[nimisõna, substantiiv]
keerukaid harjutusi, hüppeid, jõuharjutusi vms hõlmav sportvõimlemise ja tsirkusekunsti ala

akrobaatikarada
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemise võistlusaladel:) metallraamile kinnitatud vetruvatest torudest ja neid katvast spetsiaalsest matist koosnev rada hüpete sarja sooritamiseks

akrojooga
[nimisõna, substantiiv]
sportlik tegevus, mis sisaldab nii akrobaatika kui ka jooga elemente

akroleiin
[nimisõna, substantiiv]
kergesti süttiv teravalõhnaline mürgine värvuseta vedelik, mida kasutatakse nt desinfitseerimisvahendina

akromaat
[nimisõna, substantiiv]
(optikas:) läätsede süsteem, mis koosneb mitmest läätsest

akromaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
(värvuse kohta:) valge, hall või must, ilma värvita

akromaatilisus
[nimisõna, substantiiv]
optilise riista omaduste sõltumatus lainepikkusest

akromatiin
[nimisõna, substantiiv]
rakutuuma nõrgalt värvuv osa

akromatism
[nimisõna, substantiiv]
optilise riista omaduste sõltumatus lainepikkusest

akromegaalia
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaulatuvate kehaosade (sõrmed, varbad, nina, lõug) suurenemine kasvuhormooni liiasuse tagajärjel

2. mõne ihuliikme liigne suurenemine

akronüüm
[nimisõna, substantiiv]
sõnade algustähtedest moodustatud ning sõnana häälduv nimetus, isiku- või kohanimi (nt NATO, aids, laser)

akropol
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka linnades kõrgendikul asuv kindlus

2. antiikaja linnamägi

akrorada
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemise võistlusaladel:) metallraamile kinnitatud vetruvatest torudest ja neid katvast spetsiaalsest matist koosnev rada hüpete sarja sooritamiseks

akrostihhon
[nimisõna, substantiiv]
1. luuletus, mille ridade või salmide algustähed annavad kokku sõna (hrl nime) või lause

2. luuletus, mille ridade algustähed v -silbid moodustavad sõna v lause

akroteer
[nimisõna, substantiiv]
1. skulptuurkaunistus antiiktempli viilu nurkadel ja harjal

2. skulptuurkaunistus hoone viilu harjal v nurkadel

akrüül
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline vesilahustuv aine, milles sideainena kasutatakse akrüülvaiku ning mida kasutatakse värvide, proteeside, riidekiu vm valmistamiseks

akrüül
1. akrüüli sisaldav

2. akrüülvärvidega seotud

akrüülhape
[nimisõna, substantiiv]
1. terava lõhnaga värvuseta vedelik, mis lahustub vees, etanoolis ja etüüleetris

2. terava lõhnaga hape

akrüülklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistev vastupidav termoplast, orgaanilise klaasi liike

2. orgaaniline klaas

akrüülküüs
[nimisõna, substantiiv]
pulbrist ja vedelikust valmistatud väga tugev kunstküüs

akrüülmaal
[nimisõna, substantiiv]
akrüülvärvidega tehtud maal

akrüülvärv
[nimisõna, substantiiv]
vees lahustuv sünteetiline värv, mis sobib maalimisel nii õli- kui vesivärvi asendajaks

aksakall
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukonna- või külavanem, ka üldse auväärne mees Kesk-Aasia turgi rahvastel

2. auväärne mees Kesk-Aasia türgi-tatari rahvastel

aksel
[nimisõna, substantiiv]
iluuisutamises hüpe, mis toimub ettepoole liikumise pealt, algab vasakult jalalt ja lõpeb paremal jalal

akselbant
[nimisõna, substantiiv]
1. kuldne või hõbedane põimitud nöör, mida staabiohvitserid, käsundusohvitserid ja sõjaväeatašeed kannavad ümber parema õla

2. ümber õla kantav põimnöör

aksepteerima
vigane kuju sõnast aktsepteerima

akseroftool
[nimisõna, substantiiv]
A-vitamiinist tuletatav kõige enam kasutatav keemiline ühend, A-vitamiini derivaat (A1-vitamiin)

aksessuaar
[nimisõna, substantiiv]
1. riietuse lisand (nt käekott, vöö, ehe)

2. lisand, manus

aksiaal
(mõttelist) telge omav, sellega seotud

aksiaalkoormus
[nimisõna, substantiiv]
auto teljele (sillale) langev raskusjõud, mis koormab teed

aksiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(mõttelist) telge omav, sellega seotud

aksiaalsümmeetria
[nimisõna, substantiiv]
geomeetriliste kujundite omadus kattuda iseendaga pärast pööret teatava joone ümber

aksid
[nimisõna, substantiiv]
lava hrl pehmest riidest külgkatted, lava külgkardinad (kasutatakse nt lavaruumi seina varjamiseks, akustika parandamiseks, lavale minekuks ja sealt tulekuks, aga ka dekoratsiooni osana)

aksioloogia
[nimisõna, substantiiv]
filosoofia haru, mis käsitleb inimese hinnangulist suhtumist tegelikkusse

aksiomaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. aksioomide süsteem, mingi teooria osa, mis koosneb algmõisteist, aksioomidest ja reegleist teooria kõigi teiste väidete (teoreemide) tõestamiseks

2. aksioomiõpetus

aksiomaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. iseenesest, aksioomina selge

2. aksiomaatikal põhinev, sellest tulenev

aksiomeeter
[nimisõna, substantiiv]
rooliseadme näitur, mis näitab roolilehe asendit laeva pikitasandi suhtes

aksioom
[nimisõna, substantiiv]
teooriale või mõttekäigule ilma tõestuseta aluseks võetav väide

aksioomiline
[omadussõna, adjektiiv]
iseenesest, tõestamata, aksioomina selge

aksioomne
[omadussõna, adjektiiv]
iseenesest, tõestamata, aksioomina selge

aksolotl
[nimisõna, substantiiv]
sabakonnaliste sugukonda kuuluva tömpsuu suguküps vastne

akson
[nimisõna, substantiiv]
närviraku pikk niitjas jätke, mis juhib närviimpulsse rakust välja

aksonomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutise konstrueerimine eseme punktide koordinaatide järgi

2. sellel põhinev kujutise ilmekust taotlev kujutamismeetod

3. kujutamisviis

akt
[nimisõna, substantiiv]
toiming, tegu

akteerima
[tegusõna, verb]
millegi kohta akti koostama, eriti millegi olemasolekut või puudumist aktis fikseerima

aktifoto
[nimisõna, substantiiv]
foto alasti inimkehast

aktiinium
[nimisõna, substantiiv]
radioaktiivne, väga reageerimisvõimeline hõbevalge metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 89

aktiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tegusõna grammatiline kategooria, mida iseloomustab see, et tegevussubjekt on lauses alus

aktiiv
[nimisõna, substantiiv]
mingi organisatsiooni vm koosluse aktiivseimate liikmete kogu

aktiiv
1. aktiivse tegevuse või toimega seotud

2. kiire reageerimisvõimega

aktiivaine
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ravimi kohta:) teatud toimet avaldav aine

aktiivistama
[tegusõna, verb]
1. aktiivse(ma)ks muutma, aktiivse(ma)sse olekusse viima

2. tegevusse, tööle rakendama

aktiivistuma
[tegusõna, verb]
aktiivseks, tegevamaks muutuma, tegevusse rakenduma

aktiivmuda
[nimisõna, substantiiv]
reovete bioloogilisel puhastusel tekkiv peamiselt bakteritest jt mikroorganismidest koosnev helbeline biomass

aktiivmälu
[nimisõna, substantiiv]
arvuti keskne mäluseade, kuhu saab andmeid kirjutada ja kust saab neid lugeda

aktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(aine kohta:) suure reageerimisvõimega, juba väga väikeses koguses mõjuv

aktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (bilansi kohta:) selline, kus ülekaalus on ettevõtte käsutuses olev raha ehk aktiva

2. ülekaalus oleva aktivaga

aktiivradar
[nimisõna, substantiiv]
radar, mis tuvastab õhus, maal ja merel olevaid objekte enda väljasaadetud raadiosignaalide abil

aktiivravi
[nimisõna, substantiiv]
tervenemisele suunatud ravi aktiivne järk, mil võetakse ravimeid, tehakse operatsioon, ravitakse traumat vms (vastandatult järelravile)

aktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
aktiivne olek

aktiivsusmonitor
[nimisõna, substantiiv]
randmele või vööle kinnitatav väike seade, mis toimib sammulugejana, pulsikellana, hindab une kvaliteeti, teavitab ühildatud mobiiltelefonile saabuvast kõnest vm

aktiivsünnitus
[nimisõna, substantiiv]
iseeneslikult algav ja iseedenev sünnitus, mille korral ämmaemand või arst sünnitusprotsessi otseselt ei sekku

aktiivsüsi
[nimisõna, substantiiv]
suure poorsuse ja imamisvõimega süsi, mida kasutatakse peamiselt gaaside ja vedelike puhastamisel toiduainetetööstuses, meditsiinis vm, aktiveeritud süsi

aktiivtehing
[nimisõna, substantiiv]
pangatehing, mis on seotud panga poolt antud laenudega vm väljamaksetega

aktiivvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvvoolu võimsuse reaalosa, mis on muundatav mingiks teiseks energiavormiks (soojuseks, mehaaniliseks tööks, valguseks) või mida saab salvestada keemilise energiana ning mida mõõdetakse vattides (W)

aktijoonistus
[nimisõna, substantiiv]
joonistus alasti inimkehast

aktikaaned
[nimisõna, substantiiv]
kaaned dokumentide säilitamiseks

aktiklass
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne kunstiõpetuse juurde kuulunud kursus, kus joonistati elava alasti modelli järgi

aktimaal
[nimisõna, substantiiv]
1. maal alasti inimkehast

2. vastav maalikunsti žanr

aktimapp
[nimisõna, substantiiv]
mapp dokumentide säilitamiseks

aktimodell
[nimisõna, substantiiv]
kunstnikule alasti poseeriv modell (nt aktimaali loomisel)

aktiniidia
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasias levinud, enamikus söödavate vitamiinirikaste marjadega ronitaim, Eestis ilutaim

2. liaan

aktinograaf
[nimisõna, substantiiv]
seade päikesekiirguse mõõtmiseks

aktinoid
[nimisõna, substantiiv]
omadustelt aktiiniumi sarnane väga radioaktiivne (tehislik) metall, üks 15-st keemilisest elemendist järjenumbriga 89–103 (nt uraan, plutoonium)

aktinomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. riist Päikese otsekiirguse suhteliseks mõõtmiseks

2. Päikese kiirguse mõõtur

aktinomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. Maa atmosfääris, hüdrosfääris ja maapinnal toimuvat kiirguse ülekannet uuriv meteoroloogia haru

2. kiirgusenergia uurimine ja mõõtmine

aktinomorfne
[omadussõna, adjektiiv]
(taime õie kohta:) keskmest lähtuva, kiirjalt korrapärase kujuga (nt karikakral, tulikal), kahe või rohkema lõikepinnaga sümmeetrilisteks poolteks jagatav

aktinomükoos
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja loomade krooniline mädanikukolletega haigus, mida põhjustavad kiirikbakterid

aktinomütseet
[nimisõna, substantiiv]
bakter, mis moodustab seeneniidistikutaoliselt hargnevaid ahelaid

aktinoon
[nimisõna, substantiiv]
maakoores uraani ja tooriumi radioaktiivsel lagunemisel tekkiv mürgine gaas, radooni isotoop

aktiva
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) ettevõtte varad, millel on väärtus vahetuse seisukohast (nt ettevõtte kassa ja pangajäägid, põhivara, materiaalse ja immateriaalse vara kontode seisud), bilansi n-ö vasak pool

aktivaator
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis ergutab ja kiirendab mingit (keemilist) reaktsiooni

2. aktiveeriv aine

aktivakirje
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) bilansi aktivasse kuuluv kirje, mis väljendab teatava vara või varalise õiguse väärtust rahas

aktivakonto
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) varade jääke ja liikumist kirjeldav konto, mille alg- ja lõppsaldo on deebetis

aktivatsioon
[nimisõna, substantiiv]
aktiveerimine või aktiveerumine

aktiveerima
[tegusõna, verb]
1. aktiivse(ma)ks muutma, aktiivse(ma)sse olekusse viima

2. tegevusse, tööle rakendama

aktiveeruma
[tegusõna, verb]
aktiivseks, tegevamaks muutuma, tegevusse rakenduma

aktiviseerima
[tegusõna, verb]
1. aktiivse(ma)ks muutma, aktiivse(ma)sse olekusse viima

2. tegevusse, tööle rakendama

aktiviseeruma
[tegusõna, verb]
aktiivseks, tegevamaks muutuma, tegevusse rakenduma

aktivism
[nimisõna, substantiiv]
aktiivne tegutsemine, mis on suunatud mingisuguse muutuse saavutamisele peamiselt poliitika-, keskkonna- või ühiskondlikes küsimustes, aktivistide tegevus

aktivist
[nimisõna, substantiiv]
mingi organisatsiooni vm koosluse aktiivne liige, mingi liikumise vms agar eestvõitleja

aktiviteet
[nimisõna, substantiiv]
tegevus

aktriss
[nimisõna, substantiiv]
naissoost näitleja

aktseleraator
[nimisõna, substantiiv]
karburaatori lisaseadis kütuse lisakoguse juhtimiseks silindrisse

aktselerant
[nimisõna, substantiiv]
nooruk, kellel algab murdeiga oma eakaaslastest varem

aktseleratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese (vaimse, kehalise) arengu kiirenemine, etteminek arengus

2. arengu kiirenemine

aktsent
[nimisõna, substantiiv]
võõrapärane hääldusviis

aktsenteerima
[tegusõna, verb]
1. rõhutatult hääldama või ilmestava lisanduse (nt žesti, helitugevuse) abil midagi rõhutatult esile tooma

2. muusikas üksikut heli või akordi eriti rõhutama

3. olulist esile tooma

aktsentoloogia
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse haru, mis käsitleb keele rõhusüsteemi

aktsenttaim
[nimisõna, substantiiv]
(nt aia-, pargikujunduses:) taim, mis istutakse kasvukohale üksikult või mingis koosluses pilkupüüdva elemendina

aktsentueerima
[tegusõna, verb]
1. rõhutatult hääldama või ilmestava lisanduse (nt žesti, helitugevuse) abil midagi rõhutatult esile tooma

2. muusikas üksikut heli või akordi eriti rõhutama

3. olulist esile tooma

aktsept
[nimisõna, substantiiv]
1. nõusolek võtta endale rahalisi või muid kohustusi (nt maksta arve, lunastada veksel, täita lepingu tingimusi)

2. vastav nõusolekuavaldus (nt kirjaliku pealdisena, allkirjana, teatisena)

3. nõusolekuavaldus

aktseptaabel
[omadussõna, adjektiiv]
sallitud, selline, mis üldiselt sobib või millega lepitakse

aktseptant
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on võtnud endale mingi rahalise kohustuse ning nõustunud seda välja maksma (nt maksma esitatud arvet või lunastama vekslit)

aktsepteerima
[tegusõna, verb]
vastuvõetavaks tunnistama, heaks kiitma, nõusolekut andma

aktsepteerimatu
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest ebasobiv, kõlbmatu

aktsepteerimine
[nimisõna, substantiiv]
vastuvõetavaks tunnistamine, heakskiitmine

aktsepteering
[nimisõna, substantiiv]
vastuvõetavaks tunnistamine, heakskiitmine

aktseptima
[tegusõna, verb]
vastuvõetavaks tunnistama, heaks kiitma, nõusolekut andma

aktseptor
[nimisõna, substantiiv]
1. aineosake, mis võib endaga liita ioone, molekule, aatomeid või aatomiosi

2. ioone, molekule, aatomeid liitev aine

aktsessoorne
[omadussõna, adjektiiv]
lisanduv, kaasuv

aktsia
[nimisõna, substantiiv]
1. väärtpaber, mis tõestab osalust ettevõttes ja esindab õigust osale ettevõtte varast ja kasumist

2. üks osadest, milleks firma väärtus on jagatud ja mida inimesed saavad dokumendi kujul osta

aktsiaemissioon
[nimisõna, substantiiv]
aktsiate börsile viimine, aktsiate käibelelaskmine

aktsiaettevõte
[nimisõna, substantiiv]
aktsiaseltsile kuuluv ettevõte

aktsiahind
[nimisõna, substantiiv]
aktsia rahaline väärtus, tema maksumus

aktsiaindeks
[nimisõna, substantiiv]
suhtarv, mis väljendab aktsiate kursi muutumist mingi eelmise ajavahemikuga võrreldes

aktsiakapital
[nimisõna, substantiiv]
aktsiaseltsi kapital, mis jaotub aktsionäride vahel vastavalt neile kuuluvate aktsiate arvule

aktsiakompanii
[nimisõna, substantiiv]
1. aktsionäride poolt kokkupandud põhikapitalil rajanev äriühing

2. ettevõte, mis kuulub inimestele, kellel on selle ettevõtte aktsiaid

aktsiaoptsioon
[nimisõna, substantiiv]
lepinguline väärtpaber, mis annab selle omanikule õiguse osta või müüa aktsiaid teatud ajal hinnaga, mis on varem kokku lepitud

aktsiapakk
[nimisõna, substantiiv]
aktsiad kogumina

aktsiaportfell
[nimisõna, substantiiv]
eri ettevõtete poolt välja antud aktsiate kogum, mis kuulub ühele omanikule

aktsiaraamat
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte aktsiate register, mis sisaldab andmeid aktsionäri, aktsiate liigi, aktsiate omandamise aja vms kohta

aktsiaselts
[nimisõna, substantiiv]
1. aktsionäride poolt kokkupandud põhikapitalil rajanev äriühing

2. ettevõte, mis kuulub inimestele, kellel on selle ettevõtte aktsiaid

aktsiaturg
[nimisõna, substantiiv]
väärtpaberituru osa, mis hõlmab aktsiate ostu- ja müügitehingud

aktsidents
[nimisõna, substantiiv]
(filosoofias:) nähtuse juhuslik, ebaoluline, muutuv omadus

aktsiis
[nimisõna, substantiiv]
1. kaudne riigimaks, millega maksustatakse teatud valmistooteid (nt tubakatooteid, alkohoolseid jooke, vedelkütust)

2. kaudne maks tarbekaupadelt

aktsiisiametnik
[nimisõna, substantiiv]
aktsiisimaksudega tegelev ametnik

aktsiisimaks
[nimisõna, substantiiv]
1. kaudne riigimaks, millega maksustatakse teatud valmistooteid (nt tubakatooteid, alkohoolseid jooke, vedelkütust)

2. kaudne maks tarbekaupadelt

aktsiisitulu
[nimisõna, substantiiv]
aktsiisimaksust riigieelarvesse laekuv rahasumma

aktsiisivaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma aktsiisimaksuta

aktsiisivabastus
[nimisõna, substantiiv]
vabastamine aktsiisimaksust

aktsionär
[nimisõna, substantiiv]
aktsia(te) omanik, aktsiaseltsi osanik

aktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. organiseeritud tegevus, ühiselt ette võetud, kampaanialik üritus

2. tegevus, toiming

aktuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teataval ajalõigul tähtis, tähelepanu keskmes olev, päevasündmusi käsitlev või puudutav

2. antud ajalõigul tähtis

aktuaalsus
[nimisõna, substantiiv]
vastavus sellele, mis on praegusel (või teataval) ajalõigul tähtis, tähelepanu keskmes

aktuaar
[nimisõna, substantiiv]
kindlustusmatemaatika spetsialist

aktuaator
[nimisõna, substantiiv]
1. automaatjuhtimisseadme ajam, mis regulaatorist saadava signaali järgi muudab reguleeritava seadise asendit

2. operatsiooni sooritav, täitev tööseadis

aktualiseerima
[tegusõna, verb]
aktuaalseks, päevakohaseks muutma

aktualiseeruma
[tegusõna, verb]
aktuaalse(ma)ks muutuma

aktualism
[nimisõna, substantiiv]
minevikus toimunud muutusi põhjustanud jõudude uurimine (nt geoloogias, ühiskonnateaduses)

aktus
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulik koosolek (hrl tähtpäevade või suuremate sündmuste puhul)

2. pidulik koosolek, mida peetakse näiteks tähtpäevade või suuremate sündmuste puhul

aktusesaal
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulikeks sündmusteks mõeldud saal (nt koolis, ülikoolis)

2. suur saal koolis, kus toimuvad aktused

aku
[nimisõna, substantiiv]
1. energia talletamise seade, mida saab pärast tühjenemast uuesti laadida

2. ese näiteks auto, mobiiltelefoni või pleieri sees, mis annab elektrit ja mida peab laadima

akuhape
[nimisõna, substantiiv]
väga söövitav, autoakus kasutatav väävelhappe lahus

akukruvikeeraja
[nimisõna, substantiiv]
akutoitel töötav kruvikeeraja

akukruvits
[nimisõna, substantiiv]
akutoitel töötav kruvikeeraja

akulaadija
[nimisõna, substantiiv]
akut laadiv seade

akulaadur
[nimisõna, substantiiv]
akut laadiv seade

akulamp
[nimisõna, substantiiv]
akutoitega elektrilamp

akulturatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. etniliste rühmade vastastikune kultuuriline lähenemine või sarnastumine pideva omavahelise suhtlemise tulemusena

2. ümberasunud rahvarühma kultuuriline kohanemine uuel asukohamaal

akumulaator
[nimisõna, substantiiv]
1. energia talletamise seade, mida saab pärast tühjenemast uuesti laadida

2. ese näiteks auto, mobiiltelefoni või pleieri sees, mis annab elektrit ja mida peab laadima

akumulatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pudedatest setetest tuule, vee, jää või muu välisjõu toimel kujunenud

2. kuhjav

akumulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kogumine ja salvestamine

2. kogunemine ja salvestumine

akumulatsiooniallikas
[nimisõna, substantiiv]
laiendatud taastootmise arendamiseks vajalike vahendite allikas

akumulatsioonifond
[nimisõna, substantiiv]
rahvatulu osa, mida kasutatakse tootmise laiendamiseks, aineliste varude loomiseks ja muuks selliseks

akumuleerima
[tegusõna, verb]
koguma ja salvestama

akumuleeruma
[tegusõna, verb]
kogunema ja salvestuma

akumuruniiduk
[nimisõna, substantiiv]
akutoitel töötav muruniiduk

akuniiduk
[nimisõna, substantiiv]
akutoitel töötav muruniiduk

akupank
[nimisõna, substantiiv]
nutitelefonide, tahvelarvutite vms laadimiseks kasutatav kaasaskantav seade, mille mahutavust mõõdetakse milliampertundides (mAh)

akupatarei
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema pinge või voolu saamiseks kasutatav seade, mis koosneb jadamisi ühendatud akudest

akupressuur
[nimisõna, substantiiv]
(idamaine massaažimeetod:) bioloogiliselt aktiivsete punktide mõjutamine (sõrme)survega

akupunktuur
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi talitluse mõjutamine spetsiaalsete nõelte torkamisega keha bioloogiliselt aktiivsetesse punktidesse

2. ravimine nõelte torkamisega

akuraat
[muutumatu omadussõna]
1. (pedantselt) korralik või korras, nõudeid järgiv või nõuetele täpselt vastav

2. täpne, korras

akuraat
[määrsõna, adverb]
täpselt, väga korralikult, nõuetele vastavalt

akuraatne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pedantselt) korralik või korras, nõudeid järgiv või nõuetele täpselt vastav

2. täpne, korras

akuraatselt
[määrsõna, adverb]
täpselt, väga korralikult, nõuetele vastavalt

akusaag
[nimisõna, substantiiv]
akutoitel töötav saag

akusatiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sihitise kääne

akustik
[nimisõna, substantiiv]
1. kuuldeseadmete abil atmosfääri või hüdrosfääri sondeeriv isik

2. helitehniliste seadmete spetsialist

akustika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis käsitleb helinähtuste levimist erinevates gaasides, vedelikes ja tahkistes

akustiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. helinähtuste levimise, kuuldavuse ja tajumisega seotud

2. selle mõõtmisega seotud, akustikal rajanev

akušöör
[nimisõna, substantiiv]
sünnitusabi eriarst

akutoide
[nimisõna, substantiiv]
elektriakust saadav elektrivool (mingi seadme käivitajana)

akutolmuimeja
[nimisõna, substantiiv]
akutoitel töötav tolmuimeja

akutrell
[nimisõna, substantiiv]
akutoitel töötav väikese võimsusega trellpuur

akutrimmer
[nimisõna, substantiiv]
akutoitel töötav trimmer

akutööriist
[nimisõna, substantiiv]
akutoitel toimiv tööriist

akuut
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhu- või hääldusmärk ´ tähe peal

2. rõhumärk

akuutne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (haiguse kohta:) lühikest aega vältav, hrl äkiliselt, tormiliselt kulgev

2. kui haigus või valu on äge, siis see on tugev või muutub kiiresti ohtlikuks

akuutravi
[nimisõna, substantiiv]
esmane haiglaravi nt ägeda insuldi või ägeda psüühikahäire korral

akuutsus
[nimisõna, substantiiv]
teravalt päevakorral olemine

akva
[nimisõna, substantiiv]
1. klaasseintega mahuti kalade vm veeorganismide kasvatamiseks ning vaatlemiseks

2. klaasist seintega anum, mille sees on vesi ja kalad

akvaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. klaasseintega mahuti kalade vm veeorganismide kasvatamiseks ning vaatlemiseks

2. klaasist seintega anum, mille sees on vesi ja kalad

akvaariumikala
[nimisõna, substantiiv]
akvaariumis pidamiseks sobiv, hrl kaunis väike kala

akvaariumitaim
[nimisõna, substantiiv]
akvaariumis kasvatatav veetaim

akvakultuur
[nimisõna, substantiiv]
kalade, karpide, vähkide ja veetaimede kasvatus basseinides, tiikides vm tehnoloogiate abil, mis on mõeldud toodangu saamiseks suuremas mahus, kui seda võimaldaksid looduslikud keskkonnatingimused

akvalang
[nimisõna, substantiiv]
sukelduja seljale kinnitatav hingamisaparaat

akvalangist
[nimisõna, substantiiv]
akvalangiga sukelduja

akvamariin
[nimisõna, substantiiv]
1. helesinine või sinakasroheline läbipaistev vääriskivi, berülli teisend

2. vääriskivi

akvamariinne
[omadussõna, adjektiiv]
hele, roheka varjundiga (mere)sinine

akvamariinsinine
[omadussõna, adjektiiv]
hele, roheka varjundiga (mere)sinine

akvanaut
[nimisõna, substantiiv]
1. vees tehnika vahendite abil suvaliselt liikuv allvee- või meresügavuste uurija

2. meresügavuste uurija

akvareljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. õrnades, õhulistes, läbipaistvates toonides

2. õrnades toonides, läbipaistev

akvarell
[nimisõna, substantiiv]
maalimiseks kasutatav pinda õhuliselt ja läbipaistvalt kattev vesivärv

akvarellilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. õrnades, õhulistes, läbipaistvates toonides

2. õrnades toonides, läbipaistev

akvarellima
[tegusõna, verb]
akvarellvärvidega maalima

akvarellist
[nimisõna, substantiiv]
akvarellitehnikat viljelev kunstnik

akvarellitehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. maalitehnika, mille puhul akvarellvärvid kantakse läbipaistvate või sulatatud kihtidena paberile, siidile või pärgamendile

2. vesivärvidega maalimise tehnika

akvarellmaal
[nimisõna, substantiiv]
akvarellvärvidega tehtud maal

akvarellvärv
[nimisõna, substantiiv]
maalimiseks kasutatav pinda õhuliselt ja läbipaistvalt kattev vesivärv

akvarelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. õrnades, õhulistes, läbipaistvates toonides

2. õrnades toonides, läbipaistev

akvarist
[nimisõna, substantiiv]
asjaarmastaja akvaariumipidaja

akvaristika
[nimisõna, substantiiv]
harrastuslik akvaariumipidamine ja akvaariumikalade kasvatamine

akvatinta
[nimisõna, substantiiv]
1. (graafikas:) sügavtrükitehnika, mis annab pildile eri tumedusega pinnad

2. estampgraafika liik

akvatoorium
[nimisõna, substantiiv]
1. püsivalt veega kaetud ala (nt sadamas, merepiirkonnas)

2. püsivalt veega kaetud ala

akvaviit
[nimisõna, substantiiv]
aromaatsete ainetega (nt köömned, apteegitill) maitsestatud kange alkohoolne jook

akvedukt
[nimisõna, substantiiv]
1. suletud või sillataolisele kivist kaaristule ehitatud veejuhe

2. sillataoline veejuhe

akõnn
[nimisõna, substantiiv]
1. kasahhi või kirgiisi luuletaja-rahvalaulik

2. kasahhi v kirgiisi rahvalaulik

al
1. (ajaliselt:) algusega mingist ajast, mingist kuupäevast peale

2. osutab, mis ajast mingi tegevus algab

ala
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi piiritletud osa maismaast

2. mingi osa maast

ala
allpool olev, alumine

alaalia
[nimisõna, substantiiv]
(sünnipärane) kõnepuue, võimetus selgesti hääldades kõnelda

alaan
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Venemaal Doni ja Põhja-Kaukaasia vahelisel alal elanud iraani keeli kõnelnud rändrahva liige

alaarenema
[tegusõna, verb]
arengus maha jääma

alaarenenud
[omadussõna, adjektiiv]
normaalsest vähem arenenud, arengus maha jäänud

alaareng
[nimisõna, substantiiv]
mitteküllaldane, normaalsest väiksem areng, arengus mahajäämine

alabaster
[nimisõna, substantiiv]
1. peeneteraline hele ja kergelt läbikumav kipsi teisend

2. kipsi teisend

alabastervalge
[omadussõna, adjektiiv]
läbipaistvalt valge, väga hele (ja õrn)

aladiagnoositud
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse, häire kohta:) selline, mida on diagnoositud tegelikust esinemusest vähem

alaealine
[nimisõna, substantiiv]
1. noor inimene, kes pole veel täisikka jõudnud

2. noor, kuid mitte veel täiskasvanud inimene

alaealisus
[nimisõna, substantiiv]
alaealine-olemine

alafinantseerima
[tegusõna, verb]
liiga vähese rahaga varustama

alagrupimäng
[nimisõna, substantiiv]
meistri-, karika- vm võistluste alagrupis peetav mäng

alagrupiturniir
[nimisõna, substantiiv]
turniir alagrupist edasipääsejate väljaselgitamiseks

alagrupp
[nimisõna, substantiiv]
tähtsamate või suure osaliste arvuga võistluste puhul teatud põhimõttel (nt loosiga, piirkondlikult) moodustatud alajaotus

alahappesus
[nimisõna, substantiiv]
maonõre normist väiksem happesus

alaharitud
[omadussõna, adjektiiv]
mingi töökoha jaoks liiga vähese hariduse või ebapiisavate kutseoskustega

alahindama
[tegusõna, verb]
midagi või kedagi tegelikust vähem tähtsaks või vähem heaks pidama, millegi või kellegi täit väärtust mitte mõistma või mitte tunnustama

alahuul
[nimisõna, substantiiv]
alumine huul

alailma
[määrsõna, adverb]
ühtelugu, alatasa

alaindeks
[nimisõna, substantiiv]
arvule või tähele sellest madalamale väikekirjas lisandatav eristav, eriväärtusi märkiv vms number, täht vm sümbol

alajaam
[nimisõna, substantiiv]
seadmestik pinge, sageduse või vooluliigi muundamiseks ja elektrienergia jaotamiseks

alajahtumine
[nimisõna, substantiiv]
1. kehatemperatuuri langemine normaalsest tunduvalt madalamale

2. vaegsoojumus

alajahtunud
[omadussõna, adjektiiv]
(organismi kohta:) jahtunud alla organismile talutava määra

alajaotis
[nimisõna, substantiiv]
mingi suurema jaotuse või liigituse alaosa, sellest väiksem üksus

alajaotus
[nimisõna, substantiiv]
mingi suurema jaotuse või liigituse alaosa, sellest väiksem üksus

alajäse
[nimisõna, substantiiv]
alumine jäse, jalg

alakaal
[nimisõna, substantiiv]
normist või normaalsest väiksem kaal

alakaaluline
[omadussõna, adjektiiv]
normist, normaalsest kaalust kergem

alakasutatud
[omadussõna, adjektiiv]
liiga vähe kasutatud, unarule jäänud

alakeha
[nimisõna, substantiiv]
inimese keha alumine osa (jalad kaasa arvatud või ei)

alakiht
[nimisõna, substantiiv]
aluseks olev, alumine kiht

alakomisjon
[nimisõna, substantiiv]
suuremale komisjonile alluv komisjon

alakoormama
[tegusõna, verb]
normist vähem kohustusi, tegevusi vm kanda panema või võtma

alakoormatus
[nimisõna, substantiiv]
normist, normaalsest väiksem koormatus

alakoormus
[nimisõna, substantiiv]
normist, normaalsest väiksem koormus

alakorrus
[nimisõna, substantiiv]
alumine, esimene korrus

alakurss
[nimisõna, substantiiv]
raha või väärtpaberi nimiväärtuse ja sellest madalama tegeliku börsihinna vahe

alakvalifitseeritud
[omadussõna, adjektiiv]
mingi töökoha jaoks liiga vähese hariduse või ebapiisavate kutseoskustega

alakõht
[nimisõna, substantiiv]
alumine osa kõhust

alakülg
[nimisõna, substantiiv]
alumine külg

alal
[määrsõna, adverb]
alles, säilinuna, tallel

alalaekumine
[nimisõna, substantiiv]
eelarvega võrreldes vähemas summas, ebapiisav laekumine

alalaug
[nimisõna, substantiiv]
alumine silmalaug

alaldama
[tegusõna, verb]
vahelduvvoolu alalisvooluks muundama

alaldi
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis muundab vahelduvvoolu alalisvooluks

alale
[määrsõna, adverb]
hoiule, tagavaraks

alaleü
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellele?, millele? (nt vennale, majale)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellele?/millele? (nt vennale, õpikule)

alaleütlev
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellele?, millele? (nt vennale, majale)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellele?/millele? (nt vennale, õpikule)

alalhoid
[nimisõna, substantiiv]
millegi säilitamine, alleshoidmine

alalhoidlane
[nimisõna, substantiiv]
1. uuendusi, muutusi mittepooldavate vaadetega inimene

2. konservatiivsete vaadetega inimene

alalhoidlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi alles hoida püüdev, vana (ja väärtuslikku) säilitav

2. uuendustesse umbusklikult suhtuv

alalhoidlikkus
[nimisõna, substantiiv]
püüd olemasolevat, vana ja väärtuslikku säilitada

alalhoidlus
[nimisõna, substantiiv]
poliitikas ideoloogia, mis tugineb traditsiooniliste väärtuste säilitamisele

alalhoidmine
[nimisõna, substantiiv]
millegi säilitamine, alleshoidmine

alalhoidumine
[nimisõna, substantiiv]
jätkuvalt olemas olemine, (millestki) alles jäämine, mitte kadumine või hävimine

alaliigitama
[tegusõna, verb]
allüksusteks liigitama, väiksemateks üksusteks jaotama

alaliik
[nimisõna, substantiiv]
liigituse allüksus, väiksem liigitusüksus

alaliit
[nimisõna, substantiiv]
1. katusorganisatsiooni valdkonnapõhiseks liikmeks olev ühendus

2. teatud ala spordiklubide üleriigiline ühendus

alaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pidevalt, lõputult kestev, püsivalt olemasolev, toimiv või tegutsev

2. tihti esinev, sagedasti korduv

3. selline, mis kestab või kehtib pikka aega

alaliselt
[määrsõna, adverb]
1. pikka aega, püsivalt

2. pikaks ajaks

alalisvool
[nimisõna, substantiiv]
elektrivool, mille tugevus ja suund ajas ei muutu

alalisvoolugeneraator
[nimisõna, substantiiv]
generaator, mis muundab mehaanilist energiat alalisvooluenergiaks

alalisvoolumootor
[nimisõna, substantiiv]
mootor, mis muundab alalisvooluenergiat mehaaniliseks energiaks

alaltü
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellelt?, millelt? (nt vennalt, majalt)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellelt?, millelt? (nt vennalt, õpikult)

alaltütlev
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellelt?, millelt? (nt vennalt, majalt)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellelt?, millelt? (nt vennalt, õpikult)

alalugu
[määrsõna, adverb]
õige tihti, sageli

alalõpmata
[määrsõna, adverb]
väga sageli, kogu aeg

alalõpmatu
[omadussõna, adjektiiv]
lakkamatu, lõpmatu, ühtepuhku esinev

alalõualuu
[nimisõna, substantiiv]
alumine lõualuu, millesse kinnituvad alumised hambad

alalõug
[nimisõna, substantiiv]
1. lahtikäiva lõua alumine pool

2. alalõualuu

alalävine
[omadussõna, adjektiiv]
ärritusläveni mitteulatuv

alalü
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellel?, millel? (nt vennal, majal)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellel?/millel? (nt vennal, õpikul)

alalütlev
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellel?, millel? (nt vennal, majal)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellel?/millel? (nt vennal, õpikul)

alam
[omadussõna, adjektiiv]
ameti- või teenistusastmelt, sotsiaalselt positsioonilt madalamal seisev

alamaadel
[nimisõna, substantiiv]
madalama astme aadelkond, aadli alamkiht

alamaal
[nimisõna, substantiiv]
esimene õhuke maalikiht tempera-, õli- ja akrüülmaalitehnikas

alamakstud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes saab või mille eest makstakse liiga väikest palka

alamal
[määrsõna, adverb]
allpool, madalamal

alamale
[määrsõna, adverb]
allapoole, madalamale

alamalseisev
[omadussõna, adjektiiv]
madalamal astmel, ametikohal või positsioonil olev

alamalt
[määrsõna, adverb]
1. koha, asendi poolest madalamalt, suunaga alt üles

2. madalamalt, suunaga alt üles

alamaste
[nimisõna, substantiiv]
esimene, madalam alajaotus mingis struktuuris

alamdomeen
[nimisõna, substantiiv]
domeen, mis on osa suuremast domeenist

alamehitatud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on (tööl) liiga vähe inimesi

alamhulk
[nimisõna, substantiiv]
hulk, mis koosneb mingi hulga elementidest

alamhõimkond
[nimisõna, substantiiv]
(taime- ja loomasüstemaatikas:) vahel kasutusel olev üksus hõimkonna ja klassi vahel

alamik
[nimisõna, substantiiv]
ookeanitasemest madalam maa-ala

alamjooks
[nimisõna, substantiiv]
suudmelähedane osa jõest

alamkategooria
[nimisõna, substantiiv]
mingi kategooria alajaotus, vastav osa või rühm

alamkiht
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal, klassiühiskonnas:) sotsiaalse seisundi poolest ühiskonnas alamal positsioonil, võimulolijaid teeninud rühm inimesi

alamklass
[nimisõna, substantiiv]
majandusliku seisundi, varakuse poolest suhteliselt kehval järjel, alamas seisus olevad inimesed ühiskonnas

alamkoda
[nimisõna, substantiiv]
kahekojalise parlamendi üksus, mille valib otseselt rahvas

alamkomisjon
[nimisõna, substantiiv]
suuremale komisjonile alluv komisjon

alamkomitee
[nimisõna, substantiiv]
suuremale komiteele alluv komitee

alamkorrakohus
[nimisõna, substantiiv]
maakondlik esimese astme erikohus Venemaal 18. sajandil

alamlause
[nimisõna, substantiiv]
väiksem eeldus süllogismis või väiksem käsk programmis

alamleht
[nimisõna, substantiiv]
veebileht veebisaidi kõrgeimast hierarhiatasemest madalamal

alamleitnant
[nimisõna, substantiiv]
1. leitnandist madalam ja lipnikust kõrgem auaste Eestis Vabadussõja ajal ja mõnes muus riigis

2. selles auastmes ohvitser

3. nooremleitnandile vastav auaste mõnes riigis

alamliik
[nimisõna, substantiiv]
(taime- ja loomasüstemaatikas:) liigist vahetult väiksem süstemaatikaüksus

alamlus
[nimisõna, substantiiv]
alamaks olemine

alammaakohus
[nimisõna, substantiiv]
esimese astme kohus Eestimaal 15.–19. sajandil, hrl aadlike väiksemate võlanõudluste otsustamiseks

alammõiste
[nimisõna, substantiiv]
mõiste, mis kuulub üldisema, laiema ülemliigi mõiste sisse, kuid millel on eritunnuseid

alammõõt
[nimisõna, substantiiv]
väljapüügiks lubatud kala vm veelooma väikseim pikkus (määratakse liikide kaupa)

alammäär
[nimisõna, substantiiv]
vähim võimalik määr (hrl tasu- või maksumäär)

alampalk
[nimisõna, substantiiv]
riiklikult kehtestatud palga alampiir, millest vähem ei tohi töötajale täistööaja eest maksta

alamperekond
[nimisõna, substantiiv]
(taime- ja loomasüstemaatikas:) perekonnast vahetult väiksem süstemaatikaüksus

alampiir
[nimisõna, substantiiv]
kõige madalam või alumine piir, millest väiksem ei tohi mingi arvväärtus olla

alampolkovnik
[nimisõna, substantiiv]
1. majorile järgnev ohvitseriauaste Vene ja Nõukogude sõjaväes, mujal kolonelleitnant

2. selles auastmes ohvitser

alamporutšik
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremleitnandile vastav auaste mõnes riigis (ka tsaariarmees)

2. esimene ohvitseriauaste mõnes riigis

alamrahvas
[nimisõna, substantiiv]
vaesemad inimesed, alamad rahvakihid

alamsaksa
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
alamsaksa keelega seotud

alamselts
[nimisõna, substantiiv]
seltsist väiksem ja sugukonnast suurem loomasüstemaatika üksus

alamsugukond
[nimisõna, substantiiv]
(taime- ja loomasüstemaatikas:) sugukonnast vahetult väiksem süstemaatikaüksus

alamurrak
[nimisõna, substantiiv]
murraku piirkondlik erikuju

alamurre
[nimisõna, substantiiv]
piirkondliku keelevormi, murde alajaotus

alamus
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes on madalamal astmel või positsioonil

2. alam

alamväelane
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja Vene sõjaväes vm:) alama astme sõjaväelane, sõdur või allohvitser

alamõõduline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis jääb alla tavalist või normiks määratud suurust

alandama
[tegusõna, verb]
1. (arvulise suuruse kohta:) vähendama

2. midagi vähendama

alandav
[omadussõna, adjektiiv]
alandustunnet esilekutsuv, väärikust pisendav

alandavalt
[määrsõna, adverb]
alandustunnet esile kutsuval moel, väärikust pisendavalt

alandlik
[omadussõna, adjektiiv]
(kuulekalt) alistuv ning leplik

alandlikkus
[nimisõna, substantiiv]
(kuulekas) alistumine ning leplik olek

alanduma
[tegusõna, verb]
ennast alandama

alandus
[nimisõna, substantiiv]
1. alandamine, alandav tegu või olukord, alandatud olek

2. alandav tegu

alanduslehter
[nimisõna, substantiiv]
põhjavee pinna nõgusus, mis tekib vee väljapumpamisel

alandustunne
[nimisõna, substantiiv]
alandatuse tunne

alane
[omadussõna, adjektiiv]
mingi alaga, teatava valdkonnaga seotud, seda puudutav või käsitlev

alane
[nimisõna, substantiiv]
1. naiste rahvarõiva (nt põlle, seeliku) alumine osa

2. põlle, seeliku vm alumine osa, alläär

alaneja
[nimisõna, substantiiv]
sugulane, kes pärimisõiguselt järgneb (nt laps, lapselaps, vend, õde)

alanema
[tegusõna, verb]
kõrguselt allapoole, madalamale vajuma, (vähehaaval) madalamaks muutuma

alang
[nimisõna, substantiiv]
1. maakoore osa, mis maakoore plokkideks lahknemisel on vajunud ümbritsevast allapoole ning mida ümbritsevad murrangud

2. vajunud maakooreosa

alang
[nimisõna, substantiiv]
puhmikuid moodustav püstiste lehtedega kõrreline rohttaim Kagu-Aasias, Austraalias ning Aafrika ida- ja lõunaosas, Eestis ilutaim

alang-alang
[nimisõna, substantiiv]
puhmikuid moodustav püstiste lehtedega kõrreline rohttaim Kagu-Aasias, Austraalias ning Aafrika ida- ja lõunaosas, Eestis ilutaim

alanokk
[nimisõna, substantiiv]
linnu noka alumine pool

alanurk
[nimisõna, substantiiv]
alumine nurk

alanõudeline
[omadussõna, adjektiiv]
nõuetele mittevastav

alaosa
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi alumine osa

2. alumine osa, allosa

alapealkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. (üld)pealkirja järele või alla paigutatud (hrl väiksemas kirjas) täpsustav, lisainformatsiooni pakkuv pealkiri

2. alajaotuse pealkiri

alapeatükk
[nimisõna, substantiiv]
peatüki jaotis

alapool
[nimisõna, substantiiv]
alumine pool

alapunkt
[nimisõna, substantiiv]
punkti või lõike jaotis (mingis dokumendis, tekstis)

alapõletus
[nimisõna, substantiiv]
mingi materjali puudulik, liiga vähene põletamine (hrl tööstuses)

alarahastama
[tegusõna, verb]
liiga vähese rahaga varustama

alarahastatud
[omadussõna, adjektiiv]
(valdkonna, tegevuse vms kohta:) selline, kus on kasutada liiga vähe raha

alarahastatus
[nimisõna, substantiiv]
1. toimimiseks ja arenguks liiga vähese, ebapiisava raha andmine, ebapiisav rahaeraldus mingile valdkonnale

2. olukord, kus mingile valdkonnale on eraldatud liiga vähe raha

alarahastus
[nimisõna, substantiiv]
1. toimimiseks ja arenguks liiga vähese, ebapiisava raha andmine, ebapiisav rahaeraldus mingile valdkonnale

2. olukord, kus mingile valdkonnale on eraldatud liiga vähe raha

alarakendatus
[nimisõna, substantiiv]
töötamine osalise tööajaga või alla oma kutseoskuste

alaraporteerimine
[nimisõna, substantiiv]
tegelikust esinemusest vähem teada andmine

alaravitud
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse, häire kohta:) ravitud tegelikust ravivajadusest vähem

alarinne
[nimisõna, substantiiv]
puurinde madalam osa (taimekoosluses)

alarm
[nimisõna, substantiiv]
1. turvaseade või -süsteem, mis annab kuuldavalt, nähtavalt või muul viisil hoiatuse ilmnenud probleemi või hädaohu korral

2. signaal, mis annab märku mingist ohust

3. vastav seade

alarmeerima
[tegusõna, verb]
1. ohust teatama, ohu puhul appi kutsuma või häireolukorda viima

2. ohust märku andma

alarmima
[tegusõna, verb]
1. ohust teatama, ohu puhul appi kutsuma või häireolukorda viima

2. ohust märku andma

alarmisireen
[nimisõna, substantiiv]
hädaohust märku andev või hoiatav sireen

alarmsõiduk
[nimisõna, substantiiv]
kiireloomuliste ülesannete täitmiseks kasutatav sõiduk (nt tuletõrje-, kiirabi-, politseisõiduk)

alarmsõit
[nimisõna, substantiiv]
kiireloomulisi ülesandeid täitva sõiduki ehk alarmsõiduki sõit töötava vilkuriga (ja helisignaaliga)

alarõhk
[nimisõna, substantiiv]
atmosfäärirõhust madalam gaasi rõhk kinnises ruumis (anumas)

alaselg
[nimisõna, substantiiv]
seljapiirkonna alumine osa

alaserv
[nimisõna, substantiiv]
alumine serv

alasi
[nimisõna, substantiiv]
hrl metallide sepistamisel kasutatav, terasest alustööriist

alasipakk
[nimisõna, substantiiv]
tammepuust pakk alasi alusena (sepikojas)

alaskalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Alaska elanik

2. Alaska päritolu inimene

alaspidi
[määrsõna, adverb]
(pea, ülemine ots) suunaga allapoole

alastama
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi paljana, alasti paista laskma, sellisena näitama

2. paljaks, alasti võtma

alasti
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. rõivasteta, palja kehaga

2. ilma riieteta, palja kehaga

alastifoto
[nimisõna, substantiiv]
foto alasti inimesest

alastikultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. alastioleku harrastus ning seda propageeriv liikumine

2. alastioleku harrastus

alastiolek
[nimisõna, substantiiv]
ilma riieteta, paljas olemine

alastipilt
[nimisõna, substantiiv]
foto alasti inimesest

alastirand
[nimisõna, substantiiv]
alastioleku harrastajate ehk nudistide rand või rannaosa

alastistseen
[nimisõna, substantiiv]
filmis või lavastuses stseen, milles näitleja esineb riieteta

alastus
[nimisõna, substantiiv]
ilma riieteta, paljas olemine

alatalitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi elundi normaalsest nõrgem või puudulik talitlus

2. normaalsest nõrgem või puudulik talitlus

alatare
[nimisõna, substantiiv]
endisaja vabadiku, sauniku hooned vastandina selle talukoha omaniku või rentniku hoonetele

alatasa
[määrsõna, adverb]
ühtelugu, väga sageli

alatasustatud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes saab või mille eest makstakse liiga väikest palka

alateadlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. alateadvusse kuuluv

2. vaistlik

alateadvus
[nimisõna, substantiiv]
inimese teadvusega seotud olek, mis on seotud alateadvusega ja mis ei sõltu tahtest

alateadvuslik
[omadussõna, adjektiiv]
alateadvusega seotud, sellega seletatav, sellest tulenev

alateema
[nimisõna, substantiiv]
teema alajaotus

alatemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
normaalsest madalam temperatuur (nt inimesel)

alates
[postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
1. (ajaliselt:) algusega mingist ajast, mingist kuupäevast peale

2. osutab, mis ajast mingi tegevus algab

alati
[määrsõna, adverb]
1. kogu aeg, igal ajal

2. kogu aeg

alatihti
[määrsõna, adverb]
õige sageli

alatine
[omadussõna, adjektiiv]
1. pidevalt, lõputult kestev, püsivalt olemasolev, toimiv või tegutsev

2. tihti esinev, sagedasti korduv

3. selline, mis kestab või kehtib pikka aega

alatiseks
[määrsõna, adverb]
lõpmata pikaks, püsivaks ajaks, jäädavalt

alatiselt
[määrsõna, adverb]
1. ajaliselt lõputult või lõpmata pikaks ajaks

2. ajaliselt lõputult

alatoidetud
[omadussõna, adjektiiv]
nälginud, alatoitumuses

alatoitlus
[nimisõna, substantiiv]
pidev puudulik toitumine

alatoitma
[tegusõna, verb]
eluks vajalikust vähem süüa andma või saama

alatoitmine
[nimisõna, substantiiv]
toitmine palju vähemal määral, kui organism vajab, liiga vähene toitmine

alatoitumine
[nimisõna, substantiiv]
(pidev) puudulik toitumine

alatoitumus
[nimisõna, substantiiv]
1. pidevast puudulikust toitumisest tingitud seisund, mis väljendub kaalulanguses ja lastel kasvupeetuses

2. pidevast puudulikust toitumisest tingitud seisund

alatoitunud
[omadussõna, adjektiiv]
nälginud, alatoitumuses

alatoon
[nimisõna, substantiiv]
millelegi lisanduv väike erijoon

alatsi
[määrsõna, adverb]
(pea, ülemine ots) suunaga allapoole

alatu
[omadussõna, adjektiiv]
kedagi sihilikult kahjustav või kellegi usaldust kurjasti kasutav, jämedalt ebaaus

alatund
[nimisõna, substantiiv]
alla kokkulepitud mahu töötatud töötund

alatus
[nimisõna, substantiiv]
alatu tegu, alatu teguviis

alatähtsustama
[tegusõna, verb]
1. midagi tegelikust vähem tähtsaks pidama, sellele liiga vähe tähelepanu pöörama

2. midagi tegelikust vähem tähtsaks pidama

alatäitmine
[nimisõna, substantiiv]
kohustuse, ülesande ettenähtust või vajalikust väiksem täitmine

alavalgustatud
[omadussõna, adjektiiv]
ebapiisavalt valgustatud, seetõttu liiga pime või tume

alavalgustus
[nimisõna, substantiiv]
ebapiisav, vajalikust väiksem valgusega varustatus (nt ruumides, tänavatel)

alaviit
[nimisõna, substantiiv]
islamit, ristiusku ja paganlust põimivasse usuliikumisse kuuluv muslim (peamiselt Süürias, Türgis ja Liibanonis)

alavorm
[nimisõna, substantiiv]
1. normaalsest, vajalikust kehvem (hrl sportlik) vorm

2. sportlaste kohta

alavääristama
[tegusõna, verb]
tõelisest väärtusest madalamaks hindama või halvemaks pidama või halvemana paista laskma

alaväärne
[omadussõna, adjektiiv]
teistest halvem, halvemaks peetud

alaväärsuskompleks
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) seisund, mille puhul inimene alateadvuses tunneb end (pikkuse, jõu vm poolest) alaväärsena, ebakohasena ning mille ületamiseks võtab ta endale suuri ülesandeid, teeb suuri tegusid vms

alaväärsustunne
[nimisõna, substantiiv]
teistest halvem oleku või halvemaks peetu tunne

alaväärtuslik
[omadussõna, adjektiiv]
peaaegu olematu väärtusega, alla mingi taseme jääva väärtusega

alaäge
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse kohta:) keskmise vältuse ja ägedusega kulgev, ägeda ja kroonilise vahepealne

alba
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt katoliku vaimuliku pikk valge rüü

alba
[nimisõna, substantiiv]
(keskaja trubaduuride luules:) hommikune armastuslaul, milles kujutatakse armastajate lahkumist pärast salajast öist kohtumist

albaania
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
albaanlaste või albaania keelega seotud

albaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Albaania põhirahva liige

2. Albaania kodanik ja elanik

3. Albaania päritolu inimene

albaanlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost albaanlane

albatross
[nimisõna, substantiiv]
suur pikkade tiibadega, hrl lõunapoolkera ookeanilind

albeedo
[nimisõna, substantiiv]
pinnalt peegelduva ja pinnale langeva kiirgusenergia suhe

albiino
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene või loom, kel pole tumedat looduslikku värvipigmenti, kes on albinismi tunnustega

2. klorofüllivaegusega taim

3. pigmendita inimene, loom, taim

albilane
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse usulahu liige Lõuna-Prantsusmaal

albinism
[nimisõna, substantiiv]
1. tumeda loodusliku värvipigmendi (melaniini) osaline või täielik puudumine inimestel, loomadel ja lindudel

2. pigmendi puudumine

albinootiline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kel osaliselt või täielikult puudub tume looduslik värvipigment, albinismi tunnustega

album
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikapalade kogumik, mis on salvestatud nt heliplaadile, CD-le või mida levitatakse digitaalselt

2. muusikaga plaat, mille peal on palju laule

albumiin
[nimisõna, substantiiv]
1. vees lahustuv lihtvalk

2. vees lahustuv valk

albumiinfoto
[nimisõna, substantiiv]
läikiva pealispinnaga foto munavalgega immutatud fotopaberil (hrl kleebitud pappalusele; levinud 19. sajandi teisel poolel)

albumiinpiim
[nimisõna, substantiiv]
imetajate piim, mille üldvalgust moodustab albumiin üle 50%

albuminaat
[nimisõna, substantiiv]
albumiini sool või ester

albuminuuria
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, mille korral uriinis sisaldub normaalsest rohkem valku (albumiini)

2. valkkusesus

albumkataloog
[nimisõna, substantiiv]
enamasti albumina ilmuv kataloog

aldehüüd
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge lenduv vedelik, mis saadakse alkoholi oksüdeerimisel või dehüdrogeenimisel, süsivesinikust tuletatud ühend

2. orgaaniline ühend

aldiin
[nimisõna, substantiiv]
15.-16. sajandil Veneetsias trükitud raamat

aldilaulja
[nimisõna, substantiiv]
madala häälega naislaulja

aldimängija
[nimisõna, substantiiv]
madala registriga puhk- või keelpilli mängija

aldis
[omadussõna, adjektiiv]
(hingeliselt, vaimselt) millelegi vastuvõtlik, millekski valmis

aldivõti
[nimisõna, substantiiv]
noodivõti, mis määrab väikese oktavi do asukohaks noodijoonestiku kolmanda joone

ale
[nimisõna, substantiiv]
1. algeline maaharimise viis, mille puhul maa väetatakse põletatud puude tuhaga

2. alepõletamisel rajanev algeline maaharimisviis

ale
[nimisõna, substantiiv]
1. alandatav või alandatud osa hinnast

2. hinna alandamine

3. see, kui mingeid tooteid müüakse nende tavalisest hinnast odavamalt

ale
[nimisõna, substantiiv]
pinnakääritusega (temperatuuril 15–25 °C) ja lühemaajalise laagerdusega õlu (nt pilsen)

aleatoorika
[nimisõna, substantiiv]
heliloomingu suund, mille korral heliteose kõik või üksikud struktuurid põhinevad juhusel

aleksandriin
[nimisõna, substantiiv]
1. 12- või 13-silbiline värss tsesuuriga pärast 6. silpi

2. kuuest värsijalast koosnev värss

aleksandriit
[nimisõna, substantiiv]
1. päevavalgel rohekas, sinakas või hallikas, kunstlikul valgustusel kirsspunane vääriskivi, krüsoberülli teisend

2. vääriskivi

aleksandrikook
[nimisõna, substantiiv]
kook, mille muretainakihtide vahel on marmelaad või keedis ning peal suhkruvaap

aleksandrileht
[nimisõna, substantiiv]
ühe sennaliigi leht lahtistava toimega droogina

aleksia
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik lugemisvõimetus, võimetus mõista kirjutatut

alemaa
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus raiuti maha mets ja millest sai põletatud puude tuhaga väetatud põllumaa

alemann
[nimisõna, substantiiv]
3. sajandil Maini ülemjooksul elanud läänegermaani hõimu liige

alepõld
[nimisõna, substantiiv]
alet tehes saadud põld, mida kasutati 3-4 aastat ja jäeti siis sööti

alepõletamine
[nimisõna, substantiiv]
metsa maharaiumine ja põletamine põllumaa saamiseks (algelise maaharimise korral)

alepõllundus
[nimisõna, substantiiv]
1. algeline maaharimise viis, mille puhul maa väetatakse põletatud puude tuhaga

2. alepõletamisel rajanev algeline maaharimisviis

aletama
[tegusõna, verb]
1. (vanaaja maaviljelusviisi kohta:) maad harima nii, seda väetatakse põletatud puude tuhaga

2. selleks puid maha võtma ja põletama

3. alet tegema

aleuriit
[nimisõna, substantiiv]
kivimite murenemisel tekkiv pude sete, mis on liivast peenem ja savist jämedam

aleuroliit
[nimisõna, substantiiv]
kivim, mis koosneb aleuriidiosakestest

aleuroon
[nimisõna, substantiiv]
teradena esinev valkaine seemne säilituskoes

aleuudi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
aleuutide või aleuudi keelega seotud

aleuut
[nimisõna, substantiiv]
Aleuudi saartel, Komandörisaartel ja Alaska poolsaarel elava rahva liige

alev
[nimisõna, substantiiv]
linnast väiksem asula

alevik
[nimisõna, substantiiv]
külast suurem ja alevist väiksem asula

aleviljelus
[nimisõna, substantiiv]
1. algeline maaharimise viis, mille puhul maa väetatakse põletatud puude tuhaga

2. alepõletamisel rajanev algeline maaharimisviis

alfa
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku esimene täht (Α, α), ladina tähestikus a

2. kreeka täht

alfabeet
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis keeles kasutatavate tähtede kogum, mis esitatakse kindlas järjestuses

2. mingis keeles kasutatavad tähed kindlas järjekorras

alfabeetiline
[omadussõna, adjektiiv]
tähestiku järgi koostatud, asetatud vms

alfaemane
[nimisõna, substantiiv]
domineeriv emane loom

alfa-gal-sündroom
[nimisõna, substantiiv]
teatud liiki puugi hammustuse tagajärjel tekkiv allergia, mille korral punase liha söömine kutsub esile raskeid (ka eluohtlikke) allergilisi reaktsioone

alfaisane
[nimisõna, substantiiv]
domineeriv isane loom, juhtisane, karja juht

alfakiired
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mis koosneb alfaosakestest, kus kaks neutronit ja kaks prootonit on tihedas kobaras

alfakiirgus
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mis koosneb alfaosakestest, kus kaks neutronit ja kaks prootonit on tihedas kobaras

alfalagunemine
[nimisõna, substantiiv]
aatomituuma radioaktiivne muundumine, millega kaasneb alfakiirgus

alfamees
[nimisõna, substantiiv]
jõuline, domineeriv mees

alfanaine
[nimisõna, substantiiv]
jõuline, domineeriv naine

alfaosake
[nimisõna, substantiiv]
heeliumi aatomi tuum

alfatest
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) tarkvara esialgne testimine, millele tavaliselt järgneb beetatest

alfatüvi
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviiruse SARS-CoV-2 mutatsioonide järjekorras esimene püsivate omadustega viirusevariant

alfons
[nimisõna, substantiiv]
naise kulul elav meesarmuke

alg
[nimisõna, substantiiv]
algus, hakatus

algaasta
[nimisõna, substantiiv]
(mingi perioodi) esimene aasta

algaeg
[nimisõna, substantiiv]
midagi alustav ajalõik, hrl pikem periood

algaine
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis võetakse aluseks millegi valmistamisel, millest töötlemise käigus tekib teine aine või materjal

algaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on mingis tegevuses vilumuseta või väheste kogemustega, mingil alal hiljaaegu tegutsema hakanu

2. inimene, kes on alles alustanud mingi asjaga tegelemist

algajalik
[omadussõna, adjektiiv]
pisut oskamatult, kogenematult tehtud, algajale omane

algallikas
[nimisõna, substantiiv]
see, kust (või kellelt) mingi info on lähtunud, esmane allikas

algama
[tegusõna, verb]
1. (sündmuse, nähtuse kohta:) mingil ajal toimuma või kestma hakkama, algust saama

2. kui miski algab, siis see hakkab peale, saab alguse

algandmed
[nimisõna, substantiiv]
1. esialgu olemasolevad andmed

2. andmed, mida on töödeldud või mis tulevad töötlemisele

algarv
[nimisõna, substantiiv]
ühest suurem positiivne täisarv, mis jagub ainult ühega ja iseendaga (nt 2, 3, 5, 7, 11, 13)

algasend
[nimisõna, substantiiv]
asend võimlemisharjutuse, tantsu vms alustamisel

algaste
[nimisõna, substantiiv]
esimene, madalaim aste või algstaadium

algasukas
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa või paiga algse rahva, põlisrahva liige

algataja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes algatab midagi

algatama
[tegusõna, verb]
1. milleski initsiatiivi osutama, mingit tegevust käivitama

2. millelegi algust panema, midagi alustama

algatus
[nimisõna, substantiiv]
1. ettepanek millegi alustamiseks, mingi tegevuse käima lükkamine

2. see, kui sa midagi algatad, alustad

algatuseks
[määrsõna, adverb]
esimese asjana, alguses

algatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
midagi hooga alustav või korraldav, kedagi koostööle kutsuv

algatusrühm
[nimisõna, substantiiv]
millegi loomiseks või taastamiseks moodustatud rühm teotahtelisi inimesi

algatusvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime midagi algatada, mingi ettevõtmisega alustada

algatusvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
võimeline midagi algatama, mingi ettevõtmisega alustama

algdokument
[nimisõna, substantiiv]
1. majandustehingu kohta koostatud originaaldokument (nt pangaväljavõte, ostu- või müügiarve, töötasu arvestamise dokumendid)

2. muu originaaldokument

alge
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi esialgne arenguvorm, see, millest miski alguse saab ning välja areneb

2. millegi sünnipärane bioloogiline eeldus

algebra
[nimisõna, substantiiv]
tehteid ja nende omadusi käsitlev matemaatika haru

algedu
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) algul saavutatud edu

algeksemplar
[nimisõna, substantiiv]
esialgne või originaaleksemplar

algelement
[nimisõna, substantiiv]
põhiline või lähteks olev (aineline, abstraktne) koostisosa

algeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga lihtne ja primitiivne

2. (tehniliselt) madalatasemeline

algfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
funktsioon, mille tuletis on võrdne sama funktsiooniga

algharidus
[nimisõna, substantiiv]
1. algteadmised, -oskused, -vilumused

2. algkooliharidus (nt kuus, neli klassi vm)

alghetk
[nimisõna, substantiiv]
lühike ajalõik, mil miski algab

alghind
[nimisõna, substantiiv]
hind, mis on enampakkumisel aluseks

algidu
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi alge, põhjustaja

2. alge

3. algusjärk

algiin
[nimisõna, substantiiv]
merevetikatest saadav aine, mida kasutatakse kosmeetikatööstuses ja farmaatsias

alginformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
esialgu olemasolev või hiljem töödeldav informatsioon

algis
[nimisõna, substantiiv]
konstrueerimisdokumendi nõuetekohaselt vormistatud ja kinnitatud algeksemplar

algjõud
[nimisõna, substantiiv]
ürgjõud

algjärk
[nimisõna, substantiiv]
mingi protsessi või tegevuse esimene, varaseim järk

algkapital
[nimisõna, substantiiv]
mingi asutuse, ettevõtte vms rajamisel aluseks olev raha

algkeel
[nimisõna, substantiiv]
1. keelekuju, millest eristumise teel on kujunenud sugulaskeelte rühm või keelkonna keeled

2. sugulaskeelte ühine aluskeel

algkiirus
[nimisõna, substantiiv]
kiirus liikumise (või liikumise vaatluse) algushetkel

algkilogramm
[nimisõna, substantiiv]
kilogrammi rahvusvaheline algeksemplar

algkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumendi originaaleksemplar

2. dokumendi algeksemplar

algklass
[nimisõna, substantiiv]
1. üldhariduskooli esimese astme klass (hrl 1.–4. või 1.– 3. klass)

2. põhikooli 1.–3. või 1.–4. klass

algklassiõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
üldhariduskooli esimese astme, 1.–4. klassi õpetaja

algkodu
[nimisõna, substantiiv]
algne elupaik või pärinemisala

algkolle
[nimisõna, substantiiv]
esimene tekkekoht, millest miski mujale edasi levib

algkomponent
[nimisõna, substantiiv]
põhiline või lähteks olev (aineline, abstraktne) koostisosa

algkool
[nimisõna, substantiiv]
1. kool, mis annab alghariduse

2. (algklasside kohta)

3. kool, kuhu lapsed lähevad tavaliselt 6- või 7-aastaselt

algkooliealine
[omadussõna, adjektiiv]
(lapse kohta:) algkoolis käiv, algkoolieas olev

algkooliõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
algkoolis õpetav õpetaja

algkooliõpilane
[nimisõna, substantiiv]
algkoolis õppiv laps

algkoosseis
[nimisõna, substantiiv]
koosseis, millega mingit tegevust alustatakse (nt võistkondlikus sportmängus, ansamblis)

algkristlus
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu algusjärk (kuni 2. sajandi keskpaigani), mil tekkisid esimesed kristlikud kogudused ja valitses maailmalõpu ootus

algkude
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) jagunemisvõimelistest rakkudest koosnev kude, millest moodustuvad kõik muud koed

2. (taimedel)

algkuju
[nimisõna, substantiiv]
1. kuju, millest miski lähtub, esialgne kuju

2. esialgne kuju, lähtevorm

3. prototüüp

algkursus
[nimisõna, substantiiv]
mingi (õppe)aine algteadmisi sisaldav järk

algkõrgus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgus, millest kõrgus- või teivashüppes sportlane võistlust alustab

2. kõrgus, millelt võistlus algab

algkäsikiri
[nimisõna, substantiiv]
teose algne, autori kirjutatud käsikiri

algkümnend
[nimisõna, substantiiv]
(mingi perioodi) esimene aastakümme

alglik
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaliselt kõige varem, algul esinenud või toimunud

2. algul olnud, esinenud

algloom
[nimisõna, substantiiv]
organism, kes koosneb ühest rakust

algloomad
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm üherakulisi mikroskoopilisi organisme (nt osa vetikaid)

2. mikroorganismid

algmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
materjal, mis on aluseks millegi valmistamisel, koostamisel vms

algmeeter
[nimisõna, substantiiv]
meetri rahvusvaheline algeksemplar

algmeridiaan
[nimisõna, substantiiv]
mistahes koha geograafilise pikkuse määramisel aluseks võetav meridiaan, mis läbib Greenwichi observatooriumi asukohta

algmine
[nimisõna, substantiiv]
hakatus, algus

algminut
[nimisõna, substantiiv]
(filmi, kohtumise, mänguaja vm sündmuse) esimene minut

algmõiste
[nimisõna, substantiiv]
mõiste, mida ei defineerita või mida on raske väljendada lihtsamate mõistete kaudu

algne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaliselt kõige varem, algul esinenud või toimunud

2. algul olnud, esinenud

algoloog
[nimisõna, substantiiv]
vetikaid uuriv eriteadlane

algoloogia
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis uurib vetikaid

algonkin
[nimisõna, substantiiv]
mõnd algonkini keelt kõneleva Põhja-Ameerika indiaani hõimu liige

algorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) allorganisatsioon

algoritm
[nimisõna, substantiiv]
1. sammsammuline tegevusjuhis, eeskiri mingi tegevuse sooritamiseks või mingit kindlat tüüpi ülesannete lahendmiseks

2. lahenduseeskiri

algoritmikeel
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) tähistuste ja reeglite süsteem algoritmide ühesuguseks ja täpseks kirjeldamiseks ning täitmiseks

algoritmima
[tegusõna, verb]
algoritmi koostama, algoritmina esitama

algoritmiteooria
[nimisõna, substantiiv]
arvutiteaduse haru, mis käsitleb informatsiooni ja arvutamist

algosa
[nimisõna, substantiiv]
millegi algne, tervikuks kokkupanemata osa

algosake
[nimisõna, substantiiv]
aine vähim, mikromaailma kuuluv jagamatu osake (nt lepton, kvark, footon)

algosis
[nimisõna, substantiiv]
põhiline või lähteks olev (aineline, abstraktne) koostisosa

algpeatus
[nimisõna, substantiiv]
peatus, kust ühissõidukid liinile väljuvad, liiklusliini esimene peatus

algpikkus
[nimisõna, substantiiv]
esialgne pikkus

algpunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust mingi teekond, bussiliin vms kavakohaselt algab

algpõhjus
[nimisõna, substantiiv]
esmane (ning kõige olulisem) põhjus

algpäev
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi algus või mingi perioodi algusosa

2. alguspäev

algraafia
[nimisõna, substantiiv]
ofsettrükimeetod, mille korral trükivormiks on õhuke alumiinium- või tsinkplaat

algrakk
[nimisõna, substantiiv]
millegi algseim või põhilisim väike koostisosa

algrakuke
[nimisõna, substantiiv]
millegi algne osa või kese, kust midagi lähtub

algraskus
[nimisõna, substantiiv]
tõstekangi raskus esimesel tõstel

algriim
[nimisõna, substantiiv]
(regivärsis, kõnekäändudes vm:) kahe või enama järjestikku või lähestikku oleva sõna algushäälikute samasus, alliteratsiooni ja assonantsi ühine nimetus (nt helise, helise ilma)

algrivistus
[nimisõna, substantiiv]
koosseis, millega võistkond mängu alustab (nt jalgpallis, korvpallis)

algsaldo
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) raha laekumiste ja väljamaksete algseis (enne raha suurenemist või vähenemist)

algseis
[nimisõna, substantiiv]
seis mingi tegevuse alustamise momendil

algselt
[määrsõna, adverb]
alguses, kõige varasemal kujul

algstaadium
[nimisõna, substantiiv]
mingi protsessi või tegevuse esimene järk või arengu algus

algtase
[nimisõna, substantiiv]
(teadmiste ja oskuste taseme mõõtmisel kasutatava määratlusena:) esimene, madalaim järk

algteadmised
[nimisõna, substantiiv]
millegi õppimiseks, omandamiseks vajalik esmane, algne info ja oskused

algtegur
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatikas:) algarv, millega positiivne täisarv jagub

algtekst
[nimisõna, substantiiv]
1. esialgne tekst, millegi aluseks olev tekst

2. algupärane tekst

algtempo
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) tempo distantsi algusosas

algtõde
[nimisõna, substantiiv]
algteadmine millegi kohta, üldtuntud tõde

algtõuge
[nimisõna, substantiiv]
millelegi algust panev asjaolu

algtähendus
[nimisõna, substantiiv]
varaseim, esialgne tähendus

algtäht
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõna või lause esimene täht

algtüüp
[nimisõna, substantiiv]
prototüüp, algkuju

alguks
[postpositsioon, tagasõna]
alguseks

algul
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. alguses, hetkel, mil miski peale hakkab

2. millegi alguses

3. millegi alguses, siis, kui miski algas või algab

algule
[postpositsioon, tagasõna]
algusesse

alguline
[omadussõna, adjektiiv]
millegi algul seisev

algult
[postpositsioon, tagasõna]
algusest

alguni
[postpositsioon, tagasõna]
alguseni

algupool
[nimisõna, substantiiv]
esimene, varasem või eespool olev pool

algupoole
[määrsõna, adverb]
aasta, nädala vm ajaühiku alguses, esimesel poolel

algupäevad
[nimisõna, substantiiv]
(millegi alguse, algusaja kohta)

algupära
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kust või millal keegi või miski on alguse saanud või saadud

2. see, kust keegi või miski pärit on, pärineb

algupärand
[nimisõna, substantiiv]
teos oma algkeeles või sellisel kujul, nagu autor on selle loonud (vastandina tõlkele, koopiale vms), nt algupärane näidend

algupärane
[omadussõna, adjektiiv]
(teose vm loodu kohta:) alguses, algul olnud või iseseisvalt loodud, mitte järele tehtud

algupärasus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kust või millal keegi või miski on alguse saanud või saadud

2. see, kust keegi või miski pärit on, pärineb

algupäratsema
[tegusõna, verb]
iga hinna eest omapärane olla püüdma, originaalsust taotlema

algupäratu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma ühegi huvitava või erilise omaduseta, ilma omapärata, hrl igav või üksluine

algus
[nimisõna, substantiiv]
1. ajahetk, millest miski peale hakkab

2. ajaperioodi, sündmuse või tegevuse esimene osa

3. aeg, mil miski algab, peale hakkab

4. mingi sündmuse, perioodi või tegevuse esimene osa

algusaasta
[nimisõna, substantiiv]
(mingi perioodi) esimene aasta

algusaeg
[nimisõna, substantiiv]
mingi ajajärgu, millegi eksisteerimise algusosa

alguses
[määrsõna, adverb]
esialgu, esmalt

algushetk
[nimisõna, substantiiv]
lühike ajalõik, mil miski algab

algusjärk
[nimisõna, substantiiv]
mingi protsessi või tegevuse esimene, varaseim järk

alguskuu
[nimisõna, substantiiv]
millegi esimene kuu

alguskuupäev
[nimisõna, substantiiv]
kuupäev, mil teatav periood, mingi tegevus algab

alguskümnend
[nimisõna, substantiiv]
(mingi perioodi) esimene aastakümme

algusminut
[nimisõna, substantiiv]
(filmi, kohtumise, mänguaja vm sündmuse) esimene minut

algusmoment
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse (ajaline) algus

algusosa
[nimisõna, substantiiv]
osa, millega miski algab

alguspunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust mingi teekond, bussiliin vms kavakohaselt algab

alguspäev
[nimisõna, substantiiv]
millegi esimene päev

algusrida
[nimisõna, substantiiv]
millegi alguses olev, midagi alustav (teksti)rida

algussalm
[nimisõna, substantiiv]
luuletuse, laulu vm luulevormis teose esimene salm

algussilp
[nimisõna, substantiiv]
(sõna) esimene silp

algustiitrid
[nimisõna, substantiiv]
filmi, telesaate vms alguses olev tekst, mis sisaldab filmi vm pealkirja ning autorite ja põhinäitlejate nimesid

algustäheortograafia
[nimisõna, substantiiv]
suure ja väikese algustähe kasutamise reeglistik

algustäht
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõna või lause esimene täht

algvariant
[nimisõna, substantiiv]
millegi algne, esimene variant

algviisik
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) mängu alustav viieliikmeline koosseis

algvorm
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõna (kõiki muutevorme) esindav kuju, lähtevorm (nt märksõna sõnaraamatus), eesti keeles nimisõnade puhul ainsuse nimetav, tegusõnadel ma-tegevusnimi

algvõrre
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) omadussõna või määrsõna võrdlusaste, mis ei näita omaduse määra võrdlevalt (nt ilus, hea, kaugel)

algõpe
[nimisõna, substantiiv]
algajatele suunatud, algastme õpe

algõpetus
[nimisõna, substantiiv]
algteadmiste ja -oskuste õpetamine

alias
[nimisõna, substantiiv]
varjunimi

alias
[määrsõna, adverb]
teise nimega, teisiti

alibi
[nimisõna, substantiiv]
1. süüdistatava või kahtlustatava viibimine kuriteo ajal mujal kui selle toimepanemise kohal

2. tõendus sellise mujalviibimise kohta

alibiturundus
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi- või tubakatoodete varjatud reklaamimine kasutades tootja kaubamärgi või brändi elemente, tunnusjooni (nt alkohoolseid jooke tootva ettevõtte logo alkoholivaba joogi reklaamil või Marlboro logole viitav vormelauto kujundus)

aliinea
[nimisõna, substantiiv]
tekstilõigu esimene rida, mis algab mõne täheruumi suuruse tühja ruumiga, ulatub muudest ridadest sissepoole, taandega algav kirjarida

alimendid
[nimisõna, substantiiv]
alaealise lapse ülalpidamiseks minev, igakuiselt makstav elatis, lapse kasvatamiseks makstav raha

alimentaarne
[omadussõna, adjektiiv]
organismi toitumisega seotud

alis
[nimisõna, substantiiv]
objekt, millele tegevus on suunatud

alisariin
[nimisõna, substantiiv]
1. punakas värvaine, mida loodulikult saadakse punavärviku juurtest ning tänapäeval ka sünteesitakse

2. värvaine

alistama
[tegusõna, verb]
1. vaenlase vastupanu murdma (sõjas, võitluses)

2. kellestki või millestki võitu saama, oma tahtele, mõjule allutama

alistamine
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlusel kellegi võitmine

2. senise või eesmärgiks võetud tulemuse ületamine

alistuma
[tegusõna, verb]
1. vastupanust loobuma, end võidetuks tunnistama

2. kaotajaks jääma, mingi olukorraga leppima

3. kui sa annad alla, siis sa loobud kellegi vastu võitlemast, lepid mingi olukorraga

4. kaotajaks jääma

5. end võidetuks tunnistama

alistumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei anna alla või ei anna järele

alistumisleping
[nimisõna, substantiiv]
leping alistumistingimuste kohta

alistumus
[nimisõna, substantiiv]
alistunud olek

alistunult
[määrsõna, adverb]
vastupanust loobunult, olukorraga leppinult

alistus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi alistamine või alistumine (nt spordis)

alistusseos
[nimisõna, substantiiv]
grammatiline seos lauses, kus sõnad, sõnaühendid või osalaused üksteisest sõltuvad (üks tingib teist või teise vormi)

alistuvus
[nimisõna, substantiiv]
alistumisele kaldumine, alistuv hoiak

aliteerima
[tegusõna, verb]
1. teras- või malmdetailide pinnakihti alumiiniumiga rikastama

2. metalli pinnakihti alumiiniumiga rikastama

alitsükliline
[omadussõna, adjektiiv]
(keemiliste ühendite kohta:) selline, mille struktuuris on mõni suletud ahel

alk
[nimisõna, substantiiv]
põhjamail pesitsev musta üla- ja valge alapoolega varesesuurune merelind

alkaan
[nimisõna, substantiiv]
küllastunud atsükliline süsivesinik

alkald
[nimisõna, substantiiv]
kohtunik või kogukonnavanem Hispaanias ja Ladina-Ameerika maades

alkalimeetria
[nimisõna, substantiiv]
leelise hulga määramine vedelikus

alkaloid
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedest saadav tugevatoimeline, hrl mürgine aluseline aine, mida kasutatakse mõnuainena või ravimina

2. taimse päritoluga füsioloogiline toimeaine

alkaloos
[nimisõna, substantiiv]
1. happe ja leelise tasakaalu häire veres, aluseliste ainete suhtelise sisalduse suurenemine

2. vere happe ja leelise tasakaalu häire

alkanna
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maade rohttaim, mille liikidest tuntuim on punast värvainet andev värvialkanna

2. lõunamaine rohttaim

alkanniin
[nimisõna, substantiiv]
punapruun värvaine, mida saadakse alkannast ning mida kasutatakse parfümeerias ja indikaatorina keemilistes analüüsides

alkašš
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

alkeemia
[nimisõna, substantiiv]
1. antiikajal tekkinud loodusfilosoofiline õpetus, mille kohaselt selle järgija saavutab vaimse täiuslikkuse ja omandab seetõttu võime muuta materiaalset maailma, nt valmistada kulda või surematuse eliksiiri

2. keskaja ebateaduslik keemia

alkeemik
[nimisõna, substantiiv]
alkeemiaga tegeleja

alkeen
[nimisõna, substantiiv]
küllastumata süsivesinik, mille molekulis on kaksikside

alko
[nimisõna, substantiiv]
1. joovastava toimega jook (nt vein, õlu, viin), mille kangus tuleneb joogis sisalduvast etanooli hulgast

2. joogid, mis sisaldavad alkoholi, näiteks viin, õlu ja vein

alkoaktsiis
[nimisõna, substantiiv]
kaudne riigimaks, millega maksustatakse alkohoolseid jooke

alkohol
[nimisõna, substantiiv]
1. joovastava toimega jook (nt vein, õlu, viin), mille kangus tuleneb joogis sisalduvast etanooli hulgast

2. joogid, mis sisaldavad alkoholi, näiteks viin, õlu ja vein

alkoholaat
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi kui happe sool

alkoholiaktsiis
[nimisõna, substantiiv]
kaudne riigimaks, millega maksustatakse alkohoolseid jooke

alkoholideliirium
[nimisõna, substantiiv]
kroonilisest alkoholimürgistusest tingitud psüühikahäire (pärast alkoholi kasutamise katkemist, vahel ka alkoholi intensiivse tarvitamise ajal)

alkoholiekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest alkoholis leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

alkoholijoove
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi tarbimisest tingitud joobeseisund

alkoholilembene
[omadussõna, adjektiiv]
napsitada armastav

alkoholilembus
[nimisõna, substantiiv]
kalduvus alkoholi tarvitada

alkoholilõhnaline
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi lõhnaga, alkoholi järele lõhnav

alkoholimõõtur
[nimisõna, substantiiv]
väljahingatava õhu alkoholisisalduse määramise riist alkoholijoobe tuvastamiseks

alkoholimürgistus
[nimisõna, substantiiv]
suurtes kogustes alkoholi joomisel etanoolist tekkiv mürgitus

alkoholimürgitus
[nimisõna, substantiiv]
suurtes kogustes alkoholi joomisel etanoolist tekkiv mürgitus

alkoholimüük
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi müümine teenusena

alkoholipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
alkohoolsete jookide tootmist ja müüki reguleeriv majanduspoliitika osa

alkoholipood
[nimisõna, substantiiv]
alkoholimüügile spetsialiseerunud pood

alkoholiprobleem
[nimisõna, substantiiv]
(alkohoolsete jookide liigtarvitamise kohta)

alkoholipsühhoos
[nimisõna, substantiiv]
pärast rohket ja pikaajalist alkoholitarbimist tekkiv psüühikahäire, mille korral tegelikkuse tunnetus on selgelt häiritud

alkoholiregister
[nimisõna, substantiiv]
riigi andmekogu, mis sisaldab andmeid käideldava alkoholi kohta

alkoholiseadus
[nimisõna, substantiiv]
piirituse ja alkohoolsete jookide käitlemist ja tarbimist reguleeriv seadus

alkoholiseerima
[tegusõna, verb]
1. piiritust lisama

2. alkoholiga mõjustama

alkoholisisaldus
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi määr mingis aines (nt alkohoolses joogis, veres)

alkoholism
[nimisõna, substantiiv]
pikaajalise alkohoolsete jookide liigtarvitamise tagajärjel väljakujunenud haigus, mida iseloomustab pidev alkoholihimu ning organismi kohanemine üha suuremate alkoholikogustega

alkoholisõltlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

alkoholisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
pikaajalise alkohoolsete jookide liigtarvitamise tagajärjel väljakujunenud haigus, mida iseloomustab pidev alkoholihimu ning organismi kohanemine üha suuremate alkoholikogustega

alkoholita
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholi mitte sisaldav, selline, et alkohol on eemaldatud

2. ilma alkoholita

alkoholitõmmis
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest alkoholis leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

alkoholiuim
[nimisõna, substantiiv]
alkohoolse joogi tarvitamisel tekkiv uimasus ja joove

alkoholivaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholi mitte sisaldav, selline, et alkohol on eemaldatud

2. ilma alkoholita

alkoholivastane
[omadussõna, adjektiiv]
alkohoolsete jookide mõju pärssiv

alkoholiühik
[nimisõna, substantiiv]
10 grammi puhast ehk absoluutset alkoholi (joogi alkoholisisalduse arvestuse ühik, mis võtab arvesse nii joogi koguse kui kui kanguse)

alkoholjook
[nimisõna, substantiiv]
1. joovastava toimega jook (nt vein, õlu, viin), mille kangus tuleneb joogis sisalduvast etanooli hulgast

2. joogid, mis sisaldavad alkoholi, näiteks viin, õlu ja vein

alkoholkäärimine
[nimisõna, substantiiv]
käärimine, mis toimub pärmseente toimel ilma õhuhapnikuta

alkohollahus
[nimisõna, substantiiv]
lahus, mille põhikoostisosa on alkohol

alkoholomeetria
[nimisõna, substantiiv]
alkoholisisalduse määramine

alkoholpsühhoos
[nimisõna, substantiiv]
pärast rohket ja pikaajalist alkoholitarbimist tekkiv psüühikahäire, mille korral tegelikkuse tunnetus on selgelt häiritud

alkoholtõmmis
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest alkoholis leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

alkohoolik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

alkohoolne
[omadussõna, adjektiiv]
alkoholi sisaldav

alkokultuur
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi tarvitamisega seostuvad tavad ja kombed

alkolett
[nimisõna, substantiiv]
riiulitega poelett, kus paikneb müügil olev alkohol

alkolukk
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki süütesüsteemiga ühendatud seade, mis takistab sõidukit liikumast, kui juht pole kaine

alkomeeter
[nimisõna, substantiiv]
väljahingatava õhu alkoholisisalduse määramise riist alkoholijoobe tuvastamiseks

alkoov
[nimisõna, substantiiv]
seina sees olev õõnsus või süvend

alkopood
[nimisõna, substantiiv]
alkoholimüügile spetsialiseerunud pood

alkotester
[nimisõna, substantiiv]
vahend (autojuhi) joobeastme mõõtmiseks (nt süljest, väljahingatavast õhust)

alkovaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholi mitte sisaldav, selline, et alkohol on eemaldatud

2. ilma alkoholita

alkovõti
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki süütesüsteemiga ühendatud seade, mis takistab sõidukit liikumast, kui juht pole kaine

alks
[nimisõna, substantiiv]
1. joovastava toimega jook (nt vein, õlu, viin), mille kangus tuleneb joogis sisalduvast etanooli hulgast

2. joogid, mis sisaldavad alkoholi, näiteks viin, õlu ja vein

alküüdlakk
[nimisõna, substantiiv]
looduslike õlide sünteesimisel saadud lakk

alküüdvaik
[nimisõna, substantiiv]
looduslike õlide sünteesimisel saadud sideaine, mida kasutatakse nt väliehituses

alküülrühm
[nimisõna, substantiiv]
molekuli osa, mis koosneb süsiniku ja vesiniku aatomitest ja mis formaalselt vastab alkaani molekulile, milles puudub üks vesiniku aatom, nt aatomirühm C2H5

alküün
[nimisõna, substantiiv]
küllastumata süsivesinik, mille molekulis on kolmikside

all
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
1. kuskilt vaadates, millegi suhtes madalamas kohas

2. millegagi kaetuna, varjatuna

3. (millestki kõrgemal asuvast) madalamas kohas

4. millegagi kaetud olekus

all
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellele?, millele? (nt vennale, majale)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellele?/millele? (nt vennale, õpikule)

alla
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
1. kuskilt kõrgemalt või millegi suhtes madalamale, allapoole

2. millegi poolt kaetud, varjatud olekusse

3. (millestki kõrgemal asuvast) madalamasse kohta

4. millegagi kaetud olekusse

alla
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kombel, viisil, millegi taoliselt

allaandmine
[nimisõna, substantiiv]
1. vastupanust loobumine, end võidetuks tunnistamine

2. kaotajaks jäämine, mingi olukorraga leppimine

allaheitlik
[omadussõna, adjektiiv]
alistuv ja leplik, käske vastuvaidlematult täitev

allaheitlikkus
[nimisõna, substantiiv]
alistuv ja leplik olek, mis väljendub ka käskude vastuvaidlematus täitmises

allahindlus
[nimisõna, substantiiv]
1. alandatav või alandatud osa hinnast

2. hinna alandamine

3. see, kui mingeid tooteid müüakse nende tavalisest hinnast odavamalt

allahinnatud
[omadussõna, adjektiiv]
algsest hinnast odavamalt müüdav

allajahtumine
[nimisõna, substantiiv]
aine jahtumine alla temperatuuri, kus ta peaks siirduma teise faasi

allajahutamine
[nimisõna, substantiiv]
aine jahutamine alla temperatuuri, kus ta peaks siirduma teise faasi

allajõge
[määrsõna, adverb]
1. jõge mööda alla, suunaga suudme poole

2. suunaga jõesuudme poole

allajäämine
[nimisõna, substantiiv]
(võistlusel) nõrgemaks osutumine, kaotajaks jäämine

allakirjutamine
[nimisõna, substantiiv]
(nt lepingu, kokkuleppe) allkirjaga kinnitamine

allakirjutanu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on alla kirjutanud (hrl kirja, artikli vms kirjutaja väljendusena iseenese kohta)

allakriipsutamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi esiletoomine, rõhutamine

allakriipsutus
[nimisõna, substantiiv]
kriips(ud) teksti all, hrl millegi tähistamiseks

allakäiguspiraal
[nimisõna, substantiiv]
(mandumise, languse kohta)

allakäik
[nimisõna, substantiiv]
kehvaks muutumine, langus või mandumine

allakäinud
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma ühiskonnaklassist irdunud, selle tunnused kaotanud

2. allakäinud, laostunud

allakülv
[nimisõna, substantiiv]
hrl heintaimede külvamine kevadel suviviljaga samale põllule või taliviljaorasele

allalaadimine
[nimisõna, substantiiv]
andmete, failide vms internetist, serverist vm oma arvutisse viimine

allalaadimiskiirus
[nimisõna, substantiiv]
võrgu kiirus, millega internetist, serverist vm jõuavad failid arvutisse

allalaskja
[nimisõna, substantiiv]
(rehepeksmisel vilja) masinasse söötja

allameetrimees
[nimisõna, substantiiv]
(väikese lapse kohta)

allaminek
[nimisõna, substantiiv]
laskumine

allamäge
[määrsõna, adverb]
mäest alla

allapanu
[nimisõna, substantiiv]
loomade asemetele pandav põhk, turvas vms

allapidi
[määrsõna, adverb]
(pea, ülemine ots) suunaga allapoole

allapoole
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. koha, asendi poolest madalamale, suunaga ülevalt alla

2. madalamale, suunaga ülevalt alla

allargando
[määrsõna, adverb]
tempot aeglustades ning kõla avardades

allasum
[nimisõna, substantiiv]
linna kindlapiiriliste tunnustega osa, mis on asumist väiksem ja kvartalist suurem

allasurumine
[nimisõna, substantiiv]
tundmuste vm tagasi hoidmine või tõrjumine, tundmuste vm avaldumise takistamine

allasutus
[nimisõna, substantiiv]
suuremale asutusele alluv asutus

allatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellele?, millele? (nt vennale, majale)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellele?/millele? (nt vennale, õpikule)

allatulek
[nimisõna, substantiiv]
allapoole liikumine

allatuule
[määrsõna, adverb]
1. (liikumise kohta:) selles suunas, kuhu tuul puhub, tuule puhumisega samas suunas

2. allatuult

allatuult
[määrsõna, adverb]
1. (liikumise kohta:) selles suunas, kuhu tuul puhub, tuule puhumisega samas suunas

2. allatuult

allavaje
[nimisõna, substantiiv]
(elundite kohta:) allapoole vajumine

allavandumine
[nimisõna, substantiiv]
1. vastupanust loobumine, end võidetuks tunnistamine

2. kaotajaks jäämine, mingi olukorraga leppimine

allavett
[määrsõna, adverb]
1. selles suunas või seal pool, kuhu vool kulgeb

2. selles suunas, kuhu vool kulgeb

allavoolu
[määrsõna, adverb]
1. selles suunas või seal pool, kuhu vool kulgeb

2. selles suunas, kuhu vool kulgeb

allee
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl mõlemast küljest korrapärase puudereaga ääristatud tee

2. tee, mille mõlemas ääres kasvavad puud

alleel
[nimisõna, substantiiv]
ühe ning sama geeni ehituselt või toimelt erinev esinemisvorm

allegooria
[nimisõna, substantiiv]
1. abstraktse mõiste piltlik kujutus stiilivõttena (nt surm vikatimehena)

2. sellisel võttel põhinev kirjandus-, kunsti- vms teos

3. mõistukõne, -pilt, -kuju

allegooriline
[omadussõna, adjektiiv]
mõistukõnet sisaldav, piltlik, vihjamisi osutav

allegoriseerima
[tegusõna, verb]
piltliku kujutisena, allegooriana esitama, piltlikult kujutama

allegretto
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) elavalt, kergelt, vallatult

allegretto
[nimisõna, substantiiv]
elavas, kerges tempos helitöö või selle osa

allegro
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) kiirelt, rõõmsalt

2. kiiresti, elavalt

allegro
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiretempoline helitöö või suurema helitöö (nt sümfoonia, sonaadi) osa

2. kiiretempoline helind v selle osa

allergeen
[nimisõna, substantiiv]
allergiat põhjustav aine

allergeenne
[omadussõna, adjektiiv]
allergiat põhjustav, allergeene sisaldav

allergia
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi häireseisund, mille korral mõni kehavõõras aine kutsub esile spetsiifiliste antikehade tootmise

2. halb seisund, mis sul tekib, kui sa sööd, hingad või puudutad midagi, mis sinu organismile ei sobi

allergiaohutu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis üsna tõenäoliselt ei tekita allergiat, allergia tekitamise suhtes ohutu

allergiaravim
[nimisõna, substantiiv]
allergianähtusid leevendav, allergia avaldumist tõkestav ravim

allergiavastane
[omadussõna, adjektiiv]
allergianähte vältiv või leevendav

allergik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi aine suhtes ülitundlik, seda mittetaluv isik, allergiline inimene

2. allergiline inimene

allergiline
[omadussõna, adjektiiv]
allergiast põhjustatud või tulenev

allergiseerima
[tegusõna, verb]
organismis allergiat tekitama

allergoloog
[nimisõna, substantiiv]
allergia ning allergiliste haiguste eriarst

allergoloogia
[nimisõna, substantiiv]
allergiat ning allergilisi haigusi käsitlev meditsiinieriala

alles
[määrsõna, adverb]
1. (endisest) säilinud, veel või endist viisi olemas

2. säilinud, (veel) olemas

3. säilinud, alles

allesjäänu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis on kuhugi püsima või millestki järele jäänud

allettevõte
[nimisõna, substantiiv]
suuremale ettevõttele alluv väiksem ettevõte

allettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
peaettevõtjale lepingu järgi eri töid tegev ettevõte

allhange
[nimisõna, substantiiv]
toodangu valmistamine või teenuse osutamine teisele ettevõttele

allhankija
[nimisõna, substantiiv]
allhanke korras tellijale toodet valmistav või teenust osutav isik või ettevõte

allhoovus
[nimisõna, substantiiv]
varjatud, peidus olev külg või suundumus (välise ilmingu taga)

allianss
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl riikide liit (sageli Põhja-Atlandi Lepingu Organisatsiooni ehk NATO kohta)

2. liit, ühendus

allieeruma
[tegusõna, verb]
riikide liitu ehk allianssi moodustama, alliansiks liituma

alligaator
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Hiinas ja Põhja-Ameerika kaguosas elutsev krokodillitaoline kolmnurkse peaga roomaja

allikajärv
[nimisõna, substantiiv]
allikaist toituv järv

allikakaitse
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjandusele infot edastanud isiku õiguslik kaitse (nt õigus tunnistajana keelduda ütluste andmisest, võimalus nõuda artikli ilmumata jätmist)

allikakoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus allikas maa seest välja tuleb

allikakriitika
[nimisõna, substantiiv]
infoallika usaldusväärsuse ja olulisuse kriitiline hindamine (eriti teaduses, ajakirjanduses ja kriminalistikas)

allikakriitiline
[omadussõna, adjektiiv]
infoallika usaldusväärsust ja olulisust kriitiliselt hindav

allikaline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on palju allikaid, allikatega

allikalubi
[nimisõna, substantiiv]
poorne settekivim, mis on sadestunud lubjarikka põhjavee väljumiskohtades

allikane
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on palju allikaid, allikatega

allikaoja
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt allikaist koosnev oja

allikapesu
[nimisõna, substantiiv]
sõnumi avaldamine pealtnäha sõltumatutes väljaannetes eesmärgiga, et selle korjaksid üles usaldusväärsed, sõnumit legitimeerivad väljaanded

allikapublikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
publitseeritud allikmaterjal(id)

allikarikas
[nimisõna, substantiiv]
selline, kus on palju allikaid, allikatega

allikas
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjavee loodusliku väljavoolu koht maapinnal (hrl veega täitunud süvendina) või veekogu põhjas

2. koht maapinnal või veekogu põhjas, kust vesi sügavalt maa seest välja voolab

allikasoo
[nimisõna, substantiiv]
allikarikas soo

allikavesi
[nimisõna, substantiiv]
allikas voolav vesi

allikaviide
[nimisõna, substantiiv]
(uurimuses vm:) viide kasutatud lähteainesele, sellele, kust info pärineb

allikaõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. ajalooallikate kasutamise võtteid ja meetodeid uuriv ajaloo abiteadus

2. ajaloo abiteadus

allikmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
1. käsikirjaline või trükitud materjal uurimuste vm tööde lähte- või võrdlusainestikuna või informatsiooni lättena

2. lähtematerjal

allilm
[nimisõna, substantiiv]
kurjategijate ringkonnad

allilmategelane
[nimisõna, substantiiv]
kurjategijate ringkonnas tegutseja

allindeks
[nimisõna, substantiiv]
arvule või tähele sellest madalamale väikekirjas lisandatav eristav, eriväärtusi märkiv vms number, täht vm sümbol

allism
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi tüüp, millel puuduvad autismi tunnused, mitteautism

allist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle närvisüsteemi tüübis ei avaldu autistlikke jooni, mitteautist

alliteratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (stiilivõte:) sama kaashääliku kordumine kahe või enama sõna algul värsis või lauses (nt maal ja merel)

2. kaashääliku kordumine sõnade algul

alljaotis
[nimisõna, substantiiv]
mingi suurema jaotuse või liigituse alaosa, sellest väiksem üksus

alljaotus
[nimisõna, substantiiv]
mingi suurema jaotuse või liigituse alaosa, sellest väiksem üksus

alljärgnev
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl teksti, kirjutatu kohta:) allpool järgnev

alljärgnevalt
[määrsõna, adverb]
allpool järgneval kujul, allpool järgnevana

allkeel
[nimisõna, substantiiv]
mingi inimrühma keelepruuk, mis erineb üldkasutatavast keelest talle omase sõnavara ja grammatikajoonte poolest, sotsiaalne murre (nt oskuskeel, släng)

allkeha
[nimisõna, substantiiv]
inimese keha alumine osa (jalad kaasa arvatud või ei)

allkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. omakäeliselt kirjatähtedega kirjutatud nimi teksti all

2. oma käega kirjutatud nimi teksti all

allkirjaproov
[nimisõna, substantiiv]
omakäeline nimekirjutus allkirja etalonina (nt hoiustajalt, asutuse või organisatsiooni rahalisi vahendeid käsutavalt isikult)

allkirjastaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes allkirja annab või on andnud

allkirjastama
[tegusõna, verb]
1. allkirja andma, allkirjaga kinnitama

2. allkirja andma, midagi allkirjaga kinnitama

allkirjastamine
[nimisõna, substantiiv]
(nt lepingu, kokkuleppe) allkirjaga kinnitamine

allkirjastatult
[määrsõna, adverb]
(digi)allkirjaga varustatult

allkirjaõigus
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ettevõtte liikme (seadusest, põhikirjast tulenev) õigus asutust, ettevõtet esindada õigustoimingutes

allkirjaõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
allkirjaõigust omav

allkomisjon
[nimisõna, substantiiv]
suuremale komisjonile alluv komisjon

allkomitee
[nimisõna, substantiiv]
suuremale komiteele alluv komitee

allkonto
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) mingi konto allüksuseks olev konto

allkorrus
[nimisõna, substantiiv]
alumine, esimene korrus

allkultuur
[nimisõna, substantiiv]
mingile ühiskonnarühmale eriomane elustiil (väärtused, hoiakud, käitumine ja rõivastus vms), mis märgatavalt eristub üldiselt valitsevast elustiilist

allkülg
[nimisõna, substantiiv]
alumine külg

all-linn
[nimisõna, substantiiv]
ajalooliselt kõrgemal kohal paiknenud linnasüdant ümbritsev madalamal asetsev linnaosa

allmaailm
[nimisõna, substantiiv]
kurjategijate ringkonnad

allmaailmajumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb surnute riiki ning kõike kurjust

allmaajumal
[nimisõna, substantiiv]
surma kehastav jumal, allilma valitseja (nt Egiptuses Osiris, Vana-Kreekas Hades, Vana-Roomas Vulcanus, Tiibetis Yama)

allmaakaabel
[nimisõna, substantiiv]
pinnasesse paigaldatav elektri- või sidekaabel

allmaakaevandamine
[nimisõna, substantiiv]
maavarade maa-alune kaevandamine

allmaaraudtee
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl maa all tunnelis kulgev linnasisene raudtee

2. linna sees asuv raudtee, mis asub maa all tunnelis

allmaatöö
[nimisõna, substantiiv]
töö, mida tehakse maapinna all (nt kaevanduses)

allmainitud
[omadussõna, adjektiiv]
eespool kõneks olnud

allmärkus
[nimisõna, substantiiv]
1. lehekülje allservas hrl joone all esitatud selgitav, täiendav märkus või nt allikaviide

2. joonealune märkus

allnurk
[nimisõna, substantiiv]
alumine nurk

allodüünia
[nimisõna, substantiiv]
suurenenud tundlikkus mittevalusate stiimulite suhtes

allofoon
[nimisõna, substantiiv]
1. (foneetikas:) häälikusüsteemi ühiku ehk foneemi häälduslik avaldumiskuju, foneemi variant

2. foneemi hääldusvariant

allohtoon
[nimisõna, substantiiv]
mingit ala asustav, kuid mujal tekkinud taime- või loomaliik

allohtoonne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teisal tekkinud

2. mujalt pärinevast materjalist tekkinud

allohvitser
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremohvitserile eelnev madalamasse juhtivkoosseisu kuuluv ohvitser (nt Vene tsaariarmees, Saksa armees)

2. selles auastmes isik

allokatsioon
[nimisõna, substantiiv]
varade vm ressursside planeerimisega seotud jaotumine või jaotamine

allokeerima
[tegusõna, verb]
varasid vm ressursse planeeritult jaotama, suunatult määrama

allokool
[nimisõna, substantiiv]
1. loomset päritolu preparaat, mis soodustab sapi eritumist

2. sapieritust soodustav ravim

allomorf
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) väikseima tähendusliku keeleüksuse ehk morfeemi fonoloogiline avaldumiskuju, morfeemi variant (nt -le- ja -el- sõnades liiklema : liigelda)

2. morfeemi variant

allomorfne
[omadussõna, adjektiiv]
võõrakujuline

allonžparukas
[nimisõna, substantiiv]
pikkade, õlgadele langevate lokkidega meesteparukas (hrl 17.–18. sajandil)

allonüüm
[nimisõna, substantiiv]
koha või isiku nimi, mida võrdväärselt kasutatakse

allood
[nimisõna, substantiiv]
feodalismiajastul maaomand, mida sai piiramata õigustega pärandada

allopaat
[nimisõna, substantiiv]
allopaatiat rakendav arst

allopaatia
[nimisõna, substantiiv]
1. raviviis, mille puhul kasutatakse tavapäraseid haigusvastaseid ravimeid, vastandi ravimine vastandiga

2. ravimine haigusvastaste ravimitega, vastandi ravimine vastandiga

allopaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
(raviviisi kohta:) ravimitega ravimisel põhinev, hrl vastanduses alternatiivsele ravile

alloplastika
[nimisõna, substantiiv]
kõhuseina vm kehaosa tugevdamine kunstmaterjalidest võrkude või lappidega

allorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingisse organisatsiooni kuuluv, selle tegevuses (liikmena, allüksusena) osalev väiksem ühendus

allosa
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi alumine osa

2. alumine osa, allosa

allosakond
[nimisõna, substantiiv]
osakonna alajaotus

allotroop
[nimisõna, substantiiv]
ühe ja sama keemilise elemendi eri vorm, milles aatomid on erineva paigutusega (nt süsiniku allotroobid on grafiit ja teemant)

allotroopia
[nimisõna, substantiiv]
1. keemilise elemendi või ühendi võime esineda eri oludesmitme erineva lihtainena (nt süsinik võib esineda nii grafiidi kui ka teemandi kujul)

2. sama elemendi esinemine eri lihtainetena

allotroopne
[omadussõna, adjektiiv]
(aine, keemilise elemendi kohta:) eri vormis esinev, samade, aga eri paigutusega aatomitega

allotroopsus
[nimisõna, substantiiv]
1. keemilise elemendi või ühendi võime esineda eri oludesmitme erineva lihtainena (nt süsinik võib esineda nii grafiidi kui ka teemandi kujul)

2. sama elemendi esinemine eri lihtainetena

allpool
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. koha, asendi poolest madalamal

2. madalamal

allpoolne
[omadussõna, adjektiiv]
koha, asendi poolest madalamal asuv

allrent
[nimisõna, substantiiv]
rendivahekord, kus rentnik rendib omakorda midagi tema kasutada olevat välja

allrentimine
[nimisõna, substantiiv]
rendivahekord, kus rentnik rendib omakorda midagi tema kasutada olevat välja

allrentnik
[nimisõna, substantiiv]
rentnikult midagi tasu eest kasutamiseks võtnud isik või ettevõte

allserv
[nimisõna, substantiiv]
alumine serv või selle ääreala

allsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
mingi süsteemi raamidesse kuuluv väiksem süsteem

alltekst
[nimisõna, substantiiv]
1. teksti vm väljenduse sisemine varjatud mõte

2. varjatud mõte

alltiitrid
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike tõlgitud tekst filmi või televisioonikujutise pildivälja allosas

2. tõlgitud tekst, mida näidatakse filmi või saate ajal ekraani alumises osas

alltuule
[määrsõna, adverb]
1. selles suunas, kuhu tuul puhub, allatuule

2. tuulealuses, tuule eest kaitstud küljes

alltuulekülg
[nimisõna, substantiiv]
tuulealune, tuule eest kaitstud külg (nt laeval, purjel, mäel)

alltähendus
[nimisõna, substantiiv]
sõna või sõnaühendi põhitähendusega seotud, sellest tulenev hrl kitsam või kujundlik tähendus

alltöövõtja
[nimisõna, substantiiv]
peaettevõtjale lepingu järgi hrl eri profiiliga töid tegev ettevõte või ettevõtja

alltöövõtt
[nimisõna, substantiiv]
töö tellimine kolmandalt isikult

alltüüp
[nimisõna, substantiiv]
mingi rühma, nähtuse vms alajaotus

alluma
[tegusõna, verb]
1. ametialaselt, hierarhiliselt teatud isiku või asutuse võimu või juhtimise alla kuuluma

2. kellegi juhtimise alla kuuluma

3. ametialaselt

allumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes või mis ei allu mingile toimele või käsklusele

allusioon
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kirjandusteoses sisalduv vihje millelegi tuntule (nt sündmusele, faktile, kirjandusteosele)

2. vihje üldtuntud sündmusele v kirjandusteosele

allutama
[tegusõna, verb]
alluvusse viima, alluma panema või sõltuvaks tegema

alluuvium
[nimisõna, substantiiv]
vooluvee toimel jõeorgudes kuhjunud, uhteline sete

alluv
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi juhtimise all olev isik

2. töötaja oma ülemuse suhtes

alluviaalmuld
[nimisõna, substantiiv]
üleujutuse setete kuhjumisest kujunenud muld (siseveekogude tulvaveealadel)

alluviaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. jõesetetest tekkinud või pärinev

2. jõesetetega seotud

alluviaalsete
[nimisõna, substantiiv]
vooluvee toimel jõeorgudes kuhjunud, uhteline sete

alluvus
[nimisõna, substantiiv]
ametialaselt, teenistuslikult kellegi võimu või juhtimise alla kuulumine (nt politseis, kaitseväes)

alluvusvahekord
[nimisõna, substantiiv]
ametialases vm hierarhias suhe, mida iseloomustab kellegi võimu või juhtimise alla kuulumine

allvasall
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) vasalli vasall

allveearheoloog
[nimisõna, substantiiv]
veealuseid muistiseid (peamiselt laevavrakke) uuriv arheoloogia eriteadlane

allveearheoloogia
[nimisõna, substantiiv]
veealuseid muistiseid (peamiselt laevavrakke) uuriv arheoloogia haru

allveedroon
[nimisõna, substantiiv]
isejuhtiv või kaugjuhitav kaameratega, sensoritega vms varustatud allveesõiduk või -seade

allveefotograafia
[nimisõna, substantiiv]
pildistamine veekeskkonnas

allveekaabel
[nimisõna, substantiiv]
veealune kaabel

allveekabe
[nimisõna, substantiiv]
vee all mängitav kabe

allveekalapüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük, mille puhul püüdja asub vee all (ka allveespordi haruna)

allveelaev
[nimisõna, substantiiv]
1. laev, mis sõidab vee all (peamiselt sõja- või uurimislaev)

2. laev, mis sõidab vee all

allveelaevastik
[nimisõna, substantiiv]
mereväe koosseisu kuuluvad allveelaevad

allveelaevnik
[nimisõna, substantiiv]
allveelaevastikus teeniv isik, allveelaeva meeskonna liige

allveemale
[nimisõna, substantiiv]
vee all mängitav male

allveeorienteerumine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, kus võisteldakse veealuse orienteerumisdistantsi läbimise kiiruses ja täpsuses

allveepaat
[nimisõna, substantiiv]
väike allveelaev

allveeris
[nimisõna, substantiiv]
lehekülje allääres olev vaba ruum

allveerobot
[nimisõna, substantiiv]
kaugjuhitav või iseliikuv robotseade veealusteks töödeks ja uuringuteks

allveesport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab vee all orienteerumise või distantsi läbimise kiiruse peale

allveesuunistus
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, kus võisteldakse veealuse orienteerumisdistantsi läbimise kiiruses ja täpsuses

allveetöö
[nimisõna, substantiiv]
töö vee all

alläär
[nimisõna, substantiiv]
millegi alumine äär

allüksus
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte, asutuse või organisatsiooni osakond või eriülesandega allosa

allüür
[nimisõna, substantiiv]
hobuse liikumisviis (nt samm, traav, galopp või küliskäik)

allüür
[nimisõna, substantiiv]
üürivahekord, kus üürnik üürib omakorda tema kasutada olevat pinda välja

allüürid
[nimisõna, substantiiv]
kellegi (ebatavaline) käitumisviis, kasutatav võttestik vms

allüüriline
[nimisõna, substantiiv]
inimene või asutus, kes üürib üürnikult, mitte omanikult

allüürimine
[nimisõna, substantiiv]
üürivahekord, kus üürnik üürib omakorda tema kasutada olevat pinda välja

allüürnik
[nimisõna, substantiiv]
inimene või asutus, kes üürib üürnikult, mitte omanikult

almanahh
[nimisõna, substantiiv]
hrl kirjandus- ja kunstialane, sageli perioodiline koguteos

almandiin
[nimisõna, substantiiv]
1. lillaka varjundiga punane poolvääriskivi

2. punane vääriskivi

almus
[nimisõna, substantiiv]
(kerjusele antav) armuand

alogism
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaloogilisus

2. loogikareegleid ja loogilisi seoseid eirav mõttekäik

3. loogika alahindamine

alokaasia
[nimisõna, substantiiv]
troopikast pärit, südamekujuliste mürgist mahla sisaldavate lehtedega rohttaim, Eestis toataim

aloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
loogilisele mõtlemisele vastukäiv

alopeetsia
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) juuste väljalangemine

alp
[omadussõna, adjektiiv]
edev, edvistav ja rumal

alpaka
[nimisõna, substantiiv]
1. pikakarvaline Andide kõrgmäestiku kaamelit meenutav kodustatud imetaja, laama sugulane, keda hinnatakse tema siidja villa pärast

2. laamast väiksem kaameli moodi loom, kelle villast tehakse näiteks lõnga

alpaka
[nimisõna, substantiiv]
hõbedakarva plastne metall, vase, nikli ja tsingi sulam, mida kasutatakse nt ehete ja kellade valmistamiseks

alpakariie
[nimisõna, substantiiv]
alpakavillast pehme ja vastupidav riie

alpiaas
[nimisõna, substantiiv]
1. metsatu ala mäestike kõrgematel nõlvadel, kus kasvab peamiselt madal rohttaimestik

2. sarnane kunstlik taimkate

alpiaed
[nimisõna, substantiiv]
1. iluaia või pargi osa, kus korrapäraselt või vabalt paigutatud looduslike kivide vahel kasvatatakse peamiselt mägitaimi

2. iluaia osa

alpiinne
[omadussõna, adjektiiv]
1. Alpides esinev, Alpidele iseloomulik

2. kõrgmägedele iseloomulik

alpiinum
[nimisõna, substantiiv]
1. iluaia või pargi osa, kus korrapäraselt või vabalt paigutatud looduslike kivide vahel kasvatatakse peamiselt mägitaimi

2. iluaia osa

alpikann
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Euroopa mäestikes ja Vahemere mail kasvav juuremugula ja kaunite õitega rohttaim, Eestis potilill

alpikirka
[nimisõna, substantiiv]
alpinisti, geoloogi jt varustusse kuuluv julgestusvahend ja tööriist

alpikütt
[nimisõna, substantiiv]
kõrgmäestikus tegutseva kütiväeosa sõdur

alpima
[tegusõna, verb]
edvistama, eputama, albilt käituma

alpimaja
[nimisõna, substantiiv]
kõrgmäestikutingimustele vastav hrl hõreda õhuga maja või kamber sportlaste treeningkeskusena

alpinaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. iluaia või pargi osa, kus korrapäraselt või vabalt paigutatud looduslike kivide vahel kasvatatakse peamiselt mägitaimi

2. iluaia osa

alpiniit
[nimisõna, substantiiv]
1. metsatu ala mäestike kõrgematel nõlvadel, kus kasvab peamiselt madal rohttaimestik

2. sarnane kunstlik taimkate

alpinism
[nimisõna, substantiiv]
tõus mäetippudele ja liustikele hrl sportlikul eesmärgil

alpinist
[nimisõna, substantiiv]
mägironimisega tegelev inimene

alpiroos
[nimisõna, substantiiv]
rododendron, eriti Alpides, Püreneedel, Apenniinides kasvav roostepruun rododendron

alpisarv
[nimisõna, substantiiv]
väga pika puidust toruga ja otsast kergelt kaarduv puhkpill

alpitaim
[nimisõna, substantiiv]
kõrgmäestike taim

alpus
[nimisõna, substantiiv]
1. rumal ja eputav mõte, tegu, väljendus vms

2. alp olek

alraun
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere mail kasvav taim, mille haruline, inimest meenutav juur sisaldab narkootilise toimega alkaloidi

2. rohttaim

3. Vahemere mail kasvav taim

alss
[nimisõna, substantiiv]
1. niisketes ja vesistes kohtades kasvav lehtedeta roheliste püstiste varte ja pruunikate õisikutega rohttaim

2. rohttaim

alströmeeria
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärinev pikkade varte ja mitmes värvitoonis õitega rohttaim, mida kasvatatakse eeskätt lõikelilledeks

alžeerlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Alžeeria kodanik või elanik

2. Alžeeria päritolu inimene

alžeerlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost alžeerlane

alžiirlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Alžeeria pealinna Alžiiri elanik

2. Alžiirist pärit inimene

alžiirlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost alžiirlane

alt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. kuskilt vaadates, millegi suhtes madalamalt, altpoolt (ära)

2. alumiselt poolelt

3. kaetud, varjatud olekust (välja)

4. (millegi kõrgemal asuva suhtes) madalamast kohast

5. millegagi kaetud olekust

alt
[nimisõna, substantiiv]
1. madal naishääl hrl laulmises

2. koori madalaim naishääl

3. hääleliik

altaan
[nimisõna, substantiiv]
sammastele toetuv lahtine rõdu

altailane
[nimisõna, substantiiv]
ühe Altai mäestikus elava rahva liige

altar
[nimisõna, substantiiv]
1. ristikuju või pühapildi ees asetsev laud kirikus, millel pühitsetakse armulauda

2. selle lähem ümbrus, kogudusest eraldatud altariruum

altarikate
[nimisõna, substantiiv]
altari esikülge ja lauda kattev kristlike sümbolitega kaunistatud lina

altarilaud
[nimisõna, substantiiv]
kujult lauda meenutav altar või altari laualaadne osa

altarilinik
[nimisõna, substantiiv]
altari esikülge ja lauda kattev kristlike sümbolitega kaunistatud lina

altarimaal
[nimisõna, substantiiv]
pühakuid ja piiblisündmusi kujutav maaling altari ehisseinal

altaripilt
[nimisõna, substantiiv]
pühakuid ja piiblisündmusi kujutav maaling altari ehisseinal

altaripoiss
[nimisõna, substantiiv]
katoliku jumalateenistusel preestrit abistav poisike

altaripõll
[nimisõna, substantiiv]
altari esikülge ja lauda kattev kristlike sümbolitega kaunistatud lina

altariretaabel
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku altaritagune sein, mis on kaunistatud maalingute või nikerdustega või altarimaal koos raamiga

2. (kirikus:) altaritagune ehissein või altarimaal koos raamiga

altariruum
[nimisõna, substantiiv]
peaaltari ruum hrl kirikuhoone idaosas

altarisein
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku altaritagune sein, mis on kaunistatud maalingute või nikerdustega või altarimaal koos raamiga

2. (kirikus:) altaritagune ehissein või altarimaal koos raamiga

altee
[nimisõna, substantiiv]
1. tokkroosidele lähedane rohttaim, mille juurtest valmistatakse köharavimit

2. rohttaim

alteejuur
[nimisõna, substantiiv]
tokkroosidele lähedase rohttaime juur, millest valmistatakse köharavimit

alteesiirup
[nimisõna, substantiiv]
tokkroosidele lähedase rohttaime juurest valmistatud siirup köharavimina

alteratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. alushelide või helilaadiastmete kõrgendamine või madaldamine poole või terve tooni võrra alteratsioonimärkide abil

2. heli kõrguse muutmine

alteratsioonimärk
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja märk, mis tähistab heli kõrgendamist või madaldamist, kõrgendus- või madaldusmärk

altereerima
[tegusõna, verb]
heli kõrgust muutma

alternatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. üks võimalustest mingi valiku tegemisel

2. teine (asendus- või lisa)võimalus

3. üks kahest võimalusest mingi valiku tegemisel

alternatiiv
tavapärasele, üldtunnustatule vastanduv, sellest erinev

alternatiivajalugu
[nimisõna, substantiiv]
minevikumaailma esitus kujul, mis osalt erineb tegelikult olnust, osalt on aga sellega sarnane (hrl ulmeteoses)

alternatiivenergia
[nimisõna, substantiiv]
taastuvast energiast (nt päikesest, tuulest, turbast) saadud energia, mida saaks kasutada fossiilkütuste ja tuumaenergia asemel ilma süsinikuringet häirimata ja radioaktiivseid jäätmeid tekitamata

alternatiivharidus
[nimisõna, substantiiv]
traditsioonilisest erineval hariduskontseptsioonil põhinev haridus (nt Waldorfi koolis)

alternatiivkool
[nimisõna, substantiiv]
traditsioonilisest erineval hariduskontseptsioonil põhinev kool, nt waldorfkool, katoliku kool

alternatiivkütus
[nimisõna, substantiiv]
naftasaadusi asendav kütus, näiteks metanool, etanool, vedel maagaas

alternatiivmeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
tavameditsiinist erinevad ravimeetodid ja -võtted, mille toimimise kohta esitatud väidetel puudub teaduslik alus

alternatiivmeedia
[nimisõna, substantiiv]
kitsamale huviliste ringile suunatud meediakanalid, kus edastatakse uudiseid ja ühiskonnas üldtunnustamata käsitlusi

alternatiivmuusika
[nimisõna, substantiiv]
peavoolust erinev, tihti sellele vastanduv muusika (hrl levimuusika voolude kohta)

alternatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
üht kahest või mitmest võimalusest möönev

alternat`iivpedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
traditsioonilisest, peavoolu pedagoogikast erinevad teaduslik-teoreetilised suunad ja praktilised lahendused (nt Montessori pedagoogika, waldorfpedagoogika)

alternatiivravi
[nimisõna, substantiiv]
alternatiivmeditsiini meetodeid ja võtteid rakendav ravi

alterneerima
[tegusõna, verb]
1. korda- või järgemööda muutudes esinevaks tegema, vahelduvaks tegema

2. vaheldumisi kasutama

altflööt
[nimisõna, substantiiv]
flöödist natuke suurem ja madalama heliulatusega puupuhkpill

althaak
[nimisõna, substantiiv]
(poksis:) alt kaarega antud löök

althoie
[nimisõna, substantiiv]
1. käte hoie (nt kangil võimlemisel), mille puhul käeseljad on väljapoole

2. käeseljad väljapoole

althõlma
[määrsõna, adverb]
salaja, ebaseaduslikult või mitteametlikult

altidus
[nimisõna, substantiiv]
olek, kus ollakse (hingeliselt, vaimselt) millelegi vastuvõtlik, millekski valmis

altimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. lennukõrguse mõõtmise riist

2. kõrgusmõõtur

altkulmu
[määrsõna, adverb]
kortsutatud kulmude alt, hrl ebasõbralikult, umbusklikult

altkulmupilk
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi või millelegi suunatud umbusklik silmavaade

2. selline ilme (ja suhtumine)

altkäe
[määrsõna, adverb]
salaja, ebaseaduslikult või mitteametlikult

altkäemaks
[nimisõna, substantiiv]
1. ametiisikule mingi ametialase teo toimepanemise või tegemata jätmise eest ebaseaduslikult antav raha vm hüvis

2. ebaseaduslikult antud raha

altminek
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi eksimine, pettasaamine

2. ebaõnnestumine, ebaedu

altnurk
[nimisõna, substantiiv]
võte, kus kaamera asetseb filmitava suhtes allpool

altpoolt
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. koha, asendi poolest madalamalt, suunaga alt üles

2. madalamalt, suunaga alt üles

altpulga
[määrsõna, adverb]
(viisi kohta, kuidas laps sõidab sadulas istumata suure meestejalgrattaga:) nii, et teine jalg läheb pedaalile raamipulkade vahelt

altruism
[nimisõna, substantiiv]
1. valmisolek isiklike huvide ohverdamiseks teiste heaolu nimel (ka eetika printsiibina)

2. isekusetus, omakasupüüdmatus

3. omakasupüüdmatus

altruistlik
[omadussõna, adjektiiv]
isiklikke huvisid ohverdav, omakasupüüdmatu, altruismist lähtuv, sellel põhinev

altsaksofon
[nimisõna, substantiiv]
sopransaksofonist suurem ja tenorsaksofonist väiksem puupuhkpill

alttuule
[määrsõna, adverb]
millegi suhtes allatuule asuvast suunast, tuule eest kaitstud küljest

alttuult
[määrsõna, adverb]
tuulealuses küljes, millegi suhtes allatuule

altuks
[nimisõna, substantiiv]
korrusmaja välisuks

altvaade
[nimisõna, substantiiv]
1. vaade millelegi altpoolt

2. selle kujutis joonisena, fotona vms

altvedamine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi ootuste petmine, kellegi hätta jätmine, hrl teda tüssates

altviiul
[nimisõna, substantiiv]
1. viiulist veidi suurem ja madalama kõlaga keelpill

2. keelpill

altõnn
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne Vene münt ja rahaühik

2. kolmekopikaline

alukad
[nimisõna, substantiiv]
1. (lühikesed) püksid, mida inimene kannab teiste riiete all

2. pesuese, mida kantakse vastu ihu alakeha katteks

alul
[määrsõna, adverb]
1. alguses, hetkel, mil miski peale hakkab

2. millegi alguses

3. millegi alguses, siis, kui miski algas või algab

alumiinium
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge plastne, kergesti töödeldav metall, keemiline element järjenumbriga 13

alumiiniumfoolium
[nimisõna, substantiiv]
õhuke lehtalumiinium

alumiiniumimaak
[nimisõna, substantiiv]
alumiiniumi sisaldav kivim (nt boksiit)

alumiiniumisulam
[nimisõna, substantiiv]
sulam, mille põhiosa on alumiinium

alumiiniumkloriid
[nimisõna, substantiiv]
alumiiniumi ja kloori ühend

alumiiniumoksiid
[nimisõna, substantiiv]
vees lahustumatu valge aine, alumiiniumi ja hapniku ühend

alumiiniumpaat
[nimisõna, substantiiv]
alumiiniumist ehitatud paat

alumiiniumplekk
[nimisõna, substantiiv]
alumiiniumist või alumiiniumisulamist toodetud plekk, mida kasutatakse nt lennukitööstuses ning tarbeesemete ja fooliumi valmistamiseks

alumiiniumsulfaat
[nimisõna, substantiiv]
alumiiniumi sool, valge kristalliline aine, mida kasutatakse joogivee puhastamisel, paberi- ja tekstiilitööstuses, nahaparkimisel vm

alumiiniumvärv
[nimisõna, substantiiv]
pigmendina alumiiniumi sisaldav värv

aluminaattsement
[nimisõna, substantiiv]
vees kiiresti kivistuv tugev sideaine, mida saadakse alumiiniumoksiidi sisaldava tooraine põletamisel ningmida kasutatakse tulepüsivates konstruktsioonides ja isetasanduvates segudes

alumine
[omadussõna, adjektiiv]
1. all või kõige all, allpool, madalamal või kõige madalamal olev, asetsev (võrdlevalt vähemalt kahe objekti kohta)

2. all, kõige madalamal olev

aluminoos
[nimisõna, substantiiv]
alumiiniumitolmu sissehingamisest põhjustatud kopsuhaigus

aluminotermia
[nimisõna, substantiiv]
menetlus, mida kasutatakse raskesti sulavate metallide (kroomi, mangaani jt) saamiseks, kus metall eraldatakse metallioksiidist kõrgel temperatuuril alumiiniumi abil

alumnus
[nimisõna, substantiiv]
vilistlane, (kõrg)kooli lõpetanu

alumosilikaat
[nimisõna, substantiiv]
1. ränihappeühend, mille kristallivõres on alumiiniumiaatomid osaliselt asendunud räniaatomitega

2. ränihappeühend

alund
[nimisõna, substantiiv]
boksiidi sulatamisel saadav tulekindel pulberjas aine, tehiskorundi liike

alune
[omadussõna, adjektiiv]
(maa-ala kohta:) millegi all või läheduses olev, selline, kus midagi toimub

aluniit
[nimisõna, substantiiv]
1. mineraal, millest saadakse nt maarjast, alumiiniumoksiidi ja kaaliumsooli

2. mineraal

alus
[nimisõna, substantiiv]
1. ese või eseme (alumine) osa, mille peal miski on, millele miski toetub, kinnitub

2. ese või eseme osa, mille peal miski on

3. eseme toetuspõhi, tugi

alusbetoon
[nimisõna, substantiiv]
betoonkiht, mis alusena toestab mingit ehitist

alusel
[postpositsioon, tagasõna]
1. millelegi toetudes või millestki lähtudes

2. millegi põhjal, järgi

aluseline
[omadussõna, adjektiiv]
(keskkonna oleku kohta:) selline, kus lahuse happesisalduse näit ehk pH väärtus on suurem kui 7 (ehk suurem kui puhtas vees)

aluselisus
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna olek, kus lahuse happesisalduse näit ehk pH väärtus on suurem kui 7 (ehk suurem kui puhtas vees)

alusepanija
[nimisõna, substantiiv]
millegi rajaja (eriti kultuuri, teaduse valdkonnas)

alusetu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole põhjendatud, ilma tõepõhjata

alusharidus
[nimisõna, substantiiv]
koolieelses lasteasutuses omandatav haridus

alushein
[nimisõna, substantiiv]
madalakasvuline heintaim

alusheli
[nimisõna, substantiiv]
muusikalise helirea perioodiliselt korduvad seitse eri nimetusega heli: do (c), re (d), mi (e), fa (f), sol (g), la (a), si (h)

aluskarv
[nimisõna, substantiiv]
looma pealiskarva all olev peenikestest, õrnadest karvadest karvkate või selle üksik karv

aluskiht
[nimisõna, substantiiv]
aluseks olev, alumine kiht

aluskleit
[nimisõna, substantiiv]
1. (kerge, õhulisest riidest) kleidi all kantav kleit

2. kombinee

aluskord
[nimisõna, substantiiv]
maakoore alumine, pealiskorra all lamav tugevasti kurrutunud osa (koosneb peamiselt moonde- ja tardkivimeist)

aluskott
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik riidekott, mis põhu vms materjaliga täidetult moodustas vanasti voodis küljealuse

2. küljealune voodis (vanasti)

aluskrae
[nimisõna, substantiiv]
alumine, sisemine krae või krae alusriie

aluskreem
[nimisõna, substantiiv]
enne kreemi vm meigivahendi kasutamist näole kantav kreem, et muuta meik püsivamaks

aluskultuur
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida kasvatatakse põllu ettevalmistamiseks enne teravilja vm taime külvamist

aluskuub
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne peamiselt kleidi või seeliku all kantav pihaosaga alusseelik

aluslakk
[nimisõna, substantiiv]
küüntele kantav värvitu lakk, et kaitsta küüneplaati ja luua ühtlane aluspind värvilaki pealekandmiseks

aluslause
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) aluse funktsioonis olev kõrvallause

aluslina
[nimisõna, substantiiv]
1. madratsi peale pandav voodilina

2. alumine voodilina

alusmaal
[nimisõna, substantiiv]
esimene õhuke maalikiht tempera-, õli- ja akrüülmaalitehnikas

alusmets
[nimisõna, substantiiv]
põõsad ja madalama kasvuga puud (nt pihlakas, toomingas) kõrgemate metsapuude all

alusmõiste
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna kõige olulisem mõiste

alusmüür
[nimisõna, substantiiv]
hrl kividest laotud vundamendimüür

alusnahk
[nimisõna, substantiiv]
nahaaluskude, mis kinnitab naha luude ja lihaste külge

alusnurk
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) kolmnurga alusel olev nurk

alusnööp
[nimisõna, substantiiv]
väike nööp kerge mantli, jaki vms nööbi kinnitamiseks rõiva pahemal küljel

aluspaber
[nimisõna, substantiiv]
millegi aluseks olev või millegi alla pandav paber

aluspalk
[nimisõna, substantiiv]
(palgaastmestikus:) palgamäär, mis võetakse muude astmete aluseks

aluspalk
[nimisõna, substantiiv]
(hoone, seina) alumine palk

aluspesu
[nimisõna, substantiiv]
1. keha vastas, teiste riiete all kantavad riietusesemed (nt aluspüksid, särk, rinnahoidja)

2. riideesemed, mida inimene kannab keha vastas teiste riiete all, näiteks aluspüksid ja rinnahoidja

aluspind
[nimisõna, substantiiv]
alumine, millegi all olev pind, millele hrl mingi kiht värvi vms peale pannakse

aluspinnas
[nimisõna, substantiiv]
millegi aluseks olev pinnas või selle ülemised kihid

aluspõhi
[nimisõna, substantiiv]
kivimitest koosnev maapõue osa, maapinnal avanevad või pinnakatte all olevad kivimid

aluspõhimõte
[nimisõna, substantiiv]
lähtekohaks olev põhimõte, millele tuginevad muud põhimõtted

aluspõhjakivim
[nimisõna, substantiiv]
teatava piirkonna maapõue, aluspõhja moodustav kõvastunud kivim (nt graniit, basalt, liivakivi, lubjakivi)

aluspõhk
[nimisõna, substantiiv]
loomade allapanuna kasutatav põhk

aluspõrand
[nimisõna, substantiiv]
puhaspõranda, nt parketi all olev põranda osa

aluspüksid
[nimisõna, substantiiv]
1. (lühikesed) püksid, mida inimene kannab teiste riiete all

2. pesuese, mida kantakse vastu ihu alakeha katteks

alusriie
[nimisõna, substantiiv]
millegi alumiseks pooleks või voodriks olev riie

alusrõivas
[nimisõna, substantiiv]
pealisrõiva(ste) all kantav riietusese, hrl särk vm pesuese

alussammas
[nimisõna, substantiiv]
see, millel miski põhineb, millele või kellele toetutakse, mis või kes on kandev jõud

alusseelik
[nimisõna, substantiiv]
seeliku või kleidi all kantav (õhuklesest riidest) seelik

alussärk
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ilma käisteta pesuese, mida kantakse pluusi vm rõiva all

2. ilma varrukateta riideese, mida kantakse pluusi või muu rõiva all

alustaimestik
[nimisõna, substantiiv]
1. metsaalused rohttaimed, samblad, samblikud ja puhmad

2. metsaalune rohttaimestik ja sammalkate

alustaimestu
[nimisõna, substantiiv]
1. metsaalused rohttaimed, samblad, samblikud ja puhmad

2. metsaalune rohttaimestik ja sammalkate

alustaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes alustab millegi tegemist

alustala
[nimisõna, substantiiv]
talastiku alumine tala

alustama
[tegusõna, verb]
1. (esimest korda, uuesti) midagi tegema hakkama, mingi tegevusega algust tegema

2. midagi tegema hakkama

3. millegagi algust tegema, peale hakkama

4. midagi tegema hakkama

alustass
[nimisõna, substantiiv]
1. väike taldrik tassi alusena

2. väike taldrik, mida kasutatakse tassi alusena

alusteadus
[nimisõna, substantiiv]
teaduslik uurimistöö, mille eesmärk on saada uusi teadmisi nähtuste ja vaadeldavate faktide põhialuste kohta ilma otsese praktilise rakenduse eesmärgita

alustekst
[nimisõna, substantiiv]
tekst, millele miski tugineb, millegi aluseks olev tekst

alustugi
[nimisõna, substantiiv]
see, millel miski põhineb, millele või kellele toetutakse, mis või kes on kandev jõud

alusturvas
[nimisõna, substantiiv]
väikese lagunemisastmega, samblajääke sisaldav kohev ja kerge turvas, mida kasutatakse farmides loomade allapanuna

alustus
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse alustamine, millegi hakatus

alustuseks
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(ajaliselt, järjestuses) esimesena, kõige enne

alusuuring
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtuste ja sündmuste põhialuseid käsitlev teadustöö ilma kohese rakendusliku eesmärgita

2. nähtuste ja sündmuste põhialuste uuringud ilma kohese rakendusliku eesmärgita

alusvanker
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduki või liikurmasina osa, mis koosneb ratastest, raamist, telgedest ja muust ning tagab sõiduki sujuva ja stabiilse liikumise

2. sõiduki või liikurmasina alumine osa

alusvara
[nimisõna, substantiiv]
millegi toimimiseks, mingiks tegevuseks vajalik põhiline vara

alusvill
[nimisõna, substantiiv]
looma villkatte alumine peenekiuline osa

alusvärv
[nimisõna, substantiiv]
1. kattevärvile aluseks olev värv, mis tagab ühtlasema ja püsivama tulemuse

2. kattevärvile aluseks olev värv

alutsi
[postpositsioon, tagasõna]
alt läbi

alvar
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukese või puuduva pinnakatte ja mullakihiga paepealne ala

2. paepealne ala

alveokokk-paeluss
[nimisõna, substantiiv]
maakeral laialt levinud väike ussnugiline, kes parasiteerib loomade kehas, kuid võib nakatada ka inimest

alveolaar
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) häälik, mis moodustatakse hambasompudel (moodustamisel läheneb keeletipp ülemisele hambavallile)

alveolaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (organismi kehas:) õõnsustest, süvenditest koosnev (nt kopsu, hambavalli kude)

2. õõnsatest sompudest koosnev

alveool
[nimisõna, substantiiv]
mullilaadne õõnsus organismi kehas, nt kopsus, mõnedes näärmetes

alõtša
[nimisõna, substantiiv]
ploomist veidi väiksemate kollaste või punaste viljadega viljapuu

amabile
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) armsalt, südamlikult

amalgaam
[nimisõna, substantiiv]
1. sulam, mille üheks koostisosaks on elavhõbe

2. elavhõbeda ja muu metalli sulam

amalgaamima
[tegusõna, verb]
1. elavhõbeda abil väärismetalle maagist eraldama

2. amalgaamiga katma

amalgaamplomm
[nimisõna, substantiiv]
elavhõbeda ja hõbeda sulamist hambatäidis, mida tänapäeval enam ei kasutata

amarant
[nimisõna, substantiiv]
rohelise kuni tumepunase varre ja väikeste rohekate kuni tumepunaste õitega rohttaim, iidne inkade ja asteekide põllukultuur, mida kasutatakse toiduviljana ka Eestis

amarell
[nimisõna, substantiiv]
heleda vilja ja vähevärvika mahlaga hapukirsi sort

amaretto
[nimisõna, substantiiv]
mandlimaitseline Itaalia liköör

amarüll
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikast pärit õrnade valgete, roosade või karmiinpunaste õite ja pruunikaspunakate vartega sibullill

amarüllis
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikast pärit õrnade valgete, roosade või karmiinpunaste õite ja pruunikaspunakate vartega sibullill

amasoniit
[nimisõna, substantiiv]
rohekassinine poolvääriskivi

amatsoon
[nimisõna, substantiiv]
naissõdalane Kreeka mütoloogias

amatsoonpapagoi
[nimisõna, substantiiv]
hrl rohelise sulestikuga suuremakasvuline papagoi Lõuna- ja Kesk-Ameerika troopikas, mujal puurilind

amatörism
[nimisõna, substantiiv]
mitteelukutselisena harrastamine, harrastuslik tegevus

amatöör
[nimisõna, substantiiv]
mitteelukutselisena millegagi tegelev, midagi harrastav isik

amatöörastronoom
[nimisõna, substantiiv]
mitteelukutseline astronoom

amatöörfilm
[nimisõna, substantiiv]
asjaarmastaja tehtud film

amatöörfotograaf
[nimisõna, substantiiv]
mitteelukutseline fotograaf

amatöörhoki
[nimisõna, substantiiv]
asjaarmastajate hoki

amatöörklubi
[nimisõna, substantiiv]
spordiklubi amatöörsportlastele

amatöörlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. asjaarmastajale omane või iseloomulik

2. pisut kehv, oskamatu

amatöörlus
[nimisõna, substantiiv]
millegi harrastamine mitteelukutselisena, asjaarmastajalikkus

amatöörne
1. asjaarmastajale omane või iseloomulik

2. pisut kehv, oskamatu

amatöörpoks
[nimisõna, substantiiv]
asjaarmastajate poks

amatöörsport
[nimisõna, substantiiv]
asjaarmastajate, mitteelukutseliste sport

amatöörsportlane
[nimisõna, substantiiv]
asjaarmastajast sportlane, mitteelukutseline sportlane

amatöörteater
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõna-, muusika-, tantsulavastusi esitav, kutselise ettevalmistuseta näitlejatega töötav kunstiasutus

amb
[nimisõna, substantiiv]
lae ja vinnastusmehhanismiga vibu

ambaal
[nimisõna, substantiiv]
suur turske mees, (kriminaalse taustaga, napi haridusega) jõhker tüüp

ambient
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline, õrnalt lainetav, unelevat laadi popmuusikastiil

ambientne
[omadussõna, adjektiiv]
(popmuusika kohta:) elektrooniline, õrnalt lainetav, uneleva laadiga

ambitsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. auahne taotlus, tungiv püüdlus millegi järele

2. auahne hoiak

ambitsioonikas
[omadussõna, adjektiiv]
auahnete taotlustega, (liiga) palju nõudev või ihkav

ambivalentne
[omadussõna, adjektiiv]
ühe ja sama asja suhtes vastandlike tunnetega, tunnetelt, suhtumiselt vm kaksipidine, vastuoluline

ambivalents
[nimisõna, substantiiv]
1. ühte ja samasse asja vastandlike tundmustega suhtumine, tundmuste, suhtumiste vms kaksipidisus (nt ühtaegu nii viha kui armastus, nii sümpaatia kui antipaatia)

2. kaksipidisus

ambivalentsus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühte ja samasse asja vastandlike tundmustega suhtumine, tundmuste, suhtumiste vms kaksipidisus (nt ühtaegu nii viha kui armastus, nii sümpaatia kui antipaatia)

2. kaksipidisus

ambivert
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelles on tasakaalus ekstraverdi ja introverdi omadused (sissepoole ja väljapoole pööratus)

amblüoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl nägemishäirega silm, mis ei osale nägemisimpulsi edastamises

2. silma mittekasutamisest tekkiv nägemise kadu ühes või mõlemas silmas

ambra
[nimisõna, substantiiv]
1. kašeloti seedeelundeis tekkinud vahataoline aine, mida kasutatakse parfümeerias

2. loomne lõhnaaine

ambrasuur
[nimisõna, substantiiv]
ava kaitserajatises vm, millest tulistatakse

ambroosia
[nimisõna, substantiiv]
1. (Kreeka mütoloogias:) surematuks tegev jumalate toit, ka healõhnaline salv

2. jumalate toit

3. healõhnaline salv

ambsõlg
[nimisõna, substantiiv]
kujult ambu meenutav sõlg

ambukott
[nimisõna, substantiiv]
õhuga täituv palli sisekummi taoline vahend koos näole surutava maskiga (käsitsi kunstliku hingamise tegemiseks või kopsude ventileerimiseks)

ambulants
[nimisõna, substantiiv]
väiksem polikliinikutaoline raviasutus (nt haiglaga ühendatud või mõne asutuse juures)

ambulatoorium
[nimisõna, substantiiv]
väiksem polikliinikutaoline raviasutus (nt haiglaga ühendatud või mõne asutuse juures)

ambulatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
polikliinikus läbiviidav, nõnda korraldatud, et haige käib raviasutuses ravil, aga ei viibi seal pikemalt

ambuma
[tegusõna, verb]
ammuga või vibuga laskma

ambur
[nimisõna, substantiiv]
ammuga varustatud sõdalane või kütt

ameerikalik
[omadussõna, adjektiiv]
Ameerikale, eriti Ameerika Ühendriikidele või ameeriklastele omane

ameerikapärane
[omadussõna, adjektiiv]
ameeriklastele või Ameerika inglise keelele omane või tunnuslik

ameerikastama
[tegusõna, verb]
ameerikalikuks, Ameerika-päraseks, Ameerikale (USAle) või ameeriklastele omaseks tegema

ameerikastuma
[tegusõna, verb]
1. ameerikalikuks, Ameerika-päraseks muutuma

2. ameeriklaseks muutuma

ameeriklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerika Ühendriikide kodanik või elanik

2. Ameerika Ühendriikide päritolu inimene

3. inimene, kes on pärit Ameerika Ühendriikidest

ameeriklanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost ameeriklane

amelema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi suudlema ja teineteist seksuaalsel moel katsuma

2. kergemeelseid armusuhteid harrastama

amenorröa
[nimisõna, substantiiv]
1. menstruatsiooni ärajäämine või puudumine (nt raseduse, menopausi ajal või haiguslike seisundite tõttu)

2. menstruatsiooni puudumine

amensalism
[nimisõna, substantiiv]
kahe eri liiki kuuluva organismi kooselu, mis on ühele osalisele kahjulik, teisele mõjutu (nt mõned bakterid omavahel)

amentsia
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimsete häirete või arutu toimimise seisund

2. arupuudus

amentsus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimsete häirete või arutu toimimise seisund

2. arupuudus

ameriitsium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne hõbevalge pehme metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 95

amerikaniseerima
[tegusõna, verb]
ameerikalikuks, Ameerika-päraseks, Ameerikale (USAle) või ameeriklastele omaseks tegema

amerikaniseeruma
[tegusõna, verb]
1. ameerikalikuks, Ameerika-päraseks muutuma

2. ameeriklaseks muutuma

amerikanism
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerika inglise keele pärasus mingis muus keeles

2. Ameerika-pärasus

3. keeleline ameerikapärasus

amerikanist
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika (eriti USA) kultuuri ja seal kõneldava inglise keele uurija

amet
[nimisõna, substantiiv]
1. ülesanded, mida keegi oma töökohal täidab ja mille eest ta tasu saab, tasustatav töö

2. töökoht või elukutse

3. elukutse

4. töökoht

5. teenistus-, töökoht

6. elukutse

ametiaadel
[nimisõna, substantiiv]
(feodaalsel Venemaal:) teenistuse eest maavaldusi saanud aadliseisus

ametiaasta
[nimisõna, substantiiv]
aastana piiritletud aeg, mille jooksul ametis olev isik peab täitma talle ettenähtud ameti- või tööülesanded

ametiaeg
[nimisõna, substantiiv]
hrl ettemääratud aeg, mille jooksul ametis olev isik peab täitma talle ettenähtud ameti- või tööülesanded

ametiala
[nimisõna, substantiiv]
sarnaseid ameteid hõlmav tööala

ametialane
[omadussõna, adjektiiv]
ameti või kutsetööga seotud, tööalane, teenistuslik

ametiasi
[nimisõna, substantiiv]
ametialane asjaõiendus

ametiaste
[nimisõna, substantiiv]
alajaotus, järk ametikohtade struktuuris

ametiasutus
[nimisõna, substantiiv]
riigi või kohaliku omavalitsuse asutus, mille ülesandeks on avaliku võimu teostamine (nt kohtud, kaitsejõudude peastaap, riigikantselei)

ametiauto
[nimisõna, substantiiv]
auto ametisõitudeks

ametihüve
[nimisõna, substantiiv]
teatud ametiga kaasnevad hüvitised ja soodustused (nt esindustasu, ametiauto, ametipension)

ametiisik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes ametiseisundist lähtuvalt täidab teatavaid ametiülesandeid (nt juhtimis-, järelevalveülesandeid)

ametijuhend
[nimisõna, substantiiv]
dokument, milles on fikseeritud vastaval ametikohal töötaja tööülesanded ning kohustused ja õigused

ametijuubel
[nimisõna, substantiiv]
juubel, millega tähistatakse töötaja ametis oldud aega

ametijärglane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on vääriline jätkama kellegi tegevust või ametit

ametijärk
[nimisõna, substantiiv]
alajaotus, järk ametikohtade struktuuris

ametikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega töötatakse samal kutsealal või samas ametis

ametikandja
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud ameti pidaja

2. ametiisik

ametikeel
[nimisõna, substantiiv]
(riigis) ametlikul asjaajamisel kasutatav keel

ametikett
[nimisõna, substantiiv]
mõne ametiga kaasnev esindusehe

ametikiri
[nimisõna, substantiiv]
pragmaatilisel eesmärgil saadetav dokument, millega teavitatakse lugejat millestki, küsitakse temalt teavet või soovitakse saada arvamust või esitatakse talle palveid, korraldusi, nõudmisi või taotletakse tegevust

ametikoht
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, organisatsiooni vms struktuuris ettenähtud töökoht

2. tähtis töökoht, näiteks riigiasutuses

ametikohus
[nimisõna, substantiiv]
ametiga seotud tööülesanne

ametikohustus
[nimisõna, substantiiv]
ametiga seotud tööülesanne

ametikool
[nimisõna, substantiiv]
1. kutseharidust andev kool

2. kool, mis annab mingiks (pigem praktiliseks) elukutseks vajaliku hariduse

ametikorter
[nimisõna, substantiiv]
ametikohaga kaasnev korter

ametikuub
[nimisõna, substantiiv]
teatud ametiga kaasnev eriotstarbeline rõivas (hrl talaari kohta)

ametikõne
[nimisõna, substantiiv]
ametiasjus telefonikõne

ametikõrgendus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgemale ametikohale edutamine, kõrgema ameti andmine

ametikäik
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tööelu kulg, töökohtade loetelu

ametiliit
[nimisõna, substantiiv]
1. palgasaajate huve ja õigusi esindav ja kaitsev töötajate ühendus

2. ühendus, mis kaitseb töötajate huvisid

ametimees
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud ameti pidaja

2. ametiisik

ametimärk
[nimisõna, substantiiv]
ametit tähistav eristusmärk

ametinimetus
[nimisõna, substantiiv]
konkreetne ameti või ametikoha nimetus

ametioskus
[nimisõna, substantiiv]
oskus, mis on eelduseks mingis ametis või tööalal tegutsemiseks

ametipalk
[nimisõna, substantiiv]
ametikohale vastav palgamäär

ametipass
[nimisõna, substantiiv]
reisimiseks mõeldud dokument, mida mõnes riigis väljastatakse ameti tõttu tihti välismaale sõitvatele ametnikele

ametipost
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, organisatsiooni vms struktuuris ettenähtud töökoht

2. tähtis töökoht, näiteks riigiasutuses

ametipost
[nimisõna, substantiiv]
ametiasutuste postisaadetised

ametipuhkus
[nimisõna, substantiiv]
ametiülesannetest vabastatus määratud ajaks

ametipärija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on vääriline jätkama kellegi tegevust või ametit

ametipüstol
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväes, politseis vm teenistuskohustuste täitmisel kasutatav püstol

ametiraha
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaelas kantav suure mündi kujuline ametimärk

ametiredel
[nimisõna, substantiiv]
ametikohtade, -astmete tõusev järjestus

ametireis
[nimisõna, substantiiv]
tööasjade ajamiseks mõeldud, töölähetusega kaasnev reis

ametirelv
[nimisõna, substantiiv]
relv töö- või teenistusülesannete täitmiseks

ametiriietus
[nimisõna, substantiiv]
teatud ameti tunnusmärgiks olev ühesugune riietus (nt politseinikel, lenduritel)

ametiruum
[nimisõna, substantiiv]
(juhtivate isikute) ametliku asjaajamise ruum

ametirüü
[nimisõna, substantiiv]
teatud ametiga kaasnev eriotstarbeline rõivas (hrl talaari kohta)

ametisaladus
[nimisõna, substantiiv]
ametiisikule tema ametiülesannete täitmisega seoses teada olevad nt kellegi eraelu, ärisaladust vms puudutav teave, mida ta ei tohi kõrvalseisjaile teatavaks teha

ametiseisund
[nimisõna, substantiiv]
ametikohast tulenevad ametiisiku erilised õigused ja volitused võtta vastu otsuseid, mis on teistele kohustuslikud

ametisolek
[nimisõna, substantiiv]
(teatud ametikohal töötamise kohta)

ametisõit
[nimisõna, substantiiv]
ametiülesannete täitmisega seotud sõit

ametitalitus
[nimisõna, substantiiv]
kirikuõpetaja poolt läbiviidav rituaalne toiming (nt ristimise, armulaud)

ametitunnistus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi ametit, kutseoskusi ning sellest tulenevaid õigusi tõendav tunnistus

ametitunnus
[nimisõna, substantiiv]
mingile ametile viitav, selle märgiks olev ese

ametitõend
[nimisõna, substantiiv]
ametit tõendav dokument

ametiuhkus
[nimisõna, substantiiv]
veendumus oma töö väärtuslikkuses, sellega seotud väärikustunne

ametivanne
[nimisõna, substantiiv]
ametisse asumisel antav pidulik tõotus täita ausalt oma ametiülesandeid

ametivend
[nimisõna, substantiiv]
kutse- või ametikaaslane

ametivõim
[nimisõna, substantiiv]
ametiseisundiga kaasnev avalik võim

ametiõde
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kutse- või ametikaaslane

ametiühing
[nimisõna, substantiiv]
1. palgasaajate huve ja õigusi esindav ja kaitsev töötajate ühendus

2. ühendus, mis kaitseb töötajate huvisid

ametiühinglane
[nimisõna, substantiiv]
ametiühingu liige

ametiühingukomitee
[nimisõna, substantiiv]
mingi organisatsiooni ametiühingu tööd juhtinud komitee peamiselt Nõukogude ajal

ametiühinguliikumine
[nimisõna, substantiiv]
ühiskondlik liikumine, mis taotleb ametiühingute tähtsuse ja liikmete arvu suurendamist

ametiühinguline
[omadussõna, adjektiiv]
ametiühingu või selle tegevusega seotud

ametiühingutegelane
[nimisõna, substantiiv]
ametiühingus (aktiivselt) tegutsev isik

ametiühingutöötaja
[nimisõna, substantiiv]
ametiühingus palgalist tööd tegev inimene

ametiülesanne
[nimisõna, substantiiv]
ametialane, ametiga seotud tööülesanne

ametkond
[nimisõna, substantiiv]
teatud haldusala juhtiv asutus koos kõigi oma allasutustega

ametkondadevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
erinevaid ametkondi ühendav või puudutav

ametkondlik
[omadussõna, adjektiiv]
teatud ametkonnaga seotud või talle omane

ametkondlikkus
[nimisõna, substantiiv]
seotus teatud ametkonnaga, nende huvide eest seismine

ametlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ametivõimu poolt, riiklikult kehtestatud või korraldatud

2. valitsuse või muude võimu esindavate organisatsioonide või isikutega seotud

3. nende kehtestatud korrale vastav

4. kinnitatud korrale vastav, ametiasjus toimuv

ametlikkus
[nimisõna, substantiiv]
ametivõimudega seotus, riiklikult kehtestatud või korraldatud olemine

ametlikult
[määrsõna, adverb]
sellisel viisil, mis on ametivõimude kehtestatud, korraldatud või avaldatud

ametlikustama
[tegusõna, verb]
(riiklikult) kehtivaks tegema, ametliku dokumendina esitama

ametnik
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi- või kohaliku omavalitsuse asutuse koosseisus ettenähtud ametikohal töötav inimene

2. inimene, kes töötab ametliku asjaajamisega tegelevas asutuses

ametnikkond
[nimisõna, substantiiv]
ametnikud kogumina

ametüst
[nimisõna, substantiiv]
1. lillakas läbipaistev poolvääriskivi, kvartsi teisend

2. violetne poolvääriskivi

amf
[nimisõna, substantiiv]
kesknärvisüsteemi ja ainevahetust ergutav ning vererõhku tõstev aine, mida kasutatakse ergutava toimega uimastina

amfetamiin
[nimisõna, substantiiv]
kesknärvisüsteemi ja ainevahetust ergutav ning vererõhku tõstev aine, mida kasutatakse ergutava toimega uimastina

amfetamiinsulfaat
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiliselt saadav tuhm valge pulber, mida kasutatakse narkootilise ainena, kõige levinum amfetamiini vorm

amfiboliit
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt amfiboolist koosnev tume moondekivim

2. moondekivim

amfibool
[nimisõna, substantiiv]
1. musta kuni roheka värvusega mineraal, mis moodustab tard- ja moondekivimeid (nt amfiboliiti)

2. kivimeid moodustav mineraal

amfiboolia
[nimisõna, substantiiv]
(stilistikas:) kahemõttelisus, mitmetähendusliku väljendi kasutamine

amfibrahh
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmesilbiline värsijalg, värsirea korduv üksus, milles kahe lühikese (või rõhutu) silbi vahel on üks pikk (või rõhuline) silp (ᵕ – ᵕ, nt värsis Söed tulised hõbesel sõelal)

2. värsijalg

amfiib
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduk, mis saab liikuda nii maismaal kui ka vees

2. ujusõiduk

amfiibauto
[nimisõna, substantiiv]
auto, mis võib ületada ka vesitõkkeid

amfiibid
[nimisõna, substantiiv]
kõige algelisem maismaaselgroogsete klass, kes on väga tugevasti seotud veekeskkonnaga

amfiiblennuk
[nimisõna, substantiiv]
paadikujulise kerega lennuk, mis on võimeline tõusma ja laskuma nii maal kui ka vees

amfiibne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl looma kohta:) osalt veelise, osalt maise eluviisiga, mõnede veelise tunnustega

amfiibsõiduk
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduk, mis saab liikuda nii maismaal kui ka vees

2. ujusõiduk

amfiteater
[nimisõna, substantiiv]
ovaalsest areenist ja seda ümbritsevatest astmeliselt tõusvatest istmeridadest koosnev ülalt katmata ehitis Vana-Roomas gladiaatorite võitluste pidamiseks ning etenduste korraldamiseks

amfora
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsa kaela ning kahe kõrvaga antiikne savinõu, hrl veini või õli hoidmiseks

2. antiikne savinõu

amfoteerne
[omadussõna, adjektiiv]
tingimustest sõltuvalt kas nõrgalt happeliste või nõrgalt aluseliste omadustega

amfoteersus
[nimisõna, substantiiv]
keemilise ühendi võime reageerida kas alusena või happena

amhaarad
[nimisõna, substantiiv]
Etioopia suurim rahvas

amhara
[nimisõna, substantiiv]
ühe Etioopias elava rahva liige

amidool
[nimisõna, substantiiv]
mürgine vedelik, mida kasutatakse fotode ilmutamisel

amidopüriin
[nimisõna, substantiiv]
palavikku alandav, valu vaigistav ning põletikuvastane ravim, nüüdseks kõrvalmõjude tõttu käibelt kõrvaldatud

amigurumi
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapanist pärit heegeldatud või kootud pehmete mänguasjade valmistamise stiil

2. sel viisil valmistatud mänguasi

amiid
[nimisõna, substantiiv]
1. ammoniaagi derivaat, mille molekulis on ammoniaagi vesinikuaatom asendunud metalliaatomiga või happeradikaaliga

2. lämmastikuühend

amiin
[nimisõna, substantiiv]
1. ammoniaagi derivaat, mille molekulis on üks, kaks või kolm vesiniku aatomit asendatud süsivesinikrühmaga

2. lämmastikuühend

amiktus
[nimisõna, substantiiv]
katoliku vaimuliku liturgilise riietuse osa, pika valge rüü all kantav ristkülikukujuline valge linane rätt

aminasiin
[nimisõna, substantiiv]
tugevatoimeline rahusti

aminohape
[nimisõna, substantiiv]
organismis leiduv aminorühma sisaldav orgaaniline hape, mis moodustab valke, millest omakorda on ehitatud proteiinid ja lihaskude

aminoplast
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistev või värviline valguskindel plastmass

aminorühm
[nimisõna, substantiiv]
molekuli osa, mis koosneb ühest lämmastiku- ja kahest vesinikuaatomist, aatomirühm NH2

amiš
[nimisõna, substantiiv]
1. Jakob Ammanni rajatud kristliku usuvoolu esindaja

2. Jakob Ammani rajatud kristliku usulahu liige

amitoos
[nimisõna, substantiiv]
1. rakutuuma või kogu raku otsene jagunemine ilma mitoosile iseloomulike struktuurimuutusteta

2. raku otsene jagunemine

amm
[nimisõna, substantiiv]
naine, kes imetab võõrast last

ammendama
[tegusõna, verb]
1. täielikult ära kulutama, lõpuni ära kasutama või käsitlema

2. tühjaks ammutama

ammendamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on võimatu täielikult ära kulutada või lõpuni ära kasutada

ammendamatus
[nimisõna, substantiiv]
asjade, nähtuste omadus mitte otsa lõppeda

ammendav
[omadussõna, adjektiiv]
põhjalik, midagi täielikult, igakülgselt käsitlev, kõiki asju sisaldav

ammendavalt
[määrsõna, adverb]
põhjalikult, üksikasjadeni ulatuvalt, täiel määral

ammenduma
[tegusõna, verb]
otsa saama, lõppema

ammi
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Aafrikast, Vahemere maadest ja Aasiast pärit, aedtilli meenutav kõrge ja õhuline väikeste valgete õitega taim, Eestis suvelill

ammlehm
[nimisõna, substantiiv]
vasikaid imetav lehm

amm-mesilane
[nimisõna, substantiiv]
mesilasvaklu toitev noor töömesilane

ammofoss
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikku ja fosforit sisaldav kontsentreeritud kompleksväetis

ammoniaagivesi
[nimisõna, substantiiv]
ammoniaagi vesilahus lämmastikväetisena

ammoniaak
[nimisõna, substantiiv]
teravalõhnaline värvuseta gaas, lämmastiku ja vesiniku ühend

ammoniaakima
[tegusõna, verb]
ammoniaagiga rikastama

ammoniaakvesi
[nimisõna, substantiiv]
ammoniaagi vesilahus lämmastikväetisena

ammonifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. lämmastikku sisaldavate orgaaniliste ainete mikroobne lagunemine, mille käigus vabaneb ammoniaak

2. ammoniaagi teke mullas

ammoniit
[nimisõna, substantiiv]
1. vana- ja keskaegkonna meredes elanud spiraalse kojaga peajalgne limune

2. väljasurnud limune

ammoniit
[nimisõna, substantiiv]
1. ammooniumnitraadi (ammooniumsalpeetri) ja mõne teise lõhkeaine (hrl trotüüli) segu

2. lõhkeaine segu

ammoonium
[nimisõna, substantiiv]
aatomite rühm, mis koosneb ühest lämmastiku- ja neljast vesinikuaatomist ning moodustab hapetega sooli

ammooniumkarbonaat
[nimisõna, substantiiv]
aine, mida varasematel aegadel kasutati nt piparkoogitaigna kergitamiseks

ammooniumkloriid
[nimisõna, substantiiv]
1. vees lahustuv, soolaka maitsega valge pulbriline aine, kloori ja ammooniumi sool

2. keemiline aine

ammooniumnitraat
[nimisõna, substantiiv]
kristalne valge pulber, mida kasutatakse lämmastikväetise ja lõhkeainena

ammooniumsalpeeter
[nimisõna, substantiiv]
kristalne valge pulber, mida kasutatakse lämmastikväetise ja lõhkeainena

ammooniumsulfaat
[nimisõna, substantiiv]
ammooniumlämmastikku ja väävlit sisaldav aine, mida kasutatakse väetisena

ammooniumväetis
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikväetis, kus lämmastik esineb ammooniumi või ammoniaagina

ammu
[määrsõna, adverb]
1. suhteliselt palju või pikka aega tagasi

2. kauemat, pikemat, tükk aega

3. palju aega tagasi

4. pikka aega, kaua

ammuaega
[määrsõna, adverb]
1. õige ammu, tükk aega tagasi, kaua aja eest

2. juba kauasest ajast alates

3. õige ammu

ammuaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaua aega tagasi toimunud, olnud, elanud vms

2. ammune

ammugi
[määrsõna, adverb]
1. (juba) pikka aega tagasi

2. (juba) tükk aega

ammuilma
[määrsõna, adverb]
1. õige ammu, tükk aega tagasi, kaua aja eest

2. juba kauasest ajast alates

3. õige ammu

ammukaar
[nimisõna, substantiiv]
vibupüssi ehk ammu kaarekujuline osa

ammukil
[määrsõna, adverb]
1. (hrl inimese või looma suu kohta:) (pärani) lahti

2. suu kohta: pärani lahti

ammukile
[määrsõna, adverb]
(hrl inimese või looma suu kohta:) (pärani) lahti asendisse

ammuks
[määrsõna, adverb]
nüüdsama, alles, hiljaaegu

ammukütt
[nimisõna, substantiiv]
ammuga varustatud sõdalane või kütt

ammuli
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (hrl inimese või looma suu kohta:) (pärani) lahti

2. suu kohta: pärani lahti

ammulisui
[määrsõna, adverb]
suure imestusega, üllatunult

ammuma
[tegusõna, verb]
(lehma või veise häälitsemise kohta)

ammune
[omadussõna, adjektiiv]
kaua aega tagasi toimunud või olnud

ammunool
[nimisõna, substantiiv]
vibupüssiga, ammuga lastav nool

ammustaega
[määrsõna, adverb]
1. õige ammu, tükk aega tagasi, kaua aja eest

2. juba kauasest ajast alates

3. õige ammu

ammustilma
[määrsõna, adverb]
1. õige ammu, tükk aega tagasi, kaua aja eest

2. juba kauasest ajast alates

3. õige ammu

ammutama
[tegusõna, verb]
suuremast hulgast vedelikust vm ainest vähemat hulka millegagi välja tõstma või pumpama

ammutama
[tegusõna, verb]
ammuli, lahti olema

ammuti
[nimisõna, substantiiv]
seade vm vahend millegi kogumiseks, kuskilt välja tõstmiseks (nt ookeanist, maapinnast, maapõuest)

ammutusseade
[nimisõna, substantiiv]
seade vm vahend millegi kogumiseks, kuskilt välja tõstmiseks (nt ookeanist, maapinnast, maapõuest)

ammuu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lehma häälitsust

amneesia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadvushäire tagajärjel tekkinud võimetus mäletada mingil ajavahemikul toimunut, ajaliselt piiratud mälulünk

2. mälulünk

amnesteerima
[tegusõna, verb]
kellegi suhtes amnestiat rakendama, karistuse kandmisest vabastama

amnestia
[nimisõna, substantiiv]
juriidiline toiming, millega riigi kõrgeim võimuorgan vabastab isikute grupi või üksikisiku karistuse kandmisest

amnestima
[tegusõna, verb]
kellegi suhtes amnestiat rakendama, karistuse kandmisest vabastama

amnion
[nimisõna, substantiiv]
sisemine lootekest, milles on lootevesi

amok
[nimisõna, substantiiv]
äkiline märatsushoog, mis võib avalduda hullunult ringitormamisena ja püüuna ettesattujaid tappa või asju hävitada

amok
[nimisõna, substantiiv]
Kambodža päritolu, pudruks või vahuks hautatud, karriga maitsestatud kala- või kanaroog

amokijooks
[nimisõna, substantiiv]
arutu tormlemine vms tegevus

amokk
[nimisõna, substantiiv]
arutu tormlemine vms tegevus

a-moll
[nimisõna, substantiiv]
1. minoorhelistik, mille esimene aste on la

2. helistik

amoraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. üldiselt kehtivaid väärtusi, põhimõtteid eirav

2. moraalinorme mitte järgiv, ebaeetiliselt käituv või tegutsev

amoraalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. üldiselt kehtivate väärtuste, põhimõtete eiramine

2. moraalinormide mittejärgimine, ebaeetiline käitumine või tegutsemine

amoralism
[nimisõna, substantiiv]
moraali eitamine

amorett
[nimisõna, substantiiv]
1. (maalikunstis ja skulptuuris:) alasti või napis rõivas tiivuline lapsefiguur, armastujumal Amori saatja

2. alasti v napis rõivas hrl tiivuline lapsekujutis

amorfa
[nimisõna, substantiiv]
1. violetsete õitega põõsas, Põhja-Ameerikast pärit ilutaim

2. ilutaim

amorfne
[omadussõna, adjektiiv]
ilma tajutava vormita, ebamäärane või segane, ilma selge (sisemise) korrapärata

amort
[nimisõna, substantiiv]
löökide, tõugete ja vibratsiooni mõju leevendav seadis

amortisaator
[nimisõna, substantiiv]
löökide, tõugete ja vibratsiooni mõju leevendav seadis

amortisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
põhivahendite (masinate, seadmete, hoonete vm) kulumine, nende väärtuse järkjärguline kandmine nende abil valmistatud toodangu väärtusse

amortisatsioonieraldis
[nimisõna, substantiiv]
summa, mille võrra perioodiliselt (nt kord aastas) vähendatakse ettevõtte põhivahendite algmaksumust

amortisatsioonifond
[nimisõna, substantiiv]
amortisatsioonieraldistest kujunev fond, millesse kogunenud raha kasutatakse põhivara kapitaalremondiks või uute põhivarade soetamiseks

amortisatsiooninorm
[nimisõna, substantiiv]
amortisatsioonieraldiste arvestamise aluseks olev norm

amortisatsiooniprotsent
[nimisõna, substantiiv]
amortisatsioonieraldiste arvestamise aluseks olev protsent põhivara väärtusest

amortiseerima
[tegusõna, verb]
kulumina toodangu, vara väärtusse kandma

amortiseeruma
[tegusõna, verb]
1. väärtust kaotama, kehvemaks muutuma

2. kulumina toodangu väärtusse üle kanduma

3. kuluma

ampel
[nimisõna, substantiiv]
laest, rõduservalt vm rippuv lillepott või -vaas

amper
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu tugevuse mõõtühik, SI-süsteemi üks põhiühikuid

ampermeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrivoolu tugevuse mõõtur

2. voolutugevuse mõõtur

ampersand
[nimisõna, substantiiv]
märk &

ampersekund
[nimisõna, substantiiv]
elektrihulga mittesüsteemne mõõtühik

ampertangid
[nimisõna, substantiiv]
riist, millega mõõdetakse voolutugevust vooluahelas seda katkestamata

ampertund
[nimisõna, substantiiv]
elektrihulga mittesüsteemne mõõtühik, 3600 kulonit

ampiir
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi algupoolel Prantsusmaal Napoleon I ajal klassitsismist tekkinud, esinduslikkust taotlev ning eriti Vana-Rooma motiive kasutav stiil arhitektuuris, ruumikujunduses, tarbekunstis ja moes

2. kunstisuund, stiil

ampiirlõige
[nimisõna, substantiiv]
rõivamoes lõige, mille puhul kleidi pihaosa on väga lühike ja õmblust rindade all rõhutatakse vöö, seose või paelaga

ampiirmööbel
[nimisõna, substantiiv]
ampiirstiilis esinduslik mööbel, millele on iseloomulikud kullatud pronkskaunistused

ampiirstiil
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi algupoolel Prantsusmaal Napoleon I ajal klassitsismist tekkinud, esinduslikkust taotlev ning eriti Vana-Rooma motiive kasutav stiil arhitektuuris, ruumikujunduses, tarbekunstis ja moes

2. kunstisuund, stiil

amplifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi suurendamine

2. laiendav arendus, paisutus

amplitaim
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl amplis kasvatatav allarippuvate lehtede ja vartega taim

2. amplis, rippvaasis kasvatatav taim

amplituud
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe äärmise väärtuse, punkti vms vahe

2. kaugus, milleni miski ulatub

3. laius, ulatus

ampluaa
[nimisõna, substantiiv]
1. valdkond, millega tegeldakse, käsitletava või tehtava ulatus

2. tegevusala

amps
[nimisõna, substantiiv]
1. (hammustatud) suutäis

2. hammustatud suutäis

amps
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi suutäie häälekat hammustamist või allaneelamist

ampsama
[tegusõna, verb]
1. vähehaaval, suutäite kaupa sööma

2. ampsti suuga v suhu haarama

ampsti
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi suutäie häälekat hammustamist või allaneelamist

ampull
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kinnijoodetud ning kergesti äramurtava kaelaga klaastoru ravilahuse, seerumi vm vedeliku säilitamiseks

2. klaastoru

ampullima
[tegusõna, verb]
ampulle täitma ja kinni jootma

ampullinuga
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne väike nuga või viil, mis on mõeldud süstelahusega täidetud ampulli avamiseks

ampullsüstal
[nimisõna, substantiiv]
suuremat ravilahust sisaldav süstal

amputant
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel on jalg, käsi vm kehaosa amputeeritud

amputatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi kehaosa (hrl jäseme või selle osa) kõrvaldamine operatsiooni teel

amputeerima
[tegusõna, verb]
kehaosa (hrl jäset) täielikult või osaliselt operatsiooni teel kõrvaldama

amstaff
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika Staffordshire'i terjeri tõugu jässakas koer

amulett
[nimisõna, substantiiv]
1. kaelas vm kantav või kuhugi kinnitatav ese, millel usutakse olevat maagilist väge, kaitsvat jõudu

2. kurje vaime peletav ese

amöbiaas
[nimisõna, substantiiv]
tsüstidega leviv (soole) nakkushaigus, millesse rohkem haigestutakse troopilistes ja subtroopilistes piirkondades

amöboidne
[omadussõna, adjektiiv]
1. amööbile omane

2. amööbilaadne

amööb
[nimisõna, substantiiv]
1. ebapüsiva kujuga lihtsaim ainurakne loom, kes liigub kulendite abil

2. ainurakne

amööbdüsenteeria
[nimisõna, substantiiv]
tsüstidega leviv (soole) nakkushaigus, millesse rohkem haigestutakse troopilistes ja subtroopilistes piirkondades

amööbjas
[omadussõna, adjektiiv]
ebamäärase, amööbile omase või sarnase kuju või liikumisega

amööbne
[omadussõna, adjektiiv]
ebamäärase, amööbile omase või sarnase kuju või liikumisega

amü
aatomite jt mikroosakeste massi mõõtühik (1/12 süsiniku isotoobi 12C aatomi massist)

amügdala
[nimisõna, substantiiv]
peaaju oimusagaras asetsev mandlikujuline närvirakkude kogum, mis juhib emotsioonide kulgu

amügdaliin
[nimisõna, substantiiv]
1. mõrumandlites ja puuvilja seemnetes leiduv mõru maitsega orgaaniline aine

2. mõrumandleis leiduv glükosiid

amülaas
[nimisõna, substantiiv]
1. ensüüm, mida leidub idanevates seemnetes ning inimese ja looma seedenõredes ning mis lagundab tärklist astmeliselt maltoosiks

2. tärklist lagundav ensüüm

amüloid
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud haiguste korral kudedes ladestuv patoloogiline valk

2. patoloogiline valk

amüloidoos
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mille korral elundites ladestub lahustumatu valk amüloid, põhjustades normaalsete rakkude taandarengut ja surma

amüloos
[nimisõna, substantiiv]
tärklise koostisaine

amülopektiin
[nimisõna, substantiiv]
tärklise koostisaine

amüotroofiline
[nimisõna, substantiiv]
lihaste nõrkuse ja kõhetumisega seotud

amüotroofne
[omadussõna, adjektiiv]
lihaste nõrkuse ja kõhetumisega seotud

amüsantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. naerma ajav ja lõbus, huvitav

2. lõbus, huvitav

amüseerima
[tegusõna, verb]
1. lõbusalt aega veetma, meelt lahutama

2. kellegagi flirtima

amüülalkohol
[nimisõna, substantiiv]
iseloomuliku lõhna ja narkootilise toimega värvuseta, etanoolist umbes 20 korda mürgisem vedelik

an
(väljendab eitust, millegi puudumist)

anaal
[nimisõna, substantiiv]
anaalseks

anaalfissuur
[nimisõna, substantiiv]
pärakukanali seinas olev haav

anaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärakuga seotud, päraku pool asuv

2. pärakupoolne

anaalseks
[nimisõna, substantiiv]
seksimise viis ja seksuaalvahekord, mille puhul viiakse suguti pärakusse

anaalvahekord
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekord, mille puhul viiakse suguti pärakusse

anabaptism
[nimisõna, substantiiv]
1. täiskasvanute ristimist pooldanud reformatsiooniaegne radikaalne usuliikumine

2. reformatsiooniaegne usulahk

anabaptist
[nimisõna, substantiiv]
anabaptismi nõudeid täitnud inimene

anabasiin
[nimisõna, substantiiv]
taimekaitsevahend

anabasiinsulfaat
[nimisõna, substantiiv]
taimekaitsevahend

anabioos
[nimisõna, substantiiv]
1. eluprotsesside aeglustus, nähtavate eluavalduste puudumine ebasoodsates elutingimustes või organismide teatud arenguetappidel

2. taaselustus

anabolism
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis toimuv biokeemiliste protsesside kompleks, milles lihtsamaist aineist tekivad keerukamad (organismi koostisosad või varuained)

2. toitainete omastamine organismi ainevahetuses

anaboolne
[omadussõna, adjektiiv]
(ravimi kohta:) kaltsiumi ladestumist luudesse soodustav ja valgu sünteesi intensiivistav (ning seetõttu lihaste massi ja luude pikkuskasvu suurendav)

anaboolsteroid
[nimisõna, substantiiv]
hrl ravimina tarvitatav aine, mis soodustab kaltsiumi ladestumist luudesse ja intensiivistab valgu sünteesi, mistõttu suureneb lihaste mass ja luude pikkuskasv

anaerobioos
[nimisõna, substantiiv]
1. kestev elu ilma vaba hapnikuta (nt veekogu põhjamudas)

2. elu vaba hapnikuta

anaeroob
[nimisõna, substantiiv]
elamiseks vaba hapnikku mittevajav organism

anaeroobne
[omadussõna, adjektiiv]
õhku (hapnikku) mittevajav, vaba hapnikuta elav või ilma hapnikuta toimuv

anafoor
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna või sõnarühma tunderõhuline kordamine lausete või värsside algul

2. algkordus

anafülaksia
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiresti arenevate üldnähtudega ülitundlikkusreaktsioon manustatava kehavõõra aine suhtes, allergia liike

2. organismi ülitundlikkus kehavõõra valkaine suhtes

anafülaktiline
[omadussõna, adjektiiv]
ülitundlikkusreaktsiooni ja kiiresti arenevate üldnähtudega (anafülaksiaga) seotud

anagramm
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna tähtede ümberpaigutus uute sõnade moodustamiseks (tähemänguna)

2. sel teel moodustatav sõna, nt õun – nõu, tali – tila

3. tähemäng

anahoreet
[nimisõna, substantiiv]
(varakristluse ajal:) erakmunk, üksiklane

anakard
[nimisõna, substantiiv]
lopsaka lehestiku ja laia võraga troopiline lehtpuu või -põõsas

anakoluut
[nimisõna, substantiiv]
1. ebakorrapärane lause, mille lõpposa pole algusega kooskõlas

2. ehituselt ühtluseta lause

anakonda
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerika troopikas veekogude kallastel, soodes ja vees elav maailma suurim madu

2. madu

anakreontik
[nimisõna, substantiiv]
elurõõmu ning meelelisi naudinguid ülistav luuletaja

anakreontiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. elurõõmu ning meelelisi naudinguid ülistav

2. elurõõmu ülistav

anakronism
[nimisõna, substantiiv]
1. oma aega sobimatu, hrl iganenud nähtus, vaade, hoone vms

2. iganenud nähtus

anakronistlik
[omadussõna, adjektiiv]
oma ajakohasuse kaotanud, vanamoelisuse tõttu teatud aega sobimatu

anakrooniline
[omadussõna, adjektiiv]
oma ajakohasuse kaotanud, vanamoelisuse tõttu teatud aega sobimatu

anakroonne
[omadussõna, adjektiiv]
oma ajakohasuse kaotanud, vanamoelisuse tõttu teatud aega sobimatu

anakruus
[nimisõna, substantiiv]
rõhutu lisasilp värsirea algul, ühesilbiline eeltakt

analeptikum
[nimisõna, substantiiv]
1. elustav, ergutav aine, kesknärvisüsteemi stimulant

2. elusti, virguti

analfabeet
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjaoskamatu inimene

2. kirjaoskamatu isik

analgeesia
[nimisõna, substantiiv]
1. valu leevendamine või ennetamine

2. valutus, valutundetus

3. valutundetus

analgeetik
[nimisõna, substantiiv]
valu vaigistav ravim

analgeetikum
[nimisõna, substantiiv]
valu vaigistav ravim

analgiin
[nimisõna, substantiiv]
valu vaigistav, palavikku alandav ning põletikuvastane ravim

analoog
[nimisõna, substantiiv]
milleski teisega sarnanev nähtus, objekt, aine vms

analoog
1. pidevatoimeline, katkematult muutuva suurusega (eristades numbrilisest ehk digitaalsest)

2. sel põhimõttel töötav

analoogarvuti
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne arvuti, milles andmeid töödeldi analoogkujul

analoogia
[nimisõna, substantiiv]
mingite nähtuste, asjade vm samataolisus, väline ja struktuurne sarnasus

analoogiajäreldus
[nimisõna, substantiiv]
järeldus sarnasuse alusel (nt esemete mõne ühise omaduse põhjal oletatakse, et neil on tõenäoliselt muid ühiseid omadusi)

analoogiamoodustis
[nimisõna, substantiiv]
sõna vm keeleline väljend, mis on moodustatud teise sõna või keelelise väljendi sarnastaval mõjul

analoogiavorm
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõnavorm, mida saab moodustada mingi põhivormi analoogial

analoogiline
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi samalaadne või sarnane, olulistes tunnustes kooskõlas olev

analoogne
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi samalaadne või sarnane, olulistes tunnustes kooskõlas olev

analoogravim
[nimisõna, substantiiv]
1. originaalravimiga sama toimeainet sisaldav ravim, mis jõuab turule originaalravimi patendikaitse lõppemise järel

2. originaalravimiga sama toimeainet sisaldav ravim

analoogside
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edastamine ja vastuvõtmine, mille puhul kandesagedust moduleeritakse pideva signaaliga

analoogsignaal
[nimisõna, substantiiv]
pidev signaal, millel on lõpmatu arv olekuid ning mida saab igal ajahetkel mõõta

analüsaator
[nimisõna, substantiiv]
1. algosadeks lahutav, koostisosi kindlaks määrav aparaat

2. selline tarkvara

analüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjalik, üksikasju arvesse võttev uurimine, algosade vm koostisosade kindlaksmääramine

2. millegi üksikasjalik uurimine eesmärgiga seda mõista või seletada

analüüsima
[tegusõna, verb]
1. midagi põhjalikult ja üksikasjalikult uurima, algosadeks lahutama, koostisosi kindlaks määrama

2. midagi üksikasjalikult uurima, et seda mõista või seletada

analüüsivõime
[nimisõna, substantiiv]
inimese võime analüüsi rakendada

analüüskaal
[nimisõna, substantiiv]
keha massi, rasva- ja veesisaldust ning lihasmassi analüüsiv kaal

analüütik
[nimisõna, substantiiv]
majanduses, rahanduses ja panganduses toimuvaid muutusi analüüsiv spetsialist, majandusanalüüsi eriteadlane

analüütika
[nimisõna, substantiiv]
üksikasjalik ülevaade millestki, millegi uurimine

analüütiline
[omadussõna, adjektiiv]
analüüsi rakendav, algosade eritlemisel põhinev

anamnees
[nimisõna, substantiiv]
1. patsiendi haigusnähtude tekkimise, arenemise, tehtud uuringute ning senise ravi kirjeldus, mis aitab suunata diagnostikat ja edasist ravi

2. haiguse eellugu

ananass
[nimisõna, substantiiv]
1. suur väga mahlane kollase sisuga ananassitaime vili

2. suur puuvili, mis on seest kollane, pealt pruun ja mille tipus on paksud rohelised lehed

ananüüm
[nimisõna, substantiiv]
tagant ettepoole loetud või kirjutatud nimi

anapest
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmesilbiline värsijalg, värsirea korduv üksus, milles kahele lühikesele (või rõhutule) silbile järgneb pikk (või rõhuline) silp (ᵕ ᵕ –, nt värsis Hiliskeskaja kirjade, kroonika järgi)

2. värsijalg

anarhia
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse või seadusliku võimu puudumine, seadusteta olek, tohutu segadus, suur korralagedus

anarhism
[nimisõna, substantiiv]
igasugust riigivõimu eitav ühiskondlik-poliitiline vool

anarhist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes eitab igasugust riigivõimu

anarhosündikalism
[nimisõna, substantiiv]
oportunistlik vool töölisliikumises

anastaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
endisest trükist otsese litograafiakivile või tsinkplaadile ülekandmise teel tehtud, esialgset välimust täpselt säilitav

anastaja
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala vm vägivaldselt enda valdusse võtja

anastama
[tegusõna, verb]
mingit ala või objekti vägivaldselt, seadusevastaselt oma valdusse võtma

anastatud
[omadussõna, adjektiiv]
vägivaldselt, seadusevastaselt oma valdusse võetud

anastigmaat
[nimisõna, substantiiv]
1. fotoobjektiiv, mis on korrigeeritud pildivälja kõveruse, aberratsiooni jt puuduste suhtes

2. teatud objektiiv

anastomoos
[nimisõna, substantiiv]
vere- või lümfisooni ühendav soon, õõneselundite vaheline ühendus või närve ühendav närviharu

anastus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala või objekti vägivaldne oma valdusse võtmine

2. vallutatud ala

anastuslik
[omadussõna, adjektiiv]
anastav, anastamisele orienteeritud, sellega seotud

anateem
[nimisõna, substantiiv]
1. (katoliku ja õigeusu kirikus:) kõrgeim kiriklik karistus, kiriku liikme väljaarvamine koguduse elust

2. kõrgeim kiriklik karistus katoliku ja õigeusu kirikus

anatomeerima
[tegusõna, verb]
surnukeha kudede ja elundite uurimiseks avama, lahangut sooritama

anatoom
[nimisõna, substantiiv]
anatoomia asjatundja

anatoomia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus organismi ehitusest

2. organismi ehitus

anatoomikum
[nimisõna, substantiiv]
asutus või hoone inimese anatoomia õpetamiseks ja uurimiseks

anatoomiline
[omadussõna, adjektiiv]
anatoomia valdkonda kuuluv, seda käsitlev või sellele omane

anatsiidsus
[nimisõna, substantiiv]
soolhappe puudumine maomahlas

and
[nimisõna, substantiiv]
see, mida keegi või miski annab või pakub (nt kingitus, toit)

andam
[nimisõna, substantiiv]
1. alistatud või valitsetavalt rahvalt nõutav maks

2. alistatud rahvalt võetav maks

andante
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) aeglaselt, rahulikult

2. aeglaselt, rahulikult

andante
[nimisõna, substantiiv]
1. aeglase, rahuliku tempoga esitus (muusikas)

2. sellise tempoga helitöö või selle osa

3. aeglase tempoga helind v selle osa

andekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. annet, talenti omav või seda väljendav

2. selline, kellel on loomulik võime midagi väga hästi teha

andeksand
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi vastu suunatud pahameele või viha unustamine

2. süüdistamisest või kättemaksutahtest loobumine

andeksandmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa andeks anda (hrl süüteo, üleastumise iseloomu, suuruse vms pärast)

andeksandmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi vastu suunatud pahameele või viha unustamine

2. süüdistamisest või kättemaksutahtest loobumine

andekspalumine
[nimisõna, substantiiv]
palumine, et halb tegu või käitumine andestataks

andekus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese võimete kõrge tase, mis võimaldab eriti edukat tegevust teatud alal

2. andekus, võimekus, talent

3. eriti suur [vaimu]anne, andekus

andelaad
[nimisõna, substantiiv]
võimete laad, nende iseärasused

andeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. annet, talenti omav või seda väljendav

2. selline, kellel on loomulik võime midagi väga hästi teha

andepoliitika
[nimisõna, substantiiv]
(hariduses:) riigipoolsed abinõud andekate õpilaste arengu toetamiseks ja nende haridusvõimaluste avardamiseks

anderikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. annet, talenti omav või seda väljendav

2. selline, kellel on loomulik võime midagi väga hästi teha

andesiin
[nimisõna, substantiiv]
kivimit moodustav päevakivide rühma mineraal, mis esineb teatud tüüpi purskekivimis

andesiit
[nimisõna, substantiiv]
tume klaasjas vulkaaniline kivim, mida kasutatakse happekindla ehitusmaterjalina

andestage
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. viisakussõna, mida kasutatakse viisakal pöördumisel või vabandamisel

2. sõna, mida sa kasutad, kui tahad viisakalt midagi küsida või teatada või kui soovid, et keegi sulle midagi andestaks

andestama
[tegusõna, verb]
1. (enam) mitte tundma pahameelt, solvumist vms

2. kedagi (enam) mitte süüdistama halva teo või ebameeldiva käitumise pärast

3. kui sa kellelegi midagi andeks annad / andestad, siis sa ei ole tema peale pahane

andestamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa andeks anda (hrl süüteo, üleastumise iseloomu, suuruse vms pärast)

andestus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi vastu suunatud pahameele või viha unustamine

2. süüdistamisest või kättemaksutahtest loobumine

andestust
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. viisakussõna, mida kasutatakse viisakal pöördumisel või vabandamisel

2. sõna, mida sa kasutad, kui tahad viisakalt midagi küsida või teatada või kui soovid, et keegi sulle midagi andestaks

andetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud alal võimetu, eriliste anneteta

2. võimetust, oskamatust väljendav

andetus
[nimisõna, substantiiv]
ilma anneteta olek

andevaene
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud alal võimetu, eriliste anneteta

2. võimetust, oskamatust väljendav

andevaesus
[nimisõna, substantiiv]
ilma anneteta olek

andi
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Dagestani põlisrahva liige

2. Dagestani rahva liige

andiroobaõli
[nimisõna, substantiiv]
Amazonasest pärit andirooba-karaapa viljadest saadav õli, mida kasutatakse nt kosmeetikas

andma
[tegusõna, verb]
1. midagi kellelegi ulatama, kellegi kätte toimetama

2. kellelegi midagi kätte panema

3. ulatama

Ühendtegusõnad: alla andma, alla andma, edasi andma, edasi andma, ette andma, ette andma, juurde andma, juurde andma, järele andma, järele andma, järgi andma, järgi andma, kaasa andma, kaasa andma, kinni andma, kinni andma, kokku andma, kokku andma, ligi andma, ligi andma, pihta andma, pihta andma, sisse andma, sisse andma, tagasi andma, tagasi andma, takka andma, takka andma, vastu andma, vastu andma, välja andma, välja andma, ära andma, ära andma, üle andma, üle andma, üles andmaüles andma

andmeait
[nimisõna, substantiiv]
struktureeritud ja mingil kindlal eesmärgil kogutud andmete kogum, hrl ettevõtte keskne andmehoidla

andmebaas
[nimisõna, substantiiv]
korrastatud ülesehitusega elektrooniline andmekogu, mis võimaldab andmeid otsida, sortida vm viisil töödelda

andmed
[nimisõna, substantiiv]
1. faktid, mida kellegi või millegi kohta teada saadakse või teatakse, informatsioon kellegi või millegi kohta

2. faktid millegi või kellegi kohta

andmeedastus
[nimisõna, substantiiv]
andmete liikumine arvutisüsteemis

andmehaldus
[nimisõna, substantiiv]
andmete kogumise, salvestamise, analüüsi ja jaotuse juhtimine

andmehõive
[nimisõna, substantiiv]
andmete kogumine ja salvestamine arvutiga töötlemiseks

andmejärv
[nimisõna, substantiiv]
töötlemata andmete kogum, mida kasutatakse sageli masinõppes algallikana

andmekaeve
[nimisõna, substantiiv]
informaatikat ja statistikat hõlmav meetod, mille abil automaatselt analüüsitakse ja tõlgendatakse suuri ja keerukaid andmehulki, mille tulemusel saadakse ja rakendatakse uusi teadmisi

andmekaitse
[nimisõna, substantiiv]
isikuandmete kaitsmine avalikustamise, moonutamise või hävitamise eest

andmekandja
[nimisõna, substantiiv]
vahend andmete salvestamiseks, säilitamiseks ja taasesitamiseks (nt diskett, laserplaat, magnetlint, mälupulk)

andmekirjaoskus
[nimisõna, substantiiv]
võime omandada sisukat teavet ning luua ja edastada andmeid, mis tuginevad matemaatilisele mõistmisele ja oskustele ning statistikale

andmekogu
[nimisõna, substantiiv]
korrastatud andmete kogum, mida töödeldakse infosüsteemis

andmekorje
[nimisõna, substantiiv]
andmete (automaatne) kogumine teataval eesmärgil

andmeladu
[nimisõna, substantiiv]
struktureeritud ja mingil kindlal eesmärgil kogutud andmete kogum, hrl ettevõtte keskne andmehoidla

andmeleke
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniliselt kaitstud andmete sattumine avalikku kasutusse

andmeliiklus
[nimisõna, substantiiv]
sõnumite ja andmete liikumine sidevõrgus

andmelüüs
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille kaudu edastatakse, mõõdetakse ja müüakse energiat

andmemaht
[nimisõna, substantiiv]
andmeliikluse maht, sidevõrgus liikuva digitaalse info hulk (mõõdetakse nt kilobittides või megabaitides)

andmemudel
[nimisõna, substantiiv]
andmebaasi struktuuri kirjeldus, hrl komponentide vaheliste suhete diagrammi kujul

andmepank
[nimisõna, substantiiv]
temaatiliselt kokkukuuluvaid faile sisaldav, suur andmete kogum, hrl koos kasutajaliidesega

andmepilv
[nimisõna, substantiiv]
suur veebipõhine andmeladu, kuhu pääseb ligi suvalisest internetiühendusega seadmest

andmepüük
[nimisõna, substantiiv]
tegevus internetis, mille eesmärk on arvutikasutajatelt välja petta isiklikke või tundlikke andmeid (nt kasutajatunnuseid ja paroole, krediitkaardiandmeid)

andmeside
[nimisõna, substantiiv]
elekterside, mille ülesanne on edastada arvutisse sisestatavat või arvutist väljastatavat infot

andmesidevõrk
[nimisõna, substantiiv]
arvutitest ja võrguseadmetest koosnev seadmete, liinide, ühenduste kogum, mille kaudu edastatakse ja vahetatakse infot

andmestik
[nimisõna, substantiiv]
andmed, andmete (korrastatud) kogum

andmestruktuur
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) andmetöötlust toetav füüsiline või loogiline seos andmeelementide vahel

andmestu
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) kõik infotöötlussüsteemis olevad andmed koos seostega

andmestumine
[nimisõna, substantiiv]
protsess, mille käigus igasugune inimtegevus tõlgendatakse andmetesse, mis analüüsi teel saab informatsiooniks

andmesubjekt
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kasutab teatavaid tooteid või teenuseid ning kelle isikuandmeid töödeldakse tema nõusolekul kooskõlas seadusega

andmeteadlane
[nimisõna, substantiiv]
andmeteaduse spetsialist, kes kogub ja analüüsib andmeid ning leiab kasulikke lahendusi reaalse elu andmekesksetele probleemidele

andmeteadus
[nimisõna, substantiiv]
interdistsiplinaarne valdkond, mis tegeleb andmete analüüsi, töötluse ja esitusega, andmetest teadmuse tuletamisega ning reaalse elu andmekesksetele probleemidele kasulike lahenduste leidmisega

andmeturve
[nimisõna, substantiiv]
andmebaaside ja -üksuste kaitsmine ohtude eest, üks osa infoturbest

andmetöötlus
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) andmete analüüsimine, süstemaatilised operatsioonid andmetega

andmevahetus
[nimisõna, substantiiv]
andmete vahetus arvutisüsteemide, organisatsioonide vm vahel

andmevakk
[nimisõna, substantiiv]
temaatiliste või ettevõtte allüksuses kasutatavate andmete kogu

andmevoog
[nimisõna, substantiiv]
lähtepunktist teele läkitatud andmete liikumine mingis seadmete süsteemis

andmeväli
[nimisõna, substantiiv]
andmebaasi, dokumendi vm iseseisva tähenduse ja nimega osa, kuhu kantakse andmed

andmeühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskond, kus igapäevaelu, ühiskondlikud protsessid ja digitaalsed andmed on tihedalt läbi põimunud

andmik
[nimisõna, substantiiv]
(hrl raamatupidamis-) andmete loetelu või andmetabelit sisaldav tekstdokument

andmisrõõm
[nimisõna, substantiiv]
kingi tegija, kinkija rõõm (hrl vastanduses saamisrõõmuga)

andorralane
[nimisõna, substantiiv]
1. Andorra kodanik või elanik

2. Andorra päritolu inimene

andragoog
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes koolitab täiskasvanuid, uurib täiskasvanu arengut

andragoogika
[nimisõna, substantiiv]
1. täiskasvanu arengut, õpetamist ja kasvatamist käsitlev pedagoogika haru

2. täiskasvanutega tegelev pedagoogika haru

andresepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 30. november, eesti rahvakalendris päev, mil (kadrisula järel) saabus külm ja talv ning millega seostati endeid nt tulevase abikaasa ja ilmade kohta

2. 30.november

androgeen
[nimisõna, substantiiv]
mehe sugunäärmeis tekkiv hormoon (nt testosteroon)

androgüün
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle väljanägemises või käitumises on nii mehe kui naise tunnuseid

2. meesnaine

androgüünne
[omadussõna, adjektiiv]
sooliselt mitmetimõistetav, (sotsiaalse) soo poolest ebamäärane, tavapärastesse soorollidesse mittesobituv

androgüünsus
[nimisõna, substantiiv]
sooline mitmetimõistetavus, (sotsiaalse) soo ebamäärasus, tavapärastesse soorollidesse mittesobitumine

android
[nimisõna, substantiiv]
võimalikult inimesesarnane tehisintellektiga robot

androloog
[nimisõna, substantiiv]
1. arst, kes tegeleb meeste viljatusega, nende seksuaalprobleemidega ja suguelundite haigustega

2. arst, kes tegeleb meeste viljatuse, seksuaalprobleemide, suguelundite haigustega vms

androloogia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini haru, mis hõlmab mehe organismi iseärasusi, meestehaigusi ning meeste viljatust ja seksuaalprobleeme

andropaus
[nimisõna, substantiiv]
meeste üleminekuiga, mil meessuguhormooni taseme langusest tingitult väheneb meeste elujõud

androtseum
[nimisõna, substantiiv]
tolmukate kogum õies

anduma
[tegusõna, verb]
end millegi (hrl tunde, kire, mõtete) võimusesse andma, mingile tegevusele, harrastusele vms pühenduma

andumus
[nimisõna, substantiiv]
kirglikult pühendunud, ennastunustavalt millessegi süvenenud olek

andur
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis reageerib mingile välistoimele (nt temperatuurile, rõhule, kiirusele) ja muundab selle elektrisignaaliks, et seda oleks hõlpus mõõta, võimendada vm viisil rakendada (nt automaatseadme käivitamiseks)

2. tundlik element

andur
[nimisõna, substantiiv]
puulaeva või -paadi põhja pikisuunas läbiv tala, mille külge kinnitub paadi või laeva sõrestik

aneemia
[nimisõna, substantiiv]
punaliblede vähesus veres

aneemiline
[omadussõna, adjektiiv]
aneemia all kannatav või sellele omaselt kahvatu, haiglase välimusega

anekdoot
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike koomilise sisuga ning üllatusliku lõpuga looke

2. lühike lugu, millel on naljakas sisu ja mis lõppeb üllatusega

anekdootlik
[omadussõna, adjektiiv]
naerma ajav, koomilist lugu meenutav, sellele omane

anemofiilia
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede tolmlemine, mille puhul õietolmu kannab edasi tuul

2. tolmlemine tuule abil

anemogaamia
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede tolmlemine, mille puhul õietolmu kannab edasi tuul

2. tolmlemine tuule abil

anemograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. tuule kiirust pidevalt üles kirjutav mõõteriist

2. tuule suuna ja kiiruse mõõdik

anemohooria
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine tuule abil

2. seemnete, eoste levimine tuule abil

anemomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. tuule või gaasivoolu kiiruse mõõtur

2. tuulemõõdik

anemoon
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete või kollaste õitega harilik metsalill, ka mitut värvi õitega aialill

2. väike valge või kollane lill, mis kasvab metsa all

anentsefaalia
[nimisõna, substantiiv]
loote väärarend, mis seisneb suure osa peaaju ning koljuluude puudumises

aneroid
[nimisõna, substantiiv]
1. õhurõhu mõõtmise riist, kus anduriks on metallkarbike, mille kuju muutub vastavalt õhurõhu muutusele

2. õhurõhu mõõtmise riist

aneroidbaromeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. õhurõhu mõõtmise riist, kus anduriks on metallkarbike, mille kuju muutub vastavalt õhurõhu muutusele

2. õhurõhu mõõtmise riist

anesteesia
[nimisõna, substantiiv]
operatsioonide ja valulike protseduuride puhul kasutatav tundlikkuse väljalülitamine nt ravimi süstimise või veeni tilgutamise või masknarkoosi abil

anesteesima
[tegusõna, verb]
1. kehalist tundlikkust vähendama, tuimemaks muutma

2. kehapiirkonda tundetuks, tuimaks tegema

anesteetikum
[nimisõna, substantiiv]
1. kehalise valu eemaldamiseks kasutatav tuimastusaine

2. valu tuimestav aine

anesteseerima
[tegusõna, verb]
1. kehalist tundlikkust vähendama, tuimemaks muutma

2. kehapiirkonda tundetuks, tuimaks tegema

anestesiin
[nimisõna, substantiiv]
lokaalne valuvaigistav, tuimastav aine

anestesioloog
[nimisõna, substantiiv]
1. narkoosi esile kutsuv arst

2. tuimastusarst

anestesioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiini haru, mis tegeleb valulikkuse väljalülitamisega ja organismi füsioloogilise tasakaalu säilitamisega operatsiooni ajal, samuti intensiivravi, elustamise ja krooniliste valude raviga

2. tuimastusõpetus

anestesist
[nimisõna, substantiiv]
narkoosiarsti operatsioonil abistav õde

aneuriin
[nimisõna, substantiiv]
1. üks B-rühma vitamiinidest (B1-vitamiin), toiduainetest (nt õllepärmist, hirsist) saadav aine, mis reguleerib seedimist

2. vitamiin B1

aneurüsm
[nimisõna, substantiiv]
veresoone seina nõrgenemisest tingitud laiem koht tuiksoonel

anfilaad
[nimisõna, substantiiv]
rida kõrvuti asuvaid ruume, kus kõik vaheuksed paiknevad ühel pikiteljel

angaar
[nimisõna, substantiiv]
ehitis õhusõidukite hoidmiseks ning hooldamiseks

angažeerima
[tegusõna, verb]
1. millessegi haarama või pühendama

2. kedagi millegagi siduma

angel
[nimisõna, substantiiv]
Saksamaal Angeli provintsis aretatud angli tõugu veis

angelus
[nimisõna, substantiiv]
katoliku usus Jumalaemale pühendatud palve, mida loetakse kolm korda päevas

angerjamõrd
[nimisõna, substantiiv]
angerjapüügiks mõeldud kalapüünis

angerjas
[nimisõna, substantiiv]
1. madujas peene soomusega vääriskala

2. madu meenutav kala

angerpist
[nimisõna, substantiiv]
1. loopealseil ja loometsades kasvav sulgjate lehtede ja kreemikasvalgete õitega rohttaim

2. rohttaim

angersäga
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikast ja Lähis-Idast pärit, pika, peaaegu angerjalaadse kehaga tumehalli või musta seljaga suur kala, kes elutseb järvedes, jõgedes ja soodes

angervaks
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel kasvav kõrge sulgjate lehtede ja kreemikasvalgete õitega rohttaim

angervars
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis läänerannikul ja saartel kasvav mürgine väikeste valgete õitega kõrge rohttaim

2. rohttaim

angiin
[nimisõna, substantiiv]
1. äge kurgumandlite põletik

2. kui sul on angiin, siis sul on kurgus äge põletik

angiogenees
[nimisõna, substantiiv]
verevarustuse moodustumine, uute veresoonte tekkimine

angiograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoonte kuvamise meetod, kus kasutatakse kontrastainet

2. vastav uuring, nt röntgenkontrastuuring

angioloogia
[nimisõna, substantiiv]
vere- ja lümfisooni uuriv anatoomia haru

angioneuroos
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoonte talitlushäire, mis on tingitud närvisüsteemist

2. sooneneuroos

angioom
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt vere- või lümfisoontest koosnev kasvaja

angiospasm
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi veresoonepiirkonna lühiajaline ahenemine (kramp)

2. soonekramp

angiostenoos
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoone kitsenemus

2. soonekitsenemus

anglees
[nimisõna, substantiiv]
1. inglise päritolu endisaegse seltskonnatantsu prantsuse variant peamiselt paaristaktimõõdus

2. endisaegne seltskonnatants

angler
[nimisõna, substantiiv]
Saksamaal Angeli provintsis aretatud angli tõugu veis

anglesiit
[nimisõna, substantiiv]
mineraal, mis tekib tavaliselt galeniidi porsumisel seda katva valkja koorikuna või muldja massina

anglikaan
[nimisõna, substantiiv]
1. anglikaani kirikusse kuuluja

2. anglikaaniusuline

anglikaani
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
16. sajandil Inglismaal tekkinud protestantliku usu ja kirikuga seotud

angliseerima
[tegusõna, verb]
1. inglispärastama

2. inglispäraseks muutma

anglism
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleline inglispärasus mõnes muus keeles

2. inglispärasus keeles

anglist
[nimisõna, substantiiv]
inglise filoloog

anglistika
[nimisõna, substantiiv]
1. inglise keelt ja kirjandust käsitlev teadusharu, inglise filoloogia

2. inglise filoloogia

anglitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleline inglispärasus mõnes muus keeles

2. inglispärasus keeles

angloameeriklane
[nimisõna, substantiiv]
Angloameerika (hrl Ameerika Ühendriikide ja Kanada) elanik, kelle emakeel on inglise keel

anglofiil
[nimisõna, substantiiv]
kõige inglispärase austaja ning ihaleja

anglofiilia
[nimisõna, substantiiv]
kiindumus inglispärasusse

anglofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
inglispärasusse kiindunud

anglofiilsus
[nimisõna, substantiiv]
kiindumus inglispärasusse

angloindia
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
ingliskeelsete India elanike või India inglise keelega seotud

anglomaan
[nimisõna, substantiiv]
kõige inglispärase liialdatud eelistaja

anglomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige inglispärase liialdatud eelistamine

2. inglisehullustus

anglosaks
[nimisõna, substantiiv]
inglise rahvale aluseks olnud germaani hõimu liige

angolalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Angola kodanik või elanik

2. Angola päritolu inimene

angoob
[nimisõna, substantiiv]
1. (keraamikas:) hrl toorele ning niiskele keraamilisele esemele kaunistuseks kantav valge või värviline vedel keraamiline mass

2. keraamikatoodet kaunistav õhuke savikiht

angoobmaal
[nimisõna, substantiiv]
(keraamikas:) glasuurialune maal, mis tehakse hrl toorele niiskele esemele

angoora
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt angoora küüliku pikakiuline vill või kiud ja sellest saadud lõng

angroo
[määrsõna, adverb]
(kaubanduses:) suurel arvul, suures koguses

anhüdriid
[nimisõna, substantiiv]
1. oksiid, mis tekib vee eraldumisel anorgaanilist hapnikku sisaldavast või orgaanilisest happest

2. hapnikuühend

anhüdriit
[nimisõna, substantiiv]
1. valge, mõnikord pruunika või sinaka tooniga mineraal, mis vett imedes muutub kipsiks

2. ka valdavalt sellest mineraalist koosnev settekivim

3. veevaba kaltsiumsulfaat

aniis
[nimisõna, substantiiv]
1. Väike-Aasia päritolu lagritsamaitseliste viljadega rohttaim, tuntud maitse- ja ravimtaim

2. lõunamaine rohttaim

aniisiküpsis
[nimisõna, substantiiv]
küpsis, millesse on lisatud aniisi

aniisiliköör
[nimisõna, substantiiv]
aniisiga maitsestatud liköör

aniisiviin
[nimisõna, substantiiv]
kange alkohoolne jook (liköör, brändi), mis on maitsestatud aniisiga

aniisiõli
[nimisõna, substantiiv]
aniisi viljadest saadav kollaka värvusega, lagritsat meenutava lõhnaga õli, mida kasutatakse ravimina

aniliin
[nimisõna, substantiiv]
1. värvitu õlijas mürgine vedelik, paljude värvainete ja ravimite lähteaine

2. mürgine aine

aniliinmust
[nimisõna, substantiiv]
musta värvi õlijas mürgine vedelik, must aniliin

aniliintrükk
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtrükk, mille puhul kasutatakse piirituses lahustatud värve ning elastseid trükivorme

aniliinvärv
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline värvaine, mille lähteühendiks on aniliin

aniliinvärvaine
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline värvaine, mille lähteühendiks on aniliin

anima
[nimisõna, substantiiv]
animafilmide valdkond, animafilmindus, animafilmid

anima
[nimisõna, substantiiv]
(Carl Gustav Jungi analüütilises psühholoogias:) mehe isiksuse naiselik osa, teadvustamata naiselikud jooned mehe psüühikas

animaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomset päritolu

2. loomale omane, loomalik

animaator
[nimisõna, substantiiv]
animafilmi tegija, multifilmi looja

animafilm
[nimisõna, substantiiv]
1. film, milles kaaderhaaval üles võetud liikumatud pildid tekitavad kiirel järjestikusel esitusel liikumise illusiooni (nt joonis- või nukufilm)

2. joonistatud film

animalist
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt loomi kujutav kunstnik

2. loomamaalija, loomakujur

animato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) elavalt, hingestatult

animatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. liikumatute elementide esitamine viisil, mis tekitab vaataja teadvuses liikumise illusiooni

2. sel tehnikal põhinev, kaaderhaaval üles võetud film, anima- ehk animatsioonfilm

animatsioonfilm
[nimisõna, substantiiv]
1. film, milles kaaderhaaval üles võetud liikumatud pildid tekitavad kiirel järjestikusel esitusel liikumise illusiooni (nt joonis- või nukufilm)

2. joonistatud film

anime
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani päritolu joonisfilmistiil, kus kangelaste välimust iseloomustavad peamiselt suured silmad ja värvilised juuksed

2. selles stiilis joonisfilm

animeerima
[tegusõna, verb]
1. elustama, hingestama

2. animatsiooni abil liikuma panema

animism
[nimisõna, substantiiv]
1. hinge omistamine loodusnähtustele ja esemetele

2. usk hingedesse ja vaimudesse

3. hingeusk

animist
[nimisõna, substantiiv]
hingedesse, vaimudesse uskuja

animistlik
[omadussõna, adjektiiv]
animismile omane, sellel rajanev, sellest lähtuv

animus
[nimisõna, substantiiv]
(Carl Gustav Jungi analüütilises psühholoogias:) naise isiksuse mehelik osa, teadvustamata mehelikud jooned naise psüühikas

anioon
[nimisõna, substantiiv]
1. negatiivse elektrilaenguga ioon

2. negatiivse laenguga ioon

anisotroopia
[nimisõna, substantiiv]
1. aine füüsikaliste omaduste (nt soojus- või veejuhtivuse) sõltuvus suunast

2. omaduste suundolenevus

anisotroopne
[omadussõna, adjektiiv]
eri suundades erinevate omadustega

anisotroopsus
[nimisõna, substantiiv]
1. aine füüsikaliste omaduste (nt soojus- või veejuhtivuse) sõltuvus suunast

2. omaduste suundolenevus

ankeediandmed
[nimisõna, substantiiv]
küsitluslehel esitatud või sealt saadud isiku- vm andmed

ankeeding
[nimisõna, substantiiv]
ankeetimine

ankeet
[nimisõna, substantiiv]
1. küsitlusleht mingite andmete (nt isikuandmed vm) saamiseks

2. leht, millel on küsimused mingite andmete saamiseks

3. küsimusleht

ankeetandmed
[nimisõna, substantiiv]
küsitluslehel esitatud või sealt saadud isiku- vm andmed

ankeetima
[tegusõna, verb]
ankeetküsitluse teel andmeid koguma

ankeetküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
uurimismeetod, mille puhul uuritavad inimesed vastavad (kirjalikult) etteantud küsimustele

ankeetleht
[nimisõna, substantiiv]
küsitlusleht mingite andmete saamiseks (ankeetküsitlusel)

anketeerima
[tegusõna, verb]
ankeetküsitluse teel andmeid koguma

ankrukett
[nimisõna, substantiiv]
kett, mille otsa on kinnitatud ankur

ankrukivi
[nimisõna, substantiiv]
ankruna kasutatav kivi

ankruklüüs
[nimisõna, substantiiv]
laeva tekki ja parrast läbiv terastoru, mille kaudu antakse järele või tõmmatakse sisse ankruketti

ankrukoht
[nimisõna, substantiiv]
1. varjuline koht, kus laev saab ankrus seista

2. koht, kus laev seisab ankrus

ankruköis
[nimisõna, substantiiv]
köis, mille otsa on kinnitatud ankur

ankrumast
[nimisõna, substantiiv]
mast juhtmete ankurdamiseks kõrgepingeliini vahepealsetes punktides

ankrumees
[nimisõna, substantiiv]
viimane võistleja teatevõistlustel

ankrumähis
[nimisõna, substantiiv]
juhtmestik alalisvoolumasina ankru südamiku uuretes

ankrunaine
[nimisõna, substantiiv]
naiskonna viimane võistleja teatevõistlustel

ankrupaik
[nimisõna, substantiiv]
1. varjuline koht, kus laev saab ankrus seista

2. koht, kus laev seisab ankrus

ankrupeli
[nimisõna, substantiiv]
(laeval:) rõhtsa võlliga seade ankrute allalaskmiseks ja tõstmiseks

ankrupill
[nimisõna, substantiiv]
(laeval:) rõhtsa võlliga seade ankrute allalaskmiseks ja tõstmiseks

ankruplaat
[nimisõna, substantiiv]
plaatjas detail ehitise tugiosade koormuse jaotamiseks suuremale pinnale

ankrupoi
[nimisõna, substantiiv]
poi ankru asukoha tähistamiseks

ankrupolt
[nimisõna, substantiiv]
detail masinate või muude seadmete kinnitamiseks vundamendile vm aluspinnale

ankrus
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. ankruga kinni, kinnitatud olekus

2. pikemalt paigal

ankrusolek
[nimisõna, substantiiv]
ankrus seismine

ankrutross
[nimisõna, substantiiv]
tross, mille otsa on kinnitatud ankur

ankrutuli
[nimisõna, substantiiv]
märgutuli öösel ankrus oleval laeval

ankruvaht
[nimisõna, substantiiv]
vahimadrus ankurdatud laeval

ankruvaier
[nimisõna, substantiiv]
tross, mille otsa on kinnitatud ankur

ankruvinn
[nimisõna, substantiiv]
(laeval:) rõhtsa võlliga seade ankrute allalaskmiseks ja tõstmiseks

anksiolüütikum
[nimisõna, substantiiv]
ärevust ja hirmu leevendav ravim

ankur
[nimisõna, substantiiv]
vahend laeva, paadi, poi vms paigal hoidmiseks vabas vees

ankurdama
[tegusõna, verb]
(ujuvvahendit või -seadet) ankru abil, ankruga kinnitama

ankurduma
[tegusõna, verb]
millessegi kinnituma või klammerduma

ankurdus
[nimisõna, substantiiv]
ankurdamine

ankurduspolt
[nimisõna, substantiiv]
detail masinate või muude seadmete kinnitamiseks vundamendile vm aluspinnale

ankurdustala
[nimisõna, substantiiv]
plaatjas detail masinate või muude seadmete kinnitamiseks vundamendile

ankurdusvai
[nimisõna, substantiiv]
tugev lühike post masinate või muude seadmete kinnitamiseks vundamendile

ankurmast
[nimisõna, substantiiv]
mast juhtmete ankurdamiseks kõrgepingeliini vahepealsetes punktides

ankurplaat
[nimisõna, substantiiv]
plaatjas detail ehitise tugiosade koormuse jaotamiseks suuremale pinnale

ankurpolt
[nimisõna, substantiiv]
detail masinate või muude seadmete kinnitamiseks vundamendile vm aluspinnale

ankurrentnik
[nimisõna, substantiiv]
kõige olulisem, hrl esimene rentnik, kes rendib kõige suuremat osa suures kaubanduskeskuses vm hoones ning kellelt hrl loodetakse ka muude rentnike kohalemeelitamist

ankurüürnik
[nimisõna, substantiiv]
peamine, omanikule oluline üürnik, kes üürib kõige suuremat osa pinnast

anküloos
[nimisõna, substantiiv]
1. liigest moodustavate luude kokkukasvamisest tingitud liigese liikumatus

2. liigese liikumatus

anna
[nimisõna, substantiiv]
endine India ja Pakistani rahaühik

annaalid
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtsamate sündmuste ülestähendused aastate järjestuses (ajalookirjanduse vanema vormina), aastaraamatud

2. kroonika, aastalood

annak
[nimisõna, substantiiv]
varaline hüve, mille pärandaja määrab testamendis isikule, kes ei ole seadusjärgne pärija

annakusaaja
[nimisõna, substantiiv]
varalise hüve testamendijärgne pärija

annalist
[nimisõna, substantiiv]
1. annaalide kirjutaja

2. ajalookirjutaja

anne
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese võimete kõrge tase, mis võimaldab eriti edukat tegevust teatud alal

2. andekus, võimekus, talent

3. eriti suur [vaimu]anne, andekus

anneksionistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl riigi kohta:) selline, kes vägivaldselt liidab riiki või selle osa oma riigi külge, anneksiooni teostav

anneksioon
[nimisõna, substantiiv]
1. teise riigi või selle osa vägivaldne liitmine oma riigi külge

2. teise riigi anastamine

annekteerima
[tegusõna, verb]
võõra riigi maa-ala vägivaldselt enda külge liitma

annektsioon
vigane kuju sõnast anneksioon

anneliidid
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimkond usse (nt vihmauss, kaan), kelle kere koosneb paljudest rõngaslülidest, millest igaüks sisaldab tähtsaimate elundkondade osi

2. selgrootute hõimkond

annelinlane
[nimisõna, substantiiv]
Tartu Annelinna linnaosa elanik

annepäev
[nimisõna, substantiiv]
26. juuli, Neitsi Maarja ema Anna mälestuspäev

annetaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on millegi heaks annetanud, annetuse tegija

annetama
[tegusõna, verb]
millegi heaks, heategevaks otstarbeks (nt korjanduse puhul) andma

annetamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi heaks, heategevaks otstarbeks (nt korjanduse puhul) raha, asjade vm andmine

annetus
[nimisõna, substantiiv]
1. heategevuse otstarbel heast tahtest antud rahasumma, ese vms

2. rahasumma või ese, mille sa annad kellegi või millegi heaks, aitamiseks

annid
[nimisõna, substantiiv]
1. (vanasti:) mõrsja kingid pulmalistele, eeskätt peigmehe sugulastele ja pulma ametimeestele

2. mõrsja kingid pulmalistele

annihilatsioon
[nimisõna, substantiiv]
osakese ja antiosakese kokkupõrkel toimuv nende osakeste kadumine (ning uute osakeste tekkimine)

annihileerima
[tegusõna, verb]
1. dokumenti, otsust vms kehtetuks tunnistama

2. midagi olematuks tegema

3. teatama, et miski (näiteks kohtuotsus, leping, tellimus) enam ei kehti

annihileeruma
[tegusõna, verb]
osakeste kokkupõrkel täielikult hävima (ning muunduma)

annikas
[omadussõna, adjektiiv]
annirikas, helde

annivakk
[nimisõna, substantiiv]
1. vanal ajal suurem puust karp pruudipoolsete kingituste ehk veimede hoidmiseks ja pulmades jagamiseks

2. vakk veimede hoidmiseks

anno
[määrsõna, adverb]
aastal

annoona
[nimisõna, substantiiv]
troopilisest Ameerikast pärinev lehtpuu või -põõsas, mille mõnd liiki kasvatatakse ka mitmel pool mujal maailmas viljapuuna

annotatsioon
[nimisõna, substantiiv]
raamatu, filmi või muu teose lühike tutvustav iseloomustus

annoteerima
[tegusõna, verb]
1. lühitutvustust või kirjeldust esitama, annotatsiooni(de)ga varustama

2. annotatsiooni koostama

annuiteet
[nimisõna, substantiiv]
laenu põhiosa tagasimaksest ja intressist koosnev summa, mille võlgnik maksab võlausaldajale kindlatel tähtpäevadel

annulleerima
[tegusõna, verb]
1. dokumenti, otsust vms kehtetuks tunnistama

2. midagi olematuks tegema

3. teatama, et miski (näiteks kohtuotsus, leping, tellimus) enam ei kehti

annus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlamõõduline kogus ravimit vm keemilist ainet, mida korraga tarbitakse

2. korraga kasutatav või antav osa, kogus millestki

annustama
[tegusõna, verb]
hrl ravimit kindlaksmääratud koguses sisse võtma või ravimi kogust määrama

annusti
[nimisõna, substantiiv]
1. seadis vedelate, pulberjate vms ainete täpseks mõõtmiseks ja kindlas koguses väljastamiseks

2. seade ainete mõõtmiseks

anodeerima
[tegusõna, verb]
1. metall(detail)i pinnale oksiidikihti tekitama

2. metalli pinda elektrolüüsi teel oksüdeerima

anomaalia
[nimisõna, substantiiv]
1. seaduspärasusest või normist kõrvalekaldumus

2. hälbimus, kõrvalekalle

anomaalne
[omadussõna, adjektiiv]
seaduspärasusest või normist kõrvalekalduv

anonümiseerima
[tegusõna, verb]
isikuga seotud infot, andmeid peitma, neid avalikult mitte näitama

anonüüm
[nimisõna, substantiiv]
oma nime mitte avaldav kirjutaja, anonüümne isik

anonüümik
[nimisõna, substantiiv]
oma nime mitte avaldav kirjutaja, anonüümne isik

anonüümima
[tegusõna, verb]
isikuga seotud infot, andmeid peitma, neid avalikult mitte näitama

anonüümkiri
[nimisõna, substantiiv]
kirja kirjutaja nimeta, allkirjata kiri

anonüümne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirjutaja, autori nimeta

2. oma nime mitteavaldanud, nime varjav

3. nimetu

anood
[nimisõna, substantiiv]
1. vooluallika positiivse potentsiaaliga poolus või klemm

2. sellega ühendatud elektrood elektro- või raadiotehnilises seadmes

anoodima
[tegusõna, verb]
1. metall(detail)i pinnale oksiidikihti tekitama

2. metalli pinda elektrolüüsi teel oksüdeerima

anoodkiired
[nimisõna, substantiiv]
anoodilt lähtuv positiivsete ioonide voog gaaslahendus- või elektronlambis

anoodpatarei
[nimisõna, substantiiv]
seade anoodpinge andmiseks

anoomia
[nimisõna, substantiiv]
(ühiskonnas:) teatav kaootiline seisund, mis tuleneb sotsiaalsete normide lõdvenemisest ja autoriteedi kadumisest

anorak
[nimisõna, substantiiv]
1. üle pea selga aetav tuule- ja veekindel kapuutsiga jakk külma ilmaga kandmiseks

2. kapuutsiga tuulejakk

anoreksia
[nimisõna, substantiiv]
söömishäire, mille tunnuseks on teadlik ja tahtlik kehakaalu alandamine alla tervisliku piiri

anoreksik
[nimisõna, substantiiv]
vigane kuju sõnast anorektik

anorektik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vaevleb kehakaalu alandamise kinnismõtte käes ja kannatab vastava söömishäire (anoreksia) all

anorektiline
[omadussõna, adjektiiv]
ülimalt, ebanormaalselt kõhn, anoreksiahaiget meenutav

anorgaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
elutu loodusega seotud, elutusse loodusse kuuluv, tehislikult või tööstuslikult saadud

anormaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavapärasest, harjunud normist kõrvale kalduv

2. ebaloomulik, selline, nagu ei tohiks olla

anosmia
[nimisõna, substantiiv]
lõhnataju, haistmismeele (haiguslik) kadumine

ansambel
[nimisõna, substantiiv]
1. koos esinev muusikute, näitlejate või tantsijate rühm

2. rühm inimesi, kes esitavad koos muusikat

ansambellik
[omadussõna, adjektiiv]
ansamblile omane

ansamblilaul
[nimisõna, substantiiv]
ansamblile kirjutatud laul

ansambliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kunstilist) tervikut moodustav (hrl muusikas, arhitektuuris)

2. kunstiliselt terviklik

ansamblimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikute või näitlejate kooskõlastatud mängimine (laval, muusikalises ansamblis)

2. ansamblit, ettekande kunstilist terviklikkust taotlev mängulaad

ansamblist
[nimisõna, substantiiv]
muusikute ansambli liige, ansamblis esinev muusik

ansambliteater
[nimisõna, substantiiv]
koosmängul, kunstilise terviklikkuse tähtsustamisel põhinev teater

ansiplane
[nimisõna, substantiiv]
(Reformierakonna liikme või toetaja kohta, Andrus Ansipi järgi)

anskop
[nimisõna, substantiiv]
veoki vm riista juhtimise vahendit (ehk tiislit) rangidega ühendav rihm

anšluss
[nimisõna, substantiiv]
Austria liitmine Saksamaaga 1938. aastal

anšoovis
[nimisõna, substantiiv]
Vahemeres ja Atlandi ookeani idarannikul elutsev kilutaoline parvekala

anžambmaan
[nimisõna, substantiiv]
(lausekujund luules:) mõtteliselt seotud sõnarühma poolitus värsirea piiril, kandumine järgmisele reale või järgmisse salmi

antabus
[nimisõna, substantiiv]
alkoholismi raviks tarvitatav alkoholi oksüdeerumist takistav ravim, mis tekitab alkoholi pruukimisel halva enesetunde

antagonism
[nimisõna, substantiiv]
lepitamatu vastuolu

antagonist
[nimisõna, substantiiv]
see, mis või kes on teise suhtes vastandliku toimega, omadustega vms

antagonistlik
[omadussõna, adjektiiv]
antagonismiga iseloomustuv, lepitamatult vastuoluline

antarktiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. Antarktikasse kuuluv, Antarktikat hõlmav

2. Antarktikale omane või iseloomulik, sellega seotud

antenn
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend raadiolainete kiirgamiseks ja vastuvõtuks

2. seade, mis saadab ja võtab vastu raadio või televisiooni signaale

antennivõimendi
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis suurendab raadiolainete kiirgamist ja vastuvõtmist antennis

anteriid
[nimisõna, substantiiv]
1. eostaimede paljunemisorgan, milles valmivad isassugurakud

2. eostaimede isassuguorgan

antiaatom
[nimisõna, substantiiv]
aatom, mille tuum koosneb antiprootonitest ja antineutronitest ning kate positronidest

antiaine
[nimisõna, substantiiv]
antiaatomitest koosnev aine

antiallergiline
[omadussõna, adjektiiv]
allergianähte vältiv või leevendav

antibakteriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis kaitseb bakterite eest või hävitab neid

antibeebipill
[nimisõna, substantiiv]
rasestumisvastane tablett

antibiootik
[nimisõna, substantiiv]
1. mikroobse päritoluga või keemiliselt sünteesitud aine, mis pärsib mikroobide elutegevust või surmab neid (hrl kasutusel ravimina)

2. rohi, mis ravib haigusi ja põletikku, mille on põhjustanud bakterid

antibiootikum
[nimisõna, substantiiv]
1. mikroobse päritoluga või keemiliselt sünteesitud aine, mis pärsib mikroobide elutegevust või surmab neid (hrl kasutusel ravimina)

2. rohi, mis ravib haigusi ja põletikku, mille on põhjustanud bakterid

antibiootikumikuur
[nimisõna, substantiiv]
plaanipärane antibiootikumide manustamine teatud kindla aja jooksul

antibiootikumiresistentsus
[nimisõna, substantiiv]
bakterite omadus mitte alluda antibiootikumide toimele, nende vastupanuvõime antibiootikumide suhtes

antibiootiline
[omadussõna, adjektiiv]
haigusttekitavaid baktereid hävitav või nende paljunemist pidurdav, antibiootikumi sisaldav

antidemokraatlik
[omadussõna, adjektiiv]
demokraatiavastane

antidepressant
[nimisõna, substantiiv]
depressiooniravim

antidepressiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. haiguslikku kurvameelsust kõrvaldav

2. masendusseisundit kõrvaldav

antidetonaator
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis bensiinile lisatuna vähendab detonatsiooni sisepõlemismootoris

2. detonatsiooni vähendav aine

antidiabeetikum
[nimisõna, substantiiv]
diabeedi korral kasutatav ravim

antidiureetiline
[omadussõna, adjektiiv]
diureesi pärssiv

antidoot
[nimisõna, substantiiv]
mürgistuse puhul raviks kasutatav aine

antiensüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. ensüümi või ensüümirühma mõju pidurdav aine

2. ensüümirühma mõju pidurdav aine

antifa
[nimisõna, substantiiv]
sõjaka antifašistliku liikumise Antifa liige

antifašism
[nimisõna, substantiiv]
fašismivastane ühiskondlik liikumine

antifašistlik
[omadussõna, adjektiiv]
fašismi vastu suunatud, selle vastu võitlev

antiferment
[nimisõna, substantiiv]
1. ensüümi või ensüümirühma mõju pidurdav aine

2. ensüümirühma mõju pidurdav aine

antifon
[nimisõna, substantiiv]
teatav enamasti ühehäälne vokaalkompositsioon lääne kirikulaulus

antifoon
[nimisõna, substantiiv]
teatav enamasti ühehäälne vokaalkompositsioon lääne kirikulaulus

antifriis
[nimisõna, substantiiv]
1. madala külmumistemperatuuriga vedelik (mootorite jahutamiseks talvetingimustes)

2. külmakindel jahutusvedelik

antigeen
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kehavõõras aine, mis põhjustab organismis kaitsekehade ehk antikehade teket

2. organismis kaitsekehade teket põhjustav aine

antihistamiin
[nimisõna, substantiiv]
histamiini toimev pärssiv, nt allergilisi nähte leevendav ravim

antihistamiinne
[omadussõna, adjektiiv]
histamiini toimet pärssiv

antihistorism
[nimisõna, substantiiv]
ajaloolist arenemist mittearvestav suund

antiigipood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse antiikmööblit, nõusid ja muud vanavara

antiik
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka ja Vana-Rooma ühiskond ja kultuur

2. vanakreeka ja rooma aeg

antiikaeg
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka ja Vana-Rooma ühiskonna ja selle kultuuri ajastu

antiikajastu
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka ja Vana-Rooma ühiskonna ja selle kultuuri ajastu

antiikasi
[nimisõna, substantiiv]
antiikajast pärit või antiikstiilis ese

antiikautor
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreekas ja Vana-Roomas loodud (kirjandus)teose autor

antiikese
[nimisõna, substantiiv]
antiikajast pärit või antiikstiilis ese

antiikfilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreekas ja Vana-Roomas loodud filosoofilised õpetused

antiikkeel
[nimisõna, substantiiv]
vanakreeka või ladina keel

antiikkirjandus
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka ja Vana-Rooma kirjandus

antiikkultuur
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka ja Vana-Rooma kultuur

antiikkunst
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka ja Vana-Rooma kunst

antiikküünal
[nimisõna, substantiiv]
pikk peenike küünal, mille ots moodustab sujuva teraviku

antiikluule
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka ja Vana-Rooma luule

antiikmaailm
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka ja Vana-Rooma

antiikmängud
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreekas igal neljandal aastal toimunud ülemaalised spordivõistlused Olümpia linna lähedal

2. (Vana-Kreekas)

antiikmööbel
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne või antiikstiilis mööbel

antiikmütoloogia
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka ja Vana-Rooma mütoloogia

antiiknahk
[nimisõna, substantiiv]
korrapäratu reljeefse pinnamustriga nahk (mitmesuguste esemete valmistamiseks)

antiikne
[omadussõna, adjektiiv]
antiikaega kuuluv või antiikaja eeskujusid järgiv

antiikolümpiamängud
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreekas igal neljandal aastal toimunud ülemaalised spordivõistlused Olümpia linna lähedal

2. (Vana-Kreekas)

antiikroos
[nimisõna, substantiiv]
suure lopsaka täidisõiega põõsasroos, vana aja roos

antiikstiil
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreekas või Vana-Roomas viljeletud kunstistiil või seda järgiv, sellest lähtuv stiil

antiiktragöödia
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreekas või Vana-Roomas loodud tragöödia

antiikva
[nimisõna, substantiiv]
1. ladina trükikirja tüüp

2. ladina trükikiri

antiikvalge
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka varjundiga valge, nagu vana ja võidunud

antiimperialistlik
[omadussõna, adjektiiv]
imperialismi vastu suunatud, selle vastu võitlev

antikangelane
[nimisõna, substantiiv]
klassikalise kangelastüübi vastand, negatiivne kangelane või kangelase paroodia, nt don Quijote, Švejk

antikatalüsaator
[nimisõna, substantiiv]
keemilist reaktsiooni aeglustav ühend

antikeha
[nimisõna, substantiiv]
1. valk, mis organismis reageerib kehavõõra ainega ehk antigeeniga ja hrl nõrgestab selle mõju

2. valk, mis nõrgestab kehavõõra aine mõju

antikiseerima
[tegusõna, verb]
antiikset matkima

antiklerikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kirikumeelsuse vastane, kiriku ja vaimulikkonna poliitilist mõjuvõimu vastustav

antikliimaks
[nimisõna, substantiiv]
endise hiilguse järsk kadu, pettumust valmistav lõpplahendus

antiklimaktiline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis valmistab pettumust, sest pole nii erutav või huvitav, kui eelneva põhjal võiks oodata

antiklinaal
[nimisõna, substantiiv]
maakoore kurd, hrl kumerusega ülespoole, kus kõrgem keskosa koosneb vanematest kihtidest ja madalam ääreosa noorematest kihtidest

antikloor
[nimisõna, substantiiv]
kloori jäänuseid kõrvaldav aine

antikoagulant
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis takistab kalgendumist ning mida meditsiinis kasutatakse nt vere hüübimise takistamiseks

2. hüübimist, kalgendumist takistav aine

antikommunism
[nimisõna, substantiiv]
kommunismivastane poliitika või maailmavaade

antikommunistlik
[omadussõna, adjektiiv]
kommunismi vastu suunatud, selle vastu võitlev

antikonvulsant
[nimisõna, substantiiv]
krambivastane ravim

antikristus
[nimisõna, substantiiv]
(Piibli järgi:) maailmalõpueelse kurjuse kehastus, kelle võidab taastulev Kristus kui oodatud messias

antikvaar
[nimisõna, substantiiv]
1. vanade raamatute, kunstiesemetega vms kaupleja

2. hinnaliste vanaesemetega kaupleja

antikvaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (esemete, raamatute vm kohta:) vana ning väärtuslik

2. vana ning väärtuslik

antikvariaat
[nimisõna, substantiiv]
1. vanade raamatute, kunstiesemete vms kauplus

2. antiikesemete v vanaraamatukauplus

antikviteet
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne (kunsti)ese

antilaser
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis neelab teda tabavat laservalgust ning mida võidakse kasutada nt optilises andmetöötluses

antilllane
[nimisõna, substantiiv]
1. Antillide elanik

2. Antillidelt pärit inimene

antilogaritm
[nimisõna, substantiiv]
arv, mille logaritm on antud arv

antiloop
[nimisõna, substantiiv]
1. üldnimetus paljude sihvakate ning väledate kitse- või hirvetaoliste savanni- ja rohtlaloomade kohta

2. hirve moodi loom, kes suudab väga kiiresti joosta

antimaailm
[nimisõna, substantiiv]
hüpoteetiline universumi osa, mis koosneb antiosakestest, antiainest

antimikroobne
[omadussõna, adjektiiv]
mikroobe tappev või nende kasvu ja paljunemist pidurdav

antimilitaristlik
[omadussõna, adjektiiv]
militarismi vastu suunatud, selle vastu võitlev

antimon
[nimisõna, substantiiv]
hõbehall habras poolmetall, keemiline element järjenumbriga 51

antimonaat
[nimisõna, substantiiv]
antimoni sool

antimoniit
[nimisõna, substantiiv]
tähtsaim antimoni maakmineraal

antimonimaak
[nimisõna, substantiiv]
antimoni sisaldav mineraal

antimonopolistlik
[omadussõna, adjektiiv]
monopolismi vastu suunatud, selle vastu võitlev

antimood
[nimisõna, substantiiv]
vastureaktsioon või protest valitseva moesuuna suhtes

antineutron
[nimisõna, substantiiv]
neutroni antiosake

antinoomia
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe loogiliselt tõestatava otsustuse vasturääkivus

2. vastuolu, vasturääkivus

antioksüdant
[nimisõna, substantiiv]
keemiline ühend, mis takistab või aeglustab organismis hapniku loovutamist ning mida kasutatakse mitmesuguste haiguste ennetamiseks või raviks, aga ka toidulisandina tervise tugevdamiseks või toidu säilivuse parandamiseks

antioksüdantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. organismis liigset happelisust takistav, happelisuse ja aluselisuse suhte tasakaalu hoidev

2. organismis hapnikuga sidumist aeglustav või takistav

antioksüdatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. organismis liigset happelisust takistav, happelisuse ja aluselisuse suhte tasakaalu hoidev

2. organismis hapnikuga sidumist aeglustav või takistav

antiosake
[nimisõna, substantiiv]
mingi osakese vastandosake, mille teatud omadus (nt laeng) on vastupidise märgiga (nt antiprooton prootoni suhtes)

antipaatia
[nimisõna, substantiiv]
1. tunne, et keegi või miski (üldse) ei meeldi, oma vastumeelsust näitav suhtumine

2. vastumeelsus

antipaatne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei meeldi või mis tundub vastik

antipassaat
[nimisõna, substantiiv]
passaattuulte kohal neile vastassuunas puhuv tuul

antipasti
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia päritolu eelroog, hrl oliivõliga maitsestatud külm kala-, vorstikeste ja köögiviljavalik

antiperspirant
[nimisõna, substantiiv]
higistamisvastane vahend

antipood
[nimisõna, substantiiv]
maakera vastaspoolel asetsev koht või selle elanik

antiprooton
[nimisõna, substantiiv]
prootoni antiosake

antipüreetikum
[nimisõna, substantiiv]
palavikuvastane ravim

antipüriin
[nimisõna, substantiiv]
1. ravim, millel on valuvaigistav, põletikuvastane ja palavikku alandav toime

2. palavikku alandav ja valuvaigistav ravim

antirealistlik
[omadussõna, adjektiiv]
filosoofilise realismi vastu suunatud, selle vastu võitlev

antireklaam
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevus, mis mõjub millelegi kahjulikult, seda mitte toetavalt või halvustavalt

2. sellise sisuga reklaam

antirekord
[nimisõna, substantiiv]
uus halvim tulemus, näitaja vms

antireligioosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. religioosse usu vastu olev, selle vastu suunatud

2. usu vastu olev

antiretroviirusravi
[nimisõna, substantiiv]
aidsiviirusega inimeste ravi eri klassi kuuluvate viirusevastaste ravimite kombineerimisega (lükkab edasi aidsi teket)

antiretroviirusravim
[nimisõna, substantiiv]
ravim, mis takistab aidsiviiruse paljunemist organismis

antisanitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on tervisele kahjulik, ebahügieeniline ning mis võib seetõttu põhjustada haigestumist

antiseerum
[nimisõna, substantiiv]
antikehi sisaldav seerum ravivahendina

antiseismiline
[omadussõna, adjektiiv]
maavärinakindel

antisemiit
[nimisõna, substantiiv]
juudivaenulik inimene

antisemiitlik
[omadussõna, adjektiiv]
juutide vastu suunatud või nende suhtes agressiivselt meelestatud

antisemiitlus
[nimisõna, substantiiv]
vaenulikkus juutide suhtes

antisemitism
[nimisõna, substantiiv]
vaenulikkus juutide suhtes

antiseptik
[nimisõna, substantiiv]
1. mikroobe hävitava toimega aine

2. roiskevastane vahend

antiseptika
[nimisõna, substantiiv]
1. haigustekitajate hävitamine haaval, naha pinnal, meditsiinilistel instrumentidel

2. antiseptiline haavaravi

antiseptikum
[nimisõna, substantiiv]
1. mikroobe hävitava toimega aine

2. roiskevastane vahend

antiseptiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mikroobe hävitav ja nende arenemist pidurdav

2. roiskevastane, nakkusvastane

antiseptima
[tegusõna, verb]
(hrl ehituses:) antiseptiliste vahenditega töötlema, sel teel mikroobe vms hävitama

antisotsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühiskonna ja ühiselu reeglite ja normidega mittearvestav või neid eirav

2. ühiskonnas sobimatu, sündmatu

antisovetism
[nimisõna, substantiiv]
nõukogudevastasus

antistaatik
[nimisõna, substantiiv]
polümeersete materjalide (nt sünteeskiudainete) staatilist elektrilaengut vähendav aine

antistaatikum
[nimisõna, substantiiv]
polümeersete materjalide (nt sünteeskiudainete) staatilist elektrilaengut vähendav aine

antistaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
staatilist elektrit tõrjuv, tolmu, mustuse vm ainete kogunemist vältiv

antitees
[nimisõna, substantiiv]
1. teesile vastandatav või vasturääkiv väide

2. teesile vastandatav väide

antitoitaine
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis organismis pärsib mineraalide omastamist

antitoksiin
[nimisõna, substantiiv]
1. antikeha, mis teeb kahjutuks toksiini, bakteriaalse, taimse või loomse päritoluga mürgi

2. selliseid antikehi sisaldav seerum

3. toksiinivastukeha

antitoksiline
[omadussõna, adjektiiv]
antitoksiini sisaldav, mikroobse, taimse või loomse päritoluga mürki kahjutuks tegev

antitsipatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse (mõtteline) ennetamine, (mõttes, ennetuslik) ettejõudmine või äratundmine

antitsipeerima
[tegusõna, verb]
(mõtteliselt) ennetama, (mõttes) ette jõudma

antitsüklon
[nimisõna, substantiiv]
selget ilma kujundav õhukeeris, mille keskmes on keskmisest kõrgema õhurõhuga ala

antitsüklonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
antitsüklonile omane

antiutoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutluspilt ühiskonnast, mida iseloomustab totalitarism ning rõhuvad sotsiaalse kontrolli vahendid, üks negatiivse tegelikkuse kujutamise vorme

2. sellist kujutluspilti esitav teos

antivakser
[nimisõna, substantiiv]
1. vaktsiinide vastu olev inimene, see, kes keeldub iseenda, oma laste või lemmikloomade vaktsineerimisest

2. vaktsineerimisvastane inimene

antivaksik
[nimisõna, substantiiv]
1. vaktsiinide vastu olev inimene, see, kes keeldub iseenda, oma laste või lemmikloomade vaktsineerimisest

2. vaktsineerimisvastane inimene

antiviirus
[nimisõna, substantiiv]
programm arvutiviiruste avastamiseks ja kõrvaldamiseks

antivitamiin
[nimisõna, substantiiv]
vitamiini toimet takistav looduslik või sünteetiline orgaaniline aine

antokloor
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakas värvaine taimede rakumahlas, eriti õielehtedes

2. kollakas värvaine taimedes

antoloogia
[nimisõna, substantiiv]
valimik eri autorite töid, hrl luuletusi vm kirjanduspalu

antonomaasia
[nimisõna, substantiiv]
(tekstis:) ümbernimetamine, üldnime asendamine pärisnimega või vastupidi (nt Kroisos rikka asemel)

antonüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna või sõnaühend, mis on mingi sisulise tunnusjoone poolest teise sõnaga vastandlik, kusjuures nende muu tähendussisu langeb kokku (nt must ja valge)

2. sõna, millel on mingi teise sõnaga vastupidine tähendus. Vastandid on näiteks sõnad kuum ja külm, must ja valge

antonüümia
[nimisõna, substantiiv]
sõnade vm keeleüksuste tähenduslik vastandlikkus, sõnade vastandtähenduslikkus

antoonovka
[nimisõna, substantiiv]
1. suur helekollane hapukas taliõun

2. õunasort

antotsüaan
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedes punast, violetset või sinist värvitooni põhjustav värvaine, mida peetakse tõhusaks antioksüdandiks

2. taimepigment

antotsüaniid
[nimisõna, substantiiv]
taimedes leiduv sini-puna-lilla värvipigment, üks flavonoide

antotsüaniin
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedes punast, violetset või sinist värvitooni põhjustav värvaine, mida peetakse tõhusaks antioksüdandiks

2. taimepigment

antrakoos
[nimisõna, substantiiv]
1. kivisöetolmu sissehingamisest põhjustatud kopsuhaigus

2. söetolmust põhjustatud kopsutolmumus

antraks
[nimisõna, substantiiv]
taimtoiduliste loomade ja inimese äge nakkushaigus

antrakt
[nimisõna, substantiiv]
1. pikem paus etenduse, kontserdi vms osade vahel

2. paus etenduse osade vahel

antratseen
[nimisõna, substantiiv]
1. kivisöetõrvast saadav värvusetu kristalne aine, värvainete sünteesimisel tarvitatav aromaatne süsivesinik

2. aromaatne süsivesinik kivisöetõrvas

antratsiit
[nimisõna, substantiiv]
1. väga kõva läikivmust süsinikurikkaim kivisüsi

2. hea kivisüsi

antree
[nimisõna, substantiiv]
piduliku menüü vaheroog, mida pakutakse nt supi ja põhiroa vahel

antrekoot
[nimisõna, substantiiv]
1. praetud lihalõik veise selja keskosast

2. praetud veiselihalõik

antreprenöör
[nimisõna, substantiiv]
1. teatri-, tsirkuse- vms etendusi korraldav eraettevõtja

2. etendusasutuse pidaja

antropofaag
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta:) inimliha sööja

2. inimliha sööja

antropofaagia
[nimisõna, substantiiv]
1. inimliha kasutamine toiduna

2. inimliha söömine

antropofüüt
[nimisõna, substantiiv]
taimeliik, mille levikule on inimtegevus soodsat mõju avaldanud

antropogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline ajastu, uusaegkonna noorim, praegugi jätkuv osa, mille kestel kujunesid ladestu kivimid

2. uusaegkonna noorim ajastu

antropogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese tekitatud, inimtegevuse tagajärjel tekkinud

2. inimese loodud v tekitatud

antropogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese põlvnemine ja kujunemine

2. inimese põlvnemine

antropogeograafia
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevuse ja geograafilise keskkonna vastastoimet uuriv teadusharu

antropohoor
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese tegevusega hrl tahtmatult levitatud või sissetoodud taimeliik

2. võõrsilt sissetoodud taimeliik

antropohooria
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine inimese vahendusel (nt toidu või riietusega, külvi kaudu)

2. taimede levimine inimese abil

antropoid
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesele ehituselt lähim ahv (nt šimpans, gorilla)

2. inimesetaoline ahv

antropologism
[nimisõna, substantiiv]
filosoofiline suund, mille lähtepunkt ja objekt on inimene

antropoloog
[nimisõna, substantiiv]
antropoloogia eriteadlane

antropoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis uurib inimest kui kultuurikandjat ning maailma rahvaid, nende kultuurilisi iseärasusi, ühiskondlikke ja kultuuriloolisi suhteid

2. inimeseteadus

antropomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese keha ja selle osade või vastavate luude mõõtmise metodoloogia

2. vastavad mõõtmised

3. inimkeha mõõtmine

antropomorfiseerima
[tegusõna, verb]
1. loomale, olendile või asjale inimese kuju ja omadusi omistama

2. inimese kuju ja omadusi andma

antropomorfism
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese omaduste omistamine esemeile, loomadele, loodusnähtustele, jumalaile

2. inimese omaduste ülekandmine looduse objektidele

antropomorfne
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimesekujuline, inimesena kujutletav või kujundatud

2. inimesetaoline, inimkujuline

antroponomastika
[nimisõna, substantiiv]
isikunimesid käsitlev teadus

antroponüüm
[nimisõna, substantiiv]
inimese nimi (hrl ees- ja perekonnanimi, mõnes traditsioonis ka isanimi)

antroponüümia
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala isikunimed

antroponüümika
[nimisõna, substantiiv]
isikunimesid käsitlev teadus

antroposoofia
[nimisõna, substantiiv]
inimest jumalustav usulis-müstiline õpetus, mille on loonud Rudolf Steiner

antropotseen
[nimisõna, substantiiv]
geoloogiline ajajärk, mille kestel mõjutab Maa biosfääri kõige rohkem inimliik, inimese ajajärk

antropotsentriline
[omadussõna, adjektiiv]
inimest kõige keskmena käsitlev

antropotsentrism
[nimisõna, substantiiv]
vaade, arusaam, mille järgi inimene on universumi keskpunkt ja arenemise lõppeesmärk

antrozooloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharude vaheline valdkond, mis hõlmab inimeste ja loomade vastastikust suhtlust ning selle mõlemapoolset mõju

antsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. veider, kentsakas, isevärki

2. uhke, uhkeldav, kergatslik

antšar
[nimisõna, substantiiv]
1. mürgise mahlaga troopikapuu

2. troopikapuu

antud
[omadussõna, adjektiiv]
see, millest või kellest kõneldakse, millele või kellele on tekstis osutatud vms

anturaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi lähedalt seotud isikud, lähedalseisjad

2. lähedased isikud

antus
[nimisõna, substantiiv]
miski endastmõistetavalt eksisteeriv (loodusest antu), asjaolu, olukord vms, mida võetakse tõsikindla eelduse või teadmisena

antvärk
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne käsitööline või alam ametimees

2. saksik inimene

antvärklik
[omadussõna, adjektiiv]
peenutsev

anum
[nimisõna, substantiiv]
1. nõu või riist millegi mahutamiseks, hoidmiseks

2. ese, mille sees saab midagi hoida, näiteks kauss, vaas või ämber

anuma
[tegusõna, verb]
härdalt paluma

anuubis
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas elutsev tumehalli karvastiku, musta näo ja mustade peopesade ning jalataldadega ahv

anuuria
[nimisõna, substantiiv]
1. kuse eritumise lakkamine

2. kuse eritumatus

aoaeg
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune (hämar) aeg enne päikesetõusu

aoeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. varahommikune, enne päikesetõusu toimuv

2. koidueelne

aoid
[nimisõna, substantiiv]
kutseline laulik Homerose-eelses Kreekas

aokuma
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune, aoaegne punetav valgus idataevas enne päikesetõusu

aolinn
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegse linnamäe, linnuse ümber tekkinud peamiselt kaubavahetusega tegelenud asula

aopuna
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune, aoaegne punetav valgus idataevas enne päikesetõusu

aordiahend
[nimisõna, substantiiv]
(kaasasündinud südamerike:) aordi ahenemine arterite väljumiskoha lähedal, aordi koarktatsioon

aort
[nimisõna, substantiiv]
suure vereringe suurim arter

aortiit
[nimisõna, substantiiv]
1. suure vereringe suurima arteri (aordi) põletik

2. aordipõletik

aovalge
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune, aoaegne hämar (punetav) valgus enne päikesetõusu

aovalgus
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune, aoaegne hämar (punetav) valgus enne päikesetõusu

apaatia
[nimisõna, substantiiv]
tundeelu (haiguslik) tuimenemine ning võimetus reageerida mis tahes sündmusele, igasuguste soovide ja huvide puudumine

apaatne
[omadussõna, adjektiiv]
apaatia seisundis olev, tuim ja osavõtmatu

apaatsus
[nimisõna, substantiiv]
tundeelu (haiguslik) tuimenemine ning võimetus reageerida mis tahes sündmusele, igasuguste soovide ja huvide puudumine

apagoogiline
[omadussõna, adjektiiv]
väite väärust näitav

apama
[tegusõna, verb]
1. mingit vedelikku suuga võtma ja alla neelama

2. mingit vedelikku suuga võtma ja alla neelama

aparaadiehitus
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguseid väiksemaid keeruka ehitusega seadmeid tootev masinaehituse haru

aparaadihingamine
[nimisõna, substantiiv]
koomas või narkoosis patsientide hingamine hingamisaparaadi abil, mille korral aparaat teeb kogu hingamistöö patsiendi eest ise ära

aparaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla otstarbega, hrl keeruka ehitusega tehniline seade (nt meditsiinis, füüsikas, elektroonikas)

2. keerulise ehitusega seade, millel on spetsiaalne otstarve

3. seade

aparaatne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl taastus- või iluraviga seoses:) teatavaid elektriseadmeid rakendav

aparatšik
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude ajal:) kommunistlikule parteile ustav ametnik või parteitöötaja

aparatuur
[nimisõna, substantiiv]
mingil erialal, mingiks tegevuseks kasutatavad tehnilised seadmed või nende süsteem

aparell
[nimisõna, substantiiv]
1. kail või laeval paiknev enamasti reguleeritava kõrgusega pealesõidutee laevale

2. laevalt allalastav platvorm või sild sisse- või väljasõiduks

apartement
[nimisõna, substantiiv]
1. esinduslik korter

2. mitmest toast koosnev luksuslik eluruum (nt hotellis)

apartheid
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvastiku jaotamine rassitunnuse järgi ja värvilise elanikkonna õiguste piiramine

2. rassistlik diskrimineerimine

apartment
[nimisõna, substantiiv]
korter vm eluruum

apašisärk
[nimisõna, substantiiv]
tagant püstise kraega meestesärk

apašš
[nimisõna, substantiiv]
suurlinnakelm, röövel, huligaan

apatiidimaak
[nimisõna, substantiiv]
apatiiti sisaldav kivim

apatiit
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige levinum fosforit sisaldav mineraal

2. superfosfaadi toore

apatosaurus
[nimisõna, substantiiv]
1. ürgajal elanud suur, 5 meetri kõrgusele ulatuva pika kaelaga taimtoiduline hiidsisalik

2. väljasurnud hiidsisalik

apatriid
[nimisõna, substantiiv]
kodakondsuseta isik

apatš
[nimisõna, substantiiv]
1. apatši (ehk lõunaatapaski) keeli kõneleva ja sarnase kultuuriga indiaani hõimurühma liige

2. indiaani hõimu liige

apeks
[nimisõna, substantiiv]
millegi tipp, tipus olev osa

apell
[nimisõna, substantiiv]
üleskutse, märgukiri

apellant
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes esitab edasikaebuse apellatsioonikohtusse

apellatiiv
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna (või nimisõnaühend), mis nimetab eset, nähtust vms vastavalt selle kuulumisele mingisse liiki, klassi (nt loom, puu, lennujaam)

apellatsioon
[nimisõna, substantiiv]
edasikaebus või edasikaebamine apellatsioonikohtusse

apellatsioonikohus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema astme kohus, kus alama astme kohtu otsus sisuliselt läbi vaadatakse (ning uus otsus tehakse)

apellatsioonkaebus
[nimisõna, substantiiv]
edasikaebus või edasikaebamine apellatsioonikohtusse

apellatsioonprotest
[nimisõna, substantiiv]
prokuröri protest esimese astme kohtu otsuse peale teise astme kohtule

apelleerima
[tegusõna, verb]
1. (apellatsioonikohtusse) edasi kaebama

2. palve või kaebusega kõrgema instantsi või organi poole pöörduma

3. edasi kaebama

apelsin
[nimisõna, substantiiv]
1. apelsinipuu mahlakas ning aromaatne oranž vili

2. ümmargune oranž puuvili, millel on paks koor

apelsinikoor
[nimisõna, substantiiv]
apelsini paks krobe koor (kasutatakse nt maitseainena, sukaadi komponendina)

apelsinikoorenahk
[nimisõna, substantiiv]
tselluliidile omane krobe nahk, milles on lohukesed ja mügarikud

apelsinilõik
[nimisõna, substantiiv]
viil apelsini

apelsininahk
[nimisõna, substantiiv]
tselluliidile omane krobe nahk, milles on lohukesed ja mügarikud

apelsinipuu
[nimisõna, substantiiv]
kerajate oranžikate viljade ja nahkjate lehtedega igihaljas viljapuu

apelsinisukaad
[nimisõna, substantiiv]
suhkrusiirupis klaasjaks keedetud apelsinikooretükid, mida kasutatakse hrl magusates küpsetistes

apelsiniviil
[nimisõna, substantiiv]
viil apelsini

apendiks
[nimisõna, substantiiv]
jämesoole algusosa (umbsoole) taandarenenud väike umbne rippuv ots

apenditsiit
[nimisõna, substantiiv]
ussripikus tekkinud põletik

apepsia
[nimisõna, substantiiv]
1. seedimise puudulikkus või nõrkus

2. seedepuudulikkus

aperioodiline
[omadussõna, adjektiiv]
mitte korrapäraselt korduv

aperitiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. isu ergutav alkohoolne jook, mida pakutakse hrl enne sööki, nt absint, vermut

2. isu ergutav alkohoolne jook

apertseptsioon
[nimisõna, substantiiv]
taju sõltuvus inimese psüühilisest seisundist, kogemustest vm

apertuur
[nimisõna, substantiiv]
valgust läbilaskev ava optilises süsteemis (nt teleskoobil, kaameral), selle läbimõõt

apetiit
[nimisõna, substantiiv]
1. soov, tahtmine süüa

2. soov, tahtmine süüa

apetiitlik
[omadussõna, adjektiiv]
söögiisu tekitav

apetiitne
[omadussõna, adjektiiv]
söögiisu tekitav

apikaal
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) keeletipu abil hääldatav häälik (eesti keeles d, l, n, s, t)

apikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
tipupoolne, tipus asetsev

apikotoomia
[nimisõna, substantiiv]
hambajuure tipu kirurgiline eemaldamine, juhul kui juurekanalite korduv ravi ei anna tulemusi

apilak
[nimisõna, substantiiv]
1. mesilasema toitepiimast valmistatud toniseeriv toidulisand

2. mesilaspiima preparaat

aplaager
[nimisõna, substantiiv]
1. tööst, aktiivsest tegevusest kõrval olek

2. tööst v aktiivsest tegevusest kõrval olek

aplaasia
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi elundi või koe arenematus või puudumine

2. elundi v koe puudumine v arenematus

aplaava
[nimisõna, substantiiv]
lärmakas möll, suur segadus või skandaal

aplalt
[määrsõna, adverb]
ahnelt, täitmatult, aplust ilmutavalt

aplamisi
[määrsõna, adverb]
ahnelt, täitmatult, aplust ilmutavalt

aplanaat
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne fotoobjektiiv, mis koosneb kahest liitläätsest

aplasti
[määrsõna, adverb]
ahnelt, täitmatult, aplust ilmutavalt

aplaus
[nimisõna, substantiiv]
1. pihkude plaksu(de)ga kokkulöömine heakskiidu- või poolehoiuavaldusena

2. selle heli

aplausitorm
[nimisõna, substantiiv]
tormiline, mürisev aplaus

aplikaat
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) üks kolmest koordinaadist (lisaks abstsissile ja ordinaadile), mis määravad punkti asendi ruumis koordinaadistiku suhtes

aplikaator
[nimisõna, substantiiv]
ravimi, tupetampooni vm õigele kohale manustamise instrument, paigaldaja

aplikaattelg
[nimisõna, substantiiv]
kolmemõõtmelise koordinaatteljestiku kolmas koordinaattelg

aplikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
alusmaterjalile kinnitatud riidest, vildist, nahast vms materjalist kujunditega pinnakaunistus

aplikatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrmede järjestus ja sobitus muusikariista mängimisel

2. sõrmede järjestus ja sobitus

aplitseerima
[tegusõna, verb]
ravimit kasutama või manustama

aplodeerima
[tegusõna, verb]
heakskiidu-, poolehoiu-, tänuavaldusena käsi plaksutama

aplodisment
[nimisõna, substantiiv]
1. pihkude plaksu(de)ga kokkulöömine heakskiidu- või poolehoiuavaldusena

2. selle heli

aplomb
[nimisõna, substantiiv]
1. (liialdatud) enesekindlus või -usaldus esinemisel

2. enesekindel, tähelepanu nõudev esinemine

apnoe
[nimisõna, substantiiv]
hingamise ajutine katkestus (nt une ajal)

apodiktiline
[omadussõna, adjektiiv]
vastuvaidlematu, ümberlükkamatu

apofaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
eituse kaudu kirjeldatav, rõhutatult eitav

apofoonia
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) indoeuroopa keeltes reeglipärane täishäälikute vaheldus samas tüves, nt binden, band, gebunden saksa keeles

apofüüs
[nimisõna, substantiiv]
luust väljaulatuv moodustis kõõluste ja sidemete kinnituskohal, luu jätke

apofüüt
[nimisõna, substantiiv]
pärismaine taimeliik, mille levikule on inimtegevus soodsat mõju avaldanud (nt orashein)

apogaamia
[nimisõna, substantiiv]
mõnede taimede ja loomade mittesuguline paljunemisviis, mille puhul embrüo areneb lootekoti teistest rakkudest

apogee
[nimisõna, substantiiv]
Kuu (või Maa tehiskaaslase) orbiidi Maast kaugeim punkt

apokalüpsis
[nimisõna, substantiiv]
1. maailma lõpp hrl religioosse nägemuse, ilmutusena

2. ilmutuslik maailma lõpp

apokalüptik
[nimisõna, substantiiv]
apokalüpsisesse, maailmalõpu saabumisse, uskuja ja selle kuulutaja

apokalüptiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. maailma lõpuga seotud, maailma lõppu ennustav

2. ilmutuslik, salapäraselt prohvetlik

apokoop
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas, grammatikas:) hääliku(te) kadumine sõna lõpust keele ajaloolises arengus

apokriin
[nimisõna, substantiiv]
higi, mida eritavad näärmed, mis on kaenla all või mujal sarnastes kinnistes piirkondades

apokriiva
[nimisõna, substantiiv]
1. Piibli kanoonilisest tekstist välja jäetud osa (nt Juuditi raamat, Peetruse evangeelium)

2. Piibli osa

apokriivaraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. Piibli kanoonilisest tekstist välja jäetud osa (nt Juuditi raamat, Peetruse evangeelium)

2. Piibli osa

apokromaat
[nimisõna, substantiiv]
(optikas:) objektiiv, mille kromaatiline kujutise moonutus on eriti väike

apokrüüf
[nimisõna, substantiiv]
1. Piibli kanoonilisest tekstist välja jäetud osa (nt Juuditi raamat, Peetruse evangeelium)

2. Piibli osa

apokrüüfiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. Vana Testamendi mittekanoonilisse lisasse ehk apokriivasse kuuluv

2. apokriivasse, apokrüüfi puutuv

3. kahtlane, ebaehtne

apokrüüfne
[omadussõna, adjektiiv]
1. Vana Testamendi mittekanoonilisse lisasse ehk apokriivasse kuuluv

2. apokriivasse, apokrüüfi puutuv

3. kahtlane, ebaehtne

apoliid
[nimisõna, substantiiv]
kodakondsuseta isik

apoliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
poliitikast kõrval seisev või sellest hoiduv, poliitikaga mitte seotud

apollo
[nimisõna, substantiiv]
ilus, kauni kehaehitusega mees

apollonlik
[omadussõna, adjektiiv]
korrastatult harmooniline, selge, tasakaalukas

apollooniline
[omadussõna, adjektiiv]
korrastatult harmooniline, selge, tasakaalukas

apologeet
[nimisõna, substantiiv]
mingi õpetuse, süsteemi vm kaitsja või õigustaja

apologeetika
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi õpetuse, süsteemi vm seisukohtade kaitsmine ja õigustamine

2. erapoolik õigustamine v kaitsmine

apoloog
[nimisõna, substantiiv]
õpetliku iseloomuga muinasjutt, valmitaoline loomajutt

apoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi kaitsmiseks, õigustamiseks või ülistamiseks mõeldud kiri või peetud kõne

2. õigustus

3. ülistus

apomiksis
[nimisõna, substantiiv]
mittesuguline paljunemine (nt partenogenees, apogaamia)

apomorfiin
[nimisõna, substantiiv]
oksendamist tekitav aine

aponeuroos
[nimisõna, substantiiv]
lai õhuke kiletaoline kõõlus

apooria
[nimisõna, substantiiv]
1. raskesti lahendatav v lahendamatu probleem

2. nõutus, kahtlemine, raskesti lahendatav või lahendamatu probleem

apopleksia
[nimisõna, substantiiv]
äkki tekkiv aju veresoonte ummistus või lõhkemine, mille tõttu on häiritud aju verevarustus ning aju ei saa piisavalt hapnikku ja toitaineid

apoplektiline
[omadussõna, adjektiiv]
ajurabandusele kalduv, sellele viitav või kalduv

apoptoos
[nimisõna, substantiiv]
loomorganismi rakkudes toimiv protsess, mille käigus hävitatakse nakatunud, vigased vm moel ebanormaalsed rakud

aposiopees
[nimisõna, substantiiv]
1. pooleli jäetud lause, mille puhul mõte jääb lõpuni välja ütlemata (nt „Küll ma sulle ...”)

2. pooleli jäetud lause

apositsioon
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) nimisõnaline täiend, mis nimetab mingit tunnust esile tõstes sama objekti kui põhisõnagi (nt proua ühendis proua Luks)

apostaasia
[nimisõna, substantiiv]
usust taganemine

apostel
[nimisõna, substantiiv]
üks Jeesuse kaheteistkümnest lähimast õpilasest (nt Matteus, Siimon, Juudas Iskariot), kes tema õpetust levitas

apostellik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Jeesuse õpilastest ehk apostleist lähtuv, nende õpetuse pärane

2. paavstlik, piiskoplik

apostelvend
[nimisõna, substantiiv]
kristlik lahkusuline keskaegses Põhja-Itaalias, kes toetas kiriku naasmist apostelliku lihtsuse juurde

aposterioorne
[omadussõna, adjektiiv]
kogemusel põhinev

apostill
[nimisõna, substantiiv]
tunnistus, millega kinnitatakse dokumendile alla kirjutanud isiku pädevust ning mis jääb püsivalt dokumendi külge

apostillima
[tegusõna, verb]
dokumenti sellele alla kirjutanud isiku pädevust tõendava tunnistusega (ehk apostilliga) kinnitama, sellise tunnistusega varustama

apostlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Jeesuse õpilastest ehk apostleist lähtuv, nende õpetuse pärane

2. paavstlik, piiskoplik

apostoolik
[nimisõna, substantiiv]
kristlik lahkusuline keskaegses Põhja-Itaalias, kes toetas kiriku naasmist apostelliku lihtsuse juurde

apostrofeerima
[tegusõna, verb]
poeetilise üttega ehk apostroofiga kellegi või millegi poole pöörduma

apostroof
[nimisõna, substantiiv]
märk ’ hrl tähe järel, sellest veidi kõrgemal

apostroof
[nimisõna, substantiiv]
ilukõneline pöördumine kellegi või millegi mittejuuresoleva poole, hrl kirjandusteoses (nt Laena mulle kannelt, Vanemuine!)

apoteem
[nimisõna, substantiiv]
korrapärase hulknurga keskpunktist küljeni tõmmatud ristlõik

apoteetsium
[nimisõna, substantiiv]
kottseente ja samblike paljunemisorgan

apoteoos
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne sündmuse, isiku või idee (avalik) ülistamine

2. ülistamine

appassionato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kirglikult

appellation
[nimisõna, substantiiv]
õiguslikult määratletud ja kaitstud ala, mis on mõeldud viinamarjade kasvatamiseks teatava veini, konjaki vm alkohoolse joogi jaoks (nt Prantsusmaal Rhône'i org, Cognac, Ungaris Tokaj)

appi
[määrsõna, adverb]
kellelegi töös, tegevuses või ohu korral abiks

appihüüd
[nimisõna, substantiiv]
hüüdmine, et keegi tuleks appi, kisa abi saamiseks

appihüüe
[nimisõna, substantiiv]
hüüdmine, et keegi tuleks appi, kisa abi saamiseks

appikarje
[nimisõna, substantiiv]
hüüdmine, et keegi tuleks appi, kisa abi saamiseks

appike
[hüüdsõna, interjektsioon]
(aitab rõhutada ehmatust, hämmastust, mõistmatust vm tunnet)

appikene
[hüüdsõna, interjektsioon]
(aitab rõhutada ehmatust, hämmastust, mõistmatust vm tunnet)

appikutse
[nimisõna, substantiiv]
palve abistamiseks, teade abivajamise kohta

appiminek
[nimisõna, substantiiv]
kedagi aitama, abistama asumine

appitulek
[nimisõna, substantiiv]
kedagi aitama, abistama saabumine

approbatur
[nimisõna, substantiiv]
1. nõuetele vastav, mõne maa ülikoolis tarvitatav hinne (vastab „rahuldavale“)

2. õppeaine alamaste

apr
1. aasta 4. kuu, põhjapoolkeral teine kevadkuu

2. aasta 4. kuu

apreteerima
[tegusõna, verb]
1. tekstiiltooteid, nahka või muid materjale viimistlema sobiva elastsuse, pehmuse või jäikuse ja veekindluse andmiseks

2. riiet, nahka vm viimistlema

aprett
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend riidele või nahale nõutavate omaduste (sileduse, nõtkuse, läike) andmiseks

2. aprettimisaine

aprettima
[tegusõna, verb]
1. tekstiiltooteid, nahka või muid materjale viimistlema sobiva elastsuse, pehmuse või jäikuse ja veekindluse andmiseks

2. riiet, nahka vm viimistlema

apretuur
[nimisõna, substantiiv]
1. aprettimine

2. aprettimise tulemus

3. aprett

aprikoos
[nimisõna, substantiiv]
1. aprikoosipuu oranžikas magus luuvili

2. virsikust väiksem pehme ümmargune puuvili, mille sees on kivi ning mis on pealt kollane

aprikoosipuu
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Aasias ja Hiinas, ka Vahemere maades kasva(tata)v magusate oranžikate luuviljadega puu

aprikoosiõli
[nimisõna, substantiiv]
aprikoosiseemnetest pressitud õli, mida kasutatakse eeskätt kosmeetikatööstuses

aprill
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 4. kuu, põhjapoolkeral teine kevadkuu

2. aasta 4. kuu

aprillikuine
[omadussõna, adjektiiv]
aprillile omane või sel kuul esinev, toimuv

aprillikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 4. kuu, põhjapoolkeral teine kevadkuu

2. aasta 4. kuu

aprillimäss
[nimisõna, substantiiv]
1. (Tallinnas 2007. aasta kevadel Pronkssõduri teisaldamisest ajendatud vandaalitsemise ja aprillirahutuste kohta)

2. seoses Pronkssõduri teisaldamisega Tallinnas 27.–28. aprillil 2007 toimunud rahutused ja vandaalitsemine

aprillinali
[nimisõna, substantiiv]
hrl 1. (ka 30.) aprillil tehtav rahvalik nali, mis seisneb kellegi ninapidivedamises, luiskelooga kuhugi saatmises või midagi tegema panemises

aprillirahutus
[nimisõna, substantiiv]
massirahutus Eestis 26.–29. aprillil 2007, mis olid ajendatud Tallinnas Tõnismäel asunud säilmete väljakaevamise plaanist ja Pronkssõduri teisaldamiskavast

aprioorne
[omadussõna, adjektiiv]
kogemusest sõltumatu, kogemusele eelnev

aprioorsus
[nimisõna, substantiiv]
kogemusest sõltumatus, kogemusele eelnevus

apriorism
[nimisõna, substantiiv]
idealistlik õpetus, mis peab teadvuse aprioorseteks vormideks aega, ruumi ja põhjuslikkust

aprobatsioon
[nimisõna, substantiiv]
heakskiitmine, kõlblikuks tunnistamine, kinnitamine

aprobeerima
[tegusõna, verb]
heaks kiitma, kõlblikuks tunnistama

aproksimatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte päris, vaid enam-vähem täpne või õige

2. sellist tulemust andev

3. mitte päris täpne või õige

aproksimatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi suuruse ligikaudne väärtus

2. ligikaudne väärtus

aproksimeerima
[tegusõna, verb]
(suhete, teatud sarnasusega seoses:) lähedase(ma)ks tegema

apropriatsioon
[nimisõna, substantiiv]
omastamine, enda valdusse haaramine

aproprieerima
[tegusõna, verb]
omastama, enda valdusse haarama

aproprieerimine
[nimisõna, substantiiv]
omastamine, enda valdusse haaramine

aps
[nimisõna, substantiiv]
eksitus, viga, eksimus

apsakas
[nimisõna, substantiiv]
eksitus, viga, eksimus

apsakas
[omadussõna, adjektiiv]
rahutu, kärsitu, püsimatu

apsat
[nimisõna, substantiiv]
1. tugiosa jalatsi kanna all

2. osa jalanõu all, millele kand toetub

apsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. poolringikujulise või hulknurkse põhiplaaniga eenduv hooneosa hrl kiriku idaküljel (enamasti altari paigutamiseks)

2. poolringjas juurdeehitis kirikus

apsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. taevakehale lähim või temast kaugeim punkt elliptilisel orbiidil, millel tiirleb tema gravitatsiooniväljas teine taevakeha (nt afeel ja periheel)

2. tsentraalkehast lähim v kaugeim punkt

apteegikaal
[nimisõna, substantiiv]
apteekides kasutatud lihtne käes hoitav rippuvate kaussidega võrdõlgne kangkaal, käsikaal

apteegikaan
[nimisõna, substantiiv]
1. aadrilaskmiseks kasutatav kaan

2. verelaskmiseks

apteegikett
[nimisõna, substantiiv]
rühm sama ärinimega apteeke, mis kuuluvad samale omanikule, nt mõnele rahvusvahelisele farmaatsiakontsernile

apteegikosmeetika
[nimisõna, substantiiv]
koostöös arstide ja allergoloogidega väljatöötatud, sageli raviva toimega ilutooted

apteegindus
[nimisõna, substantiiv]
apteekide tegutsemise valdkond, selle põhimõtted ja korraldus

apteegitill
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere piirkonnast pärinev aniisilõhnaline ravim-, salati- ja maitsetaim

apteegitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
farmateut, proviisor vm apteegis töötav inimene

apteegivõrk
[nimisõna, substantiiv]
ravimeid jt meditsiinikaupu müüvate asutuste kogum

apteek
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus ravimite jt meditsiinikaupade müügiks

2. varemalt eeskätt asutus ravimite valmistamiseks

3. pood, mis müüb ravimeid ja teisi meditsiiniga seotud kaupu

apteeker
[nimisõna, substantiiv]
1. erialase haridusega apteegitöötaja, farmatseut või proviisor

2. inimene, kelle töö on apteegis ravimeid müüa

apteekriabiline
[nimisõna, substantiiv]
abitöötaja endisaegsetes apteekides

apteekriamet
[nimisõna, substantiiv]
(apteekri töö kohta)

apteer
[nimisõna, substantiiv]
1. (linnul:) kattesulgedeta ala suleväljakute vahel

2. kattesulgedeta ala linnul

aptsih
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi aevastust

aptsihh
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi aevastust

apvelling
[nimisõna, substantiiv]
rannikulähedase mere süvakihtidest pärineva külma vee tõus pinnakihtidesse

ar
semi keel, mida kõneldakse Lähis-Idas ja Põhja-Aafrikas peamiselt islamiriikides

araabia
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
araablaste, araabia kultuuri või keelega seotud

araabiakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. araabia keeles kõneldud või kirjutatud

2. araabia keelt kasutav

araabialik
[omadussõna, adjektiiv]
araablastele või araabia keelele omane

araabiapärane
[nimisõna, substantiiv]
araablastele või araabia keelele omane

araabika
[nimisõna, substantiiv]
Araabia kohvipuult saadav kohv

araablane
[nimisõna, substantiiv]
araabia keelt kõneleva rahva liige

araablanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost araablane

araalia
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasias, Põhja-Ameerikas ja Austraalias kasvav dekoratiivne puu, põõsas, poolpõõsas või rohttaim

2. lõunamaine taim

araat
[nimisõna, substantiiv]
Mongoolia rändkarjakasvataja

arabesk
[nimisõna, substantiiv]
1. keerukalt põimunud stiliseeritud lehe- ja väänlamotiividega taimornament

2. stiliseeritud taimornament

arabeskne
[omadussõna, adjektiiv]
1. arabeski(de)ga kaunistatud, arabeskidest koosnev

2. arabeskina põimunud, vigurlik

3. arabeskidega kaunistatud, nendest koosnev

4. vigurlik

arabinoos
[nimisõna, substantiiv]
taimekummides sisalduv vees lahustuv magus suhkur

arabiseerima
[tegusõna, verb]
araabiapäraseks muutma

arabiseeruma
[tegusõna, verb]
araabia keelt, kultuuri ja elulaadi omandama, araabialikuks muutuma

arabism
[nimisõna, substantiiv]
keeleline araabiapärasus mõnes muus keeles

arabist
[nimisõna, substantiiv]
araabia keele ja kultuuri tundja

arabistika
[nimisõna, substantiiv]
1. araabia keelt ja kultuuri käsitlev teadusharu

2. araabia keele, kirjanduse ja kultuuri uurimine

aragoniit
[nimisõna, substantiiv]
1. hele mineraal, mida leidub pärli- jt limuste karpide pealmises pärlmutterkihis

2. kaltsiumkarbonaadi erim

arahhis
[nimisõna, substantiiv]
1. liblikatiibu meenutavate õitega (lähis)troopikapõõsa söödav seeme, mis valmib mulda tunginud kaunas

2. pähkel, millel on õhuke koor ja mis kasvab maa sees

arahnoidiit
[nimisõna, substantiiv]
1. aju kõvakesta all oleva õhukese läbikumava kesta põletik

2. ämblikuvõrkkesta põletik

arahnoloog
[nimisõna, substantiiv]
ämblikke uuriv teadlane

arahnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
ämblikke uuriv zooloogia haru

arak
[nimisõna, substantiiv]
aniisimaitseline traditsiooniline kange alkohoolne jook Lähis-Idas ja Põhja-Aafrikas (nt Iraagis, Süürias, Liibanonis, Iisraelis)

araktšejevlus
[nimisõna, substantiiv]
(18. sajandi lõpu ja 19. sajandi alguse Vene keisririigis:) despotismi, omavoli ja vägivalla režiim, mida juhtis keiser Aleksander I soosik kindral Aleksei Araktšejev

aralt
[määrsõna, adverb]
kõhklevalt, kohmetunult, kartusega

aramea
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
aramealaste või aramea keelega seotud

aramealane
[nimisõna, substantiiv]
Araabia poolsaarelt Süüriasse ja Mesopotaamiasse valgunud semiidi rändhõimude liige

arapaima
[nimisõna, substantiiv]
1. Amazonase jõestikus elav suurim mageveekala

2. suur mageveekala

arapp
[nimisõna, substantiiv]
1. haarang

2. äkkhaarang

ararauna
[nimisõna, substantiiv]
eresinise ülapoole ja kollase alapoolega ning musta noka ja kurgualusega papagoi Lõuna-Ameerikas

arastama
[tegusõna, verb]
araks tegema

arastuma
[tegusõna, verb]
araks muutuma

araukaan
[nimisõna, substantiiv]
ühe Kesk-Tšiili lõunaosas elava indiaani rahva liige

araukaaria
[nimisõna, substantiiv]
1. Austraalias ja Lõuna-Ameerikas kasvav väärtusliku puiduga okaspuu, Eestis toataim

2. lõunamaine okaspuu

aravereline
[omadussõna, adjektiiv]
loomult kartlik, natuke arg

aravõitu
[omadussõna, adjektiiv]
veidi arg

arbaa
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe suure rattaga (hobu)veok Kesk-Aasias, Kaukaasias ja Krimmis

2. nelja rattaga suur pikk veovanker Lõuna-Ukrainas

3. veok Kaukaasias, Krimmis ja mujal

arbalett
[nimisõna, substantiiv]
1. vibu ja laega (idamaist päritolu) keskaegne laskeriist

2. vibupüss

arbiiter
[nimisõna, substantiiv]
1. vahekohtunik, kes valitakse poolte vastastikusel kokkuleppel, et aidata vaidlust lahendada

2. vahemees, vahekohtunik

3. kohtunik

arbiter
[nimisõna, substantiiv]
1. vahekohtunik, kes valitakse poolte vastastikusel kokkuleppel, et aidata vaidlust lahendada

2. vahemees, vahekohtunik

3. kohtunik

arbitraarne
[omadussõna, adjektiiv]
isiklikul heaksarvamisel põhinev, kellegi suvast lähtuv

arbitraaž
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu kohtuväline organ, mis on moodustatud õigusliku vaidluse lahendamiseks

arbitraažikohus
[nimisõna, substantiiv]
teatava valdkonna juures töötav erikomisjon, kes aitab lahendada selle valdkonnaga seotud vaidlusi ilma kohtumenetluseta

arboreetum
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude puu- ja põõsaliikide ning -vormidega aed või park õppe- või teadusotstarbeks

2. puuliikide õppeaed v -park

arborist
[nimisõna, substantiiv]
puuhoolduse spetsialist, kes hooldab asula- ja pargipuid

arboristika
[nimisõna, substantiiv]
1. puude hooldust käsitlev teadus

2. vastav eriala ametikoolis

arboritsiid
[nimisõna, substantiiv]
võsatõrjeks kasutatav mürkkemikaal

arbuja
[nimisõna, substantiiv]
1. nõidusvahendite abil ennustaja

2. ennustaja, nõid

arbulööja
[nimisõna, substantiiv]
1. nõidusvahendite abil ennustaja

2. ennustaja, nõid

arbuma
[tegusõna, verb]
1. nõidusvahendite abil ennustama või liisku heitma

2. ennustama, nõiduma

arbuus
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ümmargune, magus ja mahlane punaka lihaga köögivili

2. suur ümmargune vili, mis on pealt kõva ja rohelise koorega ning seest punane, mahlane ja pisikeste mustade seemnetega

arbuusilõik
[nimisõna, substantiiv]
viil arbuusi

arbuusiviil
[nimisõna, substantiiv]
viil arbuusi

ardenn
[nimisõna, substantiiv]
1. Belgia Ardennidest pärit tugev ja vastupidav raskeveohobune

2. ardenni hobune

ardente
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:)kuumalt, tuliselt

are
[omadussõna, adjektiiv]
1. selge, selgesti eristatav, kindlate piirjoontega

2. selge, selgete piirjoontega

areaal
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus mingi taime- või loomaliik esineb või on esinenud

areekapalm
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav puu, mille üht liiki kasvatatakse peamiselt punast värvainet sisaldavate seemnete pärast, Eestis toataim

areekapähkel
[nimisõna, substantiiv]
beetli-areekapalmi seeme, mida kasutatakse ergutava toimega närimisainena (eriti Lõuna- ja Kagu-Aasias)

areen
[nimisõna, substantiiv]
esinemis- või võitlusväljak (nt tsirkuseetendusteks, härjavõitlusteks)

areen
[nimisõna, substantiiv]
süsivesinik, mis sisaldab benseenitumma sisaldavat, benseenist tuletatud (ehk aromaatset) ühendit

arekeel
[nimisõna, substantiiv]
lihtsustatud, kergesti loetav ja mõistetav keel (nt lugema õppivate laste, erivajadustega inimeste tarvis)

areldi
[määrsõna, adverb]
kõhklevalt, kohmetunult, kartusega

arend
[nimisõna, substantiiv]
kasvamise või arenemise tulemus, arenenud moodustis

arendaja
[nimisõna, substantiiv]
ehitusettevõte, mis projekteerib ja ehitab terviklikult välja mingi maa-ala ja hoonestuse (koos tänavate, veevärgi ja muude rajatistega) või renoveerib mingi hoone(rühma)

arendama
[tegusõna, verb]
1. mingit valdkonda, teatavaid tegevusi ja oskusi (vähehaaval) paremaks, täiuslikumaks muutma, midagi edasi viima või soodustama

2. paremaks tegema, kõrgemale tasemele viima

Ühendtegusõnad: edasi arendama, edasi arendama, välja arendamavälja arendama

arendatav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on võimalik (vähehaaval) paremaks muuta

arendatavus
[nimisõna, substantiiv]
arendamise võimalikkus

arendatus
[nimisõna, substantiiv]
arendamise teel saavutatud seisund

arendav
[omadussõna, adjektiiv]
teatavaid oskusi ja võimeid (vähehaaval) paremaks, täiuslikumaks muutev, kellegi arengut edasi viiv või soodustav

arendus
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala ja hoonestuse terviklik projekteerimine ja väljaehitamine (koos tänavate, veevärgi ja muude rajatistega) või mingi hoone(rühma) renoveerimine

arendusdirektor
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte või asutuse arendamist, tegevuse laiendamist, tulevikuprojekte ja riskide hindamist korraldav juht

arendusjuht
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte või asutuse arendamist, tegevuse laiendamist, tulevikuprojekte ja riskide hindamist korraldav juht

arenduskeskus
[nimisõna, substantiiv]
hrl piirkondlik ettevõte või organisatsioon, mis toetab ja nõustab oma piirkonna ettevõtlust, elukestvat õpet, vaba aja sisustamist vms

arenduskäik
[nimisõna, substantiiv]
millegi arendamise kulg

arendusprojekt
[nimisõna, substantiiv]
projekt, mis on suunatud nt uute teadmiste hankimisele, millegi uue väljatöötamisele, millegi muutmisele

arendustegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl uutel teadmistel põhinevate rakenduste loomine (nt uute toodete tegemine, uute teenuste juurutamine)

2. teadusuuringute tulemuste rakendamine (nt uute toodete tegemine, uute teenuste juurutamine)

arendustöö
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi arendamiseks tehtav töö

arenema
[tegusõna, verb]
1. kindla seesmise suunaga muutuma, hrl edenema tõusujoones, madalamalt kõrgemale või lihtsamalt keerukamale

2. järjest (paremaks) muutuma

3. millekski kujunema

Ühendtegusõnad: edasi arenema, edasi arenema, välja arenemavälja arenema

arenematu
[omadussõna, adjektiiv]
hrl vaimselt vähe arenenud või puudulik

arenemine
[nimisõna, substantiiv]
edenemine, edasiminek

arenemiskäik
[nimisõna, substantiiv]
arenemise kulg

arenemisruum
[nimisõna, substantiiv]
võimalus (vähehaaval) paremaks muutuda, võimalus täieneda või areneda

arenemistee
[nimisõna, substantiiv]
(arengu, arenemise, selle suuna või viisi kohta)

arenemistsükkel
[nimisõna, substantiiv]
1. areng organismi mingist elujärgust järglaste sama järguni

2. selline perioodiliselt korduv osa

arenemisvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
võimeline arenema (ja muutuma)

arenemisvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
võimetu arenema (ja muutuma)

arenemisõpetus
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis uurib sugurakke, viljastamist ja loote arenemist

arenenud
[omadussõna, adjektiiv]
edasijõudnud, kõrgel tasemel olev

areng
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla seesmise suunaga muutumine, hrl edenemine tõusujoones, madalamalt kõrgemale või lihtsamalt keerukamale

2. millegi või kellegi (paremaks) muutumine või kasv aja jooksul

3. arenemine, edenemine

4. arenemistase

5. arenemistulemus

arenguabi
[nimisõna, substantiiv]
majandusabi ja oskusteabe vahendamine arengu- ja üleminekumajandusega maadele

arengubioloog
[nimisõna, substantiiv]
arengubioloogia eriteadlane

arengubioloogia
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis uurib kõiki muutusi organismis kogu elutsükli vältel, viljastumisest surmani

arenguetapp
[nimisõna, substantiiv]
(ühiskonna, riigi, asutuse vms kohta:) arenemise ajajärk

arenguhäire
[nimisõna, substantiiv]
looteperioodil või lapseeas tekkinud kõrvalekalle kesknärvisüsteemi, elundkonna, luustiku vms arengus

arenguhüpe
[nimisõna, substantiiv]
kiire ja järsk üleminek kellegi või millegi arengus

arengujoon
[nimisõna, substantiiv]
millegi üldine siht või kujunemise suund

arengujärk
[nimisõna, substantiiv]
arengu üks astmeid

arengukava
[nimisõna, substantiiv]
põhjalikul analüüsil põhinev, hrl pikemaid tuleviku tegevusplaane sisaldav dokument

arengukoostöö
[nimisõna, substantiiv]
üleminekumajandusega riikidele partnerluse korras antav majanduslik või materiaalne toetus mõne teise riigi või organisatsiooni poolt

arengukäik
[nimisõna, substantiiv]
arenemise kulg

arenguline
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi või millegi arenguga seotud, sellest tulenev

arengulugu
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi kujunemine ja muutumine läbi aegade

2. selle protsessi kirjeldus

arengumaa
[nimisõna, substantiiv]
majanduslikult vähe arenenud, seetõttu (võimalusel) kiiresti arenev riik

arengupeetus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese (vaimse, kehalise) arengu aeglustumine või pidurdumine, mahajäämus arengus

2. arengupeetus

arengupidur
[nimisõna, substantiiv]
edenemist takistav, tagasi hoidev asjaolu või inimene

arenguprogramm
[nimisõna, substantiiv]
teatava valdkonna arendamiseks, täienduskoolituseks vms mõeldud hrl riigi, fondi vm (rahvusvahelise) ühenduse rahastatud kava

arengupsühholoog
[nimisõna, substantiiv]
inimese arengu põhjustele ja protsessidele keskenduv psühholoog

arengupsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia haru, mis uurib inimese arengut alates viljastamisest surmani, keskendudes arengu põhjustele ja protsessidele

arengupuue
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik puudujääk psüühilises või vaimses arengus

arenguriik
[nimisõna, substantiiv]
majanduslikult vähe arenenud, seetõttu (võimalusel) kiiresti arenev riik

arenguromaan
[nimisõna, substantiiv]
tegelaskuju arenemist kujutav romaan

arenguruum
[nimisõna, substantiiv]
võimalus (vähehaaval) paremaks muutuda, võimalus täieneda või areneda

arenguspiraal
[nimisõna, substantiiv]
(järjestikuste (korduvate) pööretega kulgeva arengu kohta)

arengustaadium
[nimisõna, substantiiv]
arengu üks astmeid

arengustsenaarium
[nimisõna, substantiiv]
asjade, olukorra võimalik või eeldatav arengukäik

arengusuund
[nimisõna, substantiiv]
üldine siht, kallak, kuhupoole asjad liiguvad

arengutase
[nimisõna, substantiiv]
teatav, aste, järk kellegi või millegi arengus

arengutee
[nimisõna, substantiiv]
(arengu, arenemise, selle suuna või viisi kohta)

arengutreener
[nimisõna, substantiiv]
eriettevalmistusega isik, kes aitab partnerlusel põhineva treeningu käigus leida lahendusi, kuidas saavutada isiklikku ja/või ametialast kasvu ning muutustega toimetulekut

arengutreening
[nimisõna, substantiiv]
inspireerival ja loomingulisel partnerlusel põhinev treening, mis keskendub eesmärkide seadmisele, tulemuste loomisele ja isiklike muutustega toimetulekule

arengutsükkel
[nimisõna, substantiiv]
1. areng organismi mingist elujärgust järglaste sama järguni

2. selline perioodiliselt korduv osa

arenguvestlus
[nimisõna, substantiiv]
õpilase või töötaja arengu ning õpi- või töötulemuste arutelu (õpilase, õpetaja ja lapsevanema või töötaja ja juhi vahel)

areomeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist vedelike tiheduse määramiseks

areool
[nimisõna, substantiiv]
rinnanibu ümbritsev tumedam ala

areopaag
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem kohus muistses Ateenas

2. muistse Ateena kohus

arest
[nimisõna, substantiiv]
1. lühiajaline vabadusekaotuslik karistus

2. selline karistus eelvangistusena

3. vahistus, lühiajaline vahi all pidamine

arestant
[nimisõna, substantiiv]
1. arreteeritu, vahialune

2. vahistatu, vahialune

arestikamber
[nimisõna, substantiiv]
ruum arreteeritute lühiajaliseks kinnipidamiseks

arestima
[tegusõna, verb]
kohtuotsusega vara üles kirjutama ning selle käsutamist keelama

arestimaja
[nimisõna, substantiiv]
asutus arreteeritute lühiajaliseks kinnipidamiseks

aretaja
[nimisõna, substantiiv]
sordiaretaja või tõuaretaja

aretama
[tegusõna, verb]
uusi taimesorte või loomatõugusid looma või olemasolevaid parandama

Ühendtegusõnad: edasi aretama, edasi aretama, välja aretamavälja aretama

aretamine
[nimisõna, substantiiv]
uute taimesortide ja loomatõugude loomine

aretis
[nimisõna, substantiiv]
aretamise tulemus, aretatud sort (või tõug)

aretusaed
[nimisõna, substantiiv]
aed sordiaretustööks

aretusjaam
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, kus tegeldakse uute sortide väljatöötamise ja arendamisega

aretusliin
[nimisõna, substantiiv]
1. (sordiaretuses:) ühe isetolmleva taime järglased

2. (tõuaretuses:) ühe isassugulooma järglased

aretusloom
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusloom, keda kasvatatakse aretuse eesmärgil

aretusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
tõuaretuses kasutatav sperma, munarakk või embrüo

aretusmeetod
[nimisõna, substantiiv]
võtete kogum taimesordi või loomatõu parandamiseks või kujundamiseks

aretussort
[nimisõna, substantiiv]
kultuurtaimeks aretatud taimeliigi sort

aretustuumik
[nimisõna, substantiiv]
karjast tõuaretuseks eraldatud väärtuslike loomade rühm

aretustõug
[nimisõna, substantiiv]
aretuse teel kujunenud loomade kogum, mida iseloomustavad ühtne põlvnemine ning ühesugused pärilikud omadused

aretustöö
[nimisõna, substantiiv]
sordi- ja tõuaretus, sellega seotud praktiline ja teoreetiline tegevus

aretusväärtus
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusloomalt tema järglastele edasiantavate geenide väärtus, mis avaldub järglaste keskmises toodangus

aretusühing
[nimisõna, substantiiv]
aretust juhtiv organisatsioon

arg
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergesti hirmu tundev, hädaohtu kartev, tegutseda mitte julgev

2. selline, kes hakkab kergesti kartma, hirmu tundma

argaania
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Aafrikas kasvav väiksemat kasvu sõlmeline puu, mille oliivisarnastest viljadest saadakse argaaniaõli

argaaniapuu
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Aafrikas kasvav väiksemat kasvu sõlmeline puu, mille oliivisarnastest viljadest saadakse argaaniaõli

argaaniaõli
[nimisõna, substantiiv]
argaaniapuu viljadest pressitud õli, mida kasutatakse toiduainena, kosmeetikatööstuses ja meditsiinis

argali
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk- ja Sise-Aasia kõrgmäestike suur pruunikas lammas

2. uluklammas

argentaan
[nimisõna, substantiiv]
vasest, niklist ja tsingist koosnev metallisulam, mis näib hõbedana, liik uushõbedat

argentiinlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Argentina kodanik või elanik

2. Argentina päritolu inimene

argentiinlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost argentiinlane

argentiit
[nimisõna, substantiiv]
hõbedat ja väävlit sisaldav mineraal, üks tähtsamaid hõbedamaake

argiaskeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi igapäevane tegevus (nt söögitegemine, tööleminemine, koristamine)

2. mingi igapäevane tegevus, nt söögitegemine, töölesõitmine, koristamine vms

argielu
[nimisõna, substantiiv]
1. igapäevane elu oma toimetuste ja askeldustega

2. igapäevane elu, argielu, argipäev

argiese
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane tarbeese

argihall
[nimisõna, substantiiv]
üksluine igapäevaelu

argihallus
[nimisõna, substantiiv]
üksluine igapäevaelu

argiinimene
[nimisõna, substantiiv]
lihtne, tavaline inimene, kes tegeleb igapäevaste asjadega

argikeel
[nimisõna, substantiiv]
igapäevases suhtluses (nii kirjas kui ka kõnes) kasutatav, ametlikust keelest vabam keel

argikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
igapäevases suhtluses kasutatav, neutraalsest või ametlikust keelekasutusest vabamasse registrisse kuuluv

argikultuur
[nimisõna, substantiiv]
argipäevaste, iseenesest mõistetavate asjade ja nähtuste kogum (massikultuur, kommunikatsioon, inimsuhted ja kõik muu inimestega seonduv) ning nende tekkimine, muutumine

argilliit
[nimisõna, substantiiv]
1. vees leondumatu kõvastunud savikivim, savi, setete või muda tihenemise tagajärjel tekkinud settekivim

2. kõvastunud savikivim

argimiljöö
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane elukeskkond

argimure
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaeluga, eluoluga seotud probleem või kohustus

argimõistus
[nimisõna, substantiiv]
võime aru saada igapäevastest, enesestmõistetavatest asjadest

argimõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaste teadmiste, argielu tasandil toimiv mõtlemine (vastandatult teaduslikule mõtlemisele)

argimütoloogia
[nimisõna, substantiiv]
tänapäevased müüdid, tõena levitatavad liialdatud kujutelmad kellestki või millestki

argine
[omadussõna, adjektiiv]
ilma erilisuse ja särata, alati ühtmoodi (ja töiselt) esinev, toimiv või toimuv (vastandatuna nt pühapäevasele)

arginiin
[nimisõna, substantiiv]
valgu koostisse kuuluv osaliselt asendamatu aminohape

argipsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
elu jooksul omandatud teadmised inimese hinge- ja vaimuelu nähtuste, käitumise kohta, nt rahvatarkused

argipäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mil tegeldakse mingi igapäevase asjaga, hrl töötatakse (vastandina puhke- või pidupäevale)

argipäevaaskeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi igapäevane tegevus (nt söögitegemine, tööleminemine, koristamine)

2. mingi igapäevane tegevus, nt söögitegemine, töölesõitmine, koristamine vms

argipäevane
[omadussõna, adjektiiv]
ilma erilisuse ja särata, alati ühtmoodi (ja töiselt) esinev, toimiv või toimuv (vastandatuna nt pühapäevasele)

argipäevaselt
[määrsõna, adverb]
töö- või argipäevale, argisele sündmusele vastavalt või kohaselt

argipäevastama
[tegusõna, verb]
argipäevaseks, argiseks tegema, romantikast vabastama

argipäevasus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, milles puudub erilisus, millele on iseloomulikud sisseharjunud, kindlaks kujunenud kombed või tegevused

argipäeviti
[määrsõna, adverb]
tööpäevadel, igal tööpäeval

argiriietus
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaseks kandmiseks mõeldud, nt tööl või kodus kantav riietus

argirutiin
[nimisõna, substantiiv]
igapäevased korduvad tegevused kodus, tööl vm

argirõivas
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaseks kandmiseks mõeldud riietusese

argistama
[tegusõna, verb]
argipäevaseks, argiseks tegema, romantikast vabastama

argisus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, milles puudub erilisus, millele on iseloomulikud sisseharjunud, kindlaks kujunenud kombed või tegevused

argitanu
[nimisõna, substantiiv]
Muhu rahvariiete (lootsikukujuline) tanu

argiteadvus
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane mõtlemine, iseenesest mõistetavad asjad

argitoimetus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi igapäevane tegevus (nt söögitegemine, tööleminemine, koristamine)

2. mingi igapäevane tegevus, nt söögitegemine, töölesõitmine, koristamine vms

argiümbrus
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane elukeskkond, selle aineline külg

arglema
[tegusõna, verb]
arglik olema

arglev
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülearu tagasihoidlik, end häbenev, kohmetunud, natuke arg

2. väga tagasihoidlik, natuke arg

arglik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülearu tagasihoidlik, end häbenev, kohmetunud, natuke arg

2. väga tagasihoidlik, natuke arg

arglikkus
[nimisõna, substantiiv]
liigselt tagasihoidlik, kohmetunud olek

arglikult
[määrsõna, adverb]
kõhklevalt, kohmetunult, kartusega

argne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülearu tagasihoidlik, end häbenev, kohmetunud, natuke arg

2. väga tagasihoidlik, natuke arg

argonaut
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Kreeka mütoloogias:) kangelane, Kolchisest kuldvillakut tagasi toomas käinud laeva Argo meeskonna liige

2. argosõitja

argoo
[nimisõna, substantiiv]
1. mingile inimrühmale omane erikeel, sotsiaalselt eristuv keelekasutus

2. erikeel

argoon
[nimisõna, substantiiv]
õhus leiduv väärisgaas, keemiline element järjenumbriga 18

argoosõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis kuulub mingi inimrühma erikeelde

argooväljend
[nimisõna, substantiiv]
väljend, mis kuulub mingi inimrühma erikeelde

argotism
[nimisõna, substantiiv]
väljend, mis kuulub mingi inimrühma erikeelde

argpüks
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene (vm olend), kes on loomult arg, kartlik, kes kardab midagi teha

2. inimene, kes ei ole julge ja kes hakkab kergesti kartma

argpükslik
[omadussõna, adjektiiv]
tegutseda, otsustada mitte julgev, argpüksile omane või iseloomulik

argpükslikkus
[nimisõna, substantiiv]
kartus tegutseda ja otsustada

argpükslus
[nimisõna, substantiiv]
kartus tegutseda ja otsustada

argpüksus
[nimisõna, substantiiv]
kartus tegutseda ja otsustada

argselt
[määrsõna, adverb]
vargsi, salakesi

argsi
[määrsõna, adverb]
vargsi, salakesi

arguma
[tegusõna, verb]
araks muutuma

argument
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjendatud seisukoht, väide tõestusvahendina (nt arutluses, väitluses)

2. põhjend

argumentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. väitele, mõttekäigule vms põhjenduse või põhjenduste esitamine, hrl et oma seisukohta tõestada või millelegi vastu vaielda

2. sellised põhjendatud seisukohad ehk argumendid kogumina

argumenteerima
[tegusõna, verb]
1. väitele, mõttekäigule vms põhjendust või põhjendusi esitama, hrl et oma seisukohta tõestada või millelegi vastu vaielda

2. põhjendama

argumenteeritult
[määrsõna, adverb]
põhjendatud seisukohti ehk argumente esitades

argus
[nimisõna, substantiiv]
arg või ülemäära tagasihoidlik olek

arh
1. hooneid ja muid rajatisi ning ruumilist keskkonda planeeriv ja projekteeriv isik

2. inimene, kelle töö on planeerida ja kavandada hooneid

arhaar
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk- ja Sise-Aasia kõrgmäestike suur pruunikas lammas

2. uluklammas

arhaikum
[nimisõna, substantiiv]
1. Maa geoloogilise ajaloo vanim suurim ajavahemik, mis algas üle 4,2 miljardi aasta tagasi ning kestis umbes 1,7 miljardit aastat

2. ürgaegkond

arhailine
[omadussõna, adjektiiv]
kaugemasse minevikku kuuluv, möödunud ajale omane

arhaiseerima
[tegusõna, verb]
vanamoelisi vorme kasutama, vanaaegset jäljendama

arhaism
[nimisõna, substantiiv]
1. vananenud keelend või kasutusel olevast kõne- ja kirjakeelest kõrvale jäänud keelend

2. vananenud keelend

arhaistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaugemasse minevikku kuuluv, väljenduslaadilt vanamoeline

2. vanapäratsev

arhantroop
[nimisõna, substantiiv]
inimese eellane, üks ahvinimesi, kelle luid on leitud 1960-ndatel Kreekas, Petralona koobastes

arhantroopus
[nimisõna, substantiiv]
inimese eellane, üks ahvinimesi, kelle luid on leitud 1960-ndatel Kreekas, Petralona koobastes

arhantropus
[nimisõna, substantiiv]
inimese eellane, üks ahvinimesi, kelle luid on leitud 1960-ndatel Kreekas, Petralona koobastes

arhe
[nimisõna, substantiiv]
teatav ainurakne mikroorganism, kelle rakus puuduvad rakutuum ja teised membraaniga ümbritsetud organellid

arhegoon
[nimisõna, substantiiv]
1. sammal-, sõnajalg- ja paljasseemnetaimede emassuguorgan

2. taimede emassuguorgan

arheoastronoomia
[nimisõna, substantiiv]
interdistsiplinaarne uurimisvaldkond, mis otsib ja tõlgendab seoseid inimloodud monumentide, sümbolite, mustrite, rituaalide ja astronoomia vahel, samuti kirjeldab muistseid observatooriume, ajaarvamis- ja kalendrisüsteeme vms

arheofüüt
[nimisõna, substantiiv]
taimeliik, mis on inimtegevuse tulemusena võõrsilt sisse toodud enne nüüdisaega (Eestis nt rukkilill)

arheogeneetika
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib arheoloogilisest materjalist eraldatud DNAd ning rekonstrueerib kunagi elanud organismide genoome

arheograafia
[nimisõna, substantiiv]
kirjalike ajalooallikate kirjeldamist ja väljaandmist käsitlev ajaloo abiteadus

arheokeemia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib arheoloogilist materjali keemia vahendite ja meetoditega

arheoloog
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogia asjatundja

arheoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib inimühiskonda ja selle ajalugu inimtegevuse tagajärjel tekkinud aineliste tõendite põhjal

arheoloogiakogu
[nimisõna, substantiiv]
teaduskogu, mille moodustavad arheoloogilised leiud ning neid puudutav arhiivimaterjal

arheoloogiamälestis
[nimisõna, substantiiv]
kaitse alla võetud muistis (nt asulakoht, kivikalme, looduslik pühapaik)

arheoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
inimühiskonna ajalukku kuuluvate, hrl väljakaevamistel leitavate aineliste tõenditega seotud

arheopterüks
[nimisõna, substantiiv]
hilisjuuras elutsenud algeline lind, mitmete tunnuste poolest roomajate ja pärislindude vahevorm

arheosoikum
[nimisõna, substantiiv]
Maa geoloogilise ajaloo vanim aegkond vana geoloogilise ajaarvamise skaala järgi

arhespoor
[nimisõna, substantiiv]
1. algkude, millest taimedel tekivad eosed või tolmuterad ja lootekott

2. taimede algkude

arhetüüp
[nimisõna, substantiiv]
(analüütilises psühholoogias:) inimkonna kollektiivsest alateadvusest lähtuv püsistruktuur, mis teadvuses avaldub universaalse motiivi või kujundina

arhierei
[nimisõna, substantiiv]
1. kreekakatoliku kiriku kõrgem vaimulik (piiskop, peapiiskop v metropoliit)

2. kreekakatoliku kiriku kõrgem vaimulik

arhifoneem
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) kaht või enamat foneemi esindav üldistav üksus nendes fonoloogilistes positsioonides, kus vaadeldavad foneemid ei vastandu (nt vormides lumi ~ lund esineb m-i ja n-i arhifoneem)

arhiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus või selle osakond, kus säilitatakse praktilise või teadusliku väärtusega dokumentaalseid materjale

2. asutus või asutuse osakond, kus säilitatakse praktilise või teadusliku väärtusega materjale

3. see materjalide kogu

4. asutus

5. säilitatavate dokumentide kogu

arhiiviaines
[nimisõna, substantiiv]
arhiivi(de)s leiduvad dokumendid, kirjad, käsikirjad, fotod ja muu materjal

arhiiviandmed
[nimisõna, substantiiv]
arhiivis talletatav informatsioon kellegi või millegi kohta

arhiividokument
[nimisõna, substantiiv]
arhiivis säilitatav dokument

arhiivifond
[nimisõna, substantiiv]
koos hoitavad omavahel loogiliselt või ajalooliselt seotud, eriti asutuse või isiku tegevuse käigus kujunenud dokumentaalsete materjalide kogu arhiivis

arhiivikilogramm
[nimisõna, substantiiv]
kilogrammi rahvusvaheline algeksemplar

arhiivima
[tegusõna, verb]
andmete säilituskoopiat arvutis või serveris talletama

arhiivimaterjal
[nimisõna, substantiiv]
arhiivi(de)s leiduvad dokumendid, kirjad, käsikirjad, fotod ja muu materjal

arhiivimeeter
[nimisõna, substantiiv]
meetri rahvusvaheline algeksemplar

arhiivindus
[nimisõna, substantiiv]
1. arhiivimaterjalide kogumist, säilitamist, korraldamist, kasutamist ja publitseerimist käsitlev ajaloo abiteadus

2. vastav tegevusharu

arhiiviteatis
[nimisõna, substantiiv]
arhiivimaterjalides sisalduvate andmete põhjal mingi sündmuse, teema või isiku kohta koostatud kirjalik või digitaalne teade

arhiivitoimik
[nimisõna, substantiiv]
arhiivis üheks kaustaks koondatud dokumentide kogum

arhiivraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogu kõigi teatud maal või keeles ilmunud trükiste kogumiseks ja põliseks säilitamiseks

arhimandriit
[nimisõna, substantiiv]
1. piiskopist madalam õigeusu vaimuliku tiitel

2. selle tiitli kandja, hrl mungakloostri ülem

arhipelaag
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm lähestikku asetsevaid saari

2. lähestikku asuvad saared

arhitekt
[nimisõna, substantiiv]
1. hooneid ja muid rajatisi ning ruumilist keskkonda planeeriv ja projekteeriv isik

2. inimene, kelle töö on planeerida ja kavandada hooneid

arhitektoon
[nimisõna, substantiiv]
konstruktivistlik, geomeetrilistest vormidest koosnev, ilma praktilise ülesandeta kunstiobjekt, arhitektuurne skulptuur

arhitektoonika
[nimisõna, substantiiv]
ehitise või skulptuuri rõhtsete ja püstsete osade kooskõlaline korraldatus

arhitektooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ehitise või skulptuuri elementide kooskõla arvestav ning taotlev

2. ehitusstiili ja -tehnika nõuetele vastav

arhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste eluks ja tegutsemiseks vajalikku ruumilist keskkonda kujundav, ehitisi ja muid rajatisi planeeriv ning projekteeriv looming

2. ehituskunst

arhitektuuriajaloolane
[nimisõna, substantiiv]
arhitektuuriajaloo uurija

arhitektuuriansambel
[nimisõna, substantiiv]
ehitiste ja muude rajatiste harmooniline rühm

arhitektuuribüroo
[nimisõna, substantiiv]
projekteerimise, detailplaneeringute koostamise ja sisekujundusega tegelev asutus

arhitektuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
arhitektuurisse puutuv, ehituskunstiga seotud

arhitektuuriloolane
[nimisõna, substantiiv]
arhitektuuriajaloo uurija

arhitektuurimälestis
[nimisõna, substantiiv]
minevikust säilinud arhitektuurilise väärtusega ehitis või rajatis (nt kõrtsihoone, linnamüür), mis on võetud kaitse alla

arhitektuuripärand
[nimisõna, substantiiv]
eelnenud aegadest pärinevad väärtuslikud ehitised

arhitektuuripärl
[nimisõna, substantiiv]
eriti kaunis hoone, ehituskunsti meistriteos

arhitektuurne
[omadussõna, adjektiiv]
arhitektuurisse puutuv, ehituskunstiga seotud

arhitraav
[nimisõna, substantiiv]
1. sambaile toetuv alumine rõhttala antiiktempli talastikus

2. sambaile toetuv rõhttala

arhivaal
[nimisõna, substantiiv]
arhiividokument (nt ürik, kaart, joonis, foto, film, heliplaat)

arhivaar
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi valdkonna või asutuse arhiivi korraldav spetsialist, arhiivinduse spetsialist

2. arhiiviametnik

arhiveerima
[tegusõna, verb]
andmete säilituskoopiat arvutis või serveris talletama

arhivist
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi valdkonna või asutuse arhiivi korraldav spetsialist, arhiivinduse spetsialist

2. arhiiviametnik

arhivolt
[nimisõna, substantiiv]
1. kaunistatud kaar, eriti romaani ja gooti portaalil

2. võlvkaare kaunistatud esikülg

arhont
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka, eriti Ateena kõrgem ametnik

ariett
[nimisõna, substantiiv]
väike aaria

ariidne
[omadussõna, adjektiiv]
kuiv, sademetevaene

arill
[nimisõna, substantiiv]
(mõnel taimel:) seemet osaliselt või täielikult ümbritsev lihakas, sageli erksat värvi kate (nt jugapuul, vesiroosil)

ariooso
[nimisõna, substantiiv]
1. laululis-retsitatiivne episood ooperis, oratooriumis või kantaadis

2. laululis-retsitatiivne episood ooperis

aristokraat
[nimisõna, substantiiv]
ülemkihti, kõrgemasse seisusesse kuuluv inimene

aristokraatia
[nimisõna, substantiiv]
1. ülemkiht, valitseva klassi eesõigustatud osa

2. valitseva klassi ülemkiht

aristokraatlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülemkihti, kõrgemasse seisusesse kuuluv

2. sellistele inimestele omane

aristokraatlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. aristokraatiale, kõrgemale seisusele omane käitumis-, mõttelaad vms

2. suursugusus

aristokraatne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülemkihti, kõrgemasse seisusesse kuuluv

2. sellistele inimestele omane

aristokraatsus
[nimisõna, substantiiv]
1. aristokraatiale, kõrgemale seisusele omane käitumis-, mõttelaad vms

2. suursugusus

aristokratiseerima
[tegusõna, verb]
aristokraatliku(ma)ks tegema

aristokratism
[nimisõna, substantiiv]
aristokraatlik, suursugune olek, hoiak või käitumimismaneer

aritmeetika
[nimisõna, substantiiv]
arvude ning nendega sooritatavate tehete omadusi käsitlev matemaatika haru

aritmeetika
aritmeetikaga seotud, sellel põhinev, selle seadustest tulenev

aritmeetikatehe
[nimisõna, substantiiv]
arvudega sooritatav liitmis-, lahutamis-, korrutamis- või jagamistehe

aritmeetiline
[omadussõna, adjektiiv]
aritmeetikaga seotud, sellel põhinev, selle seadustest tulenev

aritmomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaaniline lauaarvuti, eeskätt nelja aritmeetikatehte sooritamiseks

2. lauaarvuti

arjergard
[nimisõna, substantiiv]
1. peajõudude taandumist kattev ja vaenlase edasitungi tõkestav väeosa

2. taandumist kattev väeosa

arkaad
[nimisõna, substantiiv]
1. sammastele või piilaritele toetuv kaarestik

2. kaarestik

arkaadkäik
[nimisõna, substantiiv]
käik, mida ühelt või mõlemalt poolt piirab kaaristu

arkaan
[nimisõna, substantiiv]
1. silmusega nöör hobuste, põtrade ja teiste loomade püüdmiseks

2. viskeling loomade püüdmiseks

arkatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. seina pinda kaunistav ja liigendav kaarte rida või kaart jäljendavate seinasüvendite rida

2. dekoratiivne petikkaaristu

arkebuus
[nimisõna, substantiiv]
1. laskmisel harkjalale toetuv käsitulirelv 14.–16. sajandil

2. tulirelv

arktiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhjanabalähedane, Arktikasse kuuluv või sealt pärinev

2. Arktikale omane või iseloomulik

arkusfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
kolmnurga külgede ja nurkade seose (ehk trigonomeetrilise funktsiooni) pöördfunktsioon (nt arkussiinus, arkustangens)

arlekiin
[nimisõna, substantiiv]
lihtsameelne, hrl kirjus kuues koomiline kuju Itaalia 16.–18. sajandi rahvakomöödias

arlekinaad
[nimisõna, substantiiv]
koomiline pantomiim arlekiini jt commedia dell’arte tegelaste osavõtul

arm
[nimisõna, substantiiv]
1. paranenud koekahjustuse (hrl haava) jälg

2. paranenud haavast jäänud jälg

arm
[nimisõna, substantiiv]
1. armastatu, kallim (ka pöördumis- või kõnetussõnana)

2. see, keda või mida sa armastad

3. armastatu

arm
indoeuroopa keel, mida kõneldakse Armeenias

armaada
[nimisõna, substantiiv]
1. suur laevastik või sõjamasinate (nt tankide, lennukite) kogum

2. suur sõjalaevastik

armanjakk
[nimisõna, substantiiv]
brändi, mis on valmistatud Edela-Prantsusmaal Armagnaci piirkonnas

armas
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga armastatud, kellegi südant, hinge liigutav, sinna kuuluv

2. väga armastatud

armastaja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on armunud

2. see, kes peab midagi väga kalliks või meeldivaks

armastajapaar
[nimisõna, substantiiv]
kaks teineteisesse armunud inimest

armastama
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi vastu armastust tundma, kedagi või midagi kalliks või meeldivaks pidama

2. kui sa kedagi armastad, siis sul on selle inimese vastu tugev hea tunne ja see inimene on sulle väga tähtis ja kallis

armastatu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, keda keegi (väga) armastab

armastatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, keda või mida hrl paljud armastavad

2. populaarne

armastav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes on kellessegi kiindunud, armastab kedagi, armastundest kantud, sellega iseloomustatav

armastet
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, keda või mida hrl paljud armastavad

2. populaarne

armastus
[nimisõna, substantiiv]
1. sügav kiindumus kellessegi või millessegi

2. eriline huvi millegi vastu

3. tugev hea tunne inimese vastu, kes on sulle väga tähtis ja kallis

4. eriline huvi mingi meeldiva asja või tegevuse vastu

armastusabielu
[nimisõna, substantiiv]
armastusel rajanev abielu

armastusavaldus
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi armastuse tunnistamine või väljendamine (nt väljaöelduna, kirjas)

armastusdraama
[nimisõna, substantiiv]
tõsise sisuga näidend armastusest

armastusfilm
[nimisõna, substantiiv]
armastusteemaline film, mängufilmi žanre

armastusintriig
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusteose tegevuse kulg, mis põhineb tegelaste omavaheliste armastussuhete vastasseisul

armastusjumal
[nimisõna, substantiiv]
üleloomulik olend või jumalus, kelle võimuses on korraldada inimeste omavahelisi armastussuhteid ning armastuse erinevaid väljendusviise

armastusjumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naisjumal, kelle võimuses on korraldada inimeste omavahelisi armastussuhteid ning armastuse erinevaid väljendusviise

armastuskiri
[nimisõna, substantiiv]
kiri, mille sisuks on soojade tunnete avaldamine

armastuskolmnurk
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus püsisuhtes oleval inimesel on tekkinud kõrvalsuhe

armastuslaul
[nimisõna, substantiiv]
laul armastusest

armastuslaulik
[nimisõna, substantiiv]
armastusest kõnelevate laulude või luuletuste autor

armastuslugu
[nimisõna, substantiiv]
inimestevahelisest armastusest ja sellega kaasnevast jutustav lugu

armastusluule
[nimisõna, substantiiv]
armastust, armuelamusi käsitlev luule

armastuslüürika
[nimisõna, substantiiv]
armastust, armuelamusi käsitlev luule

armastusromaan
[nimisõna, substantiiv]
armastusteemat, tundeid ja suhteid käsitlev romaan

armastussuhe
[nimisõna, substantiiv]
armastusel põhinev inimestevaheline suhe

armastusteema
[nimisõna, substantiiv]
armastusega seotud aines (nt kunstis, kirjanduses, muusikas)

armastustunne
[nimisõna, substantiiv]
armumise või sügava kiindumusega kaasnev tunne

armastusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. olekult lahke, kellegi suhtes heatahtlik, tähelepanelik ja abivalmis

2. lahke, abivalmis

armastusväärsus
[nimisõna, substantiiv]
heasoovlik ja tähelepanelik olek

armastusväärt
[omadussõna, adjektiiv]
1. olekult lahke, kellegi suhtes heatahtlik, tähelepanelik ja abivalmis

2. lahke, abivalmis

armatsema
[tegusõna, verb]
seksuaalvahekorras olema, vastastikku õrnusavaldusi jagama

armatuur
[nimisõna, substantiiv]
masinate vm seadmete juurde kuuluv varustus (nt standardsed abiseadised, mõõteriistad)

armatuuritööd
[nimisõna, substantiiv]
tööde kogum, mis hõlmab sarrusekarkasside valmistamise ja paigaldamise kas vormi või betoneerimiskohale

armatuurlaud
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriistade, lülitite ja näidikute alus (auto juhikabiinis, lennukis vm)

armatuurraud
[nimisõna, substantiiv]
terasest vm materjalist varras, mida kasutatakse raudbetooni sees konstruktsiooni tugevdamiseks

armee
[nimisõna, substantiiv]
1. riiki sõjalise tegevusega välisvaenlaste vastu kaitsev, rahu ajal kaitsevalmidust tagav ja väljaõpet andev relvastatud organisatsioon

2. riiklik organisatsioon, mis koosneb sõjalise väljaõppe saanud inimestest

3. selle iseseisev osa

armeekindral
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema ohvitseri sõjaväeline auaste mitmes riigis

armeekomandör
[nimisõna, substantiiv]
armeeväeüksuse ülem mitmes riigis

armeekomissar
[nimisõna, substantiiv]
kindralpolkovnikule ja armeekindralile vastav Punaarmee poliittöötaja auaste

armeekorpus
[nimisõna, substantiiv]
suur sõjaväeline väekoondis, mis koosneb diviisidest, eriotstarbelistest väeosadest ja tagalaüksustest

armeelane
[nimisõna, substantiiv]
armeesse kuuluv isik, nt armeesportlane

armeenia
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
armeenlaste või armeenia keelega seotud

armeeniakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. armeenia keeles kõneldud või kirjutatud

2. armeenia keelt kasutav

armeenlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Armeenia põhirahva liige

2. Armeenia kodanik või elanik

3. Armeenia päritolu inimene

armeenlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost armeenlane

armeeohvitser
[nimisõna, substantiiv]
tegevteenistuses, sõjaväes teeniv ohvitser

armeerima
[tegusõna, verb]
terasest vm materjalist vardaga või varrastega varustama, et midagi tugevdada

armeesportlane
[nimisõna, substantiiv]
armeesse, relvajõududesse kuuluv sportlane

armeeteenistus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeteenistus, eeskätt ajateenistus

armetu
[omadussõna, adjektiiv]
väga vilets, eriti kehvana mõjuv, sellisena haledust äratav

armetuke
[omadussõna, adjektiiv]
üsna haletsusväärne, hädises seisus

armetukene
[omadussõna, adjektiiv]
üsna haletsusväärne, hädises seisus

armetult
[määrsõna, adverb]
1. (teostuselt, välimuselt) viletsalt, väga kehvalt

2. räbaldunult

armetus
[nimisõna, substantiiv]
haletsusväärne, hädine olek

armiline
[omadussõna, adjektiiv]
armidega, arme täis, selline, kus on arme

armisong
[nimisõna, substantiiv]
kõhukelme (ja soolte) väljasopistus kirurgilise sisselõike juures

armistama
[tegusõna, verb]
haavu ja arme tekitama

armistuma
[tegusõna, verb]
haava paranemisel tekkiva sidekoega kattuma

armjakk
[nimisõna, substantiiv]
1. lai paksust riidest mantel (vene talupoegadel)

2. vene talupojavammus

armkasvaja
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsevast pinnast kõrgemaks vohanud sidekoeline nahapaksend (hrl armistunud haava kohal)

armkude
[nimisõna, substantiiv]
koekahjustuse paranemisel moodustuv tihedakiuline sidekude

armsake
[omadussõna, adjektiiv]
meeldiv ja kena, head tunnet tekitav

armsakene
[omadussõna, adjektiiv]
meeldiv ja kena, head tunnet tekitav

armsalt
[määrsõna, adverb]
1. lahkesti, sõbralikult, head tunnet tekitavalt

2. meeldivalt, lahkesti, sõbralikult

armsam
[nimisõna, substantiiv]
inimene, keda keegi (väga) armastab

armsasti
[määrsõna, adverb]
1. lahkesti, sõbralikult, head tunnet tekitavalt

2. meeldivalt, lahkesti, sõbralikult

armsus
[nimisõna, substantiiv]
1. meeldivus, sümpaatsus

2. lahkus, armastusväärsus

armuaeg
[nimisõna, substantiiv]
(halastusest antud) ajapikendus (hrl mingi ebameeldiva sündmuse, toimingu vms eel)

armuafäär
[nimisõna, substantiiv]
1. (lühem, pealispindsem) armusuhe

2. (lühem) armusuhe

armualune
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi armulikkust või soosingut nautiv inimene

2. kellegi armust eluga hakkama saav ja seetõttu ennast alaväärsena tundev inimene

armuand
[nimisõna, substantiiv]
heast tahtest, armu poolest antu

armuandmine
[nimisõna, substantiiv]
süüdimõistetu palvel talle mõistetud karistusest vabastamine või karistuse kergendamine riigipea sellekohase otsusega

armuandmispalve
[nimisõna, substantiiv]
süüdimõistetud inimese esitatud palve kergendada või tühistada tema karistus

armuasi
[nimisõna, substantiiv]
kõik armastuse või armumisega seotu, eriti armusuhted

armuavaldus
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi armastuse tunnistamine või väljendamine (nt väljaöelduna, kirjas)

armudraama
[nimisõna, substantiiv]
armuasjadest tingitud dramaatilised sündmused

armuelamus
[nimisõna, substantiiv]
sügav tunne, mille tekitab armumine või seksuaalsuhe

armuelu
[nimisõna, substantiiv]
elu erootiline, armastust ja seksuaalsuhteid puudutav valdkond

armuhaige
[omadussõna, adjektiiv]
armuvalus olev

armuheitlik
[omadussõna, adjektiiv]
halastav

armuheitmine
[nimisõna, substantiiv]
halastus

armuiha
[nimisõna, substantiiv]
suurenenud vajadus seksuaalvahekorra järele

armuintriig
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusteose tegevuse kulg, mis põhineb tegelaste omavaheliste armastussuhete vastasseisul

armujook
[nimisõna, substantiiv]
jook, millel usutakse olevat armastust äratav või seksuaalenergiat suurendav mõju

armujoovastus
[nimisõna, substantiiv]
ülisuure vaimustuse seisund, mille tekitab armumine

armukade
[omadussõna, adjektiiv]
1. armastatu truuduses kahtlev, armukadedust tundev

2. selline, kes on vihane või kurb, sest kardab kellegi armastust kaotada

armukadedus
[nimisõna, substantiiv]
piinav kahtlus armastatu truuduses, kartus või kadedus, et keegi teine on võitnud kalli inimese poolehoiu

armukadeduspiin
[nimisõna, substantiiv]
piinav armukadedusetunne

armukadestama
[tegusõna, verb]
kellegi peale armukade olema, kellegi vastu armukadedust tundma

armukadetsema
[tegusõna, verb]
kellegi peale armukade olema, kellegi vastu armukadedust tundma

armuke
[nimisõna, substantiiv]
1. kooseluväline (salajane) seksuaalpartner

2. kindel partner seksis väljaspool abielu

armukelm
[nimisõna, substantiiv]
internetis tegutsev pettur, kes armastust teeseldes petab inimestelt võltskontode kaudu raha välja

armukene
[nimisõna, substantiiv]
1. kooseluväline (salajane) seksuaalpartner

2. kindel partner seksis väljaspool abielu

armukirg
[nimisõna, substantiiv]
armumise ja seksuaalsuhetega kaasnev tugev meeleline iha

armukiri
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, millega valitseja või paavst annab mingi õiguse

2. ürik mingi eesõiguse andmiseks

armukolmnurk
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus püsisuhtes oleval inimesel on tekkinud kõrvalsuhe

armulauakarikas
[nimisõna, substantiiv]
armulaua talitusel kasutatav jalaga jooginõu

armulaualeib
[nimisõna, substantiiv]
armulaual jagatav nisujahust leivake

armulaualine
[nimisõna, substantiiv]
armulauast osavõtja

armulauariist
[nimisõna, substantiiv]
altarile armulauaks asetatav vahend (nt karikas, annetuste karp)

armulauavein
[nimisõna, substantiiv]
armulaual pakutav vein

armulaud
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu püha talitus (ehk sakrament), Jeesus Kristusest osasaamine pühitsetud leiva ja veini kujul

armulaul
[nimisõna, substantiiv]
(tundeküllane, kirglik) armastuslaul

armuleek
[nimisõna, substantiiv]
(kirgliku armastuse, armukire kohta)

armuleib
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi armust antava elatise või prii ülalpidamise kohta)

armuleivasööja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes elab kellegi teise antavast elatisest

2. see, kes elab teiste kulul

armulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. heatahtlik ja lahke

2. kellelegi halastav, kedagi säästev või kellelegi andeks andev

armulikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. (üleolev) heatahtlikkus

2. soosing

armuline
[omadussõna, adjektiiv]
halastav, andestav, helde, armulik

armulugu
[nimisõna, substantiiv]
(seksuaalvahekorda hõlmav) kahe inimese sügav armumine

armuma
[tegusõna, verb]
1. kellessegi või millessegi (äkki, erutust tundes) kiinduma, kedagi või midagi armastama hakkama

2. kedagi armastama hakkama

Ühendtegusõnad: ära armumaära armuma

armumine
[nimisõna, substantiiv]
äkiline, erutav kiindumine kellessegi (või millessegi), armastama hakkamine

armumäng
[nimisõna, substantiiv]
1. flirtimine

2. mänglev armatsemine

armunu
[nimisõna, substantiiv]
armunud inimene

armunud
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes tunneb tugevat romantilist külgetõmmet kellegi vastu

2. romantilisi tundeid väljendav

3. selline, kes tunneb kellegi teise vastu tugevaid romantilisi tundeid

armunõu
[nimisõna, substantiiv]
nõuanne, õpetus armuasjade teemal

armupalang
[nimisõna, substantiiv]
väga intensiivse armastustunde väljendus, kirgliku armumise tunne

armupaluke
[nimisõna, substantiiv]
heast tahtest, armu poolest antu

armupant
[nimisõna, substantiiv]
endisajal armastatule armastuse märgiks ning kinnituseks tehtud kingitus

armupauk
[nimisõna, substantiiv]
käsitulirelvast tehtav lask, mis lõpetab piinades vaevleva olendi elu

armupiin
[nimisõna, substantiiv]
armumisest tulenev väga suur valu ja vaev

armurinne
[nimisõna, substantiiv]
(armuasjade kohta)

armuromaan
[nimisõna, substantiiv]
intiimsuhted vastassugupoolte vahel, armulugu või -seiklus

armurõõm
[nimisõna, substantiiv]
(seksi, seksuaalelu kohta)

armuseiklus
[nimisõna, substantiiv]
hrl lühiajaline, ootamatu, põnevusega seotud armuvahekord

armustama
[tegusõna, verb]
kellegi karistust kergendama või tühistama

armusuhe
[nimisõna, substantiiv]
(armumisel rajanev) seksuaalvahekordi ja seksuaalsust hõlmav inimestevaheline suhe

armusõna
[nimisõna, substantiiv]
(jumalasõna kohta)

armutegu
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusu Jumala) armastusest ja halastusest lähtuv heategu

armutu
[omadussõna, adjektiiv]
end kaastundest või südametunnistusest mitte eksitada laskev, ilma halastuseta

armutuhin
[nimisõna, substantiiv]
armumisega kaasnev suur vaimustus ja õhin

armutult
[määrsõna, adverb]
ilma halastuse ja kaasatundmiseta, mitte vähimatki armu andes

armutunne
[nimisõna, substantiiv]
armumise või sügava kiindumusega kaasnev tunne

armuvahekord
[nimisõna, substantiiv]
(armumisel rajanev) seksuaalvahekordi ja seksuaalsust hõlmav inimestevaheline suhe

armuvalu
[nimisõna, substantiiv]
armastusega seotud hingevalu

armuvanne
[nimisõna, substantiiv]
armastuse ja truuduse tõotamine

armuõpetus
[nimisõna, substantiiv]
evangeeliumi kuulutus patuse inimese õigeksmõistmisest Jumala ees

armuühendus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalsuhe

arni
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilise Aasia soistes metsades elav pühvel, kellel on saablit meenutavad sarved

2. Aasia veislane

arnika
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikas, Kesk- ja Ida-Euroopas kasvav kollaseõieline raviomadustega rohttaim

2. rohttaim

arnikatee
[nimisõna, substantiiv]
arnikaõitest ja -juurtest keedetav ravimtee

aromaatima
[tegusõna, verb]
1. healõhnaliseks tegema, lõhnavaid taimi või lõhnaaineid lisama

2. aroomiga varustama, healõhnaliseks tegema

aromaatne
[omadussõna, adjektiiv]
rikkaliku ja meeldiva lõhnaga

aromatiseerima
[tegusõna, verb]
1. healõhnaliseks tegema, lõhnavaid taimi või lõhnaaineid lisama

2. aroomiga varustama, healõhnaliseks tegema

aroom
[nimisõna, substantiiv]
(meeldiv) lõhn

aroomaine
[nimisõna, substantiiv]
aine, mida kasutatakse millelegi hea lõhna andmiseks, eriti parfümeerias, kosmeetika-, seebi- ja toiduainetööstuses

aroomiaine
[nimisõna, substantiiv]
aine, mida kasutatakse millelegi hea lõhna andmiseks, eriti parfümeerias, kosmeetika-, seebi- ja toiduainetööstuses

aroomikas
[omadussõna, adjektiiv]
rikkaliku ja meeldiva lõhnaga

aroomiküünal
[nimisõna, substantiiv]
lõhnaaine(te)ga aromatiseeritud küünal

aroomilamp
[nimisõna, substantiiv]
aroomi levitav lamp, mille ülaosas on aroomiõli sisaldava veega kausike, alaosas aga madal küünal, mis põledes vee ja õli segu soojendab

aroomisool
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud sool

aroomistama
[tegusõna, verb]
1. healõhnaliseks tegema, lõhnavaid taimi või lõhnaaineid lisama

2. aroomiga varustama, healõhnaliseks tegema

aroomiteraapia
[nimisõna, substantiiv]
alternatiivmeditsiini ravimeetod, mis põhineb taimsete õlide ja ekstraktide lõhna toimel

aroomiõli
[nimisõna, substantiiv]
hrl ruumide lõhnastamiseks, ka teraapias kasutatav lõhnav õli

aroomteraapia
[nimisõna, substantiiv]
alternatiivmeditsiini ravimeetod, mis põhineb taimsete õlide ja ekstraktide lõhna toimel

aroonia
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärinev tumedate mõrkjate marjadega lehtpõõsas, Eestis heki- või ilutaim

2. lehtpõõsas

aroruut
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmete troopiliste ja subtroopiliste taimede mugulaist saadav toidutärklis

2. toidutärklis

arp
[nimisõna, substantiiv]
1. nõiatrumm

2. sõela- või muukujuline nõidus- või ennustusvahend

arpedžo
[nimisõna, substantiiv]
1. akordi helide esitamine üksteise järel (madalamalt kõrgemale) nn murtud akordina

2. akordi helide kiire esitamine üksteise järel murtud akordina

arrak
[nimisõna, substantiiv]
1. kookosest, riisist ja suhkrust valmistatav (maitsestatud) viin Lõuna- ja Kagu-Aasias (nt Sri-Lankas, Filipiinidel, Indias, Nepalis)

2. Ida- ja Lõuna-Aasia viin

arranžeerima
[tegusõna, verb]
helitööd teisele orkestri-, pilli- või hääleliigile ümber seadma

arranžeering
[nimisõna, substantiiv]
heliteose töötlus ühelt pilli-, hääleliigilt või muusikastiililt teisele

arreteerima
[tegusõna, verb]
politsei poolt vahi alla võtma, hrl seoses süüteo kahtlustusega ja/või selle uurimisega

arreteerimine
[nimisõna, substantiiv]
politsei poolt vahi alla võtmine, hrl seoses süüteo kahtlustusega ja/või selle uurimisega

arreteerimiskäsk
[nimisõna, substantiiv]
korraldus kellegi vahistamiseks

arreteeritu
[nimisõna, substantiiv]
1. politsei poolt vahi alla võetud isik

2. vahi alla võetud isik

arretiir
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mille abil saab mingi liikuva mehhanismi liikumatult fikseerida, et see kandmisel või transportimisel ei vigastuks (nt kantavatel mõõteriistadel)

2. seadis mehhanismi liikuva osa peetamiseks

arrogantne
[omadussõna, adjektiiv]
ülbe, kõrk, häbematu

arrogants
[nimisõna, substantiiv]
ülbus, kõrkus, häbematus

arrogantselt
[määrsõna, adverb]
ülbelt, kõrgilt, häbematult

arrogantsus
[nimisõna, substantiiv]
ülbus, kõrkus, häbematus

arseen
[nimisõna, substantiiv]
hall rabe poolmetall, mille ühendid on väga mürgised, keemiline element järjenumbriga 33

arseenhape
[nimisõna, substantiiv]
värvitu mürgine aine, mis tekib teatavates lahustes

arseenik
[nimisõna, substantiiv]
rotimürgina kasutatav arseeni ja hapniku ühend

arseenimaak
[nimisõna, substantiiv]
arseeni sisaldav kivim

arseenimürgistus
[nimisõna, substantiiv]
arseeni põhjustatud mürgitus

arseenimürgitus
[nimisõna, substantiiv]
arseeni põhjustatud mürgitus

arsenaat
[nimisõna, substantiiv]
arseenhappe sool, mida kasutatakse nt värvimisel, nahaparkimisel

arsenal
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväe käitis relvade ja muu sõjavarustuse valmistamiseks, hooldamiseks ning hoidmiseks

arseniid
[nimisõna, substantiiv]
arseeni ja metalli ühend

arsenit
[nimisõna, substantiiv]
arseenishappe sool

arsenopüriit
[nimisõna, substantiiv]
1. raua, arseeni ja väävli ühend, tähtsamaid arseenimaake

2. arseenimaak

arsis
[nimisõna, substantiiv]
värsijala rõhuline (antiikajal rõhutu) osa

arssin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne pikkusmõõt 0,652 kuni 1,12 m, nt Venemaal 0,7112 m

arssinane
[omadussõna, adjektiiv]
ühe arssina pikkune

arssinapikkune
[omadussõna, adjektiiv]
ühe arssina pikkune

arssinapuu
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne arssinapikkune (17,21 cm) mõõdupuu (hrl riide mõõtmiseks)

arst
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema meditsiinilise haridusega inimene, kellele on antud õigus haigeid uurida ja ravi määrata

2. arst (kasutatakse sageli arsti perekonnanime ees)

3. inimene, kelle töö on haigeid ravida

arst
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema meditsiinilise haridusega inimene, kellele on antud õigus haigeid uurida ja ravi määrata

2. arst (kasutatakse sageli arsti perekonnanime ees)

3. inimene, kelle töö on haigeid ravida

arstiabi
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniteenus või meditsiiniteenuste süsteem

arstiaeg
[nimisõna, substantiiv]
kuupäev ja kellaaeg, mil saab minna arsti vastuvõtule, arstivisiidi aeg

arstiamet
[nimisõna, substantiiv]
(arsti töö kohta)

arstieetika
[nimisõna, substantiiv]
käitumise põhimõtted ja normid, mida arst peab järgima

arstikabinet
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalse sisseseadega ruum haigete vastuvõtuks

arstikraad
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis:) arstiõppe lõpetanule antav magistrikraad, mis põhineb bakalaureuse- ja magistriõppe integreeritud õppekaval

arstilkäik
[nimisõna, substantiiv]
käik arsti juurde

arstim
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis on mõeldud haiguse ravimiseks, ärahoidmiseks või haigussümptomite leevendamiseks

2. aine, mis parandab su tervist, kui sa haige oled

arstima
[tegusõna, verb]
ravima, ravitsema

arstindus
[nimisõna, substantiiv]
(meditsiinivaldkonna kohta)

arstipraksis
[nimisõna, substantiiv]
arsti erialane tegevus, tema teadmiste ning oskuste praktiline rakendus

arstipraktika
[nimisõna, substantiiv]
arsti erialane tegevus, tema teadmiste ning oskuste praktiline rakendus

arstipunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiabi andmise koht (nt asutuses, avalikel üritustel)

2. perearsti vastuvõtukoht (nt maa- vm väiksemas kohas)

arstiretsept
[nimisõna, substantiiv]
1. arsti (kirjalik) ettekirjutus, mille alusel patsiendile väljastatakse apteegist sobiv ravim

2. see, mille alusel saab apteegist teatud ravimeid osta

arstiriist
[nimisõna, substantiiv]
arsti erialases tegevuses kasutatav riist

arstirohi
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis on mõeldud haiguse ravimiseks, ärahoidmiseks või haigussümptomite leevendamiseks

2. aine, mis parandab su tervist, kui sa haige oled

arstiteadlane
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini eriteadlane

arstiteadus
[nimisõna, substantiiv]
inimese tervise kaitset ja tugevdamist, haigusi, nende vältimist, diagnoosimist ja ravi uuriv ja rakendav teadusharu

arstiteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
arstiteaduse, meditsiini alale kuuluv

arstitõend
[nimisõna, substantiiv]
arsti antud tõend inimese tervisliku seisundi kohta

arstitäht
[nimisõna, substantiiv]
1. arsti (kirjalik) ettekirjutus, mille alusel patsiendile väljastatakse apteegist sobiv ravim

2. see, mille alusel saab apteegist teatud ravimeid osta

arstivanne
[nimisõna, substantiiv]
arsti ametinimetuse saaja vandetõotus (hõlmab arsti kutse-eetika põhinõudeid)

arstivisiit
[nimisõna, substantiiv]
käik arsti juurde

arstiõpe
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis:) integreeritud bakalaureuse- ja magistriõpe, mille läbinu saab arstikraadi

arstkond
[nimisõna, substantiiv]
arstid, arstide kogu

arstlik
[omadussõna, adjektiiv]
arsti(de) ning meditsiiniasutuste töö ja tegevusega seotud

arstmed
[nimisõna, substantiiv]
ravimid, vatt, sidemed jm arstimisvahendid

arst-resident
[nimisõna, substantiiv]
arst, kes jätkab eriarsti õpinguid ülikooli residendiõppes ja samal ajal töötab selle eriala raviasutuses

art
rahvusvahelise lepingu nummerdatud osa

artefakt
[nimisõna, substantiiv]
(hrl arheoloogias, kultuuriuuringutes:) inimese tehtud või ümberkujundatud ese, nt tööriist, kunstiteos

artell
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne vabatahtliku ühinemise alusel loodud töötajate koondis

arter
[nimisõna, substantiiv]
verd südamest kudedesse kandev veresoon

arteriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
arteri(te)sse puutuv, arteris esinev

arteriit
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnest nakkushaigusest või allergiast tingitud arteriseinte põletik

2. arteriseinte põletik

arteriool
[nimisõna, substantiiv]
väike arter

arterioskleroos
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mida iseloomustab arterite seinte lubjastumine, kõvastumine ja hapraks muutumine

2. haigus

arteripõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnest nakkushaigusest või allergiast tingitud arteriseinte põletik

2. arteriseinte põletik

artikkel
[nimisõna, substantiiv]
1. arutlev kirjutis ajakirjanduses

2. teaduslik või populaarteaduslik kirjutis, lühiuurimus vms

3. kirjutis ajalehes või ajakirjas

4. kirjutis, lühiuurimus

artiklikogumik
[nimisõna, substantiiv]
teatud teema või valdkonna artiklite kogumik

artikulatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
hääldusse puutuv, hääldamisega seotud

artikulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
häälikute moodustamine kõneelundite abil

artikulatsioonibaas
[nimisõna, substantiiv]
teatud keelele või murdele omane häälduselundite asend ja toimimissuund häälikute moodustamisel

artikuleerima
[tegusõna, verb]
häälikuid kõneelundite abil moodustama, sõna, teksti vms (selgelt) hääldama

artilleeria
[nimisõna, substantiiv]
väeliik, mille põhirelvastusse kuuluvad suurtükid

artillerist
[nimisõna, substantiiv]
suurtükiväes teeniv sõjaväelane

artist
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik-esineja, nt laulja, tantsija, tsirkusekunstnik

2. inimene, kelle töö on teha muusikat, tantsida või näidelda

artistinimi
[nimisõna, substantiiv]
nimi, mille all laulja vm artist esineb ja tuntud on

artistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. näitlejale või lauljale omane

2. meisterlik ja virtuoosne

artistlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. näitlejale või lauljale omane käitumine või väljendusmaneer

2. meisterlik või eriti oskuslik sooritus

artišokk
[nimisõna, substantiiv]
1. karuohakat meenutav suurte hallikasroheliste lehtede ja soomustega kaetud õisikutega rohttaim, mida kasvatatakse köögiviljana ja ilutaimena

2. köögiviljataim

artriit
[nimisõna, substantiiv]
liigest moodustavate kudede põletik

artrodees
[nimisõna, substantiiv]
liigese jäigastamine ehk liikumatuks muutmine kirurgilise operatsiooni teel

artroos
[nimisõna, substantiiv]
liigesepindade kulumises seisnev liigesehaigus peamiselt kesk- ja vanemaealistel inimestel

artroskoop
[nimisõna, substantiiv]
optiline instrument artroskoopia läbiviimiseks

artroskoopia
[nimisõna, substantiiv]
optilise instrumendi abil tehtav kirurgiline protseduur liigesesiseste probleemide nägemiseks, diagnoosimiseks ning raviks

artroskoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
(kirurgilise protseduuri kohta:) artroskoobi abil toimuv

artsik
[nimisõna, substantiiv]
võsastik, võpsik

aru
[nimisõna, substantiiv]
1. praktiline mõistus, mõtlemis- ja kaalutlusvõime

2. mõistus, võime mõelda

3. mõistus

aru
[nimisõna, substantiiv]
1. kuiv või parajalt niiske rohumaa (mineraalmullal)

2. kuiv rohumaa

aruandeaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, mille kohta aruanne esitatakse

aruandekohustuslik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes peab esitama oma tegevuse kohta aruande

aruandekontsert
[nimisõna, substantiiv]
mingist tegevusperioodist ülevaadet pakkuv kontsert

aruandekoosolek
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, kus esitatakse (aasta)aruanne

aruandeperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille kohta koostatakse raamatupidamis- vm aruanne

aruandlus
[nimisõna, substantiiv]
1. aruannete koostamine ja esitamine

2. millegi kohta selgituse või ülevaate andmine

aruandlusdistsipliin
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtete, asutuste, organisatsioonide ja ametiisikute täpne kinnipidamine aruandekohustusest

aruandlusüksus
[nimisõna, substantiiv]
aruandekohustuslik majandusüksus või selle allüksus

aruanne
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis käsitleb ettevõtte, asutuse vm majandusüksuse tegevuse tulemust

aruhein
[nimisõna, substantiiv]
Eestis väga levinud kõrreline rohttaim

aruheinamaa
[nimisõna, substantiiv]
1. kuiv või parajalt niiske rohumaa (mineraalmullal)

2. kuiv rohumaa

arujumikas
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja teeservadel kasvav tugevate varte, pisut karedate lehtede ja lillade või roosade õitega rohttaim

arukaasik
[nimisõna, substantiiv]
arukaskede puistu

arukaerand
[nimisõna, substantiiv]
lubjarikastel niitudel kasvav, mätast moodustav kõrreline rohttaim

arukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. arenenud, uuriva ja terase mõistusega, keerulisi ideid, olukordi mõistev, heade teadmistega

2. tark, asjalik, mõistlik

arukask
[nimisõna, substantiiv]
Eestis tavaline saleda valgekoorelise tüvega kask

aruke
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, hrl ebapiisav määr mõistust, kainet kaalutlemist vms

arukuklane
[nimisõna, substantiiv]
puisniitudel, metsaservadel ja valgusrikastes metsades elav suur sipelgas

arukus
[nimisõna, substantiiv]
mõistlikkus

arulage
[omadussõna, adjektiiv]
väga rumal

aruldasa
[määrsõna, adverb]
mõistuse, aru poolest

aruline
[omadussõna, adjektiiv]
arukas, taibukas

aruluste
[nimisõna, substantiiv]
karvaste lehtedega kõrreline rohttaim

arumaa
[nimisõna, substantiiv]
1. kuiv või parajalt niiske rohumaa (mineraalmullal)

2. kuiv rohumaa

arumets
[nimisõna, substantiiv]
mineraalmullal või õhukese turbakihiga soostunud mullal kasvav mets

arunatuke
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, hrl ebapiisav määr mõistust, kainet kaalutlemist vms

aruniit
[nimisõna, substantiiv]
1. kuiv või parajalt niiske rohumaa (mineraalmullal)

2. kuiv rohumaa

arupidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. (järele)mõtlemine, mõttes arutlemine

2. millegi arutamine arvamusi vahetades (nt koosolekul), ka koosoleku kohta

arupärimine
[nimisõna, substantiiv]
suuline või kirjalik pöördumine kellegi poole selgituse nõudmiseks

aruraas
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, hrl ebapiisav määr mõistust, kainet kaalutlemist vms

aruraasuke
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, hrl ebapiisav määr mõistust, kainet kaalutlemist vms

arusaadamatu
[omadussõna, adjektiiv]
mittemõistetav, ebaselge, arusaamatu

arusaadamatus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus miskist ei saada aru, miski on ebaselge, arusaamatu

arusaadav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, millest saab aru, mida on võimalik mõista

2. selline, millest on lihtne aru saada ja mis ei tekita segadust

arusaadavalt
[määrsõna, adverb]
mõistetaval viisil

arusaaja
[omadussõna, adjektiiv]
asjadest aru saav, mõistvalt suhtuv

arusaam
[nimisõna, substantiiv]
1. milleski selgusele jõudmine, millegi mõistmine, teadlik suhtumine millessegi

2. see, kuidas sa midagi mõistad

3. vaade, veendumus

arusaamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei mõisteta, millest ei saada aru

2. mitte selge, mitte mõistetav

arusaamatus
[nimisõna, substantiiv]
1. segadust tekitav mittemõistmine või valesti mõistmine

2. see, kui keegi ei ole millestki õigesti aru saanud, eksitus

arusaamine
[nimisõna, substantiiv]
1. mõistmine

2. käsitus, vaatekoht, tõekspidamine

arusaamisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime midagi mõista, millestki aru saada

arusisalik
[nimisõna, substantiiv]
niisketes paikades elutsev sisalik, kelle seljal ja külgedel on kollased või pruunikad triibud

arust
1. kellegi arvamusel põhinedes, kellegi arvates

2. kellegi arvates

arušampinjon
[nimisõna, substantiiv]
karjamaadel, niitudel vm kasvav siidja valge kuni pruunika kübaraga söögiseen

arutama
[tegusõna, verb]
1. teatavas asjas kellegagi mõtteid, arvamusi vahetama

2. mõttes omaette midagi läbi kaaluma

3. arvamusi vahetama

Ühendtegusõnad: läbi arutamaläbi arutama

arutelema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi mõtteid, arvamusi vahetades aru pidama, (igakülgselt, põhjalikult) arutama

2. mõttes kaaluma

3. arutama

arutelu
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmeid osalisi hõlmav mõtete ja arvamuste vahetus, ühine arutamine millegi üle

2. (suuline) arvamuste vahetamine

3. arutamine

aruti
[määrsõna, adverb]
1. eriti (veel), pealegi (veel)

2. seda enam

arutimut
[nimisõna, substantiiv]
loodudel ja kuivadel niitudel kasvav punakate kõrte ja hallikasroheliste lehtedega rohttaim

arutlema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi mõtteid, arvamusi vahetades aru pidama, (igakülgselt, põhjalikult) arutama

2. mõttes kaaluma

3. arutama

arutlus
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmeid osalisi hõlmav mõtete ja arvamuste vahetus, ühine arutamine millegi üle

2. (suuline) arvamuste vahetamine

3. arutamine

arutlusaine
[nimisõna, substantiiv]
sündmused, asjaolud, teema vm, mille üle vahetatakse mõtteid ja avaldatakse arvamust

arutlusobjekt
[nimisõna, substantiiv]
teema, sündmus vm, mille üle vahetatakse mõtteid ja avaldatakse arvamust

arutu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma (selge) mõistuseta toimuv

arutu
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

arutult
[määrsõna, adverb]
mõtlematult, rumalalt

arutus
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmeid osalisi hõlmav mõtete ja arvamuste vahetus, ühine arutamine millegi üle

2. (suuline) arvamuste vahetamine

3. arutamine

arutus
[nimisõna, substantiiv]
mõistusetus, rumalus

arv
[nimisõna, substantiiv]
1. kogust, hulka väljendav matemaatiline väärtus, mis esitatakse sõna, sümboli või joonisena ning mida kasutatakse loendamisel ja arvutamisel

2. matemaatikas: mõiste, mis väljendab hulka

arvama
[tegusõna, verb]
1. oletama midagi, mis ei pruugi olla päris kindel, tõenäoseks või usutavaks pidama, isiklikul hinnangul, arvamusel põhinema

2. milleski teatud seisukohal olema

3. tõenäoseks v usutavaks pidama

Ühendtegusõnad: ette arvama, ette arvama, juurde arvama, juurde arvama, kaasa arvama, kaasa arvama, kokku arvama, kokku arvama, maha arvama, maha arvama, sisse arvama, sisse arvama, välja arvama, välja arvama, ära arvama, ära arvama, üles arvama, üles arvama, ümber arvamaümber arvama

arvamata
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

arvamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on raske või võimatu ära arvata või ette näha

2. selline, mida on raske või võimatu ette näha

arvamine
[nimisõna, substantiiv]
seisukoht, arvamus

arvamisi
[määrsõna, adverb]
1. oletades, äraarvamise teel

2. oletamisi, äraarvamise teel

arvamus
[nimisõna, substantiiv]
1. oletus, (esialgne) suhtumine või hinnang kellegi või millegi kohta

2. seisukoht, mõte või hinnang kellegi või millegi kohta

arvamusartikkel
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi hrl isiklikku seisukohta või hinnangut väljendav kirjutis meedias

2. kellegi hrl isiklikku arvamust kajastav artikkel ajalehes või ajakirjas

arvamusavaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. arvamuse, seisukohana väljaöeldu

2. seisukoha või seisukohtade väljendamine

arvamuskorje
[nimisõna, substantiiv]
rahvalt teatud teema kohta arvamuste kogumine

arvamuskülg
[nimisõna, substantiiv]
arvamuslugude lehekülg ajalehes või ajakirjas

arvamusküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. (suulise) küsitluse põhjal tehtav avaliku arvamuse uuring

2. avaliku arvamuse uuring

arvamusliider
[nimisõna, substantiiv]
tuntud ühiskonnategelane (poliitik, kultuuriinimene vms), kelle seisukohavõtud kujundavad avalikku arvamust

arvamuslugu
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi hrl isiklikku seisukohta või hinnangut väljendav kirjutis meedias

2. kellegi hrl isiklikku arvamust kajastav artikkel ajalehes või ajakirjas

arvamusportaal
[nimisõna, substantiiv]
arvamusartikleid sisaldav veebiväljaande osa või neid avaldav veebisait

arvamustoimetaja
[nimisõna, substantiiv]
arvamuslugusid valiv ja neid avaldamiseks ettevalmistav toimetaja ajalehe, ajakirja, portaali vms juures

arvamusuuring
[nimisõna, substantiiv]
1. (suulise) küsitluse põhjal tehtav avaliku arvamuse uuring

2. avaliku arvamuse uuring

arvamusveerg
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu, hrl ühiskonnas tuntud inimese päevateemaline kirjutis, mis asub ajalehes või ajakirjas kindlal veerul ja haakub juhtkirjaga

arvandmed
[nimisõna, substantiiv]
numbrite abil avaldatavad andmed

arvata
[määrsõna, adverb]
1. mitte päris täpselt, enam-vähem, ligilähedaselt

2. mitte päris täpselt, ligikaudu, enam-vähem

arvatagi
[määrsõna, adverb]
iseenesest mõista, endast mõista, võib arvata

arvatav
[omadussõna, adjektiiv]
tõenäoline, võimalik

arvatavasti
[määrsõna, adverb]
1. osutab ebakindlale teadmisele, oletusele, suhteliselt suurele tõenäosusele

2. kasuta siis, kui sa arvad, et miski juhtub või on tõsi

arvates
[postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi arvamusel põhinedes, kellegi hinnangul, kellegi meelest

2. kellegi arvamuse järgi

arvatlema
[tegusõna, verb]
ära arvata püüdma, kaalutlema

arve
[nimisõna, substantiiv]
1. müüja poolt ostjale esitatav dokument kauba või teenuse maksumuse, tasumise tähtaja ja tingimuste kohta

2. dokument, kus on kirjas, kui palju millegi eest maksta tuleb

arveametnik
[nimisõna, substantiiv]
lihtsamate raamatupidamistööde tegija

arvel
[postpositsioon, tagasõna]
kellegi või millegi kulul, seda ära kasutades

arvelaud
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne raamikujuline arvutusvahend, kus nupud on lükitud rööpsetele traatidele (nüüdisajal peamiselt arendava mänguasjana)

arveldama
[tegusõna, verb]
arveid tasuma, maksekohustusi õiendama

arveldus
[nimisõna, substantiiv]
maksekohustuse õiendamine (sularaha üle andes või ülekande korras)

arveldusarve
[nimisõna, substantiiv]
pangakonto tehingute tegemiseks, sisse- ja väljamaksete sooritamiseks

arveldusbilanss
[nimisõna, substantiiv]
1. maksebilansi konto, milles registreeritakse kaupade ekspordi- ja impordi- ning teenusekaubanduse ja välisarvelduste käivet

2. pangakonto arvelduste tegemiseks

arvelduskirje
[nimisõna, substantiiv]
ilma pealdisteta veksel, mis kannab ainult veksliandja allkirja

arvelduskohustus
[nimisõna, substantiiv]
kohustus arveldada, maksekohustusi õiendada

arvelduskonto
[nimisõna, substantiiv]
pangakonto tehingute tegemiseks, sisse- ja väljamaksete sooritamiseks

arvelduskrediit
[nimisõna, substantiiv]
panga poolt kliendile antud võimalus kokkulepitud limiidi ulatuses oma kontoga miinusesse minna

arvelduslaen
[nimisõna, substantiiv]
panga poolt kliendile antud võimalus kokkulepitud limiidi ulatuses oma kontoga miinusesse minna

arveldusperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille jooksul tarbitud teenuse kohta esitatakse kliendile arve

arveldusraamat
[nimisõna, substantiiv]
varasemaaegne kviitungite formularide raamatuke kommunaalteenuste vm eest tasumiseks

arveldustšekk
[nimisõna, substantiiv]
tšekk sularahata pangaarvelduste tegemiseks

arvele
[postpositsioon, tagasõna]
kellegi või millegi põhjustatuna

arvelevõtmine
[nimisõna, substantiiv]
nimestikku, loendisse või registrisse kandmine

arvelevõtt
[nimisõna, substantiiv]
nimestikku, loendisse või registrisse kandmine

arvelt
[postpositsioon, tagasõna]
kellegi või millegi kulul, seda ära kasutades

arvepidaja
[nimisõna, substantiiv]
lihtsamate raamatupidamistööde tegija

arvepidamine
[nimisõna, substantiiv]
raamatupidamislik arvestamine, sissetulekute ja väljaminekute kirjendamine vastavasse registrisse

arveraamat
[nimisõna, substantiiv]
raamat rahakulutuste kirjapanemiseks

arve-saateleht
[nimisõna, substantiiv]
arve ja saateleht ühe dokumendina

arvessevõtmine
[nimisõna, substantiiv]
arvestamine, silmaspidamine

arvestaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on ettevaatlik, kõike kaalutlev

arvestama
[tegusõna, verb]
1. mingeid asjaolusid silmas pidama, nendesse tegutsemisel tõsiselt või tähelepanuga suhtuma

2. tõsiselt või tähelepanuga suhtuma, silmas pidama

3. kalkuleerima, kaalutlema

Ühendtegusõnad: ette arvestama, ette arvestama, juurde arvestama, juurde arvestama, kokku arvestama, kokku arvestama, maha arvestama, maha arvestama, välja arvestama, välja arvestama, ümber arvestamaümber arvestama

arvestamine
[nimisõna, substantiiv]
mingeid asjaolusid arvesse võtma

arvestatav
[omadussõna, adjektiiv]
oluline, millegi poolest hea, tõsiselt võetav

arvestatud
[omadussõna, adjektiiv]
(hindena:) sooritatuks loetud

arvesti
[nimisõna, substantiiv]
automaatne seade aine või energia (nt elektri, gaasi, vee) hulga mõõtmiseks

arvestus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl arvutustel põhinev mingite asjaolude hindamine, mille põhjal tehakse mingi kokkuvõte või järeldus

2. registreeritud või välja arvutatud info, mille põhjal tehakse mingi kokkuvõte või järeldus

arvestusdokument
[nimisõna, substantiiv]
mingi majandustehingu kontodesse kirjendamiseks koostatud dokument, raamatupidamise sisedokument

arvestuskaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart teatud andmetega

arvestuslik
[omadussõna, adjektiiv]
täpsel (majanduslikul) arvestusel, kalkulatsioonil põhinev

arvestuspoogen
[nimisõna, substantiiv]
endine trükise mahu mõõtühik kirjastustöö arvestamiseks, mis peale autori(te) loomingu hõlmas nt ka tiitellehe, sisukorra ja toimetaja eessõna

arvestustöö
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasiumis, kõrgkoolis vm arvestuse sooritamiseks tehtav (kirjalik) töö

arvestusühik
[nimisõna, substantiiv]
millegi arvestamise aluseks võetud ühik (nt ainepunkt, autoripoogen)

arveteklaarimine
[nimisõna, substantiiv]
(füüsiline, vaimne) vahekordade selgitamine, millegi eest kättemaksmine

arveteõiendamine
[nimisõna, substantiiv]
(füüsiline, vaimne) vahekordade selgitamine, millegi eest kättemaksmine

arveteõiendus
[nimisõna, substantiiv]
(füüsiline, vaimne) vahekordade selgitamine, millegi eest kättemaksmine

arvevabrik
[nimisõna, substantiiv]
võltsitud, näiliselt nõuetekohaste dokumentidega maksupettuse eesmärgil äritsev varifirma vms

arvjoonis
[nimisõna, substantiiv]
arvandmeid esitav joonis, nt diagramm

arvkiir
[nimisõna, substantiiv]
kiir, mille alguspunktis on märgitud arv 0 ning edasi on vabalt valitud ühiklõikude kaugusel järgmised naturaalarvud kasvavas järjekorras

arvlema
[tegusõna, verb]
arveid tasuma, maksekohustusi õiendama

arvloterii
[nimisõna, substantiiv]
loterii, kus mängija teeb panuse arvude kombinatsioonile ning võit selgub pärast võidunumbrite loosimist

arvmõõt
[nimisõna, substantiiv]
arvuline näitaja, mis näitab kaardi ja tegelike pikkuste suhet ning kus on näha, mitu korda vahemaid looduses on kaardil vähendatud (nt 1:10 000)

arvmõõtkava
[nimisõna, substantiiv]
arvuline näitaja, mis näitab kaardi ja tegelike pikkuste suhet ning kus on näha, mitu korda vahemaid looduses on kaardil vähendatud (nt 1:10 000)

arvrida
[nimisõna, substantiiv]
arvudest koosnev rida, mis tegeleb väikeste arvude lõpmata arv kordi kokku liitmisega

arvsirge
[nimisõna, substantiiv]
reaalarvude kujutamiseks kasutatav sirge, millel on määratud nullpunkt, pikkusühik ja positiivne suund

arvsõna
[nimisõna, substantiiv]
1. asjade ja nähtuste hulka või järjekorda väljendav sõna (nt sada, kaksteist, viiekümnes)

2. sõna, mis väljendab asjade hulka või järjekorda ja vastab küsimusele mitu?, kui palju? või mitmes?. Arvsõnad on näiteks kolm, kakskümmend, sada ja esimene

3. hulka näitav sõna

arvtelg
[nimisõna, substantiiv]
reaalarvude kujutamiseks kasutatav sirge, millel on määratud nullpunkt, pikkusühik ja positiivne suund

arvujada
[nimisõna, substantiiv]
jada, mille elementideks on arvud, arvude rida

arvukas
[omadussõna, adjektiiv]
suurel arvul, suures koguses, ulatuses esinev, paljudest koosnev

arvukorpus
[nimisõna, substantiiv]
kompleksarvude hulga mis tahes alamhulk (nt ratsionaalarvude korpus, reaalarvude korpus)

arvukus
[nimisõna, substantiiv]
liigi isendite hulk, üldarv kogu levila ulatuses või selle teatud osas

arvuline
[omadussõna, adjektiiv]
numbriliste näitajatena, arvu(de)na väljendatud

arvumaagia
[nimisõna, substantiiv]
numbri, arvu erakordne mõjujõud, selle abil mõjustamine või nõidumine

arvustaja
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kirjandus- ja kunstiteostele ning -sündmustele hinnangu andja, kellelgi loomingu kohta arvustuste kirjutaja

2. inimene, kes kirjutab arvustusi ja annab hinnangu selle kohta, kas näiteks mingi raamat, film või kontsert on hea või halb

3. arvustaja

arvustama
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi hindama, eeskätt puudusi ja vigu esile tuues

2. puudusi ja vigu esile tooma, kriitikat tegema

arvustavalt
[määrsõna, adverb]
hinnangut andvalt, kritiseerides

arvustus
[nimisõna, substantiiv]
1. käsikirja, trükise, etenduse, filmi vm analüüs ja põhjendatud hinnang

2. kirjalik hinnang näiteks raamatu, kontserdi või näituse kohta

arvustuseksemplar
[nimisõna, substantiiv]
kriitikule saadetud eksemplar raamatust, mille kohta soovitakse saada tema hinnangut

arvusümboolika
[nimisõna, substantiiv]
arvudele, numbritele omistatav mõtestatud või maagiline tähendus

arvusüsteem
[nimisõna, substantiiv]
võtete ja sümbolite kogum, mis võimaldab arve ühesel viisil nimetada ja tähistada (nt kümnendsüsteem, Rooma numbrid, morsekood)

arvutama
[tegusõna, verb]
1. arvudega tehteid tegema (nt liitma, lahutama, korrutama, jagama)

2. sel viisil tulemuseni jõudma

3. arve liitma, lahutama, korrutama või jagama

4. sel teel mingit kindlat arvu leidma

Ühendtegusõnad: kokku arvutama, kokku arvutama, välja arvutama, välja arvutama, ümber arvutamaümber arvutama

arvuteooria
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis uurib peamiselt täisarvude omadusi, aga tegeleb ka ratsionaalarvude, reaalarvude ja kompleksarvudega

arvuti
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrooniline seade, mida kasutatakse info säilitamiseks, otsimiseks, töötlemiseks ja väljastamiseks, tehete sooritamiseks ning mitmesuguste rakenduste loomiseks ja kasutamiseks

2. elektrooniline seade, mille abil saab infot otsida, töödelda ja säilitada

arvutianimatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutiga loodud liikuvad pildid (arvutis endas kasutamiseks või animafilmi tarvis)

2. animafilm, milles kogu visuaal on loodud arvuti vahendusel

arvutiasjandus
[nimisõna, substantiiv]
eriala ja tegevusvaldkond, mis seondub arvutite ja infotehnoloogiaga

arvutiekraan
[nimisõna, substantiiv]
kuvari helendav pind, millele väljastatakse andmed, pildid vm info

arvutifarm
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk kokkuühendatud arvuteid, mida saab kasutada ühe superarvutina

arvutifriik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pühendab arvutile enamiku oma ajast, tegeledes arvutiga fanaatiliselt

arvutigraafik
[nimisõna, substantiiv]
arvutigraafika spetsialist

arvutigraafika
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti abil piltkujutise loomine, töötlemine, jäädvustamine ja esitamine

2. sellega tegelev kunstiala

arvutihiir
[nimisõna, substantiiv]
1. liigutatav, hrl sõrmedega juhitav seade, mille abil juhitakse kursorit arvutiekraanil

2. vahend, mida inimene käega liigutab, et anda arvutile käske

arvutihull
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pühendab arvutile enamiku oma ajast, tegeledes arvutiga fanaatiliselt

arvutikaitse
[nimisõna, substantiiv]
arvutit viiruste ja küberrünnakute eest kaitsev programm

arvutikasutaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kasutab arvutit mingiks tegevuseks (nt info otsimiseks, teksti sisestamiseks, suhtlemiseks)

arvutiketas
[nimisõna, substantiiv]
1. kettakujuline andmekandja (nt CD-ROM)

2. kettakujuline andmekandja (nt CD-plaat)

arvutikiri
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutiga kirjutamine

2. arvutiga kirjutatu

arvutiklass
[nimisõna, substantiiv]
koolis, kõrgkoolis vm spetsiaalselt arvutitega sisustatud ruum arvutikoolituse või erialaõppe läbiviimiseks

arvutikott
[nimisõna, substantiiv]
kott arvuti hoidmiseks ja kaasas kandmiseks

arvutikuritegu
[nimisõna, substantiiv]
andmetöötlussüsteemi või arvutivõrgu abil sooritatud või seda otseselt puudutav kuritegu

arvutilaud
[nimisõna, substantiiv]
arvuti jaoks mõeldud laud

arvutilingvistika
[nimisõna, substantiiv]
loomuliku keele automaattöötlusega tegelev keeleteaduse ja informaatika piiriala

arvutimudel
[nimisõna, substantiiv]
arvutiprogrammi abil loodud mudel mingi nähtuse uurimiseks (nt kliimamudel)

arvutimuusika
[nimisõna, substantiiv]
arvutis, arvutiprogrammi abil loodud muusika

arvutimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti abil mängitav mäng, kus vastasmängijaks on arvuti või teise arvuti taga olev mängija

2. mäng, mida mängitakse arvutiga

arvutioskus
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti kasutamiseks vajalikud teadmised ja vilumused

2. arvuti kasutamiseks vajalikud teadmised ja oskused

arvutipark
[nimisõna, substantiiv]
mingi asutuse, organisatsiooni arvutite kogum

arvutipere
[nimisõna, substantiiv]
ühtsetel põhimõtetel konstrueeritud eri võimsusega arvutimudelid

arvutiprogramm
[nimisõna, substantiiv]
arvutis rakendatav programm, teatava ülesande lahendamist võimaldav rakendus

arvutipõhine
[omadussõna, adjektiiv]
arvuti kasutamisel põhinev, arvutit rakendav

arvutiring
[nimisõna, substantiiv]
huviring, kus tutvustatakse informaatika aluseid ja õpetatakse erinevaid arvutioskusi

arvutiseerima
[tegusõna, verb]
arvutis kasutatavaks muutma, arvuti abil automatiseerima

arvutiside
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edastamine ja vastuvõtmine arvutitega

arvutistama
[tegusõna, verb]
arvutis kasutatavaks muutma, arvuti abil automatiseerima

arvutisõltlane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes pidevalt, ülemäära tegutseb internetis, arvutis, hrl selle kaudu suheldes või mängides

arvutisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
vaimne sõltuvus arvutist, üha suurenev vajadus selle kaudu suhelda

arvutisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
arvuti(d), välisseadmed ja tarkvara, mis sooritavad andmetöötlust

arvutiteadlane
[nimisõna, substantiiv]
informaatika eriteadlane

arvutiteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti abil info hankimist, töötlemist ja esitamist käsitlev teaduse ning tehnika haru

2. teadusinformatsiooni struktuuri ja otsimise õpetus

arvutitehnika
[nimisõna, substantiiv]
informaatika haru, mis tegeleb arvutite ja arvutivõrkude riistvara konstrueerimisega, tehniline informaatika

arvutiviga
[nimisõna, substantiiv]
arvuti tööst (nt vigasest või sobimatust programmist) sugenev viga

arvutiviirus
[nimisõna, substantiiv]
1. tarkvara ja andmeid hävitav või andmetöötlust häiriv väike programm, mis end arvutisüsteemides ise paljundab

2. spetsiaalne programm, mis põhjustab arvutis vigu ja hävitab andmeid

arvutivõrk
[nimisõna, substantiiv]
arvutite ja neid ühendavate andmesidevahendite kogum

arvutiõpe
[nimisõna, substantiiv]
aine, milles õpetatakse arvuti abil info otsimist ja töötlemist ning arvuti kasutamise praktilisi oskusi

arvutiõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle töö on arvutit kasutama õpetada

arvutiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
aine, milles õpetatakse arvuti abil info otsimist ja töötlemist ning arvuti kasutamise praktilisi oskusi

arvutlema
[tegusõna, verb]
täpset arvestust tegema, täpset maksumust, kulusid vm arvutama

arvutlus
[nimisõna, substantiiv]
täpne (majanduslik) arvestus

arvutlustabel
[nimisõna, substantiiv]
tabel, millesse koondatakse rahaliseks kalkulatsiooniks vajalikud andmed ning arvutluse vahe- ja lõpptulemused

arvutu
[omadussõna, adjektiiv]
väga rohke, nii palju, et ei jõua kokku lugeda

arvutus
[nimisõna, substantiiv]
tehte või tehete sooritamine, arvutamine (nt liitmine, jagamine)

arvutusjaam
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne mitmesuguseid (peamiselt raamatupidamisosakonnale vajalikke) arvutusi tegev ettevõtte või asutuse allüksus

arvutuskeskus
[nimisõna, substantiiv]
arvutite abil mahukaid ning keerukaid arvutus- ja andmetöötlustöid tegev ettevõte või asutus või nende allüksus

arvutuslik
[omadussõna, adjektiiv]
arvutustel põhinev, arvutuste järgi aluseks võetav

arvutuslingvistika
[nimisõna, substantiiv]
loomuliku keele automaattöötlusega tegelev keeleteaduse ja informaatika piiriala

arvutuslükati
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuva keelega joonlauakujuline riist, mis võimaldab sooritada aritmeetilisi tehteid, leida trigonomeetriliste funktsioonide väärtusi vms

2. matemaatiliste tehete sooritamise abivahend

arvutusmasin
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisaegne tehete sooritamiseks, arvutamiseks mõeldud (mehaaniline) seade

arvutusmatemaatika
[nimisõna, substantiiv]
tänapäeva informaatikale ja arvutiteadusele lähedane endisaegne valdkond, mis tegeles info töötlemisega arvuti abil

arvutuspulk
[nimisõna, substantiiv]
pulk, mille abil arvutatakse, algeline abivahend arvutamiseks (nt mille abil laps õpib arvutamist)

arvutustabel
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline dokument, milles tabelina esitatud arvandmeid saab töödelda tabelarvutusprogrammiga (nt Exceli tabelid)

arvutustehe
[nimisõna, substantiiv]
tehte või tehete sooritamine, arvutamine (nt liitmine, jagamine)

arvutustehnika
[nimisõna, substantiiv]
arvutid, monitorid, printerid, kassad ja muud (elektroonilised) seadmed

arvutusviga
[nimisõna, substantiiv]
mingite tehete tegemisel, arvutamisel tehtud viga

arvutusvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
arvutis vm elektroonilises seadmes eri tööülesannete, tehete sooritamist võimaldav ressurss (nt mälumaht, andmemassiivid, interneti kiirus)

arvväärtus
[nimisõna, substantiiv]
numbrite abil avaldatav väärtus

arõkk
[nimisõna, substantiiv]
1. niisutuskraav Kesk-Aasias

2. väike niisutuskanal

arütmia
[nimisõna, substantiiv]
(hrl südame kohta:) ajutine kõrvalekalle normaalsest, korrapärasest rütmist

arütmiline
[omadussõna, adjektiiv]
ebaühtlaselt kulgev või toimuv, korrapärase rütmita

as
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud la

asaföötida
[nimisõna, substantiiv]
endisaegadel lahtisti ja rahustina tarvitatud, tänapäeval vürtsina kasutatav tugevalõhnaline kollakaspruun aine, mida saadakse teatud vaiguputkelt

asaföötidavaik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegadel lahtisti ja rahustina tarvitatud, tänapäeval vürtsina kasutatav tugevalõhnaline kollakaspruun aine, mida saadakse teatud vaiguputkelt

asalea
[nimisõna, substantiiv]
1. punaste, roosade või valgete õite ja väikeste lehtedega põõsas, Eestis toataim

2. lill

asande
[nimisõna, substantiiv]
ühe Kesk-Aafrika rahva liige

asap
[määrsõna, adverb]
nii kiiresti kui võimalik, niipea kui võimalik

asariin
[nimisõna, substantiiv]
metspiprast saadav kollane värvaine

asbest
[nimisõna, substantiiv]
kiulise koostisega tulekindel mineraal (nt krüsotiil ehk valge asbest)

asbestikiud
[nimisõna, substantiiv]
asbesti niitjas osake, nn asbestitolm

asbestoos
[nimisõna, substantiiv]
asbestitolmu sissehingamisest põhjustatud kopsuhaigus

asbestriie
[nimisõna, substantiiv]
teatud tule- ja kuumuskindel kangas

asbesttsement
[nimisõna, substantiiv]
asbesti sisaldav tule- ja veekindel ehitusmaterjal

ase
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kunagi olnu asupaik (kus tavaliselt on sellest säilinud jäänuseid või jälgi)

2. asupaik

3. jälg

ase
asendav

aseaine
[nimisõna, substantiiv]
aine või materjal, mis asendab teist, hrl kallimat, kvaliteetsemat või raskesti kättesaadavat ainet või materjali

asedirektor
[nimisõna, substantiiv]
direktori asetäitja

aseesimees
[nimisõna, substantiiv]
esimehe asetäitja

asehaldur
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kõrgem kohapealne riigivõimu esindaja

2. kõrge riigivõimu esindaja

asehaldus
[nimisõna, substantiiv]
piirkondlik valitsusvorm Tsaari-Venemaal ja mujal

asehalduskond
[nimisõna, substantiiv]
piirkondlikule valitsejale alluv territoorium

aseismiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma maavärinateta

2. maavärinateta

asejuhataja
[nimisõna, substantiiv]
juhataja asetäitja

asekantsler
[nimisõna, substantiiv]
kantsleri asetäitja

asekonsul
[nimisõna, substantiiv]
konsuli asetäitja

aseksuaal
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ei koge seksuaalset tõmmet, sugutungi, kes ei harrasta sugulist vahekorda

aseksuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes ei tunne seksuaalset huvi teiste inimeste vastu

2. puuduva aktiivse seksuaalse külgetõmbeta

aseksuaalsus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalse huvi puudus teiste inimeste vastu

asekuberner
[nimisõna, substantiiv]
kuberneri abi või asetäitja

aselinnapea
[nimisõna, substantiiv]
1. abilinnapea vm ametnik, kes asendab linnapead tolle äraolekul

2. linnapea ametikohaline asendaja

asemel
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millegi muu või kellegi teise asendajana, samas funktsioonis

2. osutab, et mingit tegevust või olukorda asendab mingi muu tegevus või olukord

3. osutab, et keegi või miski asendab kedagi või midagi

asemele
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millegi muu või kellegi teise asendajaks, samale kohale

2. osutab, et keegi või miski tuleb kellegi või millegi kohale

asemelina
[nimisõna, substantiiv]
1. magamisasemel kasutatav tekstiilese, aluslina või tekilina

2. õhuke riidest kate, mis pannakse madratsi peale

asemeriided
[nimisõna, substantiiv]
1. voodis kasutatavad ja vahetatavad voodilinad, tekikotid, padjapüürid

2. lina ja katted, mis pannakse patjade ja teki ümber

asemik
[nimisõna, substantiiv]
kellegi asendaja

aseminister
[nimisõna, substantiiv]
ministri asetäitja

asend
[nimisõna, substantiiv]
1. olek või viis, mismoodi keegi või miski asetseb, paiknemine millegi suhtes

2. keha või kehaosade hoiak

3. asetsemisviis, seis

asendaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kellegi teise asemel täidab mingit (töö)ülesannet

asendama
[tegusõna, verb]
1. ühe asemel teist kasutama hakkama, millegi (või kellegi) vastu välja vahetama

2. millegi asemel mingit teist asja kasutama hakkama

asendamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida on raske asendada, keda või mida võib hädasti tarvis minna

asendamine
[nimisõna, substantiiv]
ajutiselt töötamine kellegi asemel

asendatav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida saab asendada

asendatavus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus kedagi või midagi saab asendada või välja vahetada

asendi
[nimisõna, substantiiv]
asendaja, aseaine

asendiplaan
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala või asula üldine planeering, mis määratleb selle ala arengupõhimõtted

asendravi
[nimisõna, substantiiv]
haige väärasendite vältimine ja vähendamine voodirežiimi perioodil, füsioteraapia osi

asenduma
[tegusõna, verb]
millegagi asendatud või välja vahetatud saama

asendus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi väljavahetamine, kellegi või millegi asemel olek

asendusauto
[nimisõna, substantiiv]
ajutiselt kasutada antav sõiduk (nt autoparanduse ajaks)

asendusema
[nimisõna, substantiiv]
naine, kes sünnitab talle siiratud võõrast päritolu embrüost arenenud lapse ja loovutab pärast sünnitamist lapse adopteerimiseks

asendusemadus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus naine rasestub (võõrast päritolu embrüost) kavatsusega laps pärast sündi ära anda adopteerimiseks

asendushooldus
[nimisõna, substantiiv]
orbude ja vanemliku hoolitsuseta laste kasvatamine turvalises, võimalikult peresarnases elukeskkonnas

asenduskaristus
[nimisõna, substantiiv]
karistus, mis on mõeldud asendama algset, täitmata jäänud karistust (hrl asendab rahatrahvi arest või ühiskondlikult kasulik töö)

asenduskodu
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis pakub orbudele ja vanemliku hoolitsuseta lastele turvalist elukeskkonda

asenduskorter
[nimisõna, substantiiv]
1. korter elanikele, kes on nt tuleõnnetuse tõttu peavarjuta jäänud või kelle senist eluaset tahetakse mingil põhjusel lammutada

2. korter elanikele, kes on nt tuleõnnetuse tõttu peavarjuta jäänud või kelle senist eluaset tahetakse mingil põhjusel lammutada vms

asenduskristlus
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, kus mittekristlik enamus on huvitatud sellest, et kristlik vähemus hoiaks traditsioonilisi kombeid ja moraali tallel

asendusliige
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes asub parlamendi, volikogu, komisjoni vm liikme asemele, kui viimase volitused peatuvad või lõpevad enne tähtaega

asendusmeetod
[nimisõna, substantiiv]
meetod, mille puhul kasutatakse asjasse puutuvate objektide asendamist, et mingit väidet kontrollida või tõestada

asenduspere
[nimisõna, substantiiv]
perekond, kes võtab lühi- või pikaajaliselt kasvatada lapse, kelle vanemad ei ole võimelised tema eest hoolitsema

asendusravi
[nimisõna, substantiiv]
organismile olulise, kuid puuduva aine asendamine

asendusreaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
keemiline reaktsioon, kus ühendi molekulis asendub ühe elemendi aatom teise elemendi aatomi või funktsionaalse rühmaga

asendusreegel
[nimisõna, substantiiv]
reegel, mida kasutatakse asendamiseks ja mis püsib sama läbi sõnumi

asendustalunik
[nimisõna, substantiiv]
talupidaja asendaja tema haiguse, puhkepäevade või puhkuse ajal

asendusteenistus
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilteenistus kutsealustele, kes kaitseväeteenistusest usulistel või kõlbelistel põhjustel keelduvad

asendustegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevus, mis nagu asendaks teist, tegija jaoks rasket, kättesaamatut, keelatud vms tegevust

2. otsitud, kompenseeriv tegevus

3. tegevus, asendamaks teist, tegija jaoks rasket, kättesaamatut, keelatud jne tegevust

asendustund
[nimisõna, substantiiv]
alatist õpetajat asendades antud koolitund

asendustäitmine
[nimisõna, substantiiv]
hrl haldusorgani ettekirjutusega pandud kohustuse täitmine kellegi teise isiku poolt (selleks kohustatud isiku kulul), üks sunnivahendi liike

asendustöötaja
[nimisõna, substantiiv]
põhitöötajat puhkuse, lapsepuhkuse, haiguse ajal vm põhjusel asendav töötaja

asendusõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
alatist õpetajat asendav õpetaja

asenema
[tegusõna, verb]
1. kusagil, mingis asukohas paiknema või olema

2. kuskil olema, paiknema

asepresident
[nimisõna, substantiiv]
presidendi ametikohaline asendaja

aseptika
[nimisõna, substantiiv]
1. meetodid ja toimingud, millega püütakse vältida mikroobide sattumist haava

2. haigusidutu haavakäsitsus

aseptiline
[omadussõna, adjektiiv]
mikroobivaba, ilma haigustekitajateta

asepärija
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on määratud pärijaks juhul, kui pärijaks nimetatud isik sureb enne pärandi avanemist, loobub pärandist või on pärimiskõlbmatu

aser
[nimisõna, substantiiv]
1. Aserbaidžaani põhirahva liige

2. Aserbaidžaani kodanik või elanik

3. Aserbaidžaani päritolu inimene

aserbaidžaan
[nimisõna, substantiiv]
1. Aserbaidžaani põhirahva liige

2. Aserbaidžaani kodanik või elanik

3. Aserbaidžaani päritolu inimene

aserbaidžaani
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
aserbaidžaanlaste või aserbaidžaani keelega seotud

aserbaidžaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Aserbaidžaani põhirahva liige

2. Aserbaidžaani kodanik või elanik

3. Aserbaidžaani päritolu inimene

asesõna
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna, mis lauses asendab nimi-, omadus- või arvsõnu (nt see, samasugune, mitu)

2. sõna, mis asendab lauses nimisõna, omadussõna või arvsõna. Asesõnad on näiteks mina, see, niisugune ja mitu

3. teisi sõnu asendav sõna

asesõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
asesõnaga väljendatud, asesõna(de)st koosnev või asesõnana toimiv

asetama
[tegusõna, verb]
1. midagi kuhugi panema, teatud kohta seadma

2. mingit asja kuhugi panema, paigutama

asetleidmine
[nimisõna, substantiiv]
toimumine, juhtumine

asetleidnu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on aset leidnud

asetsema
[tegusõna, verb]
1. kusagil, mingis asukohas paiknema või olema

2. kuskil olema, paiknema

asetuma
[tegusõna, verb]
kuhugi asuma, kusagil kohta leidma või end sisse seadma

asetus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi paiknemine

2. viis, kuidas keegi või miski on kuhugi paigutatud

3. paiknemine, paigutus

asetäitja
[nimisõna, substantiiv]
1. juhi vm juhtiva töötaja ametikohaline (või ajutine) asendaja

2. ametikohaline

3. ajutine

asevalitseja
[nimisõna, substantiiv]
1. monarhi asetäitja tema haiguse, alaealisuse vm takistuse korral

2. monarhi asetäitja

asevalitsus
[nimisõna, substantiiv]
piirkondlik valitsusvorm Tsaari-Venemaal ja mujal

asfaldijooks
[nimisõna, substantiiv]
jooksmine linnatänaval või sõiduteel, hrl vastandina looduses jooksmisele

asfaldijärv
[nimisõna, substantiiv]
vedela loodusliku asfaldi maardla

asfaldikriit
[nimisõna, substantiiv]
asfaldile joonistamiseks mõeldud kriit

asfaldiotsik
[nimisõna, substantiiv]
kummist otsik, mis pannakse käimiskeppide otsa, et vältida kepi asfaldil libisemist ja kulumist

asfaldisaag
[nimisõna, substantiiv]
asfaldi, ka betooni lõikamiseks mõeldud saag

asfalt
[nimisõna, substantiiv]
1. bituumenist ja mineraalaine segust teekate

2. paks must segu, mida kasutatakse teede kattena

asfaltbetoon
[nimisõna, substantiiv]
(teedeehituses:) bituumeni, pulbrilise kivimaterjali ning liiva ja killustiku (paigaldatud ja tihendatud) segu

asfaltbetoonilaotur
[nimisõna, substantiiv]
iseliikuv ehitusmasin asfaltbetoonisegu paigaldamiseks

asfaltbetoonisegu
[nimisõna, substantiiv]
(teekattematerjal:) bituumeni, pulbrilise kivimaterjali ning liiva ja killustiku segu

asfaltbetoonkate
[nimisõna, substantiiv]
asfaltbetoonist teekate

asfaltbetoonsegu
[nimisõna, substantiiv]
(teekattematerjal:) bituumeni, pulbrilise kivimaterjali ning liiva ja killustiku segu

asfaltbetoontee
[nimisõna, substantiiv]
asfaltbetoonkattega tee

asfalteen
[nimisõna, substantiiv]
tumepruun või must aine, bituumeni tahke koostisosa

asfalteerima
[tegusõna, verb]
asfaltbetoonist tänavakattega katma

asfaltiit
[nimisõna, substantiiv]
1. tahke tumepruun kuni must looduslik bituumen

2. looduslik bituumen

asfaltima
[tegusõna, verb]
asfaltbetoonist tänavakattega katma

asfaltkate
[nimisõna, substantiiv]
asfaltbetoonist teekate

asfaltmastiks
[nimisõna, substantiiv]
asfaldi parandamiseks vmt otstarbeks kasutatav kleepuv aine

asfalttee
[nimisõna, substantiiv]
asfalteeritud, asfaltbetoonkattega tee

asfalttänav
[nimisõna, substantiiv]
asfaltkattega kaetud tänav

asfüksia
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi kahjustus ebapiisava hingamise või hapnikuvarustuse tõttu, lämbumisseisund

2. lämbumine

asi
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes olmega või tööga seotud vahend, toode, tarbeese vms

2. mingi väiksem materiaalne objekt (millele sa viitad nii, et sa selle nimetust ei kasuta)

3. ese

4. aine, materjal

5. teos

asiaat
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasia elanik

2. Aasia päritolu inimene

asiaatlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Aasiale või asiaatidele omane

2. nende kultuurile, elulaadile iseloomulik

asiid
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikvesinikhappe anorgaaniline sool või orgaaniline derivaat

asiin
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikuaatomit sisaldav ühend

asima
[tegusõna, verb]
kahmama, krahmama, rabama

asimutaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(kujutise, projektsiooni kohta:) tasandiline, tasapinnaga seotud

asimuut
[nimisõna, substantiiv]
1. nurk kellaosuti liikumise suunas põhjasuuna ja mingi objekti suuna vahel (0 kraadist 360 kraadini)

2. suunanurk

asine
[omadussõna, adjektiiv]
asjalik ja tegus või sisukas, sellisena väärt

asitõend
[nimisõna, substantiiv]
kuriteoga vahetult seotud asi või asjaolu kohtuliku tõendina (nt kuriteo toimepanemise vahend, kuriteo läbi saadud hüve)

asjaajaja
[nimisõna, substantiiv]
asju ajav, asju ajada oskav ning armastav inimene

asjaajamine
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumentide vormistamine ja (ametlike) toimingute korraldamine

2. mingi tegevus või toimetus

3. see, kui sa täidad mingeid suhtlemisega seotud ülesandeid või vormistad mingeid dokumente

4. dokumentide vormistamine ja korraldamine

asjaajamiskeel
[nimisõna, substantiiv]
(riigis) ametlikul asjaajamisel kasutatav keel

asjaarmastaja
[nimisõna, substantiiv]
mitteelukutselisena millegagi tegelev, midagi harrastav isik

asjaarmastajalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. asjaarmastajale omane või iseloomulik

2. pisut kehv, oskamatu

asjaarmastus
[nimisõna, substantiiv]
millegagi tegelemine mitteelukutselisena, harrastusalana

asjaarmastuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. asjaarmastajale omane või iseloomulik

2. pisut kehv, oskamatu

asjadevalitsus
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne riigivõimuorgani või asutuste süsteemi asjaajamisega tegelev osakond

asjahuviline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes huvitub mingist asjast, tegevusest, küsimusest vms

asjake
[nimisõna, substantiiv]
vähema tähtsusega või väike asi

asjakene
[nimisõna, substantiiv]
vähema tähtsusega või väike asi

asjakohane
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud asja, küsimuse kohta käiv, seda puudutav

2. teatud kohas, olukorras sobiv, otstarbekas ja asjalik

asjakohatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud asja, küsimust mitte puudutav

2. teatud kohas, olukorras sobimatu või asjatu

asjakäik
[nimisõna, substantiiv]
asjade, sündmuste kulg

asjalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tegelikkust ja selle võimalusi arvestav, tõsioludest, kasulikkusest lähtuv

2. otstarbekas, mõistlik, väärt

3. tegelikkusest lähtuv, praktiline

4. mõistlik

asjalikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. tegelikkust ja selle võimalusi arvestav käitumine

2. tõsioludest, kasulikkusest või otstarbekusest lähtumine

asjaline
[nimisõna, substantiiv]
1. asjamees, (tähtis) tegelane

2. see, kes asju ajab või korraldab

asjalkäik
[nimisõna, substantiiv]
(urineerimise või roojamise kohta)

asjalkäimine
[nimisõna, substantiiv]
(urineerimise või roojamise kohta)

asjalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, asjaolud, asjade käik

2. olukord, asjaolu

3. lugu

asjamees
[nimisõna, substantiiv]
1. (tähtis) ametimees, (tähtsalt) milleski osalev inimene

2. ametimees, tähtis tegelane

asjandus
[nimisõna, substantiiv]
asi, mille otstarvet täpsemalt ei teata

asjaolu
[nimisõna, substantiiv]
1. olukorra, küsimuse teatud külg, märkimist vääriv üksikasi

2. asja või küsimuse teatud külg, fakt, põhjus

asjaomane
[omadussõna, adjektiiv]
asjasse puutuv, asjaga seotud, asja kohta käiv

asjaosaline
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on millegagi seotud, millessegi pühendatud või osaleb milleski

2. mingi asjaga seotud inimene, milleski osaleja

asjapulk
[nimisõna, substantiiv]
1. (tähtis) ametimees, (tähtsalt) milleski osalev inimene

2. ametimees, tähtis tegelane

asjastama
[tegusõna, verb]
1. materiaalseks, esemeliseks muutma, eseme vormi andma

2. materiaalseks, esemeliseks muutma

asjastuma
[tegusõna, verb]
1. materiaalseks, esemeliseks muutuma, eseme vormi omandama

2. eseme vormi omandama

3. esemeliseks muutuma

asjasõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) loendatav nimisõna (nt laud, aasta)

asjata
[määrsõna, adverb]
1. ilma tulemuse või tagajärjeta, kasu või tulu toomata

2. põhjuseta, mittevajalikul moel

asjatama
[tegusõna, verb]
millegagi toimetama, mingit asja ajama

asjatoimetus
[nimisõna, substantiiv]
1. asjaajamine

2. tegevus, toimetus

asjatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida pole vaja, millest pole kasu

2. selline, millel pole tulemust, mis on tagajärjetu

asjatult
[määrsõna, adverb]
1. ilma tulemuse või tagajärjeta, kasu või tulu toomata

2. põhjuseta, mittevajalikul moel

asjatundja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tunneb hästi oma ala, hrl vastava haridusega inimene

2. keegi, kes mingit ala vm tunneb

asjatundlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingi ala või valdkonna teadmisi ja oskusi valdav

2. neid sobival hetkel ilmutav või väljendav

asjatundlikkus
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala või valdkonna hea tundmine, teatud teadmiste ja oskuste valdamine

asjatundmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit ala, küsimust, üksikasja vms mitte tundev

2. seda ilmutav või väljendav

asjatundmatus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala, küsimuse, üksikasja vms mitte tundmine

2. asja mittetundmine

asjatundmine
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala või valdkonna hea tundmine, teatud teadmiste ja oskuste valdamine

asjaõiendus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi tegevus, toimetus, asjaajamine

2. asjatoimetus, asjatalitus

asjaõigus
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilõiguse osa, mis korraldab omaniku suhteid temale kuuluva vara valdamisel, kasutamisel ja käsutamisel

asjaõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
asjaõiguse valdkonda kuuluv, sellesse puutuv, sellest lähtuv

asjaõigusseadus
[nimisõna, substantiiv]
omandiõigust, vara kasutusõigust, hoonestusõigust, ostueesõigus jt asjaõigusi reguleeriv seadus

asjur
[nimisõna, substantiiv]
1. saadikust astmelt madalam diplomaatiline esindaja

2. diplomaatiline asjaajaja

ask
[nimisõna, substantiiv]
nõidus, lumm

askariaas
[nimisõna, substantiiv]
1. nugiuss solkme põhjustatud haigus, mis kulgeb kergete seedehäirete ja allergiliste nähtudega

2. haigus

askaridiaas
[nimisõna, substantiiv]
1. nugiuss solkme põhjustatud haigus, mis kulgeb kergete seedehäirete ja allergiliste nähtudega

2. haigus

askaridoos
[nimisõna, substantiiv]
1. nugiuss solkme põhjustatud haigus, mis kulgeb kergete seedehäirete ja allergiliste nähtudega

2. haigus

askees
[nimisõna, substantiiv]
1. meeleliste soovide ja kirgede allasurumine, kehalistest naudingutest loobumine (hrl usulistel motiividel)

2. kehalistest naudingutest loobumine, kasin eluviis

askeet
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl usulistel põhjustel meelelistest naudingutest loobunud kasina eluviisiga inimene

2. karske ja kasina eluviisiga inimene

askeetlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. askeedile või askeesile omane, äärmiselt lihtne ja tagasihoidlik

2. askeedina elav, askeesi harrastav

askeetlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. askeetlik ellusuhtumine ja eluviis, mida iseloomustab meeleliste püüdluste mahasurumine, isiklikust heaolust loobumine ja äärmine mõõdukus

2. lihasuretamine

3. isiklikust heaolust loobumine

askeetlus
[nimisõna, substantiiv]
1. askeetlik ellusuhtumine ja eluviis, mida iseloomustab meeleliste püüdluste mahasurumine, isiklikust heaolust loobumine ja äärmine mõõdukus

2. lihasuretamine

3. isiklikust heaolust loobumine

askeldama
[tegusõna, verb]
(ringi liikudes) tegevuses olema

askeldus
[nimisõna, substantiiv]
askeldamine, sebimine, (asja)toimetus

asketism
[nimisõna, substantiiv]
1. askeetlik ellusuhtumine ja eluviis, mida iseloomustab meeleliste püüdluste mahasurumine, isiklikust heaolust loobumine ja äärmine mõõdukus

2. lihasuretamine

3. isiklikust heaolust loobumine

askleepias
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Põhja-Ameerikast pärinev kollakate, oranžide või punaste õitega rohttaim, Eestis aiailutaimena

askofeen
[nimisõna, substantiiv]
palavikku alandav ja valuvaigistav ravim

askorbiinhape
[nimisõna, substantiiv]
hapu maitsega, valge või kollakas kristalne pulber, mida saadakse toidust (nt mustadest sõstardest, kibuvitsast, lehtkapsast) või kunstlikult ning mis aitab suurendada organismi vastupanuvõimet haigustele

askospoor
[nimisõna, substantiiv]
(kottseentel:) eoskotis valminud eos

asks
saksa keele põhjamurre, mida kõneldakse peamiselt Põhja-Saksamaal ja Hollandis

askus
[nimisõna, substantiiv]
eoste arenemise koht kottseentel ja lehtsammaldel

askus
[nimisõna, substantiiv]
nõidus, lumm

askuslik
[omadussõna, adjektiiv]
nõiduslik, lummav

asm
[nimisõna, substantiiv]
osmik, onn, hütt

asorühm
[nimisõna, substantiiv]
molekuli osa, mis koosneb kahest lämmastikuaatomist

asoteemia
[nimisõna, substantiiv]
1. tavalisest suurem lämmastikusisaldus veres

2. lämmastikveresus

asotobakter
[nimisõna, substantiiv]
mullas ja vees elutsev õhulämmastikku siduv bakter

asotsiaal
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel pole kindlat tööd ega asupaika, kes on ühiskonnast mingil põhjusel eemaldunud või välja tõugatud

asotsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei saa ühiskonnas hakkama, kes on mingil põhjusel ühiskonnast välja tõugatud ja/või kel puudub ühiskonnaga koostoimevõime

asovärv
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline värvaine, mis sisaldab lämmastikuaatomeid (asorühmi) ning mida kasutatakse muuhulgas toiduainetööstuses

asovärvaine
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline värvaine, mis sisaldab lämmastikuaatomeid (asorühmi) ning mida kasutatakse muuhulgas toiduainetööstuses

aspar
[nimisõna, substantiiv]
1. rohttaim, mille mitmeid liike kasvatatakse ilutaimena, mõnd köögiviljataimena

2. rohttaim

asparaagus
[nimisõna, substantiiv]
1. toataimena kasvatatav õrn ja õhuline rohttaim

2. toalillena kasvatatav aspar

asparagiin
[nimisõna, substantiiv]
aminohape, mis osaleb närvisüsteemi funktsioneerimises ning mida organism toodab valkude sünteesimiseks

asparagiinhape
[nimisõna, substantiiv]
aminohape, mis osaleb närvisüsteemi funktsioneerimises ning mida organism toodab valkude sünteesimiseks

asparhernes
[nimisõna, substantiiv]
suurte kollaste õitega ja sinakasroheliste lehtedega rohttaim

asparkapsas
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav aiataim, millel on lillkapsaga sarnanevad rohelised õisikud ja sparglit meenutavad varred

2. pika varrega köögivili, mille keskel on lillkapsa moodi kõva ümmargune roheline osa

aspartaam
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlik magusaine, mida kasutatakse suhkruasendajana

2. kunstlik magusaine

aspekt
[nimisõna, substantiiv]
1. vaate- või seisukoht, millest lähtudes midagi hinnatakse

2. nähtuse üks külg või tahk

aspektikategooria
[nimisõna, substantiiv]
grammatiline kategooria, mis näitab, kas tegevus või protsess on lõpetamata või lõpetatud, kestev või hetkeline

aspektipaar
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kaks sama tüvega tegusõna, millest üks näitab tegevuse lõpetatust ja teine lõpetatust või üks kestvust ja teine hetkelisust

aspektverb
[nimisõna, substantiiv]
sihiline tegusõna, mille juures saab kasutada osa- või täissihitist (nt ostma, viima, õmblema)

asperger
[nimisõna, substantiiv]
autistlik, Aspergeri sündroomiga inimene

aspi
[nimisõna, substantiiv]
autistlik, Aspergeri sündroomiga inimene

aspikk
[nimisõna, substantiiv]
liha- või kalaleemest tehtud selge tarrend

aspiraat
[nimisõna, substantiiv]
1. kaashäälik, mille hääldamine lõpeb h-taolise üleminekuosaga (nt th, kh)

2. häälik

aspiraator
[nimisõna, substantiiv]
1. imemise põhimõttel töötav seade (nt õhuproovide võtmiseks, mäda väljaimemiseks)

2. imemise põhimõttel töötav seade

aspirant
[nimisõna, substantiiv]
ajateenijast reservohvitserikandidaat, kes õpib väeüksuses reservohvitserikursusel

aspirantuur
[nimisõna, substantiiv]
1. kraadiõppe vorm, mis on olnud kasutusel Nõukogude Liidus, Venemaal ja mujal

2. teadlaskaadri ettevalmistamise vorm endises NSV Liidus

aspirantuuriaeg
[nimisõna, substantiiv]
aspirandina õppimise periood

aspiratsioon
[nimisõna, substantiiv]
(vedeliku) väljaimemine kehaõõntest

aspireerima
[tegusõna, verb]
(vedelikku) välja või ära imema (kehaõõntest)

aspiriin
[nimisõna, substantiiv]
valuvaigistava ja palavikku alandava toimega aine, mida kasutatakse ravimina

asr
turgi keel, mida kõneldakse Aserbaidžaanis ja Põhja-Iraanis

ass
[nimisõna, substantiiv]
(vankri) telg

ass
[hüüdsõna, interjektsioon]
sõna, mida kasutatakse hrl koera ässitamiseks

assai
[nimisõna, substantiiv]
salat-euterpepalmi sinakaslilla toitaineterikas vili

assam
[nimisõna, substantiiv]
ühe Indias Assami osariigis elava rahva liige

assamblaaž
[nimisõna, substantiiv]
mitmest materjalist ja esemest loodud kolmemõõtmeline kunstiteos

assamblee
[nimisõna, substantiiv]
1. riiklikult või rahvusvaheliselt tähtsa ülesande täitmiseks moodustatud esinduskogu

2. sellise esinduskogu istung või üldkoosolek

3. rahvusvahelise organi täiskogu

assamlane
[nimisõna, substantiiv]
ühe Indias Assami osariigis elava rahva liige

assaneerima
[tegusõna, verb]
sanitaarolusid parandama, tervishoiunõuete kohaselt korraldama

assembler
[nimisõna, substantiiv]
assemblerkeelt masinakoodi tõlkiv programm

assemblerkeel
[nimisõna, substantiiv]
masinakoodile lähedane madalama taseme programmeerimiskeel

assenisaator
[nimisõna, substantiiv]
kogumismahutiga varustatud vaakumseade reovee, väljaheidete vms kogumiseks

assenisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
väljaheidete ja reovee eemaldamine ning kahjutustamine

assenisatsiooniauto
[nimisõna, substantiiv]
vaakumpumba ja mahutiga varustatud auto väljaheidete ja reovee kogumiseks

assertooriline
[omadussõna, adjektiiv]
kindlasti väitev, kinnitav ja konstateeriv

assessor
[nimisõna, substantiiv]
1. kollegiaalse kohtu-, kiriku- või haldusorgani kaasistuja

2. riigiametnik

assetama
[tegusõna, verb]
kallale ässitama

assignaat
[nimisõna, substantiiv]
Suure Prantsuse revolutsiooni aegne paberraha

assignatsioon
[nimisõna, substantiiv]
maksekäsund

assigneerima
[tegusõna, verb]
1. maksekäsundit andma, millekski summasid määrama (nt riigieelarves)

2. summat määrama

assigneering
[nimisõna, substantiiv]
1. millekski eraldatud, assigneeritud rahasumma

2. millekski määratud summa

assimilaat
[nimisõna, substantiiv]
(organismidel:) väliste toitainete omastamise ehk assimilatsiooni lõpp-produkt

assimilatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. samataoliseks muutmine või muutumine

2. teise rahva endasse liitmine, sulatamine või teise rahvaga liitumine, sellesse sulamine

3. endasse liitmine v sulatamine

4. millessegi liitumine v sulamine

assimileerima
[tegusõna, verb]
teist rahvast endasse sulatama, enda rahvaga sarnaseks tegema, tema rahvuslikku omapära kaotama

assimileeruma
[tegusõna, verb]
teise rahvasse sulama, sellega liituma, enda rahvuslikku omapära kaotama

assisteerima
[tegusõna, verb]
(assistendina) juures olles abistama

assistent
[nimisõna, substantiiv]
spetsialisti (arsti, proviisori, lavastaja vm) abiline

assonants
[nimisõna, substantiiv]
1. (stiilivõte:) sama täishääliku kordumine kahe või enama sõna pearõhulises silbis (hrl värsis, nt mets oli helde, laas oli lahke)

2. täishäälikute kordumine pearõhulistes silpides

assoneeruma
[tegusõna, verb]
sama täishääliku kordumise ehk assonantsi tõttu samaselt kõlama

assortii
[nimisõna, substantiiv]
1. koos serveeritav valik sama liiki toiduaineid, nt mitmesugused lihaliigid või erineva kuju ja maitsega šokolaadikommid

2. valik

assortiikarp
[nimisõna, substantiiv]
karp erinevate šokolaadikompvekkidega

assotsiatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujutluslikul seosel põhinev, millegi poolt esile kutsutud

2. sidestav, sidestuv, assotsiatsioonidel põhinev

assotsiatiivsus
[nimisõna, substantiiv]
assotsiatsioonidel, seostel põhinevus

assotsiatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühistel eesmärkidel, ühiseks tegevuseks koondunud isikute ühendus, liit või rühmitus

assotsieerima
[tegusõna, verb]
seostama, ühendama

assotsieeruma
[tegusõna, verb]
millegagi (tingitud, mõttelist) seost, sidet omama, millestki sõltuma

assürioloog
[nimisõna, substantiiv]
Mesopotaamia, Ees-Aasia ja Iraani muistsete kiilkirja kasutanud rahvaste keelt, ajalugu ja kultuuri uuriv eriteadlane

assürioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. Mesopotaamia, Ees-Aasia ja Iraani muistsete kiilkirja kasutanud rahvaste keelt, ajalugu ja kultuuri uuriv teadus

2. Assüüria ja Babüloonia keelte, ajaloo ja kultuuri uurimine

assüürlane
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Süürias, Türgis, Iraanis, Iraagis elava (uus)süüria keelt kõneleva semiidi rahva liige

ast
[nimisõna, substantiiv]
1. astumine

2. samm

astaasia
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi närvihaiguse tagajärjel tekkinud võimetus ilma abita seista

2. seismisvõimetus

astaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlikult saadud radioaktiivne poolmetall, omadustelt halogeen, keemiline element järjenumbriga 85

2. radioaktiivne element

astaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
ebapüsiv, tasakaalutu

astak
[nimisõna, substantiiv]
(andmeanalüüsis:) järjekorranumber, täpsemalt järjekorranumbrite aritmeetiline keskmine väärtuste variatsioonireas

astang
[nimisõna, substantiiv]
astmekujuline nõlv, millel on selgesti täheldatav jalam ning mis on pervega vertikaalne või suure kaldega

astanguline
[omadussõna, adjektiiv]
astangutega, vertikaalse või suure kaldega nõlvadega

aste
[nimisõna, substantiiv]
1. trepi, redeli vms ehitise osa, millele astutakse üles- või allaminekul

2. koht, kuhu sa jala paned, kui liigud trepi ühelt tasemelt teisele

aste
[nimisõna, substantiiv]
1. astumine

2. samm

aste-astmelt
[määrsõna, adverb]
mingis (järjestikuses) korras, ühe osa kaupa, mitte (kõik, suures mahus) korraga

asteek
[nimisõna, substantiiv]
ühe Mehhiko indiaanlaste rühma liige 14.–16. sajandil

asteenia
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi üldine jõuetus ja väsimus, psüühilise, kehalise ja emotsionaalse energia vaegus

2. jõuetus, rammetus

asteenik
[nimisõna, substantiiv]
pika ja kõhna kehaehitusega inimene

asteeniline
[omadussõna, adjektiiv]
organismi üldisest jõuetusest ja rammetusest tingitud või sellega iseloomustuv

astel
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) torkav nõeljas moodustis taime varrel või okstel (nt kaktusel, kukerpuul)

2. okas

3. nõel

4. torkav jäik moodustis

astelpaju
[nimisõna, substantiiv]
jäikade astlaliste okste ja söödavate vitamiinirohkete hapukate viljadega põõsas, kasvatatakse ka ilupõõsana

astelpajumahl
[nimisõna, substantiiv]
astelpaju viljadest saadav mahl joogina

astelpajuõli
[nimisõna, substantiiv]
astelpaju viljadest saadav ravitoimega õli

astelpihlakas
[nimisõna, substantiiv]
asteldega lehtpõõsas või väike lehtpuu, millel on söödavad õunviljad, Eestis ilupuuna

astelpõõsas
[nimisõna, substantiiv]
1. lähistroopilises ja troopilises Ameerikas ning Aasias kasvav igihaljas põõsas, Eestis ilutaim

2. igihaljas põõsas

astelrai
[nimisõna, substantiiv]
(sub)troopilistes meredes elav suur lame kala, kelle saba ülapoolel on teravate kisadega astel

astendaja
[nimisõna, substantiiv]
arv, mis astendamisel näitab mitu korda arvu iseendaga korrutatakse (nt n avaldises an)

astendama
[tegusõna, verb]
arvu iseendaga teatud arv kordi korrutama, arvu astet leidma

astendamine
[nimisõna, substantiiv]
arvu korrutamine iseendaga

astendatav
[nimisõna, substantiiv]
arv, mida astendamisel iseendaga korrutatakse ehk astme alus (nt a avaldises an)

astendus
[nimisõna, substantiiv]
1. astmeteks või järkudeks jaotamine, astmeline tõus (või langus)

2. astmeline tõus v langus

astenoopia
[nimisõna, substantiiv]
nägemisega seotud väsimusvaevused

astenosfäär
[nimisõna, substantiiv]
Maa vahevöö kiht, mida mööda liiguvad litosfääri laamad

aster
[nimisõna, substantiiv]
paljude värvi- ja vormiküllaste sortidega täidisõieline üheaastane aialill

asterisk
[nimisõna, substantiiv]
graafiline märk (*)

asteroid
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt väike Päikesesüsteemi keha, mis tiirleb ümber Päikese peamiselt Marsi ja Jupiteri orbiidi vahel

2. väike planeet

astigmatism
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mida põhjustab ebakorrapärase kujuga silmasarvkest või -lääts, mistõttu valgus ei lange võrkkestale ühte punkti, vaid mitmesse

astilbe
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Kesk- ja Ida-Aasias ning Põhja-Ameerikas levinud, roosakate, punaste või lillade õitega püsilill, Eestis aiataim

astja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kolme jala ning kaanega suurem puunõu, milles hoiti liha, silku vm toiduaineid või tehti leivatainast ja kalja

astlaline
[omadussõna, adjektiiv]
astlaid või astelt omav

astlalised
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm kiletiivalisi putukaid, kelle muneti on arenenud mürgiastlaks (nt mesilased, herilased)

2. rühm kiletiivalisi putukaid

astma
[nimisõna, substantiiv]
1. hingeldushoogudega või öiste õhupuudushoogudega iseloomustuv haigus

2. haigus

astmaatik
[nimisõna, substantiiv]
astmat põdev inimene

astmaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. astmast tingitud, sellega seotud

2. astmat põdev

astmahaige
[nimisõna, substantiiv]
astmat põdev inimene

astmahoog
[nimisõna, substantiiv]
astmale omane hingeldushoog või öine õhupuudushoog

astmapiip
[nimisõna, substantiiv]
seade astmaravimi sissehingamiseks, astmahaigele mõeldud inhalaator

astmefunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline funktsioon, mida esitatakse valemi y=axn abil

astmelaud
[nimisõna, substantiiv]
puidust, puitkattega või metallist aste (üles- ja allaastumiseks)

astmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõusvatest või langevatest rõhtsa pinnaga osadest, astmetest koosnev (nt trepp, terrass)

2. sel viisil, järkudena tõusev või langev

astmepalk
[nimisõna, substantiiv]
ametikoha palgaastmele vastav palgamäär

astmerida
[nimisõna, substantiiv]
(teatav funktsioon matemaatilises analüüsis)

astmestama
[tegusõna, verb]
astmeliseks tegema, astmeid looma

astmestamine
[nimisõna, substantiiv]
astmete kogum

astmestik
[nimisõna, substantiiv]
hulk astmeid (nt trepil, siseruumis), millel saab eri kõrgustel istuda või üles-alla liikuda

astmestus
[nimisõna, substantiiv]
astmete kogum

astmeti
[määrsõna, adverb]
astmete viisi, astmete kaupa

astmetraat
[nimisõna, substantiiv]
mõne keelpilli sõrmlaua detail, mille abil fikseeritakse helikõrgust

astmevaheldus
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve kujude erinemine eri vormides tugeva või nõrga astme poolest, sh välte poolest (nt haara/ma : haara/ta) või sisehäälikute poolest (nt tõbi : tõve)

astmevahelduseta
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) selline, kus sõnatüve tugev või nõrk aste on sama kõigis muutevormides

astmevahelduslik
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) selline, kus sõnatüve tugev või nõrk aste muutub eri muutevormides

astmik
[nimisõna, substantiiv]
mingite omaduste või nähtuste üksteisele järgnevate fikseeritud järkude, astmete rida

astmikpüramiid
[nimisõna, substantiiv]
astmete kaupa tõusev püramiid

astmiktorn
[nimisõna, substantiiv]
1. Sumeri, Babüloonia ja Assüüria arhitektuuris püramiidjas astmeline torn, mille ülemisel astmel on tempel

2. püramiidjas astmeline torn

astmikviil
[nimisõna, substantiiv]
astmestikukujulise kontuuriga katuseviil

astraalkeha
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spiritismis ja teosoofias:) inimese mittemateriaalne keha

astraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. taevatähtedega seotud

2. taevatähtedesse puutuv

astraalvalgus
[nimisõna, substantiiv]
nõrk valguskuma, mida nähakse taevas selgeil öil eriti Linnutee kohal

astragaal
[nimisõna, substantiiv]
pärlikeed meenutav ümar kaunistav liist hoonetel vm ehitistel

astriklihas
[nimisõna, substantiiv]
alumise kaelalüli ristijätkelt algav lihas

astriktrahhee
[nimisõna, substantiiv]
taime juhtkoe puiduosas vett ja mineraalaineid transportiv soon, mille külgmistes rakukestades asetsevad korrapäraste ridadena piklikud poorid

astrobioloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib elu teket ja päritolu, Maa-välist elu ning elu tulevikku Maal ja mujal

astrofotograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. taevakehade fotografeerimisega tegelev astronoomia haru

2. fotograafial põhinev astronoomia vaatlusmeetod

astrofotomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. taevakehade heleduse mõõtmine

2. sellega tegelev astronoomia haru

astrofüüsik
[nimisõna, substantiiv]
astrofüüsika eriteadlane

astrofüüsika
[nimisõna, substantiiv]
1. astronoomia haru, mis uurib taevakehade ehitust ning tähtedevahelise keskkonna füüsikalisi omadusi

2. taevakehade füüsikalise ehituse uurimine

astrogiid
[nimisõna, substantiiv]
automaatseade, mis hoiab taevakehade järgi tehiskaaslaste, kosmoselaevade või nende osade kurssi ja asendit

astrograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. riist taeva fotografeerimiseks

2. taeva fotografeerimise riist

astroid
[nimisõna, substantiiv]
tasapinnaline kõver, mida ristkoordinaatides saab esitada võrrandiga

astrokompass
[nimisõna, substantiiv]
kompass, mis määrab ilmakaari taevakehade näiva liikumise järgi

astrolaab
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne vahend taevakehade kõrguse mõõtmiseks ja kalendriarvutuste tegemiseks

astroloog
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ennustab või seletab maiseid asju taevakehade asendi järgi, arvestades selle arvatavat mõju maailmas toimuvale ja inimsuhetele

2. taevatähtede järgi ennustaja

astroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. taevakehade asendil põhinev maailmamõistmise ja ennustamise süsteem

2. ennustamine taevakehade asendi järgi, arvestades selle arvatavat mõju maistele asjadele

astromeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. astronoomia haru, mis tegeleb taevakehade asukoha määramisega ning taevakaartide koostamisega

2. taevakehade asendi määramine

astronaut
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmosesõiduki meeskonna liige

2. tähelendur, kosmonaut

astronautika
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmoselendude ja kosmoseuurimise teooria ja praktika

2. kosmonautika, tähelennundus

astronoom
[nimisõna, substantiiv]
1. taevakehade, nende süsteemide ja kosmilise hajusaine ehitust, liikumist ning arengut uuriv teadlane

2. täheteadlane

astronoomia
[nimisõna, substantiiv]
taevakehade, nende süsteemide ja kosmilise hajusaine ehitust, liikumist ning arengut uuriv teadus

astronoomiaalane
[omadussõna, adjektiiv]
astronoomiateadusega seotud

astronoomiainstrument
[nimisõna, substantiiv]
riist, millega saab teha astronoomilisi vaatlusi ning uurimisi

astronoomiamärk
[nimisõna, substantiiv]
sümbol astronoomiakirjanduses, nt kalendrites kasutatavad Kuu faaside märgid

astronoomiaobservatoorium
[nimisõna, substantiiv]
hoone ja vastav teadusasutus, kus tehakse astronoomia- vm loodusvaatlusi

astronoomiline
[omadussõna, adjektiiv]
astronoomiaga seotud, astronoomiasse puutuv või sellel rajanev

astrospektroskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. astrofüüsika vaatlusmeetod, millega uuritakse taevakehasid neilt tuleva kiirguse spektraalanalüüsi abil

2. taevakehade spektrite uurimise meetod

astrotsütoom
[nimisõna, substantiiv]
mitmeharulistest neurogliiarakkudest koosnev pea- või seljaajukasvaja

astroturfimine
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, kus kunstlikult tekitatud näiline huvigrupp või seltskond aktiviste võtab ühiselt ja häälekalt sõna mõne algatuse poolt või vastu, mõjutades sel viisil avalikku arvamust

astroturfing
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, kus kunstlikult tekitatud näiline huvigrupp või seltskond aktiviste võtab ühiselt ja häälekalt sõna mõne algatuse poolt või vastu, mõjutades sel viisil avalikku arvamust

astroühik
[nimisõna, substantiiv]
astronoomias kasutatav pikkusühik, mis võrdub Maa keskmise kaugusega Päikesest

astsendent
[nimisõna, substantiiv]
ülenevas liinis sugulane (vanem, vanavanem jne)

astsiit
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku kogunemine kõhuõõnde (inimesel või loomal)

astuma
[tegusõna, verb]
1. ühe, paari, mõne sammu võrra kuhugipoole liikuma

2. ühe või mõne sammu edasi liikuma

Ühendtegusõnad: ette astuma, ette astuma, kokku astuma, kokku astuma, kõrvale astuma, kõrvale astuma, läbi astuma, läbi astuma, maha astuma, maha astuma, sisse astuma, sisse astuma, tagasi astuma, tagasi astuma, vahele astuma, vahele astuma, vastu astuma, vastu astuma, välja astuma, välja astuma, üle astuma, üle astuma, üles astumaüles astuma

astutama
[tegusõna, verb]
astuda laskma, astuma panema

asu
[nimisõna, substantiiv]
rahulik olemine, erutavate või piinavate mõtete, tundmuste vms puudumine

asuala
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus on pikka aega kellegi elukoht

asuja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes alustab tegevust või seab end sisse uues kohas

asukas
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi paiga või ala elanik

2. inimene, kes on mingisse paika või mingile alale elama tulnud (nt ümberasunu, uusasukas, asunik)

asukohajärgne
[omadussõna, adjektiiv]
(alluvuse, kuuluvuse vms kohta:) kellegi või millegi asukohast sõltuv

asukohariik
[nimisõna, substantiiv]
riik, kus keegi elab või miski asub

asukohatruudus
[nimisõna, substantiiv]
(rändlindudel:) tagasipöördumine oma varema-aastastele pesapaikadele

asukohatuvastus
[nimisõna, substantiiv]
isiku või seadme füüsilise asukoha tuvastamine näiteks GPS-süsteemi või IP-aadressi põhjal

asukoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus miski või keegi asub

2. koht, kus miski või keegi on või paikneb

asula
[nimisõna, substantiiv]
paljude eluhoonetega koht, kus inimesed rohkem või vähem tihedalt koos elavad (nt linn, alev, küla), teatavate piiridega asustusjaotuse üksus

asulakoht
[nimisõna, substantiiv]
muistse asula ase

asulasisene
[omadussõna, adjektiiv]
(liiklustee kohta:) asula piiridesse jääv

asulastik
[nimisõna, substantiiv]
asulate võrk, asulad

asulaväline
[omadussõna, adjektiiv]
(liiklustee kohta:) asula piiridest väljapoole jääv

asum
[nimisõna, substantiiv]
linna kindlapiiriline osa (linnaosa või selle piiridesse jääv väiksem linnajagu)

asuma
[tegusõna, verb]
1. kusagil, mingis asukohas paiknema või olema

2. kuskil olema, paiknema

Ühendtegusõnad: ümber asumaümber asuma

asumaa
[nimisõna, substantiiv]
(kolonialismiajastul:) maa või territoorium, mille tugevam riik on allutanud ning mida ta ära kasutab

asumaastama
[tegusõna, verb]
(tugevama riigi poolt) mingit ala, territooriumi hõivama, endale allutama, sinna asumaad rajama

asumine
[nimisõna, substantiiv]
sunniviisiline karistuse kandmiseks ettenähtud paikkonnas elamine

asumisala
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus on pikka aega kellegi elukoht

asund
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit suhteliselt väikest maa-ala (ajutiselt) asustav üht liiki putukate, lindude või loomade kogum, milles avaldub kommunikatsioon ja mille liikmetele on omane tugev kokkuhoiutung

2. koloonia

asundama
[tegusõna, verb]
ümber asustama

asundus
[nimisõna, substantiiv]
ümberasujate, väljarännanute asula

asundusküla
[nimisõna, substantiiv]
uus (maa-)asula, Eestis enamasti 20. sajandi algupoolel endistele mõisamaadele rajatud või uudismaakohtadest kujunenud küla

asundustalu
[nimisõna, substantiiv]
uude rajatavasse (maa-)asulasse, Eestis eriti 1930-ndail uudismaa-asundusse rajatud talu

asundustegevus
[nimisõna, substantiiv]
elanike ümberasustamine, asunduste rajamine

asunema
[tegusõna, verb]
1. kusagil, mingis asukohas paiknema või olema

2. kuskil olema, paiknema

asunik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on rajanud majapidamise seni ülesharimata maale, hiljuti kuhugi elama asunud

2. asunduse elanik

asunikukoht
[nimisõna, substantiiv]
mõisa maadest 1919. aasta maareformi alusel eraldatud maatükk, mis anti asunikule talu rajamiseks

asunikutalu
[nimisõna, substantiiv]
Eestis pärast 1919. aasta maareformi endisele mõisamaale rajatud talu

asupaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus miski või keegi asub

2. koht, kus miski või keegi on või paikneb

asuriit
[nimisõna, substantiiv]
sinine vaske sisaldav mineraal

asurkond
[nimisõna, substantiiv]
kõik ühe liigi isendid, kes elavad koos samal ajal samas paigas

asustama
[tegusõna, verb]
teatud ala, kohta inimeste või loomadega täitma, kedagi kuhugi elama panema, kuskil elama hakkama

asustamata
[omadussõna, adjektiiv]
ilma elaniketa

asustatud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on inimeste või loomade poolt hõivatud

asustatus
[nimisõna, substantiiv]
inimesed ja asulad teatud maa-alal

asustus
[nimisõna, substantiiv]
inimesed ja asulad teatud maa-alal

asustusajalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimasustuse kujunemine ja areng

2. seda uuriv ajalooteaduse haru

asustusala
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kuhu on elama asunud mingi rahvas (harvemini loomad vm)

asustuskeskus
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu on koondunud elama mingi piirkonna inimesed

asustuskolonist
[nimisõna, substantiiv]
okupatsiooni ajal teise riiki elama suunatud inimene

asustuslugu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimasustuse kujunemine ja areng

2. seda uuriv ajalooteaduse haru

asustustihedus
[nimisõna, substantiiv]
teatud rühma organismide arv elutingimustelt sobiva pind- või ruumala ühe ühiku kohta

asustusüksus
[nimisõna, substantiiv]
linn, alevik, alev, küla või asum

asutajaliige
[nimisõna, substantiiv]
organisatsiooni liige, kes on ühtlasi üks selle organisatsiooni asutajaid

asutama
[tegusõna, verb]
1. midagi rajama või looma

2. midagi rajama, looma

3. rajama, looma

asutamisaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, millal miski loodi või rajati

asutamisaeg
[nimisõna, substantiiv]
millegi asutamise aasta, kuupäev vm ajaline määratlus

asutamiskongress
[nimisõna, substantiiv]
kongress, kuhu kogunenud inimesed asutavad partei, seltsi, erialaliidu vm organisatsiooni

asutamiskoosolek
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, kus võetakse vastu otsus seltsi, organisatsiooni vm asutamise kohta ja kinnitatakse selle põhikiri

asutamisleping
[nimisõna, substantiiv]
ühingu vms asutamiseks asutajate sõlmitav leping, millega kinnitatakse põhikiri

asutus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas kindlaid, nt halduslikke, hariduslikke vm ülesandeid täitev iseseisev, ainelise tootmisega mitte tegelev organisatsioon (nt pank, haigla, ülikool)

2. suur organisatsioon, mis täidab kindlaid ülesandeid, näiteks pank, haigla või ülikool

3. õppe-, kasvatusasutus

asutusesisene
[omadussõna, adjektiiv]
asutuse sees toimuv, asutuse sisse jääv

asuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kartuli, hapukurgi ja tomatipastaga (veise)lihahautis

2. hautatud liharoog

asuur
[nimisõna, substantiiv]
sinine, sädelevalt läbipaistev värv

asuurne
[omadussõna, adjektiiv]
päevaaegse selge taeva värvi sinine

asuursinine
[omadussõna, adjektiiv]
läbipaistev, sädelev taevassinine

asümmeetria
[nimisõna, substantiiv]
millegi ebakorrapärane ehitus, olek, kus vastamisis asetsevad osad või pooled ei ole ühetaolised või võrdsed, sümmeetria puudumine

asümmeetriline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille vastamisi asetsevad osad või pooled ei ole ühetaolised, võrdsed vms

asümptomaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse kohta:) ilma haigustunnusteta avalduv

asümptoomne
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse kohta:) ilma haigustunnusteta avalduv

asümptoot
[nimisõna, substantiiv]
1. sirge, millele kõverjoon tõkestamatult läheneb

2. sirge, millele kõverjoon piiramatult läheneb

asündeton
[nimisõna, substantiiv]
1. stiilivõte, kus sõnu või lauseid ühendavad sidesõnad on väljendusjõu saavutamiseks ära jäetud, nt tulin, nägin, võitsin

2. sidesõnata lausekujund

asünkrooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte samal ajal toimuv või esinev, mitteüheaegne

2. mitteüheaegne, mittesünkroonne

asünkroonmootor
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvvoolumootor, mille rootor pöörleb staatori magnetvälja suhtes mittesünkroonselt

asünkroonne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte samal ajal toimuv või esinev, mitteüheaegne

2. mitteüheaegne, mittesünkroonne

asüstoolia
[nimisõna, substantiiv]
1. südametegevuse lakkamine, südame (ajutine) seiskumine

2. südame kokkutõmbumise nõrkus

asüül
[nimisõna, substantiiv]
1. varjupaik, koht, kus jälitatavad (nt poliitilised põgenikud) omavad isikupuutumatust

2. varju-, pelgupaik

asüüliõigus
[nimisõna, substantiiv]
poliitilise põgeniku õigus leida välisriikides varjupaika jälitamise eest

aškenazi
[nimisõna, substantiiv]
Saksamaalt või mujalt Kesk-Euroopast pärit juut

ašuug
[nimisõna, substantiiv]
1. improviseeritud laule esitav rahvalaulik Kaukaasia rahvastel

2. rahvalaulik Kaukaasia rahvastel

azulejo
[nimisõna, substantiiv]
kirjatud ja glasuuritud keraamiline seinaplaat, mis on laialt levinud Hispaanias ja Portugalis

ažiotaaž
[nimisõna, substantiiv]
ülespuhutud kära, kirgede möll

ažuur
[nimisõna, substantiiv]
rahaline vm olukord, kus valitseb soovitud seis, hrl kooskõla või tasakaal

ažuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl kanga kohta:) auklik, piluline, võrejas, läbipaistev

2. piluline, võrejas

ažuurtikand
[nimisõna, substantiiv]
tikitud kaunistus, mis saadakse riidelõngade kokku- ja lahkusidumisega mitmesuguste pistete abil, kusjuures niite ei tõmmata välja nagu pilutikandi puhul

at
mittesüsteemne rõhu mõõtühik

at
(ajaarvamises:) tuhat aastat kestev ajavahemik

ata
[hüüdsõna, interjektsioon]
(haiget saamise, laksu andmise või saamise kohta)

atakeerima
[tegusõna, verb]
1. riigile vm vastaspoolele relvastatud jõuga kallale tungima, et seda alistada

2. kellegi vastu füüsilist jõudu kasutama, et talle kahju teha

atakk
[nimisõna, substantiiv]
äkiline haigus- või valuhoog

ataksia
[nimisõna, substantiiv]
1. koordinatsioonihäire tahteliste liigutuste sooritamisel

2. koordinatsioonihäire

ataman
[nimisõna, substantiiv]
kasakate kogukonna pealik

atapask
[nimisõna, substantiiv]
keeleliselt kokkukuuluva Põhja-Ameerika indiaanlaste hõimurühma liige

ataraksia
[nimisõna, substantiiv]
1. kõigutamatu hingerahu, mille kaudu Vana-Kreeka eetikute arvates saavutab mõttetark seesmise vabaduse ja õnne

2. kõigutamatu hingerahu

atašee
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi välissaatkonna koosseisus töötav teatava valdkonna spetsialist, madalaima astme diplomaat

2. madalaima ametiastme diplomaat

3. mingi ala asjatundja välissaatkonna koosseisus

atašeerima
[tegusõna, verb]
välissaatkonna juurde määrama

at-at-at
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab kerget rahulolematust, nördimust

atavism
[nimisõna, substantiiv]
1. kaugete eellaste tunnuste ootamatu taasilmumine (nt saba esinemine inimesel, külgmised varbad hobustel)

2. kaugete eellaste tunnuste ilmnemine

ateenlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ateena elanik

2. Ateenast pärit inimene

ateism
[nimisõna, substantiiv]
jumalat ja kõike üleloomulikku eitav maailmavaade

ateist
[nimisõna, substantiiv]
see, kes eitab jumala olemasolu ning kõike üleloomulikku

ateljee
[nimisõna, substantiiv]
kunstniku, fotograafi vm (hrl hästi valgustatud) tööruum

ateljeekorter
[nimisõna, substantiiv]
avar ja valgusküllane, ateljeeks sobiv korter

atendaat
vigane kuju sõnast atentaat

atentaat
[nimisõna, substantiiv]
tapmiskatse või tapmine (hrl poliitilistel motiividel)

ateroom
[nimisõna, substantiiv]
1. rasunäärme ummistusest nahal sugenev puderja sisuga muhk

2. rasunäärme ummistusest tekkinud muhk

ateroskleroos
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mida iseloomustab arterite seinte lubjastumine, kõvastumine ja hapraks muutumine

2. haigus

atestaat
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik tunnistus vm dokument (nt kooli lõpetamise, ameti omandamise kohta)

atestatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik hinnang, eriti töötaja ametitegevuse, tema tööalaste võimete ja omaduste kohta

2. ametlik hinnang v iseloomustus

atestatsioonikomisjon
[nimisõna, substantiiv]
ekspertidest moodustatud komisjon, kes hindab kellegi ametioskusi

atesteerima
[tegusõna, verb]
1. kellegi tööle atestatsiooni, hinnangut andma

2. atestatsiooni andma, hindama, iseloomustama

atesteerimiskomisjon
[nimisõna, substantiiv]
ekspertidest moodustatud komisjon, kes hindab kellegi ametioskusi

atetoos
[nimisõna, substantiiv]
teatud ajukahjustusega kaasnev häire, mille korral esineb hrl jäsemete aeglasi rütmilisi sundliigutusi

atitüüd
[nimisõna, substantiiv]
(balletis:) seis ühel jalal, teine jalg põlvest kõverdatuna kõrgele taha tõstetud

atlant
[nimisõna, substantiiv]
1. meesfiguurina kujundatud tugisammas (eriti barokkarhitektuuris)

2. mehekujuline tugisammas

atlantiline
[omadussõna, adjektiiv]
Atlandi ookeani mõjupiirkonda kuuluv, selle alaga seotud

atlantosaurus
[nimisõna, substantiiv]
kuni 30 m pikkune väljasurnud roomaja keskaegkonnast

atlantroop
[nimisõna, substantiiv]
inimese eellane, pleistotseenis elanud ahvinimene, kelle luid on leitud a-tel 1954–1955 Alžeerias

atlantroopus
[nimisõna, substantiiv]
inimese eellane, pleistotseenis elanud ahvinimene, kelle luid on leitud a-tel 1954–1955 Alžeerias

atlantropus
[nimisõna, substantiiv]
inimese eellane, pleistotseenis elanud ahvinimene, kelle luid on leitud a-tel 1954–1955 Alžeerias

atlas
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatu, albumi või mapi kujul avaldatud geograafiliste, tähe- vm kaartide, ka skeemide, jooniste, piltide vms süstemaatiline kogu

2. kaardistik

atlass
[nimisõna, substantiiv]
sileda läikiva parema poole ning tuhmi pahema poolega siid- või poolsiidriie

atlassriie
[nimisõna, substantiiv]
sileda läikiva parema poole ning tuhmi pahema poolega siid- või poolsiidriie

atleet
[nimisõna, substantiiv]
1. (tugev lihaseline) sportlane

2. jõumees

atleetika
[nimisõna, substantiiv]
jõudu ja osavust nõudvad harjutused (nt tsirkusekunstis)

atleetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha kohta:) tugevate luude ja lihastega

2. tugevate luude ja lihastega

atleetlik
[omadussõna, adjektiiv]
treenitud ja lihaseline

atleetvõimleja
[nimisõna, substantiiv]
1. kulturismiga tegelev sportlane, atleetvõimlemise harrastaja

2. kulturismiga tegeleja

atleetvõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. keha ja lihaste arendamine jõuharjutustega, et suurendada lihaste vormi ja massi (mitte lihtsalt et kasvatada kehalist jõudu)

2. vastav spordiala

3. keha ja lihaste arendamine jõuharjutustega

atletism
[nimisõna, substantiiv]
1. keha ja lihaste arendamine jõuharjutustega, et suurendada lihaste vormi ja massi (mitte lihtsalt et kasvatada kehalist jõudu)

2. vastav spordiala

3. keha ja lihaste arendamine jõuharjutustega

atletist
[nimisõna, substantiiv]
1. kulturismiga tegelev sportlane, atleetvõimlemise harrastaja

2. kulturismiga tegeleja

atm
mittesüsteemne rõhu mõõtühik

atmosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. Maad (vm taevakeha) ümbritsev kihilise ehitusega gaasikiht

2. Maad (või mõnd teist planeeti) ümbritsev gaaside segu

atmosfäärielekter
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri elektriline olek ja sellest tulenev elektrinähtuste kogum

atmosfäärifront
[nimisõna, substantiiv]
1. erinevate omadustega õhumasside (nt külma ja sooja õhu) kokkupuutepind või üleminekuala

2. tinglik piir või õhuke kiht kahe erineva (külma ja sooja) õhumassi vahel

atmosfäärifüüsika
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri meteoroloogilisi protsesse ning nähtusi uuriv geofüüsika haru

atmosfäärikaitse
[nimisõna, substantiiv]
tegevus ja meetmed õhusaastuse vähendamiseks või vältimiseks ning globaalse soojenemise ohjamiseks

atmosfääriline
[omadussõna, adjektiiv]
Maad (vm taevakeha) ümbritseva gaasilise kihiga seotud, atmosfääris toimuv

atmosfäärine
[omadussõna, adjektiiv]
atmosfääri suuruse rõhuga

atmosfäärinähtus
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääris ilmnev elektriline, optiline vm nähtus (nt sademed, virmalised, tromb)

atmosfäärirõhk
[nimisõna, substantiiv]
ühe pinnaühiku (cm^2, m^2) kohal kuni atmosfääri ülemiste kihtideni ulatuva õhusamba kaalust põhjustatud rõhk

atmosfäärne
[omadussõna, adjektiiv]
Maad (vm taevakeha) ümbritseva gaasilise kihiga seotud, atmosfääris toimuv

ato
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust 10‒18 korda väiksem, nt ag (atogramm)

atoksiline
[omadussõna, adjektiiv]
mürgitu

atoll
[nimisõna, substantiiv]
korallrahu, mis rõngana ümbritseb madalat laguuni ja koosneb väikestest saartest ja karidest

atomaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. üksikaatomeist koosnev või neisse puutuv

2. üksikaatomeist koosnev

atomiseerima
[tegusõna, verb]
(ainet, segu) pihustama, aatomeiks lahutama

atomism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline õpetus, mille kohaselt mateeria koosneb igavestest ja jagamatutest aatomitest

2. aatomiõpetus

atomist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes filosoofias pooldab õpetust, mille kohaselt mateeria koosneb igavestest ja jagamatutest aatomitest

atomistika
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline õpetus, mille kohaselt mateeria koosneb igavestest ja jagamatutest aatomitest

2. aatomiõpetus

atomistlik
[omadussõna, adjektiiv]
mateeria atomismist lähtuv, igaveste ja jagamatute aatomite olemasolul rajanev

atonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kindla kõrgusega helilaadita, tonaalsust mitteomav

atoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. lihaste toonuse langus või puudumine, sellest tulenev elundi lõtvus

2. lõtvus, pingusetus

atoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
ülitundlik sel viisil, et allergiline reaktsioon (nt nahasügelus, ekseem, astma) vallandub organismis ilma ärritaja otsekontaktita

atoopne
[nimisõna, substantiiv]
ülitundlik sel viisil, et allergiline reaktsioon (nt nahasügelus, ekseem, astma) vallandub organismis ilma ärritaja otsekontaktita

atraheerima
[tegusõna, verb]
külge või ligi tõmbama

atrahent
[nimisõna, substantiiv]
putukaid peibutav, ligimeelitav tegur (värvus, heli, looduslik või sünteetiline lõhnaaine)

atraktant
[nimisõna, substantiiv]
putukaid peibutav, ligimeelitav tegur (värvus, heli, looduslik või sünteetiline lõhnaaine)

atraktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest külgetõmbav, ligimeelitav

2. kelleski huvi, põnevust äratav

atraktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime huvi äratada, külgetõmbavus

2. (kellegi) silmatorkavus, sära

atraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
ajaviitevahend (nt karussell, kiik) või meelelahutuslik tegevus lõbustuskohas, lasteaias või mujal

atributiivne
[omadussõna, adjektiiv]
atribuudina, täiendina esinev

atribuut
[nimisõna, substantiiv]
1. asja oluline ning lahutamatu omadus

2. iseloomulik tunnus

3. oluline, lahutamatu tunnus

atribuutika
[nimisõna, substantiiv]
atribuudid, tarvikud (ühtse rühmana vaadelduna)

atribuutlause
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) täiendi funktsioonis esinev kõrvallause

2. kõrvallause

atrofeeruma
[tegusõna, verb]
1. vananemise, halvatuse, tegevusetuse vms tagajärjel kõhetuma

2. kahanema, vähenema

3. kõhetuma

atroofia
[nimisõna, substantiiv]
kõhnaks, kokkukuivanuks muutumine vananemise, nälgimise, halvatuse või tegevusetuse tagajärjel

atroofiline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on seotud teatava koe (nt nahka moodustavate kudede või limaskesta) mahu vähenemisega

atropiin
[nimisõna, substantiiv]
1. karumustikas ja mõnedes muudes taimedes sisalduv alkaloid, eriti silmatilkadena ja oksevastase vahendina kasutatav ravim

2. karumustika alkaloid

atsakas
[omadussõna, adjektiiv]
tarmukas, hakkaja, kärmas

atseetaldehüüd
[nimisõna, substantiiv]
1. terava lõhnaga, kergsüttiv, toatemperatuuril keev vedelik

2. terava lõhnaga vedelik

atseetamiid
[nimisõna, substantiiv]
äädikhappe amiid

atsetaat
[nimisõna, substantiiv]
etaanhappe sool

atsetaatkiud
[nimisõna, substantiiv]
tselluloosist äädikhappe jt kemikaalidega töötlemisel saadav tehiskiud, mida kasutatakse nt tekstiilitööstuses

atsetaatsiid
[nimisõna, substantiiv]
atsetaatkiudu sisaldav tehissiid

atsetaattselluloos
[nimisõna, substantiiv]
tselluloosi äädikhappeester, tarvitatav atsetaatkiu, filmi, elektriisolatsioonimaterjalide ja plastmassesemete tootmiseks

atsetoon
[nimisõna, substantiiv]
lahustina kasutatav iseloomuliku lõhnaga kergesti süttiv värvitu vedelik

atsetüleen
[nimisõna, substantiiv]
1. tule- ja plahvatusohtlik värvitu gaas, mida kasutatakse metallide keevitamisel ning lõikamisel, samuti orgaaniliseks sünteesiks

2. gaas

atsetüülimine
[nimisõna, substantiiv]
keemiline reaktsioon, mille tulemusena viiakse molekuli atsetüülrühm CH3C(=O)–

atsetüülkoliin
[nimisõna, substantiiv]
üks aineist, mis vahendab närviimpulsside edasikandumist ühelt neuronilt teisele

atsetüülsalitsüülhape
[nimisõna, substantiiv]
valuvaigistava ja palavikku alandava toimega aine, mida kasutatakse ravimina

atsetüültselluloos
[nimisõna, substantiiv]
tselluloosi äädikhappeester, tarvitatav atsetaatkiu, filmi, elektriisolatsioonimaterjalide ja plastmassesemete tootmiseks

atsidimeetria
[nimisõna, substantiiv]
meetod hapete hulga määramiseks lahuses

atsidofiilbakter
[nimisõna, substantiiv]
toidu seedimist soodustav piimhappebakter, mida kasutatakse piimatööstuses

atsidofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide kohta:) happelist keskkonda vajav

atsidofiilpiim
[nimisõna, substantiiv]
atsidofiilbakterite abil hapendatud piim

atsidofiliin
[nimisõna, substantiiv]
hapupiimajook

atsidoos
[nimisõna, substantiiv]
1. happe ja leelise tasakaalu häire veres, happeliste ainete suhtelise sisalduse suurenemine

2. suurenenud happesus organismis

atsih
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi aevastust

atsihh
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi aevastust

atskoo
[nimisõna, substantiiv]
kaardimäng, kus võidab see mängija, kelle kaartide punktisumma on kõige suurem, aga ei ületa 21

atsonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
tsoone mittemoodustav, mittevööndiline

atsteek
[nimisõna, substantiiv]
ühe Mehhiko indiaanlaste rühma liige 14.–16. sajandil

atsükliline
[omadussõna, adjektiiv]
(keemiliste ühendite kohta:) avatud ahelaga, mittetsükliline, tsüklit mitteomav

atškoo
[nimisõna, substantiiv]
kaardimäng, kus võidab see mängija, kelle kaartide punktisumma on kõige suurem, aga ei ületa 21

att
[nimisõna, substantiiv]
Hiiu naiste endisaegne kotjas peakate

atu
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. saamatu

2. hädavares

atüüpiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavalisest, tavapärasest erinev

2. tavapärasest erinev

au
[nimisõna, substantiiv]
1. (kellelegi osaks saav) sügav austus, tunnustav lugupidamine

2. (teistelt tulev) suur lugupidamine, austus

3. austus

au
astronoomias kasutatav pikkusühik, mis võrdub Maa keskmise kaugusega Päikesest

aua
[nimisõna, substantiiv]
koer

auaadress
[nimisõna, substantiiv]
pidulikult kujundatud kirjalik tervitus või õnnitlus (nt juubeli puhul)

auahne
[omadussõna, adjektiiv]
austust ihkav või sellest ihast ajendatud

auamet
[nimisõna, substantiiv]
hrl ilma palgata tehtav, kellelegi aukohustusena usaldatud töö

auandmine
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeline tervitamine (nt käe tõstmisega mütsi juurde)

auasi
[nimisõna, substantiiv]
1. austav ülesanne, aukohustus

2. austust äratav seik

auaste
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväelasele või ametiisikule tema teenistusalase ettevalmistuse, staaži, teenete põhjal antav nimetus

2. positsioon (näiteks sõjaväes), mis sõltub inimese haridusest ja väljaõppest

3. vastav nimetus

auastmestik
[nimisõna, substantiiv]
auastmete süsteem (nt sõjaväes, politseis)

auavaldus
[nimisõna, substantiiv]
(avalik) austuse osutamine, (tseremoniaalne) austusavaldus

aubrieeta
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maade ja Lähis-Ida mäestikes kasvav madal püsilill, Eestis kiviktaimlataim

audients
[nimisõna, substantiiv]
kõrge ametiisiku jutul olek, tema ametlik jutulevõtt

audiitor
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte tellitud ja tema majandustegevust kontrolliv vannutatud isik

audiitorkontroll
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte majandustegevuse süstemaatiline ja sõltumatu kontroll

audikas
[nimisõna, substantiiv]
loengusaal või -ruum, eriti kõrgkoolis

audiofail
[nimisõna, substantiiv]
1. fail, mis sisaldab kuulatavat materjali (teksti, muusikat)

2. fail, mis sisaldab helisalvestist

audiogiid
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt turisminduses kasutatav elektrooniline seade, millele on salvestatud teatud info, mida saab valitud keeles ja sobival hetkel kuulata (nt muuseumis, ekskursioonibussis)

audioloog
[nimisõna, substantiiv]
arst, kes tegeleb kuulmis- ja tasakaaluhäirete diagnostika ja raviga

audioloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadus kuulmisest, arstiteaduse eriala, mis hõlmab kuulmis- ja tasakaaluorgani haiguste, traumade ja anomaaliate diagnostika, ravi ja rehabilitatsiooni

audiomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvakuulmise hindamiseks kasutatav aparaat

2. kuulmisteravuse mõõtur

audioraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. raamat, mille teksti saab kuulata (nt mobiilist, veebist, CD-plaadilt)

2. helikandjale salvestatud kuulatav (kirjanduslik) tekst

audioreklaam
[nimisõna, substantiiv]
reklaam, mis sisaldab kuulatavat materjali (teksti, muusikat) ning mis hrl meelitab tarbima kaupu, teenuseid või osalema üritusel

audiovisuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuulmis- ja nägemismeelesse puutuv, kuulmise ja nägemise abil tajutav

2. kuuldelis-vaateline

audit
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte majandustegevuse süstemaatiline ja sõltumatu kontroll

auditeerima
[tegusõna, verb]
ettevõtte tegevusi, tegevuste tulemusi ja dokumente süstemaatiliselt ja sõltumatult kontrollima, et hinnata, kas need vastavad kavandatud korrale, auditit tegema

auditeerimine
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte majandustegevuse süstemaatiline ja sõltumatu kontroll

auditiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuulmismeelega või kuulmisega seotud

2. kuulmis-

auditoorium
[nimisõna, substantiiv]
loengusaal või -ruum, eriti kõrgkoolis

audoktor
[nimisõna, substantiiv]
1. aunimetus, mille kõrgkool või teadusasutus annab teaduse vm alal osutatud teenete eest

2. selle nimetuse saanud isik

auennistus
[nimisõna, substantiiv]
õiguste, au ja hea nime ennistamine (nt kohtuotsuse alusetuks või õigustühiseks tunnistamise järel, sundravi lõppemise järel)

auesimees
[nimisõna, substantiiv]
erakonda, organisatsiooni, ettevõtet vms esindav austusväärne isik

aueskort
[nimisõna, substantiiv]
riigipead, valitsusjuhti vm kõrget ametiisikut saatev relvastatud salk

aug
1. aasta 8. kuu, põhjapoolkeral kolmas suvekuu

2. aasta 8. kuu

auga
[määrsõna, adverb]
(ühenduses pingelise, raske olukorraga toimetulemisega:) täiel määral (ja hästi), igas suhtes (hästi)

augiit
[nimisõna, substantiiv]
roheline kuni must pürokseenide rühma mineraal

augment
[nimisõna, substantiiv]
lisa, juurdekasv

augmentatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna, mis osutab suurusele (nt kolask, mürakas, hiiglama, hullupööra, röögatult)

2. suurusele osutav sõna

augukaevaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes maasse auku kaevab

augukaevamine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi vastu halva sepitsemine

auguline
[omadussõna, adjektiiv]
augu või aukudega

augulööja
[nimisõna, substantiiv]
aukude tegemise vahend (nt paberite kokkuköitmiseks)

augur
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Rooma preester-ennustaja, kes ennustas auspiitside järgi jumala tahet

2. preester-ennustaja Vana-Roomas

auguraud
[nimisõna, substantiiv]
aukude tegemise vahend (nt paberite kokkuköitmiseks)

augusaag
[nimisõna, substantiiv]
1. noataoline kitsa lehega saag, mida kasutatakse avade saagimiseks

2. noataoline saag

august
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 8. kuu, põhjapoolkeral kolmas suvekuu

2. aasta 8. kuu

augustama
[tegusõna, verb]
auku või auke sisse tegema

augustamine
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalesta vm kehaossa ehte kandmiseks augu tegemine

augustiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikuisa Augustinuse õpetust järgiva katoliku munga- või nunnaordu liige

2. katoliku munga- v nunnaordu liige

augustiinlane
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikuisa Augustinuse õpetust järgiva katoliku munga- või nunnaordu liige

2. katoliku munga- v nunnaordu liige

augustikuine
[omadussõna, adjektiiv]
augustile omane või sel kuul esinev, toimuv

augustikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 8. kuu, põhjapoolkeral kolmas suvekuu

2. aasta 8. kuu

augustiputš
[nimisõna, substantiiv]
vanameelsete riigipöördekatse Nõukogude Liidus 1991. aasta augustis

augustitorm
[nimisõna, substantiiv]
erakordselt tugev ja laastav augustikuu torm, Eestis eriti 1967. aasta tormi kohta

augustus
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalesta vm kehaossa ehte kandmiseks augu tegemine

augutangid
[nimisõna, substantiiv]
tangid aukude tegemiseks (nt loomade märgistamisel)

augutorn
[nimisõna, substantiiv]
1. vardakujuline tööriist sepistamisel ja lukksepatöödel aukude löömiseks või nende laiendamiseks

2. seade aukude löömiseks sepistamisel

augutäide
[nimisõna, substantiiv]
see, mis või kes mingit lünka, tühikut täidab

auh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi koera haukumist

2. koera haukumist imiteeriv häälitsus

auhind
[nimisõna, substantiiv]
1. (võistluses, võistlustel) saavutuste eest tunnustuseks antav (mälestus)ese, rahasumma, tunnistus, aumärk vms

2. mingi asi, mille saab võistlustel hea tulemuse eest, näiteks diplom, raha, märk või medal

auhindama
[tegusõna, verb]
kellelegi või millelegi auhinda määrama

auhinnafond
[nimisõna, substantiiv]
auhindadeks mõeldud rahasumma

auhinnagala
[nimisõna, substantiiv]
auhindade kätteandmise pidulik üritus

auhinnakandidaat
[nimisõna, substantiiv]
1. auhinna saamiseks esitatud isik, kollektiiv või teos

2. auhinna saamiseks esitatud kandidaat

auhinnakoht
[nimisõna, substantiiv]
auhinna vääriline koht (võistlusel)

auhinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
auhinna vääriliseks osutunud, auhinna saanud

auhinnaraha
[nimisõna, substantiiv]
1. auhindadeks jagatav rahasumma

2. auhinnaks saadav raha

auhinnatöö
[nimisõna, substantiiv]
auhinnatud töö (nt arhitektuuri-, romaanivõistlusel)

auhinnavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus väljapandud auhinna või auhindade võitmiseks

aujärg
[nimisõna, substantiiv]
monarhi, paavsti vm kõrge valitseja kaunistatud iste vastuvõttudel jt ametlikel tseremooniatel

auk
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl ümmargune) ava mingist pinnast, esemest või muust läbi

2. tühi koht mingi pinna või asja sees

aukandja
[nimisõna, substantiiv]
võimul olev isik või juhtival kohal olev kõrge ametiisik

aukartlik
[omadussõna, adjektiiv]
sügavat austust osutav või väljendav

aukartus
[nimisõna, substantiiv]
sügav austus ning lugupidamine

aukartustäratav
[omadussõna, adjektiiv]
1. austust sisendav, austama sundiv

2. silmapaistvalt suur või ulatuslik

aukas
[omadussõna, adjektiiv]
austust vääriv, lugupeetud, kõrgelt hinnatud

aukhuulik
[nimisõna, substantiiv]
augukujuline huulik (nt flöödil)

aukiri
[nimisõna, substantiiv]
teenete eest autasuna antav (kunstiliselt kujundatud) tunnistus

auklik
[omadussõna, adjektiiv]
aukudega, (tahtmatult tekkinud) auke täis

aukodanik
[nimisõna, substantiiv]
teenekale isikule mõne linna (või riigi) poolt lugupidamisavaldusena antav aunimetus

aukoht
[nimisõna, substantiiv]
1. austusväärne seisund

2. (esemete paigutusega seoses:) kõige silmatorkavam koht

aukohus
[nimisõna, substantiiv]
teatud organisatsioonide või isikute ringi sisemine korraldus auasjade lahendamiseks

aukohus
[nimisõna, substantiiv]
austav (sisemine) kohustus või ülesanne

aukohustus
[nimisõna, substantiiv]
austav (sisemine) kohustus või ülesanne

aukonsul
[nimisõna, substantiiv]
konsuli ülesandeid auameti korras täitev isik

aukplaat
[nimisõna, substantiiv]
plaat, mille aukudesse keeratud kruvidega saab omavahel kinnitada või seinale paigaldada mitmesuguseid detaile (nt pinke, riiuleid, nagisid)

aukraad
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeline auaste

auks
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegi austamiseks või tähistamiseks

2. austuse väljendamiseks

auksanomeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist taimede juurdekasvu mõõtmiseks

auksiin
[nimisõna, substantiiv]
1. taimes endas moodustuv kasvuaine või selle sünteetiline analoog

2. kasvuaine

auktikand
[nimisõna, substantiiv]
kaunistus, kus riidesse lõigatud või torgatud augud on ääristatud pistetega

auku
[määrsõna, adverb]
(silmade, põskede kohta:) lohku ja sissevajunuks, nälga või piina väljendavaks

aukus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(silmade, põskede kohta:) lohkus ja sissevajunud, nälga või piina väljendav

aukuuba
[nimisõna, substantiiv]
lähistroopilist päritolu suurte nahkjate lehtede ja väikeste punakate või rohekate õitega igihaljas põõsas, Eestis toataim

aukõrgendus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema auastme andmine, (kaitseväe)teenistuses edutamine

aukülaline
[nimisõna, substantiiv]
üritusele kutsutud lugupeetud, eriline külaline (nt vastava valdkonna tunnustatud spetsialist, kõrge riigijuht)

auküsimus
[nimisõna, substantiiv]
autunde või väärikuse küsimus

aul
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis peamiselt läbirändajana tuntud arktiliste merede ja tundrajärvede väike sukelpart

2. sukelpart

aula
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulikeks sündmusteks mõeldud saal (nt koolis, ülikoolis)

2. suur saal koolis, kus toimuvad aktused

aulaloeng
[nimisõna, substantiiv]
hrl kutsutud külalise pidulik loeng ülikooli aktusesaalis

auliige
[nimisõna, substantiiv]
austuse märgiks organisatsiooni (nt seltsi, akadeemia) liikmeks valitu

aulik
[omadussõna, adjektiiv]
auväärne, austatud

auline
[omadussõna, adjektiiv]
auväärne, austatud

aumees
[nimisõna, substantiiv]
ausalt toimiv, oma sõna pidav arenenud autundega mees

aumehekokkulepe
[nimisõna, substantiiv]
vastastikusel usaldusel rajanev tagatisteta suuline kokkulepe

aumehelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. aumehele omane

2. meeldiva käitumisega, heade kommetega

aumõiste
[nimisõna, substantiiv]
arusaam aust, see, mida au all mõistetakse

aumõrv
[nimisõna, substantiiv]
häbistatu, kõlvatult käitunu tapmine oma perekonna poolt

aumärk
[nimisõna, substantiiv]
eriliste teenete eest, autasuna antav märk, nt orden, teenetemärk

aun
[nimisõna, substantiiv]
kaarjas rõuk, piklik virn (nt vilja, põhku, turvast)

aunastama
[tegusõna, verb]
auna panema

aunatama
[tegusõna, verb]
auna panema

aunimetus
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi millegi tunnustust vääriva eest antud nimetus

aunimi
[nimisõna, substantiiv]
austav nimi või nimetus

aupaiste
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl imetlusega seotud kuulsus ja au

2. maine

aupakkumatu
[omadussõna, adjektiiv]
sügavalt lugupidamatu

aupaklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. austuse ja lugupidamisega kellessegi või millessegi suhtuv

2. austust, sügavat lugupidamist väljendav

aupaklikkus
[nimisõna, substantiiv]
austav ja lugupidav suhtumine või selle väljendamine

aupauk
[nimisõna, substantiiv]
hrl kahuritest lastav pauk piduliku tervituse, saluudina või auandmisena

aupoolest
[määrsõna, adverb]
1. nime poolest

2. koguni, pealegi

aupull
[nimisõna, substantiiv]
ausõna, tõesõna

aupäev
[nimisõna, substantiiv]
austuse avaldamise päev (nt juubeli, aastapäeva vm pidupäeva kohta)

aupärast
[määrsõna, adverb]
1. nime poolest

2. koguni, pealegi

aupärg
[nimisõna, substantiiv]
1. austuse märgiks antav pärg

2. au, austus

aur
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasilises olekus vesi vm aine

2. gaas, milles on vedela aine piisakesi

3. gaas, milleks kuum vesi muutub

aura
[nimisõna, substantiiv]
(parapsühholoogias, alternatiivmeditsiinis:) inimkeha ümbritsev eriline väli (kiirgus- või energiaväli vms)

auraamat
[nimisõna, substantiiv]
eriline raamat, album, kuhu kantakse linna, asutuse vm jaoks olulised nimed ning sündmused

auraha
[nimisõna, substantiiv]
1. mündikujuline aumärk

2. endisaegne rinnas v kaelas kantav mündikujuline aumärk

aurama
[tegusõna, verb]
1. hrl kuumast, külmast või niiskusest põhjustatud (nähtavat) auru eritama

2. auruks muutuma, auruna erituma

Ühendtegusõnad: ära auramaära aurama

aurik
[nimisõna, substantiiv]
auru jõul liikuv laev, mille peamine jõuseade on aurumasin või -turbiin

auring
[nimisõna, substantiiv]
lisaring, mille võitja teeb (jookseb, sõidab) staadioni- vm võistlusrajal

aurjas
[omadussõna, adjektiiv]
(nagu) gaasilises olekus olev, auruna hõljuv

aurküte
[nimisõna, substantiiv]
keskküte, kus soojust kannab edasi aur

auruarvesti
[nimisõna, substantiiv]
seade auru koguse mõõtmiseks

auruauto
[nimisõna, substantiiv]
auru jõul liikuv auto

aurugeneraator
[nimisõna, substantiiv]
seade atmosfäärirõhust kõrgema rõhuga (vee)auru tootmiseks

auruhaamer
[nimisõna, substantiiv]
tagumisseade, mille liikuvaid osi tõstetakse ja kiirendatakse auru abil

auruimur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis imeb tolmu ja puhastab auru abil

aurujuhe
[nimisõna, substantiiv]
toru või torustik auru kuhugi suunamiseks

aurujõud
[nimisõna, substantiiv]
veeauru toimel tekkiv jõud, mis muundab rõhu all olevas aurus talletatud energia mehaaniliseks energiaks

aurukast
[nimisõna, substantiiv]
laudadest kast, mida kasutati puidu aurutamiseks enne painutamist (nt reejalaste või paadilaudade jaoks)

aurukatel
[nimisõna, substantiiv]
seade atmosfäärirõhust kõrgema rõhuga (vee)auru tootmiseks

auruküte
[nimisõna, substantiiv]
keskküte, kus soojust kannab edasi aur

aurulaev
[nimisõna, substantiiv]
auru jõul liikuv laev, mille peamine jõuseade on aurumasin või -turbiin

aurulokk
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt varasemal ajal:) auruga kuumutatud lokirullidega tehtud püsilokk

auruma
[tegusõna, verb]
1. keemistemperatuurist madalamal temperatuuril aurustuma, (iseeneslikult) auruna lenduma

2. auruna erituma

3. aurustuma

aurumasin
[nimisõna, substantiiv]
veeauru energiat mehaaniliseks tööks muundav soojusmootor

aurumootor
[nimisõna, substantiiv]
iseliikuva seadme aurumasin

aurumõõtur
[nimisõna, substantiiv]
seade auru koguse mõõtmiseks

aurune
[omadussõna, adjektiiv]
(vee)auru täis, vedelikuks muutunud aurust udune

aurupaat
[nimisõna, substantiiv]
väike aurulaev

aurupesur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis puhastab ruumi auru abil

aurupidav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei lase auru läbi

aurupump
[nimisõna, substantiiv]
auru jõul töötav pump

aurupunk
[nimisõna, substantiiv]
ulme alaliik, kus kujutatakse anakronistlikke tehnilisi leiutisi ja kus tegevus toimub alternatiivajaloolises keskkonnas, mida on inspireerinud 19. sajandi tööstusrevolutsioon

aururong
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne auruveduri jõul sõitnud rong

aururõhk
[nimisõna, substantiiv]
rõhk, millel vedelik antud temperatuuril aurustub ning mille väärtus oleneb vedelikust ja selle temperatuurist

aurusaun
[nimisõna, substantiiv]
kerge ja niisutava toimega saun, mis põhineb aurukatlas tekitatud ja saunaruumi juhitud küllastunud veeaurul

aurusireen
[nimisõna, substantiiv]
auruga töötav sireen

aurustama
[tegusõna, verb]
ainet vedelast (või tahkest) olekust gaasiliseks tegema, auruks muutma

aurusti
[nimisõna, substantiiv]
1. seade toiduainete, riiete vm auruga töötlemiseks

2. aurustusseade

aurustuma
[tegusõna, verb]
vedelast või tahkest olekust gaasiliseks üle minema, auruks muutuma

aurustumissoojus
[nimisõna, substantiiv]
aurustumiseks vajalik soojushulk (aine massiühiku kohta)

aurutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. seade toiduainete, riiete vm auruga töötlemiseks

2. aurustusseade

aurutama
[tegusõna, verb]
hrl toiduaineid auruga (pehmeks) töötlema

aurutamine
[nimisõna, substantiiv]
auruga töötlemine, auru, vedeliku aurustamise kasutamine mingis protsessis

aurutaoline
[omadussõna, adjektiiv]
(nagu) gaasilises olekus olev, auruna hõljuv

aurutatud
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) auruga (pehmeks) töödeldud

auruti
[nimisõna, substantiiv]
1. seade toiduainete, riiete vm auruga töötlemiseks

2. aurustusseade

aurutihe
[omadussõna, adjektiiv]
aurupidav, aurukindel

aurutoru
[nimisõna, substantiiv]
toru auru juhtimiseks (nt kohvimasinas piima vahustamiseks)

auruturbiin
[nimisõna, substantiiv]
soojusjõumasin, mis muundab veeauru potentsiaalset energiat esmalt kineetiliseks ja seejärel mehaaniliseks tööks

aurutus
[nimisõna, substantiiv]
auruga töötlemine, auru, vedeliku aurustamise kasutamine mingis protsessis

aurutuskamber
[nimisõna, substantiiv]
(puidutööstuses:) kamber, milles kuumutatakse puittoorikuid veeauruga, et neid seejärel painutada saaks

aurutõke
[nimisõna, substantiiv]
ehitusmaterjal, mis takistab niiskuse tungimist piirdesse ja välisõhu liikumist läbi seina

auruvann
[nimisõna, substantiiv]
kehaosa, eriti näonaha auruga mõjustamine

auruvasar
[nimisõna, substantiiv]
tagumisseade, mille liikuvaid osi tõstetakse ja kiirendatakse auru abil

auruvedur
[nimisõna, substantiiv]
auru jõul liikuv vedur

auruveski
[nimisõna, substantiiv]
auru jõul töötav veski

auruvus
[nimisõna, substantiiv]
1. aurumisvõime

2. aurumist iseloomustav suurus

auruülekuumendi
[nimisõna, substantiiv]
soojusvaheti auru ülekuumendamiseks, hrl aurukateldes

aus
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõest ja õiglusest juhinduv, ebaõiglust, pettust mittesalliv

2. lepetest ja lubadustest kinnipidav

3. kui inimene on aus, siis ta räägib tõtt ja ei peta

4. õiglane

ausalt
[määrsõna, adverb]
1. tõest ja õiglusest juhindudes, ilma valetamata

2. lepetest ja lubadustest kinni pidades

3. selliselt, et ei valeta

ausameelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (loomu poolest) aus, tõtt hindav

2. siiras

ausammas
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi (või millegi) auks püstitatud skulptuur või (kivist) mälestussammas

2. mälestuseks, auks

ausasti
[määrsõna, adverb]
1. tõest ja õiglusest juhindudes, ilma valetamata

2. lepetest ja lubadustest kinni pidades

3. selliselt, et ei valeta

auskultatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kopsude, südame vm elundi seisundi uurimine kõla järgi

auskulteerima
[tegusõna, verb]
kopsude, südame või muu elundi seisundit kõla järgi kindlaks tegema

auspiits
[nimisõna, substantiiv]
lindude lennu jt. loodusmärkide vaatlus ning nende järgi ennustamine Vana-Roomas

austaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes millessegi või kellessegi suhtub suurima lugupidamisega (ja seda oma tegevuses järgib)

austajaskond
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi austajad

austama
[tegusõna, verb]
1. kellessegi sügava austuse, tunnustava lugupidamise suhtuma

2. kedagi või midagi kõrgelt hindama, kellestki või millestki heal arvamusel olema

austamine
[nimisõna, substantiiv]
1. austav suhtumine kellessegi või millessegi, kellegi või millegi kõrgelt hindamine

2. austav suhtumine, kellegi või millegi kõrgelt hindamine

3. austav suhtumine

austamisõhtu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi austamiseks korraldatud pidulik õhtune üritus

austatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. viisakas pöördumissõna, mida kasutatakse nt kirja või esinemist alustades

2. sõna, mida kasutame, kui pöördume kellegi poole viisakalt, näiteks kirjas või avalikul üritusel

austav
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi lugupeetusele, tunnustatusele, väärikusele osutav

austeniit
[nimisõna, substantiiv]
1. terase või malmi üks struktuuriosi

2. terase struktuuriosa

auster
[nimisõna, substantiiv]
1. kahepoolse kojaga, hrl vasaku poolmega merepõhja kinnitunud söödav karp

2. karbiline loom

austerlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Austria kodanik või elanik

2. Austria päritolu inimene

austerlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost austerlane

austerservik
[nimisõna, substantiiv]
hrl kobaratena lehtpuude tüvedel ja kändudel kasvav või kasvatatav lihakas söögiseen

austet
[omadussõna, adjektiiv]
1. viisakas pöördumissõna, mida kasutatakse nt kirja või esinemist alustades

2. sõna, mida kasutame, kui pöördume kellegi poole viisakalt, näiteks kirjas või avalikul üritusel

austraallane
[nimisõna, substantiiv]
1. Austraalia kodanik ja elanik

2. Austraalia päritolu inimene

austraallanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost austraallane

austraalne
[omadussõna, adjektiiv]
Maa lõunapoolkeral asuv, sellega seotud, lõunapoolne

australopiteek
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese eellane, inimahvide ja inimese vaheaste

2. väljasurnud inimahv

australopiteekus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese eellane, inimahvide ja inimese vaheaste

2. väljasurnud inimahv

australorp
[nimisõna, substantiiv]
1. Inglise päritolu kanadest Austraalias aretatud liha- ja munakana

2. kanatõug

austrikahvel
[nimisõna, substantiiv]
austrite söömiseks mõeldud kahvel

austrikarp
[nimisõna, substantiiv]
austri kahest poolmest koosnev lubikoda

austrikaste
[nimisõna, substantiiv]
Aasia köögis kasutatav tumepruun tihke maitsekaste, mida valmistatakse värsketest austritest, soolveest ja sojakastmest

austrikasvandus
[nimisõna, substantiiv]
austrite kasvatamise ja aretamise asutus

austripank
[nimisõna, substantiiv]
koos elavate austrite kogumik kaljul

austus
[nimisõna, substantiiv]
1. austav suhtumine kellessegi või millessegi, kellegi või millegi kõrgelt hindamine

2. austav suhtumine, kellegi või millegi kõrgelt hindamine

3. austav suhtumine

austusavaldus
[nimisõna, substantiiv]
pidulik sündmus, toiming, sõnavõtt vms kellegi austamiseks (nt juubeli, matuste, töölt ärasaatmise puhul)

austuskontsert
[nimisõna, substantiiv]
kellegi auks, meenutamiseks, mälestamiseks vms korraldatav kontsert

austusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millesse suhtutakse austuse ja lugupidamisega

austusväärt
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millesse suhtutakse austuse ja lugupidamisega

ausus
[nimisõna, substantiiv]
aus olek, käitumine või tegutsemine, mitte valetamine

ausõna
[nimisõna, substantiiv]
oma au nimel antud lubadus, kinnitus, tõotus vms

ausära
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl imetlusega seotud kuulsus ja au

2. maine

aut
[nimisõna, substantiiv]
(pallimängudes, jäähokis:) olukord, kus pall või litter on sattunud väljapoole mänguväljaku piire

aut
[määrsõna, adverb]
moest väljas, populaarsuse kaotanud, päevakorralt maas

autahvel
[nimisõna, substantiiv]
tahvel tublide töötajate, õppurite vms nimede ja piltidega

autarkia
[nimisõna, substantiiv]
1. majanduspoliitika, mis taotleb riigi või riikide rühma majanduse sõltumatust kaupade, toorme ja muu sisseveost

2. riigi majanduslik sõltumatus

autarkiline
[omadussõna, adjektiiv]
ennast ise varustav, (välismaa majandusest) sõltumatu, autarkiaga iseloomustatav

autasu
[nimisõna, substantiiv]
eriti hinnatavate saavutuste või teenete eest määratud materiaalne tasu, aumärk vms tunnustus

autasustama
[tegusõna, verb]
kellelegi mingit autasu andma

autasustamine
[nimisõna, substantiiv]
autasu (nt medali, teenetemärgi, preemia) kätteandmise tseremoonia, üritus vms

autasustatu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, keda autasustati

autentima
[tegusõna, verb]
väidetavat identsust kontrollima ja tõendama (nt parooli, turvatõendi, püsitunnuse alusel)

autentimine
[nimisõna, substantiiv]
väidetava identsuse kontrollimine ja tõendamine (nt parooli, turvatõendi, püsitunnuse alusel)

autentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida saab täiesti usaldada, mis on ehtne ning mis põhineb algallikail

2. ehtne, täiesti usaldatav, algallikail põhinev

autism
[nimisõna, substantiiv]
eripalgeline närvisüsteemi omapära, mis põhjustab raskusi suhtlemises, ebatavalisi rutiinseid käitumismustreid vm

autist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle närvisüsteemi tüübis avalduvad autistlikud jooned (nt enesessesulgumus, omapärane suhtlemisviis, omamoodi arusaamine teiste inimeste emotsioonidest, soovidest, kehtivatest reeglitest)

autistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. autismispektri häirega, autismile omaste tunnustega

2. autismile omane

auto
[nimisõna, substantiiv]
1. sõitjate või veose veoks mõeldud vähemalt neljarattaline mootorsõiduk

2. mootoriga sõiduk, millel on rattad all ja millega inimesed saavad liikuda ühest kohast teise

autoalarm
[nimisõna, substantiiv]
elektriline turvaseade, mis hoiatab heliga auto ärandamise eest, auto signalisatsioon

autoantikeha
[nimisõna, substantiiv]
antikeha, mis ründab organismi ennast

autoapteek
[nimisõna, substantiiv]
autos asuv komplekt ravimeid ja esmaabivahendeid

autoasjandus
[nimisõna, substantiiv]
eriala ja tegevusvaldkond, mis seondub autodega

autoavarii
[nimisõna, substantiiv]
autosõidul juhtunud liiklusõnnetus

autobaas
[nimisõna, substantiiv]
automajandi liik, hrl mitmesuguste veoste transportimiseks

autobensiin
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt automootorite kütusena kasutatav bensiini liik

autobetoonisegisti
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalse trumliga varustatud veok betoonisegu transportimiseks

autobiograafia
[nimisõna, substantiiv]
inimese enda kirjutatud elulugu

autobiograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
kirjutaja enda elu(loo)ga seotud, seda puudutav, sellel rajanev

autobuss
[nimisõna, substantiiv]
1. paljuistmeline sõiduk inimeste veoks

2. suur mootoriga sõiduk, kuhu mahub palju inimesi ja mis teeb peatusi, et sõitjad saaksid siseneda või väljuda

autobussijaam
[nimisõna, substantiiv]
1. koht (hrl koos ooteruumiga), kust kaugliinibussid väljuvad ning kuhu nad saabuvad

2. koht, kus bussid alustavad ja lõpetavad oma sõite

autobussijuht
[nimisõna, substantiiv]
1. bussi juhtiv inimene (elukutsena)

2. inimene, kelle töö on teisi inimesi bussiga sõidutada

autobussiliiklus
[nimisõna, substantiiv]
liinibusside liiklus

autodafee
[nimisõna, substantiiv]
1. inkvisitsioonikohtu otsuse pidulik kuulutamine ning selle otsuse täideviimine, eriti ketserite või ketserlike raamatute avalik põletamine tuleriidal

2. ketserite põletamine tuleriidal

autodiagnostik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes määrab auto tehnilise seisundi

autodidakt
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teadmisi või oskusi omandab koolis käimata

autodroom
[nimisõna, substantiiv]
1. vastavate radade ja rajatistega maa-ala autode katse-, õppe- ja võidusõitudeks

2. autosõiduväljak

autofaagia
[nimisõna, substantiiv]
raku kasvamise ja arengu protsessi osa, mis hõlmab kahjustunud rakuosade hävitamist raku enda poolt

autofiktsioon
[nimisõna, substantiiv]
(kirjanduslik võte:) autobiograafiliste sugemete segamine väljamõeldisega

autofirma
[nimisõna, substantiiv]
autosid tootev ettevõte

autofookus
[nimisõna, substantiiv]
(kaameral:) kujutise automaatse teravustamise funktsioon

autogaamia
[nimisõna, substantiiv]
tolmlemine, mille puhul õie emaka viljastab sama taime õietolm

autogaas
[nimisõna, substantiiv]
propaanist ja butaanist koosnev vedelgaas, mida kasutatakse sõidukimootoris kütusena

autogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
iseenesest kujunenud või tekkinud, mitte rajatud, plaanitud, korraldatud vms

autogenees
[nimisõna, substantiiv]
organismide arenemine sisemiste, hrl mittemateriaalsete tegurite määraval mõjul

autograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. autori enda käega kirjutatud tekst (kiri, käsikiri vm)

2. autori enda käega kirjutatud tekst

autogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. isikunime omakäeline kirjutus

2. oma käega kirjutatud nimi

autogrammikütt
[nimisõna, substantiiv]
väga innukas autogrammiküsija

autogreider
[nimisõna, substantiiv]
iseliikuv teehöövel

autohooldus
[nimisõna, substantiiv]
autode tehniline hooldamine ning remont

autohtoon
[nimisõna, substantiiv]
mingis maakohas tekkinud ja seal elutsev looma- või taimeliik

autohtoonne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärismaine, samas paigas kujunenud või moodustunud

2. kohapealsest lähtematerjalist tekkinud

autoimmuunhaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mis on põhjustatud immuunsüsteemi rünnakust keha enda rakkude ja kudede vastu (nt reumatoidartriit, luupus)

2. haigus, mille põhjuseks on oma keha antigeeni vastu suunatud immuunreaktsioon (nt reumatoidartriit, luupus)

autoimmuunsus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus organismi immuunsüsteem on tasakaalust väljas ning kujuneb välja immuunreaktsioon omaenda kudede vastu

autoinfektsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismis seni kahjutult eksisteerinud haigusetekitajate põhjustatud haigestumine

autoinspektor
[nimisõna, substantiiv]
liiklust kontrolliv töötaja, hrl liikluspolitseinik

autoinspektsioon
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne liikluskorralduse, liiklusalase selgitustööga vms tegelev asutus

autointoksikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismi mürgitumine kehas tekkivate ainevahetusproduktidega, mis ei saa mingil põhjusel erituda

autojuhiload
[nimisõna, substantiiv]
autojuhi juhitunnistus

autojuhiluba
[nimisõna, substantiiv]
autojuhi juhitunnistus

autojuht
[nimisõna, substantiiv]
1. autot juhtiv inimene (ka elukutsena)

2. inimene, kes juhib autot või kelle töö on autot juhtida

autokaal
[nimisõna, substantiiv]
seade autode kaalumiseks

autokabiin
[nimisõna, substantiiv]
veoauto juhiruum

autokaravan
[nimisõna, substantiiv]
1. WC, duši, külmkapi, pliidi jt mugavustega varustatud suur sõiduk, mis on mõeldud rännumeestele

2. rännumeestele mõeldud suur sõiduk, kus saab ka toitu valmistada ja magada

autokast
[nimisõna, substantiiv]
veoauto kast

autokatalüüs
[nimisõna, substantiiv]
keemilise reaktsiooni kiirenemine selle käigus tekkinud aine mõjul

autokauplus
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse autosid, autoosi ja autotarbeid

autokefaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl teatava kohaliku õigeusu kiriku kohta:) iseseisev, ennast ise juhiv, teistest kirikutest sõltumatu

2. iseseisev, sõltumatu

autokindlustus
[nimisõna, substantiiv]
auto vm mootorsõiduki vabatahtlik kindlustus, mille kohaselt hüvitatakse sõiduki omanikule sõiduki kahjustumisest või hävimisest tekkinud kahju

autokino
[nimisõna, substantiiv]
vabas õhus parklas toimuv kinoseanss, kus saab filmi vaadata autost

autoklaav
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukindlalt suletav (silindriline) anum või kamber mitmesuguste protsesside teostamiseks kuumuses ja atmosfäärirõhust kõrgemal rõhul

2. hermeetiliselt suletav kamber kõrge temperatuuri ja rõhu all töötlemiseks

autoklaavima
[tegusõna, verb]
autoklaavis eritingimustel (kõrgel rõhul ja temperatuuril) töötlema

autoklubi
[nimisõna, substantiiv]
autohuvilisi, autosportlasi koondav klubi

autokolonn
[nimisõna, substantiiv]
1. (korraldatud) rivi, mille moodustavad üksteise taga liikuvad sõidukid

2. autode rida

autokonstruktor
[nimisõna, substantiiv]
autosid konstrueeriv insener

autokool
[nimisõna, substantiiv]
1. kool, kus õpetatakse auto, mootorratta jt mootorsõidukite juhtimist

2. kool, kus saab näiteks autot või mootorratast sõitma õppida

autokoorem
[nimisõna, substantiiv]
korraga veoautos veetav materjal, esemed vm

autokosmeetika
[nimisõna, substantiiv]
auto väljast ja seest puhastamiseks mõeldud tooted (nt šampoonid, leotus- ja puhastusvahendid, poleerimisvahad)

autokraana
[nimisõna, substantiiv]
autole monteeritud kraana

autokraat
[nimisõna, substantiiv]
piiramatu võimuga valitseja

autokraatia
[nimisõna, substantiiv]
ühe isiku piiramatul võimul rajanev riigivalitsemissüsteem

autokumm
[nimisõna, substantiiv]
1. auto ratast ümbritsev õhuga täidetud rõngas

2. väliskumm

autokuur
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitis või ruum mootorsõidukite hoidmiseks ning jooksvaks remondiks ja hooldeks

2. ehitis või ruum, kus saab autot hoida ja remontida

autokütus
[nimisõna, substantiiv]
automootoris tarvitatav kütus (nt bensiin, diislikütus)

autolammutus
[nimisõna, substantiiv]
autolammutuskoda

autolammutuskoda
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda, kus lammutatakse autosid ja kaubeldakse nende töökõlblike osadega

2. töökoda, kus lammutatakse autosid

autolatern
[nimisõna, substantiiv]
(hrl auto esilaterna kohta)

autolavka
[nimisõna, substantiiv]
liikuvaks müügipunktiks kohandatud sõiduk, kus müüakse peamiselt toiduaineid ja esmatarbekaupu

autoliiklus
[nimisõna, substantiiv]
autode liiklemine teedel ja tänavatel

autolito
[nimisõna, substantiiv]
1. (graafikatehnika:) kivitrükk, mille puhul kujutise kannab litokivile kunstnik ise

2. graafikatehnika

autolitograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. (graafikatehnika:) kivitrükk, mille puhul kujutise kannab litokivile kunstnik ise

2. graafikatehnika

autologu
[nimisõna, substantiiv]
loguks või vanarauaks sõidetud auto

autoloks
[nimisõna, substantiiv]
loguks või vanarauaks sõidetud auto

autolukksepp
[nimisõna, substantiiv]
autode tehnohoolduse ja remonditöödega tegelev töötaja

autolüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi kudede lagunemine pärast surma nende eneste ensüümide toimel, rakkude ja kudede eneselahustus

2. iselahustus, rakkude ja kudede iseeneslik lagunemine ensüümide toimel

automaadistama
[tegusõna, verb]
automaatseks tegema

automaadituli
[nimisõna, substantiiv]
tulistamine automaatrelva(de)st

automaat
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või seadmete kogum, mis iseseisvalt, inimese vahetu osavõtuta sooritab teatud toiminguid

2. seade, mis suudab sooritada teatud toiminguid iseseisvalt, ilma inimese abita

3. isetöötav seade

automaat
1. inimese vahetu osavõtuta toimuv või töötav

2. selline, mis töötab ilma inimese abita

automaatblokeering
[nimisõna, substantiiv]
automaatseadmete süsteem hõivatud teeosa sulustamiseks ning rongiliikluse reguleerimiseks

automaathindamine
[nimisõna, substantiiv]
punktide, hinde andmine mingi soorituse eest arvutirakenduse abil, inimese vahetu osavõtuta

automaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese vahetu osavõtuta toimuvate tehniliste protsesside kontrollimise ja juhtimise meetodite ning vahenditega tegelev teadus- ning tehnikaharu

2. automatiseerimisteadus

3. automaatikaseadmed

automaatjaam
[nimisõna, substantiiv]
mehitamata seade mingi toimingu jaoks (nt bensiinijaam, kosmoseaparaat)

automaatjootja
[nimisõna, substantiiv]
seade loomade jootmiseks

automaatjootur
[nimisõna, substantiiv]
seade loomade jootmiseks

automaatjuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
masinate ja seadmete juhtimine inimese vahetu osavõtuta

automaatkaal
[nimisõna, substantiiv]
kaal, mis ei vaja mõõtmisel mõõtja sekkumist

automaatkassa
[nimisõna, substantiiv]
automaat, kust saab nt pileteid osta või ostude eest maksta

automaatkast
[nimisõna, substantiiv]
automaatkäigukast

automaatkirjuti
[nimisõna, substantiiv]
automaatne kirjutusmasin

automaatklaver
[nimisõna, substantiiv]
1. klaver, mis mängib mehaaniliselt suruõhu ja perfolindi abil

2. isemängiv klaver

automaatkontroll
[nimisõna, substantiiv]
teatud näitajate (nt kiirus, temperatuur) automaatne jälgimine või kontroll

automaatkork
[nimisõna, substantiiv]
kaitsekork, mis lülitab liiga tugeva voolu korral automaatselt elektriahela välja

automaatkäigukast
[nimisõna, substantiiv]
käigukast, mis lülitab käike ümber automaatselt, sõltuvalt teeoludest ja liikumiskiirusest

automaatliin
[nimisõna, substantiiv]
automaatseist töömasinaist, teisaldus- ja juhtseadmeist koosnev süsteem toodete valmistamiseks ilma inimese vahetu osavõtuta

automaatlüliti
[nimisõna, substantiiv]
automaatset sisse- või väljalülitamist võimaldav lüliti

automaatne
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese vahetu osavõtuta toimuv või töötav

2. selline, mis töötab ilma inimese abita

automaatpesula
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus autosid pestakse automaatseadmete abil

automaatpidur
[nimisõna, substantiiv]
automaatselt toimiv pidur

automaatpiloot
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki navigatsiooni ja liikumist juhtiv automaatne seade

automaatpink
[nimisõna, substantiiv]
automaatne tööpink

automaatpüss
[nimisõna, substantiiv]
1. kuulipilduja tööpõhimõttele sarnaneva mehhanismiga tulirelv, millest on võimalik tulistada valangutega ja üksiklaskudega

2. teatud tüüpi suur püss

automaatpüstol
[nimisõna, substantiiv]
mingi mehhanismiga toimiv püstol, algselt pöörlevate torudega, hiljem trumliga, salvega (nt revolver)

automaatregulaator
[nimisõna, substantiiv]
seade millegi automaatseks reguleerimiseks

automaatreguleerimine
[nimisõna, substantiiv]
tehnoloogilist protsessi iseloomustavate füüsikaliste suuruste automaatne nõutavais piires hoidmine või soovitud muutmine

automaatrelv
[nimisõna, substantiiv]
tulirelv, milles laadimine ja järjekordne lask toimuvad automaatselt ning millega saab lasta valangutega

automaatseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis toimib inimese vahetu osavõtuta

automaatsidur
[nimisõna, substantiiv]
automaatselt toimiv sidur

automaatsus
[nimisõna, substantiiv]
masinlikkus

automaatsöötja
[nimisõna, substantiiv]
seade loomade söötmiseks

automaatsöötur
[nimisõna, substantiiv]
seade loomade ja lindude söötmiseks

automaatsüstal
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab väga täpselt manustada ravimeid etteantud koguse ja kiirusega

automaattelefonijaam
[nimisõna, substantiiv]
telefonijaam, mis annab ühenduse telefonisti abita

automaattuli
[nimisõna, substantiiv]
tulistamine automaatrelva(de)st

automaattõlge
[nimisõna, substantiiv]
arvutilingvistika haru, mis kasutab arvuti tarkvara teksti või kõne tõlkimiseks ühest keelest teise

automaatur
[nimisõna, substantiiv]
automaadiga varustatud sõdur

automaatvastaja
[nimisõna, substantiiv]
telefoni lisaseade, mis võtab vastu kõnesid ja salvestab ning esitab jäetud teateid

automaatvastus
[nimisõna, substantiiv]
eelnevalt koostatud automaatselt edastatav vastus e-kirjale või telefonikõnele

automagistraal
[nimisõna, substantiiv]
suur keskne autode liiklustee

automajand
[nimisõna, substantiiv]
sõidu- ning veovajadusi rahuldav ettevõte

automakk
[nimisõna, substantiiv]
autos, hrl auto armatuurlauas asuv muusika kuulamise seade

automaks
[nimisõna, substantiiv]
sõiduauto omanikult võetav maks

automark
[nimisõna, substantiiv]
auto tüüp, hrl tähistatud kaubamärgiga (nt Volkswagen, Toyota)

automatiseerima
[tegusõna, verb]
(hrl mehhaniseeritud protsesse) automaatseks muutma, tootmises automaate rakendama

automatiseeruma
[tegusõna, verb]
automaatseks muutuma

automatism
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuse automaatsus

2. automaatsus

automatk
[nimisõna, substantiiv]
pikem rännak auto(de)ga sõites

automees
[nimisõna, substantiiv]
autojuht või autoomanik

automehaanik
[nimisõna, substantiiv]
autode tehnohoolduse ja remonditöödega tegelev töötaja

automobiil
[nimisõna, substantiiv]
1. sõitjate või veose veoks mõeldud vähemalt neljarattaline mootorsõiduk

2. mootoriga sõiduk, millel on rattad all ja millega inimesed saavad liikuda ühest kohast teise

automootor
[nimisõna, substantiiv]
auto käivitamiseks ja tööshoidmiseks vajalik mootor

automudel
[nimisõna, substantiiv]
auto konstruktsiooni tüüp (margi piires)

automudelism
[nimisõna, substantiiv]
tegevusvaldkond, mis seondub automudelite ehitamise ja nendega võistlemisega

automüra
[nimisõna, substantiiv]
sõitvate autode tekitatud müra

autondus
[nimisõna, substantiiv]
eriala ja tegevusvaldkond, mis seondub autodega

autonomist
[nimisõna, substantiiv]
autonoomia pooldaja v taotleja

autonoomia
[nimisõna, substantiiv]
osaline iseseisvus, suhteline sõltumatus

autonoomne
[omadussõna, adjektiiv]
(riigi, piirkonna kohta:) osalist iseseisvust, suhtelist sõltuvust omav

autonäitus
[nimisõna, substantiiv]
üritus, kus tutvustatakse uusi automudeleid või haruldasi autosid vms

autool
[nimisõna, substantiiv]
naftast saadav vedel mootoriõli (õlide vananenud liigituse järgi) karburaatormootorite määrimiseks

autoomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, asutus vms, kellele kuulub teatud auto

autopark
[nimisõna, substantiiv]
mingi asutuse, ettevõtte autode kogum

autoparkla
[nimisõna, substantiiv]
1. sõidukite parkimise koht või ehitis (nt parkimisplats või -maja)

2. plats või hoone, kus saab autosid parkida

autopasun
[nimisõna, substantiiv]
auto helisignaaliseade (hrl laieneva otsaga toru kujulise seadme kohta)

autopede
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt inimese kohta, kes on autodest ülimalt huvitunud)

autopesija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle tööks on autode käsitsi pesemine

autopesula
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda, kus pestakse autosid

2. koht, kus saab autot pesta

autopiloot
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki navigatsiooni ja liikumist juhtiv automaatne seade

autopomm
[nimisõna, substantiiv]
autosse või auto külge paigaldatud lõhkekeha, mis pannakse lõhkema nt kaugjuhtimise teel

autoportree
[nimisõna, substantiiv]
kunstniku tehtud portree iseendast

autopsia
[nimisõna, substantiiv]
surnukeha väline vaatlus koos lahanguga (surma põhjuse selgitamiseks)

autor
[nimisõna, substantiiv]
1. artikli, raamatu vms kirjutaja, kirjandus- või kunstiteose looja

2. leiutise, projekti vms tegija

3. inimene, kes on midagi loonud, valmis teinud

autoraadio
[nimisõna, substantiiv]
autos, hrl auto esipaneelil asuv raadio

autoralli
[nimisõna, substantiiv]
autode (mitmepäevane) võidusõit (hrl ettemääratud keskmise kiiruse ja maastikuliste tingimustega)

autoreferaat
[nimisõna, substantiiv]
autori enda koostatud kokkuvõte oma uurimusest (hrl väitekirjast)

autoregister
[nimisõna, substantiiv]
andmekogu arvestuse pidamiseks mootorsõidukite üle

autoregistrikeskus
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne riigiasutus Eesti Riiklik Autoregistrikeskus Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi valitsemisalas

autorehv
[nimisõna, substantiiv]
1. auto ratast ümbritsev õhuga täidetud rõngas

2. väliskumm

autoremondilukksepp
[nimisõna, substantiiv]
autode tehnohoolduse ja remonditöödega tegelev töötaja

autoremonditöökoda
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus tehakse autodele hooldust ja remonti

autorent
[nimisõna, substantiiv]
auto ajutiseks kasutamiseks andmine või võtmine teatava tasu eest

autoriehe
[nimisõna, substantiiv]
kunstniku valmistatud ehte ainueksemplar

autorieksemplar
[nimisõna, substantiiv]
eksemplar, mille autor saab kirjastuselt tasuta (või hinnaalandusega)

autorifilm
[nimisõna, substantiiv]
omanäolise filmilavastaja tehtud selge autoripositsiooniga film (hrl mängufilm)

autorihonorar
[nimisõna, substantiiv]
teose autorile makstav tasu

autorijärelevalve
[nimisõna, substantiiv]
hrl projekti autori teostatav järelevalve ehitustel vm rajatistel

autorikaitse
[nimisõna, substantiiv]
kirjandus-, kunsti- ja teadusteoste autorite õiguste kaitsmine nende ebaseadusliku kasutamise eest

autorikollektsioon
[nimisõna, substantiiv]
moe-, ehte-, tekstiili- vm kunstniku valmistatud samalaadsete esemete kogu

autorikontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert ühe autori helinditest

autorikõne
[nimisõna, substantiiv]
(proosateoses:) teksti osa, milles autor vahetult, enda nimel pöördub lugeja poole

autorilooming
[nimisõna, substantiiv]
kindla autori loodu (nt vastandina pärimuslikule, rahva loodule)

autorimärgis
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogus kasutatav tähis, mis viitab teose autorile

autoriplaat
[nimisõna, substantiiv]
heliplaat ühe autori heliteostega

autoripoogen
[nimisõna, substantiiv]
käsikirja või trükise mahu arvestamise ühik, mis väljendab autori, tõlkija või illustreerija tööd: 40 000 täheruumi, 700 luulerida või 3000 cm^2 illustratsioone

autoriseerima
[tegusõna, verb]
ligipääsemise õigust andma (nt veebirakenduste kasutamiseks)

autoriseerimine
[nimisõna, substantiiv]
ligipääsemise õiguse andmine (nt veebirakenduste kasutamiseks)

autoriseeritud
[omadussõna, adjektiiv]
täieõigusliku loa, volituse saanud (nt kedagi esindada, mingit toimingut teha)

autoritaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. autoriteedile või võimule pimesi alistumist nõudev, nende pimedal tunnustamisel põhinev

2. alistumist nõudev, käskvõimutsev

autoritants
[nimisõna, substantiiv]
rahvatantsu seade, rahvuslik lavatants

autoritarism
[nimisõna, substantiiv]
riigi või organisatsiooni valitsemise vorm, kus võimulolijad otsustavad valitsetavate küsimuste üle ilma, et need, kelle üle valitsetakse, saaksid oma arvamust avaldada

autoritasu
[nimisõna, substantiiv]
teose autorile makstav tasu

autoriteet
[nimisõna, substantiiv]
kellegi vaimne mõjuvõim ning lugupeetavus

autoriteetne
[omadussõna, adjektiiv]
1. autoriteeti, mõjuvõimu omav

2. usaldusväärne

autoritehnika
[nimisõna, substantiiv]
isikupärane kunstitehnika, kus osa tehnilistest võtetest on autori enda leiutatud

autoritekst
[nimisõna, substantiiv]
(proosateoses:) teksti osa, milles autor vahetult, enda nimel pöördub lugeja poole

autoritunnistus
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal leiutaja autorsust tõendanud dokument

autoriõhtu
[nimisõna, substantiiv]
ühe autori loomingule pühendatud õhtune üritus

autoriõigus
[nimisõna, substantiiv]
autori õigus oma teose avaldamisele, reprodutseerimisele ja levitamisele

autorlus
[nimisõna, substantiiv]
autoriks olemine

autoromu
[nimisõna, substantiiv]
loguks või vanarauaks sõidetud auto

autorong
[nimisõna, substantiiv]
ühest või enamast vedavast autost ja ühest või enamast haagisest või pukseeritavast seadmest koosnev sõidukite ühend

autorool
[nimisõna, substantiiv]
auto kettakujuline juhtimisseade

autorsus
[nimisõna, substantiiv]
autoriks olemine

autosalong
[nimisõna, substantiiv]
esinduslik autokauplus

autoservis
[nimisõna, substantiiv]
1. autode hoolduse ja remondiga tegelev töökoda

2. ettevõte, mis tegeleb autode tehnilise hoolduse ja remondiga

autosild
[nimisõna, substantiiv]
sõidukite liiklemiseks mõeldud sild

autosoom
[nimisõna, substantiiv]
kromosoom, mis ei ole sugukromosoom

autosport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab autovõistlused ning mudelautonduse

autostopp
[nimisõna, substantiiv]
hääletades reisimine

autostuma
[tegusõna, verb]
autodega täituma

autosugestiivne
[omadussõna, adjektiiv]
autosugestioonil põhinev, autosugestioonist tingitud

autosugestioon
[nimisõna, substantiiv]
enese mõjutamine mõtete, soovide või sõnade abil

autosuvila
[nimisõna, substantiiv]
1. WC, duši, külmkapi, pliidi jt mugavustega varustatud suur sõiduk, mis on mõeldud rännumeestele

2. rännumeestele mõeldud suur sõiduk, kus saab ka toitu valmistada ja magada

autosõit
[nimisõna, substantiiv]
autoga sõitmine

autosõitja
[nimisõna, substantiiv]
auto, mitte muu sõiduvahendi kasutaja, hrl autojuhi kohta

autošampoon
[nimisõna, substantiiv]
vedel pesuaine auto pesemiseks

autožiiro
[nimisõna, substantiiv]
1. õhusõiduk, mille tõstejõu tekitab vastuvoolava õhu toimel pöörlev tiivik ja mille edasiliikumine toimub propelleri abil

2. õhusõiduk

autotee
[nimisõna, substantiiv]
tee või selle osa autodele vm sõidukitele liiklemiseks, nt maantee või sõidutee

autoteenindus
[nimisõna, substantiiv]
1. autode hoolduse ja remondiga tegelev töökoda

2. ettevõte, mis tegeleb autode tehnilise hoolduse ja remondiga

autotehas
[nimisõna, substantiiv]
autode ehitamisega tegelev ettevõte

autotehnik
[nimisõna, substantiiv]
autode tehnohoolduse ja remonditöödega tegelev töötaja

autotekk
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhtne pind laeval, kus paiknevad sõidukid

2. tekk veeremilaeval, millel paiknevad sõidukid

autotoomia
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikute kehaosade (nt jõevähil jäseme, sisalikul saba) äraheitmine hädaohu korral

2. üksikute kehaosade äraheitmine hädaohu korral

autotootja
[nimisõna, substantiiv]
autosid tootev ettevõte

autotrafo
[nimisõna, substantiiv]
1. transformaator, mille madalama pinge mähis on osa kõrgema pinge mähisest

2. säästetrafo

autotransfusioon
[nimisõna, substantiiv]
vere viimine haige ühest kehaosast teise

autotransplantatsioon
[nimisõna, substantiiv]
oma organismi koe või elundi ümberistutamine uude asukohta samal inimesel, nt peetunud või lõikunud hamba siirdamine sama inimese lagunenud või puuduva hamba kohale

autotransport
[nimisõna, substantiiv]
autovedusid hõlmav transpordiliik

autotroof
[nimisõna, substantiiv]
organism, kes oma elutegevuseks vajalikud ained sünteesib väliskeskkonnast saadavatest lihtsatest anorgaanilistest süsinikuühenditest (hrl süsihappegaasist, veest ja mineraalsooladest)

autotroofne
[omadussõna, adjektiiv]
anorgaanilistest ainetest orgaanilisi aineid moodustav

autotuli
[nimisõna, substantiiv]
valgustav või märku andev tuli autol

autoturism
[nimisõna, substantiiv]
reisimine autoga

autoturist
[nimisõna, substantiiv]
autoga reisiv turist

autotäis
[nimisõna, substantiiv]
sõiduautot või autokasti täitev, suhteliselt suur hulk (inimesi või asju)

autotöökoda
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus tehakse autodele hooldust ja remonti

autotööstus
[nimisõna, substantiiv]
autode jt mitte rööbastel liikuvate mootorsõidukite tootmisega tegelev tööstusharu

autotüüp
[nimisõna, substantiiv]
(trükinduses:) klišee, mis on saadud negatiivi pildistamisel läbi rastri ning mille trükielemendid koosnevad erisuguse suurusega punktidest

autotüüpia
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtrükis rakendatav menetlus, kus fotodest (vm originaalidest) valmistatakse võrkklišeed

autovaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
haigelt endalt saadud baktereist valmistatud vaktsiin

autovargus
[nimisõna, substantiiv]
auto või autode varastamine, nende ebaseaduslik omastamine

autovedu
[nimisõna, substantiiv]
millegi ühest kohast teise toimetamine auto(de)ga

autoveondus
[nimisõna, substantiiv]
autovedusid hõlmav transpordiliik

autovrakk
[nimisõna, substantiiv]
liiklusõnnetuses vm kõlbmatuks muutunud auto kere

autovõidusõit
[nimisõna, substantiiv]
autode (mitmepäevane) kiirus- või vastupidavusvõistlus

autovõti
[nimisõna, substantiiv]
auto süütevõti

autoõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
autosõidul juhtunud liiklusõnnetus

autoärandaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes omavoliliselt, ilma omaniku loata ja teadmata võtab võõra auto, hrl et ajutiselt kasutada ja siis kuhugi maha jätta

autsaider
[nimisõna, substantiiv]
1. võistleja (sportlane, võistkond, võidusõiduhobune vms), keda ei peeta paremikku kuuluvaks

2. väheste võidulootustega võistleja

autu
[omadussõna, adjektiiv]
ebaaus, mitteaus

autunne
[nimisõna, substantiiv]
oma au tunnetamine ja väärtustamine

autäht
[nimisõna, substantiiv]
eriliste teenete eest, autasuna antav märk, nt orden, teenetemärk

auul
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede Kesk-Aasia rahvaste (nt kasahhide, kirgiiside) asula

2. Kaukaasia mägirahvaste küla

3. asula Kaukaasias ja Kesk-Aasias

auvaht
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi või millelegi austuse avaldamiseks organiseeritud valve

auvahtkond
[nimisõna, substantiiv]
riigipeadele ja sõjaväejuhtidele lugupidamise avaldamiseks ning nende turvalisuse tagamiseks määratud vahtkond

auvalve
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi või millelegi austuse avaldamiseks organiseeritud valve

auvis
[nimisõna, substantiiv]
kuulmis- ja nägemismeelega spetsiaalseadmete abil tajutav info mingil kandjal, nt helikassett, laserplaat

auvõlg
[nimisõna, substantiiv]
see, mille tasumine on aukohustus

auvõõras
[nimisõna, substantiiv]
aukülaline

auvärav
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) ainus saavutatud värav

auvääriline
[omadussõna, adjektiiv]
auväärne

auväärne
[omadussõna, adjektiiv]
austust vääriv, lugupeetud, kõrgelt hinnatud

auväärt
[omadussõna, adjektiiv]
austust vääriv, lugupeetud, kõrgelt hinnatud

ava
[nimisõna, substantiiv]
(kitsas) auk, mis ulatub millestki läbi või millegi seest välja, kustkaudu hrl miski sisse, välja või läbi liigub

ava
millegi kohta eelteadmisi jagav, järgnevat sündmust, ettekannet vms tutvustav või alustav

avaakord
[nimisõna, substantiiv]
sündmus või asjaolu, mis alustab midagi, avab mingi ürituse vms

avaaktus
[nimisõna, substantiiv]
aktus õppeaasta alguse, ürituste avamise vms puhul

avaala
[nimisõna, substantiiv]
esimene ala spordivõistlustel (nt kümnevõistluses)

avaandmed
[nimisõna, substantiiv]
masinloetavad andmed, mis on mõeldud vabaks taaskasutamiseks, uute teenuste loomiseks (nt teadustöö algandmed, statistika, meteoroloogiaandmed, keeleandmed)

avaar
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Põhja-Kaukaasia rahva liige

2. ühe Dagestani rahva liige

avaari
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
avaaride või avaari keelega seotud

avaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Põhja-Kaukaasia rahva liige

2. ühe Dagestani rahva liige

avaartikkel
[nimisõna, substantiiv]
ajakirja, kogumiku vms esimene artikkel

avadefilee
[nimisõna, substantiiv]
osalejate pidulik möödamarss mingi suurürituse (hrl spordivõistluste) avamisel

avaetapp
[nimisõna, substantiiv]
võistluse, võistluste sarja esimene osa, etapp

avaetendus
[nimisõna, substantiiv]
teatri, hooaja või festivali esimene etendus

avaettekanne
[nimisõna, substantiiv]
esimene ettekanne

avageim
[nimisõna, substantiiv]
esimene geim

avahooldus
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalteenus, kus täisealise isiku iseseisev ja turvaline toimetulek tagatakse kodus ja oma kogukonnas (hrl vastanduses viibimisele hooldusasutuses)

avahäälik
[nimisõna, substantiiv]
häälik, mille moodustumisel õhuvool suust takistuseta välja pääseb

avaistung
[nimisõna, substantiiv]
mingi istungjärgu, nõupidamiste perioodi esimene istung

avaja
[nimisõna, substantiiv]
seade või riist millegi avamiseks

avakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. veidi avatud olekus, pisut lahti(sena)

2. poollahti, veidi avatud

avakile
[määrsõna, adverb]
1. veidi avatud olekusse, pisut lahti(seks)

2. pooleldi avatuks

avakogu
[nimisõna, substantiiv]
raamatud ja muu lugemisvara avariiulitel

avakohtumine
[nimisõna, substantiiv]
esimene kohtumine nt spordivõistlustel

avakontsert
[nimisõna, substantiiv]
esimene kontsert

avakoosolek
[nimisõna, substantiiv]
hooaja, projekti vms esimene koosolek

avakorv
[nimisõna, substantiiv]
esimene punkte toonud vise korvpallimängus

avakosmos
[nimisõna, substantiiv]
kosmos väljaspool kosmoselaeva

avakõne
[nimisõna, substantiiv]
ürituse avamisel peetav kõne

avakõrvu
[määrsõna, adverb]
tähelepanelikult kuulates, lahtisi kõrvu

avakäik
[nimisõna, substantiiv]
esimene käik nt malepartiis, kaardimängus

avakäsi
[määrsõna, adverb]
1. elevuse, kerge ootusärevuse ja positiivse eelhäälestusega

2. lahkelt, südamlikult

aval
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma teeskluseta, avameelne ja siiras

2. avameelne, siiras

avalaht
[nimisõna, substantiiv]
mere poole kiiresti laienev laht

avalaul
[nimisõna, substantiiv]
esimene laul (nt heliplaadil, kontserdil)

avaldaja
[nimisõna, substantiiv]
avalduse esitaja

avaldama
[tegusõna, verb]
1. mõtet, tunnet või suhtumist edasi andma, hrl sõnadega välja üteldes, oma olekuga näidates vm viisil

2. mingit mõtet või tunnet sõnadega edasi andma

avaldamata
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole trükis ilmunud või mida pole avalikuks tehtud

avaldamine
[nimisõna, substantiiv]
avalikult kättesaadavaks tegemine

avaldamiskoht
[nimisõna, substantiiv]
artikli vm teose ilmumise koht (nt kirjastus, linn või väljaanne)

avaldamisküps
[omadussõna, adjektiiv]
avaldamiseks valmis

avaldatu
[nimisõna, substantiiv]
meedias vm avalikuks tehtu, see mis on väljaantud, publitseeritud

avaldis
[nimisõna, substantiiv]
tehtemärkidega eeskiri, mis määrab tehted ja tehete sooritamise järjekorra (nt 4 / (5 + 2), a + b)

avalduma
[tegusõna, verb]
1. (mingil viisil, kujul) esile või ilmsiks tulema

2. tunda andma, esile tulema

3. ilmnema, esile tulema

4. avalduma

avaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument või suuline ütlus, millega inimene pöördub ametiasutuse või -isiku poole, hrl ta endaga seotud asjus

2. dokument, mille abil saab pöörduda ametliku asutuse või isiku poole mingi sooviga

3. ametlik teadaanne

4. dokument

avaleht
[nimisõna, substantiiv]
veebisaidi, kodulehe vm esimene lehekülg

avali
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. avatud olekus või avatud olekusse, lahti, mitte kinni

2. avatud, avatuks

avalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. üldiselt, paljudele teada olev või teatavaks saanud

2. üldiselt, kõigile teada olev

3. (paljude) inimeste nähes toimuv

avalikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvas, ühiskonnaliikmed kõige üldisemas mõttes

2. ühiskonna liikmed üldises mõttes, rahvas

avalikult
[määrsõna, adverb]
1. kõigi, paljude inimeste nähes või kuuldes, mitte varjates või salamisi

2. inimeste nähes või kuuldes

avalikustama
[tegusõna, verb]
1. avalikuks tegema

2. midagi avalikuks, teatavaks tegema

avalikustamine
[nimisõna, substantiiv]
üldsusele, kõigile teada andmine, millegi avalikuks tegemine

avalik-õiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
(juriidilise isiku kohta:) seaduse alusel avalikes ehk ühiskonna huvides loodud, avaliku õiguse valdkonda kuuluv, sellega seotud

avaloeng
[nimisõna, substantiiv]
loengusarja, õppeaasta vms esimene loeng

avalohk
[nimisõna, substantiiv]
looduslik lohk, mis pole piiratud igast küljest

avalus
[nimisõna, substantiiv]
avameelsus, siirus

avaluuletus
[nimisõna, substantiiv]
1. luulekogu esimene luuletus

2. ajakirjanumbri alguses olev luuletus

avalöök
[nimisõna, substantiiv]
esimene löök (nt jalgpallimatši alustamisel)

avama
[tegusõna, verb]
1. midagi kinnisest, suletud olekust lahtisesse olekusse viima

2. midagi lahtisesse olekusse liigutama

avamaa
[nimisõna, substantiiv]
lahtise taeva all olev katmata maa aiakultuuride kasvatamiseks

avamaa-aiandus
[nimisõna, substantiiv]
taimekasvatuse haru, mis baseerub aedviljade tootmisel looduslikes tingimustes põllul või aias

avamaakaevandamine
[nimisõna, substantiiv]
maavarade kaevandamine karjäärides

avamaakultuur
[nimisõna, substantiiv]
lahtise taeva all kasvatatav taim

avamaakurk
[nimisõna, substantiiv]
avamaal, peenral kasvatatav kurk

avamaastik
[nimisõna, substantiiv]
lage, ulatusliku vaateväljaga maastik

avamatš
[nimisõna, substantiiv]
võistluste, turniiri vms esimene matš

avamatult
[määrsõna, adverb]
avamatuna, mitteavatuna

avameeli
[määrsõna, adverb]
midagi varjamata, avameelselt

avameelitsema
[tegusõna, verb]
1. (ootamatult või liiga) avameelne olema

2. avameelset mängima

3. liiga avameelne olema

avameelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõike varjamatult ärarääkiv, mitte midagi salgav, salatsematu

2. otsekohene, siiras

avamerejaht
[nimisõna, substantiiv]
jaht, mis on kohaldatud pikemaajaliseks sõiduks avamerel

avamerepüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük avamerel

avameri
[nimisõna, substantiiv]
rannikust kaugel paiknev mereala

avamine
[nimisõna, substantiiv]
näituse, konverentsi vm ürituse (pidulik) sissejuhatamine, hrl koos ava- ja tervituskõnedega

avamisrõngas
[nimisõna, substantiiv]
rõngakujuline ese millegi avamiseks (nt konservikarbil, joogipurgil, langevarjul)

avamus
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus mingi kiht, lade vms ulatub vahetult maapinnale või jääb otse pinnakatte alla

avamäng
[nimisõna, substantiiv]
1. ooperi, balleti vm suurvormi instrumentaalne sissejuhatav osa

2. iseseisev sonaadivormis orkestriteos

avandus
[nimisõna, substantiiv]
jäävaba, kinnikülmumata ala jäätunud veekogul

avanema
[tegusõna, verb]
1. suletud olekust avatud olekusse, lahti minema

2. suletud olekust avatud olekusse minema

avanemine
[nimisõna, substantiiv]
suletud seisundist avatud seisu minemine, millegi lahtiminek

avanemisperiood
[nimisõna, substantiiv]
sünnituse esimene periood, mil toimub emakakaela avanemine

avang
[nimisõna, substantiiv]
1. (males ja kabes:) mängu algjärk (hrl esimesed 10–15 käiku)

2. males, kabes

avangard
[nimisõna, substantiiv]
uuendusmeelsed inimesed, teerajajad kunsti, poliitika vm vallas

avangardism
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi alguses kunstis, kirjanduses, muusikas tekkinud mõtteviis, mis taotleb tavapäraste väljendusvahendite hülgamist ja uute väljendusvormidega katsetamist

2. kunstisuund

avangardist
[nimisõna, substantiiv]
uuendusmeelne inimene, kes hülgab tavapärased väljendusvahendid ja katsetab uute väljendusvormidega

avangardistlik
[omadussõna, adjektiiv]
eksperimenteerivat, uuendusmeelset mõtteviisi väljendav, avangardismi põhimõtteid rakendav

avangardne
[omadussõna, adjektiiv]
eksperimenteerivat, uuendusmeelset mõtteviisi väljendav, avangardismi põhimõtteid rakendav

avanguteooria
[nimisõna, substantiiv]
(males ja kabes:) teooria mängu algjärgu kohta

avanguvariant
[nimisõna, substantiiv]
(males, kabes) üks mängu algjärgu võimalusi

avansiaruanne
[nimisõna, substantiiv]
aruanne avansi kasutamise kohta

avansimakse
[nimisõna, substantiiv]
1. ettetasutav osa maksta tulevast rahasummast

2. selle sissemakse

avansisumma
[nimisõna, substantiiv]
ettetasutav osa maksta tulevast rahasummast

avanss
[nimisõna, substantiiv]
tulevase makse arvel ette tasutav summa

avansseerima
[tegusõna, verb]
avanssi andma, osa tasust ette maksma

avantürism
[nimisõna, substantiiv]
reaalsete olude trotsimine, juhuste otsimine ning põnevust pakkuvate, vahel kahtlaste (ning ohtlike) ettevõtmiste harrastamine

avantürist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes trotsib reaalseid olusid, otsib juhuseid ning harrastab põnevust pakkuvaid, vahel kahtlasi (ning ohtlikke) ettevõtmisi

avantüristlik
[omadussõna, adjektiiv]
reaalseid olusid trotsiv, juhuste, põnevust pakkuvate, vahel kahtlaste (ning ohtlike) ettevõtmistega seotud

avantüür
[nimisõna, substantiiv]
reaalseid olusid trotsiv, põnevust pakkuv, vahel kahtlane (ning ohtlik), nurjumise riskiga ettevõtmine

avanumber
[nimisõna, substantiiv]
(ajalehe, ajakirja) esimene number

avapala
[nimisõna, substantiiv]
esimesena esitatav pala, eeskavanumber vms

avaparkla
[nimisõna, substantiiv]
lahtine piirdeta autoparkla

avapartii
[nimisõna, substantiiv]
(võistlussarja, turniiri) esimene partii, hrl males

avapauk
[nimisõna, substantiiv]
(hooaja, ürituste sarja vms avaürituse kohta)

avapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ürituse esimene päev

2. millegi avamispäev

avar
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ruumi kohta:) mõõtmete poolest suur, hrl kõrge, lai ja valgusküllane

2. selline, kus on palju ruumi

avarannik
[nimisõna, substantiiv]
rannik, mille ees (vaatega avamerele) ei ole saari

avarapilguline
[omadussõna, adjektiiv]
mitmekülgsete teadmistega, laia haardega, eri võimalustele, vaatenurkadele avatud, mitte piiratud

avardama
[tegusõna, verb]
mõtlemisele, teadmistele lisa andma, uusi vaatenurki, kogemusi, võimalusi pakkuma

avardi
[nimisõna, substantiiv]
1. lõikeriist, mida kasutatakse valamisel, stantsimisel või puurimisel saadud avade täpsemaks töötlemiseks

2. metallilõikeriist

avarduma
[tegusõna, verb]
mõtlemisele, teadmistele lisa saama, uusi vaatenurki, kogemusi, võimalusi omandama

avarii
[nimisõna, substantiiv]
1. õnnetus, kus saab kannatada liiklusvahend, sõitja(d) või veos

2. õnnetus, kus saab kannatada sõiduk või sõitja(d)

avariiline
[omadussõna, adjektiiv]
avarii läbi teinud

avariiohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
võimalikku avarii, rikke või häire ohtu kätkev

avariiolukord
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mis viitab sõiduki, seadme vms võimalikule häirele või rikkele

avariiremont
[nimisõna, substantiiv]
remont avarii tagajärgede või avariiolukorra likvideerimiseks

avariiul
[nimisõna, substantiiv]
riiul, kust lugejad (raamatukogus) või ostjad (raamatukaupluses) võivad ise raamatuid valida

avariiulisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogus kasutatav korraldus, kus lugejad saavad teostele ise ligi

avariivalgustus
[nimisõna, substantiiv]
põhivalgustuse, nt töövalgustuse ootamatul kustumisel automaatselt sisselülituv või käsitsi lülitatav ajutine valgustus

avariiväljapääs
[nimisõna, substantiiv]
varuks, tagavaraks olev väljapääs (nt hoones, lennukis, laevas)

avaring
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistluse vm sündmuse esimene etapp

avarist
[nimisõna, substantiiv]
avarii läbi teinud liiklusvahend (hrl laeva kohta)

avarus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaugustesse laiuv ala, lõputu (lage) väli

2. lõputu ruum (väljaspool Maad)

avaruum
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu universumit hõlmav lõputu ruum väljaspool Maad koos selles leiduvate objektidega

2. väljaspool Maa atmosfääri asuv ruum, kus on tähed ja planeedid

avasilmi
[määrsõna, adverb]
avatud, lahtiste silmadega

avaspesa
[nimisõna, substantiiv]
maapinnal, taimedel, ehitistel vm asetsev linnupesa

avaspesitseja
[nimisõna, substantiiv]
lind, kes teeb oma pesa maapinnale, taimedele, ehitistele vms (nt kõrvukräts)

avastaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes leiab midagi seni tundmatut, mis on (ammu) olemas olnud, aga millest pole varem teatud

avastama
[tegusõna, verb]
1. midagi (ammu) olemas olevat, kuid seni tundmatut leidma, millegi olemasolu, omadusi vms esimesena kindlaks tegema

2. millegi olemasolust teada saama

avastart
[nimisõna, substantiiv]
esimene võistlus (nt mootorispordis, suusatamises vm)

avastus
[nimisõna, substantiiv]
1. seni tundmatu leidmine, millegi esimesena kindlaks tegemine

2. see, mis tehakse kindlaks või see, mida märgatakse

avastuslik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on avastuse moodi või sellega seotud

avastuslugu
[nimisõna, substantiiv]
millegi avastamise lugu (ka seoses geograafiliste avastustega)

avastusretk
[nimisõna, substantiiv]
millegi avastamiseks ja uurimiseks mõeldud retk või reis

avastusõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid Nõukogude-aegses tsiviilseadustikus, mis reguleerisid avastuse registreerimist

avastusõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppemeetod, mille korral õppimine seisneb õpitava sisu uurimises ja avastamises, mitte pähetuupimises

avasui
[määrsõna, adverb]
lahtise, avatud suuga

avasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. moto-, suusa- vm võistluse esimene osa

2. hooaja esimene võistlus

avasõna
[nimisõna, substantiiv]
sissejuhatav sõnavõtt konverentsi vm sündmuse alguses

avasüdamlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (tundmustega ühenduses:) puhtast südamest tulev, mitte võlts või teeseldud

2. tõeline, mitte teeseldud

avasüli
[määrsõna, adverb]
1. elevuse, kerge ootusärevuse ja positiivse eelhäälestusega

2. lahkelt, südamlikult

avataara
[nimisõna, substantiiv]
(hinduismis:) jumaluse kehastus mõneks maiseks olendiks, jumaluse maine kuju

avatakt
[nimisõna, substantiiv]
esimene, sissejuhatav takt helitöö või selle osa alguses

avatar
[nimisõna, substantiiv]
(hinduismis:) jumala kehastus maa peal, kes hävitab kurja

avateenus
[nimisõna, substantiiv]
veebiteenus, mis põhineb vabaks kasutamiseks mõeldud masinloetavatel andmetel

avatiitrid
[nimisõna, substantiiv]
filmi, telesaate vms alguses olev tekst, mis sisaldab filmi vm pealkirja ning autorite ja põhinäitlejate nimesid

avatlema
[tegusõna, verb]
1. ahvatlevana midagi tegema mõjutama, kutsuvalt mõjuma

2. sel viisil sulle mõjuma, et sa tahad kuhugi minna või midagi teha

avatseremoonia
[nimisõna, substantiiv]
mingi ürituse pidulik avamine

avatud
[määrsõna, adverb]
1. (asutuse kohta:) tööks, teenindamiseks valmis

2. asutuse kohta: töötamas, nii et inimesed saavad seal käia ja asju ajada

avaturg
[nimisõna, substantiiv]
lahtisel platsil paiknev turg

avatus
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsevale avatud, mitte millegagi piiratud olek

avauksi
[määrsõna, adverb]
lahtisi uksi, lahtiste ustega

avaus
[nimisõna, substantiiv]
(kitsas) auk, mis ulatub millestki läbi või millegi seest välja, kustkaudu hrl miski sisse, välja või läbi liigub

avavalss
[nimisõna, substantiiv]
valss tantsuõhtu, balli vms esimese tantsuna

avavangla
[nimisõna, substantiiv]
nähtavalt tähistatud territooriumiga vangla, kus kinnipeetavate majutamiseks on elamud tubadega ning vangidel lubatakse töötada ja õppida väljaspool vanglat

avaveeujumine
[nimisõna, substantiiv]
looduslikus, avatud veekogus (nt järves, avamerel) ujumine hrl võistlusalana

avavesi
[nimisõna, substantiiv]
jääst vaba vesi

avavile
[nimisõna, substantiiv]
sportmängu algust märkiv vilesignaal

avavili
[nimisõna, substantiiv]
vili, mis avaneb seemneid laiali puistates

avavoor
[nimisõna, substantiiv]
(võistluse vms) esimene voor

avavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
hooaja või mõnel spordirajatisel toimuv esimene võistlus

avavärav
[nimisõna, substantiiv]
mängu esimene värav (nt jalgpallis, hokis)

avaõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune üritus millegi avamise või alguse puhul

avaõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
(juriidilise isiku kohta:) seaduse alusel avalikes ehk ühiskonna huvides loodud, avaliku õiguse valdkonda kuuluv, sellega seotud

avaõu
[nimisõna, substantiiv]
lahtine, hoonetest (ja müüridest) ümbritsemata õu

avaüritus
[nimisõna, substantiiv]
millegi avamisel või alguses korraldatav üritus

avec
[määrsõna, adverb]
kutsetel kasutatav prantsuskeelne sõna, mis ütleb, et kutsutavat oodatakse koos kaaslasega

avenüü
[nimisõna, substantiiv]
1. lai tänav, hrl tänavpuiestee

2. tänavpuiestee

avers
[nimisõna, substantiiv]
1. mündi (numbriga), medali (pildiga) esikülg

2. mündi, medali esikülg

averus
[nimisõna, substantiiv]
avaliku ja erasektori partnerlus

avesta
[nimisõna, substantiiv]
muistsete pärslaste pühakiri, zoroastrismi alustekst

aviaator
[nimisõna, substantiiv]
lennundusega tegeleja

aviaatorid
[nimisõna, substantiiv]
hrl sirge ülemise joonega, ümmarguste või tilgakujuliste klaasidega prillid

aviatsioon
[nimisõna, substantiiv]
eriala ja tegevusvaldkond, mis seondub õhusõidukitega

aviett
[nimisõna, substantiiv]
hrl amatööri ehitatud ühe- või kaheistmeline väike lennuk

avifauna
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala, piirkonna linnud (liigid ja isendid kokku)

2. mingi ala linnud

aviis
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik teade saajale kauba saatmise või rahasumma ülekandmise kohta

aviobensiin
[nimisõna, substantiiv]
bensiin lennukimootori kütuseks

aviohorisont
[nimisõna, substantiiv]
lennuki piki- ja põikikallet näitav seade

aviomodellism
[nimisõna, substantiiv]
mudellennukite ehitamine ning nendega võistlemine

aviomodellist
[nimisõna, substantiiv]
mudellendur

avirulentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. nakatamisvõimetu

2. nakatusvõimetu

aviseerima
[tegusõna, verb]
kliendile kauba saatmisest, rahasumma ülekandmisest vm tegevustest teatama, vastavat teatekirja (ehk aviisi) saatma

avitama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi abi osutama, nõu, jõuga vm moel abiks või toeks olema

2. kellelegi midagi kasulikku tegema, abiks olema

avitaminoos
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi vitamiini vähesus või puudumine organismis ning sellest tingitud haiguslik seisund

2. mingi vitamiini vähesus või puudumine organismis

avokaado
[nimisõna, substantiiv]
1. mageda maitsega õlirohke pirnikujuline avokaadopuu ehk Ameerika pirnloorberi vili

2. tumeda koorega puuvili, mis on seest roheline ja millel on väga suur seeme

avokaadopuu
[nimisõna, substantiiv]
Mehhikost pärinev troopikas kasvatatav puu, mille vili on avokaado

avoska
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suurte aukudega võrkkott poes käimiseks

avraal
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva kogu meeskonna poolt üheaegselt tehtav töö

2. vastav kutsung

avraaltöö
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva kogu meeskonna poolt üheaegselt tehtav töö

2. vastav kutsung

aü
astronoomias kasutatav pikkusühik, mis võrdub Maa keskmise kaugusega Päikesest

aü
1. palgasaajate huve ja õigusi esindav ja kaitsev töötajate ühendus

2. ühendus, mis kaitseb töötajate huvisid

axel
[nimisõna, substantiiv]
iluuisutamises hüpe, mis toimub ettepoole liikumise pealt, algab vasakult jalalt ja lõpeb paremal jalal

axel-hüpe
[nimisõna, substantiiv]
iluuisutamises hüpe, mis toimub ettepoole liikumise pealt, algab vasakult jalalt ja lõpeb paremal jalal

b
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku teine täht

2. vastav häälik

b
vähim töödeldav infohulk, ühele kahendkohale vastava andmehulga mõõtühik

b
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud si

baaba
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl halvustavalt naise kohta)

2. eit

baanian
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Indias kasvav ülilaia võra ja paljude lisatüvedega viigipuu

baar
[nimisõna, substantiiv]
1. väike restoran või kohvik (ka nende osa), sageli kõrge müügileti ja pukkistmetega

2. koht, kus inimesed saavad istuda ja jooke (eriti alkoholi) osta

3. väike restoran v kohvik

baar
[nimisõna, substantiiv]
1. mittesüsteemne rõhuühik, miljon düüni ruutsentimeetrile

2. rõhuühik

baaridaam
[nimisõna, substantiiv]
baaris hrl baarileti taga külalisi teenindav naiskelner

baarikapp
[nimisõna, substantiiv]
(koduse) kapi osa, milles hoitakse alkohoolseid jooke

baarimees
[nimisõna, substantiiv]
1. baaris hrl baarileti taga külastajaid teenindav kelner

2. inimene, kelle töö on baaris leti taga külastajaid teenindada

baaripidaja
[nimisõna, substantiiv]
baari omanik või rentnik, baari juhtiv isik

baaripukk
[nimisõna, substantiiv]
kõrge iste baarileti ääres

baarium
[nimisõna, substantiiv]
hõbejas läikiv pehme ja painduv metall, omadustelt leelismuldmetall, keemiline element järjenumbriga 56

baariumsulfaat
[nimisõna, substantiiv]
tähtsaim baariumi maakmineraal, mida kasutatakse nt värvainena, keemiliste preparaatide valmistamisel, paberitööstuses

baarman
[nimisõna, substantiiv]
1. baaris hrl baarileti taga külastajaid teenindav kelner

2. inimene, kelle töö on baaris leti taga külastajaid teenindada

baarmen
[nimisõna, substantiiv]
1. baaris hrl baarileti taga külastajaid teenindav kelner

2. inimene, kelle töö on baaris leti taga külastajaid teenindada

baas
[nimisõna, substantiiv]
1. see vaimne või materiaalne, millel miski rajaneb või millest miski lähtub (nt põhiseisukoht, lähtekoht, põhivarustus)

2. see, millel miski põhineb

baasfinantseerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsuse poolt teadus- ja arendusasutustele nende pikaajaliste eesmärkide täitmiseks rahalise toetuse andmine

2. teadus- ja arendusasutuste pikaajaliste eesmärkide täitmist toetav summa

baasgarderoob
[nimisõna, substantiiv]
umbes kümmekond riideeset, mida saab omavahel hõlpsasti kombineerida

baasil
[postpositsioon, tagasõna]
1. millelegi toetudes või millestki lähtudes

2. millegi põhjal, järgi

baasintress
[nimisõna, substantiiv]
panga poolt noteeritav intress, mille aluseks Euroopas on Euribor ja riigi reiting (ehk riigi majanduskeskkonna riskimäär), samuti laenusaaja poolt valitud laenutingimused

baasipinge
[nimisõna, substantiiv]
elektripinge, mis läbib taktistit

baaskreem
[nimisõna, substantiiv]
rasvase koostisega hrl ilma lõhnaaineteta kaitsekreem, et kaitsta tervet nahka, ära hoida või ravida võimalikke nahaprobleeme

baaslaager
[nimisõna, substantiiv]
1. alpinistide laagripaik, kust alustatakse mäetipu vallutamist ning kus hoitakse nt varustust

2. mingi muu väljas toimuva tegevuse lähte- ja tugipunkt

3. alpinistide laagripaik, kust alustatakse mäetipu vallutamist

baaslaev
[nimisõna, substantiiv]
avamerel püügilaevu teenindav ja neilt saaki vastu võttev suur laev

baasmäär
[nimisõna, substantiiv]
riigimaksu, intressi vm rahaarvestuse aluseks olev põhiosa

baasosa
[nimisõna, substantiiv]
millegi aluseks, lähtekohaks olev osa

baasraha
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse (nt õpetamise, teadustegevuse, ravimise vm) esmaseks tagamiseks, millegi põhiosana ettenähtud rahasumma

baasrahastus
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsuse poolt teadus- ja arendusasutustele nende pikaajaliste eesmärkide täitmiseks rahalise toetuse andmine

2. teadus- ja arendusasutuste pikaajaliste eesmärkide täitmist toetav summa

baassuurus
[nimisõna, substantiiv]
arvuline muutuja, mis on mingi analüüsi, ülesande vm lähteobjektiks

baat
[nimisõna, substantiiv]
Tai suurem rahaühik

baatja
[nimisõna, substantiiv]
(hrl irooniliselt või halvustavalt juhtpositsioonil oleva inimese kohta hrl Vene või Valgevene kontekstis)

baatjuška
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu preester

babakoto
[nimisõna, substantiiv]
1. Madagaskaril elutsev, kohalike poolt pühaks peetav lühisabaline poolahv

2. poolahv

babesioos
[nimisõna, substantiiv]
1. puukide vahendusel leviv loomade ja inimese parasitaarhaigus, mida tekitab punastes verelibledes paljunev eosloom Babesia

2. veiste parasitaarhaigus, millega kaasneb kuse värvumine punaseks

babiit
[nimisõna, substantiiv]
1. plii või tina sulam, mida kasutatakse nt liugelaagrite valmistamisel

2. metallisulam

babirussa
[nimisõna, substantiiv]
Indoneesia saartel elutsev kõrgete jalgade ja ülipikkade kihvadega siga

babka
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavas silindrikujulises vormis küpsetatud magus sai või kook, hrl lihavõttetoit

2. kõrge sai

babuiin
[nimisõna, substantiiv]
helekollase karvkattega paavian

babüloonlane
[nimisõna, substantiiv]
Babüloonia riigi aladel elanud semiidi rahva liige

babydoll
[nimisõna, substantiiv]
seksikas õhuline ja läbipaistev lühike naiste öörõivas, mis on kaunistatud pitsi, kroogete, lipsukeste, paelte, karvaboaga vms

bachata
[nimisõna, substantiiv]
1. Dominikaani Vabariigist pärinev romantiline muusikastiil

2. selle muusika järgi tantsitav sensuaalne 4/4 taktimõõdus tants

bagatell
[nimisõna, substantiiv]
lühike kerge muusikapala, peamiselt klaverile

bagel
[nimisõna, substantiiv]
juudi köögist pärit ja Põhja-Ameerikas ülipopulaarne tiheda konsistentsiga rasvavaba rõngassai, mida võib süüa niisama või erinevate täidistega

bager
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmekopaline süvendusekskavaator

2. põhjasüvendi

bagett
[nimisõna, substantiiv]
krõbeda koorikuga pikk Prantsuse sai

bagi
[nimisõna, substantiiv]
kerge lahtise kerega auto teedeta maastikul sõitmiseks

baguette
[nimisõna, substantiiv]
krõbeda koorikuga pikk Prantsuse sai

bahai
[nimisõna, substantiiv]
bahai usku tunnistav inimene

bahaism
[nimisõna, substantiiv]
Iraani šiiismist 19. sajandil võrsunud ülemaailmne usuline liikumine, mis näeb maailma inimese arenemise ja täiustumise paigana, kus suurimat edu saavutatakse maailmausundi rajajate õpetusi järgides

bahamalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Bahama kodanik või elanik

2. Bahama päritolu inimene

bahšii
[nimisõna, substantiiv]
turkmeeni rahvalaulik

bai
[nimisõna, substantiiv]
1. suurmaaomanik, rikas karjapidaja ning kaupmees endisaegses Kesk-Aasias, Altais ja kohati Kaukaasias

2. suurmaaomanik Kesk-Aasias

baierlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Baieri elanik

2. Baieri päritolu inimene

3. Baieri elanik

baierlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost baierlane

baika
[nimisõna, substantiiv]
õhuke ja pehme, hrl mõlemalt poolt kergelt karvane (puuvillane) riie

baikatekk
[nimisõna, substantiiv]
õhuke ja pehme, hrl mõlemalt poolt kergelt karvasest (puuvillasest) riidest tekk

bailatino
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerika tantsudel põhinev treeningustiil, mis arendab kehatunnetust ja annab üldkehalist koormust

bairaam
[nimisõna, substantiiv]
muhamediusuliste püha

baironism
[nimisõna, substantiiv]
1. Byronist, tema loomingust ajendatud romantiline kirjandussuund Euroopas 19. sajandi algul

2. kirjandussuund 19. sajandi algul

bait
[nimisõna, substantiiv]
kaheksast bitist koosnev infohulga ja salvestusmahu mõõtühik, andmetöötluses võrdne ühe kirjamärgiga, nt kB (kilobait), MB (megabait), GB (gigabait)

bajaan
[nimisõna, substantiiv]
1. Vene päritolu lõõtspill, millel on mängimiseks mõlemal pool nupud

2. suur nuppsõrmistega lõõtspill

bajaanimängija
[nimisõna, substantiiv]
bajaani mängiv pillimees

bajadeer
[nimisõna, substantiiv]
1. India templitantsude esitaja

2. India templitantsijatar

bajanist
[nimisõna, substantiiv]
bajaani mängiv pillimees

bajonett
[nimisõna, substantiiv]
kinnitus või liide, mis võimaldab midagi ühendada millegi külge (nt objektiivi fotoaparaadiga)

bajonettliide
[nimisõna, substantiiv]
liide, mis saadakse ühe detaili tihvte või hambaid teise detaili väljalõigetesse pöörates (kasutusel nt fotoaparaadi ja objektiivi või hõõglambi ja pesa ühendamisel)

bak
1. inimene, kes on lõpetanud hrl kolmeaastase õppekava ja saanud bakalaureusekraadi

2. vastav akadeemiline kraad

baka
[nimisõna, substantiiv]
kõrghariduse madalaima astme õpe, mille kestel üliõpilane omandab eriala alusteadmised ja -oskused

bakaalkaup
[nimisõna, substantiiv]
toidukaup, peamiselt kuivained

bakalaureus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on lõpetanud hrl kolmeaastase õppekava ja saanud bakalaureusekraadi

2. vastav akadeemiline kraad

bakalaureusekraad
[nimisõna, substantiiv]
akadeemiline kraad, mis antakse bakalaureuseõppe lõpetajale

bakalaureusetöö
[nimisõna, substantiiv]
bakalaureusekraadi taotlemiseks kirjutatav uurimus

bakalaureuseõpe
[nimisõna, substantiiv]
kõrghariduse madalaima astme õpe, mille kestel üliõpilane omandab eriala alusteadmised ja -oskused

bakaraa
[nimisõna, substantiiv]
teatud hasartkaardimäng

bakaraa
[nimisõna, substantiiv]
teatud eriti puhas kristallklaas (algselt Prantsusmaal Baccarat's valmistatud kristalleseme kohta)

bakatöö
[nimisõna, substantiiv]
bakalaureusetöö

bakeliit
[nimisõna, substantiiv]
1. fenoolformaldehüüdvaigust saadav plastmass

2. plastmass

bakenbardid
[nimisõna, substantiiv]
ainult kõrvade ette ribana kasvatatud habe

bakhanaal
[nimisõna, substantiiv]
ohjeldamatute joomingutega pidustus veinijumal Bakchose auks Vana-Roomas

bakhant
[nimisõna, substantiiv]
(Kreeka-Rooma mütoloogias:) veinijumala Bakchose auks peetavast ohjeldamatust peost (ehk bakhanaalist) osavõtja, eriti naine

bakid
[nimisõna, substantiiv]
ainult kõrvade ette ribana kasvatatud habe

bakk
[nimisõna, substantiiv]
laeva vööri kõrgem osa, mis kaitseb vastulaine eest

baklažaan
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik mustjas või tumelilla köögivili

2. köögivili

baklažaanipasta
[nimisõna, substantiiv]
Lähis-Idas levinud toit röstitud ja purustatud baklažaanist, oliiviõlist, sidrunimahlast ja tahiinist

baklava
[nimisõna, substantiiv]
1. Lähis-Ida ja Kreeka päritolu siirupiga üle valatud kihiline filotainaküpsetis mee ja pähklitega

2. Lähis-Ida ja Kreeka päritolu maius

bakšiš
[nimisõna, substantiiv]
1. (idamaades:) kingitus, almus või jootraha

2. altkäemaks

3. idamaades kingitus, jootraha

bakter
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige väiksem üherakuline organism, mis suudab iseseisvalt kasvada ja paljuneda

2. väga väike organism, mis elab õhus, vees, maapinnas, inimestes ja loomades. Mõned bakterid võivad tekitada haigusi

baktereemia
[nimisõna, substantiiv]
elujõuliste bakterite leidumine veres

bakterhaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. bakterite tekitatud haigus taimedel

2. taimehaigus

bakteriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
bakterite tegevusega seotud, bakterite tekitatud või põhjustatud

bakterieemia
[nimisõna, substantiiv]
elujõuliste bakterite leidumine veres

bakterifoobik
[nimisõna, substantiiv]
pisikute ees ebaadekvaatset hirmu tundev inimene

bakterikandja
[nimisõna, substantiiv]
terve inimene või loom, kelle organismis leidub patogeenseid mikroobe

bakterikultuur
[nimisõna, substantiiv]
laboratoorseil söötmeil kasvatatavad bakterid

bakteriofaag
[nimisõna, substantiiv]
1. baktereid lagundav, neis paljunev viirus

2. baktereid lagundav viirus

bakterioloog
[nimisõna, substantiiv]
baktereid ja nende põhjustatud protsesse uuriv eriteadlane

bakterioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. baktereid ja nende põhjustatud protsesse uuriv bioloogia haru

2. bakteriteadus

bakterioloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
bakteritesse või nende uurimisse puutuv, bakterioloogia alale kuuluv

bakteriolüüs
[nimisõna, substantiiv]
bakterite hävimine või lahustumine (nt bakteriofaagide toimel, ebasoodsate keskkonnatingimuste mõjul)

bakterioos
[nimisõna, substantiiv]
1. bakterite tekitatud haigus taimedel

2. taimehaigus

bakteriostaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. bakterite kasvu ja paljunemist pidurdav

2. bakterite vohangut pidurdav

bakteritsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. pisikuid hävitav aine (nt kloor)

2. baktereid hävitav aine

bakteritsiidlamp
[nimisõna, substantiiv]
mikroobe hävitavat ultraviolettkiirgust tekitav elektrilamp (nt ruumide desinfitseerimiseks)

bakteritsiidne
[omadussõna, adjektiiv]
baktereid hävitav

bakteritsiidsus
[nimisõna, substantiiv]
baktereid hävitav toime

bakteriviirus
[nimisõna, substantiiv]
1. baktereid lagundav, neis paljunev viirus

2. baktereid lagundav viirus

baktermädanik
[nimisõna, substantiiv]
bakterhaigus, mis lagundab taimekoed (nt kartuli mugulad) lögaseks massiks

bakterplankton
[nimisõna, substantiiv]
vees hõljuvate bakterite kogum

bakterpõletik
[nimisõna, substantiiv]
bakterite tekitatud põletik taimedel

bakterravi
[nimisõna, substantiiv]
bakterite kasutamine haiguste raviks

bakterveresus
[nimisõna, substantiiv]
elujõuliste bakterite leidumine veres

bakterväetis
[nimisõna, substantiiv]
preparaat mulla rikastamiseks kasulike bakteritega

baktrian
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Aasia steppidest pärinev kahe küüruga kaamel

balaclava
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt pead ja kaela kattev kootud müts, mis jätab vabaks kas üksnes silmad või ka kogu näo ja mida kasutatakse külmakaitseks, aga ka näo varjamiseks

balaklaava
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt pead ja kaela kattev kootud müts, mis jätab vabaks kas üksnes silmad või ka kogu näo ja mida kasutatakse külmakaitseks, aga ka näo varjamiseks

balalaika
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmnurkse kõlakasti, pika sõrmlaua ja kolme keelega vene rahvapill

2. vene keelpill

balanss
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi omavaheline õige vahekord, kooskõla, harmoonia

2. püsiv (jõudude) võrdne-olek, võrdsus

3. see, kui asjad on võrdsed, nii et ühte pole rohkem kui teist või üks pole tähtsam kui teine

balansseerima
[tegusõna, verb]
(mõtteliselt) millegi vahel või mingil piiril toimides asendit hoidma, mõju tasakaalustama

balanssiir
[nimisõna, substantiiv]
hrl kalakujuline põiki asetseva landiga õngpüünis, mille landi mõlemas otsas on üheharulised ja keskel kolmeharuline konks

baldahhiin
[nimisõna, substantiiv]
ehisvari voodi, trooni vm kohal

baldahhiinvoodi
[nimisõna, substantiiv]
baldahhiiniga varustatud voodi

baleriin
[nimisõna, substantiiv]
1. naistantsija balletis

2. naine, kes tantsib balletti

baleriina
[nimisõna, substantiiv]
1. balletisussi meenutav ilma kontsata naisteking

2. naisteking

balka
[nimisõna, substantiiv]
1. jäärakust laugem U-kujuline uhtorg, mille veerud on kaetud taimkattega

2. uhtorg

balkaar
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Põhja-Kaukaasia turgi rahva liige

2. Põhja-Kaukaasias elava rahva liige

balkaari
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
balkaaride või (karatšai-)balkaari keelega seotud

balkaniseerumine
[nimisõna, substantiiv]
killustumine, (soovimatu) eri osadeks jagunemine

balkanistika
[nimisõna, substantiiv]
Balkani rahvaste keelte ja kultuuri uurimine

balker
[nimisõna, substantiiv]
laev, mis peamiselt veab konteinerites kuiva laaditavat kaupa (nt teravilja, sütt, tsementi, väetisi)

balkonett
[nimisõna, substantiiv]
eemalasetsevate õlapaelte, toekaarte ja pooliku korviga rinnahoidja, mis tõstab rinda ja muudab selle näiliselt lopsakamaks

ball
[nimisõna, substantiiv]
tantsupidu, pidulik tantsuõhtu kindla kava, tseremoonia ja rõivastusega

ballaad
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl traagilisi või heroilisi ajaloo- või mütoloogiateemasid käsitlev lüroeepiline luule- või muusikateos

2. lüroeepiline luule- v muusikateos

ballast
[nimisõna, substantiiv]
lisaraskus, vajutis (nt ballastvesi laevas laeva süvise või kalde muutmiseks, liivakotid õhupallil tõusu reguleerimiseks)

ballastaine
[nimisõna, substantiiv]
otsese toimeta või kasutuseta lisaaine (nt toidu seedumatu koostisosa, kütuse jääkaine)

ballastima
[tegusõna, verb]
teed, muldkeha vm killustiku-, kruusa- vms kihiga katma ja sel viisil tugevdama

ballastitank
[nimisõna, substantiiv]
ruum laevas, kuhu võetakse vett ballastiks

ballastvesi
[nimisõna, substantiiv]
lisaraskusena laevas vm veetav vesi laeva vm süvise või kalde muutmiseks

balletiartist
[nimisõna, substantiiv]
tantsija, kes tantsib balletti

balletiking
[nimisõna, substantiiv]
balletitantsija eriline tömbi ninaga king

balletikunst
[nimisõna, substantiiv]
ballett tantsukunsti ja lavakunsti vormina

balletimuusika
[nimisõna, substantiiv]
ballettidele loodud muusika

balletisolist
[nimisõna, substantiiv]
soolotantsija balletis

balletitantsija
[nimisõna, substantiiv]
tantsija, kes tantsib balletti

balletitantsijanna
[nimisõna, substantiiv]
1. naistantsija balletis

2. naine, kes tantsib balletti

balletiteater
[nimisõna, substantiiv]
balletietendusi korraldav teater

balletitrupp
[nimisõna, substantiiv]
balletitantsijate rühm

ballett
[nimisõna, substantiiv]
1. koreograafial põhinev lavatantsuteos, mille sisu väljendatakse tantsu ja muusika abil

2. etendus, kus lugu esitatakse tantsu kaudu

ballettmeister
[nimisõna, substantiiv]
ballettide, ka ooperite ja operettide tantsustseenide lavastaja

ballikleit
[nimisõna, substantiiv]
pidulik maani ulatuv õhtukleit

ballisaal
[nimisõna, substantiiv]
avar (pidulik) ruum balli vm tantsupidude korraldamiseks

ballist
[nimisõna, substantiiv]
puust heitemasin nt kivide või põlevate ainete heitmiseks piiratavasse kindlusse

ballistika
[nimisõna, substantiiv]
õpetus, mis käsitleb tulistatava keha liikumist ja sellega kaasnevaid protsesse nii seespool kui ka väljaspool relva rauaõõnt

ballistiline
[omadussõna, adjektiiv]
(raketi vm ründerelva kohta:) pärast mootorite töö lõppemist vabalt mööda lastava või heidetud keha trajektoori lendav

ballitants
[nimisõna, substantiiv]
ballil tantsitav tants

balloon
[nimisõna, substantiiv]
1. (kitsa ülaosaga) mahuti kokkusurutud või veeldatud gaasi säilitamiseks

2. mahuti õhu- või veejoa tekitamiseks

3. gaasimahuti

4. õhupalli kest

5. klaasanum

balloonigaas
[nimisõna, substantiiv]
hrl 5- kuni 17-kilogrammistes balloonides turustatav vedelgaas

ballotaaž
[nimisõna, substantiiv]
salajane hääletamine (algselt kuulikestega, mis lasti kinnisesse kasti)

balloteerima
[tegusõna, verb]
salajasel teel hääletama (algselt lastes kuulikesi kinnisesse kasti)

balloteerimine
[nimisõna, substantiiv]
salajane hääletamine (algselt kuulikestega, mis lasti kinnisesse kasti)

balneoloog
[nimisõna, substantiiv]
kümblusravi, mineraalvete ja ravimuda spetsialist

balneoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis uurib kümblusravi, mineraalvesi, ravimuda ning nende mõju tervisele

2. mineraalvete- ja kümblusraviteadus

balneoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. raviotstarbelised protseduurid mineraalvett või ravimuda sisaldavates vannides ja mineraalveeallikates

2. ravi mineraalvetega

balsa
[nimisõna, substantiiv]
valge väga kerge balsapuupuit materjalina

balsameerima
[tegusõna, verb]
surnukeha roiskumisvastaste ainetega immutama

balsamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. aia- või toalillena kasvatatav lemmalts

2. aia- v toalill

balsamiin-lemmalts
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasiast pärinev piki vart arenevate õitega aialill

2. ilutaim

balsamiin-lemmmalts
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasiast pärinev piki vart arenevate õitega aialill

2. ilutaim

balsaparv
[nimisõna, substantiiv]
balsapuidust ehitatud väga kerge parv (hrl polüneeslastel)

balsapuit
[nimisõna, substantiiv]
valge väga kerge balsapuupuit materjalina

balsapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilises Ameerikas kasvav suurte õisikutega puu, mille puitu hinnatakse selle kerguse tõttu

2. troopikapuu

balt
[nimisõna, substantiiv]
mõnd balti keelt kõnelnud indoeuroopa hõimu liige

baltimaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Baltimaade (Eesti, Läti, Leedu) elanik

2. mõnest Balti riigist pärit inimene

3. Baltimaade elanik

baltisaksa
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
baltisakslastega seonduv

baltisakslane
[nimisõna, substantiiv]
1. praeguse Läti ja Eesti aladel ajavahemikus 12. sajandi lõpust kuni 20. sajandini elanud sakslane

2. baltisaksa päritolu inimene

baltistika
[nimisõna, substantiiv]
1. balti rahvaste keeli, kirjandust, rahvaluulet, ajalugu ja kultuuri käsitlev teadusala

2. balti keeli ja kultuuri käsitlev teadusala; balti rahvaste keeli, kirjandust, rahvaluulet, ajalugu ja kultuuri käsitlev teadusala

baltivenelane
[nimisõna, substantiiv]
1. Baltikumis elav venelane

2. Baltikumist pärit venelane

baltlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Baltimaade (Eesti, Läti, Leedu) elanik

2. mõnest Balti riigist pärit inimene

3. Baltimaade elanik

baltofoobia
[nimisõna, substantiiv]
viha või kartus Balti riikide (Eesti, Läti, Leedu) suhtes, Balti riikide vastased meeleolud

baltoloogia
[nimisõna, substantiiv]
balti keelte uurimine

baluster
[nimisõna, substantiiv]
1. pirnja kujuga sambake, hrl balustraadi osa

2. rinnatise tulp, võrepost, sambake

balustraad
[nimisõna, substantiiv]
umbes rinnakõrgune rajatis, mis koosneb käsipuuga ühendatud pirnitaoliste postide reast (nt rõdu serval, trepi ääres)

balõkk
[nimisõna, substantiiv]
1. vinnutatud (kergelt soolatud ja õhu käes kuivatatud) või külmsuitsutatud vääriskala

2. vinnutatud v külmsuitsutatud vääriskala seljaosa

bamar
[nimisõna, substantiiv]
1. Myanmari (Birma) põhirahva liige

2. Myanmari (Birma) kodanik või elanik

3. Myanmari (Birma) päritolu inimene

bambara
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas peamiselt Mali lõunaosas elava rahva liige

bambus
[nimisõna, substantiiv]
1. lähistroopikas ja troopikas kasvav puitunud varrega puukujuline taim

2. kõrreline troopikataim

bambusevõrsed
[nimisõna, substantiiv]
mõnd liiki bambuse õrnad noored võrsed, mida kasutatakse Aasia roogade valmistamisel

bambuskaru
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Tiibeti bambustihnikuis elutsev haruldane koheva karvaga loom, kelle põhitoiduks on bambusevõrsed

2. Ida-Tiibeti bambustihnikuis elutsev haruldane karulane

banaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülimalt tavaline, kulunud ja igav, nutikust mitte eeldav

2. maitsetu, maotu

banaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. labasus

2. äraleierdatus

banaan
[nimisõna, substantiiv]
1. kollase koorega piklik kõver magusa maitsega banaanitaime vili

2. piklik kõver kollane puuvili

banaanipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge hiiglasuurte lehtedega troopiline rohttaim, mis seda puuvilja kasvatab

2. troopiline rohttaim

banaanivabariik
[nimisõna, substantiiv]
väike, hrl ühele (kitsale) valdkonnale keskendunud maa, mis on seetõttu majanduslikult ja poliitiliselt ebakindel

bandaaž
[nimisõna, substantiiv]
elastne tugev (lai) side hrl lihaste või liigeste kaitseks, millegi toestamiseks või korrigeerimiseks

bandana
[nimisõna, substantiiv]
väike nelinurkne erksavärviline ja -mustriline rätik

bande
[nimisõna, substantiiv]
hrl pahategudega seotud inimeste rühm, seadusvastaselt käituv kamp

bandeeralane
[nimisõna, substantiiv]
Ukraina rahvuslase Stepan Bandera järgija

banderalane
[nimisõna, substantiiv]
Ukraina rahvuslase Stepan Bandera järgija

banderilja
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike kisuline oda, mille banderiljeero härjavõitlustel härjale turja torkab

2. härjavõitluses kasutatav piik

banderiljeero
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese kisulise odaga (banderiljaga) härjavõitleja

2. banderiljaga härjavõitleja

bandiit
[nimisõna, substantiiv]
mõrvasid vm vägivallaga seotud kuritegusid sooritav hrl relvastatud isik, röövlijõugu liige

bandiitlik
[omadussõna, adjektiiv]
relvastatud jõukudega ning nende vägivallaaktidega seotud

bandiitlus
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud jõukude loomine ning osavõtt nende vägivallaaktidest

banditism
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud jõukude loomine ning osavõtt nende vägivallaaktidest

bandoo
[nimisõna, substantiiv]
pea ümber seotav lai pael, kantakse ka sportimisel

bandoonium
[nimisõna, substantiiv]
väike nuppudega lõõtspill, mis on eriti populaarne Argentina muusikas

bandžo
[nimisõna, substantiiv]
1. väikese ümmarguse kõlakasti ja pika sõrmlauaga keelpill

2. keelpill

bandurist
[nimisõna, substantiiv]
banduurat mängiv pillimees

banduura
[nimisõna, substantiiv]
Ukraina keelpill, millel on suur ovaalne kõlakast ja mida mängitakse sõrmede või lipitsaga

banduuramängija
[nimisõna, substantiiv]
banduurat mängiv pillimees

bangalo
[nimisõna, substantiiv]
1. ühekorruseline kerge puumaja, mille katus ulatub üle rõdude (hrl eurooplaste ja ameeriklaste elamuna troopikamaades)

2. kerge puumaja troopikamail

bangladeshlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Bangladeshi kodanik ja elanik

2. Bangladeshi päritolu inimene

bani
[nimisõna, substantiiv]
Moldova ja Rumeenia väiksem rahaühik

banjo
[nimisõna, substantiiv]
1. väikese ümmarguse kõlakasti ja pika sõrmlauaga keelpill

2. keelpill

bankett
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtsündmuse puhul korraldatud pidusöök

2. pidusöök

bankorubla
[nimisõna, substantiiv]
Vene paberraha nimetus 18.-19. sajandi Baltimail

bantu
[nimisõna, substantiiv]
mõnd bantu keelt kõneleva rahva liige

baobab
[nimisõna, substantiiv]
1. väga jämedaks kasvav jahukate söödavate viljadega troopikapuu

2. troopiline puu

baptism
[nimisõna, substantiiv]
1. protestantlik usuliikumine, mis peab ainuõigeks täisealisena ristimist ja uustestamentlikku koguduse korraldust ning ainsaks usuautoriteediks Piiblit

2. usulahk

baptisteerium
[nimisõna, substantiiv]
kirikuhoone osa või eraldi hoone (hrl suurema kiriku kõrval), kus viiakse läbi ristimistalitusi

baptistikogudus
[nimisõna, substantiiv]
1. baptistide kogudus

2. vastav usuline liikumine, baptism

baptistlik
[omadussõna, adjektiiv]
baptismile või baptistidele omane

bar
1. mittesüsteemne rõhuühik, miljon düüni ruutsentimeetrile

2. rõhuühik

barakk
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge keldrita (puu)ehitis, hrl inimeste majutamiseks

2. kerge puuehitis

baranka
[nimisõna, substantiiv]
Vene köögist pärinev nisujahust rõngakujuline kuivik

barbaarne
[omadussõna, adjektiiv]
metsik, toores ja jõhker

barbaarsus
[nimisõna, substantiiv]
1. metsikus, toorus, harimatus

2. vastav käitumine või tegu

barbamüül
[nimisõna, substantiiv]
uinutava ja rahustava toimega raviaine, mis kuulub barbituraatide rühma

barbar
[nimisõna, substantiiv]
harimatu, kasvatamatu või toores, jõhker, metsik inimene

barbariseeruma
[tegusõna, verb]
tooreks, jõhkraks muutuma, metsistuma

barbarism
[nimisõna, substantiiv]
1. võõrapärasus keeles

2. võõrapärane keelend

barbarlik
[omadussõna, adjektiiv]
metsik, toores ja jõhker

barbecue
[nimisõna, substantiiv]
1. küpsetusviis liha, kala või köögivilja küpsetamiseks spetsiaalses kaheosalises kütte- ja küpsetuskoldega väligrillis

2. sel meetodil valminud toit

barbeque
[nimisõna, substantiiv]
1. küpsetusviis liha, kala või köögivilja küpsetamiseks spetsiaalses kaheosalises kütte- ja küpsetuskoldega väligrillis

2. sel meetodil valminud toit

barber
[nimisõna, substantiiv]
meestejuuksur, kes hoolitseb ka näopiirkonnas kasvavate karvade eest

barbershop
[nimisõna, substantiiv]
juuksurisalong, kus teenindatakse mehi

barbi
[nimisõna, substantiiv]
hästiliikuvate kehaosadega naiselik tüdruknukk, väljendab valitsevaid moeideaale

barbituraadid
[nimisõna, substantiiv]
rühm uinuteid ja rahusteid (nt barbamüül, fenobarbitaal)

barbituraat
[nimisõna, substantiiv]
aine, mida kasutatakse uinuti ja rahustina, barbituurhappe uinutava ja narkootilise toimega teisend

bard
[nimisõna, substantiiv]
keldi muistne (rahva)laulik

bardakk
[nimisõna, substantiiv]
korralagedus

bardo
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) surma ja taassünni vaheline seisund

bareljeef
[nimisõna, substantiiv]
skulptuurteos, kus kujutised asetsevad pinnalähedaste kõrgenditena

barett
[nimisõna, substantiiv]
lame, hrl ümar nokata (riidest) müts (mõnel maal ka ametipeakattena)

barhaan
[nimisõna, substantiiv]
1. poolkuukujuline kõrbeluide

2. kaarjas luide

barhaanahelik
[nimisõna, substantiiv]
poolkuukujuline mäeahelik

barhaankõrb
[nimisõna, substantiiv]
poolkuukujuline kõrbeala

bariaatria
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiini haru, mis tegeleb rasvumise ja selle (kirurgilise) raviga

2. meditsiini haru, mis uurib rasvumist ja selle ravi

bariaatriline
[omadussõna, adjektiiv]
bariaatria valdkonda kuuluv

baribal
[nimisõna, substantiiv]
valdavalt musta karvkattega karu Põhja-Ameerikas

barista
[nimisõna, substantiiv]
kohvi ja kohvijookide tundja ning valmistaja

bariton
[nimisõna, substantiiv]
1. tenori ja bassi vahepealne meeshääl hrl laulmises, esimene bass

2. koori keskmine meeshääl

3. hääleliik

baritonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
baritonilähedane

baritonilaulja
[nimisõna, substantiiv]
keskmise häälega meeslaulja

baritonsaksofon
[nimisõna, substantiiv]
tenorsaksofonist suurem puupuhkpill madalate partiide mängimiseks

barjäär
[nimisõna, substantiiv]
(mõtteline) tõke, takistus mingis tegevuses, suhtumises vms

barjäärriff
[nimisõna, substantiiv]
pikk vallitaoline rannalähedane korallrahu

barkantiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme- või enamamastiline purjelaev, mille esimastis on raapurjed ja teistes pikipurjed

2. liik purjekaid

barkarool
[nimisõna, substantiiv]
1. Venezia gondoljeeride rahvalik laul

2. selles laadis lüüriline instrumentaalpala

barkass
[nimisõna, substantiiv]
auru- või mootorpaat sadamavedudeks ning väikeste laevade pukseerimiseks

barograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. õhurõhku pidevalt registreeriv baromeeter

2. õhurõhumeerik

barogramm
[nimisõna, substantiiv]
barograafiga tehtud üleskirjutus, barograafi kõver

barokamber
[nimisõna, substantiiv]
muudetava õhurõhuga ruum

barokk
[nimisõna, substantiiv]
1. 17. ja 18. sajandil Euroopa kunstis, kirjanduses ja muusikas valitsenud stiil, millele on iseloomulikud jõuline vormiliigendus ja toretsev väljenduslaad

2. 17.-18. sajandil Euroopa kunstis, kirjanduses ja muusikas valitsenud stiil

barokkansambel
[nimisõna, substantiiv]
barokiajastu pillidel ja muusikat mängiv ansambel

barokkmuusika
[nimisõna, substantiiv]
barokiajastul loodud muusikateosed

barokkorkester
[nimisõna, substantiiv]
barokiajastu pillidel mängiv orkester

barokkpark
[nimisõna, substantiiv]
barokiajastu lossipark, millele on iseloomulik suurejooneline korrapärane kujundus, Prantsuse stiilis park

barokkstiil
[nimisõna, substantiiv]
1. 17. ja 18. sajandil Euroopa kunstis, kirjanduses ja muusikas valitsenud stiil, millele on iseloomulikud jõuline vormiliigendus ja toretsev väljenduslaad

2. 17.-18. sajandil Euroopa kunstis, kirjanduses ja muusikas valitsenud stiil

barokne
[omadussõna, adjektiiv]
hoogsalt rikkalik, uhkelt toretsev vm viisil barokkstiilile omane

baromeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist õhurõhu mõõtmiseks

baromeetriline
[omadussõna, adjektiiv]
baromeetri abil mõõdetav või määratav

baronet
[nimisõna, substantiiv]
1. päritav alamaadli tiitel Suurbritannias

2. selle tiitli kandja

baroteraapia
[nimisõna, substantiiv]
füsioteraapia liik, mille puhul inimene pannakse üle- või alarõhuga barokambrisse

barotrauma
[nimisõna, substantiiv]
lendamise või sukeldumisega kaasnev õhurõhu muutumisest põhjustatud kahjustus (nt trummikile rebend, õhkemboolia)

barr
[nimisõna, substantiiv]
liivast jt setetest koosnev laugete nõlvadega veealune vall, mis kõrgenedes ulatub üle veepinna ja võib tekitada laguuni

barrakuuda
[nimisõna, substantiiv]
troopilistes vetes elav suur haugitaoline röövkala

barreevõti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mida kasutatakse helitöö teise helistikku üle kandmise abivahendina keelpillide (nt kitarr, mandoliin, bandžo) mängimisel

barrel
[nimisõna, substantiiv]
1. puistainete ja vedeliku mahumõõt USA-s ja Suurbritannias

2. mahumõõt

barrikaad
[nimisõna, substantiiv]
käepärast olevast materjalist tehtud kaitsetõke või teesulg (eriti tänavavõitluste puhul)

barrikaadima
[tegusõna, verb]
1. käepärast olevast materjalist tehtud kaitsetõkkega tõkestama

2. barrikaadiga tõkestama

barrikadeerima
[tegusõna, verb]
1. käepärast olevast materjalist tehtud kaitsetõkkega tõkestama

2. barrikaadiga tõkestama

barrikadeeruma
[tegusõna, verb]
1. barrikaadi ehitama ja selle taha varjuma

2. sissepääse tõkestades kuhugi varjuma

barrikeerima
[tegusõna, verb]
1. käepärast olevast materjalist tehtud kaitsetõkkega tõkestama

2. barrikaadiga tõkestama

barrister
[nimisõna, substantiiv]
Inglismaal kõrgema järgu advokaat, vandeadvokaat, kellele klientide kohtuasjad valmistab ette solicitor

barsoi
[nimisõna, substantiiv]
suur nurgeliste õlgadega hurt (ka tõunimetusena)

barter
[nimisõna, substantiiv]
kaup kauba vastu vahetamises seisnev tehing

bartertehing
[nimisõna, substantiiv]
kaup kauba vastu vahetamises seisnev tehing

barüon
[nimisõna, substantiiv]
tugevas vastastikmõjus osalev aatomituumast väiksem osake (koosneb kolmest kvargist)

barüontäht
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt neutronitest koosnev, Päikesest suurema massi ja väga suure tihedusega täht

barüsfäär
[nimisõna, substantiiv]
Maa tuum

barüüt
[nimisõna, substantiiv]
tähtsaim baariumi maakmineraal, mida kasutatakse nt värvainena, keemiliste preparaatide valmistamisel, paberitööstuses

basaalne
[omadussõna, adjektiiv]
aluseks olev, aluse pool asetsev

basaaltemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
kindlal kellaajal (+/– 15 minutit), hrl igal hommikul enne voodist tõusmist mõõdetav kehatemperatuur, mis aitab naistel määrata ovulatsiooni aega

basaar
[nimisõna, substantiiv]
(idamaadel:) kaubatänav või turg

basaldikiht
[nimisõna, substantiiv]
maakoore kõige alumine kiht, mis koosneb basaldist ning on 15–35 km paksune

basalt
[nimisõna, substantiiv]
1. tume aluseline purskekivim, maakoore alumise osa valdav kivimitüüp

2. purskekivim

basaltklaas
[nimisõna, substantiiv]
klaasja ehitusega basalti sisaldav vulkaaniline kivim, mis tekib basaldi kiire jahtumise tulemusena

basaltlaava
[nimisõna, substantiiv]
1. vulkaanist väljavoolav basalti sisaldav magma

2. selle jahtumisel tekkiv vulkaaniline kivim

baseerima
[tegusõna, verb]
millelegi tuginema panema, millelegi rajama

baseeruma
[tegusõna, verb]
1. millelgi põhinema, millelegi toetuma, millestki abi, tuge leidma

2. põhinema, rajanema, tuginema

3. millelgi põhinema

basiid
[nimisõna, substantiiv]
1. eoseid kandev silindriline rakk kandseentel

2. kandseente paljunemisorgan

basiilik
[nimisõna, substantiiv]
Aasia päritolu taim, mille mõnd liiki kultiveeritakse maitse- ja ravimtaimena või eeterlike õlide saamiseks

basiilika
[nimisõna, substantiiv]
sambaridadega vähemalt kolmeks lööviks jaotatud kirik, mille kesklööv on külglöövidest kõrgem ning varustatud külglöövide katusest kõrgemal paikneva aknareaga

basilikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
basiilikana ehitatud

basilisk
[nimisõna, substantiiv]
troopilise Ameerika pika ja peenikese sabaga (isastel seljal kõrge hari) sisalik

bask
[nimisõna, substantiiv]
1. Baskimaal elava rahva liige

2. Püreneedes elava rahva liige

baskakk
[nimisõna, substantiiv]
1. mongoli khaani andamikoguja-väepealik

2. mongoli väeülem, khaani esindaja

baski
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
baskide või baski keelega seotud

basmatiriis
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Indiast pärinev kitsas ja pikateraline aromaatne riis

basmatš
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Aasia vabadusvõitleja aastail 1917–1926

2. nõukogude võimu vastane Kesk-Aasias

basofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(teatud teralise valgelible kohta:) aluselise värvaine mõjul värvuv

bass
[nimisõna, substantiiv]
1. madal meeshääl hrl laulmises

2. koori madalaim meeshääl

bassbariton
[nimisõna, substantiiv]
madal bariton hrl laulmises

bassein
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem lahtine veemahuti või tehisveekogu

2. koht, mis on ehitatud selleks, et inimesed saaksid seal sees ujuda

bassihääl
[nimisõna, substantiiv]
1. madal meeshääl hrl laulmises

2. koori madalaim meeshääl

bassikeel
[nimisõna, substantiiv]
pillikeel, mis on häälestatud teatavale bassi helikõrgusele (nt keelpillil, kitarril, ka klaveril)

bassilaulja
[nimisõna, substantiiv]
madalaima häälega meeslaulja

bassimees
[nimisõna, substantiiv]
basskitarri mängija

bassimängija
[nimisõna, substantiiv]
pillimees, kes mängib basspilli või bassipartiid (sageli basskitarristi kohta)

bassine
[omadussõna, adjektiiv]
madalaid tumedaid (basskitarri) helisid kuuldavale toov

bassist
[nimisõna, substantiiv]
pillimees, kes mängib basspilli või bassipartiid (sageli basskitarristi kohta)

bassivõti
[nimisõna, substantiiv]
noodivõti, mis määrab väikese oktavi fa asukohaks noodijoonestiku neljanda joone

basskitarr
[nimisõna, substantiiv]
väga madalaid helisid tekitav elektrikitarr

basskitarrist
[nimisõna, substantiiv]
basskitarri mängija

bassklarnet
[nimisõna, substantiiv]
klarnetist veidi suurem madala kõlaga puupuhkpill

basspill
[nimisõna, substantiiv]
madalamat registrit mängiv muusikainstrument orkestris või ansamblis, nt basskitarr, bassklarnet, fagott, kontrabass

basstuuba
[nimisõna, substantiiv]
väiksema kerega, kõlalt väiksem ning paindlikum tuuba, millega mängitakse teoseid, kus tuuba ei lähe väga madalale

bastard
[nimisõna, substantiiv]
hübriid, ristand

bastion
[nimisõna, substantiiv]
1. algselt poolringikujuline, hiljem hulknurkne kaitseehitis, mis eendub kindluse põhivallist

2. kindluse kaitsetorn

3. kaitseehitise osa kindluses

basturmaa
[nimisõna, substantiiv]
vinnutatud veisefilee (eriti Kaukaasia ja Balkani köögis)

basuuk
[nimisõna, substantiiv]
granaadiheitja

baškiir
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Lõuna-Uuralis elava rahva liige

2. Lõuna-Uuralis elava rahva liige

baškiiri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
baškiiride või baškiiri keelega seotud

baškiirlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost baškiir

bataalne
[omadussõna, adjektiiv]
sõjasündmusi kujutav

bataat
[nimisõna, substantiiv]
suurt kartulit meenutav piklik mugul, millel on helepruun või punakas koor ja magus maitse

bataav
[nimisõna, substantiiv]
Reini suudmealal elanud germaani hõimu liige

batalist
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik, kes loob lahingu- ehk sõjamaale

2. sõjasündmusi kujutav kunstnik

batik
[nimisõna, substantiiv]
1. Indoneesiast pärinev riidemaalimis- ja värvimistehnika, mille puhul osa kangast kaetakse mustri kujundamiseks enne värvimist vahaga

2. riidevärvimistehnika

batika
[nimisõna, substantiiv]
1. Indoneesiast pärinev riidemaalimis- ja värvimistehnika, mille puhul osa kangast kaetakse mustri kujundamiseks enne värvimist vahaga

2. riidevärvimistehnika

batist
[nimisõna, substantiiv]
1. väga õhuke ja kerge puuvillane riie

2. riidesort

batistriie
[nimisõna, substantiiv]
1. väga õhuke ja kerge puuvillane riie

2. riidesort

batja
[nimisõna, substantiiv]
(hrl irooniliselt või halvustavalt juhtpositsioonil oleva inimese kohta hrl Vene või Valgevene kontekstis)

batjuška
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu preester

batka
[nimisõna, substantiiv]
(hrl irooniliselt või halvustavalt juhtpositsioonil oleva inimese kohta hrl Vene või Valgevene kontekstis)

batoliit
[nimisõna, substantiiv]
maa sügavuses tekkinud tohutu tardkivimassiiv (peamiselt graniidist)

batomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. riist soovitavast sügavusest veeproovide võtmiseks

2. veeproovide võtmise riist

batoon
[nimisõna, substantiiv]
piklik sai, kompvek või kondiitritoode

batoonike
[nimisõna, substantiiv]
pehme piklik kompvek

batsill
[nimisõna, substantiiv]
1. spoore moodustav pulgakujuline bakter

2. pulkpisik, kepp-pisik

batsillaarne
[omadussõna, adjektiiv]
batsillide tekitatud

batsillikandja
[nimisõna, substantiiv]
terve inimene või loom, kelle organismis leidub patogeenseid mikroobe

batsilliline
[omadussõna, adjektiiv]
batsillide tekitatud

batuudimaastik
[nimisõna, substantiiv]
suur ala, mis on kaetud batuutidega (nt seikluspargis, laste mängutoas)

batuut
[nimisõna, substantiiv]
akrobaatilist laadi hüppeharjutusteks mõeldud vahend, mille puhul on tugev kangas keerdvedrudega terasraamile pingule tõmmatud

batüaal
[nimisõna, substantiiv]
mereala ökoloogiline sügavusvöönd 200–3000 m sügavuses peamiselt mandrinõlva piirkonnas

batümeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogude sügavuse mõõtmine

2. sellega tegelev hüdromeetria haru

batüsfäär
[nimisõna, substantiiv]
laevalt trossi otsas vette lastav kerakujuline kabiin süvavee uurimiseks

batüskaaf
[nimisõna, substantiiv]
aparaat süvavette laskumiseks ning okeanograafilisteks uurimistöödeks

beatbox
[nimisõna, substantiiv]
huulte ja keele abil rütmide ja meloodiate tekitamine (hrl jäljendatakse elektroonilist rütmimuusikat)

bebop
[nimisõna, substantiiv]
1940-ndatest pärit džässistiil, mida iseloomustab keerukas helikeel ja energiline, kohati lärmakas esitusviis poolest

beduiin
[nimisõna, substantiiv]
1. Ees-Aasia ja Põhja-Aafrika kõrbealadel rändlev araablane

2. Araabias ja Põhja-Aafrikas elava rändrahva liige

beebi
[nimisõna, substantiiv]
1. laps sündimisest kuni esimese eluaasta lõpuni

2. väga väike laps, kes ei oska veel rääkida ega kõndida

beebibuum
[nimisõna, substantiiv]
periood, mil sündimus on märgatavalt tõusnud, sündimuse kõrgjärk

beebibuumer
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on sündinud beebibuumi ajal, sellise suure sugupõlve liige

beebiforell
[nimisõna, substantiiv]
väike forell toiduna, mida serveeritakse ühe toiduportsjonina

beebikilod
[nimisõna, substantiiv]
pärast sünnitust püsiv ülekaal

beebikino
[nimisõna, substantiiv]
kinoseanss või -seansside sari, kuhu lapsevanemad saavad minna koos imikute või väikelastega, kuna saalis on hämar valgus ning heli on vaiksem

beebikool
[nimisõna, substantiiv]
huvitegevuse vorm, kus väikelapsed omandavad koos vanemaga mängu ja muusika kaudu mitmesuguseid oskusi

beebikosmeetika
[nimisõna, substantiiv]
imiku hoolduseks kasutatav võimalikult looduslähedane kosmeetika (nt kreemid, õlid, talk, šampoon, tsinksalv)

beebikõht
[nimisõna, substantiiv]
lapseootel naise kumerduv kõht

beebikõõm
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakaspruun ketendav koorik hrl imiku peanahal

2. peakärn imikutel

beebimonitor
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline seade, mis võimaldab jälgida ja kuulda teises toas, õues vm viibiva lapsega toimuvat

beebinukk
[nimisõna, substantiiv]
imikukujuline mänguasi, mängubeebi

beebiootel
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. rase-olekus

2. (rase-olemise kohta)

beebiootele
[määrsõna, adverb]
1. rase-olekusse

2. (rase-olemise kohta)

beebiootus
[nimisõna, substantiiv]
(raseduse kohta)

beebipakk
[nimisõna, substantiiv]
linna, valla poolt vastsündinu vanematele kingitav pakk, milles on esmased imikutarbed ja muu vajalik info

beebipill
[nimisõna, substantiiv]
rasestumisvastane tablett

beebipoiss
[nimisõna, substantiiv]
beebieas poisslaps

beebiporgand
[nimisõna, substantiiv]
suuremast porgandist välja lõigatud väike ümar amps või pisike porgand

beebiriided
[nimisõna, substantiiv]
beebi jaoks mõeldud riietus (nt sipupüksid, jakid)

beebiroosa
[omadussõna, adjektiiv]
1. puhas, selge heleroosa, beebi naha värvi

2. beebi naha värvi roosa

beebispinat
[nimisõna, substantiiv]
noor väikeste lehtedega spinat toiduna

beebitaim
[nimisõna, substantiiv]
istik, noor taim

beebitanu
[nimisõna, substantiiv]
lõua alt paeltega kinnitatav imiku peakate

beebitüdruk
[nimisõna, substantiiv]
beebieas tüdruklaps

beež
[omadussõna, adjektiiv]
1. hallika, kollaka, roosaka vm varjundiga helepruun

2. pruuni ja kollase vahelist värvi

beežikas
[omadussõna, adjektiiv]
veidi beež, beeži varjundiga

beeta
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku teine täht (Β, β), ladina tähestikus b

2. kreeka täht

beetablokaator
[nimisõna, substantiiv]
ravim, mis langetab südame löögisagedust ja laiendab veresooni

beetaisane
[nimisõna, substantiiv]
(paaritumis)hierarhias alfaisasele järgnev vähem dominantne isane loom

beetakaroteen
[nimisõna, substantiiv]
immuunsüsteemi tugevdav looduslik aine, A-vitamiini sünteesiv vitamiin, mis mõjutab nahka, nägemist ja limaskesti

beetakiired
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mis koosneb beetaosakestest ning kus prootonid ja neutronid võivad teineteiseks muutuda, väljastades elektroni (või selle teisiku)

beetakiirgus
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mis koosneb beetaosakestest ning kus prootonid ja neutronid võivad teineteiseks muutuda, väljastades elektroni (või selle teisiku)

beetalagunemine
[nimisõna, substantiiv]
aatomituuma teatud radioaktiivne lagunemine

beetaosake
[nimisõna, substantiiv]
beetalagunemisel aatomituumast väljapaiskunud elektron või positron

beetatest
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) tarkvara testimine pärast alfatesti

beetatron
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud elektromagnetilisel induktsioonil põhinev elektronide kiirendi

2. kiirendi

beetaversioon
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara peaaegu valmis versioon, mis tehakse kasutajatele kättesaadavaks enne lõppversiooni ametlikku väljalaskmist

beetel
[nimisõna, substantiiv]
1. beetli-areekapalmi seemneist või beetlipipra õitest ja lehtedest valmistatav narkootiline närimisaine (eriti Lõuna- ja Kagu-Aasias)

2. narkootiline närimisvahend

beetli-areekapalm
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav puu, mida kasvatatakse peamiselt punast värvainet sisaldavate seemnete pärast, Eestis toataim

beetlipalm
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav puu, mida kasvatatakse peamiselt punast värvainet sisaldavate seemnete pärast, Eestis toataim

beetlipipar
[nimisõna, substantiiv]
Aasias kasvav igihaljas troopikaliaan, mille värsketest lehtedest valmistatakse beetlit

beetlipähkel
[nimisõna, substantiiv]
beetli-areekapalmi seeme, mida kasutatakse ergutava toimega närimisainena (eriti Lõuna- ja Kagu-Aasias)

begiin
[nimisõna, substantiiv]
Madalmaades 12. sajandi lõpus tekkinud usulise liikumise liige, kõrg- või keskklassi naine, kes tegeles haigete põetamise ja vaeste hoolekandega

begoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. troopiliste ja lähistroopiliste metsade liigirohke õistaim, Eestis aiailutaim ja potilill

2. õistaim

bei
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse Osmanite riigi esimeste valitsejate tiitel

beib
[nimisõna, substantiiv]
välimusele suurt rõhku panev, hrl efektne, silmahakkav tüdruk või noor naine

beibe
[nimisõna, substantiiv]
välimusele suurt rõhku panev, hrl efektne, silmahakkav tüdruk või noor naine

beibestuma
[tegusõna, verb]
(tüdruku, noore naise kohta:) välimusele suurt rõhku panema hakkama, beibeks muutuma

beibetama
[tegusõna, verb]
(tüdruku, noore naise kohta:) välimusele suurt rõhku panema hakkama, beibeks muutuma

beilerbeilik
[nimisõna, substantiiv]
Osmani riigi suurim haldusüksus, mida juhtis paša

beit
[nimisõna, substantiiv]
kaksikvärss idamaa rahvaste luules

bekaar
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja märk, mis muudab kehtetuks kõrgendus- või madaldusmärkide toime

bekarr
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja märk, mis muudab kehtetuks kõrgendus- või madaldusmärkide toime

bekk
[nimisõna, substantiiv]
idamaine tiitel

bekrell
[nimisõna, substantiiv]
radioaktiivse aine aktiivsuse mõõtühik

belemniidid
[nimisõna, substantiiv]
kooniliste sisekodadega peajalgsete selts

beletaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone esinduslik peakorrus ehituslikult tagasihoidlikuma esimese korruse peal

2. esinduslik peakorrus

3. teatrisaali esimene rõdukorrus

belglane
[nimisõna, substantiiv]
1. Belgia kodanik või elanik

2. Belgia päritolu inimene

belglanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost belglane

bell
[nimisõna, substantiiv]
helirõhu muutuse või elektrisignaali võimsuse muutuse mõõtühik

belladonna
[nimisõna, substantiiv]
1. mägimetsades kasvav mustade läikivate marjadega mürgine taim

2. mürgine taim

belletrist
[nimisõna, substantiiv]
1. ilukirjanduslikke teoseid kirjutav inimene

2. inimene, kes kirjutab näiteks romaane või jutte

belletristika
[nimisõna, substantiiv]
1. ilukirjandus (eriti proosateosed, nt romaanid, novellid)

2. ilukirjandus, eeskätt proosa

belletristlik
[omadussõna, adjektiiv]
ilukirjanduslik

belutši
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna, nimisõna, substantiiv]
ühe Pakistanis elava rahva liige

beluuga
[nimisõna, substantiiv]
1. suur maitsva lihaga röövkala Kaspia vesikonnas

2. kala

beluugamari
[nimisõna, substantiiv]
beluuga soolatud mari toiduna

belvedere
[nimisõna, substantiiv]
ilusa väljavaatega ehitis vaate nautimiseks (nt suvemaja, aiapaviljon, tornike katusel)

bemar
[nimisõna, substantiiv]
üks Bayerische Motoren Werke AG automarke

bemari
[nimisõna, substantiiv]
üks Bayerische Motoren Werke AG automarke

bemberg
[nimisõna, substantiiv]
peen, siidiselt pehme kangas, mis on tehtud puuvillasest lõimest ja tehissiidist koest, looduslikku päritolu kunstsiid

bemm
[nimisõna, substantiiv]
üks Bayerische Motoren Werke AG automarke

bemoll
[nimisõna, substantiiv]
1. noodikirja märk (♭), mis madaldab helirea alusheli pooltooni võrra

2. märk heli madaldamiseks pooltooni võrra

benediktiin
[nimisõna, substantiiv]
1. Nursia Benedictuse rajatud katoliku mungaordu liige

2. mungaordu liige

benediktlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Nursia Benedictuse rajatud katoliku mungaordu liige

2. mungaordu liige

benefiits
[nimisõna, substantiiv]
(varasel keskajal Lääne-Euroopas:) sõjaväeteenistuskohustuse eest teatud tähtajaks antud maavaldus

benefiss
[nimisõna, substantiiv]
teatrietendus või kontsert, mille sissetulek läheb ühe osavõtja (benefitsiandi) toetuseks (või millegi hüvanguks)

benefitsiant
[nimisõna, substantiiv]
see, kelle heaks benefiss korraldatakse

bengal
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Bangladeshis ja naaberaladel Indias elava rahva liige

2. Bengalis elava rahva liige

bengali
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
bengalite või bengali keelega seotud

beniigne
[omadussõna, adjektiiv]
mitteohtlik, soodsalt kulgev, hästi ravitav (hrl kasvajate vms moodustiste kohta)

benji-hüpe
suurest kõrgusest elastse köie otsas tehtud hüpe

benseen
[nimisõna, substantiiv]
lihtsaim aromaatne süsivesinik, mida saadakse nt kivisöest, põlevkivist ning mis on lähteaineks paljude värvainete, ravimite, taimekaitsevahendite valmistamisel

benseenhape
[nimisõna, substantiiv]
jõhvikates ja pohlades leiduv aine, mida kasutatakse röga lahtistava vahendina, karboksüülhapete hulka kuuluv benseenist tuletatav ühend

bensiin
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt mootorikütusena kasutatav värvusetu vedelik, mis süttib kergesti ja vees ei lahustu ning mida saadakse naftast, maagaasist vm

2. vedelik, millega tuleb autot varustada, et see sõidaks

bensiiniauto
[nimisõna, substantiiv]
auto, mis kasutab sõiduks bensiini

bensiinihoidla
[nimisõna, substantiiv]
koht bensiini hoiustamiseks

bensiinijaam
[nimisõna, substantiiv]
1. koht autode jt sõidukite bensiinikütusega tankimiseks koos vastava varustusega

2. koht, kus autod saavad kütust võtta

3. tankimisjaam v -koht, hrl bensiinijaam

bensiinikulu
[nimisõna, substantiiv]
kulutatud bensiini hulk liitrites kilomeetri kohta

bensiinimootor
[nimisõna, substantiiv]
bensiiniga töötav sisepõlemismootor

bensiinimürgistus
[nimisõna, substantiiv]
bensiiniaurude sissehingamisest või bensiini allaneelamisest tekkiv mürgitus

bensiinimürgitus
[nimisõna, substantiiv]
bensiiniaurude sissehingamisest või bensiini allaneelamisest tekkiv mürgitus

bensiinine
[omadussõna, adjektiiv]
bensiinist määrdunud, bensiiniga koos

bensiinipaak
[nimisõna, substantiiv]
autos vm sõidukis või masinas asuv paak, kuhu valatakse sõitmiseks, töötamiseks vajalikku bensiini

bensiinipump
[nimisõna, substantiiv]
seade bensiini etteandmiseks bensiinimootori toitesüsteemis

bensiinitalong
[nimisõna, substantiiv]
talong bensiini saamiseks (hrl defitsiidi korral)

bensiinitankla
[nimisõna, substantiiv]
1. koht autode jt sõidukite bensiinikütusega tankimiseks koos vastava varustusega

2. koht, kus autod saavad kütust võtta

3. tankimisjaam v -koht, hrl bensiinijaam

bensiinitsistern
[nimisõna, substantiiv]
mahuti bensiini hoidmiseks või transportimiseks

bensiinivaat
[nimisõna, substantiiv]
mahuti bensiini hoiustamiseks

bensiiniving
[nimisõna, substantiiv]
bensiinimootori heitgaasid

bensoaat
[nimisõna, substantiiv]
bensoehappe sool

bensoe
[nimisõna, substantiiv]
troopilise lehtpuu stüüraksi mõne liigi lõhnav vaik, mida kasutatakse parfümeerias, meditsiinis, samuti viirukina

bensoehape
[nimisõna, substantiiv]
jõhvikates ja pohlades leiduv aine, mida kasutatakse röga lahtistava vahendina, karboksüülhapete hulka kuuluv benseenist tuletatav ühend

bensoepuu
[nimisõna, substantiiv]
Sumatral ja Indoneesia vihmametsades kasvav puu, mille vaigusest puukoorest saadakse bensoevaiku

bensoestüüraks
[nimisõna, substantiiv]
Sumatral ja Indoneesia vihmametsades kasvav puu, mille vaigusest puukoorest saadakse bensoevaiku

bensoevaik
[nimisõna, substantiiv]
troopilise lehtpuu stüüraksi mõne liigi lõhnav vaik, mida kasutatakse parfümeerias, meditsiinis, samuti viirukina

bensool
[nimisõna, substantiiv]
lihtsaim aromaatne süsivesinik, mida saadakse nt kivisöest, põlevkivist ning mis on lähteaineks paljude värvainete, ravimite, taimekaitsevahendite valmistamisel

bensopüreen
[nimisõna, substantiiv]
kivisöe-, põlevkivi- ja teistes tõrvades leiduv tugevalt kantserogeenne aine

bensopüridiin
[nimisõna, substantiiv]
iseloomuliku lõhnaga värvuseta mürgine vedelik, mida saadakse kivisöetõrvast ning kasutatakse lahustina, ravimite ja värvainete lähteainena

benss
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt mootorikütusena kasutatav värvusetu vedelik, mis süttib kergesti ja vees ei lahustu ning mida saadakse naftast, maagaasist vm

2. vedelik, millega tuleb autot varustada, et see sõidaks

bensukas
[nimisõna, substantiiv]
1. koht autode jt sõidukite bensiinikütusega tankimiseks koos vastava varustusega

2. koht, kus autod saavad kütust võtta

3. tankimisjaam v -koht, hrl bensiinijaam

bentaal
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhjaosa organismide elukeskkonnana

bentoniit
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt savimineraalidest koosnev heledat värvi pehme ning poorne settekivim, tööstuslik pleeksavi, mida kasutatakse nt kosmeetikas, veini selitamiseks, tuumajäätmete katmiseks

bentoniitsavi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt savimineraalidest koosnev heledat värvi pehme ning poorne settekivim, tööstuslik pleeksavi, mida kasutatakse nt kosmeetikas, veini selitamiseks, tuumajäätmete katmiseks

bentos
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu põhjas elavate loomade ja taimede kogum

2. veekogu põhja loomad ja taimed

berber
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Põhja-Aafrikas eluneva, ajalooliselt berberi keeli kõnelnud etnilise rühma liige

2. Põhja-Aafrikas elava rahva liige

berberi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
berberite või berberi keel(t)ega seotud

berdaanipüss
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelaenguline vintpüss, mis oli kasutusel Vene sõjaväes 19. sajandi 2. poolel, Berdani vintpüss

2. endisaegne vintpüss

berdanka
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelaenguline vintpüss, mis oli kasutusel Vene sõjaväes 19. sajandi 2. poolel, Berdani vintpüss

2. endisaegne vintpüss

berdõšš
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne laia poolkuukujulise teraga ning pika varrega Vene sõjakirves

2. pika varrega tapper

bergamot
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhnanoot või maitsenüanss, mille annab nt parfüümile või toiduainele bergamotipuu viljakoortest, ka lehtedest ja õitest saadav bergamotiõli

2. bergamotiõli kui aromaatne lisand nt toidus, joogis, parfüümis

bergamotipuu
[nimisõna, substantiiv]
Aasiast pärit, Vahemere maades kasvatatav ovaalsete lehtede ja mõrkjate rohekaskollaste, eeterlikku õli sisaldavate viljadega igihaljas puu

bergamotiõli
[nimisõna, substantiiv]
bergamotipuu viljakoortest, ka lehtedest ja õitest saadav eeterlik õli, mida kasutatakse maitse- ja lõhnaainena toiduaine- ja ravimitööstuses, samuti aroomiteraapias

bergamott
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhnanoot või maitsenüanss, mille annab nt parfüümile või toiduainele bergamotipuu viljakoortest, ka lehtedest ja õitest saadav bergamotiõli

2. bergamotiõli kui aromaatne lisand nt toidus, joogis, parfüümis

bergeenia
[nimisõna, substantiiv]
1. aedades ja parkides kasvatatav nahkjate lehtedega mitmeaastane rohttaim

2. rohttaim

bergmanntoru
[nimisõna, substantiiv]
1. metallkestaga isoleertoru, kuhu sisse on tõmmatud elektrijuhtmed

2. isoleertoru

beribeeri
[nimisõna, substantiiv]
1. tiamiini ehk B1-vitamiini puudusest põhjustatud eluohtlik haigus

2. avitaminoos

berkeelium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 97

berliiner
[nimisõna, substantiiv]
õlis küpsetatud väike pallitaoline moosipirukas

berliinlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Berliini elanik

2. Berliinist pärit inimene

bermuudad
[nimisõna, substantiiv]
peaaegu põlvini ulatuvad lühikesed püksid

bermuudapuri
[nimisõna, substantiiv]
pika masti tagaküljel paiknev kõrge kolmnurkne pikipuri, mis alumise servaga on kinnitatud poomi külge

bernhardiin
[nimisõna, substantiiv]
1. Šveitsis aretatud suurt kasvu rahulik, kergesti koolitatav koeratõug, keda kasutatakse nt päästeteenistuses

2. koeratõug

bersaljeer
[nimisõna, substantiiv]
laskurväeosa sõdur Itaalias

berüll
[nimisõna, substantiiv]
1. väga kõva mineraal, mille läbipaistvad värvilised teisendid on tuntud vääriskividena, nt smaragd, akvamariin

2. vääriskivi

berüllium
[nimisõna, substantiiv]
kõva rabe terashall metall, mida kasutatakse peamiselt sulamite valmistamiseks, keemiline element järjenumbriga 4

besaanmast
[nimisõna, substantiiv]
purjeka tagumine mast

besaanpuri
[nimisõna, substantiiv]
purjeka tagumise masti ehk besaanmasti tagaküljel paiknev puri

besee
[nimisõna, substantiiv]
1. vahustatud munavalgest ja suhkrust küpsis või koogike, mida on pikka aega madalal temperatuuril küpsetatud

2. vahustatud munavalgest küpsis

beseerull
[nimisõna, substantiiv]
kokkurullitud munavalgetainast kook kohupiima- vm täidisega

beseetaigen
[nimisõna, substantiiv]
vahustatud munavalgest ja suhkrust tainas

beseetainas
[nimisõna, substantiiv]
vahustatud munavalgest ja suhkrust tainas

beseetort
[nimisõna, substantiiv]
vahustatud ja küpsetatud munavalgetest põhja ning hrl võikreemi-, vahukoore- või kohupiimakattega tort

besoaar
[nimisõna, substantiiv]
allaneelatud loomakarvadest või taimekiududest tekkinud moodustis looma maos või sooles

besoaarkits
[nimisõna, substantiiv]
suurte kõverate sarvedega sõraline Egeuse mere saarte, Edela-Aasia ja Kaukaasia mägialadel

bessemeerima
[tegusõna, verb]
malmi teraseks muutma suruõhu läbipuhumise teel

bessemeerimine
[nimisõna, substantiiv]
terase tootmise menetlus, kus kasutatakse sulamalmi õhuga läbipuhumist

bessemermenetlus
[nimisõna, substantiiv]
terase tootmise protsess, mille puhul happelise voodriga konverteris olevast sulamalmist puhutakse läbi õhku

bessemerprotsess
[nimisõna, substantiiv]
terase tootmise protsess, mille puhul happelise voodriga konverteris olevast sulamalmist puhutakse läbi õhku

besserman
[nimisõna, substantiiv]
Udmurtia põhjaosas ja Tatarstanis elava, udmurdi keele bessermani murret kõneleva rahva liige

besserwisser
[nimisõna, substantiiv]
(enda arvates) väga tark, kõike teadev inimene

bester
[nimisõna, substantiiv]
kala, mis on aretatud kahe tuurlase, beluuga ja sterleti ristamisel

bestia
[nimisõna, substantiiv]
1. toores inimene

2. metsaline, elajas

bestiaarium
[nimisõna, substantiiv]
keskaja kirjandusteos, mis sisaldas loomade kirjeldusi ühes allegooriliste seletustega

bestikas
[nimisõna, substantiiv]
kõige parem sõber

bestseller
[nimisõna, substantiiv]
1. menukas ja palju müüdud raamat, heliplaat vms

2. menuraamat

3. menuraamat, -film vm

bešamellkaste
[nimisõna, substantiiv]
jahust, võist ja piimast valmistatud hele kuum kaste

bešmett
[nimisõna, substantiiv]
1. piha ümber hoiduv alt laienev vateeritud meesterõivas tatarlastel, Kaukaasia ja Kesk-Aasia rahvastel

2. idamaine meesterõivas

betoneerija
[nimisõna, substantiiv]
betoonitöid tegev oskustööline

betoneerima
[tegusõna, verb]
betoonist valama, betooniga täitma või katma, betooni abil kinnitama

betoon
[nimisõna, substantiiv]
1. sideaine (eriti tsemendi), täitematerjali ja vee segu, mis kivistudes muutub kõvaks ning mida kasutatakse ehitusmaterjalina

2. ainete segust koosnev ehitusmaterjal, mis muutub õhu toimel kõvaks nagu kivi

betoonija
[nimisõna, substantiiv]
betoonitöid tegev oskustööline

betoonijaotur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil betooni pinnale laiali jaotatakse

betoonikäru
[nimisõna, substantiiv]
tugev käru betooni vedamiseks

betoonima
[tegusõna, verb]
betoonist valama, betooniga täitma või katma, betooni abil kinnitama

betoonimikser
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalse trumliga varustatud veok betoonisegu transportimiseks

betoonipaigaldi
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil betooni pinnale paigaldatakse

betoonipump
[nimisõna, substantiiv]
masin plastse betoonisegu torutranspordiks

betoonisegisti
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitusel kasutatav masin betoonisegu valmistamiseks

2. sellise seadmega varustatud auto

betoonisegu
[nimisõna, substantiiv]
1. sideaine (eriti tsemendi), täitematerjali ja vee segu, mis kivistudes muutub kõvaks ning mida kasutatakse ehitusmaterjalina

2. ainete segust koosnev ehitusmaterjal, mis muutub õhu toimel kõvaks nagu kivi

betoonisegur
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitusel kasutatav masin betoonisegu valmistamiseks

2. sellise seadmega varustatud auto

betoonitehas
[nimisõna, substantiiv]
betoonisegu tootev ettevõte

betoonitöö
[nimisõna, substantiiv]
betoonimistöö (nt betoonisegu valamine, tihendamine)

betoonkate
[nimisõna, substantiiv]
betoonist kiht

betoonkivi
[nimisõna, substantiiv]
betoonist tehiskivi

betoonpaneel
[nimisõna, substantiiv]
(raud)betoonist ehituspaneel

betoonvundament
[nimisõna, substantiiv]
betoonist valatud vundament

betuliin
[nimisõna, substantiiv]
looduslikult mõnedes taimedes esinev aine (nt kase valges kooreosas)

bhakti
[nimisõna, substantiiv]
India usundeis üks isiksuse vabanemise ja jumalaga ühinemise teedest, andumuslik usk jumalasse

bi
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet nii endaga samast soost kui teisest soost inimeste vastu

biatlon
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, kus on ühendatud murdmaasuusatamine ja väikesekaliibrilisest vintpüssist märkilaskmine

bibliofiil
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kollektsioneerib raamatuid, lähtudes kindlatest kriteeriumidest (nt raamatu vanus, kujundus, sisu)

2. raamatute kollektsionäär

bibliofiilia
[nimisõna, substantiiv]
1. haruldaste ning väärtuslike raamatute kogumine

2. raamatuharrastus

bibliograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. bibliograafia eriteadlane

2. bibliograafia alal töötaja (ka ametinimetusena raamatukogudes)

bibliograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. trükiste loendite, nimestike ja ülevaadete koostamise meetodeid ja viise käsitlev teadus

2. tegevusala, mis võimaldab lugejatel leida infot trükiste, käsikirjade vms kohta

3. teadusala

4. bibliograafianimestik

bibliograafianimestik
[nimisõna, substantiiv]
teoste nimestik, mis on koostatud teatud kriteeriumide alusel (ja varustatud registriga)

bibliograafiapäring
[nimisõna, substantiiv]
päring bibliograafiaandmete saamiseks

bibliografeerima
[tegusõna, verb]
1. bibliograafianimestike jaoks kirjeldama (ning bibliograafianimestikku kandma)

2. bibliograafianimestike jaoks kirjeldama

bibliokirje
[nimisõna, substantiiv]
kindlas järjestuses esitatud andmed trükiteose kohta

biblioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. traditsioonilist ja digitaalset raamatut, selle kirjastamist, levitamist ja arengut uuriv valdkond

2. raamatuid uuriv valdkond

bibliomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. haiglaslik raamatukogumiskirg

2. haiglane kirg koguda raamatuid

bibliomeetria
[nimisõna, substantiiv]
infoteaduste valdkond, mis tegeleb kirjutatud publikatsioonide statistilise analüüsiga ja neis sisalduva info mõõtmisega (nt teadustöö mõjukuse hindamiseks)

biblioteek
[nimisõna, substantiiv]
1. koht või hoone, kus säilitatakse (üldiseks kasutamiseks ettenähtud) raamatuid, käsikirju vms materjali

2. koht, kuhu sa lähed, et raamatuid lugeda või neid koju laenata

bibliotekaar
[nimisõna, substantiiv]
hrl vastava eriharidusega raamatukogutöötaja

biblioteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. tervenemise eesmärgil soodsaid tundmusi tekitavate raamatute lugemine, psühhoteraapia vorme

2. psühhoteraapiline raamatute lugemine

bidee
[nimisõna, substantiiv]
1. istevann alakeha pesemiseks

2. istevann

biennaal
[nimisõna, substantiiv]
iga kahe aasta järel toimuv rahvusvaheline kaasaja kunsti (ka filmi-, teatrikunsti) ülevaatus

bifidobakter
[nimisõna, substantiiv]
imetajate soolestikus, tupes ja suus elav bakter, mis ei vaja elutegevuseks hapnikku ja kääritab suhkruid

bifokaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(prilliläätse kohta:) selline, mis jagab vaatevälja – klaaside ülaosa võimaldab vaadata kaugemale ning alaosa võimaldab lugeda

bifoobia
[nimisõna, substantiiv]
umbusaldav või vaenulik hoiak biseksuaalsete inimeste suhtes

bifurkatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kaheks hargnemine

bigaamia
[nimisõna, substantiiv]
abielu üheaegselt kahe inimesega

bigbänd
[nimisõna, substantiiv]
suur tantsu- või džässorkester

bigoreksia
[nimisõna, substantiiv]
vaimne häire, mis sunnib inimest keskenduma lihasmassi kasvatamisele, kuna oma keha tajutakse ebapiisavalt lihaselisena

bigorektik
[nimisõna, substantiiv]
inimene (hrl mees), kes vaevleb lihasmassi kasvatamise kinnismõtte käes ja kannatab vastava vaimse häire (bigoreksia) all

biheiviorism
[nimisõna, substantiiv]
20. sajandi esimese poole (eelkõige Ameerika) psühholoogia suund, mis põhjendab inimeste ja loomade käitumist välismaailmast saadavate ärritustega

biidermeier
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi esimesel poolel Saksamaal ja saksa kultuuri mõjupiirkonnas levinud ennekõike rõivastuse, mööbli ning interjööri stiil, mida iseloomustavad õdusad praktilised vormid, heledad värvid ja lilleväädiornamentika

biidermeierlik
[omadussõna, adjektiiv]
(väikekodanlikult) õdus ja praktiline, heledate värvidega ja lilleväädiornamentikaga kaunistatud vm viisil biidermeierile omane

biidermeierstiil
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi esimesel poolel Saksamaal ja saksa kultuuri mõjupiirkonnas levinud ennekõike rõivastuse, mööbli ning interjööri stiil, mida iseloomustavad õdusad praktilised vormid, heledad värvid ja lilleväädiornamentika

biifsteek
[nimisõna, substantiiv]
1. praetud veiselihalõik (hrl fileest)

2. praetud veiselihalõigud

biit
[nimisõna, substantiiv]
meetrumit rõhutav põhirütm džäss- ja rokkmuusikas

biitlid
[nimisõna, substantiiv]
(popansambli The Beatles kohta)

biitmuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. 1960. aastate Briti rokkmuusika suund, mida iseloomustab vokaalpartii mitmehäälsus ja ansambli liikmete ühisloominguna sündinud muusika

2. kergemuusika žanr

biitnik
[nimisõna, substantiiv]
USA-s 1950-ndail noorte boheemlaslikust, ühiskondlike standardite ning traditsioonide vastu mäslevast liikumisest osavõtja

biitseps
[nimisõna, substantiiv]
kaheharulise algusosaga lihas õlavarres

bi-keel
[nimisõna, substantiiv]
laste mängukeel, kus hrl sõna silbipiirile või pika silbi keskele lisatakse silp pi või bi, nt mi/bi/na o/bi/len si/bi/in või mi/pi/na o/pi/len si/pi/in

bikiinid
[nimisõna, substantiiv]
1. kaheosaline napp naiste päevitusriietus

2. kahest osast koosnevad naiste ujumisriided, millega saab ka päevitada

bikiinifitness
[nimisõna, substantiiv]
fitnessi alasid, kus võistlusriietuseks on bikiinid ja kõrge kontsaga kingad

bikiinipiirkond
[nimisõna, substantiiv]
(raseerimisega ühenduses:) kõhu alaosa ja reie vaheline piirkond

bikiinipüksid
[nimisõna, substantiiv]
naiste päevitusriietuse püksid

bikiinitopp
[nimisõna, substantiiv]
naiste päevitusriietuse rinnahoidja

bikiinivorm
[nimisõna, substantiiv]
treenitud, sale, päevitusriietes hea välja nägev keha

bilabiaal
[nimisõna, substantiiv]
mõlema huule abil moodustatav häälik, nt m ja p

bilabiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mõlema huule abil moodustatav

bilansiline
[omadussõna, adjektiiv]
bilansikohane, bilansile vastav

bilansimaht
[nimisõna, substantiiv]
aktivas kajastuv ettevõtte varade kogusumma, mis peab võrduma passivas kajastuva kohustuste ja omakapitali summaga

bilansivõimeline
[nimisõna, substantiiv]
võimeline raamatupidamisaruannet ehk bilanssi koostama

bilanss
[nimisõna, substantiiv]
1. tabelikujuline raamatupidamisaruanne, mis kajastab kindla kuupäeva seisuga raamatupidamiskohustuslase vara, kohustusi ja omakapitali

2. tulude ja kulude tasakaal

bilateraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahepoolne, kahekülgne

2. kahepoolne

bilateraalsümmeetria
[nimisõna, substantiiv]
sümmeetria, kus vaid üks sümmeetriatasand jagab organismi (või selle osa) väliskuju kaheks pooleks, mis on vaadeldavad üksteise peegelpiltidena

bilingvism
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe keele omandamine emakeelena ja nende võrdne valdamine

2. kahe keele võrdne kasutamine ja tunnustamine ühiskonnas

3. kahe keele võrdne valdamine

bilirubiin
[nimisõna, substantiiv]
1. sapipigment, mis tekib hemoglobiini lagunemisel

2. sapipigment

biljon
[arvsõna, numeraal]
(USA-s, Inglismaal:) tuhat miljonit (10^9)

bill
[nimisõna, substantiiv]
1. (Inglismaal, USA-s ja mujal:) seaduseelnõu

2. seaduseelnõu mõnedes maades

bimbo
[nimisõna, substantiiv]
ilus rumalavõitu tütarlaps, beibe, tibi

bimetall
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest eri metalli või sulami kihist (pool)toode (nt leht, plaat, traat)

2. kaksikmetallmaterjal

bimetallism
[nimisõna, substantiiv]
1. kahele metallile (hrl kullale ja hõbedale) rajatud rahasüsteem

2. kulla-hõbeda-rahasüsteem

binaararv
[nimisõna, substantiiv]
kahendsüsteemis, sümbolite 0 ja 1 abil esitatud arv (nt 10, 101)

binaarkood
[nimisõna, substantiiv]
kood, milles informatsioon on esitatud kahendsüsteemis

binaarne
[omadussõna, adjektiiv]
kahest vastandlikust osast koosnev

binaarsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
1. arvusüsteem, mille aluseks on kaks (ehk kahe arvu järjestikused asukohad) ning kus kasutatakse kaht sümbolit (0 ja 1)

2. kaksikvastandust kasutav süsteem

bingo
[nimisõna, substantiiv]
1. loterii, kus püütakse ära arvata loosimisel selguv arvukombinatsioon

2. loterii, kus üritatakse ära arvata teatud numbrikombinatsioon

bingo
[hüüdsõna, interjektsioon]
rõõmuhüüatus (ootamatu) õnnestumise puhul

bingoloto
[nimisõna, substantiiv]
1. loterii, kus püütakse ära arvata loosimisel selguv arvukombinatsioon

2. loterii, kus üritatakse ära arvata teatud numbrikombinatsioon

binokkel
[nimisõna, substantiiv]
1. optikariist kaugete asjade vaatlemiseks kahe silmaga

2. vahend, mille abil saab lähedalt vaadata kaugel asuvaid asju

binokulaarluup
[nimisõna, substantiiv]
luup väikeste esemete vaatamiseks kahe silmaga

binokulaarmikroskoop
[nimisõna, substantiiv]
kahe silmaga vaatamist võimaldav mikroskoop

binokulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahe silma abil toimuv

2. kahele silmale määratud

binoom
[nimisõna, substantiiv]
(algebralises avaldises:) kahe üksliikme summa või vahe

binoomkordaja
[nimisõna, substantiiv]
üksliikme kordaja binoomvalemis

binoomvalem
[nimisõna, substantiiv]
valem, milles binoomi aste on avaldatud tema liikmete astmete kaudu (nt (a + b)² = a² + 2ab + b²)

binoomvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
algebraline võrrand kujul ax²+b= 0, kus a 0

binturong
[nimisõna, substantiiv]
Kagu- ja Lõuna-Aasias elunev pika sabaga sagriskarvaline väike kiskja, maailma suurim tsiibetlane

bio
orgaanilise, bioloogilisega seotud, bioloogiliselt toimuv

bioaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
bioloogiliselt toimiv

bioakumuleeruma
[tegusõna, verb]
(mürgiste ainete kohta:) organismi kogunema, organismis kuhjuma

bioarheoloogia
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogia haru, mis uurib arheoloogilistel väljakaevamistel leitud bioloogilist ainest

biodiisel
[nimisõna, substantiiv]
diiselmootorite kütus, mida valmistatakse taastuvatest looduslikest allikatest, eeskätt taimsetest või loomsetest õlidest

biodiislikütus
[nimisõna, substantiiv]
diiselmootorite kütus, mida valmistatakse taastuvatest looduslikest allikatest, eeskätt taimsetest või loomsetest õlidest

biodünaamika
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandus, mis arvestab inimese ja looduse koostoimet, samuti looduse ja planeetide rütmi

biodünaamiline
[omadussõna, adjektiiv]
(põllumajanduse kohta:) inimese ja looduse koostoimet, samuti looduse ja planeetide rütmi arvestav

bioeetika
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis tegeleb bioloogias ja elusteaduses esile kerkivate moraalsete, sotsiaalsete ja poliitiliste probleemidega, sidudes ühelt poolt bioloogia teadmised ja rakendused ning teiselt poolt inimeste väärtussüsteemid

bioelektriline
[omadussõna, adjektiiv]
elusates kudedes esinevatesse elektrinähtustesse puutuv, sellesse valdkonda kuuluv

bioenergeetika
[nimisõna, substantiiv]
elusorganismide energiavahetust käsitlev teadusharu

bioenergia
[nimisõna, substantiiv]
taastuva energia liik, mis saadakse elusorganismidest pärineva orgaanilise aine (nt puiduhake, põhk, turvas) kasutamisest (hrl põletamisest)

bioetanool
[nimisõna, substantiiv]
looduslikust toorainest (nt suhkruroost, maisist, viljast) või looduslikest jääkidest (nt heinast) toodetud etanool, mida kasutatakse nt biokütusena

biofilm
[nimisõna, substantiiv]
millegi pinnale tekkiv limakihiga ümbritsetud mikroorganismide kooslus

biofilter
[nimisõna, substantiiv]
1. reovee puhastamise seade, mille filtrile moodustub biokile

2. reovee biokeemilise puhastamise seade

bioflavonoid
[nimisõna, substantiiv]
paljudes puu- ja köögiviljades leiduv taimne pigment, mis annab koos teiste pigmentidega taimeosadele värvikirevuse ning mis sisaldab antioksüdante

biofüüsika
[nimisõna, substantiiv]
1. organismides ja bioloogilise päritoluga makromolekulides toimuvaid füüsikalisi protsesse uuriv teadus

2. bioloogia ja füüsika piiriteadus

biogaas
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilise aine käärimisel tekkiv suure metaanisisaldusega gaas, mida kasutatakse keskkonnasäästliku kütusena

biogeel
[nimisõna, substantiiv]
keemiliselt toodetud geel, mida kasutatakse meditsiinis ja kosmeetikas

biogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. elusast loodusest pärinev

2. elusolendeist tekkinud või saadud

biogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. elusolendite tekkimine teistest, varasematest elusolenditest

2. elusolendite teke elusolendeist

biogeograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib organismide ja nende koosluste levikut maakeral

2. organismide kooslust ja levikut uuriv teadus

biogeotsönoos
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik kompleks, millesse kuuluvad elukooslus ja selle elupaiga eluta keskkond

2. piiritletud ökosüsteem

biograaf
[nimisõna, substantiiv]
kellegi eluloo või üldse elulugude koostaja

biograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi elukäigu ja tegevuse käsitlus

2. elulugu

biograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
eluloosse puutuv, elulugu kirjeldav

bioherm
[nimisõna, substantiiv]
kinnituva eluviisiga organismide jäänustest kujunenud hrl kuhjataoline fossiilne moodustis mere põhjas

biohuumus
[nimisõna, substantiiv]
kompost, mille on läbi töötanud vihmaussid

biohäkkimine
[nimisõna, substantiiv]
kehatalitluse teadlik mõjutamine tervise ja jõudluse edendamise ning haiguste vältimise eesmärgil teaduse, tehnoloogia ja looduse abil

bioinformaatika
[nimisõna, substantiiv]
rakendusmatemaatika haru, mis tegeleb molekulaarbioloogia arvutuslike probleemidega (nt genoomide uurimisel)

bioinseneeria
[nimisõna, substantiiv]
bioloogiliste süsteemide ja biokeemiliste materjalide konstrueerimine ja rakendamine

biojogurt
[nimisõna, substantiiv]
elusate piimhappebakteritega jogurt, mida pole järelkuumutatud

biojäätmed
[nimisõna, substantiiv]
mikroorganismide toimel lagunevad jäätmed, mis on tekkinud nt aiatööl, kodumajapidamises või teeninduses

biokaevandama
[tegusõna, verb]
mikrobioloogiliste meetodite abil tahketest materjalidest ja tööstusjäätmetest metalle vm aineid eraldama

biokaevandamine
[nimisõna, substantiiv]
metallide vm ainete eraldamine tahketest materjalidest ja tööstusjäätmetest mikrobioloogiliste meetoditega, mikroorganismide tekitatavate keemiliste reaktsioonide abil

biokamin
[nimisõna, substantiiv]
põletuspiiritusega ehk bioetanooliga köetav kamin, mis ei vaja äratõmbelõõri

biokatalüsaator
[nimisõna, substantiiv]
eriliste omadustega elusrakkude kaudu toimiv bioloogiliselt aktiivne keemiline aine

biokeemia
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia ja keemia piiriteadus, mis uurib organismide keemilist koostist ning eluslooduses toimuvaid keemilisi protsesse

2. bioloogia ja keemia piiriteadus

biokile
[nimisõna, substantiiv]
millegi pinnale tekkiv limakihiga ümbritsetud mikroorganismide kooslus

bioklimatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis käsitleb kliima mõju elusorganismidele (eriti inimese tervisele, loomade ning taimede arengule)

2. uurib kliima mõju elusolendeile

biokomponent
[nimisõna, substantiiv]
fossiilset päritolu mootorikütustele lisatav biokütus

biokütus
[nimisõna, substantiiv]
hiljutist taimset või loomset päritolu, tööstus- ja olmejäätmete biolagunevast osast vms saadud aine, mida (töödeldult või ilma) kasutatakse kütusena (nt puusüsi, hakkpuit, biogaas)

biolagunema
[tegusõna, verb]
(orgaanilise aine kohta:) muunduma lihtsateks anorgaanilisteks aineteks mikroorganismide toimel

biolagunev
[omadussõna, adjektiiv]
1. (orgaanilise aine kohta:) mikroorganismide toimel lagunev

2. mikroorganismide toimel lagunev

biologism
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia seaduspärasuste ülekandmine sotsiaalsete nähtuste alale

bioloog
[nimisõna, substantiiv]
elusorganismide ehitust ja talitust uuriv eriteadlane

bioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. kõiki elusorganisme (loomi, taimi, seeni, mikroobe), nende ehitust, talitlust ja suhet keskkonnaga uuriv teadusharu

2. vastav õppeaine

3. teadus, mis uurib loomade ja taimede elu ja ehitust

4. ka õppeainena

bioloogiajaam
[nimisõna, substantiiv]
teadusasutus mingi piirkonna elusolendite uurimiseks

bioloogiatund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund bioloogia õpetamiseks ja omandamiseks

bioloogiaõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
bioloogiat õppeainena koolis õpetav õpetaja

bioloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. bioloogia valdkonda kuuluv, sellega seotud või seostuv, selle seaduspärasustel rajanev või neist tulenev

2. organismide või nende elutegevusega seotud

bioloogiliselt
[määrsõna, adverb]
organismide või nende elutegevusega seotult

bioluminestsents
[nimisõna, substantiiv]
organismide (nt jaanimardikate, külmaseente, süvamereloomade) helendamine, mis kaasneb teatud bioloogilise protsessiga

biomajandus
[nimisõna, substantiiv]
taastuvatel loodusvaradel põhinev tasakaalustatud, keskkonda mittekahjustav tootmine, taastuva orgaanilise aine muutmine toiduks, söödaks vm biotoodeteks ning bioenergiaks

biomarker
[nimisõna, substantiiv]
rakuline, biokeemiline või molekulaarne muudatus, mida saab organismis mõõta

biomass
[nimisõna, substantiiv]
orgaaniline aine, mida kasutatakse kütuseks (soojus- ja valguseenergia tootmisel või mootorikütusena)

biomaterjal
[nimisõna, substantiiv]
materjal, mis sobib kontakteeruma inimese või looma kudedega ja mida kasutatakse nt liigeseproteeside ja hambaimplantaatide valmistamiseks

biomeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis käsitleb inimese elutegevuse molekulaarsel tasandil toimuvaid protsesse ning saadud tulemuste rakendamist kliinilises praktikas

biomeditsiinitehnika
[nimisõna, substantiiv]
insterdistsiplinaarne tehnoloogiavaldkond, mis seob endas insenerialad, bioloogia ja meditsiini, hõlmab vastavaid uuringuid ja rakendusi

biomeetria
[nimisõna, substantiiv]
(hrl meditsiinis, põllumajanduses:) statistika jt matemaatiliste meetodite rakendamine biosüsteemide uurimisel ja kirjeldamisel

biomehaanika
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus elusolendite, eriti inimese liikumisnähtustest ning neid põhjustavatest jõududest

2. elusolendi liikumise ja liigutuste teadus

biometaan
[nimisõna, substantiiv]
mootorikütusena kasutatav puhastatud biogaas, mis sisaldab 97% metaani

biomolekul
[nimisõna, substantiiv]
organismi elutegevuse käigus moodustuva ja toimiva orgaanilise aine (nt valkude, sahhariidide, lipiidide) molekul, mis sisaldab alati süsinikku

biomorfne
[omadussõna, adjektiiv]
(abstraktses kunstis:) elusolendi kujuline, hrl inimese või taimena kujutletav või kujundatud

biomütsiin
[nimisõna, substantiiv]
kiirikbakteritest saadav mitmekülgse bakteriostaatilise toimega antibiootikum, kibeda maitsega kuldkollane pulber

bioohutus
[nimisõna, substantiiv]
hoolitsemine keskkonna eest, et vältida või tõkestada haiguste levikut

bioom
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe kliima- ja taimkattevööndi või mäestike kõrgusvööndi elukoosluste kogum

2. ühe kliima- ja taimkattevööndi või mäestike kõrgusvööndi biotsönooside kogum

bioonika
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia ja tehnika piiriteadus, mis uurib looduses esinevate lahenduste tehnikas rakendamise võimalusi

2. bioloogia ja tehnika piiriteadus

biooniline
[omadussõna, adjektiiv]
bioonikaga seotud, selle uurimistulemustel põhinev, selline, kus tehnoloogiline lahendus on loodud elusorganismide tööpõhimõtete alusel

bioota
[nimisõna, substantiiv]
(mingi ala) taimestik ja loomastik

biootiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. elusolendeisse puutuv, organismide elutegevusest põhjustatud

2. elusolendeisse puutuv

biopank
[nimisõna, substantiiv]
kogu, kus säilitatakse elusorganismide andmeid (nt munarakke, koeproove, DNA kirjeldusi)

bioplast
[nimisõna, substantiiv]
taastuvatest loodusvaradest (mais, suhkruroog) valmistatud plast, mis looduses laguneb või ei lagune

biopoliitika
[nimisõna, substantiiv]
strateegiad, mida riik kasutab oma kodanike elu korraldamiseks rahvastiku tasemel (sotsiaalhoolekande, tervisekontrolli vms kaudu)

biopoliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
inimbioloogia ja riigi vahekorda puutuv

biopolümeer
[nimisõna, substantiiv]
kõrgmolekulaarne ühend organismis

biopreparaat
[nimisõna, substantiiv]
bioloogilise päritoluga preparaat (nt haiguste ja taimehaiguste tõrjeks, juustu valmistamiseks)

bioproduktsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi aja jooksul kogunenud orgaanilise aine hulk mingis biosüsteemis

biopsia
[nimisõna, substantiiv]
1. elusorganismist koetüki või rakumaterjali võtmine ja selle mikroskoopiline uurimine (nt haiguse väljaselgitamiseks)

2. koeproovimikroskoopia

bioptaat
[nimisõna, substantiiv]
biopsial võetav proovitükk

biopuhasti
[nimisõna, substantiiv]
süsteem, mis puhastab majast väljuva reovee keskkonnasõbralikult ja efektiivselt

biopuhastus
[nimisõna, substantiiv]
bioloogiline puhastamine, mille käigus organismid lagundavad reovees oleva orgaanilise aine, kasutades seda toiduks

biopõhine
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on täielikult või osaliselt valmistatud taastuvatest, mitte fossiilsetest toormetest

biorelv
[nimisõna, substantiiv]
massihävitusrelv, mis põhineb looduses leiduvatel haigusttekitavatel mikroorganismidel või nende mürkidel või toksiinidel

biorobootika
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia ja robootika piiriteadus, mille eesmärgiks on bioloogilisi süsteeme jäljendades ehitada tehissüsteeme (nt tehislihaseid, allveeroboteid)

biorünnak
[nimisõna, substantiiv]
rünnak, mille käigus kasutatakse biorelva, et hävitada või kahjustada vastase vägesid või elanikkonda

biorütm
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi eluavalduste, nt füsioloogiliste omaduste (intensiivsuse) korrapärane vaheldumine, mis on pärilikuna välja kujunenud organismi evolutsiooni vältel

2. bioloogilise protsessi intensiivsuse regulaarne kordumine

biosaadavus
[nimisõna, substantiiv]
ravimi hulk, mis jõuab ravimist süsteemsesse vereringesse

biosemiootika
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia ja semiootika piiriteadus, mis uurib elussüsteemide osiseid kui märgisüsteeme ning enamikku eluprotsesse kui märgiprotsesse, samuti keskkondi (nt loomaaeda), mis kätkevad nii kultuurilisi kui ka bioloogilisi algeid

biosfäär
[nimisõna, substantiiv]
Maad ümbritsev elusloodust sisaldav kiht

biosimilar
[nimisõna, substantiiv]
bioloogiline ravim, mis oma raviomaduste poolest sarnaneb olemasolevale originaalravimile

biostatistika
[nimisõna, substantiiv]
statistiliste meetodite arendamine ja kasutamine bioloogias

biostimulaator
[nimisõna, substantiiv]
taimedest vm elusloodusest saadud ergutav, stimuleeriv aine või preparaat (nt mesilaspiim)

biosõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
1. elu või elusorganisme toetav

2. loodusele võimalikult vähe kahju tekitav

biosüntees
[nimisõna, substantiiv]
1. elutegevuseks vajalike biokeemiliste ühendite teke organismis

2. biokeemiliste ühendite teke organismis

biosüsteem
[nimisõna, substantiiv]
regulaarselt iseuuenev bioloogiline süsteem, mida saab vaadelda raku, organismi, koosluse, ökosüsteemi vm tasemel

bioteadus
[nimisõna, substantiiv]
elusolendeid uuriv teadus, nt bioloogia, botaanika, zooloogia, biokeemia

biotehnika
[nimisõna, substantiiv]
insterdistsiplinaarne tehnoloogiavaldkond, mis seob endas insenerialad, bioloogia ja meditsiini, hõlmab vastavaid uuringuid ja rakendusi

biotehnoloog
[nimisõna, substantiiv]
biotehnoloogia eriteadlane

biotehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
rakendusbioloogia haru, mis kasutab organismide elutegevusel tuginevaid protsesse inimesele vajalike ainete tootmiseks tehistingimustes

biotelemeetria
[nimisõna, substantiiv]
bioloogiliste nähtuste kauguurimine ja -mõõtmine

bioterrorism
[nimisõna, substantiiv]
keemiarelva või tapvate viiruste kasutamine inimeste hirmutamise ja surmamise eesmärgil

biotiik
[nimisõna, substantiiv]
tiik reovete bioloogiliseks isepuhastuseks

biotiin
[nimisõna, substantiiv]
üks B-rühma vitamiinidest, toidust (nt maksast, neerudest, munast) saadav ja organismis leiduv aine, mis reguleerib nt lihaste tööd ja seedimist

biotiit
[nimisõna, substantiiv]
teatud magneesiumi- ja rauarikas vilkude rühma kuuluv mineraal

biotoop
[nimisõna, substantiiv]
ühetaoliste keskkonnatingimustega asustusala, kus elavad seal kohastunud loomad ja taimed

biotooraine
[nimisõna, substantiiv]
biogeenne tooraine (nt erinevalt fossiilsetest toorainetest)

biotoore
[nimisõna, substantiiv]
biogeenne tooraine (nt erinevalt fossiilsetest toorainetest)

biotsiid
[nimisõna, substantiiv]
kahjulike bakterite, seente, putukate vms tõrjumiseks või hävitamiseks kasutatav keemiline aine või seda sisaldav toode

biotsönoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib üht elukeskkonda asustavate loomade ja taimede kooslusi

biotsönoos
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavas elupaigas koos elavate organismide kogum

2. organismide kooselu vorm

biotõrje
[nimisõna, substantiiv]
taimekahjustajate leviku piiramine neid muude organismide abil hävitades või nende elutalitlust ja käitumist bioloogiliselt mõjutades

biotüüp
[nimisõna, substantiiv]
1. ühetaoliste pärilike tunnuste ja ühesuguse kasvukohanõudlusega organismide rühm, mis erineb teistest sama liigi alarühmadest

2. kindla genotüübi kogum

3. liigisisene isendirühm

biovampiir
[nimisõna, substantiiv]
1. (uskumustes:) inimene, kes võtab oma eluenergia teistelt inimestelt, põhjustades sellega kurnatust ja väsimust

2. arvamuse kohaselt inimene, kes võtab oma eluenergia teistelt inimestelt, põhjustades sellega kurnatust ja väsimust

biovoolud
[nimisõna, substantiiv]
1. bioelektrilised voolud organismides ja kudedes

2. elusorganismides tekkiv elektrivool

bioväli
[nimisõna, substantiiv]
(parapsühholoogias, alternatiivmeditsiinis:) inimkeha ümbritsev eriline väli (kiirgus- või energiaväli vms)

biplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. kahekordsete tiibadega lennuk

2. kahe kohakuti tiivaga lennuk

bipolaarne
[omadussõna, adjektiiv]
kahe vastandliku osapoolega, kahe jõu poolt juhitav, selline, kus ülemaailmne juhtroll jaguneb kahe riigi vahel

bipolaarsus
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mille korral vahelduvad kõrgenenud meeleolu ja aktiivsus depressiivse perioodiga

bireem
[nimisõna, substantiiv]
kahe pealistikuse sõudjate reaga sõjalaev antiikajal

birett
[nimisõna, substantiiv]
katoliku vaimulike nelinurkne peakate

birgitiin
[nimisõna, substantiiv]
14. sajandil asutatud Püha Birgitta nunnaordu liige

birma
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
birmalaste või birma keelega seotud

birmalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Myanmari (Birma) põhirahva liige

2. Myanmari (Birma) kodanik või elanik

3. Myanmari (Birma) päritolu inimene

birr
[nimisõna, substantiiv]
Etioopia rahaühik

biruang
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasias elutsev öise eluviisiga karu, kes talveund ei maga, maailma väikseim karu

bis
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. kordamist nõudev hüüe kontserdil või etendusel: veel kord!, korrata!

2. veel kord!, korrata!

bisarne
[omadussõna, adjektiiv]
veider, eriskummaline, pentsik

biseksuaal
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet nii endaga samast soost kui teisest soost inimeste vastu

biseksuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
nii endaga samast soost kui teisest soost inimeste vastu seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet tundev

biseksuaalsus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalne ja emotsionaalne tõmme nii endaga samast soost kui teisest soost inimeste poole

bisektor
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutise nurga tippu läbiv ning nurka poolitav sirge

2. (kolmnurgal:) kolmnurga tipust vastasküljeni tõmmatud lõik, mis poolitab kolmnurga sisenurga

biskviiditainas
[nimisõna, substantiiv]
suhkruga vahustatud munadest ja nisujahust tainas

biskviit
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme kohev kook või tort biskviittaignast

2. pehme kohev kook

3. kõva õhuke küpsis

biskviitkook
[nimisõna, substantiiv]
biskviittainast kook

biskviitportselan
[nimisõna, substantiiv]
matt glasuurimata portselan (nt rinnakujude, pisiplastika materjalina)

biskviittaigen
[nimisõna, substantiiv]
suhkruga vahustatud munadest ja nisujahust tainas

biskviittainas
[nimisõna, substantiiv]
suhkruga vahustatud munadest ja nisujahust tainas

biskviittort
[nimisõna, substantiiv]
biskviittainast põhjaga tort

bismark
[nimisõna, substantiiv]
kolmekesi või neljakesi mängitav mitmevooruline kaardimäng

bisness
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes majanduslikku kasu taotlev tegevus

2. äritehingute tegemine, kauplemine

3. kasumi saamist taotlev tegevus, ettevõtmine või tehing

bisnis
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes majanduslikku kasu taotlev tegevus

2. äritehingute tegemine, kauplemine

3. kasumi saamist taotlev tegevus, ettevõtmine või tehing

bisnismen
[nimisõna, substantiiv]
1. äri, ettevõtluse alal tegutsev inimene

2. inimene, kes tegutseb ettevõtluse alal

bispiraal
[nimisõna, substantiiv]
spiraal, mille keerud on omakorda spiraalid

bissa
[nimisõna, substantiiv]
troopikamerede hrl merevaigukarva kilbi ja mõlajate jäsemetega kilpkonn

bister
[nimisõna, substantiiv]
pruunikas värvaine, mida saadakse pöögi või vaigupuu põletustõrvast ja nõest ning mida 14. sajandil kasutati vesivärvina

bistro
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, kiire teenindusega joogi- ja einestuskoht

2. einestuskoht

bistroo
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, kiire teenindusega joogi- ja einestuskoht

2. einestuskoht

bitch
[nimisõna, substantiiv]
iseseisev, ülbe ja võimukas naine

bitcoin
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline raha, üks krüptoraha liike

bitimünt
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline raha, üks krüptoraha liike

bitkii
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune hakk-kotlet

bitt
[nimisõna, substantiiv]
vähim töödeldav infohulk, ühele kahendkohale vastava andmehulga mõõtühik

bitter
[nimisõna, substantiiv]
1. mõru, kibeda või magusalt kibeda maitsega alkohoolne jook, mida juuakse pärast sööki seedimist soodustava joogina

2. maitse- ja ravimtaimede alkoholtõmmis

bitumineerima
[tegusõna, verb]
bituumeniga katma või täitma, bituumeniga liimima (nt tee-ehituses)

bituminoosne
[omadussõna, adjektiiv]
bituumenit sisaldav

bituumen
[nimisõna, substantiiv]
must pigijas orgaaniline sideaine, mida saadakse naftast, looduslikust asfaldist või tahkekütusest

bituumenbetoon
[nimisõna, substantiiv]
bituumenit sisaldav betoonisegu

bituumendama
[tegusõna, verb]
bituumeniga katma või täitma, bituumeniga liimima (nt tee-ehituses)

bituumenisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
bituumenit sisaldav kiht, mis takistab soojuse, elektri, vee vm läbitungimist

bituumenkate
[nimisõna, substantiiv]
bituumenit sisaldav kiht millegi pinnal

bituumenmastiks
[nimisõna, substantiiv]
bituumeni ja peentäitematerjali segu, mida kasutatakse nt katuste ja vundamentide hüdroisolatsiooni töödel

bivakk
[nimisõna, substantiiv]
sportlik, sõjaline või matkajate välilaager

bjass
[nimisõna, substantiiv]
sitsist tugevam puuvillane riie

bjeff
[nimisõna, substantiiv]
veekogu (hrl jõe) osa ülal- või allpool paisu või lüüsi

bla-bla-bla
(tüütu või sisutühja jutuvada, sellise kirjutise kohta)

blackout
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutine mälukaotus

2. täielik infosulg, seisund, kui üldse aru ei saa

blamaaž
[nimisõna, substantiiv]
häbi(asi), häbistus, teotus

blameerima
[tegusõna, verb]
häbisse saatma, naeruväärseks tegema

blankett
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse või ettevõtte nimega, sageli osaliselt ettetrükitud tekstiga paberileht täitmiseks

2. vastav elektrooniline dokument

3. (asutuse nimega) paber, kus on osa teksti ette antud ja kuhu saab juurde kirjutada

blankism
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandil prantsuse revolutsionäärist Blanqui'st lähtunud vandenõutaktikat pooldav suund sotsialistlikus liikumises

blankokrediit
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline materiaalse tagatiseta laen, mis rajaneb ainult isiklikul usaldusel

blankopealdis
[nimisõna, substantiiv]
vastuvõtja nimeta üleandepealdis, mis sisaldab ainult veksli või tšeki edasiandja allkirja

blankotšekk
[nimisõna, substantiiv]
tšekk, millele tšeki andja annab oma allkirja enne teksti kirjutamist, kohustusega täitmata tšekk

blankoveksel
[nimisõna, substantiiv]
veksel, millele veksli andja annab oma allkirja enne veksli teksti kirjutamist

blankovolitus
[nimisõna, substantiiv]
1. volitus, millel leidub ainult volitaja allkiri, kuna teksti kirjutab volinik hiljem

2. piiramata volitus

blankvärss
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud riimita värss, eriti tuntud viiejalalise jambina nt Shakespeare'i draamades

2. riimita värsivorm

blanmanžee
[nimisõna, substantiiv]
magus koore- või piimatarretis

blanšeerima
[tegusõna, verb]
1. hrl puu- ja aedvilja (või kala) lühiajaliselt kuumas vees või aurus keetma (värvuse säilitamiseks)

2. toiduaineid kergelt keetma v aurutama

blaseeruma
[tegusõna, verb]
üleolevalt ükskõikseks, tülpinuks muutuma

blasfeemia
[nimisõna, substantiiv]
(hrl usuga ühenduses:) moraalne rikkumine, pühaduse teotamine, häbisse saatmine

blasfeemiline
[omadussõna, adjektiiv]
pühadust teotav

blastomeer
[nimisõna, substantiiv]
munaraku korduval jagunemisel tekkiv rakk

blastoom
[nimisõna, substantiiv]
kudede haigusliku vohamise tagajärjel tekkinud moodustis

blastula
[nimisõna, substantiiv]
1. loote üks varajasi arenguastmeid, kus loode on väike põieke, mille sein koosneb ühest rakukihist

2. loote arenguaste

blatnoi
[nimisõna, substantiiv]
1. elukutseline kriminaalkurjategija, kes vanglas või vangilaagris esindab kriminaalide hierarhia kõrgemat astet

2. elukutseline kriminaalkurjategija

blefariit
[nimisõna, substantiiv]
silmalau serva põletik

bleiser
[nimisõna, substantiiv]
1. pintsaku lõikega (voodrita) jakk

2. sportlik pintsak

blender
[nimisõna, substantiiv]
1. kannukujuline mikser toiduainete peenestamiseks ja püreestamiseks

2. elektriga töötav aparaat, mille abil saab pehme toidu teha vedelaks

blenorröa
[nimisõna, substantiiv]
gonokokist põhjustatud silma sidekesta põletik

blindaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõjanduses:) kinnine kaitseehitis kuni 15 inimese jaoks

2. välikaitseehitis

bling
[nimisõna, substantiiv]
särav odav kaunistus või muu sätendav asi

blister
[nimisõna, substantiiv]
õhukesest kilest või (alumiinium)paberist pakend, mis koosneb mitmest ühekaupa justkui mulli sisse pakitud esemest (nt tabletid, patareid, kontaktläätsed)

blisterpakend
[nimisõna, substantiiv]
õhukesest kilest või (alumiinium)paberist pakend, mis koosneb mitmest ühekaupa justkui mulli sisse pakitud esemest (nt tabletid, patareid, kontaktläätsed)

blogi
[nimisõna, substantiiv]
internetis peetav päevik, mis sisaldab ajaliselt järjestatud perioodilisi postitusi veebilehel ning võib olla avalik ja kommenteeritav

blogija
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes teeb sissekandeid veebipäevikusse, see, kes blogib

2. inimene, kes teeb sissekandeid veebipäevikusse

blogima
[tegusõna, verb]
1. veebipäevikut pidama, internetis sissekandeid tegema

2. blogi pidama, veebipäevikut kirjutama

blogipidaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes teeb sissekandeid veebipäevikusse, see, kes blogib

2. inimene, kes teeb sissekandeid veebipäevikusse

blokaad
[nimisõna, substantiiv]
1. linna, sadama, väeüksuse vms täielik sissepiiramine hävitamise või alistumisele sundimise eesmärgil

2. sellise isoleerituse seisukord

3. täielik sissepiiramine

4. riigi isoleerimine

5. ajutine tuimastamine v talitluse katkestamine

blokeerima
[tegusõna, verb]
sisse või ümber piirama

Ühendtegusõnad: ära blokeerimaära blokeerima

blokeering
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse, millegi toimimise tõkestus

blokeeruma
[tegusõna, verb]
blokeeritud saama

blokiväline
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool blokki või blokke olev

blokivälisusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
poliitiline suund, mis 1950-ndatel India peaministri Jawaharlal Nehru juhtimisel püüdis leida kolmandat teed toona maailma kaheks jaganud kapitalismi ja kommunismi vahel

blokk
[nimisõna, substantiiv]
riikide, parteide vm organisatsioonide alatine või ajutine liit teatud poliitiliste eesmärkide saavutamiseks

blokkima
[tegusõna, verb]
teed, läbipääsu, soovimata tegevusi vms tõkestama

Ühendtegusõnad: ära blokkimaära blokkima

bloknoot
[nimisõna, substantiiv]
1. kaante vahele köidetud paberilehed vajaliku info ülesmärkimiseks vm märkmete tegemiseks

2. sama otstarbega elektrooniline vahend või rakendus (nt arvutis, telefonis)

3. väike raamat, kuhu saab üles kirjutada igasugust vajalikku infot

4. taskuraamat v lauaplokk vajaliku info märkimiseks

blond
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste kohta:) hele, valkjas või helekollane

2. heledate, valkjate või helekollaste juustega

3. heledate juustega

blondeerima
[tegusõna, verb]
juukseid spetsiaalsete vahenditega heledaks tegema

blondiin
[nimisõna, substantiiv]
1. heledate juustega naine

2. blond naine

bluegrass
[nimisõna, substantiiv]
muusikastiil, mis kujunes välja USA idarannikul 1940. aastatel inglise, šoti ja iiri ballaadidest-tantsuviisidest ning bluusist ja džässist

bluff
[nimisõna, substantiiv]
1. ülespuhuv, kiitlev väljamõeldis või osav manööver kellegi eksiteele juhtimiseks

2. kõmuteade

3. kiitlev väljamõeldis, kõmuteade

bluffima
[tegusõna, verb]
kellegi eksiteele juhtimiseks ebatõeseid väiteid, ilustamist vms kasutama

Ühendtegusõnad: üles bluffimaüles bluffima

blusoon
[nimisõna, substantiiv]
1. värvliga tuulepluus

2. seeliku või pükste peal kantav pikk pluus

bluum
[nimisõna, substantiiv]
neljakandiline toorik, mis on valmistatud võimsa valtspingi (ehk bluumingu) abil

bluuming
[nimisõna, substantiiv]
võimas valtspink suurte terasest valuplokkide töötlemiseks surve teel neljakandilisteks toorikuteks (ehk bluumideks)

bluus
[nimisõna, substantiiv]
1. aeglase tempoga kaeblik laul Põhja-Ameerika afroameeriklaste rahvamuusikas

2. sellest arenenud džässmuusika vorm

3. vastav 4/4-taktis seltskonnatants

4. lüüriline neegrilaul, aeglane džässipala

bläkk
[nimisõna, substantiiv]
piinlik tegu või olukord

b-moll
[nimisõna, substantiiv]
minoorhelistik, mille esimene aste on si-bemoll

boa
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk- ja Lõuna-Ameerika hiiglamadu, kes surmab oma ohvri kägistades

2. hiiglamadu

boakrae
[nimisõna, substantiiv]
madala äikesepilve ees liikuv tume pilvevall

boamadu
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk- ja Lõuna-Ameerika hiiglamadu, kes surmab oma ohvri kägistades

2. hiiglamadu

bobi
[nimisõna, substantiiv]
1. rooli ning piduriga aerodünaamiline kelk kiirlaskumiseks spetsiaalses jäärennis

2. tüüritav spordikelk

bobiin
[nimisõna, substantiiv]
pool, alus, millele keritakse köis, traat vms

bobikelk
[nimisõna, substantiiv]
1. rooli ning piduriga aerodünaamiline kelk kiirlaskumiseks spetsiaalses jäärennis

2. tüüritav spordikelk

bobirada
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne jäärenn bobisõiduks

bobisõit
[nimisõna, substantiiv]
kiirlaskumine bobil mäespordialana

bobrik
[nimisõna, substantiiv]
1. madalaks pöetud püstkarvaga karm villane mantliriie

2. püstkarvaga kalev

bocce
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia päritolu sportmäng, mis meenutab petanki

boccia
[nimisõna, substantiiv]
Itaaliast pärit sportmängu bocce edasiarendus, parasportlaste võistlusala

bodhipuu
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) puu, mille all Buddha virgus

bodhisattva
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) inimene või muu olend, kes on otsustanud saada budaks

bodi
[nimisõna, substantiiv]
liibuv trikoolaadne, jalgade vahelt kinnitatav peamiselt naiste või laste rõivaese

body
[nimisõna, substantiiv]
liibuv trikoolaadne, jalgade vahelt kinnitatav peamiselt naiste või laste rõivaese

boheem
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapäratu, muretu eluviisiga inimene (sageli kunstniku või kirjaniku kohta)

2. kunstnik vm korrapäratu eluviisiga inimene

boheemitsema
[tegusõna, verb]
korrapäratu, muretu eluviisiga inimese moodi elama või käituma

boheemkond
[nimisõna, substantiiv]
korrapäratu, muretu eluviisiga inimesed, hrl kunstnikud, kirjanikud

boheemlane
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapäratu, muretu eluviisiga inimene (sageli kunstniku või kirjaniku kohta)

2. kunstnik vm korrapäratu eluviisiga inimene

boheemlaslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. boheemlastele omane

2. korrapäratu, muretu eluviisiga

boheemlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. boheemlastele omane

2. korrapäratu, muretu eluviisiga

boheemlus
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapäratu, muretu eluviisiga inimestele (hrl kunstnikele, kirjanikele) omane eluviis

2. korrapäratu, muretu eluviis

bohrium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt siirdemetall, keemiline element järjenumbriga 107

boi
[nimisõna, substantiiv]
käskjalana, teenijana töötav poiss või nooruk (nt hotellis, laevas, kontoris)

boi
[nimisõna, substantiiv]
õhuke ja pehme, hrl mõlemalt poolt kergelt karvane (puuvillane) riie

boikoteerima
[tegusõna, verb]
ühiskondliku põlguse alla panema, suhteid katkestama, mitte osa võtma

boikott
[nimisõna, substantiiv]
suhete katkestamine, läbikäimisest, osavõtust, millegi kasutamisest vms loobumine

boikottima
[tegusõna, verb]
ühiskondliku põlguse alla panema, suhteid katkestama, mitte osa võtma

boiler
[nimisõna, substantiiv]
1. seade vee soojendamiseks gaasi, auru, kuuma vee või küttekeha abil

2. kuumutuskatel

bojaar
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa kõrgaadlik 10.–18. sajandil

bojaarinna
[nimisõna, substantiiv]
bojaari naine

bojaaritar
[nimisõna, substantiiv]
bojaari tütar

bojaarkond
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa kõrgaadlikud 10.–18. sajandil

boks
[nimisõna, substantiiv]
eraldatud eriotstarbeline väike ruum või ruumiosa (haiglas, messil, garaažis, pangas vm)

bokser
[nimisõna, substantiiv]
1. võõramaise ülemvõimu vastasest rahvaülestõusust osavõtja Hiinas 20. sajandi algul

2. salaühingu liige Hiinas

bokser
[nimisõna, substantiiv]
liikuv, energiline ja mängulustiline koeratõug

bokserid
[nimisõna, substantiiv]
meeste pikema säärega aluspüksid

boksermootor
[nimisõna, substantiiv]
mootor, mille puhul kolvid asetsevad üksteise suhtes vastastikku ning horisontaalselt lamavas asendis

boksiit
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt alumiiniumiühendeist koosnev kivim, tähtsaim alumiiniumimaak

2. alumiiniumimaak

boksiitkivim
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt alumiiniumiühendeist koosnev kivim, tähtsaim alumiiniumimaak

2. alumiiniumimaak

boksipeatus
[nimisõna, substantiiv]
(vormelivõistlustel:) tankimiseks või rehvivahetuseks tehtav peatus

bola
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerika indiaanlaste ja gautšode viskerelv (kivi- või metallkuulid 2–3-harulise rihma otstes)

2. indiaanlaste ja gautšode viskerelv

boliid
[nimisõna, substantiiv]
1. suure massiga ülihele meteoor, mis on palja silmaga nähtav

2. suur meteoor

boliivar
[nimisõna, substantiiv]
1. Venezuela suurem rahaühik

2. Venetsueela rahaühik

boliivlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Boliivia kodanik või elanik

2. Boliivia päritolu inimene

boliivlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost boliivlane

bolivar
[nimisõna, substantiiv]
Venezuela rahaühik

boliviaano
[nimisõna, substantiiv]
Boliivia rahühik

bolomeeter
[nimisõna, substantiiv]
kiirgusenergia mõõtur (eriti infrapunase kiirguse jaoks)

bolonka
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Itaaliast pärit väike valge karvaga koer, üks koeratõuge

bolševik
[nimisõna, substantiiv]
bolševismil rajaneva partei liige või bolševismi pooldaja

bolševism
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. sajandi algul tekkinud Vene töölisliikumise poliitiline vool, mis tunnistas kõikehõlmava majandus-, poliitika- ja sotsiaaldoktriinina marksismi-leninismi

2. Vene töölisliikumine

bombard
[nimisõna, substantiiv]
algeline suurtükk Euroopas 14.–16. sajandil

bombardiir
[nimisõna, substantiiv]
1. jefreitorile vastanud auaste Vene suurtükiväes

2. auaste Tsaari-Venemaa suurtükiväes

bomber
[nimisõna, substantiiv]
lühike hrl kraeta tõmblukuga jakk, mis alläärel ja varrukaotstel on soonikuga kokku võetud

bomberjakk
[nimisõna, substantiiv]
lühike hrl kraeta tõmblukuga jakk, mis alläärel ja varrukaotstel on soonikuga kokku võetud

bomž
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel pole kindlat tööd ega asupaika, kes on ühiskonnast mingil põhjusel eemaldunud või välja tõugatud

bonapartism
[nimisõna, substantiiv]
1. keisririigi taastamist ning Bonaparte'ide uut võimulepääsemist taotlenud poliitiline vool 19. sajandi Prantsusmaal

2. poliitiline vool 19. sajandi Prantsusmaal

3. suurkodanluse diktatuuri vorm

bondilik
[omadussõna, adjektiiv]
James Bondi tegelaskujule omane, James Bondi moodi, hrl laitmatute maneeridega, šikk ja galantne, keerukaid olukordi elegantselt lahendav

bong
[nimisõna, substantiiv]
vesipiip (rohkem kanepisuitsetajate pruugis)

bongo
[nimisõna, substantiiv]
teatud väike käsitrumm

bonifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ettenähtust parema kauba korral makstav hinnalisa

2. lepinguline hinnalisa

bonistika
[nimisõna, substantiiv]
paberraha kogumine harrastusalana

boniteediklass
[nimisõna, substantiiv]
metsa, maa või põllumajandusloomade väärtuse teatav aste

boniteerima
[tegusõna, verb]
maa, mulla, metsa või põllumajandusloomade omadusi ja majanduslikku kõlblikkust määrama, boniteeti hindama

boniteet
[nimisõna, substantiiv]
1. metsa, maa või põllumajandusloomade väärtus

2. headus, väärtus

bonne
[nimisõna, substantiiv]
1. (omaaegne sakste) naissoost lapsehoidja

2. lastekasvatajanna

bonobo
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika keskosas Kongo jõe äärsetes džunglites elav inimahv, väiksem šimpansiliik

bonsai
[nimisõna, substantiiv]
hrl lamedas anumas kasvatatav kuni ühe meetri kõrgune pügatud ja kunstipäraselt vormitud kujuga puu, mis sarnaneb looduses kasvava liigikaaslasega

bookstagrammer
[nimisõna, substantiiv]
instagrammer ehk Instagrami kasutaja, kes oma postitustes keskendub raamatufotodele ja -arvustustele

bool
[nimisõna, substantiiv]
1. suures klaaskausis puuviljatükkide ja marjadega serveeritav külm jook lahjendatud veinist (ka mahlast ja limonaadist)

2. jook

boolero
[nimisõna, substantiiv]
1. aeglasetempoline 3/4-taktimõõdus Hispaania tants kastanjettide ja laulu saatel

2. vastav muusikapala

boolerojakk
[nimisõna, substantiiv]
lühike lahtine naiste jakk

boolikauss
[nimisõna, substantiiv]
(klaas)kauss booli serveerimiseks

booling
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, kus veerema heidetud palliga üritatakse tabada veereraja lõppu paigutatud kümmet kurikat

2. sportmäng

boon
[nimisõna, substantiiv]
1. aserahana ringlev lühiajaline tõend teatud rahasumma või kauba saamiseks

2. aserahana ringlev tõend

boonus
[nimisõna, substantiiv]
hinnasoodustus või kingitus suurekoguselise või hinnalise ostu puhul

boonuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
lennatud miilide või ostu eest kliendikontole kantav punkt, mis teatud koguse olemasolul võimaldab saada soodustusi, nt mida saab rahasse arvestatult kasutada mingi järgmise ostu eest tasumiseks

boor
[nimisõna, substantiiv]
looduses ainult ühenditena esinev mittemetall, keemiline element järjenumbriga 5

boora
[nimisõna, substantiiv]
1. külm mägedest laskuv puhanguline tuul Aadria ja Musta mere rannikul

2. tugev külm rannikutuul

booraks
[nimisõna, substantiiv]
booriühend, mida kasutatakse nt klaasi- ja keraamikatööstuses

boorhape
[nimisõna, substantiiv]
valge kristalne aine, mida kasutatakse nõrga antiseptikumina

boorima
[tegusõna, verb]
terasdetaili pinnakihti booriga rikastama

boorpiiritus
[nimisõna, substantiiv]
boorhappe piirituslahus, mida kasutakse naha puhastamiseks

boorvaseliin
[nimisõna, substantiiv]
vaseliini ja boorhappe segu kattesalvina, nt väikeste haavade raviks

boorväetis
[nimisõna, substantiiv]
väetis, mis sisaldab boori

boraat
[nimisõna, substantiiv]
boorhappe sool või ester

bordell
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus saab seksi osta

borderterjer
[nimisõna, substantiiv]
keskmise suurusega karmikarvaline koer, kes algselt on aretatud töökoeraks

bordoo
[nimisõna, substantiiv]
Bordeaux' vein

bordoopunane
[omadussõna, adjektiiv]
1. sügava, tumeda tooniga punane, punase veini värvi

2. punase veini värvi, sügavpunane

borduun
[nimisõna, substantiiv]
1. lakkamatult kaasa helisev bassihääl (nt torupillil)

2. tumeda häälega oreliregister

3. sõrmlaua kõrval asetsevad bassikeeled vanadel keelpillidel

bordüür
[nimisõna, substantiiv]
1. mustriga ilustatud riba, lint või nöör rõivaste, tapeedi vm äärel

2. äärekaunistus, äärispael

boreaalne
[omadussõna, adjektiiv]
Maa põhjapoolkeral asuv, sellega seotud, põhjapoolne

borgis
[nimisõna, substantiiv]
1. 9-punktine trükikiri

2. 9-punktine kirjakraad

borniit
[nimisõna, substantiiv]
kirju vasemaak

borrelioos
[nimisõna, substantiiv]
puukide levitatav närvisüsteemi, liigeseid ja südant kahjustav nakkushaigus

borš
[nimisõna, substantiiv]
1. punane peedi- ja kapsasupp, mis hrl sisaldab ka liha

2. punane supp, mis on tehtud peedist ja kapsast ja mis sisaldab tavaliselt ka liha

boržomm
[nimisõna, substantiiv]
1. Gruusia kuurortlinnast Bordžomist saadav ravimineraalvesi, Bordžomi mineraalvesi, Borjomi mineraalvesi

2. mineraalvesi

boskett
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstiliselt kujundatud puuderida, hekk või salu renessansi- või barokiajastu aedades ja parkides

2. ilupõõsastik barokkstiilis aedades

bosniakk
[nimisõna, substantiiv]
1. Bosnia ja Hertsegoviina islamiusulise rahva liige

2. Bosnia ja Hertsegoviina kodanik või elanik

3. Bosnia piirkonna elanik

4. Bosnia (ja Hertsegoviina) päritolu inimene

bosnialane
[nimisõna, substantiiv]
1. Bosnia ja Hertsegoviina islamiusulise rahva liige

2. Bosnia ja Hertsegoviina kodanik või elanik

3. Bosnia piirkonna elanik

4. Bosnia (ja Hertsegoviina) päritolu inimene

boson
[nimisõna, substantiiv]
aatomituumast väiksem osake, mis vahendab vastastikmõjusid ning mille spinn on täisarvuline (nt meson)

boss
[nimisõna, substantiiv]
peremees, juht, ülemus

bossa
[nimisõna, substantiiv]
1. õõtsuva rütmiga Brasiilia džässmuusikastiil

2. selles taktis tantsitav Ladina-Ameerika tants

bossanoova
[nimisõna, substantiiv]
1. õõtsuva rütmiga Brasiilia džässmuusikastiil

2. selles taktis tantsitav Ladina-Ameerika tants

boston
[nimisõna, substantiiv]
tihe toimne täisvillane ühevärviline ülikonnariie

botaanik
[nimisõna, substantiiv]
botaanika eriteadlane

botaanika
[nimisõna, substantiiv]
taimi käsitlev teadus

botaanikaaed
[nimisõna, substantiiv]
taimede kollektsioneerimise, kasvatamise, uurimise ja tutvustamisega tegelev asutus

botaniseerima
[tegusõna, verb]
teaduslikul otstarbel taimi koguma

botanisiir
[nimisõna, substantiiv]
üle õla kantav piklik plekist karp, mida endisajal kasutasid botaanikud välitööl taimede kogumiseks

botas
[nimisõna, substantiiv]
1. spordi- ja vabaajajalats

2. teatud jalanõu, mida sa kannad, kui sporti teed

botik
[nimisõna, substantiiv]
1. naiste või laste (hrl säärega ning kummist) pealisjalats

2. (madala kummijalatsi kohta)

3. jalats

bott
[nimisõna, substantiiv]
tarkvaraprogramm, mis toimib veebis robotina ja täidab sisult keerukaid, kuid ülesehituselt lihtsaid ning korduvaid ülesandeid (nt kogub infot otsimootorite jaoks, monitoorides veebilehe aadresse)

bottengarn
[nimisõna, substantiiv]
suur võrkkastiga süvaveemõrd, millega püütakse nt angerjaid

botuliin
[nimisõna, substantiiv]
kõige kangem looduslik mürkaine, mida eritavad anaeroobsed bakterid

botuliinisüst
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne botuliini sisaldava ravimi süstimine kortsude silendamiseks

botuliinteraapia
[nimisõna, substantiiv]
(iluravis:) botuliinisüstide tegemine miimiliste kortsude ajutiseks silumiseks

botulism
[nimisõna, substantiiv]
1. raske, lihashalvatusega kulgev haigus, mida põhjustab anaeroobse bakteri Clostridium botulinum'i eritatud närvimürk

2. toidumürgistus

bouillabaisse
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Prantsusmaa päritolu kalasupp mereandide, tomati ja küüslauguga

boutique
[nimisõna, substantiiv]
(väike) kvaliteetsete moekaupade kauplus

bowling
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, kus veerema heidetud palliga üritatakse tabada veereraja lõppu paigutatud kümmet kurikat

2. sportmäng

boyfriend
[nimisõna, substantiiv]
meessoost kallim, ka elukaaslane

braa
[nimisõna, substantiiv]
seinavalgusti

braahman
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeima, vaimulike seisuse liige vanas Indias

braan
[nimisõna, substantiiv]
(teoreetilises füüsikas:) kogu olemasolevat moodustavatest niidikujulistest ühemõõtmelistest osakestest moodustunud ahel

braavo
[hüüdsõna, interjektsioon]
tunnustust või kiitmist väljendav hüüe

bradükardia
[nimisõna, substantiiv]
südame aeglane löögisagedus (alla 60 löögi minutis)

brahhiopoodid
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimkond meres elavaid selgrootuid, kel on kahest poolmest koosnev karp

2. selgrootute hõimkond

brahhükefaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta, kelle kolju laius on üle 80 protsendi kolju pikkusest)

brahhükefaalsus
[nimisõna, substantiiv]
pea ebanormaalselt väike pikkus lõuast pealaeni

brahmaan
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeima, vaimulike seisuse liige vanas Indias

brahmanism
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-India usund, hilisema hinduismi eelkäija

2. vanaindia usund

brahmanist
[nimisõna, substantiiv]
Vana-India usundi brahmanismi järgija

brahmausuline
[nimisõna, substantiiv]
Vana-India usundi brahmanismi järgija

braikiri
[nimisõna, substantiiv]
reljeefsetest punktidest koosnev sõrmedega loetav kiri pimedatele

braikivi
[nimisõna, substantiiv]
kühmude või vallidega sillutuskivi (plaat) vaegnägijate liikumise hõlbustamiseks

brakteaat
[nimisõna, substantiiv]
ainult ühelt poolt vermitud õhuke münt

brand
[nimisõna, substantiiv]
1. toode, institutsioon, sündmus või muu, mis eristub teatava nime või kujutise abil

2. vastav eristav ja kuvandit loov nimi või kujutis

3. toode või tootesari, mida saab eristada konkureerivatest toodetest nime, märgi, kujunduse vm abil

brantš
[nimisõna, substantiiv]
1. hiline hommikusöök hommikueine ja lõuna asemel

2. hiline hrl rikkalik hommikusöök hommikueine ja lõuna asemel

brasiillane
[nimisõna, substantiiv]
1. Brasiilia kodanik või elanik

2. Brasiilia päritolu inimene

brasiillanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost brasiillane

brass
[nimisõna, substantiiv]
rinnuliasendis ujumine nii, et ülakeha ei pöördu ja käed liiguvad paaristõmmetena ette ja kõrvale, jalad aga paarislöökidena taha

brass
[nimisõna, substantiiv]
(purjelaeval:) nöör raa pööramiseks

brass
[nimisõna, substantiiv]
(brasiillase kohta)

brassima
[tegusõna, verb]
(purjelaeval:) spetsiaalse nööri (ehk prassi) abil raad pöörama

bratše
[nimisõna, substantiiv]
1. viiulist veidi suurem ja madalama kõlaga keelpill

2. keelpill

brauning
[nimisõna, substantiiv]
iselaadiv püstol, mille padrunisalv asub käepidemes

brauser
[nimisõna, substantiiv]
rakendusprogramm internetis liikumiseks ja veebilehtede kuvamiseks

brausima
[tegusõna, verb]
internetis (või dokumendis) liikudes objekte brauseriga valima lähemaks vaatluseks või käsitluseks

braveerima
[tegusõna, verb]
bravuuritsema

bravuur
[nimisõna, substantiiv]
1. hoogsus, uljus

2. (teeseldud, hooplev) vaprus

bravuurikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. hoogne, uljas

2. (teeseldult, hooplevalt) vapper

bravuuritar
[nimisõna, substantiiv]
seltskonnas särav ja provotseerivalt käituv naine

bravuuritsema
[tegusõna, verb]
1. bravuurselt esinema

2. oma julguse, võimetega vms hooplema

bravuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hoogne, uljas

2. (teeseldult, hooplevalt) vapper

breik
[nimisõna, substantiiv]
New Yorgi afroameeriklaste seas tekkinud akrobaatika ja võitluskunsti elementidega tantsustiil

breikar
[nimisõna, substantiiv]
breiki tantsiv inimene

breket
[nimisõna, substantiiv]
üks hambale kleebitav detail traatkaarega ühendatud detailide süsteemis, mille abil korrigeeritakse hambumust

breketid
[nimisõna, substantiiv]
hammastele kleebitavatest detailidest ja neid ühendavast traatkaarest koosnev süsteem, mille abil korrigeeritakse hambumust

brelokk
[nimisõna, substantiiv]
kividest, väärismetallist, elevandiluust või müntidest ehisripats (hrl uuriketi küljes)

bremsberg
[nimisõna, substantiiv]
kallakas kaeveõõs aheraine või muu koorma pidurdatud allalaskmiseks

bresaola
[nimisõna, substantiiv]
Itaaliast pärit tumepunane, väherasvane ja kergelt magusa aroomiga veisesink, mida on 2-3 kuud vinnutatud

bretoon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Bretagne'i poolsaarel elava rahva liige

2. Bretagne’i poolsaarel elava rahva liige

bretooni
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
bretoonide või bretooni keelega seotud

bretša
[nimisõna, substantiiv]
1. omavahel liitunud teravaservalistest kivimitükkidest koosnev purdkivim

2. teravakandiline purdkivim

breviaar
[nimisõna, substantiiv]
katoliku kiriku ladinakeelne palveraamat

bridž
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimäng kahe vastastikku mängiva paari vahel

2. kaardimäng

brigaad
[nimisõna, substantiiv]
suur sõjaväeline väeüksus (maaväes, mereväes, õhuväes)

brigaadikindral
[nimisõna, substantiiv]
1. kindralmajorile eelnev madalaim kõrgema ohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

brigaadikomandör
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelist brigaadi juhtiv kõrgem sõjaväelane

brigadir
[nimisõna, substantiiv]
oskustööliste rühma juht

brigantiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kahemastiline kiire purjelaev, mille esimastis on raapurjed, tagamastis kahvelpurjed

2. kahemastiline purjekas

briif
[nimisõna, substantiiv]
kokkuvõtlik info millegi kohta, lühiülevaade

briifima
[tegusõna, verb]
lähteülesannet, ideed või kava kellelegi tutvustama, millegi kohta infot andma

briifing
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike üritus, kus jagatakse millegi kohta infot

2. info jagamine mingi valdkonna või probleemi kohta

briis
[nimisõna, substantiiv]
päeval merelt (või suurelt järvelt) maale, öösel maalt veekogule puhuv tuul

briketeerima
[tegusõna, verb]
1. korrapärase kujuga tükiks ehk briketiks pressima, briketti valmistama

2. briketti tegema

briketipress
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega pressitakse peeneteralist või peenestatud materjali (nt hakkpuitu, biomassi) briketiks

brikett
[nimisõna, substantiiv]
1. turbast, saepurust, sütest vms pressitud korrapärase kujuga tükk või tükid küttematerjalina

2. pressitud turvas, süsi vm

brikettima
[tegusõna, verb]
1. korrapärase kujuga tükiks ehk briketiks pressima, briketti valmistama

2. briketti tegema

brikolaaž
[nimisõna, substantiiv]
loomemeetod, kus kombineeritakse ja sobitatakse omavahel eri stiile ja elemente, mitmesuguseid objekte ja materjale

briljant
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapäraseks lihvitud läbipaistev vääriskivi, hrl puhas teemant

2. vääriskivi, lihvitud teemant

briljantehe
[nimisõna, substantiiv]
briljandi või briljantidega ehe

briljantiin
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud juuksevõie

2. juuksevõie

briljantne
[omadussõna, adjektiiv]
hiilgav, suurepärane

briljantpulm
[nimisõna, substantiiv]
abiellumise 60. aastapäev, ka selle tähistamine

briljantroheline
[nimisõna, substantiiv]
rohekas, vees lahustuv kulla läikega kristalne pulber, mida lahusena kasutatakse naha ja limaskestade desinfitseerimiseks

briljantsõrmus
[nimisõna, substantiiv]
briljandi või briljantidega sõrmus

briošš
[nimisõna, substantiiv]
kolmest väiksemast kuklist koosnev pärmitaignasaiake

brisantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. löögitaoliselt mõjuv, pihustav, purustav

2. pihustav, purustav

brisantsus
[nimisõna, substantiiv]
lõhkeaine võime purustada laengut piiravat keskkonda

britlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Suurbritannia kodanik või elanik

2. Suurbritannia päritolu inimene

britt
[nimisõna, substantiiv]
1. Suurbritannia kodanik või elanik

2. Suurbritannia päritolu inimene

brodeerima
[tegusõna, verb]
broderiipitsi õmblema, broderiipitsiga kaunistama

broderii
[nimisõna, substantiiv]
kaunistus, kus riidesse lõigatud või torgatud augud on ääristatud pistetega

broderiipits
[nimisõna, substantiiv]
kaunistus, kus riidesse lõigatud või torgatud augud on ääristatud pistetega

broiler
[nimisõna, substantiiv]
1. liha saamiseks kasvatatav, erilisel viisil nuumatav kana

2. teatud tüüpi kana, keda inimesed kasvatavad selleks, et liha saada

broilerikasvandus
[nimisõna, substantiiv]
broilerite kasvatamise ja aretamise asutus

broileriliha
[nimisõna, substantiiv]
broilerilt saadud liha toiduna

brokaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kuld- või hõbeniitidega (või metallniidiga) läbikootud mustriline raske (siid)riie

2. siidriie sissekootud metallniitidega

brokoli
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav aiataim, millel on lillkapsaga sarnanevad rohelised õisikud ja sparglit meenutavad varred

2. pika varrega köögivili, mille keskel on lillkapsa moodi kõva ümmargune roheline osa

brokoliini
[nimisõna, substantiiv]
brokoliga sarnane roheline köögivili, kuid väiksemate õisikute ja pikemate õhukeste vartega, spargelkapsa ja kailaankapsa hübriid

bromaat
[nimisõna, substantiiv]
broomhappe sool

bromeelia
[nimisõna, substantiiv]
troopikast pärinev toataim

bromiid
[nimisõna, substantiiv]
broomi ühend metalli või mittemetalliga

bromuraal
[nimisõna, substantiiv]
rahustava toimega ravim

broneerima
[tegusõna, verb]
1. (kohta, ruumi, pileteid vm) ette tellima või kinni panema, millegi saamist tagama

2. midagi enda jaoks kinni panema, näiteks tuba hotellis, kohti või ruumi restoranis

Ühendtegusõnad: ette broneerima, ette broneerima, ära broneerima, ära broneerima, üle broneerimaüle broneerima

broneering
[nimisõna, substantiiv]
1. hotellikoha, pileti vm tagamine, eelnevalt kinnipanek

2. seda tõendav dokument

bronh
[nimisõna, substantiiv]
kopsusisene hingetoru haru, mis võimaldab gaasivahetust kopsude ja väliskeskkonna vahel

bronhiaalastma
[nimisõna, substantiiv]
1. hingeldushoogudega või öiste õhupuudushoogudega iseloomustuv haigus

2. haigus

bronhiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
bronhidesse puutuv, bronhides või nende läheduses esinev

bronhiit
[nimisõna, substantiiv]
kopsutorude limaskesta põletik

bronhiool
[nimisõna, substantiiv]
bronhi peenim haru

bronhopneumoonia
[nimisõna, substantiiv]
väikestest kopsutorudest algav koldeline kopsupõletik

bronhoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. valgusallikaga varustatud arstiriist kopsutorude ehk bronhide vaatlemiseks

2. bronhivaatlusriist

bronhoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. hingamisteede uuring bronhoskoobi abil

2. bronhivaatlus

bronn
[nimisõna, substantiiv]
1. hotellikoha, pileti vm tagamine, eelnevalt kinnipanek

2. seda tõendav dokument

bronnima
[tegusõna, verb]
1. (kohta, ruumi, pileteid vm) ette tellima või kinni panema, millegi saamist tagama

2. midagi enda jaoks kinni panema, näiteks tuba hotellis, kohti või ruumi restoranis

Ühendtegusõnad: ära bronnimaära bronnima

brontosaurus
[nimisõna, substantiiv]
1. ürgajal elanud suur, 5 meetri kõrgusele ulatuva pika kaelaga taimtoiduline hiidsisalik

2. väljasurnud hiidsisalik

broom
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruun mürgine suitsev vedelik, omadustelt halogeen, keemiline element järjenumbriga 35

broomivesi
[nimisõna, substantiiv]
broomi vesilahus, milles broom on osaliselt veega reageerinud

brošeerija
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes köidab lihtsatesse paberist või kartongist kaantesse raamatu, brošüüri või ajakirja kokkumurtud (valtsitud) poognaid

brošeerima
[tegusõna, verb]
köitma lihtsatesse paberist või kartongist kaantesse raamatu, brošüüri või ajakirja kokkumurtud (valtsitud) poognaid

brošüür
[nimisõna, substantiiv]
1. paberkaantes või kaanteta raamatukujuline trükis

2. köitmata v kerges köites väike trükiteos

brownie
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerika päritolu rammus šokolaadikook, mis lõigatakse serveerimiseks väikesteks ruutudeks

2. Ameerika päritolu šokolaadikook

brr
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab külmatunnet, vastikustunnet, õudu vms

2. külmatunnet, vastikust, õudu vms väljendav häälitsus

brrr
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab külmatunnet, vastikustunnet, õudu vms

2. külmatunnet, vastikust, õudu vms väljendav häälitsus

brunch
[nimisõna, substantiiv]
1. hiline hommikusöök hommikueine ja lõuna asemel

2. hiline hrl rikkalik hommikusöök hommikueine ja lõuna asemel

bruschetta
[nimisõna, substantiiv]
itaaliapärane röstitud tume saiaviil, mille katteks on oliiviõli, küüslauk ja tomat

brustver
[nimisõna, substantiiv]
kaeviku eesvall

brutaalne
[omadussõna, adjektiiv]
toores, jõhker

brutalism
[nimisõna, substantiiv]
20. sajandi modernistlik arhitektuurisuund, millele on omane konstruktsioonimaterjalide (betooni, terase, tellise) rakendamine ehedaina, viimistlemata kujul

bruto
[nimisõna, substantiiv]
1. töötasu suurus koos lisanduvate maksudega

2. kauba kogus vms koos pakendiga

bruto
[määrsõna, adverb]
(töötasu kohta:) täiel kujul, koos lisanduvate maksudega

brutohind
[nimisõna, substantiiv]
kauba lõpphind tarbijale (sisaldab käibemaksu)

brutokaal
[nimisõna, substantiiv]
kauba kaal koos pakendiga

brutokasum
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kasum koos maksudega, aga ilma tehtud kulutusteta

brutokäive
[nimisõna, substantiiv]
sissetulekud koos käibemaksuga

brutomass
[nimisõna, substantiiv]
kauba kogus koos pakendiga

brutopalk
[nimisõna, substantiiv]
palk koos tulumaksu ja mõnede teiste maksudega

brutopind
[nimisõna, substantiiv]
hoone (välja arvatud elamu) kogupind (ruutmeetrites), mõõdetuna välispindu ühendavast mõttelisest joonest, avatud brutopind

brutosissetulek
[nimisõna, substantiiv]
sissetulek, kust mingeid makse maha arvatud pole

brutotonnaaž
[nimisõna, substantiiv]
kõigi laevaruumide (v.a mõned erandid) maht brutoregistertonnides

brutotulu
[nimisõna, substantiiv]
tulusumma, millest ei ole midagi maha arvatud

brutselloos
[nimisõna, substantiiv]
1. taudina leviv koduloomade krooniline nakkushaigus

2. nakkushaigus

brõnsa
[nimisõna, substantiiv]
(pehme) soolvees laagerdunud Taga-Kaukaasia lambapiimajuust

bränd
[nimisõna, substantiiv]
1. toode, institutsioon, sündmus või muu, mis eristub teatava nime või kujutise abil

2. vastav eristav ja kuvandit loov nimi või kujutis

3. toode või tootesari, mida saab eristada konkureerivatest toodetest nime, märgi, kujunduse vm abil

brändi
[nimisõna, substantiiv]
1. kange alkohoolne jook, mis saadakse viinamarjaveini destilleerimisel (nt konjak, armanjakk)

2. alkohoolne jook

brändima
[tegusõna, verb]
(ärile) nime tegema, (toote)marki kujundama

brändimine
[nimisõna, substantiiv]
brändi kujundamine, kuvandi loomine

bränding
[nimisõna, substantiiv]
brändi kujundamine, kuvandi loomine

brändiriided
[nimisõna, substantiiv]
tuntud ja hinnatud firmamärgiga rõivad

brülee
[nimisõna, substantiiv]
vähese veega vedeldatud pruunistatud suhkur, mida kasutatakse hrl magustoitudes

brüleekreem
[nimisõna, substantiiv]
munakollastest, vanillist ja koorest koosnev krõbeda karamellistatud pealispinnaga magustoit Prantsuse köögist

brünett
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste kohta:) tumepruun või mustjas

2. tumepruunide või mustjate juustega

3. tumedate juustega

brüoloogia
[nimisõna, substantiiv]
sammaltaimi käsitlev botaanika haru

bubert
[nimisõna, substantiiv]
1. vahustatud munadest, jahust või mannast, piimast ja suhkrust magustoit

2. magustoit, munakreem

bubikrae
[nimisõna, substantiiv]
väga madal kaarjalt lõigatud ümarate nurkadega krae

buboon
[nimisõna, substantiiv]
1. lümfisõlmede muhk (hrl kubemes)

2. lümfisõlmemuhk

buboonkatk
[nimisõna, substantiiv]
lümfisõlmede muhkudega iseloomustuv katkuvorm

buda
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
budismiga seotud

buda
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) teadvuse kõrgeima seisundini, virgumiseni jõudnud inimene

budausuline
[nimisõna, substantiiv]
Buddha õpetuse järgija, budismiga tegeleja

buddha
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) teadvuse kõrgeima seisundini, virgumiseni jõudnud inimene

budism
[nimisõna, substantiiv]
1. 5.-6. sajandil eKr Indias tekkinud Buddhast lähtuv õpetus, mis kuulutab tõde kannatusest, kannatuse vaibumist ja seeläbi sellest vabanemist, sansaarat ja nirvaanat

2. Buddha õpetus

budist
[nimisõna, substantiiv]
Buddha õpetuse järgija, budismiga tegeleja

budistlik
[omadussõna, adjektiiv]
budismi õpetust järgiv, sellel põhinev, budismile omane

budjonnovka
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne punaväelase müts, mille pealael on kõrge tornjas osa

budleia
[nimisõna, substantiiv]
roosade, valgete või lillade õisikutega ilupõõsas

budoloog
[nimisõna, substantiiv]
budismi eritadlane

budoloogia
[nimisõna, substantiiv]
budismi uuriv teadus

buduaar
[nimisõna, substantiiv]
1. elegantselt sisustatud intiimne daamituba

2. daamikamber

bufee
[nimisõna, substantiiv]
serveerimisviis, mille puhul toidud ja joogid ning lauanõud pannakse lauale, kust iga sööja valib endale soovitu ise

buff
[nimisõna, substantiiv]
1. hea venivusega ja ilma õmblusteta torujas sall, mis tõmmatakse kaela üle pea

2. torukujuline sall

buffet
[nimisõna, substantiiv]
serveerimisviis, mille puhul toidud ja joogid ning lauanõud pannakse lauale, kust iga sööja valib endale soovitu ise

bufo
[nimisõna, substantiiv]
1. kentsakate osade laulja koomilises ooperis

2. koomiliste osade laulja ooperis

bufonaad
[nimisõna, substantiiv]
1. liialdatult koomiline etendus, jant

2. koomiline etendus

bugenvillea
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärinev ronitaim, mille väikesi õisi ümbritsevad punased, roosad, oranžid või lillad kõrglehed (levinud nt Vahemere maades)

bugi
[nimisõna, substantiiv]
programmis, infosüsteemis olev probleem

bugine
[omadussõna, adjektiiv]
bugi (= programmis, infosüsteemis olevat probleemi) sisaldav

bugi-vugi
[nimisõna, substantiiv]
1. bluusile tuginev ühepikkustes kaheksandiknootides mängitav džässmuusika stiil

2. vastav seltskonnatants

3. džässistiil

4. seltskonnatants

bukahoolik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kirglikult armastab raamatuid, on nendest sõltuvuses

bukett
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstipäraselt seotud, uhke lillekimp

2. lõhna ja maitse kompleks

bukinist
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatukaupmees, kes kaupleb vanade raamatutega

2. vanaraamatukaupmees

bukkima
[tegusõna, verb]
1. (kohta, ruumi, pileteid vm) ette tellima või kinni panema, millegi saamist tagama

2. midagi enda jaoks kinni panema, näiteks tuba hotellis, kohti või ruumi restoranis

buklee
[nimisõna, substantiiv]
1. sõlmilise või aasalise pinnaga villane või puuvillane riie

2. lõnga- v riidesort

buklet
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi tutvustav või reklaamiv väiketrükis, mis on lõõtsana kokku volditud

2. kokkuvolditav väiketrükis

buklett
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi tutvustav või reklaamiv väiketrükis, mis on lõõtsana kokku volditud

2. kokkuvolditav väiketrükis

bukoolika
[nimisõna, substantiiv]
antiikaja lüroeepiline luule, mis kirjeldab karjaste elu idüllilise looduse rüpes

bukooliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. bukoolikasse kuuluv

2. karjaste elu ning loodusidülle kujutav

bukvaalne
[omadussõna, adjektiiv]
sõna-sõnalt toimuv, täpses vastavuses olev

bukvalism
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnasõnalisus tõlkimisel

2. sõnasõnalisus

bukvalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
sõna-sõnalt toimuv, täpses vastavuses olev

bulatt
[nimisõna, substantiiv]
mustrilise pealispinnaga tugev ning elastne teras

bulattmõõk
[nimisõna, substantiiv]
Damaskuse terasest valmistatud mõõk

bulbašš
[nimisõna, substantiiv]
valgevenelase nalja-, ka pilkenimetus

buldog
[nimisõna, substantiiv]
1. laiali asetsevate eesjalgadega ning etteulatuva alalõuaga keskmist kasvu tugev koer

2. koeratõug

buldooser
[nimisõna, substantiiv]
rippseadisega traktor pinnase teisaldamiseks

bulg
slaavi keel, mida kõneldakse Bulgaarias

bulgaar
[nimisõna, substantiiv]
mõne turgi hõimu liige keskajal Ida-Euroopas

bulgaaria
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
bulgaarlaste või bulgaaria keelega seotud

bulgaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Bulgaaria põhirahva liige

2. Bulgaaria kodanik või elanik

3. Bulgaaria päritolu inimene

bulgaarlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost bulgaarlane

bulgur
[nimisõna, substantiiv]
kuskussile sarnanev leotatud, kuuma auruga töödeldud, seejärel kuivatatud ja lõpuks purustatud täisteranisu

buliimia
[nimisõna, substantiiv]
1. söömishäire, mille tunnuseks on taltsutamatu söögiisu, millega kaasneb kehakaalu tõus ja vajadus seda reguleerida (nt meelega esile kutsutud oksendamisega)

2. söömishäire

buliimik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vaevleb taltsutamatu söögiisu käes ja kannatab vastava söömishäire (buliimia) all

bulla
[nimisõna, substantiiv]
1. metallpitseriga ürik, hrl paavsti läkitus

2. üriku metallpitser

3. paavsti läkitus

bullmastif
[nimisõna, substantiiv]
Inglise buldogi ja mastifi ristamisel saadud suurt kasvu koeratõug

bullterjer
[nimisõna, substantiiv]
Inglismaal aretatud tugeva kehaehitusega siledakarvaline koer

bulvar
[nimisõna, substantiiv]
1. lai puiestee (sageli ringtänavana)

2. lai tänavpuiestee

bulvarikirjandus
[nimisõna, substantiiv]
odav vähenõudlikku maitset rahuldav kirjandus

bulvarileht
[nimisõna, substantiiv]
põnevust ja meelelahutust taotlev kergesisuline ajaleht (mõeldud laiale lugejaskonnale)

bulvariromaan
[nimisõna, substantiiv]
tõsisema sisu ja kunstitaotluseta romaan

bumerang
[nimisõna, substantiiv]
1. austraallaste kõver ning keeruka lennujoonega viskerelv

2. kõver puust viskerelv

bumerangiefekt
[nimisõna, substantiiv]
(olukorra kohta, kus mingi sündmuse esilekutsuja saab ise kahjustatud või mingi toimimisviis kutsub esile soovitule vastupidise tulemuse)

bundesveer
[nimisõna, substantiiv]
Saksamaa LV relvajõud

buntšukk
[nimisõna, substantiiv]
kepi otsa kinnitatud hobusesabajõhvist tutt, minevikus Poola ja Ukraina hetmani ja kasakaatamani ning Türgi paša võimutunnus

buraan
[nimisõna, substantiiv]
lume- või liivatuisk stepialadel

burboon
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika maisiviski

burboonviski
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika maisiviski

burdjukk
[nimisõna, substantiiv]
1. loomanahast kott veini, kumõssi vm vedelike jaoks (nt Siberis ja Kaukaasias)

2. nahklähker

burdoon
[nimisõna, substantiiv]
1. lakkamatult kaasa helisev bassihääl (nt torupillil)

2. tumeda häälega oreliregister

3. sõrmlaua kõrval asetsevad bassikeeled vanadel keelpillidel

burger
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe poolega kukkel, mille vahel on liha ja muud lisandid

2. toit, kus kahe saia vahel on näiteks soe kotlet, juust, tomat, hapukurk ja salat koos kastmega

burgund
[nimisõna, substantiiv]
Burgundias varafeodaalse kuningriigi rajanud idagermaani hõimu liige

burgunder
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Prantsusmaal Burgundias valmistatud vein

burjaadi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
burjaatide või burjaadi keelega seotud

burjaat
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Baikali järve ümbruskonnas elava mongoli rahva liige

2. Ida-Siberis elava rahva liige

burka
[nimisõna, substantiiv]
kogu keha, pead ja jalgu kattev musliminaise rõivas peamiselt Afganistanis, Pakistanis ja Põhja-Indias

burka
[nimisõna, substantiiv]
1. kaukaaslaste traditsiooniline keebitaoline viltmantel

2. kaukaaslaste viltkeep

burkiinid
[nimisõna, substantiiv]
mosleminaiste kapuutsiga ujumisriietus, mis katab kogu keha peale näo ning käe- ja jalalabade

burkinalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Burkina Faso kodanik või elanik

2. Burkina Faso päritolu inimene

burks
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe poolega kukkel, mille vahel on liha ja muud lisandid

2. toit, kus kahe saia vahel on näiteks soe kotlet, juust, tomat, hapukurk ja salat koos kastmega

burlakk
[nimisõna, substantiiv]
lotja või laeva kaldalt köiega vedav tööline endisaegsel Venemaal

burlesk
[nimisõna, substantiiv]
1. etendus või kirjanduslik pala, kus sündmusi kujutatakse jämekoomilises laadis

2. humoristlik muusikapala

burleskne
[omadussõna, adjektiiv]
labasevõitu, lihtsakoeline ja pisut maitselage

burnus
[nimisõna, substantiiv]
araablaste peakotiga mantel

burrata
[nimisõna, substantiiv]
Itaaliast pärit kreemja sisu ja tahke pealiskihiga juust, mida valmistatakse mozzarella'st ja lehmapiimast, harvem pühvlipiimast

burrito
[nimisõna, substantiiv]
rulli keeratud ja täidetud tortilja, Mehhikost pärit toit

bursa
[nimisõna, substantiiv]
vaeste üliõpilaste ühiselamu keskajal

bursiit
[nimisõna, substantiiv]
1. liigeselähedases limapaunas tekkinud põletik

2. põletik limapaunas

bursuika
[nimisõna, substantiiv]
väike metallahi

burš
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõpilaskorporatsiooni täieõiguslik liige Saksamaal ja Baltimail

2. üliõpilane-korporant

buršikomme
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaskorporatsioonis kasutusel olnud komme

buršilaul
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõpilaskorporatsioonides lauldav laul

2. omaaegne üliõpilaslaul

buršvilistlane
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaskorporatsiooni liige, kes on õpingud kõrgkoolis ajutiselt või püsivalt katkestanud

buržuaa
[nimisõna, substantiiv]
(hrl endisaja mõistena:) ühiskonnas suhteliselt jõukamasse rahvakihti kuuluv inimene

buržuaasia
[nimisõna, substantiiv]
kodanlus

buržui
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja jõukama rahvakihi esindaja, kodanlane

2. rahakas inimene, rahajõmm

buržuika
[nimisõna, substantiiv]
väike metallahi

burundukk
[nimisõna, substantiiv]
1. triibulise selja ja koheva sabaga Siberi metsanäriline

2. näriline

buss
[nimisõna, substantiiv]
1. paljuistmeline sõiduk inimeste veoks

2. suur mootoriga sõiduk, kuhu mahub palju inimesi ja mis teeb peatusi, et sõitjad saaksid siseneda või väljuda

bussiavarii
[nimisõna, substantiiv]
bussisõidul juhtunud liiklusõnnetus

bussijaam
[nimisõna, substantiiv]
1. koht (hrl koos ooteruumiga), kust kaugliinibussid väljuvad ning kuhu nad saabuvad

2. koht, kus bussid alustavad ja lõpetavad oma sõite

bussijuht
[nimisõna, substantiiv]
1. bussi juhtiv inimene (elukutsena)

2. inimene, kelle töö on teisi inimesi bussiga sõidutada

bussikas
[nimisõna, substantiiv]
1. koht (hrl koos ooteruumiga), kust kaugliinibussid väljuvad ning kuhu nad saabuvad

2. koht, kus bussid alustavad ja lõpetavad oma sõite

bussikonduktor
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne piletimüüja ja kontrollija bussis

bussiliiklus
[nimisõna, substantiiv]
liinibusside liiklus

bussinoos
[nimisõna, substantiiv]
puuvillatolmu sissehingamisest põhjustatud kopsuhaigus

bussipark
[nimisõna, substantiiv]
mingi linna, ettevõtte busside kogum

bussipeatus
[nimisõna, substantiiv]
1. liinibusside peatuskoht liinil

2. koht, kus bussid peatuvad, et inimesed saaksid siseneda või väljuda

bussipilet
[nimisõna, substantiiv]
1. pilet bussiga sõitmiseks

2. pilet, mille peab ostma, et bussiga sõita

bussirong
[nimisõna, substantiiv]
bussist ja ühest või mitmest haagisest (bussivagunist) koosnev, pikk ja palju reisijaid mahutav (linnaliinil sõitev) buss

bussisõit
[nimisõna, substantiiv]
bussiga sõitmine

bussitasku
[nimisõna, substantiiv]
sõidutee laiendus, mis on rajatud busside peatumiseks

bussitäis
[nimisõna, substantiiv]
bussi täitev, suhteliselt suur hulk (inimesi)

bussiühendus
[nimisõna, substantiiv]
(eri paiku ühendava bussiliikluse kohta)

bussool
[nimisõna, substantiiv]
1. geodeetiline nurgamõõteriist magnetilise asimuudi määramiseks

2. nurgamõõteriist

bušlatt
[nimisõna, substantiiv]
1. (mereväe) pihtkuub

2. meremehe pihtkuub

bušman
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Botswanas ja Namiibias elutseva Lõuna-Aafrika rahva liige

2. Lõuna-Aafrika põlisasukas

bušmeister
[nimisõna, substantiiv]
lõgismadulaste sugukonda kuuluv Kesk- ja Lõuna-Ameerikas elutsev haruldane mürkmadu

buššel
[nimisõna, substantiiv]
1. puisteainete mahumõõt Suurbritannias ja USA-s (umbes 35–36 l)

2. puistainete mahumõõt Inglismaal, USA-s

bužeerima
[tegusõna, verb]
ahenenud söögitoru, kusejuha spetsiaalse avarduspulga ehk bužii abil avardama

bužii
[nimisõna, substantiiv]
1. riist ahenenud söögitoru, kusejuha vms avardamiseks (uurimise või ravi otstarbel)

2. avarduspulk

butaan
[nimisõna, substantiiv]
1. nelja süsinikuaatomiga küllastunud gaasiline süsivesinik

2. küllastunud süsivesinik

butadieen
[nimisõna, substantiiv]
teatud küllastumata gaasiline süsivesinik, hrl 1,3-butadieen

butafoor
[nimisõna, substantiiv]
teatritöötaja, kes valmistab ehtsaid esemeid matkivaid lavatarbeid

butafooria
[nimisõna, substantiiv]
odavast materjalist, hrl järeletehtud esemed, mida kasutatakse ehtsate asemel (hrl teatrilaval või vaateaknal)

butafoorne
[omadussõna, adjektiiv]
midagi matkiv, butafooriat omav

butanool
[nimisõna, substantiiv]
lahustina kasutatav värvuseta vedelik

buteen
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud küllastumata gaasiline süsivesinik

2. küllastumata gaasiline süsivesinik

butiik
[nimisõna, substantiiv]
(väike) kvaliteetsete moekaupade kauplus

butiikhotell
[nimisõna, substantiiv]
väike, intiimne ja isikupärane hotell

butiikmaja
[nimisõna, substantiiv]
väike privaatne kvaliteetne ja kallis kortermaja (sageli kasutusel kinnisvara reklaamiva sõnana)

butoon
[nimisõna, substantiiv]
riikliku aumärgi komplekti kuuluv teenetemärgi lindi värvitoonis rosetikujuline nööbike, mida kantakse argisematel puhkudel

butsad
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalli mängimiseks kasutatavad jalatsid

butüleen
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud küllastumata gaasiline süsivesinik

2. küllastumata gaasiline süsivesinik

butüromeeter
[nimisõna, substantiiv]
piima ja piimatoodete rasvasisalduse mõõtur

butüülalkohol
[nimisõna, substantiiv]
lahustina kasutatav värvuseta vedelik

buu
[hüüdsõna, interjektsioon]
häälitsus, mida tuuakse kuuldavale, kui miski üldse ei meeldi

buum
[nimisõna, substantiiv]
äkiline tõusuaeg, aktiivsuse kõrgjärk

buumiaegne
[omadussõna, adjektiiv]
lühiajalisel börsihindade kunstlikult esilekutsutud tõusu ehk majandusbuumi ajal toimuv või sellele tunnuslik

buumima
[tegusõna, verb]
hoogsalt arenema või edenema, tõusulainel olema

buur
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikasse asunud hollandlaste, prantslaste või sakslaste järeltulija

buutama
[tegusõna, verb]
halvakspanu märgiks "buu" hõikama

buutsad
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalli mängimiseks kasutatavad jalatsid

bõliina
[nimisõna, substantiiv]
vene eepiline kangelaslaul

bädminton
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, mida mängitakse reketi ja väikeste sulekestega kaetud lehtrikujulise (plastmass)palliga, viimast reketiga üle võrgu lüües

2. sportlik mäng, mida mängitakse reketi ja väikse palliga, mille küljes on suled

bänd
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavat liiki muusikat, nt rokki, punki, džässi vm esitav ansambel

2. levimuusikaorkester v -ansambel

3. rühm inimesi, kes esitavad koos muusikat

bändimees
[nimisõna, substantiiv]
bändi, popansambli liige, muusikariista mängija või laulja

bänger
[nimisõna, substantiiv]
iseäranis rütmikas ja kaasahaarav muusikapala

bänner
[nimisõna, substantiiv]
pikk kitsas kujundatud reklaamtekst (nt veebilehel)

böff
[nimisõna, substantiiv]
toores veisehakkliha toore munakollase, marineeritud kurgi ja sibulaga

böfstrooganov
[nimisõna, substantiiv]
1. praetud veiseliharibakesed (tomati)kastmes

2. veiselihatoit

börs
[nimisõna, substantiiv]
institutsioon ja kauplemiskeskkond, mis viib kokku kaupade, tööjõu või väärtpaberitega kauplejate (turuosaliste) ostu- ja müügisoovid

börsibuum
[nimisõna, substantiiv]
periood, mil investeerijate ostuhuvi üha tõuseb, müüjaid jääb aga aina vähemaks (ajal, kui kui loodetakse majanduse hea seisu jätkumist)

börsielekter
[nimisõna, substantiiv]
elekter, mille hind kujuneb börsil nõudluse ja pakkumise tulemusena

börsiettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mille aktsiad on börsil noteeritud

börsihai
[nimisõna, substantiiv]
(aktsiaturgudel jõuliselt tegutseva isiku kohta)

börsihind
[nimisõna, substantiiv]
börsil müüdavate väärtpaberite ja kaupade hind

börsiindeks
[nimisõna, substantiiv]
suhtarv, mis väljendab kursside ja hindade muutumist börsil

börsikrahh
[nimisõna, substantiiv]
hindade järsk langus börsil

börsilangus
[nimisõna, substantiiv]
börsihindade alanemine

börsimaakler
[nimisõna, substantiiv]
elukutseline väärtpaberivahendaja, kes viib kokku klientide ostu- ja müügisoovid

börsindus
[nimisõna, substantiiv]
aktsiaturgude, börsidega seotud tegevus

börsipakett
[nimisõna, substantiiv]
elektripakett, mille puhul sõltub tarbijale müüdava elektri hind elektrituru hinnast, börsihinnaga elektripakett

börsipalavik
[nimisõna, substantiiv]
(kiire ja närvilise tegevuse kohta aktsiaturgudel)

börsispekulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
börsil avalduvate kursimuutuste ja -erinevuste ärakasutamine tulu saamise eesmärgil

börsiteade
[nimisõna, substantiiv]
ametlik teade börsil toimuva kohta

börsitehing
[nimisõna, substantiiv]
börsil tehtav rahaline toiming, hrl aktsiate ostu-müügitehing

büdžett
[nimisõna, substantiiv]
1. kulude ja tulude arvestus eelseisval ajavahemikul, raha kasutamise plaan teatavaks perioodiks (nt aastaks)

2. ametlik kulude ja tulude arvestus

bülletään
[nimisõna, substantiiv]
lühike ametlik teadaanne

bürett
[nimisõna, substantiiv]
1. jaotistega ning kraani või näpitsaga klaastoru vedeliku või gaasi laboratoorseks mõõtmiseks

2. jaotistega klaastoru

bürger
[nimisõna, substantiiv]
1. linna või linnvabariigi kodanikkonna vaba täieõiguslik liige keskajast kuni 18.-19. sajandini

2. linna kodanikkonna liige 18.-19. sajandini

bürgermeister
[nimisõna, substantiiv]
1. keskajal Saksa õigusega linnades rae vanema liikme või linnapea ametinimetus

2. omavalitsuse eesotsas seisev valitav ametiisik

bürokraadistuma
[tegusõna, verb]
bürokraadiks muutuma

bürokraat
[nimisõna, substantiiv]
seadusi ülitäpselt järgiv, tarbetut vormitäitmist nõudev ametnik

bürokraatia
[nimisõna, substantiiv]
aegavõtvalt täpne, tarbetu tunduv ametlik asjaajamine ning suhtumine

bürokraatiamasin
[nimisõna, substantiiv]
(ametnike süsteemi ja rohke formaalse asjaajamise kohta)

bürokraatlik
[omadussõna, adjektiiv]
aegavõtvalt täpse, tarbetu tunduva ametliku asjaajamisega seotud

bürokratiseerima
[tegusõna, verb]
bürokraatliku(ma)ks muutma

bürokratiseeruma
[tegusõna, verb]
bürokraatliku(ma)ks muutuma

bürokratism
[nimisõna, substantiiv]
bürokraatlik valitsemissüsteem, ületähtsustatud ametnikkonnaga valitsemine

büroo
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus või selle osakond (ja vastavad ruumid), kus tegeldakse paberi- ja arvutitööga, osutatakse mõnd teenust vms

2. koht, kus mingi organisatsiooni või osakonna inimesed töötavad ja kust saab mingit informatsiooni või teenust

3. asutus

büroohoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles asuvad rendipinnad erinevate asutuste jaoks

büroolaud
[nimisõna, substantiiv]
asutusse mõeldud töölaud

büroomööbel
[nimisõna, substantiiv]
asutusse mõeldud mööbel

bürootarve
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutamiseks ja kontoritööks vajalik vahend (nt paber, pastapliiats, kirjaklamber)

2. kontoris ja koolis kasutatav vahend, näiteks pastakas, pliiats või joonlaud

bürootehnika
[nimisõna, substantiiv]
kontoritööks vajalikud seadmed ja vahendid (nt printerid, faksid, koopiamasinad)

bürootool
[nimisõna, substantiiv]
kontoritööks sobiv hrl reguleeritav tool

bürootöötaja
[nimisõna, substantiiv]
ametnik, teenistuja vms paberi- ja arvutitöö tegija

büst
[nimisõna, substantiiv]
inimese pea ja ülakeha skulptuurne kujutis

bütsantslane
[nimisõna, substantiiv]
ajaloolise keisririigi Bütsantsi elanik

bütsantslik
[omadussõna, adjektiiv]
Bütsantsile omane, sealt pärit

büügel
[nimisõna, substantiiv]
suust eemaldatav protees, mis koosneb metallkarkassist ja plastmassist hammastest

büügelprotees
[nimisõna, substantiiv]
suust eemaldatav protees, mis koosneb metallkarkassist ja plastmassist hammastest

byronism
[nimisõna, substantiiv]
1. Byronist, tema loomingust ajendatud romantiline kirjandussuund Euroopas 19. sajandi algul

2. kirjandussuund 19. sajandi algul

c
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku võõrtäht (esineb üksnes võõrnimedes ja tsitaatsõnades)

2. vastav häälik võõrkeele hääldusreeglite kohaselt

3. eesti tähestiku võõrtäht

4. vastav häälik

c
1. mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust sada (10‒2) korda väiksem, nt cg (sentigramm), cl (sentiliiter)

2. eesliide mõõtühikute nimetustes

c
[nimisõna, substantiiv]
muusikalise helirea esimene alusheli

ca
umbes, ligikaudu

cachaça
[nimisõna, substantiiv]
Brasiilia päritolu kange alkohoolne jook, mida valmistatakse suhkruroost

caciotta
[nimisõna, substantiiv]
lamba- või lehmapiimast valmistatav Itaalia poolpehme juust

cal
soojushulga mõõtühik, vastab energiale, mis kulub 1 grammi vee temperatuuri tõstmiseks 1 °C võrra (suurus varieerub vee temperatuuri ja rõhu tõttu)

calando
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) vaibudes

californialane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerika Ühendriikide California osariigi elanik

2. Californiast pärit inimene

calzone
[nimisõna, substantiiv]
hrl aedviljatäidisega pirukalaadne poolkuukujuline pitsa

camp
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstiteose kavatsuslik või juhuslik sisu ja vormi vaheline vastuolu

2. stiil, mis ei järgi tavapärast maitset, vaid hindab asju, mis on omamoodi, mõjuvad naljakalt vm moel erilisel viisil

cannelloni
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia päritolu rullikujuline makaronitoode, mida serveeritakse täidisega

cantabile
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) laulvalt, meloodiliselt

capex
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kulud, mis on seotud põhivara soetamisega

capo
[nimisõna, substantiiv]
seade, mida kasutatakse helitöö teise helistikku üle kandmise abivahendina keelpillide (nt kitarr, mandoliin, bandžo) mängimisel

capoeira
[nimisõna, substantiiv]
Brasiiliast pärinev tantsulis-mänguline võitluskunst, milles on suur tähtsus akrobaatikal ja saatemuusikal

caponata
[nimisõna, substantiiv]
Sitsiilia päritolu magushapu baklažaanihautis tomati ja teiste köögiviljadega

cappuccino
[nimisõna, substantiiv]
itaaliapärane kuuma piima ja kuuma piimavahuga espresso

carpaccio
[nimisõna, substantiiv]
õhukesed toored veisefileelõigud või vääriskalafileed eelroana

casting
[nimisõna, substantiiv]
filmi, telesaatesse, moe-show’le või millegi muu jaoks näitlejate, modellide vm esinejate valimine

catering
[nimisõna, substantiiv]
pidude ja ürituste toitlustamine ja teenindamine tellimustööna

catwalk
[nimisõna, substantiiv]
pikalt publikusse ulatuv kitsas lava uute rõivamoodide esitluseks

cava
[nimisõna, substantiiv]
Hispaania (Kataloonia) päritolu vahuvein

cd
valgustugevuse mõõtühik, SI-süsteemi üks põhiühikuid

ces
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud do

ceviche
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerika köögist pärit roog, sidruni- või laimimahlas marineeritud värske kala

cf.
(kirjalikes tekstides kasutatav viide:) võrdle

cg
sajandik grammi

chaga
[nimisõna, substantiiv]
hrl kase tüvel kasvav koorealuste õhukeste viljakehadega puuseen, mis tekitab kasekäsnana tuntud musti mügarikke

chai
[nimisõna, substantiiv]
indiapärane vürtsidega maitsestatud magus tee, millele on lisatud piima

charleston
[nimisõna, substantiiv]
1. afroameeriklaste rahvatantsust arenenud 4/4-taktimõõdus seltskonnatants

2. tants

chat
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik vestlus virtuaalses suhtluskeskkonnas (nt Facebookis, Skype'is)

chatbot
[nimisõna, substantiiv]
arvutiprogramm, mis matkib inimese arukat suulist või kirjalikku vestlust (nt klienditeenindaja rollis)

chateaubriand
[nimisõna, substantiiv]
praetud või grillitud paksem veisefileetükk

check-in
[nimisõna, substantiiv]
registreerimine lennukile, laevale või hotelli minemisel

check-out
[nimisõna, substantiiv]
(hotellist) väljaregistreerimine

chia
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerikast pärit punakate või valgete õitega taim, mille seemneid kasutatakse maitseainena ning tervist tugevdava vahendina

2. taim

chia-seemned
[nimisõna, substantiiv]
1. õlisalvei ehk tšiia toitainerikkad väikesed ümarad (mustjad) seemned, mida kasutatakse maitseainena ning tervist tugevdava vahendina

2. Lõuna-Ameerika taime seemned tervise tugevdajana

chihuahua
[nimisõna, substantiiv]
1. Mehhikost pärit maailma väikseim kääbuskoeratõug

2. seda tõugu pisike lühi- või pikakarvaline koer

chill
[omadussõna, adjektiiv]
1. pingeta, rahulik, lõõgastunud

2. mõnus, kihvt

chimichurri
[nimisõna, substantiiv]
hakitud petersellist, küüslaugust, punest ning oliiviõlist ja äädikast valmistatud Argentina-pärane külm kaste (grill-liha marineerimiseks ja grillitud liha maitsestamiseks)

chorizo
[nimisõna, substantiiv]
Hispaania ja Portugali päritolu jämedalt hakitud sealihast ja pekist vürtsikas vorst, mis on maitsestatud suitsutatud paprikaga

ciabatta
[nimisõna, substantiiv]
itaaliapärane nisujahust või jahusegudest sai, mis on seest õhuline ja pealt krõbe

cinquecento
[nimisõna, substantiiv]
16. sajand Itaalia kunsti- ja kultuuriajaloos

circa
[määrsõna, adverb]
umbes, ligikaudu

cis
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud do

cis-mees
[nimisõna, substantiiv]
mees, kelle sooidentiteet ühtib tema sünnipärase sooga

cis-naine
[nimisõna, substantiiv]
naine, kelle sooidentiteet ühtib tema sünnipärase sooga

cis-sooline
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) selline, kelle sooidentiteet ühtib tema sünnipärase sooga

cito
[määrsõna, adverb]
kiiresti, märkus retseptil

city
[nimisõna, substantiiv]
(suur)linna ärikeskus või ärikvartal, ka uuemate linnaosadega ümbritsetud vanem linnaosa

cl
sajandik liitrit

cm
1. pikkuse mõõtühik: sajandik meetrit

2. pikkuse mõõtühik. Ühes meetris on sada sentimeetrit

3. sajandik meetrit

cm2
pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 sentimeeter, 1/10 000 ruutmeetrit

cm3
ruumalaühik, mille aluseks on kuup, mille serva pikkus on 1 sentimeeter, 1/1 000 000 kuupmeetrit (mootori vm mahumõõduna)

c-moll
[nimisõna, substantiiv]
minoorhelistik, mille esimene aste on do

coach
[nimisõna, substantiiv]
eriettevalmistusega isik, kes aitab partnerlusel põhineva treeningu käigus leida lahendusi, kuidas saavutada isiklikku ja/või ametialast kasvu ning muutustega toimetulekut

coaching
[nimisõna, substantiiv]
inspireerival ja loomingulisel partnerlusel põhinev treening, mis keskendub eesmärkide seadmisele, tulemuste loomisele ja isiklike muutustega toimetulekule

coca-cola
[nimisõna, substantiiv]
koolapähkli ekstrakti sisaldav pruun gaseeritud karastusjook

coetus
[nimisõna, substantiiv]
(korporatsioonisõnavaras:) ühel õppeaastal organisatsiooni astujate kogu

coitus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste suguline ühinemine, suguline vahekord

2. inimeste suguline ühinemine seksimisel

coli-bakter
[nimisõna, substantiiv]
(jäme)sooles esinev pulkbakter, mis mõnikord tekitab soolepõletikke vm haigusi

colombialane
[nimisõna, substantiiv]
1. Colombia kodanik või elanik

2. Colombia päritolu inimene

comeback
[nimisõna, substantiiv]
tagasipöördumine avalikkusesse (nt lavale, aktiivsesse sporti)

comodo
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) mugavalt, rahulikult

concierge
[nimisõna, substantiiv]
1. maja- või uksehoidja

2. hotellitöötaja, kes aitab klientidel vaba aja sisustamist korraldada

confer
(kirjalikes tekstides kasutatav viide:) võrdle

confit
[nimisõna, substantiiv]
toit, mida küpsetatakse õlis, rasvas või siirupis aeglaselt madalal kuumusel

contra
[määrsõna, adverb]
1. vastandatuna

2. vastu

copyright
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjastamisõigust tähistav märge trükisel

2. autoriõigus, kirjastamisõigus

3. kirjastamisõigus

4. sellekohane märk trükisel

copywriter
[nimisõna, substantiiv]
reklaamtekstide kirjutaja

corgi
[nimisõna, substantiiv]
madalakasvuline sileda karvaga karjakoer (tõunimetusena Pembroke'i Walesi korgi)

cornetto
[nimisõna, substantiiv]
kohev ja krõbe Itaalia sarvesai

corno
[nimisõna, substantiiv]
1. mahedakõlaline vaskpuhkpill, millel on rõngasse keeratud toru ning lai kõlalehter

2. vaskpuhkpill

corrida
[nimisõna, substantiiv]
areenil aset leidev inimese vaatemänguline võitlus härjaga (pulliga)

cortes
[nimisõna, substantiiv]
Hispaania parlament

cos
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): täisnurkses kolmnurgas teravnurga lähiskaateti ja hüpotenuusi suhe

2. trigonomeetrilisi funktsioone

cosec
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): hüpotenuusi ja selle nurga vastaskaateti suhe

2. trigonomeetrilisi funktsioone

cot
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): koosinuse ja siinuse jagatis

2. trigonomeetrilisi funktsioone

country
[nimisõna, substantiiv]
1. USA lääneosariikidest pärinev suurelt osalt rahvamuusikal põhinev muusikaliik

2. USA-st pärinev levimuusika liik

crack
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti kiiresti sõltuvust tekitav kokaiiniderivaat, mis suitsetamisel mõjub juba mõne sekundi pärast

2. eriti kiiresti sõltuvust tekitav kokaiiniderivaat

crêperie
[nimisõna, substantiiv]
prantsuspärane pannkoogibaar

cresc.
1. (märge noodikirjas:) kasvavalt, paisuvalt

2. kasvades, paisudes

crescendo
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) kasvavalt, paisuvalt

2. kasvades, paisudes

crescendo
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvava, paisuva helitugevusega esitus (muusikas)

2. sellise helitugevusega koht helitöös

croissant
[nimisõna, substantiiv]
kohev ja krõbe Prantsuse sarvesai

ct
vääriskivide ja pärlite mittesüsteemne massiühik, võrdub 0,2 grammiga

curling
[nimisõna, substantiiv]
mäng jäärajal, milles kumbki võistkond püüab visata kivid „kodu” keskpunktile võimalikult lähedale

curry
[nimisõna, substantiiv]
1. Indiast pärinev vürtside segu

2. vürtsisegu

c-võti
[nimisõna, substantiiv]
noodivõti, mis määrab väikese oktavi do asukohaks noodijoonestiku kolmanda või neljanda joone, aldi- või tenorivõti

d
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

d
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust kümme (10‒1) korda väiksem

d
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikalise helirea teine alusheli

2. teise alusheli silpnimetus

d
õhu küllastamiseks vajaliku veeauru ja õhus tegelikult olemasoleva veeauru vahe, niiskuse defitsiit

da
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust kümme (10^1) korda suurem

daal
[nimisõna, substantiiv]
indiapärane läätsekarri, mida süüakse riisi ja naaniga

daalia
[nimisõna, substantiiv]
1. värvikireva õiega ja tugeva harunematu varrega püsilill

2. lill

daam
[nimisõna, substantiiv]
1. hea käitumisega ning arenenud maitsega, hrl tähelepanu köitev naine

2. viisaka käitumise ja välimusega naine

3. ka naise kohta üldiselt

daamike
[nimisõna, substantiiv]
(hrl irooniliselt või halvustavalt naise kohta, kes ei anna daami mõõtu välja)

daamisadul
[nimisõna, substantiiv]
naistele mõeldud laiem pehmendusega jalgrattasadul

daamkavaler
[nimisõna, substantiiv]
naine, keda on autasustatud ordeni, medali või muu kõrgema aumärgiga

daativ
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) hrl sihitismäärust väljendav kääne paljudes keeltes

2. kääne

daatša
[nimisõna, substantiiv]
(väike ja vilets) suvila (nt aianduskrundil)

daatum
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi sündmuse toimumise aeg (nt kuupäev, aasta)

2. kalendriaeg, kuupäev

dada
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. sajandi alguses Lääne-Euroopas ja USA-s tekkinud kunsti- ja kirjandusvool, mis taotles kunstniku absoluutset vabadust, kunstiteose spontaansust ja publiku šokeerimist

2. kunsti- ja kirjandusvool 20. sajandi algul

dadaism
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. sajandi alguses Lääne-Euroopas ja USA-s tekkinud kunsti- ja kirjandusvool, mis taotles kunstniku absoluutset vabadust, kunstiteose spontaansust ja publiku šokeerimist

2. kunsti- ja kirjandusvool 20. sajandi algul

dag
10 grammi

dagerrotüüp
[nimisõna, substantiiv]
fotokujutis hõbetatud vaskplaadil, dagerrotüüpia teel saadud ülesvõte

dagerrotüüpia
[nimisõna, substantiiv]
algeline fotografeerimisviis joodiaurus valgustundlikuks muudetud hõbetatud vaskplaadile

dagestanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Dagestani elanik

2. Dagestanist pärit inimene

daik
[nimisõna, substantiiv]
murrangulõhesid täitev tardkivimkeha (tekib magma lõikumisel ümbritsevaisse kivimeisse)

daikon
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani redise mahedamaitseline juur toiduainena

daina
[nimisõna, substantiiv]
leedu või läti rahvalaul

da-infinitiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) üks eesti keele tegusõnade käändelisi vorme (nt elada, võita, võtta, tulla)

daiquiri
[nimisõna, substantiiv]
klassikaline rummikokteil, mis koosneb heledast rummist, värskest laimimahlast, siirupist ja jääkuubikutest

dajakk
[nimisõna, substantiiv]
ühe Borneo põlisrahva liige Indoneesias

dakrüadeniit
[nimisõna, substantiiv]
pisaranäärme ja seda ümbritseva koe põletik

daktül
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmesilbiline värsijalg, värsirea korduv üksus, milles pikale (või rõhulisele) silbile järgneb kaks lühikest (või rõhutut) silpi (– ᵕ ᵕ, nt värsis Vaikides akna sa avasid)

2. kolmesilbiline värsijalg, rõhk esimesel silbil

daktüliline
[omadussõna, adjektiiv]
daktülitest moodustuv, daktülitega iseloomustuv

daktülograafia
[nimisõna, substantiiv]
masinakirjutus

daktüloloogia
[nimisõna, substantiiv]
kõne edasiandmine sõrmede ja käelaba asendite varal (kurttummadel)

daktüloskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. kriminalistika haru, mis uurib näpujälgi, sõrmemustreid (isiku identifitseerimise eesmärgil)

2. sõrmejälgede uurimine

daktülriim
[nimisõna, substantiiv]
3-silbiline riim, millest esimene on rõhuline (nt punane : tunane)

dal
10 liitrit

dalai-laama
[nimisõna, substantiiv]
1. (budismis:) tiibetlaste vaimne juht, kes usutakse olevat kaastundejumala ümbersündinud kehastus

2. Tiibeti budismi juhi tiitel

3. lamaismi kõrgvaimulik

dallia
[nimisõna, substantiiv]
1. Tšuktši poolsaare ja Alaska jõgedes, järvedes ning soodes elav lõheline

2. lõheline

dalmaatika
[nimisõna, substantiiv]
roomakatoliku piiskopi, abti ja diakoni rõivas, pikk laiade käistega pealisrüü alba peal

dalmaatslane
[nimisõna, substantiiv]
mänguhimuline koer, kellel on iseloomulik valge tumedate tähnidega sile karv

daltonism
[nimisõna, substantiiv]
võimetus eristada värvusi, eriti punast ja rohelist

daltonist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on võimetu eristama värvusi, eriti punast ja rohelist

daltoonik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on võimetu eristama värvusi, eriti punast ja rohelist

dam
10 meetrit

damaan
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas elav jänesesuurune pikkade kõverate küünistega näriline

damaskima
[tegusõna, verb]
terase pealispinnale joonmustrit andma

damast
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe, hrl ühevärviline lillmustriline siid-, puuvillane või linane riie

2. riidesort

dame
[nimisõna, substantiiv]
Suurbritannia alamaadli tiitel, mis antakse naistele aadliseisusesse tõstmisel

dammara
[nimisõna, substantiiv]
mitmetelt troopikapuudelt saadav vaik, mida kasutatakse plaastrite ja valguskindlate maalilakkide valmistamiseks

dammaravaik
[nimisõna, substantiiv]
mitmetelt troopikapuudelt saadav vaik, mida kasutatakse plaastrite ja valguskindlate maalilakkide valmistamiseks

danaiidid
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreeka mütoloogias:) kuningas Danaose tütred, kes tapsid pulmaööl oma mehed ning pidid karistuseks allilmas kandma aukudega vaati vett

danaoslane
[nimisõna, substantiiv]
1. (Homerose loomingus ja antiikluules:) kreeklane

2. kreeklane

dansker
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse kindluse välisküljelt eenduv nelinurkne ehitis, mida kasutati käimlana

dareik
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Pärsia ovaalne kuldmünt

darg
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe peamiselt Dagestanis elava Kaukaasia rahva liige

2. Dagestanis elava rahva liige

dargi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
dargide või dargi keelega seotud

dargiin
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe peamiselt Dagestanis elava Kaukaasia rahva liige

2. Dagestanis elava rahva liige

darmstadtium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt tõenäoliselt siirdemetall, keemiline element järjenumbriga 110

darvinism
[nimisõna, substantiiv]
1. Charles Darwini evolutsiooniteooria, mille järgi eluslooduse arenemise aluseks on looduslik valik

2. sellel põhinev suund evolutsionismis

3. Darwini evolutsiooniõpetus

dasümeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist gaaside tiheduse mõõtmiseks

dataprojektor
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võtab arvutist vm seadmest vastu videosignaali ja projitseerib sellekohase kujutise seinaekraanile

dateerima
[tegusõna, verb]
kuupäevaga varustama

dateering
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutatud kuupäev või aasta

2. ajalise kuuluvuse määramine

dateeruma
[tegusõna, verb]
teatud aega kuuluma või teatud ajast pärinema

da-tegevusnimi
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) üks eesti keele tegusõnade käändelisi vorme (nt elada, võita, võtta, tulla)

datiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) daativisse puutuv, daativi abil väljendatud

datlipalm
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav pikkade sulgjate lehtede ning magusate toitvate viljadega puu

datša
[nimisõna, substantiiv]
(väike ja vilets) suvila (nt aianduskrundil)

dattel
[nimisõna, substantiiv]
1. datlipalmi söödav vili

2. hästi magus puuvili, mille sees on kõva ja kitsas kivi

dau
[nimisõna, substantiiv]
ühe või kahe kolmnurkse ladina purjega araabia purjelaev, mida kasutatakse peamiselt Araabia poolsaare, Pakistani, India ja Ida-Aafrika rannikul

daun
[nimisõna, substantiiv]
Downi sündroomiga inimene

davai
[hüüdsõna, interjektsioon]
tegevusele õhutav, ka nõustumist väljendav sõna, umbes: las käia!, lähme!, teeme!

de
(väljendab eemaldamist, eraldamist, vastupidiseks muutmist)

deaktiveerima
[tegusõna, verb]
mitteaktiivseks tegema

deaktiveerimine
[nimisõna, substantiiv]
radioaktiivsete ainete eemaldamine saastunud esemetelt, maapinnalt vm

debateerima
[tegusõna, verb]
1. avalikult vaidlema

2. debatis osalema

debatt
[nimisõna, substantiiv]
1. (avalik) vaidlus, arutelu või väitlus (hrl poliitilistel teemadel)

2. organiseeritud arutelu v väitlus

debattima
[tegusõna, verb]
1. avalikult vaidlema

2. debatis osalema

debiil
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülimal määral totter, rumal inimene, lollakas

2. kirumissõnana

debiilik
[nimisõna, substantiiv]
1. ülimal määral totter, rumal inimene, lollakas

2. kirumissõnana

debiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülimalt totter, äärmiselt rumal

2. idioodile omane

3. totter, rumal

debiilsus
[nimisõna, substantiiv]
ülim totrus, suur rumalus

debiteerima
[tegusõna, verb]
1. (raamatupidamises:) ostja, laenuvõtja vms pangakontolt raha maha arvestama ning seeläbi saaja käivet kasvatama

2. deebetisse kirjendama

debitoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. laenu võtnud isikuga ehk deebitoriga seotud

2. võlgnikesse puutuv

deblokeerima
[tegusõna, verb]
sõjalisest vm blokaadist või blokeeringust vabastama

debütant
[nimisõna, substantiiv]
1. esmakordselt avalikkuse ees esineja (eriti muusiku, näitleja, kunstniku, kirjaniku kohta)

2. esmaesineja

debüteerima
[tegusõna, verb]
esmakordselt avalikult esinema või esimest korda midagi tegema

debüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. esmakordne avalik esinemine

2. esmaesinemine kirjanduses, laval vm

debüütalbum
[nimisõna, substantiiv]
ansambli, laulja vm esineja esimene salvestatud muusikapalade kogumik

debüütfilm
[nimisõna, substantiiv]
režissööri esimene film

debüütkogu
[nimisõna, substantiiv]
autori esimene luulekogu

debüütplaat
[nimisõna, substantiiv]
ansambli, laulja vm esineja esimene salvestatud muusikapalade kogumik

debüütromaan
[nimisõna, substantiiv]
kirjaniku esimene romaan

decresc.
(märge noodikirjas:) kahanevalt, vaibuvalt

decrescendo
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kahanevalt, vaibuvalt

dederon
[nimisõna, substantiiv]
1. kapronile lähedase polüamiidkiu nimetus endises Saksa DV-s

2. sünteeskiudaine

dedikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teose algusesse kirjutatud või trükitud pühendus

dedovštšina
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude armees vanemate ajateenijate vaimne ja füüsiline vägivald nooremate ajateenijate suhtes

deduktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(analüüsimeetodi kohta:) üldiselt üksikule liikuv, deduktsioonil põhinev

deduktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. üksiku või erilise tuletamine üldisest, järeldamine konkreetse üksikjuhu kohta üldise põhjal

2. üksiku tuletamine üldisest

dedutseerima
[tegusõna, verb]
üldisest üksikut või erilist tuletama, üldise põhjal üksikjuhu kohta järeldama

dedveit
[nimisõna, substantiiv]
laeva täielik kandevõime tonnides

deebet
[nimisõna, substantiiv]
1. (raamatupidamises:) majandustehingut kirjeldava kahepoolse raamatupidamiskande see pool, kuhu aktivakontol kantakse kõik laekumised, tabelikujulise konto vasak pool

2. konto vasak pool

deebetikirjend
[nimisõna, substantiiv]
sissekanne raamatupidamiskonto deebeti poolel

deebetkaart
[nimisõna, substantiiv]
1. pangakaart, millega saab teha tehinguid kontol oleva raha piires

2. pangakaart, millega saab ostude eest maksta selle rahaga, mis arve peal on

deebetsaldo
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) raha laekumiste ja väljamaksete algseis (enne raha suurenemist või vähenemist)

deebit
[nimisõna, substantiiv]
1. keskmine vee, nafta või gaasi hulk, mida allikas või kaev ajaühikus annab

2. tootlikkus

deebitor
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaubanduses, panganduses:) laenu võtnud füüsiline või juriidiline isik

2. laenu võtja

deegu
[nimisõna, substantiiv]
umbes roti suurune pruunika karvkattega näriline, keda peetakse lemmikloomana

deemon
[nimisõna, substantiiv]
1. (religioosses ja mütoloogilises maailmapildis:) kurjuse kehastus, kuri vaim

2. langenud ingel

deemonlik
[omadussõna, adjektiiv]
kurjakuulutav, hukutav, deemonile omane või teda meenutav

deemos
[nimisõna, substantiiv]
(alam)rahvas Vana-Kreekas

deeskaleerima
[tegusõna, verb]
kriisi, konflikti leevendama, pingeid vähendama

deetsim
[nimisõna, substantiiv]
1. kümne astme suurune intervall helirea alushelide vahel, ka diatoonilise helirea kümnes aste

2. diatoonilise heliredeli 10. aste

3. intervall esimesest helist kümnendani

defekatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. roojamine, päraku kaudu väljaheidete väljutamine

2. roojamine

3. selitus, puhastus

defekt
[nimisõna, substantiiv]
1. standardist eristav viga, kõrvalekalle mingis materjalis, tootes või selle toimimises

2. tavapärasest, normaalsest eristav hälve

3. rike, vigastus

defektaar
[nimisõna, substantiiv]
apteegitöötaja, kes hoolitseb varuravimite valmistamise ja muretsemise, nende hoidmise ja käepärasuse eest

defekteerima
[tegusõna, verb]
seadme viga või riket kindlaks tegema, seda kõrvaldama

defekteerimine
[nimisõna, substantiiv]
vea või rikke kindlakstegemine (nt seadme remondi kalkulatsiooni tegemiseks)

defektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehalise või vaimse puudega

2. mingis mõttes vigane või puudulik

defektne
[omadussõna, adjektiiv]
1. puudulik, riketega, vigadega

2. puudulik, riketega, vigane

defektoloog
[nimisõna, substantiiv]
hrl koolieelses lasteasutuses töötav spetsialist, kes toetab eakaaslastest eristuva õppija arengut

defektoloogia
[nimisõna, substantiiv]
pedagoogika haru, mis tegeleb hariduslike erivajadustega inimeste õpetamise, kasvatamise ja rehabilitatsiooniga

defektoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. aparaat defektide avastamiseks materjalides või toodetes

2. materjalivigade otsimise aparaat

defektoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. materjalide ja toodete varjatud vigade otsimine uuritavaid esemeid vigastamata

2. materjali sisemiste vigade avastamine

defenestratsioon
[nimisõna, substantiiv]
ebasoovitava inimese aknast allaheitmine (hrl poliitikas vastaste kõrvaldamise võttena)

defenestreerima
[tegusõna, verb]
ebasoovitavat inimest (nt poliitilist vastast) aknast alla heitma

defensiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitse või tõrje

2. kaitse- või tõrjetaktika sõjapidamisel

defensiivne
[omadussõna, adjektiiv]
kaitsev, tõrjuv

defetism
[nimisõna, substantiiv]
kaotusmeelsus, alistumistunne

defibrillaator
[nimisõna, substantiiv]
südame rütmi reguleeriv aparaat, mis annab südame piirkonda lühiajalisi elektriimpulsse (kasutatakse nt elustamisel või organismi siiratuna)

defilee
[nimisõna, substantiiv]
osavõtjate pidulik möödamarssimine mingil suurüritusel (nt spordivõistlustel)

defileerima
[tegusõna, verb]
1. pidulikult mööda marssima

2. paraadil mööda marssima

defineerima
[tegusõna, verb]
1. mõiste sisu või sõna tähendust seletama, sõnadega kirjeldama

2. mõistet seletama

defineering
[nimisõna, substantiiv]
määratlus, definitsioon

definiitne
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) määratud, üheselt tuvastatav

definitiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõplik, otsustav

2. lõplikult määrav

definitsioon
[nimisõna, substantiiv]
mõiste esitus lühikese kirjeldava lausungina, hrl sisaldades lähimat üldmõistet ja olulisi eritunnuseid

defitsiit
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi vajaliku vähesus, ebapiisavus või puudumine

2. see, kui kedagi või midagi pole piisavalt või ei ole üldse

defitsiitne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on liiga vähe, ebapiisavalt

deflatsioon
[nimisõna, substantiiv]
raha ostujõu suurenemine, mis väljendub üldises hinnataseme alanemises ja tuleneb hrl majandusliku aktiivsuse langusest

deflektor
[nimisõna, substantiiv]
ventilatsiooniava või korstna otsa paigutatav seadis tõmbe suurendamiseks

defloratsioon
[nimisõna, substantiiv]
neitsinaha purustamine, neitsilikkuse kaotamine

defloreerima
[tegusõna, verb]
neitsinahka purustama, kellegi neitsilikkust kaotama

defoliant
[nimisõna, substantiiv]
taimelehtede enneaegset varisemist põhjustav keemiline vahend (kasutatakse nt puuvillakasvatuses)

deformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kujult, vormilt oluliselt teistsuguseks, hrl inetuks, kõlbmatuks muutumine

deformeerima
[tegusõna, verb]
1. kujult, vormilt oluliselt teistsuguseks, hrl inetuks, kõlbmatuks muutma

2. moonutama, kuju muutma

deformeeruma
[tegusõna, verb]
kujult, vormilt oluliselt teistsuguseks, hrl inetuks, kõlbmatuks muutuma

degaseerima
[tegusõna, verb]
1. joogist vm vedelikust (süsihappe)gaasi eemaldama

2. gaasi ärastama

degenerant
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimselt, kõlbeliselt mandunud, alla käinud inimene

2. mandunu

degeneratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
rakkude, kudede, elundite või organismide taandarenguga seotud

degeneratsioon
[nimisõna, substantiiv]
(üldine, vaimne) mandumine, allakäik

degenereeruma
[tegusõna, verb]
(üldiselt, vaimselt) manduma, alla käima

degradatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. isiksuse, ühiskonna (vaimne, üldine) mandumine

2. arengus tagasiminek, organismi võimete vähenemine

3. langus, allakäimine

degradeerima
[tegusõna, verb]
madalamale ametikohale või madalamasse auastmesse viima

degradeeruma
[tegusõna, verb]
1. väärtuselt pisenema või väärtust kaotama, (vaimselt) alla käima

2. väärtuselt v omadustelt halvenema

degust
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu, jookide ja maitseainete kvaliteedi hindamine või määramine nende maitse, aroomi, välimuse vms järgi

2. vastav üritus

degustaator
[nimisõna, substantiiv]
1. asjatundja, kes hindab või määrab toidu, jookide ja maitseainete kvaliteeti nende maitse, aroomi, välimuse vms järgi

2. degusteerimise spetsialist

degustatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu, jookide ja maitseainete kvaliteedi hindamine või määramine nende maitse, aroomi, välimuse vms järgi

2. vastav üritus

degusteerima
[tegusõna, verb]
1. toidu, jookide ja maitseainete kvaliteeti hindama või määrama nende maitse, aroomi, välimuse vms järgi

2. maitseomadusi hindama

degusteerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu, jookide ja maitseainete kvaliteedi hindamine või määramine nende maitse, aroomi, välimuse vms järgi

2. vastav üritus

dehelmintiseerima
[tegusõna, verb]
organismis elutsevaid parasiite, sisenugilisi väljutama

deheroiseerima
[tegusõna, verb]
kangelase omadustest ilma jätma, kangelase aupaistet ära võtma

dehkaan
[nimisõna, substantiiv]
1. algselt maaomanik, feodaal, hiljem talupoeg Kesk-Aasias, Kasahstanis ja Iraanis

2. talupoeg Kesk-Aasias

dehumaniseerima
[tegusõna, verb]
inimlikest omadustest või humanistlikest traditsioonidest ilma jätma

dehumaniseeruma
[tegusõna, verb]
inimlikest omadustest või humanistlikest traditsioonidest kord-korralt ilma jääma

dehüdraatima
[tegusõna, verb]
1. veest, vedelikust vabastama, vett eemaldama

2. kuivatama, vett (liiga) vähe sisaldavaks muutma

dehüdraator
[nimisõna, substantiiv]
puuviljade, köögiviljade vm toiduainete kuivatamiseks mõeldud seade

dehüdraatuma
[tegusõna, verb]
1. veest vabanema, veevabaks muutuma

2. kuivama, vett (liiga) vähe sisaldavaks muutuma

dehüdratatsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismi kuivamine, seisund, kus kehas ei ole vajalikus koguses vett ja vedelikke ning seetõttu on häiritud organismi normaalne talitus

dehüdrateerima
[tegusõna, verb]
1. veest, vedelikust vabastama, vett eemaldama

2. kuivatama, vett (liiga) vähe sisaldavaks muutma

dehüdrateeruma
[tegusõna, verb]
1. veest vabanema, veevabaks muutuma

2. kuivama, vett (liiga) vähe sisaldavaks muutuma

dehüdratsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismi kuivamine, seisund, kus kehas ei ole vajalikus koguses vett ja vedelikke ning seetõttu on häiritud organismi normaalne talitus

dehüdreerima
[tegusõna, verb]
1. veest, vedelikust vabastama, vett eemaldama

2. kuivatama, vett (liiga) vähe sisaldavaks muutma

dehüdrogeenima
[tegusõna, verb]
ainetest, hrl orgaanilistest ühenditest vesinikku eraldama

deindustrialiseerima
[tegusõna, verb]
tööstuse osatähtsust vähendama ning teeninduse osatähtsust suurendama (majanduspoliitiliste vahenditega)

deism
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus Jumalast kui maailma loojast, kes hiljem ei sekku looduse arenemisse

2. üks jumalakäsitusi

deit
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepitud kokkusaamine, hrl kurameerimise eesmärgil

déjà-vu
[nimisõna, substantiiv]
1. juba nähtu või läbielatu

2. varem kogetu tunne

deka
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust kümme (10^1) korda suurem

dekaad
[nimisõna, substantiiv]
1. kümme päeva, kümnepäevane ajavahemik

2. kümme päeva

dekaan
[nimisõna, substantiiv]
teaduskonna juht kõrgkoolis

dekabrist
[nimisõna, substantiiv]
1825. aasta detsembri ülestõusuga lõppenud Vene aadlike revolutsioonilisest liikumisest osavõtja

dekadent
[nimisõna, substantiiv]
dekadentsi esindaja kirjanduses ja kunstis

dekadentlik
[omadussõna, adjektiiv]
pessimistlik, paheline, naudinguid pakkuv vm viisil dekadentsiga seostuv

dekadents
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi lõpu ja 20. sajandi alguse kultuuris (eriti kirjanduses ja kunstis) avaldunud hoiak, mida iseloomustasid pessimismist ja elutüdimusest kantud meeleolud ning huvi pahelisuse vastu

dekaeeder
[nimisõna, substantiiv]
hulktahukas, millel on kümme tahku

dekagramm
[nimisõna, substantiiv]
10 grammi

dekaliiter
[nimisõna, substantiiv]
10 liitrit

dekalkomaania
[nimisõna, substantiiv]
mingile pinnale ülekantavate trükiste (nt vesipiltide, kaubamärkide) valmistamise menetlus

dekaloog
[nimisõna, substantiiv]
(Piiblis:) kogum Vana Testamendi moraalipõhimõtteid, mida austavad nii judaism kui enamik kristluse vorme

dekaluumen
[nimisõna, substantiiv]
10 luumenit

dekameeter
[nimisõna, substantiiv]
10 meetrit

dekanaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkooli teaduskonna kantselei

2. teaduskonna kantselei

dekanteerima
[tegusõna, verb]
vedelikku (eriti veini) sette pealt ära valama

dekanter
[nimisõna, substantiiv]
veini serveerimise nõu, mille eesmärk on veinile õhku anda

dekapeerima
[tegusõna, verb]
metalltoote pinda keemilisel teel oksiidikihist puhastama

dekateerima
[tegusõna, verb]
villast riiet vee ja auruga töödeldes viimistlema (kvaliteedi parandamiseks ja et riie hiljem kokku ei tõmbuks)

dekk
[nimisõna, substantiiv]
audio- või videoseadme eraldine, kuid mitte iseseisvalt töötav osa

deklamaator
[nimisõna, substantiiv]
1. luule või proosa ilmekalt ja kunstipäraselt esitaja, deklamatsiooniga esineja

2. sõnakunstnik

deklamatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. luule või proosa ilmekas kunstipärane esitamine, etlemine, ilulugemine

2. ilmekalt esitatav pala

3. etlus, ilulugemine

4. eteldav pala

deklameerija
[nimisõna, substantiiv]
1. luule või proosa ilmekalt ja kunstipäraselt esitaja, deklamatsiooniga esineja

2. sõnakunstnik

deklameerima
[tegusõna, verb]
luulet või proosat suuliselt ilmekalt esitama

deklar
[nimisõna, substantiiv]
deklaratsioon

deklarant
[nimisõna, substantiiv]
deklareerija, deklaratsiooni esitaja

deklaratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selgesti määratlemata, mittemidagiütlev, sisuga kinnitamata

2. selgesti määratlemata

deklaratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik, pidulik avaldus, oma seisukohtade avalik teadaandmine

2. dokument, milles kuulutatakse pidulikult välja valitsus(t)e, partei(de) või organisatsiooni(de) põhiseisukohad teatud küsimustes

deklareerima
[tegusõna, verb]
tulu- või tollideklaratsiooni esitama

deklasseeruma
[tegusõna, verb]
1. oma ühiskonnakihi tunnuseid kaotama

2. moraalselt laostuma

deklasseerunud
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma ühiskonnaklassist irdunud, selle tunnused kaotanud

2. allakäinud, laostunud

deklinaator
[nimisõna, substantiiv]
riist magnetilise kõrvalekalde mõõtmiseks

deklinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. taevakeha asendi koordinaat: taevakeha nurkkaugus taevaekvaatorist

2. taevakeha koordinaat

deklineerima
[tegusõna, verb]
1. nimisõna, nime vm käänduvat sõna eri käänetes muutma

2. grammatikas: nimisõnast, omadussõnast, asesõnast või arvsõnast selliseid vorme moodustama, mis vastavad eri küsimustele, näiteks ilus poiss, ilusa poisi, ilusat poissi

deklineerimine
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna, nime vm käänduvate sõnade muutmine eri käändeis

deklineeruma
[tegusõna, verb]
(nimisõna, nime vm käänduva sõna kohta:) käändeti muutuma

dekodeerima
[tegusõna, verb]
1. kodeeritud teksti või signaali sisu avama

2. kodeeritud teksti sisu avama

dekokt
[nimisõna, substantiiv]
ravimtaime vesitõmmis, mis on saadud seda (veevannil) keetes

dekolonisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kolooniate vabanemine või vabastamine

dekoloniseerima
[tegusõna, verb]
koloniaalsüsteemi likvideerima, koloniaalikkest vabastama

dekoloreerima
[tegusõna, verb]
värvituks, värvusetuks tegema

dekoltee
[nimisõna, substantiiv]
1. sügav kaelaväljalõige naisterõivastel

2. sügav kaelaava

dekolteerima
[tegusõna, verb]
dekolteed tegema, dekolteega varustama

dekompensatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mitteküllaldasest kompensatsioonist tingitud elundi talitluse puudulikkus, seisund, kus kahjustavad tegurid on nii tugevad, et organism ei suuda elundi normaalset talitlust muul viisil tagada

2. elundi talitluse puudulikkus

dekompilaator
[nimisõna, substantiiv]
programm, mis tõlgib madalama taseme programmeerimiskeeles kirjutatud lähtekoodi kõrgema taseme programmeerimiskeelde

dekompressioon
[nimisõna, substantiiv]
rõhukadu (nt sisepõlemismootori või kolbkompressori silindris) või rõhu alandamine

dekonstrueerima
[tegusõna, verb]
(kirjanduses, kunstis, muusikas vm:) mingit tõlgendussüsteemi koost lahti võtma, tähendusi nihutama ja ümber mängima, nii tehes millegi olemust uuel moel avama

dekonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
(nt filosoofias, kirjandusteaduses:) teksti tõlgendussüsteemi koost lahti võtmine, lähenemisviis, mis on skeptiline sidusa tähenduse võimalikkuse suhtes ning rõhutab igavest tähenduste nihkumist ja teisenemist, sisemisi vasturääkivusi ja konflikte

dekontaminatsioon
[nimisõna, substantiiv]
saastast puhastamine, saastaärastus

dekooder
[nimisõna, substantiiv]
kodeeritud teksti või signaali sisu avav seade või programm

dekoor
[nimisõna, substantiiv]
1. eseme või ehitise pinnakaunistus, terviklik kaunistuselementide kogum

2. ehis, kaunistus

dekoorima
[tegusõna, verb]
1. kujundades, värve, kaunistusi vm lisades kauni(ma)ks, ilusa(ma)ks tegema

2. kedagi või midagi ilusa(ma)ks tegema

dekoraator
[nimisõna, substantiiv]
1. dekoratsioonide kavandaja või maalija

2. kujundaja, kujunduskunstnik

dekoratiivese
[nimisõna, substantiiv]
hrl interjööri kaunistav asi (nt kujuke või vaas), millel ei ole praktilist väärtust

dekoratiivkangas
[nimisõna, substantiiv]
sisekujunduseks sobilik riie, nt mööbli- või kardinariie

dekoratiivkapsas
[nimisõna, substantiiv]
ilutaimena kasvatatav lehtkapsas

dekoratiivkivi
[nimisõna, substantiiv]
ilusa värvuse ja struktuuriga mineraal või kivim

dekoratiivkosmeetika
[nimisõna, substantiiv]
välimust ilmestavad, ilu ja isikupära rõhutavad ning iluvigu varjavad tooted (nt jumestusvahendid, juuksevärvid, küünelakid)

dekoratiivkrohv
[nimisõna, substantiiv]
kaunistav (värviline, reljeefse pinnaga, terrasiit-) krohv

dekoratiivkudumine
[nimisõna, substantiiv]
telgedel kudumine tekstiilikunsti haruna

dekoratiivkunst
[nimisõna, substantiiv]
kunstiala, mis tegeleb siseruumide, ehitiste ja parkide kaunistamisega

dekoratiivmaal
[nimisõna, substantiiv]
kaunistav maaling arhitektuursetel pindadel (nt fassaadidel, siseruumides) või tarbeesemetel

dekoratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaunistav, midagi ehtiv või ilustav

2. (maalina) kaunis

dekoratiivriie
[nimisõna, substantiiv]
sisekujunduseks sobilik riie, nt mööbli- või kardinariie

dekoratiivtaim
[nimisõna, substantiiv]
meeldiva välimuse pärast kasvatatav taim

dekoratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vaateakende, ruumide vm kaunistus ning kujundus (nt pidulikel puhkudel)

2. kaunistav(ad) ese(med) või lisand(id)

3. kaunistus

4. lavakujundus

dekoreerima
[tegusõna, verb]
1. kujundades, värve, kaunistusi vm lisades kauni(ma)ks, ilusa(ma)ks tegema

2. kedagi või midagi ilusa(ma)ks tegema

dekort
[nimisõna, substantiiv]
kauba alaväärtuslikkuse või arve kohese tasumise tõttu tehtav hinnaalandus

dekra
[nimisõna, substantiiv]
nõeltöödeldud kattematerjal sünteetilisest tekstiilist, mida on kasutatud nt põranda- või seinakattena

dekreediaeg
[nimisõna, substantiiv]
1930. aastal kogu Nõukogude Liidu territooriumil kehtestatud vööndiajast tunni võrra ees olev aeg

dekreet
[nimisõna, substantiiv]
riigipea või kõrgema riigivõimu määrus vm akt

dekreetima
[tegusõna, verb]
dekreediga määrama või kehtestama

dekreetpuhkus
[nimisõna, substantiiv]
rasedus- ja sünnituspuhkuse Nõukogude-aegne nimetus

dekreteerima
[tegusõna, verb]
dekreediga määrama või kehtestama

dekriminaliseerima
[tegusõna, verb]
kuritegude hulgast välja arvama

dekrüpteerima
[tegusõna, verb]
krüptitud andmeid, salakirjas teksti esialgsele kujule või tavatekstiks teisendama (ka šifrit või võtit teadmata)

dekrüptima
[tegusõna, verb]
krüptitud andmeid, salakirjas teksti esialgsele kujule või tavatekstiks teisendama (ka šifrit või võtit teadmata)

dekstriin
[nimisõna, substantiiv]
1. tärklise hüdrolüüsi vaheproduktina tekkiv süsivesikute segu, mida kasutatakse liimainena ning apretina

2. kleepaine

dekstroos
[nimisõna, substantiiv]
lihtsuhkur, mida leidub kõikides puuviljades ja marjades, eriti rohkesti aga viinamarjades

dekupaaž
[nimisõna, substantiiv]
lillepottide, tekstiili, karbikeste, mööbli, kaartide vms kaunistamise tehnika, mille puhul õhukesest paberist väljalõigatud motiivid kantakse liimi ja laki abil aluspinnale

dekuurio
[nimisõna, substantiiv]
10-mehelise ratsaväeüksuse juht Vana-Roomas

dekvalifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kvalifikatsiooni kaotus

dekvalifitseerima
[tegusõna, verb]
kvalifikatsioonist ilma jätma

dekvalifitseeruma
[tegusõna, verb]
kvalifikatsiooni kaotama

delabialisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) huulhääliku hääldamine huulte ümardamiseta, nt ö asemel e (ökonoomia asemel ekonoomia)

delavaar
[nimisõna, substantiiv]
algonkinite hulka kuuluva Põhja-Ameerika indiaanihõimu liige

delavar
[nimisõna, substantiiv]
algonkinite hulka kuuluva Põhja-Ameerika indiaanihõimu liige

delegaat
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi, organisatsiooni, kollektiivi valitud või nimetatud esindaja või volinik

2. delegatsiooni liige

delegatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm valitsuse, asutuse, organisatsiooni või kollektiivi poolt volitatud ning lähetatud esindajaid

2. rühm valitsuse või mingi muu organisatsiooni saadetud esindajaid

delegeerima
[tegusõna, verb]
esindajaks või delegaadiks saatma

delfiin
[nimisõna, substantiiv]
1. vaalaliste hulka kuuluv hästi arenenud ajuga mereloom

2. suur kala moodi loom, kes elab meres ja kellel on pikk nina. Delfiinid on väga targad ja inimese vastu sõbralikud.

delfiiniteraapia
[nimisõna, substantiiv]
inimpatsiendi toetav ravi, mis seisneb delfiinidega ujumises ja selle rahustavas mõjus inimese psüühikale

delfiiniujumine
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnuliujumine, kus kätega tehakse paaristõmbeid ja ka jalad liiguvad paaris, ujumise võistlusalasid

2. rinnuliujumise variant

delfinaarium
[nimisõna, substantiiv]
delfiinibassein, mille ääres inimesed saavad delfiine jälgida

deliirium
[nimisõna, substantiiv]
1. psüühikahäire rohkete hallutsinatsioonide, katkendlike luulumõtete ning liigutusrahutusega (eriti joomahulluse kohta)

2. hullus

deliirne
[omadussõna, adjektiiv]
veidrate nägemustega, hallutsinatsioonidega seotud või neid tekitav

delikaatne
[omadussõna, adjektiiv]
eriliselt ettevaatlikku kohtlemist nõudev, inimeste eraelu vm asjaolusid arvestav

delikaatselt
[määrsõna, adverb]
taktitunnet ilmutavalt, teisi inimesi või olukorda arvestavalt, mõõdutunnet omavalt

delikaatsus
[nimisõna, substantiiv]
1. oskus arvestada teiste inimeste tunnetega ja olukordadega ning vastavalt käituda, mõõdutundeline käitumine

2. oskus arvestada teiste inimestega

delikatess
[nimisõna, substantiiv]
1. peenemaitseline ja hõrk roog

2. peen roog, maiuspala

delikt
[nimisõna, substantiiv]
seadusest üleastumine, õiguserikkumine

delimiteerima
[tegusõna, verb]
riigipiiri lepinguga kindlaks määrama

delta
[nimisõna, substantiiv]
kreeka tähestiku neljas täht (Δ, δ), ladina tähestikus d

deltaankur
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt väikelaevadel kasutatav sahka meenutav ankur

deltafunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
füüsiku Paul Diraci poolt kasutusele võetud üldistatud funktsioon või jaotus, mida kasutatakse punktmassi või punktlaengu tiheduse modelleerimiseks reaalmuutuja funktsioonina

deltakiired
[nimisõna, substantiiv]
kõrge energiaga ioniseerivate osakeste või footonite läbiminekul ainest vabastatud elektronid, millel on piisavalt energiat sekundaarsete ionisatsioonide esilekutsumiseks

deltakiirgus
[nimisõna, substantiiv]
kõrge energiaga ioniseerivate osakeste või footonite läbiminekul ainest vabastatud elektronid, millel on piisavalt energiat sekundaarsete ionisatsioonide esilekutsumiseks

deltalihas
[nimisõna, substantiiv]
kolmnurkne paks lihas, mis tõstab õlavart

deltaplaan
[nimisõna, substantiiv]
lihtne õhusõiduk, mis koosneb toruraamist, kolmnurksest tiivast ja lendaja rakmeist

deltarannik
[nimisõna, substantiiv]
mererannik, mis on liigestatud paljude jõeharudega ehk deltadega

deltasete
[nimisõna, substantiiv]
deltatasandiku jõesängides tekkinud sete, mis valdavalt on jämedateraline, aga jõesängide vahel peeneteraline

deltatasandik
[nimisõna, substantiiv]
jõe kantud setetest kujunenud tasandik jõesuudmes, mida liigestavad paljud jõeharud

deltatüvi
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviiruse SARS-CoV-2 mutatsioonide järjekorras viies püsivate omadustega viirusevariant

deluuvium
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgendike jalamile ja oruveerude alumisse ossa uhtunud setted

2. nõlvadele uhtunud setted

deluviaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kõrgendike jalamile ja oruveerude alumisse ossa uhtunud setetega seotud

deluviaalsetted
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgendike jalamile ja oruveerude alumisse ossa uhtunud setted

2. nõlvadele uhtunud setted

demagneetima
[tegusõna, verb]
1. magneetunud olekust vabastama

2. magneetumusest vabastama

demagneetimine
[nimisõna, substantiiv]
magnetimuutmine mittemagnetiks

demagnetiseerima
[tegusõna, verb]
1. magneetunud olekust vabastama

2. magneetumusest vabastama

demagoog
[nimisõna, substantiiv]
hämaja

demagoogia
[nimisõna, substantiiv]
1. rahva, inimeste poolehoiu taotlemine petlike lubaduste ning tõe moonutamisega, hämamine

2. hämamine, eksiteele viimine tõe moonutamise ja pettelubadustega

demagoogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. petlike lubaduste ning tõe moonutamisega rahva, inimeste poolehoidu taotlev

2. (osaliselt, osavalt) valelik, petlik

demagoogitsema
[tegusõna, verb]
petlike lubaduste ning tõe moonutamisega rahva, inimeste poolehoidu taotlema, millegi nimel hämama

demarkatsioon
[nimisõna, substantiiv]
üksteisest eraldava piiri või piirjoone määramine (vahe)rahu sõlminud riikide või piirkondade vahel

demarkatsioonijoon
[nimisõna, substantiiv]
(vahe)rahu sõlminud riikide relvajõude või võidetud riigi okupeeritud piirkondi üksteisest eraldav piirjoon või maariba

demarkeerima
[tegusõna, verb]
riigipiiri maha märkima

demarš
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi diplomaatiline protest vm surveavaldus teisele riigile

2. diplomaatiline väljaastumine teise riigi vastu

demaskeerima
[tegusõna, verb]
milleltki varjavat (moondavat) katet eemaldama, midagi paljastama

dementeerima
[tegusõna, verb]
1. ümber lükkama, valeks tunnistama

2. ümber lükkama, vääraks tunnistama

dementne
[omadussõna, adjektiiv]
dementsuse all kannatav

dementsus
[nimisõna, substantiiv]
1. sümptomite kompleks, mida iseloomustab peamiselt intellektuaalsete võimete taandareng

2. nõdrameelsus

demilitariseerima
[tegusõna, verb]
1. (hrl vastava rahvusvahelise lepingu alusel) mingil territooriumil sõjatööstust, sõjaväelisi rajatisi ning sõjaväge likvideerima (või sealt sõjavägesid välja viima)

2. väekeeldu kehtestama

demineerima
[tegusõna, verb]
1. lõhkekehasid avastama ning eemaldama või hävitama

2. lõhkekehasid avastama ja hävitama

deminutiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna, mis osutab väiksusele, on hrl meelitava, hellitava tähendusega (nt kullake, lapseke, nunnu)

2. väiksusele osutav sõna

deminutiivne
[omadussõna, adjektiiv]
vähendust, meelitust, hellitust (vahel ka halvustust) väljendav

demiseksuaal
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kogeb seksuaalset tõmmet vaid pärast seda, kui tal on tekkinud teise inimesega tugev emotsionaalne side

demiseksuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes tunneb seksuaalset tõmmet vaid pärast seda, kui tal on tekkinud inimesega tugev emotsionaalne side

de-mitmus
[nimisõna, substantiiv]
d-, de-, te-tunnuse varal moodustatud mitmus, nt puu/d/, puu/de/l, aasta/te/l

demiurg
[nimisõna, substantiiv]
jumalus maailma loojana, eriti Platoni filosoofias

demo
[nimisõna, substantiiv]
ettevalmistatud näidis millegi või kellegi esitlemiseks (nt arvutiprogramm, muusikapala)

demobilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sõja lõppemisel relvajõudude vähendamine ja sõjaväelaste reservi arvamine, demobiliseerimine

demobiliseerima
[tegusõna, verb]
sõja lõppemisel relvajõude vähendama ja sõjaväelasi reservi arvama

demobiliseerimine
[nimisõna, substantiiv]
sõja lõppemisel relvajõudude vähendamine ja sõjaväelaste reservi arvamine, demobiliseerimine

demobiliseeritu
[nimisõna, substantiiv]
sõja lõppemisel relvajõududest reservi arvatud isik

demobiliseeruma
[tegusõna, verb]
sõja lõppemisel relvajõududest, tegevväest reservi minema

demodulaator
[nimisõna, substantiiv]
(sides, helitehnikas:) seade, mis eraldab muutva, töötleva signaali ja tuvastab algse signaali

demoduleerima
[tegusõna, verb]
(sides, helitehnikas:) muudetud, töödeldud signaali tagasi muutma algset tüüpi signaaliks

demograaf
[nimisõna, substantiiv]
rahvastikuteaduse eriteadlane

demograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvastiku kujunemist ja muutumist ning mitmesuguseid muid rahvastikuga seonduvaid küsimusi käsitlev teadus

2. rahvastikku käsitlev teadus

demograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
rahvaid või rahvusi puudutav, rahvaarvuga seotud, rahvastikku käsitlev

demokraat
[nimisõna, substantiiv]
rahvavõimu ja kodanikuvabaduste toetaja, demokraatia pooldaja

demokraatia
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilise korra vorm, kus riigi juhtimine toimub rahva valitud saadikute kaudu, eksisteerivad kodanikuvabadused ja demokraatlikud õigused

2. poliitilise korra vorm, kus rahvas valib saadikud, kes juhivad riiki

demokraatlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. poliitilisele rahvavõimule ja kodanikuvabadustele toetuv, demokraatial rajanev, sellele omane

2. demokraatial põhinev või sellele omane

demokraatlikkus
[nimisõna, substantiiv]
poliitilisele rahvavõimule ja kodanikuvabadustele toetuv mõtteviis, demokraatlik olek

demokratiseerima
[tegusõna, verb]
mingis riigis, ühiskonnas rahvavõimu ja kodanikuvabadusi sisse seadma või tugevdama, (rohkem) demokraatlikuks muutma

demokratiseeruma
[tegusõna, verb]
oma riigis, ühiskonnas rahvavõimu ja kodanikuvabadusi sisse seadma või tugevdama, (rohkem) demokraatlikuks muutuma

demokratism
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvavõimu ja kodanikuvabaduste tunnustamine, demokraatia rakendamine

2. demokraatia tunnustamine ja rakendamine

demoniseerima
[tegusõna, verb]
1. deemoniks tegema, kurjuse kehastuseks pidama, kurjana või ähvardana kujutama

2. deemoniks tegema, kurjuse kehastuseks pidama

demonoloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus kurjadest vaimude, deemonite maailmast ja sellega toimuvast suhtlemisest

demonopoliseerima
[tegusõna, verb]
vaba konkurentsi tagavat majanduspoliitikat teostama, monopole likvideerima

demonstrant
[nimisõna, substantiiv]
(poliitilisest) meeleavaldusest osavõtja

demonstratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi avalikult, tahtlikult rõhutav

2. (käitumiselt, tegutsemiselt) väljakutsuv

demonstratiivpronoomen
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) asesõna, mis viitab situatsioonist või teistest lausetest selguvale asjale, omadusele või tegevusele (nt see, niisugune)

demonstratiivselt
[määrsõna, adverb]
väljakutsuvalt

demonstratsioon
[nimisõna, substantiiv]
(poliitilise) meelsuse, nõudmiste, protesti või toetuse avalik väljendus nt rahvakoosoleku näol

demonstratsioonesinemine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi näitamiseks, tutvustamiseks korraldatud esinemine

demonstreerima
[tegusõna, verb]
midagi avalikult tutvustama, selgitavalt näitama või esitama

demontaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ehitise, seadme vms osade kaupa koost lahti võtmine, lahti monteerimine

2. lahtivõtt, lahtimonteerimine

demonteerima
[tegusõna, verb]
1. mingit ehitist, seadet vms osade kaupa koost lahti võtma

2. osade kaupa koost lahti võtma

demonüüm
[nimisõna, substantiiv]
teatava kohaga seotud inimrühma nimetus (nt tartlane, hiidlane, ameeriklane)

demootiline
[omadussõna, adjektiiv]
rahvalik, rahvale omane

demootne
[omadussõna, adjektiiv]
rahvalik, rahvale omane

demoraliseerima
[tegusõna, verb]
1. kellegi teovõimet halvama, kedagi moraalselt laostama

2. kõlbeliselt laostama

3. teovõimet halvama

demoraliseeruma
[tegusõna, verb]
1. teovõimet minetama

2. kõlbeliselt rikutuks saama või laostuma

3. moraalselt laostuma

demouurija
[nimisõna, substantiiv]
rahvastikuteaduse eriteadlane

demoversioon
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara või mingit rakendust osaliselt esitav ja tutvustav kuju või esitusviis

demultiplikaator
[nimisõna, substantiiv]
käiguaeglusti, aeglustav ajam, mis võimaldab suure läbivusega autol liikumise kiirust vähendades tõsta auto veojõudu

demunitsipaliseerima
[tegusõna, verb]
1. munitsipaalomandisse antud vara endisele omanikule tagasi andma

2. munitsipaalettevõtteid erafirmadele ja üksikisikutele müüma

3. kogukonnale antud hooneid endisele omanikule tagastama

demökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
ökoloogia haru, mis uurib organismide populatsioonides olevaid suhteid ning populatsioonide suhteid keskkonnaga

den
kiu või lõnga jämeduse mõõtühik, 9000 m pikkusega kiu või lõnga raskus grammides (1 den = 1 g / 9000 m)

denaar
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Rooma ja varakeskaja peamine hõbemünt

2. Vana-Rooma hõbemünt

denatsifitseerima
[tegusõna, verb]
natsismist puhastama (Saksamaal pärast II maailmasõja lõppemist)

denatsionaliseerima
[tegusõna, verb]
rahvuslikku omapära likvideerima

denaturaat
[nimisõna, substantiiv]
joomiskõlbmatuks tehtud piiritus vm aine, mis on mõeldud ainult tehniliseks kasutamiseks

denaturaliseerima
[tegusõna, verb]
kelleltki kodakondsust ära võtma, kodakondsusest vabastama

denatureerima
[tegusõna, verb]
ainult tehniliseks kasutamiseks määratud ainet söömis- või joomiskõlbmatuks muutma

dendraarium
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude puu- ja põõsaliikide ning -vormidega aed või park õppe- või teadusotstarbeks

2. puuliikide õppeaed v -park

dendriit
[nimisõna, substantiiv]
närviraku lühem jätke, mis juhib erutust närviraku suunas

dendroaed
[nimisõna, substantiiv]
paljude puu- ja põõsaliikide ning -vormidega (väiksem) aed õppe- või teadusotstarbeks

dendrofloora
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala puittaimede liigiline koosseis, sealsed puud ja põõsad

dendrogramm
[nimisõna, substantiiv]
puukujuline andmestruktuur, mis haruneb ühest tipust ning hrl koosneb tippudest ja neid tippe ühendavatest kaartest

dendrokronoloogia
[nimisõna, substantiiv]
puude aastarõngaste uurimisel põhinev meetod varematest aegadest pärinevate puidujäänuste dateerimiseks

dendroloog
[nimisõna, substantiiv]
botaanika ja metsanduse eriteadlane, kes uurib põhiliselt puid ja põõsaid

dendroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. puid ja põõsaid käsitlev botaanika ja metsanduse haru

2. puu- ja põõsateadus

dendroloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. puid ja põõsaid käsitlev

2. dendroloogia valdkonda kuuluv

dendromeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. riist kasvava puu läbimõõdu ja kõrguse mõõtmiseks

2. riist puu läbimõõdu ja kõrguse mõõtmiseks

dendromõõtur
[nimisõna, substantiiv]
1. riist kasvava puu läbimõõdu ja kõrguse mõõtmiseks

2. riist puu läbimõõdu ja kõrguse mõõtmiseks

dendroobium
[nimisõna, substantiiv]
paljuliigiline püstise varrega õiterikas orhidee, Eestis toataim

dendropark
[nimisõna, substantiiv]
paljude puu- ja põõsaliikide ning -vormidega (suurem) park õppe- või teadusotstarbeks

denga
[nimisõna, substantiiv]
1. 14.–18. sajandi Vene hõbemünt

2. 14.-18. sajandi Vene münt

denge
[nimisõna, substantiiv]
moskiitode levitatav troopikamaade äge viirushaigus, mille iseloomulikke tunnuseid on kõrge palavik, liigesevalu ja verejooksud

dengepalavik
[nimisõna, substantiiv]
moskiitode levitatav troopikamaade äge viirushaigus, mille iseloomulikke tunnuseid on kõrge palavik, liigesevalu ja verejooksud

dengue-palavik
[nimisõna, substantiiv]
moskiitode levitatav troopikamaade äge viirushaigus, mille iseloomulikke tunnuseid on kõrge palavik, liigesevalu ja verejooksud

denim
[nimisõna, substantiiv]
tihe toimne puuvillriie, millest tavaliselt valmistatakse teksaseid

denislane
[nimisõna, substantiiv]
umbes 150 000 kuni 50 000 aastat tagasi elanud ürginimene

denitrifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
nitraatide lagundamine või lagunemine vaba lämmastikuni (nt mullas)

denitrifitseerima
[tegusõna, verb]
lämmastikhappe soolasid lagundama

denjee
[nimisõna, substantiiv]
kiu või lõnga jämeduse mõõtühik, 9000 m pikkusega kiu või lõnga raskus grammides (1 den = 1 g / 9000 m)

denominaal
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõna, mis on tuletatud käändsõnatüvest (nt mustikas sõnast must, terav sõnast tera)

denominatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühise usu tunnistamine, vastav usuvool

2. ühist usku tunnistavate inimeste kogum

denonsseerima
[tegusõna, verb]
1. rahvusvahelist lepingut üles ütlema

2. tühistama

denotatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sõna või märgi otsene, esmane tähendus, sõna ja reaalse objekti vaheline seos, vastav sõnatähenduse seletus (nt sõnaraamatus)

densitomeeter
[nimisõna, substantiiv]
röntgenikiirtel töötav seade luukoe mineraalse tiheduse mõõtmiseks

densitomeetria
[nimisõna, substantiiv]
luukoe mineraalse tiheduse mõõtmine madala kiirgustasemega röntgenikiirte abil (nt osteoporoosi ehk luuhõrenemise diagnoosimiseks)

dentaal
[nimisõna, substantiiv]
1. (foneetikas:) kaashäälik, mille hääldamine toimub hammaste piirkonnas (nt t, n, l)

2. kaashäälik

dentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hammastesse puutuv

2. (hääliku kohta:) hammaste piirkonnas moodustatav

dentiin
[nimisõna, substantiiv]
1. hambaemaili all olev kollakas rakuvaba luukude (hamba põhikude)

2. hamba põhikude

dentist
[nimisõna, substantiiv]
1. hammaste, suuõõne ja lõualuude haigusi raviv arst

2. inimene, kelle töö on hambaid ravida

denudatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kivimite kulumine, purunemine ja ärakanne vee, jää ja tuule toimel

denuntseerima
[tegusõna, verb]
(vaenlasele, ametivõimudele, nõudmise peale) kellestki või millestki (tagaselja, äraandlikult) teatama, kedagi reetma

denuntsiant
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teis(t)e peale kaebab või teise(d) üles annab

deodorant
[nimisõna, substantiiv]
ebameeldivast lõhnast (eriti higilõhnast) vabastav keemiline vahend

departemang
[nimisõna, substantiiv]
suurim haldusüksus Prantsusmaal ja mõnes teises riigis

depešš
[nimisõna, substantiiv]
1. (šifreeritud ja kulleriga saadetav) ametlik kiirteade

2. kiirsõnum

depigmentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
normaalse pigmentatsiooni kahanemine või kadumine

depilaator
[nimisõna, substantiiv]
1. ihukarvade eemaldamise vahend (nt epilaator, karvaeemalduskreem)

2. karvaeemaldaja (nt epilaator, karvaeemalduskreem vms vahend)

depilatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ihukarvade eemaldamine naha pinnalt, ilma karvajuurt eemaldamata (nt raseerides, karvaeemalduskreemiga)

depileerima
[tegusõna, verb]
ihukarvu eemaldama (nt epilaatoriga, raseerijaga, vahaga)

depolarisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. elektroodide polarisatsiooni vähendamine või kõrvaldamine

2. valguse polarisatsiooni vähenemine

depolariseerima
[tegusõna, verb]
elektroodide polarisatsiooni kõrvaldama või vähendama

depolitiseerima
[tegusõna, verb]
seotust mõne erakonnaga vm poliitilist seotust kõrvaldama

deponeerima
[tegusõna, verb]
1. kasutamiseks või kindlas kohas säilitamiseks hoiule andma

2. hoiustama

deponent
[nimisõna, substantiiv]
isik, asutus, organisatsioon või ettevõte, kellel on pangas hoius

depoo
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitis, kus hoitakse, hooldatakse ja remonditakse vedureid, vaguneid, tramme, tuletõrjetehnikat vms

2. hoiuhoone koos töökodadega

3. verevarula organismis

depoonens
[nimisõna, substantiiv]
aktiivi tähenduses, kuid passiivi muutelõppudega verb (eriti ladina keeles)

depoopank
[nimisõna, substantiiv]
pank, kus on hoiul mingi fondi varad

depooravim
[nimisõna, substantiiv]
süstitav pikaajalise toimega ravim

depopulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvaarvu vähenemine

2. rahvaarvu vähenemine

deportatsioon
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hrl ebaseaduslik sunniviisiline ümberasustamine, nende vägisi äraviimine või väljasaatmine

deporteerima
[tegusõna, verb]
kedagi vägisi, sunniviisil ära viima, (ebaseaduslikult) välja saatma või ümber asustama, sundasumisele saatma

deporteerimine
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hrl ebaseaduslik sunniviisiline ümberasustamine, nende vägisi äraviimine või väljasaatmine

deposiidikonto
[nimisõna, substantiiv]
pangakonto raha hoiustamiseks (kust raha väljavõtmiseks on vaja esitada pangale vastav nõudmine)

deposiit
[nimisõna, substantiiv]
1. panka hoiule antud rahasumma või väärtpaberid

2. raha, mida inimene pangas hoiab

deposiitarve
[nimisõna, substantiiv]
pangakonto raha hoiustamiseks (kust raha väljavõtmiseks on vaja esitada pangale vastav nõudmine)

deposiitkonto
[nimisõna, substantiiv]
pangakonto raha hoiustamiseks (kust raha väljavõtmiseks on vaja esitada pangale vastav nõudmine)

depositaar
[nimisõna, substantiiv]
deponeeritud väärtuste hoiulevõtja

depositoorium
[nimisõna, substantiiv]
asutus raha, väärtpaberite ja väärisesemete hoiustamiseks

deprekas
[nimisõna, substantiiv]
püsivam meeleoluhäire, mida iseloomustab alanenud meeleolu, huvideringi kitsenemine, elurõõmu kadumine ning energia vähenemine

depressant
[nimisõna, substantiiv]
üldnimetus ainetele, mis pärsivad, pidurdavad või suruvad alla teatud närvisüsteemi funktsioone

depressiivik
[nimisõna, substantiiv]
depressioonile kalduv, depressiivne inimene

depressiivne
[omadussõna, adjektiiv]
kurvameelsuse, masendusega seotud, depressiooniga iseloomustuv

depressioon
[nimisõna, substantiiv]
püsivam meeleoluhäire, mida iseloomustab alanenud meeleolu, huvideringi kitsenemine, elurõõmu kadumine ning energia vähenemine

depressioonik
[nimisõna, substantiiv]
see, kes depressiooni all kannatab, depressiivne inimene

depressioonilehter
[nimisõna, substantiiv]
põhjavee pinna nõgusus, mis tekib vee väljapumpamisel

depressiooniseisund
[nimisõna, substantiiv]
püsiv või ajutine kurvameelsuse, masenduse, elurõõmu ja energia puudumise seisund, depressiivne seisund

deprimeerima
[tegusõna, verb]
masendama, rõhuma

deputaat
[nimisõna, substantiiv]
rahva valitud esindaja (nt parlamendis)

deratisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
hiirte, rottide ja teiste näriliste hävitamine

deratiseerima
[tegusõna, verb]
hiiri, rotte ja teisi närilisi hävitama

deratiseerimine
[nimisõna, substantiiv]
hiirte, rottide ja teiste näriliste hävitamine

derbi
[nimisõna, substantiiv]
iga-aastased suured 3–4-aastaste tõuhobuste ratsavõistlused (algselt Inglismaal)

derivaat
[nimisõna, substantiiv]
teisest keemilisest ühendist teoreetiliselt tuletatav või otseselt saadav ühend (ühe aatomi või aatomirühma asendamisel teise aatomi või aatomirühmaga)

derivatiiv
[nimisõna, substantiiv]
lepinguline väärtpaber (nt optsioon, futuur), mille väärtus sõltub väärtpaberi aluseks oleva vara hinna muutumisest

derivatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on millestki tuletatud

derivatsioon
[nimisõna, substantiiv]
uute sõnade moodustamine liidete abil

derivatsioonikanal
[nimisõna, substantiiv]
veski või turbiini peale- või väljavoolukanal

derivatsioonimorfeem
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) morfeem (tuletusliide), mille abil moodustatakse uus sõna

derivatsiooniõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õpetus keele sõnatuletuse struktuurist

deriveerima
[tegusõna, verb]
midagi millestki tuletama, millestki muust moodustama

derma
[nimisõna, substantiiv]
marrasknaha all paiknev rohkete veresoontega sidekoekiht

dermatiin
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud tehisnahk (nt polstri pealistamiseks, raamatu köitmiseks)

2. liik tehisnahka

dermatiit
[nimisõna, substantiiv]
nahas hrl mingi välisärrituse toimel tekkinud põletik

dermatoloog
[nimisõna, substantiiv]
nahahaiguste eriarst

dermatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus nahast ja nahahaigustest

2. nahahaigusõpetus

dermatomükoos
[nimisõna, substantiiv]
nahal (ja limaskestadel) parasiteerivate seente tekitatud nahahaigus, naha seenhaigus

dermatoos
[nimisõna, substantiiv]
lööbega iseloomustuv haigus nahas (nt psoriaas, ekseem, ihtüoos)

dermatoplastika
[nimisõna, substantiiv]
1. naha plastiline operatsioon (nt nahasiire)

2. naha siirdamine

dermatoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. naha tervise taastamiseks või nahaprobleemide leevendamiseks rakendatavad menetlused (nahahaiguste ravis ja iluravis)

2. naharavi

dermatoveneroloog
[nimisõna, substantiiv]
arst, kes on spetsialiseerunud sugulisel teel levivatele ning naha ja nahaaluse koe haigustele

dermatoveneroloogia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniharu, mis käsitleb sugulisel teel levivaid ning naha ja nahaaluse koe haigusi

dermis
[nimisõna, substantiiv]
marrasknaha all paiknev rohkete veresoontega sidekoekiht

deržaava
[nimisõna, substantiiv]
(hrl Venemaa kohta:) võimas suurriik, impeerium

derviš
[nimisõna, substantiiv]
1. islami (eriti sufi) kerjusmunk

2. islami kerjusmunk

des
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud re

desaktiveerima
[tegusõna, verb]
radioaktiivseid aineid eemaldama saastunud esemetelt, maapinnalt vm

desaktiveerimine
[nimisõna, substantiiv]
radioaktiivsete ainete eemaldamine saastunud esemetelt, maapinnalt vm

desarmeerima
[tegusõna, verb]
1. relvastust ja relvajõude likvideerima või vähendama

2. sõjaväel relvi käest ära võtma

3. vägesid ja sõjavarustust vähendama

desarmeeruma
[tegusõna, verb]
oma relvastust ja relvajõude likvideerima või vähendama

desensibilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi ülitundlikkuse vähendamine allergeeni toimimise suhtes

2. lokaalse (nt paljastunud hambaluu) tundlikkuse vähendamine

desensibiliseerima
[tegusõna, verb]
1. organismi ülitundlikkust vähendama allergeeni toimimise suhtes

2. lokaalset (nt paljastunud hambaluu) tundlikkust vähendama

deserteerima
[tegusõna, verb]
1. väeosa või teenistuskohta maha jätma või teenistusse mitte ilmuma sõjaväeteenistusest kõrvalehoidumise eesmärgil

2. väeosast omavoliliselt lahkuma

deserteeruma
[tegusõna, verb]
1. väeosa või teenistuskohta maha jätma või teenistusse mitte ilmuma sõjaväeteenistusest kõrvalehoidumise eesmärgil

2. väeosast omavoliliselt lahkuma

desertöör
[nimisõna, substantiiv]
väeosast pikemaks ajaks omavoliliselt lahkunud isik

desideraat
[nimisõna, substantiiv]
puuduv ese, eriti raamat, mida soovitakse soetada kollektsiooni või raamatukogu täiendamiseks

desinfektant
[nimisõna, substantiiv]
aine, mida kasutatakse haigustekitajate ja muude ebasoodsate mikroobide hävitamiseks, desinfitseeriva toimega aine

desinfektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. väliskeskkonnas leiduvate tõvestavate mikroorganismide hävitamine

2. nakatise hävitus

desinfektsioonivahend
[nimisõna, substantiiv]
aine (ka sellist ainet sisaldav ese), mida kasutatakse haigustekitajate ja muude ebasoodsate mikroobide hävitamiseks (nt 80% viin, seep, pihustuspudel koos desoainega)

desinfitseerima
[tegusõna, verb]
1. väliskeskkonnas leiduvaid tõvestavaid mikroorganisme hävitama

2. pisikuid hävitama

desinfitseerimisvahend
[nimisõna, substantiiv]
aine (ka sellist ainet sisaldav ese), mida kasutatakse haigustekitajate ja muude ebasoodsate mikroobide hävitamiseks (nt 80% viin, seep, pihustuspudel koos desoainega)

desinfo
[nimisõna, substantiiv]
tahtlikult ebaõige, eksiteele viiv informatsioon

desinformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tahtlikult ebaõige, eksiteele viiv informatsioon

desinformeerima
[tegusõna, verb]
1. väärinfot andma

2. väärteateid andma

desinsekteerima
[tegusõna, verb]
kahjurputukaid ja puuke hävitama

desinsektsioon
[nimisõna, substantiiv]
kahjurputukate ja puukide hävitamine

desinstalleerima
[tegusõna, verb]
programmi, rakendust või seadet elektroonilisest süsteemist kõrvaldama

desinstallima
[tegusõna, verb]
programmi, rakendust või seadet elektroonilisest süsteemist kõrvaldama

desintegraator
[nimisõna, substantiiv]
seade mitmesuguste materjalide (nt liiva, savi, söe) peenestamiseks ja segamiseks ning mis koosneb kahest vastassuunas pöörlevast lööksõrmedega kettast

deskriptiivlingvistika
[nimisõna, substantiiv]
strukturaalse lingvistika haru, kus pearõhk on keelte sünkroonilise kirjeldamise meetoditel

deskriptiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirjeldav, kellestki või millestki ülevaadet või pilti andev

2. kirjeldav

deskriptiivsõna
[nimisõna, substantiiv]
häälikusümboolikaga sõna (nt määgima, vilksti, mütsak)

deskriptor
[nimisõna, substantiiv]
sõna või sõnaühend dokumendi sisu ja päringu kirjeldamiseks infootsisüsteemis, infootsikeele leksikaüksus

deskriptorkeel
[nimisõna, substantiiv]
deskriptoritel põhinev infootsikeel

deskriptsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes kujutamisobjekti üksikasjalik või oluliste omaduste kirjeldamine sõnaliste vahenditega

2. sõnad, millega sa väljendad, milline keegi või miski on või kuidas miski toimus

desman
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Venemaa poolveeline lapiku sabaga putuktoiduline imetaja, kelle näärmed eritavad muskuselõhnalist nõret

desoaine
[nimisõna, substantiiv]
aine, mida kasutatakse haigustekitajate ja muude ebasoodsate mikroobide hävitamiseks, desinfitseeriva toimega aine

desodoraator
[nimisõna, substantiiv]
1. lehaärastusseade

2. lehaärastusaine

desodorant
[nimisõna, substantiiv]
ebameeldivast lõhnast (eriti higilõhnast) vabastav keemiline vahend

desodoreerima
[tegusõna, verb]
1. ebameeldivat lõhna kõrvaldama

2. lehka ärastama

desojaam
[nimisõna, substantiiv]
seadmed käte kontaktivabaks desinfitseerimiseks avalikus ruumis (nt kaupluses)

desoksüribonukleiinhape
[nimisõna, substantiiv]
organismi rakkudes leiduv aine, desoksüriboosi sisaldav nukleiinhape, mis kannab geneetilist infot

desoma
[tegusõna, verb]
1. väliskeskkonnas leiduvaid tõvestavaid mikroorganisme hävitama

2. pisikuid hävitama

desorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. korralagedus, laos

2. (haiguslik) kõrvalekalle normaalsest

desorganiseerima
[tegusõna, verb]
1. töö, tegevuse vm kulgu häirima või takistama

2. korralagedust tekitama, korratusse viima

3. korratust tekitama, takistama, häirima

desorienteerima
[tegusõna, verb]
eksiteele, eksitusse viima

desovahend
[nimisõna, substantiiv]
aine (ka sellist ainet sisaldav ese), mida kasutatakse haigustekitajate ja muude ebasoodsate mikroobide hävitamiseks (nt 80% viin, seep, pihustuspudel koos desoainega)

desovetiseerima
[tegusõna, verb]
nõukogulikust mentaliteedist või ideoloogiast vabastama

desperaado
[nimisõna, substantiiv]
meeleheitel olev, lootuse kaotanud, kõigeks valmis olev inimene

despoot
[nimisõna, substantiiv]
1. piiramatu võimuga, vägivalla abil valitseja

2. hirmuvalitseja

despootia
[nimisõna, substantiiv]
1. isevalitsuslik võim, mida iseloomustab terrori- ja omavolirežiim ning inimõiguste ja vabaduste puudumine

2. hirmu- v vägivallavalitsus

despootlik
[omadussõna, adjektiiv]
vägivalla abil valitsemisel rajanev, sellele iseloomulik

despotism
[nimisõna, substantiiv]
omavoli, vägivallaga seotud valitsemis- või käitumisviis

dessant
[nimisõna, substantiiv]
vägede paiskamine (merelt või õhust) vastase valduses olevale territooriumile

dessantkaater
[nimisõna, substantiiv]
kiirekäiguline veesõiduk vägede ning sõjatehnika paiskamiseks vastase juurde

dessantlaev
[nimisõna, substantiiv]
sõjalaev vägede ning sõjatehnika veoks ja maalesaatmiseks vaenlase valduses oleval sildumisvõimaluseta rannikul

dessantlane
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelane, kes kuulub vaenlase tagalasse vm territooriumile paisatud (või selleks ette valmistatud) sõjaväeüksusse

dessantväelane
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelane, kes kuulub vaenlase tagalasse vm territooriumile paisatud (või selleks ette valmistatud) sõjaväeüksusse

dessantvägi
[nimisõna, substantiiv]
vaenlase tagalasse paiskamiseks ja seal tegutsemiseks ettenähtud sõjaväeüksused

dessert
[nimisõna, substantiiv]
1. lõuna- või õhtusöögi lõpul pakutav magus toit, nt kook, puuvili, jäätis

2. mingi magus toit, mida inimesed söövad lõunasöögi või õhtusöögi lõpus

dessertlusikas
[nimisõna, substantiiv]
supilusikast väiksem lusikas magusroa söömiseks

dessertlusikatäis
[nimisõna, substantiiv]
(hrl toiduretseptides:) dessertlusikat täitev, sellesse mahtuv kogus

dessertmelon
[nimisõna, substantiiv]
Ees-Aasiast pärinev kurgitaime sarnane lamandunud vartega taim, mis kasvatab mitmesuguse kuju ja värvusega suuri mahlakaid vilju

desserttaldrik
[nimisõna, substantiiv]
praetaldrikust väiksem taldrik magusroa söömiseks

dessertvein
[nimisõna, substantiiv]
rohke suhkrusisaldusega vein

destabiliseerima
[tegusõna, verb]
1. ebastabiilseks muutma

2. ebakindlaks muutma

destabiliseeruma
[tegusõna, verb]
ebastabiilseks muutuma

destillaat
[nimisõna, substantiiv]
vedelik, mis on lahutatud osalise aurustamise ja auru kondenseerimise teel, destilleeritud vedelik

destillaator
[nimisõna, substantiiv]
destilleeraparaat

destillatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vedelate segude lahutamine (puhastamine) osalise aurustamise ja auru kondenseerimise teel

destilleerima
[tegusõna, verb]
vedelaid segusid lahutama (puhastama) osalise aurustamise ja auru kondenseerimise teel

Ühendtegusõnad: välja destilleerimavälja destilleerima

destilleerimine
[nimisõna, substantiiv]
vedelate segude lahutamine (puhastamine) osalise aurustamise ja auru kondenseerimise teel

destilleerimisaparaat
[nimisõna, substantiiv]
seade, milles vedelikke või värvilisi metalle destilleeritakse

destilleerimisjääk
[nimisõna, substantiiv]
aurustumata jääv osa destilleeritavast segust

destilleerimisseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, milles vedelikke või värvilisi metalle destilleeritakse

destrueerima
[tegusõna, verb]
tavapärast ülesehitust, arusaama lammutama, normaalset olekut või ehitust hävitama või vigastama

destruktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõhkuv, purustav, osadeks lammutav, normaalset struktuuri vigastav

2. millegi hävitamisest, lammutamisest põhjustatud

3. lõhustav, lammutav

destruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi lammutamine või hävitamine, normaalse struktuuri vigastus

2. lammutus, purustus

destsendent
[nimisõna, substantiiv]
alanevas liinis sugulane (laps, lapselaps jne)

desünkroniseerimine
[nimisõna, substantiiv]
elektrivõrgu lahtiühendamine sünkroonselt töötavast ühendsüsteemist

dešifreerima
[tegusõna, verb]
1. salakirja sisu avama, tingtähiste tähendust kindlaks tegema

2. salateate sisu avama

detail
[nimisõna, substantiiv]
1. üks osa tervikust või millestki suuremast

2. pisiasi, peensus

3. üks väike osa tervikust

detailima
[tegusõna, verb]
1. detailselt, kõigis üksikasjades esitama

2. detaile lisama, nende osas täpsustama

3. üksikasjalikult välja töötama

4. üksikasju lisama

detailirikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljude üksikasjadega, peensusteni minev

2. detailideni ulatuv, põhjalik

detailiseerima
[tegusõna, verb]
1. detailselt, kõigis üksikasjades esitama

2. detaile lisama, nende osas täpsustama

3. üksikasjalikult välja töötama

4. üksikasju lisama

detailjoonis
[nimisõna, substantiiv]
tehniline joonis, mis sisaldab detaili kujutist, mõõtmeid ja muid tarvilikke andmeid tema valmistamiseks vms

detailne
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljude üksikasjadega, peensusteni minev

2. detailideni ulatuv, põhjalik

detailplaneerimine
[nimisõna, substantiiv]
detailplaneeringu koostamine

detailplaneering
[nimisõna, substantiiv]
mingi asumi või selle osa kõige üksikasjalikum planeering, mis on lähiaastate ehitustegevuse aluseks

detailselt
[määrsõna, adverb]
väga täpselt, põhjalikult, peensusteni, üksikasjades

detailuuring
[nimisõna, substantiiv]
maardla tööstuslikku hõlvamist ettevalmistav uuring

detailvõrk
[nimisõna, substantiiv]
pinna- ja põhjavett haarav ning põhivõrku juhtiv kuivendussüsteemi osa

detašee
[nimisõna, substantiiv]
iga noodi mängimine eraldi poognatõmbega

detekteerima
[tegusõna, verb]
märkama, millestki teadlikuks saama, midagi avastama

detektiiv
[nimisõna, substantiiv]
politseis töötav või eraviisil tegutsev mõrvade jt raskete kuritegude uurija

detektiivfilm
[nimisõna, substantiiv]
põnevusfilm, mille aineks on kuritegu (hrl mõrv) ja kus uurijana tegutsevad (era)detektiivid

detektiivkirjandus
[nimisõna, substantiiv]
kirjandus, kus peategelaseks on detektiiv ning süžeeks kuriteo avastuskäik

detektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
kuriteoga vm saladusega ja selle lahendamisega seotud

detektiivromaan
[nimisõna, substantiiv]
kuritegu (hrl mõrva) ja selle lahendamist käsitlev romaan

detektor
[nimisõna, substantiiv]
(sides, helitehnikas:) seade, mis eraldab muutva, töötleva signaali ja tuvastab algse signaali

detektorism
[nimisõna, substantiiv]
metallidetektoriga maapinnast muististe otsimine

detektorist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes otsib metallidetektoriga maapinnast muistiseid

detektorvastuvõtja
[nimisõna, substantiiv]
lihtsaim kristalldetektoriga seade raadiosaadete vastuvõtmiseks

detergent
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt sünteetilistes pesemisvahendites kasutatav pindaktiivne aine

determinant
[nimisõna, substantiiv]
teatud algebralise avaldise eriline esitusvorm, mida kasut peamiselt lineaarsete võrrandisüsteemide lahendamisel

determinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
munaraku või loote osade edasise arengusuuna määratletus

determineerima
[tegusõna, verb]
1. ette ära määrama

2. põhjustama, tingima

3. piiristama

4. tingima, põhjustama

5. ahendama

determinism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline seisukoht, et kõik sündmused ja nähtused on põhjuslikult tingitud

2. ettemääratus

3. õpetus kõigi nähtuste tingitusest

detonaator
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhkeainet sisaldav seade plahvatuse esilekutsumiseks

2. lõhkeainet sisaldav seade

detonatsioon
[nimisõna, substantiiv]
soojust eraldava keemilise protsessi ülikiire muutumine aines, plahvatus, millega kaasneb suure energiahulga vabanemine, järsk temperatuuritõus ja lööklaine

detonatsioon
[nimisõna, substantiiv]
õigest helikõrgusest kõrvale kaldumine, ebapuhtalt laulmine või mängimine

detoneerima
[tegusõna, verb]
plahvatama panema, plahvatust esile kutsuma

detoneerima
[tegusõna, verb]
1. õigest helikõrgusest kõrvale kalduma

2. helikõrgusest hälbima

detoneerimine
[nimisõna, substantiiv]
õigest helikõrgusest kõrvale kaldumine, ebapuhtalt laulmine või mängimine

detriit
[nimisõna, substantiiv]
1. vees hõljuvad või veekogu põhja sadestunud surnud taimede ja loomade jäänused

2. lagunenud orgaanilised jäänused

dets
1. aasta 12. kuu, põhjapoolkeral esimene talvekuu

2. aasta 12. kuu

detsember
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 12. kuu, põhjapoolkeral esimene talvekuu

2. aasta 12. kuu

detsembrikuine
[omadussõna, adjektiiv]
detsembrile omane või sel kuul esinev, toimuv

detsembrikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 12. kuu, põhjapoolkeral esimene talvekuu

2. aasta 12. kuu

detsemvir
[nimisõna, substantiiv]
detsemviraadi liige

detsemviraat
[nimisõna, substantiiv]
kümnest mehest koosnev kolleegium Vana-Roomas

detsentralisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. keskvõimule allumise vähendamine või kaotamine, otsustamisvõimu hajutamine

2. kohalikele võimuorganitele suhteliselt laialdaste õiguste andmine

detsentraliseerima
[tegusõna, verb]
1. keskvõimule allutatust vähendama või kaotama, otsustamisvõimu hajutama

2. keskvõimu vähendama

detsentralism
[nimisõna, substantiiv]
valitsemissüsteem, mille puhul kohalikel võimuorganitel on laialdased õigused

detsi
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust kümme (10‒1) korda väiksem

detsibell
[nimisõna, substantiiv]
1. heli intensiivsuse ja kõrguse tajumise mõõtühik, 0,1 belli

2. elektrisignaali võimsuse v helirõhu muutuse ühik

detsibelline
[omadussõna, adjektiiv]
helitugevusega üks detsibell vm arv detsibelle

detsigramm
[nimisõna, substantiiv]
0,1 grammi

detsiliiter
[nimisõna, substantiiv]
0,1 liitrit

detsiljon
[arvsõna, numeraal]
(eri maades erinevalt:) 10^33 või 10^60

detsimaalarv
[nimisõna, substantiiv]
kümnendsüsteemis, sümbolite 0 kuni 9 abil esitatud arv (nt 15, 280)

detsimaalkaal
[nimisõna, substantiiv]
kaal, kus kaalutav raskus on 10 korda suurem kui kaalumiseks tarvilike vihtide raskus

detsimaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kümnendsüsteemis väljendatud

detsimaalsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
arvusüsteem, mille aluseks on kümme (ehk kümne arvu järjestikused asukohad) ning kus kasutatakse kümmet sümbolit (0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9), tänapäeval levinuim arvusüsteem

detsimeerima
[tegusõna, verb]
kümnendiku (1/10) võrra vähendama

detsimeeter
[nimisõna, substantiiv]
pikkuse mõõtühik: kümnendik meetrit

detsimeeterlaine
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete piirkond, kus lainepikkus on 10 cm kuni 1 m; sellise pikkusega raadiolaine

deuteerium
[nimisõna, substantiiv]
vesiniku teisend massiarvuga 2, mida kasutatakse nt meditsiinis ainevahetuse jälgimiseks, tuumareaktorites neutronite aeglustina

deuteeriumoksiid
[nimisõna, substantiiv]
vesi, mille molekulis on vesinik asendunud deuteeriumiga ehk raske vesinikuga

deuteron
[nimisõna, substantiiv]
raske vesiniku ehk deuteeriumi aatomi tuum, mis koosneb ühest prootonist ja ühest neutronist

deutron
[nimisõna, substantiiv]
raske vesiniku ehk deuteeriumi aatomi tuum, mis koosneb ühest prootonist ja ühest neutronist

deutsia
[nimisõna, substantiiv]
1. väikeste valgete, kreemikate või roosade õitega põõsas, Eestis ilupõõsana

2. ilupõõsas

devalvatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. oma valuuta kursi alandamine kulla või teiste riikide valuuta suhtes

2. rahaühiku kulla- või hõbedasisalduse vähendamine

devalveerima
[tegusõna, verb]
1. oma valuuta kurssi alandama kulla või teiste riikide valuuta suhtes

2. rahaühiku kulla- või hõbedasisaldust vähendama

3. paberraha kurssi alandama

devalveeruma
[tegusõna, verb]
oma positsiooni, seisu, mõju, tähendust vms kaotama

devanaagari
[nimisõna, substantiiv]
kiri, mida kasutatakse sanskriti, hindi, nepali, marathi ja mitme muu India keele kirjutamiseks

deverbaal
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõna, mis on tuletatud verbitüvest (nt laulmine sõnast laulma)

deviantne
[omadussõna, adjektiiv]
normaalse, tavapärasega võrreldes nihkes või millegi poolest eristuv, tavapärasest olekust kõrvale kaldunud

deviantsus
[nimisõna, substantiiv]
millegi poolest nihkes või eristuv olek tavapärase, normaalsega võrreldes, teatav kõrvalekaldumine

deviatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle, mis eristub tavapärasest olekust, suunast või asendist, on tavapärasega võrreldes nihkes või eristuv

devieerima
[tegusõna, verb]
1. soovitud, õigelt teelt või suunalt kõrvale kalduma

2. teelt eksima

deviis
[nimisõna, substantiiv]
1. lause või fraas, milles väljendub mingis tegevuses või toimimises silmas peetav mõte

2. lipukiri

3. vapikiri

4. olulist mõtet sisaldav lause

devolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
õiguse või valduse üleminek teisele

devon
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaaegkonna ehk paleosoikumi vanuselt neljas, silurile järgnev ja karbonile eelnev ajastu ning ladestu

2. vanaaegkonna neljas ajastu ning ladestu

dg
0,1 grammi

dharma
[nimisõna, substantiiv]
(India õpetustes:) inimühiskonna seaduste, normide ja õpetuste kogu, kõikide India õpetuste keskne mõiste

diabaas
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud tumeroheline või tumehall purskekivim

2. tumeroheline purskekivim

diabeedikoer
[nimisõna, substantiiv]
suhkruhaigeid aitav koer, kes hindab peremehe madala veresuhkru taset lõhna järgi ning talle sellest märku annab

diabeediõde
[nimisõna, substantiiv]
suhkruhaigeid jälgiv ja suunav meditsiiniõde

diabeet
[nimisõna, substantiiv]
insuliini vaegusest tingitud ainevahetushäire, mille puhul on häirunud organismi võime omastada suhkruid

diabeetik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes põeb suhkurtõbe, diabeeti

2. suhkurtõve põdeja

diabeetiline
[omadussõna, adjektiiv]
diabeediga, hrl suhkurtõvega seotud, sellest johtuv

diadeem
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl vääriskividega) laubapael või -võru

2. laubavõru v -pael

diadohh
[nimisõna, substantiiv]
Aleksander Suure väejuht, kes pärast ta surma (a 323 eKr) võitles teiste omasugustega võimu pärast

diafilm
[nimisõna, substantiiv]
diapositiivide rida filmilindil

diafoon
[nimisõna, substantiiv]
1. seade majakailt udu ajal helisignaali andmiseks

2. udusireen

diafragma
[nimisõna, substantiiv]
õhuke lame lihas, mis eraldab inimesel rinna- ja kõhuõõnt

diafragmeerima
[tegusõna, verb]
objektiivi ava suurust muutma

diafüüs
[nimisõna, substantiiv]
toruluu keskosa

diagnoos
[nimisõna, substantiiv]
arstlik otsus haiguse olemasolu ja patsiendi seisundi kohta

diagnoosima
[tegusõna, verb]
haiguse olemust ja iseloomu määrama, diagnoosi panema

Ühendtegusõnad: üle diagnoosimaüle diagnoosima

diagnostik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes määrab haiguse olemuse ja iseloomu

diagnostika
[nimisõna, substantiiv]
1. protsess, mille käigus uuritakse organismi elutegevuse ilminguid ja hinnatakse tervislikku seisundit

2. haiguste diagnoosimine

diagnostikum
[nimisõna, substantiiv]
standardne biopreparaat, mida kasutatakse haigusetekitajate ja organismi nakatatuse kindlakstegemiseks

diagnostiline
[omadussõna, adjektiiv]
haiguse olemust ja iseloomu määrav

diagonaal
[nimisõna, substantiiv]
sirglõik, mis ühendab hulknurga kaht tippu, mis ei asetse ühel ja samal küljel

diagonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. põigiti asetsev

2. põigitine

diagonaalriie
[nimisõna, substantiiv]
(riide paiknemise kohta lõike all, kui lõige on asetatud lõimelõnga suuna suhtes diagonaalselt)

diagonaalründaja
[nimisõna, substantiiv]
(võrkpallis:) mängija, kelle ülesanne on rünnata ees- ja tagaliinist

diagramm
[nimisõna, substantiiv]
1. arve, suurusi või suhteid (joonte, tulpade, sektorite abil) võrdlevalt esitav arvjoonis

2. arvjoonis

diakon
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu kiriku madalaima astme vaimulik, kelle ülesanne on abistada juhtivat vaimulikku, luteri kirikus ka koguduse hoolekandetöö korraldaja

2. alamvaimulik

diakoniss
[nimisõna, substantiiv]
naissoost diakon ristiusu kirikus

diakoonia
[nimisõna, substantiiv]
kristlik hoolekandetegevus, haigete ja vaeste abistamine

diakooniline
[omadussõna, adjektiiv]
kristliku hoolekandega seotud, haigeid ja vaeseid abistav

diakriitik
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest erinevat hääldust tähistav lisamärk tähe peal, all, kõrval või sees (nt å, ê, ş, ā, č, ḍ, ķ, ø, š)

diakroonia
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleliste, kultuuriliste vm nähtuste ajalooline järjestikkus, keel, kultuur vm selle eri arenguetappides, võttes arvesse muutuste toimumisi ajas

2. keelenähtuste ajalooline järgnevus

diakrooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sündmuste või nähtuste ajalisele järjestikkusele toetuv, ajalooline

2. arengulooline

dialekt
[nimisõna, substantiiv]
keele piirkondlik eripärane vorm, paikkondlik keelekasutus

dialektik
[nimisõna, substantiiv]
dialektilise filosoofia esindaja, vastava meetodi kasutaja

dialektika
[nimisõna, substantiiv]
filosoofiline õpetus ja meetod tegelikkuse nähtuste tunnetamiseks nende arenemises, iseliikumises, mida põhjustavad seesmised vastuolud

dialektism
[nimisõna, substantiiv]
murdekeeles esinev sõna

dialektoloog
[nimisõna, substantiiv]
dialektoloogia eriteadlane

dialektoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus murretest

2. murdeteadus

dialogiseerima
[tegusõna, verb]
dialoogiks tegema, kahekõnestama

dialoog
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnelus, mõttevahetus kahe või mitme isiku vahel

2. vestlus kahe inimese või kahe inimeste rühma vahel

dialoogiaken
[nimisõna, substantiiv]
teiste akende ette ilmuv hüpikaken, mis pakub valikuvariandid edasiseks tööks

dialoogiboks
[nimisõna, substantiiv]
teiste akende ette ilmuv hüpikaken, mis pakub valikuvariandid edasiseks tööks

dialoogikast
[nimisõna, substantiiv]
teiste akende ette ilmuv hüpikaken, mis pakub valikuvariandid edasiseks tööks

dialoogiline
[omadussõna, adjektiiv]
mõttevahetuse kujul või vormis esinev, kahepoolselt toimuv

dialoogipolitsei
[nimisõna, substantiiv]
politseiüksus, mille ülesanne on rahvarohketel kogunemistel ja meeleavaldustel inimestega suheldes pingeid leevendada

dialoogipolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
politseinik, kelle ülesanne on rahvarohketel kogunemistel ja meeleavaldustel inimestega suheldes pingeid leevendada

dialoogirežiim
[nimisõna, substantiiv]
infotöötluses ja multimeedias rakendatav tööviis, millele on iseloomulik terminali kasutava inimese ja arvuti (arvutisüsteemi) tihe vastastikune suhtlus

dialüsaator
[nimisõna, substantiiv]
filter, kus veri hemodialüüsi käigus puhastub

dialüüs
[nimisõna, substantiiv]
jääkainete ja liigse vedeliku kehast eemaldamine neerupuudulikkuse korral

dialüüsiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
dialüsaatoriga ühendatud aparaat, mille abil puhastatakse neerupuudulikkuse korral haige organism jääkainetest ja liigsest vedelikust

dialüüsikabinet
[nimisõna, substantiiv]
kabinet hemodialüüsi tegemiseks

dialüüsima
[tegusõna, verb]
dialüüsi teostama

dialüüsiravi
[nimisõna, substantiiv]
jääkainete ja liigse vedeliku kehast eemaldamine neerupuudulikkuse korral

dialüüsravi
[nimisõna, substantiiv]
jääkainete ja liigse vedeliku kehast eemaldamine neerupuudulikkuse korral

diamagneetik
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis magneetub välisele magnetväljale vastupidises suunas ja nõrgendab vähesel määral magneetumist põhjustavat magnetvälja (nt grafiit)

diamagnetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. diamagnetismiga seotud

2. diamagneetiku omadustega

diamagnetism
[nimisõna, substantiiv]
1. diamagnetiliste kehade omadus tõukuda magnetist eemale

2. magneti eemaletõukav toime

diamant
[nimisõna, substantiiv]
4-punktine trükikiri

diameeter
[nimisõna, substantiiv]
1. lõik, mis ühendab ringi või kera pinna kahte punkti, läbides ühtlasi ka keskpunkti

2. selle lõigu pikkus

3. sirge joon ringi või muu ümmarguse objekti ühelt küljelt teise küljeni, mis läbib selle keskmist punkti

4. teatava lõigu, vahemaa pikkus

diametraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti vastupidine, otse vastandlik

2. läbimõõduline

3. vastupidine, vastandlik

diametraalselt
[määrsõna, adverb]
lausa, otse, risti

diamiin
[nimisõna, substantiiv]
kaht aminorühma sisaldav süsivesiniku derivaat

diapasoon
[nimisõna, substantiiv]
1. lauluhääle või muusikariista helide ulatus (madalaimast kõrgeimani)

2. oreli või harmooniumi register

3. ulatus

diapaus
[nimisõna, substantiiv]
(loomadel, peamiselt putukail:) füsioloogiline seisund või arengujärk, mille puhul ainevahetus on aeglustunud ja arenemine soikunud

diapositiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistvale materjalile tehtud foto, mida vaadatakse vastu valgust või ekraanile projitseeritult

2. valguspilt, projektsioonidiapositiiv

diaprojektor
[nimisõna, substantiiv]
1. seade diapositiivide ja diafilmide projitseerimiseks ekraanile

2. projitseeriv diaskoop

diarröa
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, mida iseloomustab sage vedela rooja eritamine

diasepaam
[nimisõna, substantiiv]
rahustav ja lihaseid lõõgastav ravim

diaskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. seade diapositiivide vaatamiseks

2. diapositiivide näitamise aparaat

diaspoor
[nimisõna, substantiiv]
taime osa, mille abil taim looduses levib (nt eos, seeme, vili, risoomi osa)

diasporaa
[nimisõna, substantiiv]
rahva hajutatus võõrsil pärast väljarännet oma kodumaalt (algselt vanaaja juutide kohta)

diastaas
[nimisõna, substantiiv]
kõhu eesseinas oleva sirglihase lahknemine

diasteem
[nimisõna, substantiiv]
vahe kahe kõrvutioleva hamba vahel

diastol
[nimisõna, substantiiv]
südamekoja või -vatsakese korrapäraselt toimuv lõtvumine

diatees
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi soodumus teatavateks haigusteks

2. haigussoodumus

diatermia
[nimisõna, substantiiv]
kõrgsagedusvoolu kasutamine sügavamal asuvate kudede soojendamiseks (füsioteraapias) või kudede hävitamiseks kirurgilistel protseduuridel

diatomeed
[nimisõna, substantiiv]
1. klass üherakulisi ränikestaga organisme (protiste)

2. varasema käsitluse järgi hõimkond üherakulisi või koloonialisi ränikestaga vetikaid

diatomeemuda
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt ränivetikate kestadest koosnev sete

diatomiit
[nimisõna, substantiiv]
ränivetikate kestadest koosnev muldne või nõrgalt tsementeeritud settekivim

diatooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis tugineb helirea seitsmele alushelile (do, re, mi, fa, sol, la, si) ilma neid kõrgendamata ja madaldamata

2. seitsmest alushelist koosnev

dibuuk
[nimisõna, substantiiv]
juudi rahvausundis vaim, mis lipsab inimese sisse ja kõneleb tema suu kaudu

didaktik
[nimisõna, substantiiv]
1. didaktika uurija või rakendaja

2. didaktika eriteadlane

didaktika
[nimisõna, substantiiv]
1. hariduse ja õpetamise teoreetilised alused

2. ühe õppeaine õpetamise teooria ja metoodika

didaktiline
[omadussõna, adjektiiv]
hariduse ja õpetamise teooriaga või sellest lähtuva teadusega seotud

didgeridoo
[nimisõna, substantiiv]
(Austraalia pärismaalaste muusikariist:) õõnsast puust või bambusest kuni 2 meetri pikkune puhkpill, millesse puhutakse huuli vibreerima pannes

didžeriduu
[nimisõna, substantiiv]
(Austraalia pärismaalaste muusikariist:) õõnsast puust või bambusest kuni 2 meetri pikkune puhkpill, millesse puhutakse huuli vibreerima pannes

dieediarst
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes patsiendi ravimiseks määrab talle dieedi ja jälgib tema tervislikku toitumist

dieedipidaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes piirab söömist, peab dieeti

dieedipäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mil peetakse dieeti

dieediraamat
[nimisõna, substantiiv]
raamat, mis tutvustab mõnd kehakaalu langetamiseks või tervise parandamiseks mõeldud toitumisviisi ja juhendab, kuidas seda järgida

dieeditama
[tegusõna, verb]
dieeti pidama, kaalu alandamiseks vm eesmärgil teataval moel toituma

dieediõde
[nimisõna, substantiiv]
toitumisnõustaja varasem nimetus

diees
[nimisõna, substantiiv]
1. noodikirja märk (#), mis kõrgendab helirea alusheli pooltooni võrra

2. kõrgendav märk

dieet
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl teatud piirangutega, ettekirjutatud toitumiskord või -viis, mille eesmärk on parandada tervist, ennetada haigusi, muuta toitumisharjumusi või võtta kaalust alla

2. spetsiaalne viis toituda, kui sa tahad kaalust alla võtta või oled haige

dieetarst
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes patsiendi ravimiseks määrab talle dieedi ja jälgib tema tervislikku toitumist

dieetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. dieedil põhinev, sellega seotud

2. vähese rasvasisaldusega

dieetjogurt
[nimisõna, substantiiv]
vähese rasvasisaldusega lahja jogurt

dieetravi
[nimisõna, substantiiv]
haiguse ravimine või ennetamine erilise toitumisrežiimi abil

dieettoit
[nimisõna, substantiiv]
tervislikel põhjustel ettekirjutatud toit

dieetõde
[nimisõna, substantiiv]
toitumisnõustaja varasem nimetus

diele
[nimisõna, substantiiv]
1. pearuum linnakodaniku majades renessansi- ja barokiajal

2. Tallinna hiliskeskaegse elamu suur pearuum ehk eeskoda, mis on naaberruumidest poole korruse võrra kõrgem

dielektrik
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis ei juhi elektrivoolu (nt kumm, õhk, puit, klaas, plastmass)

dielektriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga väikese elektrijuhtivusega (praktiliselt: elektrit mittejuhtiv)

2. dielektrikutega seotud, nende omadustel põhinev

dierees
[nimisõna, substantiiv]
kahe kõrvutise täishääliku lahus hääldamine

dieteetika
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus dieedist ja tervislikust toitumisest

2. ravitoitlustusõpetus

dietoloog
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes patsiendi ravimiseks määrab talle dieedi ja jälgib tema tervislikku toitumist

dietoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus dieedist ja tervislikust toitumisest

2. ravitoitlustusõpetus

dietoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
haiguse ravimine või ennetamine erilise toitumisrežiimi abil

difamatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. häbistavate, laimavate teadete avaldamine või levitamine

2. häbistavate teadete avaldamine

diferent
[nimisõna, substantiiv]
laeva kalle pikisuunas, vööri ja ahtri süvise vahe

diferentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingil viisil teistest, muust eristuv

2. (kellegagi, millegagi või omavahel võrreldes) teistsugune

3. eristuv, eraldi olev

diferents
[nimisõna, substantiiv]
1. vahe, erinevus millegi vahel

2. (matemaatikas:) kahe arvu vahe

diferentsarvutus
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis uurib tuletise ja diferentsiaali omadusi ning nende rakendusi funktsioonide käigu kirjeldamisel

diferentseerima
[tegusõna, verb]
1. eristama, vahet tegema

2. erinevaks tegema, eri liikidesse või astmeisse jaotama

3. sisemiselt jaotama, liigendama

4. funktsiooni tuletist v diferentsiaali leidma

diferentseeritult
[määrsõna, adverb]
1. (eripära arvestades) erinevalt

2. astmeliseks tehtuna

diferentseeritus
[nimisõna, substantiiv]
1. eripära arvestamine

2. astmeliseks muudetud olek

diferentseeruma
[tegusõna, verb]
1. eristuma, erinevaks muutuma või osadeks jaotuma

2. mitmekesiseks muutuma

3. eristuma

4. sisemiselt jaotuma, liigenduma

5. lahknema, hargnema

diferentsiaal
[nimisõna, substantiiv]
(autol, traktoril:) seadeldis, mis võimaldab mõlemal rattal teineteisest sõltumatult erineva kiirusega ringi käia ja masinat edasi vedada

diferentsiaalarvutus
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis uurib tuletise ja diferentsiaali omadusi ning nende rakendusi funktsioonide käigu kirjeldamisel

diferentsiaaldiagnoos
[nimisõna, substantiiv]
diagnoosi valik kahe või mitme sümptomitelt sarnase haigusjuhu korral

diferentsiaalgeomeetria
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatika haru)

diferentsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(tingimustest sõltuvalt) erinev või mitut laadi, erinevaks tegev

diferentsiaalvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline võrrand, mis seob otsitavat funktsiooni, selle tuletisi ja argumente

diferentsima
[tegusõna, verb]
1. eristama, vahet tegema

2. erinevaks tegema, eri liikidesse või astmeisse jaotama

3. sisemiselt jaotama, liigendama

4. funktsiooni tuletist v diferentsiaali leidma

diferentsus
[nimisõna, substantiiv]
teatav eriomadus või erijoon, erandlik asjaolu

diferentsvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

difosgeen
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud lämmatava toimega ründemürk

2. ründemürk

difraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. laine (nt valgus- või elektromagnetlaine) paindumine tema teel oleva takistuse tõttu

2. laine paindumine tõkke taha

difraktsioonispekter
[nimisõna, substantiiv]
spekter, mis on saadud, kui liitvalgus on difraktsioonivõrega lahutatud spektriks

difraktsioonivõre
[nimisõna, substantiiv]
avade ja tõkete süsteem, milles toimub (valguse) difraktsioon

difteeria
[nimisõna, substantiiv]
äge nakkushaigus, mis kõige sagedamini kahjustab nina-kurguruumi ja kõri

difteeriahaige
[nimisõna, substantiiv]
difteeriat põdev inimene

difteeriakatt
[nimisõna, substantiiv]
kilet meenutav hallikas või valkjas kiht (katt) difteeriahaige kurgumandlitel või kõris

difteeriapisik
[nimisõna, substantiiv]
difteeriat tekitav bakter

difteeriaseerum
[nimisõna, substantiiv]
difteeriavastaseid antikehi sisaldav vereseerum (oli kasutusel varasemal ajal)

difteeriavastane
[omadussõna, adjektiiv]
difteeriat ennetav

difteriit
[nimisõna, substantiiv]
äge nakkushaigus, mis kõige sagedamini kahjustab nina-kurguruumi ja kõri

diftong
[nimisõna, substantiiv]
sama silbi kahest eri täishäälikust koosnev häälikuühend

diftongiline
[omadussõna, adjektiiv]
diftongi sisaldav, diftongina esinev

diftongistuma
[tegusõna, verb]
diftongiks muutuma

diftongistumine
[nimisõna, substantiiv]
diftongiks muutumine

difundeeruma
[tegusõna, verb]
difusiooni teel levima või segunema

difusioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vahetus kokkupuutes olevate ainete aeglane segunemine aineosakeste soojusliikumise tõttu

2. hajumine, segunemine

difuuser
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis aitab midagi ühtlaselt jaotada, laiali hajutada (nt lõhna, valgust, niiskust)

difuusne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hajusalt, laialipaisatult esinev

2. hajuv, hajus

difuusor
[nimisõna, substantiiv]
auto tagumise stange all olev plaat, mis tekitab auto tagaosa all hõrendust, mis omakorda aitab autol paremini teel püsida

digereerima
[tegusõna, verb]
vedelikuga töötlema, mingist ühendist ainet välja leotama

digestaat
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis jääb järele pärast loodusliku tooraine käärimist

digestiiv
[nimisõna, substantiiv]
seedimist soodustav ravim või jook, mida hrl pruugitakse pärast sööki

digestiiv
seedimist soodustav

digestiivne
[omadussõna, adjektiiv]
seedimist soodustav

digi
1. elektroonikaseadme (nt arvuti, nutitelefon) või elektronseadise (nt mikrokiip, transistor) kasutamisel põhinev

2. elektrit ja väga väikseid elektriga töötavaid osi kasutav

3. selliste seadmete vahendusel töötav või toimuv

digiajastu
[nimisõna, substantiiv]
digitehnoloogia ulatusliku kasutamise ajajärk

digiallkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnumi autentsust ja selle seotust allakirjutanuga elektrooniliselt tõestav allkirja vaste

2. elektrooniline allkiri

digiallkirjastama
[tegusõna, verb]
digiallkirja andma, digiallkirjaga varustama

digiboks
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis võimaldab televiisoril lisaks tavalise analoogsignaali vastuvõtule ka digitaalsignaali vastu võtta

2. digitaalsignaali vastu võttev seade

digifoto
[nimisõna, substantiiv]
digikaameraga tehtud foto

digifotograafia
[nimisõna, substantiiv]
fotograafia haru, mille puhul fotod tehakse digikaameraga

digiheli
[nimisõna, substantiiv]
digitaalsel kujul heli multimeediumis

digihiid
[nimisõna, substantiiv]
(suurte võimsate tarkvara- ja tehnoloogiaettevõtete, nt Google LLC ja Amazon.com, Inc. kohta)

digihumanitaaria
[nimisõna, substantiiv]
humanitaarteaduse ja infotehnoloogia kokkupuutevaldkond, mille eesmärk on arendada infotehnoloogiliste vahendite kasutamist inimest ja ühiskonda käsitlevas uurimistöös, nt ajaloos, filoloogias

digihügieen
[nimisõna, substantiiv]
riigi, asutuse, inimese teadlik tegevus oma digiseadmete ja elektrooniliste andmete kaitsmiseks (nt salasõnade kasutamine, tarkvara uuendamine, viirusetõrje)

digiidentiteet
[nimisõna, substantiiv]
andmete kogum, mis seob elektroonilises keskkonnas isiku tema füüsilise identiteediga

digijälg
[nimisõna, substantiiv]
jälg, mille inimene enda tegevusest veebi jätab (kõikvõimalik teave, nt pildid, failid, kommentaarid)

digikaamera
[nimisõna, substantiiv]
foto- või filmikaamera, mis jäädvustab kujutised digitaalselt andmekandjale

digikaksik
[nimisõna, substantiiv]
inimese, protsessi, koha, süsteemi, seadme vms digitaalne vaste mudelina, mille abil saab uurida ja ellu viia millegi täiustamist, tõhustamist vm

digikell
[nimisõna, substantiiv]
elektronkell, mis näitab aega osutinäidu asemel numbritega

digikiosk
[nimisõna, substantiiv]
dokumenditaotlejale abiks olev masin, mis teeb dokumendifoto ning jäädvustab sõrmejäljed ja digiallkirja

digikirjaoskus
[nimisõna, substantiiv]
infotehnoloogilised teadmised ja oskused ning võimekus neid tulemuslikult kasutada

digikirjastamine
[nimisõna, substantiiv]
digiraamatute ehk ePub-ide kirjastamine spetsiaalses vormingus

digiklaver
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline klaver, millel on abistavaid programme õppimiseks ja heliteose loomiseks ning mida saab ühendada kõrvaklappidega

digikonteiner
[nimisõna, substantiiv]
üht või mitut dokumenti sisaldav erivorminguga fail, mida saab digiallkirjastada ja edastada

digikoristama
[tegusõna, verb]
arvutit, telefoni jt digitaalseid vahendeid mittevajalikest failidest puhastama

digikoristus
[nimisõna, substantiiv]
tarbetu digitaalse info kustutamine

digikukkur
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline rakendus, mis võimaldab Euroopa Liidus oma isikut tõendada, dokumente jagada ja teenuseid kasutada

digilabor
[nimisõna, substantiiv]
1. elektroonilise erisisseseadega ruum(id) millegi valmistamiseks, uurimiseks vm otstarbeks

2. vastav asutus

digileht
[nimisõna, substantiiv]
ajalehe veebiväljaanne

digilugu
[nimisõna, substantiiv]
tervishoiuasutusi ühendav terviseinfosüsteem, kus on digitaalsel kujul talletatud inimeste tervist puudutavad andmed (nt haiguslood, visiidid)

digilõhe
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnagruppe, põlvkondasid lahutav digioskuste erinevus

2. inimeste või riikide ebavõrdne juurdepääs internetile ja digitehnikale

digima
[tegusõna, verb]
1. andmeid digitaalkujule teisendama (nt kujutist, heli, signaali)

2. andmeid digitaalkujule teisendama

digimajandus
[nimisõna, substantiiv]
majanduslik või sotsiaalne tegevus, mis toimub digiplatvormide kaudu ning hõlmab nt kontaktide loomist, teenuste vahendamist, andmekorjet ja -müüki ning muid digiplatvormil põhinevaid ärimudeleid

digimine
[nimisõna, substantiiv]
andmete (nt kujutiste, helide, signaalide) digitaalkujule teisendamine

digimuster
[nimisõna, substantiiv]
(kangal vm:) muster, kus arvutigraafika elemente (piksleid) meenutavad väikesed kandilised värvitäpid on koondatud eri suurusega väljadesse

diginomaad
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb moodsaid sidevahendeid kasutades kaugtööd, ise samal ajal maailmas ringi rännates

diginomaadlus
[nimisõna, substantiiv]
maailmas ringi rändamine, tehes samal ajal moodsate sidevahendite abil kaugtööd

digipaast
[nimisõna, substantiiv]
mingiks ajaks digiseadmete kasutamisest loobumine

digipedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis hõlmab eesmärgipärast digitehnoloogia rakendamist õpetamise ja õppimise tingimuste loomiseks

digipilt
[nimisõna, substantiiv]
digitaalsel kujul pilt multimeedias, nt digitelevisiooni pilt televiisori ekraanil

digiplatvorm
[nimisõna, substantiiv]
veebisait, -portaal, mobiilirakendus vms, mis toimib kontaktide loomise, millegi jagamise, teenuse osutamise vms tegevuse alusena

digiprügi
[nimisõna, substantiiv]
arvutis, nutiseadmetes ja veebipõhises andmelaos (pilves) kasutuna seisvad failid, mittevajalik digitaalne info, mis on ajaga muutunud digitaalseks müraks

digipädevus
[nimisõna, substantiiv]
infotehnoloogilised teadmised ja oskused ning võimekus neid tulemuslikult kasutada

digipööre
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik üleminek digitehnoloogiale (nt kaabeltelevisioonilt digitelevisioonile, tavaõppelt e-õppele)

digiraadio
[nimisõna, substantiiv]
digitaalsignaali kasutamisel põhinev helide edastamine raadio kaudu

digiraamat
[nimisõna, substantiiv]
elektroonilisel kujul levitatav ja loetav raamat

digiraha
[nimisõna, substantiiv]
raha või muu maksevahend, mida vahetatakse vaid elektrooniliselt ning mida kasutatakse internetis või muudes digitaalsetes süsteemides

digiretsept
[nimisõna, substantiiv]
1. arsti poolt arvutis välja kirjutatav ja interneti kaudu apteekrile edastatav retsept

2. elektrooniline retsept, mille alusel patsiendile väljastatakse apteegist sobiv ravim

digiriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, millele on iseloomulik digitaliseerituse kõrge tase ning digitehnoloogia kiire areng

digirändur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb moodsaid sidevahendeid kasutades kaugtööd, ise samal ajal maailmas ringi rännates

digirändurlus
[nimisõna, substantiiv]
maailmas ringi rändamine, tehes samal ajal moodsate sidevahendite abil kaugtööd

digisalvestus
[nimisõna, substantiiv]
helisalvestus digitaalselt, numbrijadana

digiseade
[nimisõna, substantiiv]
arvuti, mobiiltelefon, nutikell vms elektrooniline seade

digiseep
[nimisõna, substantiiv]
lihtne digitaalne fotoaparaat

digisignaal
[nimisõna, substantiiv]
numbriline, numbrijadana (nullide ja ühtede jadana) esitatud signaal

digistress
[nimisõna, substantiiv]
pingeseisund, mis on põhjustatud inimese suutmatusest tulla toime kasvava infohulga ja üha uuenevate infotehnoloogiavahenditega

digitaal
1. elektroonikaseadme (nt arvuti, nutitelefon) või elektronseadise (nt mikrokiip, transistor) kasutamisel põhinev

2. elektrit ja väga väikseid elektriga töötavaid osi kasutav

3. selliste seadmete vahendusel töötav või toimuv

digitaalajastu
[nimisõna, substantiiv]
digitehnoloogia ulatusliku kasutamise ajajärk

digitaalallkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnumi autentsust ja selle seotust allakirjutanuga elektrooniliselt tõestav allkirja vaste

2. elektrooniline allkiri

digitaal-analoogmuundur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis muundab digitaalsignaali analoogsignaaliks

digitaalarvuti
[nimisõna, substantiiv]
salvestatud programmidega juhitav, digitaalandmeid töötlev arvuti

digitaalfoto
[nimisõna, substantiiv]
digikaameraga tehtud foto

digitaalheli
[nimisõna, substantiiv]
digitaalsel kujul heli multimeediumis

digitaalis
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadest pärit kitsaste lehtede ja püstisesse õisikusse koondunud kellukat meenutavate värviliste õitega rohttaim, Eestis ravim- ja ilutaim

digitaalkaamera
[nimisõna, substantiiv]
foto- või filmikaamera, mis jäädvustab kujutised digitaalselt andmekandjale

digitaalkell
[nimisõna, substantiiv]
elektronkell, mis näitab aega osutinäidu asemel numbritega

digitaalmõõteriist
[nimisõna, substantiiv]
numbernäiduga mõõteriist, mida kasutatakse nt paljude pidevalt muutuvate elektrisuuruste mõõtmiseks (nt voltmeeter, sagedusmõõtur)

digitaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. elektroonikaseadme (nt arvuti, nutitelefon) või elektronseadise (nt mikrokiip, transistor) kasutamisel põhinev

2. elektrit ja väga väikseid elektriga töötavaid osi kasutav

3. selliste seadmete vahendusel töötav või toimuv

digitaalpilt
[nimisõna, substantiiv]
digitaalsel kujul pilt multimeedias, nt digitelevisiooni pilt televiisori ekraanil

digitaalraadio
[nimisõna, substantiiv]
digitaalsignaali kasutamisel põhinev helide edastamine raadio kaudu

digitaalsalvestus
[nimisõna, substantiiv]
helisalvestus digitaalselt, numbrijadana

digitaalselt
[määrsõna, adverb]
elektroonikaseadet (nt arvuti, nutitelefon) või elektronseadist (nt mikrokiip, transistor) kasutades

digitaalside
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edastamine ja vastuvõtmine arvuti abil signaalidena, mis esitavad numbrijadasid

digitaalsignaal
[nimisõna, substantiiv]
numbriline, numbrijadana (nullide ja ühtede jadana) esitatud signaal

digitaalsignatuur
[nimisõna, substantiiv]
digiallkiri, elektronallkiri

digitaaltehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. tehnikaharu, mis tegeleb digitaalsignaali moodustamise, edastamise, töötluse ja muundamisega

2. vastavad tehnilised vahendid

digitaaltelefon
[nimisõna, substantiiv]
telefon, kus kõned edastatakse digitaalsignaali kujul

digitaaltelevisioon
[nimisõna, substantiiv]
digitaalsignaali kasutamisel põhinev televisioon

digitaaltrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükkimine, mille puhul trükiplaat valmistatakse vahetult arvuti ja plaadiprinteriga

digitaalturundus
[nimisõna, substantiiv]
ideede, väärtushinnangute, kaupade või teenuste turundus interneti kaudu

digitaalvideo
[nimisõna, substantiiv]
digikaameraga filmitud video

digitaalvõrk
[nimisõna, substantiiv]
kõnet, kujutist või andmeid digitaalsignaali kujul edastav (telefoni)võrk

digitaliseerima
[tegusõna, verb]
digitaalseid tehnoloogilisi lahendusi rakendama (nt tootmis- või teenindusprotsessis, ärimudelis)

digitaliseerimine
[nimisõna, substantiiv]
andmete (nt kujutiste, helide, signaalide) digitaalkujule teisendamine

digitaliseeruma
[tegusõna, verb]
elektroonikaseadmete või -seadiste kasutamise põhiseks minema, digitaalkujule minema

digitaliseerumine
[nimisõna, substantiiv]
elektroonikaseadmete või -seadiste kasutamise põhiseks minemine, digitaalkujule minek

digiteek
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline raamatukogu, kus hoitakse digiteeritud tekste, pilte vm dokumente

digiteerima
[tegusõna, verb]
1. andmeid digitaalkujule teisendama (nt kujutist, heli, signaali)

2. andmeid digitaalkujule teisendama

digiteerimine
[nimisõna, substantiiv]
andmete (nt kujutiste, helide, signaalide) digitaalkujule teisendamine

digiteeruma
[tegusõna, verb]
elektroonikaseadmete või -seadiste kasutamise põhiseks minema, digitaalkujule minema

digiteerumine
[nimisõna, substantiiv]
elektroonikaseadmete või -seadiste kasutamise põhiseks minemine, digitaalkujule minek

digitehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. tehnikaharu, mis tegeleb digitaalsignaali moodustamise, edastamise, töötluse ja muundamisega

2. vastavad tehnilised vahendid

digitehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. valdkond, mis hõlmab digitaalseid info- ja kommunikatsioonitehnoloogia vahendeid, lahendusi ja rakendusi

2. selline vahend, lahendus või rakendus

digiteisik
[nimisõna, substantiiv]
inimese, protsessi, koha, süsteemi, seadme vms digitaalne vaste mudelina, mille abil saab uurida ja ellu viia millegi täiustamist, tõhustamist vm

digitelevisioon
[nimisõna, substantiiv]
digitaalsignaali kasutamisel põhinev televisioon

digitembeldama
[tegusõna, verb]
dokumenti digitempliga varustama, et kinnitada selle kehtivust

digitempel
[nimisõna, substantiiv]
1. teenus, mille abil saavad asutused, ettevõtted vms anda digiallkirju dokumentidele

2. juriidilise isiku digiallkiri

digitigedik
[nimisõna, substantiiv]
õelaid kommentaare kirjutav inimene

digitrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükkimine, mille puhul trükiplaat valmistatakse vahetult arvuti ja plaadiprinteriga

digiturundus
[nimisõna, substantiiv]
ideede, väärtushinnangute, kaupade või teenuste turundus interneti kaudu

digivideo
[nimisõna, substantiiv]
digikaameraga filmitud video

digivõrk
[nimisõna, substantiiv]
kõnet, kujutist või andmeid digitaalsignaali kujul edastav (telefoni)võrk

digiõpe
[nimisõna, substantiiv]
digivahendite abil tõhustatud õppimise viis mistahes õppevormis (nt kaugõppes, lähiõppes, põimõppes)

digiõpik
[nimisõna, substantiiv]
digitaalne õppematerjal ühes ja samas interaktiivses keskkonnas

digiümbrik
[nimisõna, substantiiv]
üht või mitut dokumenti sisaldav erivorminguga fail, mida saab digiallkirjastada ja edastada

diglossia
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, mille korral sama keelt kõnelevas kogukonnas on kasutusel kaks eri keelekuju, millel on ühiskonnas oma selgelt välja kujunenud sotsiaalse funktsiooniga kasutusalad

digoksiin
[nimisõna, substantiiv]
südamepuudulikkuse ravim

dihhogaamia
[nimisõna, substantiiv]
mõlemasuguliste õite emakate ja tolmukate eriaegne valmimine risttolmlevatel taimedel

dihhotoomia
[nimisõna, substantiiv]
mõiste mahu järjestikune liigitamine kaheks vasturääkivaks mõisteks

dihhotoomiline
[omadussõna, adjektiiv]
kahenev

dihhotoomne
[omadussõna, adjektiiv]
(järjestikku) kaheks hargnev

diifenbahhia
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerika mürgine rohttaim, Eestis toataimena

diil
[nimisõna, substantiiv]
tehing

diiler
[nimisõna, substantiiv]
1. vahendaja, edasimüüja

2. vahendaja

3. kasiino kaardimängude juht ja kaartide jagaja

diip
[omadussõna, adjektiiv]
tunnetuse poolest sügav ja mõttetihe

diipii
[nimisõna, substantiiv]
(Teise maailmasõjaga ühenduses:) inimene, kes on oma kodumaalt lahkuma sunnitud sõja või tagakiusamise tõttu

diisel
[nimisõna, substantiiv]
raskel mootorikütusel töötav sisepõlemismootor, mille puhul küttesegu moodustub vahetult silindris ja süttib ise

diiselauto
[nimisõna, substantiiv]
auto, mis sõidab diiselmootoriga

diiselkütus
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt mootorikütusena kasutatav, nafta töötlemisel saadav segu, mis keeb temperatuurivahemikus 200–350 °C

2. vedelik, mida kasutatakse teatud mootorites bensiini asemel

diiselmootor
[nimisõna, substantiiv]
raskel mootorikütusel töötav sisepõlemismootor, mille puhul küttesegu moodustub vahetult silindris ja süttib ise

diiselrong
[nimisõna, substantiiv]
vagunis paikneva diiselmootori jõul sõitev (ilma vedurita) rong

diiselvedur
[nimisõna, substantiiv]
diiselmootoriga vedur

diislikütus
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt mootorikütusena kasutatav, nafta töötlemisel saadav segu, mis keeb temperatuurivahemikus 200–350 °C

2. vedelik, mida kasutatakse teatud mootorites bensiini asemel

diisliõli
[nimisõna, substantiiv]
diiselmootori määrdeks kasutatav mootoriõli

diiva
[nimisõna, substantiiv]
1. kuulus näitlejanna või lauljanna

2. lava- v filmitäht

diivan
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl polsterdatud, lahtiste patjadega või seljatoega (pehme) mööbliese istumiseks ja lamamiseks

2. pikk pehme iste mitmele inimesele

diivanikast
[nimisõna, substantiiv]
panipaik voodipesu tarvis diivani istme all

diivanilaud
[nimisõna, substantiiv]
diivani ette mõeldud madal laud

diivanipadi
[nimisõna, substantiiv]
1. padi diivani osana

2. diivanile kaunistuseks asetatav padi

diivanirull
[nimisõna, substantiiv]
polsterdatud rull diivani käetoena

diivanvoodi
[nimisõna, substantiiv]
lahtikäiv magamisdiivan (nt väljatõmmatava istmega, allalastava seljatoega)

diivatsema
[tegusõna, verb]
teistest mitte hoolides käituma, diivat mängima

dikroism
[nimisõna, substantiiv]
mõnede kristallide värvuse sõltuvus neile langeva valguse suunast

dikromaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
kaht värvi (värvitud), kaht värvi sisaldav, eristav vms

diksiländ
[nimisõna, substantiiv]
1. mustanahaliste mängulaadi imiteering valgete muusikute poolt, varaseim džässistiil

2. kollektiivsel improvisatsioonil põhinev traditsiooniline džäss

3. džässistiil

diktaat
[nimisõna, substantiiv]
ettekirjutus, kellegi sundimine või kohustamine millekski

diktaator
[nimisõna, substantiiv]
hrl riigipöördega piiramatu võimu saanud isik

diktaatorlus
[nimisõna, substantiiv]
diktaatorlikkus

diktamnus
[nimisõna, substantiiv]
väikest põõsast meenutav valgete või roosade õisikutega mitmeaastane rohttaim, mille lehti ja juuri kasutatakse taimravis

diktatuur
[nimisõna, substantiiv]
(relvastatud) jõule toetuv võim, mis pole mitte milleski piiratud, on seadusega kitsendamatu

diktatuuririik
[nimisõna, substantiiv]
riik, kus valitseb (relvastatud) jõule toetuv võim, mis pole mitte milleski piiratud, on seadusega kitsendamatu

dikteerima
[tegusõna, verb]
määrama, käskima, korraldust andma

Ühendtegusõnad: ette dikteerimaette dikteerima

diktofon
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kaasaskantav seade kõne salvestamiseks ja taasesitamiseks

2. kõnesalvestusmagnetofon

diktor
[nimisõna, substantiiv]
1. teadustaja hrl raadios, televisioonis

2. teadustaja

3. filmi, heliplaadi teksti lugeja

diktoritekst
[nimisõna, substantiiv]
1. diktori loetav tekst

2. kaadritagune tekst

diktsioon
[nimisõna, substantiiv]
see, kui selgelt ja õigesti keegi häälikuid, sõnu, lauseid välja hääldab (nt kõnelemisel, laulmisel)

diktüoneema
[nimisõna, substantiiv]
1. mereloomade graptoliitide jäänuseid ja raskeid metalle sisaldav savikivim

2. rohkesti diktüoneemade skelette sisaldav mustpruun põlevkivi

diktüoneemaargilliit
[nimisõna, substantiiv]
1. mereloomade graptoliitide jäänuseid ja raskeid metalle sisaldav savikivim

2. rohkesti diktüoneemade skelette sisaldav mustpruun põlevkivi

diktüoneemakilt
[nimisõna, substantiiv]
1. mereloomade graptoliitide jäänuseid ja raskeid metalle sisaldav savikivim

2. rohkesti diktüoneemade skelette sisaldav mustpruun põlevkivi

dilataator
[nimisõna, substantiiv]
vahend kehaõõnte, -avade või soonte laiendamiseks

dildo
[nimisõna, substantiiv]
erekteerunud peenist kujutav seksilelu

dilemma
[nimisõna, substantiiv]
1. vajadus valida kahe enam-vähem võrdse, hrl ebasoovitava võimaluse vahel

2. valik emma-kumma vahel

3. liik süllogisme

diletant
[nimisõna, substantiiv]
1. küllaldase ettevalmistuseta asjaarmastaja

2. inimene, kes pealiskaudselt ja küündimatult tegeleb kunsti või teadusega

3. asjaarmastaja

diletantism
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi tegelemine (süvenematu) asjaarmastajana

2. mitteprofessionaalsus või pealiskaudsus

diletantlik
[omadussõna, adjektiiv]
(süvenematult) asjaarmastajalik, pealiskaudse ja küündimatu suhtumisega

diletantlikkus
[nimisõna, substantiiv]
(süvenematult) asjaarmastajalik, pealiskaudne ja küündimatu suhtumine või sellest ajendatud käitumine

diližanss
[nimisõna, substantiiv]
mitmeistmeline posti- ja reisitõld 18.–19. sajandil

diloogia
[nimisõna, substantiiv]
kaks kirjandusteost (nt romaani), lavastust või filmi, mis moodustavad sisulise terviku

dilämmastikoksiid
[nimisõna, substantiiv]
magusa lõhnaga värvuseta gaas, mis tekitab lõbutunnet või mõjub narkootikumina (kasutatakse meditsiinis tuimasti ja valuvaigistina)

dim.
(märge noodikirjas:) kahanevalt

dimedrool
[nimisõna, substantiiv]
1. põletiku- ja allergiaravim ning rahusti

2. põletiku- ja allergiaravim, rahusti

dimensioneerima
[tegusõna, verb]
mõõtmeid (ulatust, suurust vms) kindlaks määrama

dimensioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi mõju- või tegevusvälja ulatus

dimensioonima
[tegusõna, verb]
mõõtmeid (ulatust, suurust vms) kindlaks määrama

diminuendo
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kahanevalt

diminuendo
[nimisõna, substantiiv]
1. kahaneva, väheneva helitugevusega esitus (muusikas)

2. sellise helitugevusega koht helitöös

dimmer
[nimisõna, substantiiv]
regulaator, mille abil saab valgust hämardada vastavalt soovile

dimmerdama
[tegusõna, verb]
regulaatori abil valgust hämardama vastavalt soovile

dimorfism
[nimisõna, substantiiv]
ühe ja sama looma- või taimeliigi isendite esinemine kahe eri vormina

dinaar
[nimisõna, substantiiv]
suurem rahaühik Serbias ja araabia maades

dinas
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt ränidioksiidist koosnev tulekindel tellis

2. tulekindel tellis

dinastellis
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt ränidioksiidist koosnev tulekindel tellis

2. tulekindel tellis

dinee
[nimisõna, substantiiv]
pidulik lõuna- või õhtusöök kutsutud külalistele

dingo
[nimisõna, substantiiv]
Austraalia metsik koer

dino
[nimisõna, substantiiv]
suur sisalikulaadne ürgaja roomaja

dinosaurus
[nimisõna, substantiiv]
suur sisalikulaadne ürgaja roomaja

dinoteerium
[nimisõna, substantiiv]
1. suur elevanditaoline väljasurnud imetaja (kuni 4 m kõrge)

2. suur elevandisarnane imetaja

dioksiid
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi ja hapniku ühend (ehk oksiid), mille molekulis on kaks hapnikuaatomit

dioksiin
[nimisõna, substantiiv]
mürkaine, mis kahjustab inimese immuunsüsteemi

dionüüsia
[nimisõna, substantiiv]
1. kaks korda aastas veinijumal Dionysose auks toimunud pidustused Vana-Kreekas

2. pidustused veinijumala Dionysose auks

dionüüsiad
[nimisõna, substantiiv]
1. kaks korda aastas veinijumal Dionysose auks toimunud pidustused Vana-Kreekas

2. pidustused veinijumala Dionysose auks

dionüüsiline
[omadussõna, adjektiiv]
ohjeldamatult ekstaatiline ja joovastuslik

dionüüsoslik
[omadussõna, adjektiiv]
ohjeldamatult ekstaatiline ja joovastuslik

diood
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe elektroodiga elektronlamp

2. vastav pooljuhtseadis

3. kahe elektroodiga elektronlamp v analoogne pooljuhtseadis

diopter
[nimisõna, substantiiv]
läätse valgusmurdmisvõime mõõtühik

dioptria
[nimisõna, substantiiv]
1. läätse (või läätsede süsteemi) optilise tugevuse mõõtühik

2. läätsede optilise tugevuse ühik

dioptrika
[nimisõna, substantiiv]
õpetus valguse murdumisest

dioraam
[nimisõna, substantiiv]
lahingustseeni, olupilti vm kujutav, hrl maalitud taustaga plastiline kujutis näitusesaalis või muuseumis

dioriit
[nimisõna, substantiiv]
1. graniidiga sarnanev, mitmest mineraalist koosnev keskmise ränihappesisaldusega tardkivim

2. tardkivim

diospüür
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasias, Aafrikas ja Ameerikas levinud taimeperekond, mille mõned liigid annavad hinnalist eebenipuitu, teised on väärtuslikud viljapuud

2. troopiline taimeperekond

dipikaste
[nimisõna, substantiiv]
paks külm hapukoore- või jogurtikaste, millesse kastetakse toiduainetükke

diplodookus
[nimisõna, substantiiv]
juuraajastul elanud taimtoiduline väga pika kaela ja sabaga hiidroomaja (kuni 25–26 m pikk) dinosauruste rühmast

diploid
[nimisõna, substantiiv]
kahekordse kromosoomiarvuga rakk või organism

diploidne
[omadussõna, adjektiiv]
kahekordse kromosoomide arvuga iseloomustuv

diplokokk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest rakust koosnev kerajas bakter (nt pneumokokk, gonokokk)

2. kaksikkerapisik

diplom
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkooli lõpetamist, teadusliku kraadi andmist vms tõendav dokument

2. dokument, mis näitab, et sa oled läbinud teatud õpingud

diplomaadikohver
[nimisõna, substantiiv]
väike neljakandiline kastilaadne portfell peamiselt dokumentide kaasaskandmiseks

diplomaat
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsuse esindaja rahvusvahelises suhtlemises

2. ametiisik, kes on volitatud poliitilisteks läbirääkimisteks välisriikide esindajatega

3. inimene, kelle töö on esindada oma riiki rahvusvahelises suhtlemises

diplomaatia
[nimisõna, substantiiv]
1. välisriikidega suhtlemise viis

2. välispoliitika

diplomaatika
[nimisõna, substantiiv]
ürikute analüüsimisega ja nende ehtsuse kindlakstegemisega tegelev ajaloo abiteadus

diplomaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. diplomaatiasse puutuv, diplomaatiaga seotud

2. eri riikide vahelise suhtluse korraldamisega seotud

diplomaatlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. targu ning osavalt toimiv, kaval

2. põiklev

3. targu toimiv

4. kaval

diplomand
[nimisõna, substantiiv]
diplomitöö või tegija või kaitsja

diplomeerima
[tegusõna, verb]
kellelegi diplomit andma

diplomeeritud
[omadussõna, adjektiiv]
kõrgkooli või ametikooli lõpetanud ja erialalise väljaõppe saanud (ning vastavat tõendit omav)

diplomietendus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema lavakunsti kooli vms õppeasutuse lõpetamist tähistav etendus, milles osaleb hrl kogu kursus

diplomilavastus
[nimisõna, substantiiv]
lõputööna valminud lavastus

diplomiprojekt
[nimisõna, substantiiv]
tehnikakõrgkooli või tehnikumilõpetaja lõputöö

diplomitöö
[nimisõna, substantiiv]
lõputöö mõnes rakenduskõrgkoolis

diplomiõpe
[nimisõna, substantiiv]
diplomi saamisega lõppev õppeperiood kõrgkoolis

diploopia
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mis seisneb eseme samaaegses nägemises kahes eri kohas

dipood
[nimisõna, substantiiv]
kahest ühesugusest värsijalast koosnev rütmiühik

dipool
[nimisõna, substantiiv]
kahest võrdsest lähestikku asetsevast, kuid vastandmärgilisest elektrilaengust või magnetipoolusest koosnev süsteem

dipoolantenn
[nimisõna, substantiiv]
lihtne, kahest teineteisest isoleeritud traadist koosnev antenn lühilainete vastuvõtmiseks

dipp
[nimisõna, substantiiv]
paks külm hapukoore- või jogurtikaste, millesse kastetakse toiduainetükke

dippima
[tegusõna, verb]
toidutükikesi fondüüsse või külma dipikastmesse kastma ja sööma

dipsomaania
[nimisõna, substantiiv]
hooti esinev alkoholi liigtarvitamine

diptühhon
[nimisõna, substantiiv]
kaheosaline kokkukäiv vahatatud sisepindadega kirjutustahvel antiikajal

dir
1. asutuse või ettevõtte juht

2. asutuse või ettevõtte juhataja

dir
1. orkestri- või koorijuht

2. inimene, kelle töö on seista muusikute ees ja juhatada nende mängu

dire
[nimisõna, substantiiv]
(hrl õpilaskeeles:) direktor

direktiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema organi poolt allorganeile või juhataja poolt alluvaile antud juhend

2. juhtnöör, juhend

direktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
juhendeid, juhtnööre andev

direktoorium
[nimisõna, substantiiv]
valitsus, mille liikmeid nimetatakse direktoriteks (nt Prantsuse vabariigi valitsus 1795–1799)

direktor
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse või ettevõtte juht

2. asutuse või ettevõtte juhataja

direktoraat
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse või ettevõtte juhtkond, direktorite jt kõrgemate ametnike kogu

2. asutuse v ettevõtte direktorite kogu

direktriss
[nimisõna, substantiiv]
naisdirektor

direktriss
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) sirgjoon, mis on risti koonuselõigete (ringjoone, ellipsi, parabooli ja hüperbooli) selle sümmeetriateljega, mis läbib fookust või fookusi ning määrab joonpinda moodustava sirge liikumise

direktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, ettevõtte vms juhtkond eesotsas direktoriga

2. juhtkond

dirham
[nimisõna, substantiiv]
dirhem

dirhem
[nimisõna, substantiiv]
Maroko ja Araabia Ühendemiraatide suurem rahaühik

dirigeerima
[tegusõna, verb]
orkestrit, koori juhatama

dirigendikepp
[nimisõna, substantiiv]
kepike, millega dirigent näitab tempot ja rütmi

dirigendipult
[nimisõna, substantiiv]
kõrgendatud alus, kust dirigent juhatab koore ja orkestreid

dirigent
[nimisõna, substantiiv]
1. orkestri- või koorijuht

2. inimene, kelle töö on seista muusikute ees ja juhatada nende mängu

dirižaabel
[nimisõna, substantiiv]
1. õhust kergem jõuseadmega õhusõiduk, mis püsib õhus kerge gaasi tõstejõu toimel

2. juhitav aerostaat

dis
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud re

disaažio
[nimisõna, substantiiv]
rahaühiku või väärtpaberi nimihinna ja sellest madalama tegeliku hinna vahe

disahhariid
[nimisõna, substantiiv]
kahest monosahhariidist koosnev süsivesik (nt piimasuhkur)

disain
[nimisõna, substantiiv]
toodete ja teenuste loov ja hrl tehnoloogiliselt uuenduslik arendamine ja kujundamine (nt tarbeesemete, rõivaste, veebikeskkonna puhul)

disainer
[nimisõna, substantiiv]
1. tarbeesemete, rõivaste, veebikeskkonna vm toodete ja teenuste loov arendaja ja kujundaja

2. inimene, kelle töö on kujundada tooteid, näiteks riideid või mööblit

3. kujustaja, tootekujundaja

disainerirõivas
[nimisõna, substantiiv]
kuulsa moekunstniku valmistatud või tema nime kandev riietusese

disainerrõivas
[nimisõna, substantiiv]
kuulsa moekunstniku valmistatud või tema nime kandev riietusese

disainibüroo
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus töötavad disainerid ja kust tellitakse disainialaseid töid

disainima
[tegusõna, verb]
tarbeesemeid, rõivaid vm tooteid ja teenuseid loovalt arendama ja kujundama

Ühendtegusõnad: ümber disainimaümber disainima

disainmõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
keerukate teenuste arendamine, hrl koos meeskonnaga keerukatele probleemidele lahendusi otsides ja neid testides, lähtudes kasutaja vajadustest

disainmööbel
[nimisõna, substantiiv]
masstoodetest suurema kunstiväärtusega mööbliesemed, mille disainimisse on panustatud aega

disainvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
masstoodetest suurema kunstiväärtusega valgusti, mille disainimisse on panustatud aega

disclaimer
[nimisõna, substantiiv]
tekst, mis lisatakse artiklile vm materjalile, et vältida võimalikke sekeldusi, väärtõlgendusi või -järeldusi, vastutust piirav klausel (nt Selle veebilehe kasutamine ja sirvimine toimub külastaja enda riisikol)

disharmoneerima
[tegusõna, verb]
ebakõla tekitama, ebakõlas olema

disharmoneeruma
[tegusõna, verb]
ebakõlas olema, mitte kokku sobima ega kokku kõlama

disharmoonia
[nimisõna, substantiiv]
teatav vastuolu, häiriv asjaolu või ebakõla

disjunktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
eraldav, liikideks jaotav

disjunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. loogikatehe: kas A või B või mõlemad

2. loogikatehe

disk
[nimisõna, substantiiv]
selgroo nimmelülide vaheline kõhreline ketas

diskant
[nimisõna, substantiiv]
1. (lapse, poisi) kõrge hääl

2. kõrge kile hääl

diskett
[nimisõna, substantiiv]
arvutis kasutatav väike magnetketas koos sinnasalvestatud andmetega

diskgolf
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, kus pargis, hõredamas metsas vm visatav ketas (taldrik) peab maanduma spetsiaalsetes kettidega korvides ja kus võitjaks osutub mängija, kes jõuab raja lõppu väikseima visete arvuga

2. sportmäng

diskgolfar
[nimisõna, substantiiv]
kettagolfi harrastav inimene

disklaff
[nimisõna, substantiiv]
1. diskvalifikatsioon, võistlus- vm keeld

2. võistluskeeld, diskvalifikatsioon

disklaffima
[tegusõna, verb]
1. võistlusest osavõttu keelama, võistluskeelu alla panema

2. tulemust tühistama või kõlbmatuks tunnistama

disklahv
[nimisõna, substantiiv]
1. diskvalifikatsioon, võistlus- vm keeld

2. võistluskeeld, diskvalifikatsioon

diskleimer
[nimisõna, substantiiv]
tekst, mis lisatakse artiklile vm materjalile, et vältida võimalikke sekeldusi, väärtõlgendusi või -järeldusi, vastutust piirav klausel (nt Selle veebilehe kasutamine ja sirvimine toimub külastaja enda riisikol)

disko
[nimisõna, substantiiv]
plaadi- või lindimuusikaga tantsuüritus (või tantsukoht)

diskograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe laulja, muusiku, helilooja, ansambli kõikide teoste loetelu

2. heliplaatide kirjeldamine

diskokera
[nimisõna, substantiiv]
(laes pöörlev) prožektorivalguses sätendavate peegelpindadega kera (valgusefektideks nt diskosaalis, ööklubis)

diskokuul
[nimisõna, substantiiv]
(laes pöörlev) prožektorivalguses sätendavate peegelpindadega kera (valgusefektideks nt diskosaalis, ööklubis)

diskonteerima
[tegusõna, verb]
tulevikus saadavat tulu selle hetkeväärtusele teisendama

diskontinuiteet
[nimisõna, substantiiv]
millegi mittepidev, katkendlik toimimine, sujuvuse või järjepidevuse puudumine, katkeline või katkestatud olek

diskonto
[nimisõna, substantiiv]
nimiväärtusest madalama emiteerimishinnaga väärtpaberi nimiväärtuse ja emiteerimishinna erinevus

diskontopank
[nimisõna, substantiiv]
äripank, mis võtab vastu veksleid diskonteerimiseks

diskontopoliitika
[nimisõna, substantiiv]
kogum mitmesuguseid vahendeid, mille varal keskemissioonipank reguleerib diskontoprotsenti lühiajalistelt kohustustelt, mõjutamaks laenuturu aktiivsust

diskor
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes valib, miksib ja mängitab tantsuks plaadi- vm salvestatud muusikat

2. diskoõhtu juhtija

diskordantne
[omadussõna, adjektiiv]
ühtesobimatu

diskordantsus
[nimisõna, substantiiv]
settekivimi kihtide nurgi lasumus

diskoripult
[nimisõna, substantiiv]
diskori helipult muusika miksimiseks

diskosaal
[nimisõna, substantiiv]
suur ruum diskoõhtute või tantsupidude jaoks

diskotama
[tegusõna, verb]
diskol tantsima, diskol käima, diskot läbi viima

diskoteek
[nimisõna, substantiiv]
plaadi- või lindimuusikaga tantsukoht

diskoõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune disko

diskrediteerima
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi autoriteeti kõigutama, kedagi või midagi halba valgusse seadma

2. halba valgusse seadma, autoriteeti, usaldust vähendama

diskreetne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teisi inimesi või olukorda arvestav, peenetundeline

2. olemuselt, käitumiselt vaoshoitud, tagasihoidlik

diskreetsus
[nimisõna, substantiiv]
1. teiste inimeste või olukordadega arvestamine, peenetundelisus

2. vaoshoitus, tagasihoidlikkus

diskretsioon
[nimisõna, substantiiv]
haldusorganile seadusega antud volitus kaaluda otsustuse tegemist või valida erinevate otsustuste vahel

diskriminant
[nimisõna, substantiiv]
algebralise võrrandi kordajaist eriliselt koostatud avaldis (on alati ja ainult siis null, kui võrrandil on kordseid lahendeid)

diskriminatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi õiguste kitsendamine

2. halvustav suhtumine (rassi, veendumuste vm pärast)

diskrimineerima
[tegusõna, verb]
1. kellegi õigusi (teistega võrreldes) kitsendama või kärpima

2. kellessegi (rassi, usuliste vm tõekspidamiste pärast) halvustavalt suhtuma

3. õigusi kitsendama

4. kellesse halvustavalt suhtuma

diskrimineerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi õiguste kitsendamine

2. halvustav suhtumine (rassi, veendumuste vm pärast)

diskursiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. loogikal põhinev, järeldustest tulenev, neid sisaldav

2. järelduslik

diskurss
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi valdkonnaga seotud arutlus, mingi mõtte või teema arendus

2. tekst koos kõikide keeleväliste, nt psühholoogiliste, kultuuriliste seostega

diskursus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi valdkonnaga seotud arutlus, mingi mõtte või teema arendus

2. tekst koos kõikide keeleväliste, nt psühholoogiliste, kultuuriliste seostega

diskursusanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduses ja kultuuriuuringuis kasutatav meetodite kogum kõne ja teksti uurimiseks koos taustaga

diskussioon
[nimisõna, substantiiv]
1. arvamuste vahetamine (nt koosolekul, trükisõnas), arutlus või vaidlus

2. arvamuste vahetamine (näiteks koosolekul, ajalehes), arutlus või vaidlus

diskussiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
arutlust või vaidlust tekitav

diskuteerima
[tegusõna, verb]
1. seisukohti, arvamusi, mõtteid vahetama, arutlema või vaidlema

2. väitlema

diskvalifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
diskvalifitseerimine

diskvalifitseerima
[tegusõna, verb]
1. võistlusest osavõttu keelama, võistluskeelu alla panema

2. tulemust tühistama või kõlbmatuks tunnistama

dislokatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (väeosade kohta:) kuskil majutatud olemine või (positsioonil) asumine

2. ümber paigutumine

dislotseerima
[tegusõna, verb]
väeosi ümber paigutama, ühest asukohast, positsioonist teise viima

dislotseeruma
[tegusõna, verb]
(väeosade kohta:) kuskil majutatud olema või (positsioonil) asuma

dispanseerima
[tegusõna, verb]
dispanseris arvele võtma ja ravima

dispanser
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne haiguste ravi ning profülaktika asutus

2. ravinõuandla

disparaatne
[omadussõna, adjektiiv]
loogiliselt mitteühendatav, erisugune, ebaühtlane

dispašš
[nimisõna, substantiiv]
mereavarii puhul koostatav dokument kahjude arvestuse ning jaotuse kohta laeva- ja lastiomaniku vahel

dispenser
[nimisõna, substantiiv]
1. seadis vedelate, pulberjate vms ainete täpseks mõõtmiseks ja kindlas koguses väljastamiseks

2. seade ainete mõõtmiseks

dispergant
[nimisõna, substantiiv]
keemiline aine (nt kolloid), mille abil pihustatakse või hajutatakse mingis keskkonnas olevat ainet ning mida kasutatakse nt pesuainetes

dispergeerima
[tegusõna, verb]
1. tahket ainet või vedelikku mingis teises aines pihustama või hajutama

2. hajutama, pihustama

dispergeeruma
[tegusõna, verb]
1. peene pihuna, üliväikeste hajutatud osadena kuskilt välja, millegi peale, laiali levima

2. peeneks pihuks, väikesteks osadeks lagunema

3. udustuma, peenestuma

dispergent
[nimisõna, substantiiv]
keemiline aine (nt kolloid), mille abil pihustatakse või hajutatakse mingis keskkonnas olevat ainet ning mida kasutatakse nt pesuainetes

dispersant
[nimisõna, substantiiv]
keemiline aine (nt kolloid), mille abil pihustatakse või hajutatakse mingis keskkonnas olevat ainet ning mida kasutatakse nt pesuainetes

dispersioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi hajumus või levik milleski, hrl ühe aine pihustatus, hajumus teises

dispersne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aine kohta:) pisiosakesteks pihustatud, pisiosakesteks peenestatuna hajuvil olev

2. pihustatud, peenestatud, hajutatud

dispetš
[nimisõna, substantiiv]
transpordi ja tootmise operatiivne korraldamine

dispetšer
[nimisõna, substantiiv]
1. töötaja, kes kiiresti ja olukorrale vastavalt korraldab tootmist, transporti vms

2. dispetšiametnik, operatiivkorraldaja

dispetšerkeskus
[nimisõna, substantiiv]
operatiivse korraldamise keskus

dispetšerpunkt
[nimisõna, substantiiv]
operatiivse korraldamise keskus

dispetšikeskus
[nimisõna, substantiiv]
operatiivse korraldamise keskus

dispetšima
[tegusõna, verb]
transporti, tootmist vm kiiresti ning olukorrale vastavalt korraldama ja kooskõlastama

dispetšipunkt
[nimisõna, substantiiv]
operatiivse korraldamise keskus

displei
[nimisõna, substantiiv]
1. ekraan, kuvar, näidik

2. ekraan, kuvar

disponeerima
[tegusõna, verb]
vastuvõtlikuks muutma, millekski häälestama või kallutama

dispositsioon
[nimisõna, substantiiv]
(sünnipärane) kalduvus, vastuvõtlikkus haiguse vm suhtes

disproportsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
vastavuses mitteolev, ilma õige vahekorrata või sobivate suurussuheteta

disproportsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteemi, terviku osade omavahelise suhte, mõõdulise kooskõla puudumine

2. vastavuses mitteolemine

3. mittevõrdelisus

disputant
[nimisõna, substantiiv]
vaidleja, dispuudist osavõtja

disputatsioon
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne väitekiri

disputeerima
[tegusõna, verb]
1. mingi teema üle vaidlema või mõtteid vahetama

2. arutlema, vaidlema, mõtteid vahetama

dispuut
[nimisõna, substantiiv]
1. avalik (teaduslik) vaidlus

2. avalik vaidlus

disseminatsioon
[nimisõna, substantiiv]
haiguse levimine uute haiguskollete tekkega

dissertaabel
[nimisõna, substantiiv]
dissertatsioonina (hõlpsasti) kaitstav

dissertant
[nimisõna, substantiiv]
väitekirja kaitsja

dissertatsioon
[nimisõna, substantiiv]
uurimus teaduskraadi saamiseks

dissident
[nimisõna, substantiiv]
kehtiva võimu ja ametliku poliitika vastane, nende vastu võitleja (totalitaarsetes riikides)

dissidentlus
[nimisõna, substantiiv]
kehtiva võimu ja ametliku poliitika eitamine

dissimilatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis toimuv biokeemiliste protsesside kompleks, milles keerulisematest ainetest tekivad lihtsamad ning vabaneb energiat

2. erisuguseks muutumine

dissimileerima
[tegusõna, verb]
lagundama, lõhestama, lammutama

dissonantne
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) kõla poolest kokkusobimatu või helidelt terav, mis hrl nõuab lahendust ehk konsonantsi

dissonants
[nimisõna, substantiiv]
teatav vastuolu, häiriv asjaolu inimsuhetes, ühiskonnas vm

dissoneerima
[tegusõna, verb]
kokkusobimatute helidena ehk dissonantsina kõlama, mitte kokku kõlama

dissotsiatsioon
[nimisõna, substantiiv]
molekulide lagunemine lihtsamateks molekulideks, aatomiteks, vabadeks radikaalideks või ioonideks keskkonna mõjul või kiirguse või soojuse toimel

dissotsieeruma
[tegusõna, verb]
lagunema (molekulide kohta)

distaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. keha keskteljest kaugeimal asetsev

2. keha keskteljest kõige kaugemal asetsev

distants
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumiline või ajaline vahemaa millegi või kellegi vahel

2. vahemaa millegi või kellegi vahel

3. spordis vahemaa stardist finišini

distantseerima
[tegusõna, verb]
end millestki eemale, kõrvale hoidma, end teatud distantsil hoidma

distantseeritud
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaoshoitud, reserveeritud, mitte vahetu ega avatud

2. talitsetud, ohjeldatud

distantseeruma
[tegusõna, verb]
end millestki eemale, kõrvale hoidma, end teatud distantsil hoidma

distantsjuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
seadmete juhtimine ja kontrollimine eemalt nt kaugjuhtimispuldi, arvuti, GSM-i abil

distantsõpe
[nimisõna, substantiiv]
e-õppe vormis toimuv õppetöö, kus õpetajate või õppejõududega suheldakse üksnes veebi vahendusel

distihhon
[nimisõna, substantiiv]
kahest erineva ehitusega reast koosnev värsipaar

distingeerima
[tegusõna, verb]
esile tõstma, lugupidamise osaliseks tegema

distingeeritud
[omadussõna, adjektiiv]
1. suursugune, peente kommete ja heade teadmistega

2. (sellisena) auväärne ja väljapaistev, muudest erinev

distinktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eristav, vahet tegev või lahus hoidev

2. eristav, eristus-

distinktiivtunnus
[nimisõna, substantiiv]
vähim tegur, mis võimaldab keeleüksusi üksteisest eristada

distinktne
[omadussõna, adjektiiv]
eristatud, selgesti arusaadav

distorsioon
[nimisõna, substantiiv]
(objekti, toimimise) moonutus, kõverus või kõrvalekaldumine

distress
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärane stressi tase, pikaajaline lahenduseta pingeseisund

distribueerima
[tegusõna, verb]
1. mitmele või paljudele midagi (osade kaupa) andma

2. (osadena) mitmele või paljudele andma

distributiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis on seotud laiali jagamise või jaotumisega

2. jaotav

3. jaotuv

4. jaotuslik

distributsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. laiali vedamine või jaotamine

2. osadeks jaotumine

distrikt
[nimisõna, substantiiv]
haldus-, kohtu- või valimisringkond mõnes riigis (nt Suurbritannias, USA-s)

distsipliin
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlaksmääratud kord

2. teatud kollektiivi liikmete vm inimeste rühma allumine sellisele korrale (nt koolis, tööl, sõjaväes)

distsipliinirikkumine
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud korra, nt töö-, õppe- või sõjaväedistsipliini, asutuse sisekorraeeskirjade rikkumine

distsiplinaarjuurdlus
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ametkonna sees läbiviidav juurdlus seadusrikkumise uurimiseks

distsiplinaarkaristus
[nimisõna, substantiiv]
seaduses ettenähtud piirides ilma kohtuta määratav karistus avaliku korra, töö- või sõjaväedistsipliini rikkumise eest (nt noomitus, rahatrahv, töölepingu lõpetamine)

distsiplinaarkord
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ametkonna sisene, ilma kohtuta tagatav kord ja karistuste süsteem

distsiplinaarmäärustik
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormide kogu, mis sätestab distsipliini järgimist ning distsiplinaarkaristusi ja nende kohaldamist

distsiplinaarne
[omadussõna, adjektiiv]
kindlaksmääratud korraga ja sellele allumisega seotud

distsiplinaarpataljon
[nimisõna, substantiiv]
sõjatribunali poolt süüdi mõistetud ajateenijate kinnipidamisväeosa

distsiplinaarsüütegu
[nimisõna, substantiiv]
tööalane distsipliinirikkumine, mis võib kaasa tuua distsiplinaarkaristuse

distsiplinaarvastutus
[nimisõna, substantiiv]
õiguslik vastutus töödistsipliini eest, mille rikkumise puhul kohaldatakse distsiplinaarkaristust (nt noomitus, rahatrahv, töölepingu lõpetamine)

distsiplinaarüleastumine
[nimisõna, substantiiv]
tööalane distsipliinirikkumine, mis võib kaasa tuua distsiplinaarkaristuse

distsiplineerima
[tegusõna, verb]
1. harjutama korda pidama või teatud reegleid vms järgima

2. korrale harjutama

distsiplineerimatu
[omadussõna, adjektiiv]
distsipliinile mittealistuv

distsiplineeritult
[määrsõna, adverb]
distsipliini järgides, korrale alistuvalt

distsiplineeritus
[nimisõna, substantiiv]
võime korda pidada, distsipliini, teatud reegleid vms järgida

dito
1. seesama, sama mis eelmine

2. samuti

ditüramb
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuslik koorilaul Dionysose auks

2. kultuslik koorilaul veinijumala Dionysose auks

3. oodiga sarnanev luuleteos

diurees
[nimisõna, substantiiv]
kuse eritumine

diureetikum
[nimisõna, substantiiv]
organismist vett ja mineraalsooli väljutava toimega, uriini eritumist soodustav aine või ravim

diureetiline
[omadussõna, adjektiiv]
organismist vett ja mineraalsooli väljutava toimega, kuseeritust soodustav

divergeeruma
[tegusõna, verb]
üksteisest lahknema, arengus lahku hargnema

divergentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lahkuviiv, mitmesse suunda kulgev

2. lahkukulgev, lahknev, hajuv

divergents
[nimisõna, substantiiv]
1. lahkukulgemine või lahknemine, eri suundades arenemine

2. (tunnuste) lahknemine

3. lahknemine, hajuvus

diversant
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes (salaja) kahjustab midagi oma tegevusega (nt vaenlase tagalas)

diversioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (riiki) kahjustav salajane tegu

2. üksikisiku või grupi kahjustav tegu vastase tagalas

3. õõnestustegevus

4. petteoperatsioon

diversiooniakt
[nimisõna, substantiiv]
diversiooni eesmärgil sooritatud tegu

diversiteet
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ökoloogiamõistena või inimrühma puutuvalt:) mitmekesisus, nt liikide, tüüpide või erinevuste rohkus

divertiikul
[nimisõna, substantiiv]
1. selgroost, siseelundist vm kehaosast välja ulatuv või välja tungiv koht

2. kehaosast väljapoole sopistunud koht

divertisment
[nimisõna, substantiiv]
1. süidi ja sümfoonia vahepealne kerge sisuga mitmeosaline instrumentaalhelitöö

2. mitmeosaline instrumentaalpala

dividend
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtte kasumi osa, mis ettevõtte aktsionärile välja makstakse

2. aktsionäri kasumiosa

diviis
[nimisõna, substantiiv]
1. suur sõjaväeline väeüksus, mis koosneb rügementidest või/ja brigaadidest

2. väekoondis

diviis
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnade poolitamisel, liitsõna loetavuse hõlbustamiseks, paarissõnades vm juhtudel tarvitatav kirjavahemärk (-)

2. märk (-), mida kasutatakse näiteks selleks, et sõnu pooleks jagada

divisjon
[nimisõna, substantiiv]
hrl mereväe põhiline sõjaväeline väeüksus, mis kuulub laevabrigaadi või laevastiku koosseisu ning mis koosneb hrl üht liiki sõjalaevadest

diötsees
[nimisõna, substantiiv]
mitut provintsi hõlmanud Vana-Rooma haldusüksus

djakk
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu kiriku köster, salmilaulja

djuud
[nimisõna, substantiiv]
laheda olemisega (hästiriietuv, edev) mees

dl
0,1 liitrit

dl
(hrl toiduretseptides:) dessertlusikat täitev, sellesse mahtuv kogus

dm
pikkuse mõõtühik: kümnendik meetrit

dm2
pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 detsimeeter, 1/100 ruutmeetrit

dm3
ruumalaühik, mille aluseks on kuup, mille serva pikkus on 1 detsimeeter, 1/1000 kuupmeetrit

d-moll
[nimisõna, substantiiv]
minoorhelistik, mille esimene aste on re

do
[nimisõna, substantiiv]
muusikalise helirea esimene alusheli

do-bemoll
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud do

dobermann
[nimisõna, substantiiv]
1. must või pruun lühikese sileda karvaga teenistuskoer

2. koeratõug

dobermannpinšer
[nimisõna, substantiiv]
1. must või pruun lühikese sileda karvaga teenistuskoer

2. koeratõug

dodekaeeder
[nimisõna, substantiiv]
hulktahukas, millel on kaksteist tahku

dodekafoonia
[nimisõna, substantiiv]
oktaavi 12 heli osatähtsuse täielikul võrdsustamisel rajanev kompositsioonimeetod

do-diees
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud do

dodo
[nimisõna, substantiiv]
väljasurnud lennuvõimetu suur lind, kes elas Mauritiuse saarel

dodopalm
[nimisõna, substantiiv]
1. Mauritiusel ja Réuninonil kasvav palm, mille puitunud tüve ja lehtede vahelist rohelist osa kasutatakse toiduks

2. Mauritiusel ja Réuninonil kasvav palm

dofiin
[nimisõna, substantiiv]
Prantsuse troonipärija ehk dofääni abikaasa

dofään
[nimisõna, substantiiv]
Prantsuse troonipärija (tiitlina)

dogi
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tugev lühikese karvaga teenistuskoer

2. koeratõug

dogma
[nimisõna, substantiiv]
1. usuline õpetuslik seisukoht, milles ei kahelda ning mille tõsikindlus on tagatud (kristlikus kirikus nt ilmutuse ja kirikliku pärimusega)

2. (poliitikas vm:) vääramatu tõena võetav ja jäigalt järgitav seisukoht

dogmaatik
[nimisõna, substantiiv]
usundi õpetuslikku sisu uuriv teoloog

dogmaatika
[nimisõna, substantiiv]
usudogmade süstemaatiline esitus, usutunnistusest ja pühakirjast lähtuv õpetuslausete kogum

dogmaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
tõsikindlaks peetavatel seisukohtadel või väidetel põhinev, dogmadesse puutuv või neid järgiv

dogmatiseerima
[tegusõna, verb]
dogmaks muutma

dogmatism
[nimisõna, substantiiv]
1. dogmadel põhinev kriitikata, muutuvat situatsiooni ja uusi fakte arvestamatu mõtlemis- ja lähenemisviis nt teaduses või poliitikas

2. dogmadel põhinev mõtteviis

doina
[nimisõna, substantiiv]
1. rumeenia ja moldova lüüriline rahvalaul

2. rumeenia lüüriline rahvalaul

doira
[nimisõna, substantiiv]
mõnede Kesk-Aasia rahvaste tamburiinikujuline löökpill

dokfilm
[nimisõna, substantiiv]
hrl näitlejateta, tõsielulisi sündmusi kujutav film

dokfoto
[nimisõna, substantiiv]
tõsielu kujutav, dokumentaalne foto

dokimaks
[nimisõna, substantiiv]
maks sadama kasutamise eest laevade järelevaatuseks ja remondiks, ka laevade ehitamiseks

dokitööline
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kelle ülesanne on sadamas kaupu laevalt maha või laevale laadida ning muid laadimistöid teha

dokk
[nimisõna, substantiiv]
1. sadamarajatis laevade (eriti nende veealuse osa) järelevaatuseks ja remondiks, ka laevade ehitamiseks

2. sadamarajatis

dokk
[nimisõna, substantiiv]
dokumentaalfilm või -sari

dokk
[nimisõna, substantiiv]
sülearvuti lauapealne lisaplokk, milles on akulaadur, lisaketas ja laiendmoodulid

dokker
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kelle ülesanne on sadamas kaupu laevalt maha või laevale laadida ning muid laadimistöid teha

dokkima
[tegusõna, verb]
1. laeva dokki viima

2. seda dokis remontima

dokkimine
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva dokki viimine

2. selle dokis remontimine

dokkimisjaam
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab sülearvutiga töötades kasutada lisaseadmeid (nt monitori, klaviatuuri, hiirt)

doktor
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on kaitsnud doktoriväitekirja ja omandanud doktorikraadi

2. vastav teaduskraad, kõrgeim akadeemiline kraad (ka tiitlina)

3. kõrgeim teaduslik kraad

4. selle kraadiga inimene

doktorant
[nimisõna, substantiiv]
1. doktoriõppes õppiv üliõpilane, doktorikraadi taotleja

2. doktorikraadi taotleja

doktorantuur
[nimisõna, substantiiv]
kõrghariduse kõrgeima astme õpe, mis lõpeb doktoritöö kaitsmisega

doktoreeruma
[tegusõna, verb]
doktorikraadi omandama

doktoridissertatsioon
[nimisõna, substantiiv]
väitekiri doktorikraadi taotlemiseks

doktorikool
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkooli(de) struktuuriüksus, mis koordineerib doktoriõpet

2. selle üksuse korraldatav üritus

doktorikraad
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim akadeemiline kraad, mis antakse doktoriõppe lõpetajale

doktoritöö
[nimisõna, substantiiv]
väitekiri doktorikraadi taotlemiseks

doktoriväitekiri
[nimisõna, substantiiv]
väitekiri doktorikraadi taotlemiseks

doktoriõpe
[nimisõna, substantiiv]
kõrghariduse kõrgeima astme õpe, mis lõpeb doktoritöö kaitsmisega

doktoriõpingud
[nimisõna, substantiiv]
õppimine doktorantuuris

doktriin
[nimisõna, substantiiv]
1. (üldkehtivaks seatav) õpetus või teooria

2. poliitiline juhtmõte

3. õpetus, juhtmõte

doktrinaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingist ühekülgsest juhtmõttest visalt kinnipidav

2. kitsarinnaline, tähenärijalik

doktrinaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingist ühekülgsest juhtmõttest visalt kinnipidav

2. kitsarinnaline, tähenärijalik

doktrinarism
[nimisõna, substantiiv]
mingile õpetusele tuginev ühekülgne mõtlemis- ja toimimisviis

doktrinäär
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi doktriini visa järgija

2. ühekülgne, eluvõõras, dogmaatiline teoreetik

3. ühekülgne, eluvõõras teoreetik

doktrinäärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingist ühekülgsest juhtmõttest visalt kinnipidav

2. kitsarinnaline, tähenärijalik

doku
[nimisõna, substantiiv]
dokumentaalfilm

dokudraama
[nimisõna, substantiiv]
tõsielulisi sündmusi kujutav film, kus on kasutatud näitlejaid

dokumendifoto
[nimisõna, substantiiv]
foto isikut tõendava dokumendi jaoks

dokumendihaldus
[nimisõna, substantiiv]
dokumentide loomise, saamise, kasutamise ning säilitamise korraldamine, hrl selleks loodud süsteemis

dokument
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik paber, kirjalikus vormis teade millegi tõendamiseks, õiguste kinnitamiseks vms

2. ametlik paber, mille peal on oluline info

dokumentaal
[nimisõna, substantiiv]
hrl näitlejateta, tõsielulisi sündmusi kujutav film

dokumentaalfilm
[nimisõna, substantiiv]
hrl näitlejateta, tõsielulisi sündmusi kujutav film

dokumentaalfoto
[nimisõna, substantiiv]
tõsielu kujutav, dokumentaalne foto

dokumentaaljutustus
[nimisõna, substantiiv]
faktidel põhinev jutustus

dokumentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõsieluline, dokumentidel või faktidel põhinev

2. dokumentidel, faktidel põhinev

3. tõsieluline

dokumentaalseep
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelu, tõsielu sündmusi käsitlev (meelelahutuslik) televisioonisari

dokumentaarium
[nimisõna, substantiiv]
dokumentaalne film, kirjandus- või lavateos

dokumentalist
[nimisõna, substantiiv]
dokumentaalfilmide looja

dokumentalistika
[nimisõna, substantiiv]
dokumentaalfilmide vm dokumentaalsete teoste loomine, tõsielu kujutamine

dokumentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (süstematiseeritud) dokumentide kogum, dokumendid

2. dokumendid, dokumendikogum

dokumenteerima
[tegusõna, verb]
millegi kohta tõenduseks dokumenti või dokumente vormistama

dolce
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) õrnalt, mahedalt

doldrum
[nimisõna, substantiiv]
1. tuulevaikne piirkond ekvaatori ümbruses, kus vaikus vaheldub äikesetormidega

2. tuulevaikne piirkond ekvaatori ümbruses

dolgaan
[nimisõna, substantiiv]
ühe Taimõri poolsaarel elava turgi rahva liige

dolihhokefaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) selline, kelle kolju laius on alla 75 protsendi kolju pikkusest

dollar
[nimisõna, substantiiv]
1. USA, Kanada, Austraalia ja mõnede teiste riikide suurem rahaühik

2. rahaühik, mida kasutatakse Ameerika Ühendriikides, Kanadas, Austraalias ja mõnes teises riigis

dollariline
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega üks dollar

dollarine
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega üks dollar

dolma
[nimisõna, substantiiv]
viinamarjalehe- või kapsarull riisi-, hakkliha- või aedviljatäidisega

dolman
[nimisõna, substantiiv]
1. nöör- ja nööpilustustega ratsaväekuub

2. ratsaväerõivas

dolmen
[nimisõna, substantiiv]
1. suurtest kiviplaatidest kambritaoline hauarajatis nooremast kiviajast

2. kiviplokkidest kalme

dolokivi
[nimisõna, substantiiv]
1. valge, hall või kollakas lubjakivi, mineraalne või settekivim, mida kasutatakse ehitusmaterjalina, metallurgias vm

2. valge, hall või kollakas lubjakivi

dolomiidikarjäär
[nimisõna, substantiiv]
dolomiidi kaevandamise koht

dolomiidikiht
[nimisõna, substantiiv]
dolomiidist koosnev lame maakoore kiht

dolomiidistuma
[tegusõna, verb]
(kivimeis sisalduvate mineraalide, peamiselt kaltsiidi kohta:) osaliselt või täielikult dolomiidiks moonduma

dolomiit
[nimisõna, substantiiv]
1. valge, hall või kollakas lubjakivi, mineraalne või settekivim, mida kasutatakse ehitusmaterjalina, metallurgias vm

2. valge, hall või kollakas lubjakivi

dolomiitlubjakivi
[nimisõna, substantiiv]
1. valge, hall või kollakas lubjakivi, mineraalne või settekivim, mida kasutatakse ehitusmaterjalina, metallurgias vm

2. valge, hall või kollakas lubjakivi

dolomiitplaat
[nimisõna, substantiiv]
dolomiidist valmistatud plaat ehitusmaterjalina, kunstiobjektina vms

dolomiittellis
[nimisõna, substantiiv]
dolomiidist valmistatud tellis ehitusmaterjalina

doloroso
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kurvalt, kaeblikult

do-mažoor
[nimisõna, substantiiv]
mažoorhelistik, mille esimene aste on do

dombra
[nimisõna, substantiiv]
1. pirnja kõlakasti ja pika sõrmlauaga kasahhi keelpill

2. kasahhi keelpill

domeen
[nimisõna, substantiiv]
tähtede ja numbrite kombinatsioon, mis vastab kindlale Interneti-aadressile

domeeninimi
[nimisõna, substantiiv]
organisatsiooni, asutuse, isiku vms veebisaiti identifitseeriv unikaalne tähistus internetis (nt www.eki.ee või eki.ee)

dominaat
[nimisõna, substantiiv]
orjandusliku monarhia vorm hilises Rooma keisririigis

dominant
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv, keskne tunnus, objekt vm (nt taimekoosluses ülekaalus olev liik)

dominantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. valitsev, ülekaalus või valdaval kohal olev

2. valitsev, määrav

domineerima
[tegusõna, verb]
enamuses olema, valdav olema

domineeriv
[omadussõna, adjektiiv]
ülekaalus, enamuses või valdaval kohal olev

dominiiklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaania preestri püha Dominicuse rajatud roomakatoliku mungaordu liige

2. katoliku mungaordu liige

dominikaan
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaania preestri püha Dominicuse rajatud roomakatoliku mungaordu liige

2. katoliku mungaordu liige

dominikaanlane
[nimisõna, substantiiv]
Dominikaani Vabariigi elanik

dominioon
[nimisõna, substantiiv]
1. Rahvaste Ühenduse liikmesriik

2. ülemereriik Inglise krooni all

do-minoor
[nimisõna, substantiiv]
minoorhelistik, mille esimene aste on do

domra
[nimisõna, substantiiv]
1. mandoliinitaoline 3–4 keelega vene rahvapill

2. vene keelpill

don
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaanias aadlimehe tiitel või austav kõnetlussõna eesnime ees

2. Itaalias preestrite ja aadlimeeste tiitel

3. selle tiitli kandja

4. härra hispaania keelega maades

doneerima
[tegusõna, verb]
annetama, kinkima

dong
[nimisõna, substantiiv]
1. Vietnami suurem rahaühik

2. Vietnami rahaühik

donja
[nimisõna, substantiiv]
1. hispaania keelega maades eesnime ette asetatav naise austav kõnetlussõna, proua

2. proua hispaania keelega maades

don-juanlik
[omadussõna, adjektiiv]
naistemaiale võrgutajale, donžuanile omane

donkihhote
[nimisõna, substantiiv]
eluvõõras idealist

donkihhotlik
[omadussõna, adjektiiv]
eluvõõralt idealistlik

donkihhotlus
[nimisõna, substantiiv]
eluvõõras idealistlik käitumine või tegevus

donna
[nimisõna, substantiiv]
1. proua, preili (hrl tiitlina naise, eriti aadlinaise eesnime ees Itaalias)

2. proua Itaalias

don-quijote'lik
[omadussõna, adjektiiv]
eluvõõralt idealistlik

don-quijote'lus
[nimisõna, substantiiv]
eluvõõras idealistlik käitumine või tegevus

donžuan
[nimisõna, substantiiv]
1. seelikukütt, naistemaias võrgutaja

2. naistekütt, võrgutaja, elumees

donžuanlik
[omadussõna, adjektiiv]
naistemaiale võrgutajale, donžuanile omane

doodž
[nimisõna, substantiiv]
1. riigipea Venezias ja Genovas keskajal

2. Venezia ja Genova riigipea keskajal

dool
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne Vene massiühik (44,43 mg)

doomino
[nimisõna, substantiiv]
1. doominokividega mängitav lauamäng

2. lauamäng

doominoefekt
[nimisõna, substantiiv]
1. millestki tõukunud rida sündmusi, millest igaüks omakorda mõjutab järgmist või põhjustab selle

2. olukord, mille puhul üks (negatiivne) sündmus tingib rea teisi

doominokivi
[nimisõna, substantiiv]
kaheks väljaks (kummalgi 0–6 silma) jaotatud mänguplaadike doominomängus

doonor
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes annab oma verd, kudesid või elundi teisele isikule siirdamiseks, spermat või munarakke kunstlikuks viljastamiseks, rinnapiima imiku toitmiseks

2. oma vere, rinnapiima, elundi vm andja

doonorelund
[nimisõna, substantiiv]
doonorilt saadud, siiratav või siiratud elund

doonorikaart
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis väljendab inimese nõusolekut olla pärast oma surma elundidoonor

doonorineer
[nimisõna, substantiiv]
doonorilt saadud, siiratav või siiratud neer

doonoripiim
[nimisõna, substantiiv]
teise naise rinnapiim, mis beebi jaoks asendab ema rinnapiima

doonoripäev
[nimisõna, substantiiv]
doonoritele vereandmiseks korraldatud päev, sageli väljaspool meditsiiniasutust

doonoriveri
[nimisõna, substantiiv]
doonorilt saadav või saadud veri

doonorlus
[nimisõna, substantiiv]
1. vere-, elundi- vms doonoriks olemine, doonorina vere, elundi vms loovutamine

2. doonoriks olemine

doonorneer
[nimisõna, substantiiv]
doonorilt saadud, siiratav või siiratud neer

doonororgan
[nimisõna, substantiiv]
doonorilt saadud, siiratav või siiratud elund

doonorpiim
[nimisõna, substantiiv]
teise naise rinnapiim, mis beebi jaoks asendab ema rinnapiima

doonorriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mis annab arengu- või humanitaarabi teisele riigile või regioonile

doonorsüda
[nimisõna, substantiiv]
doonorilt saadud, siiratav või siiratud süda

doorlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka lõunaosas elanud hõimu liige

2. vanakreeka hõimu esindaja

doos
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlamõõduline kogus ravimit vm keemilist ainet, mida korraga tarbitakse

2. korraga kasutatav või antav osa, kogus millestki

doosima
[tegusõna, verb]
1. annuseid määrama

2. doosideks, annusteks jaotama

dopamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis leiduv neurohormoon, mis annab motivatsiooni, emotsioone, mõnutunnet, liikuvust, üks virgatsaineid

2. neurohormoon ja virgatsaine

doping
[nimisõna, substantiiv]
1. spordis keelatud ergutite kasutamine võimete ajutiseks tõstmiseks

2. sellised ergutid

3. kunstlikud ergutid ja nende kasutamine

dopinguaine
[nimisõna, substantiiv]
sportlase sooritusvõimet tõstev, tema tervisele ohtlik või spordi vaimu kahjustav aine, mis on dopinguna kantud keelatud ainete nimekirja

dopingukontroll
[nimisõna, substantiiv]
kontroll võimaliku dopingu tuvastamiseks

dopingukütt
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kontrollib ja tuvastab keelatud ainete kasutamist sportlastel

dopingulabor
[nimisõna, substantiiv]
labor, kus tehakse dopinguproovide analüüse

dopingupatune
[omadussõna, adjektiiv]
(sportlaste kohta:) selline, kes on tarvitanud dopingut

dopinguproov
[nimisõna, substantiiv]
dopingukontrolli eesmärgil sportlaselt võetav uriini-, vere- vm proov

dopingusüüdistus
[nimisõna, substantiiv]
hrl sportlasele esitatud süüdistus keelatud ainete, dopingu tarvitamises

dopingutest
[nimisõna, substantiiv]
sportlase vere või uriini analüüs, et tuvastada organismis leiduvaid keelatud aineid

dormitoorium
[nimisõna, substantiiv]
kloostri või ordulinnuse magala

dorsaal
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) häälik, mis moodustatakse keeleselja abil

dorsaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, looma kohta:) selja pool asuv

2. selgmine

dosaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seadis vedelate, pulberjate vms ainete täpseks mõõtmiseks ja kindlas koguses väljastamiseks

2. seade ainete mõõtmiseks

doseerija
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil saab mingit ainet annusteks jaotada, jaokaupa kasutada

doseerima
[tegusõna, verb]
1. annuseid määrama

2. doosideks, annusteks jaotama

Ühendtegusõnad: üle doseerimaüle doseerima

doseering
[nimisõna, substantiiv]
1. (üksik)annuseks jaotamine

2. sellisel moel saadud annus

dosimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. radioaktiivse kiirguse mõõtur

2. kiiritusannuse mõõtur

dosimeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. rakendusfüüsika haru, mis tegeleb kiiritusdooside mõõtmise ning arvutamisega

2. kiirituse mõõtmine

dosimetrist
[nimisõna, substantiiv]
kiiritusdoosi mõõtja

dostojevskilik
[omadussõna, adjektiiv]
Fjodor Dostojevski loomingule omane, hrl püha ja madalat ühendav

dotatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. riigieelarvest määratav toetusraha, pealemakse nt kohalike eelarvete tasakaalustamiseks või mõne ettevõtte või organisatsiooni plaanilise kahjumi katmiseks

2. riiklik toetus

doteerima
[tegusõna, verb]
1. riigieelarvest rahalist toetust andma või maksma, peale maksma, dotatsiooni andma

2. dotatsiooni andma või maksma, peale maksma

dots
1. professorist madalam ametikoht kõrgkoolis

2. sel ametikohal töötav isik

dotseerima
[tegusõna, verb]
õpetlikus toonis seletama või arutlema

dotseerivalt
[määrsõna, adverb]
dotseerivas laadis, õpetlikult targutlevas toonis

dotsent
[nimisõna, substantiiv]
1. professorist madalam ametikoht kõrgkoolis

2. sel ametikohal töötav isik

dotsentuur
[nimisõna, substantiiv]
1. dotsendi ametikoht

2. dotsendid

3. dotsendikoht

4. dotsendid, dotsentkond

dott
[nimisõna, substantiiv]
1. kivist, betoonist, soomusplaatidest vms kinnine kaitseehitis

2. püsitulepunkt

doula
[nimisõna, substantiiv]
kogemuste ja teadmistega meditsiinihariduseta inimene, kes on koolitatud pakkuma psühholoogilist ja emotsionaalset tuge nii raseduse, sünnituse kui sünnitusjärgsel ajal

do-võti
[nimisõna, substantiiv]
noodivõti, mis määrab väikese oktavi do asukohaks noodijoonestiku kolmanda või neljanda joone, aldi- või tenorivõti

dpi
(punktitiheduse mõõtühik:) punkti tolli kohta

dpt
1. läätse (või läätsede süsteemi) optilise tugevuse mõõtühik

2. läätsede optilise tugevuse ühik

dr
1. inimene, kes on kaitsnud doktoriväitekirja ja omandanud doktorikraadi

2. vastav teaduskraad, kõrgeim akadeemiline kraad (ka tiitlina)

3. kõrgeim teaduslik kraad

4. selle kraadiga inimene

dr.
1. inimene, kes on kaitsnud doktoriväitekirja ja omandanud doktorikraadi

2. vastav teaduskraad, kõrgeim akadeemiline kraad (ka tiitlina)

3. kõrgeim teaduslik kraad

4. selle kraadiga inimene

draag
[nimisõna, substantiiv]
1. ujuvseade vee all oleva maavara kaevandamiseks

2. ujuv kaevandus- ja süvendusmasin

draagima
[tegusõna, verb]
ujuvseadme ehk draagiga vee all olevat maavara kaevandama või maapinda süvendama

draakon
[nimisõna, substantiiv]
mütoloogiline tiibadega olend, kes meenutab sisalikku või madu

draakoniaasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab draakoni märk

draakonipuu
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas pikaleheline puu või põõsas Aasia ja Aafrika lähistroopikas, Eestis toataim

draakoniveri
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme troopikapuu (nt draakonipuu või lohekrootoni) mahl

2. tumepunane orgaaniline värvipigment, mida valmistatakse mitme troopikapuu mahlast

draakonivili
[nimisõna, substantiiv]
Kagu- ja Lõuna-Aasias vm kasvatatava maasik-metskaktuse (Hylocereus undatus) söödav vili, millel on punane koor ja väikeste mustade seemnetega valge pehme sisu

draama
[nimisõna, substantiiv]
1. (tõsise sisuga) näidend

2. (tõsise sisuga) näidend teatri või televisiooni jaoks

draamafilm
[nimisõna, substantiiv]
tõsise konflikti ja tugevate emotsioonidega mängufilm

draamakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteosed, mis on mõeldud teatrilaval või telelavastusena esitamiseks

2. üks kirjanduse kolmest põhiliigist

draamakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
kirjanik, kes kirjutab näidendeid

draamakuninganna
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb tühistest asjadest suure numbri

draamakunst
[nimisõna, substantiiv]
kunstiliik, kus näitleja(te), lavastaja jt koostöö tulemusena sünnib publikule vahetult etenduv vaatemäng

draamalooming
[nimisõna, substantiiv]
näidendid, draamateosed

draamanäitleja
[nimisõna, substantiiv]
sõnalavastuses esinev näitleja

draamaring
[nimisõna, substantiiv]
näitemängu harrastajate ühendus (nt koolis)

draamateater
[nimisõna, substantiiv]
sõnalavastusi etendav teater

draamateos
[nimisõna, substantiiv]
tõsise realistliku sisuga kirjandusteos, nt näidend

draamatrupp
[nimisõna, substantiiv]
sõnalavastustes esinevate näitlejate trupp

draamatsema
[tegusõna, verb]
tühisest asjast suurt kära, tüli või skandaali tegema

draanik
[nimisõna, substantiiv]
Valgevene kööki kuuluv kartulipannkook

draglain
[nimisõna, substantiiv]
ehituses ja pinnasetöödel kasutatav ühekopaline ekskavaator, mille kopp on noole külge kinnitatud trossidega

draglainekskavaator
[nimisõna, substantiiv]
ehituses ja pinnasetöödel kasutatav ühekopaline ekskavaator, mille kopp on noole külge kinnitatud trossidega

dragoman
[nimisõna, substantiiv]
Idamaades diplomaatilise esinduse ja konsulaadi ametlik tõlk

drahm
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka (hõbe)münt ja Kreeka rahaühik enne euro kasutuselevõttu

draiv
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab lugemist magnetiliselt või optiliselt väliselt andmekandjalt (lindilt, kettalt) või ka kirjutamist neile

draiver
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara riistvaraga liidestav seadme juhtprogramm

drakooniline
[omadussõna, adjektiiv]
äärmiselt range, karm ja julm

dramaatik
[nimisõna, substantiiv]
kirjanik, kes kirjutab näidendeid

dramaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteosed, mis on mõeldud teatrilaval või telelavastusena esitamiseks

2. üks kirjanduse kolmest põhiliigist

dramaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
vapustav, tugevaid tundeid või elamusi väljendav või pakkuv

dramaatilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. olukorra või suhete pingelisus, emotsionaalne raskus või pinge

2. dramaatilisus, pingelisus

dramatiseerima
[tegusõna, verb]
1. eepilist teost draamavormi seadma, näidendiks kujundama

2. draamavormi seadma

dramatiseering
[nimisõna, substantiiv]
teose töötlus draamavormi

dramatism
[nimisõna, substantiiv]
1. olukorra või suhete pingelisus, emotsionaalne raskus või pinge

2. dramaatilisus, pingelisus

dramaturg
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusnõuandja teatris

dramaturgia
[nimisõna, substantiiv]
1. draamateose ülesehituse ja lavastamise teooria ja praktika

2. näidendiõpetus

dramm
[nimisõna, substantiiv]
Armeenia suurem rahaühik

dramöödia
[nimisõna, substantiiv]
tragikomöödia, hrl film, milles on ühendatud tragöödia ja komöödia tunnusjooned, mis käsitleb traagilist ainestikku koomiliselt

drapeerima
[tegusõna, verb]
riiet pehmetesse voltidesse seadma

drapeering
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstipärane voltide kogum (riietusesemel, kangal)

2. voltides langev eesriie või kangas

draperii
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstipärane voltide kogum (riietusesemel, kangal)

2. voltides langev eesriie või kangas

drapp
[nimisõna, substantiiv]
1. paks, raske ning tugevasti vanutatud villane mantliriie

2. riidesort

drastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugevasti mõjuv, ülimalt rabav

2. tugevasti mõjuv, rabav

dražee
[nimisõna, substantiiv]
1. ümar kompvek

2. herneskompvek

3. ravimpill

draviid
[nimisõna, substantiiv]
mõnd draviidi keelt kõneleva rahva liige Indias, Sri Lankas ja mujal

drednoot
[nimisõna, substantiiv]
1. tüüp Esimese maailmasõja aegseid suuri lahingulaevu

2. suur lahingulaev

dredž
[nimisõna, substantiiv]
riist loomade ja taimede püügiks veekogu põhjast ning põhjasetteproovide võtmiseks

dreen
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune veejuhe (toru) pinnasevee kogumiseks ja ärajuhtimiseks

dreenima
[tegusõna, verb]
1. torukraave rajama

2. nende abil kuivendama

dreenitoru
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune toru pinnasevee kogumiseks ja ärajuhtimiseks

dregovitš
[nimisõna, substantiiv]
9.–10. sajandil Prõpjatsi ja Lääne-Dvina vahelist ala asustanud idaslaavi hõimu liige

drell
[nimisõna, substantiiv]
lihtsa sissekootud mustriga tugev linane või puuvillane riie

drellkangas
[nimisõna, substantiiv]
lihtsa sissekootud mustriga tugev linane või puuvillane riie

drellriie
[nimisõna, substantiiv]
lihtsa sissekootud mustriga tugev linane või puuvillane riie

drenaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. liigvee kogumiseks ja ärajuhtimiseks maasse rajatud veejuhtmestik, dreenide süsteem

2. torud maast vee ärajuhtimiseks

drenaažitoru
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune toru pinnasevee kogumiseks ja ärajuhtimiseks

dresiin
[nimisõna, substantiiv]
kerge raudteesõiduk või lahtise platvormiga vagonett raudteel liikumiseks

dress
[nimisõna, substantiiv]
1. kaheosaline, pikkadest pükstest ja pikkade käistega pluusist koosnev spordiriietus

2. harva ka võimlemistrikoo

3. riided, mida inimene sporti tehes kannab (enamasti pikad püksid ja pikkade varrukatega pluus)

4. spordiriietus

dresscode
[nimisõna, substantiiv]
rõivastusstiil nt peol (märgitakse ära ürituse kutsel)

dresseerima
[tegusõna, verb]
looma mingiks tegevuseks välja õpetama

dressid
[nimisõna, substantiiv]
1. kaheosaline, pikkadest pükstest ja pikkade käistega pluusist koosnev spordiriietus

2. harva ka võimlemistrikoo

3. riided, mida inimene sporti tehes kannab (enamasti pikad püksid ja pikkade varrukatega pluus)

4. spordiriietus

dressikas
[nimisõna, substantiiv]
(dressipluusi või dressipükste kohta)

dressinimene
[nimisõna, substantiiv]
sobimatus kohas dressi vm sportlikku riiet kandev inimene (sageli osside või kriminaalide kohta)

dressipluus
[nimisõna, substantiiv]
ülakeha (ja puusi) kattev pikkade varrukatega spordi- ja vabaajarõivas

dressipüksid
[nimisõna, substantiiv]
dressi alumine osa, hrl pikad spordipüksid

dresskleit
[nimisõna, substantiiv]
dressipluusi meenutav ja tavaliselt poolde säärde ulatuv kleit

dressuur
[nimisõna, substantiiv]
loomade dresseerimine

drevljaan
[nimisõna, substantiiv]
1. 6.–10. sajandil Ukraina alal asunud idaslaavi hõimurühma liige

2. idaslaavi hõim

drift
[nimisõna, substantiiv]
vaatemänguline automeelelahutuse ala, kus suurtel kiirustel külg ees kurvidesse sööstetakse

drifter
[nimisõna, substantiiv]
sõiduk, mida kasutatakse driftimiseks ehk külglibisemisse laskmiseks

driftima
[tegusõna, verb]
sõidukit (meelelahutuslikel eesmärkidel) külglibisemisse laskma

drill
[nimisõna, substantiiv]
millegi mehaaniline kätteõpetamine või -õppimine, millegi pidev harjutamine

drillima
[tegusõna, verb]
järjekindlalt harjutades midagi selgeks õpetama, drilli tegema

drillprogramm
[nimisõna, substantiiv]
arvutiprogramm, mille abil hrl koolis õpitakse ja harjutatakse teatavaid oskusi

drink
[nimisõna, substantiiv]
külm alkohoolne jook, alkoholiga kokteil või naps klaasis

drinkima
[tegusõna, verb]
alkoholi jooma

drive-in
[omadussõna, adjektiiv]
1. (asutuse kohta:) selline, mille külastajad ei pea teenuse saamiseks autost väljuma

2. selline, kus ei pea autost väljuma

drogist
[nimisõna, substantiiv]
(droogidega kaupleja, apteekri kohta)

dromedar
[nimisõna, substantiiv]
ühe küüruga kaamel

dront
[nimisõna, substantiiv]
väljasurnud lennuvõimetu suur lind, kes elas Mauritiuse saarel

droog
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimi looduslik, hrl taimne tooraine

2. looduslik ravimitoore

droon
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduk, mille pardal ei ole pilooti ning mis töötab kas iseseisvalt või kaugjuhtimisega

drooniparv
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk kindla ülesandega lendavaid militaardroone, tehisintellektil rajanev uut tüüpi relvasüsteem

droonipatrull
[nimisõna, substantiiv]
julgestuse või korravalve tagamiseks drooni kasutav korravalvurite või sõjaväelaste salk

droonirünnak
[nimisõna, substantiiv]
rünnak, kus kasutatakse droone

droonivideo
[nimisõna, substantiiv]
droonikaameraga filmitud video

drossel
[nimisõna, substantiiv]
suure induktiivtakistusega pool voolu piiramiseks, reguleerimiseks või stabiliseerimiseks

druiid
[nimisõna, substantiiv]
1. muinaskeldi preester ja usulise salaühingu liige

2. keldi preester

družiina
[nimisõna, substantiiv]
1. slaavi hõimuüliku või Vana-Vene vürsti sõjaline kaaskond

2. Vana-Vene vürsti relvastatud kaaskond

družinnik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kuulus slaavi hõimuüliku või Vana-Vene vürsti sõjalisse kaaskonda ehk družiinasse

druus
[nimisõna, substantiiv]
kristallide kogum kivimis

druus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Süürias, Liibanonis, Iisraelis ja Jordaanias elava šiiitlikust islamist lähtunud religioosse kogukonna liige

drüaad
[nimisõna, substantiiv]
(Kreeka mütoloogias:) puus elav ja seda kaitsev nümf (sureb koos puuga)

drüopiteek
[nimisõna, substantiiv]
vanim väljasurnud inimahv

drüopiteekus
[nimisõna, substantiiv]
vanim väljasurnud inimahv

drüüas
[nimisõna, substantiiv]
arktilises kliimas ja mägedes kasvav igihaljas roomav kääbuspõõsas, Eestis kiviktaimlataim

dzeeta
[nimisõna, substantiiv]
kreeka tähestiku kuues täht (Ζ, ζ), ladina tähestikus z

dzott
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust ja mullast ehitatud kinnine tulepunkt, kus paikneb kuulipilduja, suurtükk vm laskeriist

2. puitmuldtulepunkt

džaina
[nimisõna, substantiiv]
džainismi, budismile lähedase India usundi ja filosoofiaõpetuse järgija

džainism
[nimisõna, substantiiv]
budismile lähedane India usund ja filosoofiakoolkond

džaiv
[nimisõna, substantiiv]
1. hoogne Ameerika päritolu seltskonnatants, ka üks Ladina-Ameerika võistlustantse

2. vastav svingmuusikastiil

džaul
[nimisõna, substantiiv]
töö ja energia väiksem mõõtühik

džeiraan
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasia kõrbete ja poolkõrbete väike hall graatsiline antiloop

2. antiloop

džellaba
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Aafrika araabia riikide traditsiooniline pikk õhukest kapuutsiga mantlit meenutav ülerõivas, mida kannavad nii mehed kui naised

džemm
[nimisõna, substantiiv]
1. paks keedis, milles puuviljad või marjad on katki keenud ja siirup tarretisetaoline

2. paks keedis

džemper
[nimisõna, substantiiv]
1. varrastel kootud või trikoost õmmeldud üle pea selga käiv kampsun

2. kootud või õmmeldud kampsun, mis tuleb üle pea tõmmata

džentelmen
[nimisõna, substantiiv]
1. korrektne, laitmatu käitumisega mees

2. härrasmees, aumees

džentelmenlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. aumehele omane

2. meeldiva käitumisega, heade kommetega

džentelmenlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. aumehele omane käitumine

2. meeldiv ja kombekas käitumine

džigiteerima
[tegusõna, verb]
ratsakunsti näitama

džigitt
[nimisõna, substantiiv]
1. osav julge ratsanik (Kaukaasias, Kesk-Aasias)

2. kunstratsutaja

džihaad
[nimisõna, substantiiv]
(islamis:) püha sõda oma usu levitamiseks, relvavõitlus uskmatutega

džihaadivõitleja
[nimisõna, substantiiv]
võitleja islami levitamiseks peetavas pühas sõjas

džihadism
[nimisõna, substantiiv]
osalemine islami levitamiseks peetavas pühas sõjas

džihadist
[nimisõna, substantiiv]
võitleja islami levitamiseks peetavas pühas sõjas

džihadistlik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on omane islami levitamiseks peetavas pühas sõjas võitlejale

džiig
[nimisõna, substantiiv]
kiire Šoti-Iiri hüppetants

džiinid
[nimisõna, substantiiv]
1. teksariidest püksid

2. enamasti sinist või musta värvi püksid, mis on tehtud teatud tugevast riidest

džiip
[nimisõna, substantiiv]
halbadel teedel, teedeta maastikul vm rasketes tingimustes sõitmiseks mõeldud auto

džinn
[nimisõna, substantiiv]
kadakamarjadega maitsestatud teraviljaviin

džinn
[nimisõna, substantiiv]
1. vaim araabia muinasjuttudes ja islami usundis, suitsuta tuleleegist koosnev nähtamatu olend, kes inimese saatusele head või halba mõju avaldab

2. idamaine muinasjutuvaim

džinntoonik
[nimisõna, substantiiv]
džinn segatuna toonikuga

džinseng
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikas, Ida-Aasias ja Ida-Siberis kasvav pikaealine inimkeha meenutava juure ja punaste viljadega rohttaim, mille juurt kasutatakse üldtugevdava ravimina

2. rohttaim, mille juurt kasutatakse ravimina

džoki
[nimisõna, substantiiv]
kutseline võiduratsutaja

džokker
[nimisõna, substantiiv]
lisa-mängukaart, jokker

džonki
[nimisõna, substantiiv]
1. 2–3 mastiga rannasõidu- ja jõepurjekas Hiinas ja Indoneesias

2. Kaug-Ida purjekas

džudžitsu
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapanist pärinev relvata enesekaitsevõtete süsteem

2. enesekaitseviis

džungel
[nimisõna, substantiiv]
1. troopika või lähistroopika (soine) hrl raskelt läbitav tihnik või ürgmets

2. ürgmets

džungliseadus
[nimisõna, substantiiv]
(seadusetuse, omavoli, kel-jõud-sel-õigus-olukorra kohta)

džunglitelegraaf
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis inimrühmas toimiv mitteametlik suhtlussüsteem

2. kuulujutte levitav võrgustik

džuudo
[nimisõna, substantiiv]
1. ju-jutsust arenenud võitlussport

2. võitlusspordi liik

džuudomaadleja
[nimisõna, substantiiv]
judoga tegelev sportlane

džuudomaadlus
[nimisõna, substantiiv]
1. ju-jutsust arenenud võitlussport

2. võitlusspordi liik

džuut
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Indias kasvav pikakasvuline troopiline taim, millest saadakse kiudu

džuutriie
[nimisõna, substantiiv]
troopilise džuuditaime kiust valmistatud jämedakoeline riie

džäss
[nimisõna, substantiiv]
afroameerika päritolu nüüdismuusika, mida iseloomustab meloodia variatsioonilisus ja rohke improvisatsiooni kasutamine

džässansambel
[nimisõna, substantiiv]
džässmuusikat tegev ansambel

džässifestival
[nimisõna, substantiiv]
suur muusikaüritus, kus mängitakse džässmuusikat

džässikontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, kus esitatakse džässmuusikat

džässilaulja
[nimisõna, substantiiv]
džässmuusikat esitav laulja

džässilauljatar
[nimisõna, substantiiv]
džässmuusikat esitav lauljatar

džässilik
[omadussõna, adjektiiv]
džässile omane

džässilugu
[nimisõna, substantiiv]
džässmuusika pala

džässimuusik
[nimisõna, substantiiv]
džässmuusika esitaja

džässipianist
[nimisõna, substantiiv]
džässmuusikat esitav pianist

džässkontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, kus esitatakse džässmuusikat

džässlaulja
[nimisõna, substantiiv]
džässmuusikat esitav laulja

džässlauljatar
[nimisõna, substantiiv]
džässmuusikat esitav lauljatar

džässmuusik
[nimisõna, substantiiv]
džässmuusika esitaja

džässmuusika
[nimisõna, substantiiv]
afroameerika päritolu nüüdismuusika, mida iseloomustab meloodia variatsioonilisus ja rohke improvisatsiooni kasutamine

džässorkester
[nimisõna, substantiiv]
dzässmuusikat tegev suurem bänd

džässpianist
[nimisõna, substantiiv]
džässmuusikat esitav pianist

duaal
[nimisõna, substantiiv]
kaht asja või isikut osutav grammatiline arv (ainsuse ja mitmuse kõrval) mõnes keeles

dualism
[nimisõna, substantiiv]
kahel kujul esinemine või avaldumine, kahest üksusest koosnemine

dualist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes filosoofias pooldab õpetust, mille järgi olemise aluseks on kaks teineteisest sõltumatut alget, viisi vms

dublaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. filmi kõneteksti asendamine muukeelse tekstiga

2. selle tulemus

dublaator
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis valmistab teisikeksemplare

dublant
[nimisõna, substantiiv]
teise näitlejaga paralleelselt osa täitev või teda (teatavas episoodis) asendav näitleja

dublbemoll
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja märk (♭♭), mis madaldab heli terve tooni võrra

dubldiees
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja märk (Χ), mis kõrgendab heli terve tooni võrra

dublee
[nimisõna, substantiiv]
õhukese kullakorraga kaetud odavam metall (hõbe, vask vm)

dubleerima
[tegusõna, verb]
üht ja sama asja paralleelselt tegema, midagi (teisendatult) kordama

dubleering
[nimisõna, substantiiv]
1. filmi kõneteksti asendamine muukeelse tekstiga

2. selle tulemus

dublett
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi teine eksemplar (nt kollektsioonis, muuseumis, raamatukogus), üks kahest samasugusest esemest

2. teine eksemplar

dublikaat
[nimisõna, substantiiv]
dokumendi teine, võrdselt kehtiv eksemplar

dubljonka
[nimisõna, substantiiv]
pööratud lambanahkne (pool)kasukas

dubloon
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne Hispaania kuldmünt

2. Hispaania kuldmünt

dubnium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, keemiline element järjenumbriga 105

dudukk
[nimisõna, substantiiv]
Armeenia traditsiooniline puupuhkpill, millel on suhteliselt lai huulik

duell
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt endisaegne kahe isiku vaheline kindlate reeglitega võitlus relvadega

duellant
[nimisõna, substantiiv]
1. duellil võitleja

2. kahevõitleja

duelleerima
[tegusõna, verb]
1. duelli, kahevõitlust pidama

2. kahevõitlema

duellima
[tegusõna, verb]
1. duelli, kahevõitlust pidama

2. kahevõitlema

duett
[nimisõna, substantiiv]
1. vokaalosa (nt ooperis, oratooriumis, kantaadis) või -pala kahele lauljale

2. kahelaul

3. kaks lauljat

4. kaks koos esinevat v kokkukuuluvat isikut

dugong
[nimisõna, substantiiv]
suur loivalaadsete eesjäsemetega taimtoiduline veeloom, kes elab soojades rannikuvetes Ida-Aafrikas, Austraalias, Punases meres

duhh
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt spordislängis:) ind, hoog, tarm, suur otsusekindlus

duhhaan
[nimisõna, substantiiv]
külakõrts või pudupood Lähis-Idas ja Kaukaasias

dumdumkuul
[nimisõna, substantiiv]
tabamisel lõhkev kuul, mis tekitab suuri ja raskesti ravitavaid haavu

dumping
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba müük (välisturul) normaalsest madalama hinnaga ja isegi alla omahinna, et hõivata turgu ja välja tõrjuda konkurente

2. väliskaubandusvõte

dumpinguhind
[nimisõna, substantiiv]
koduturu hinnast või omahinnast madalam müügihind, millega taotletakse turu laiendamist ja konkurentide väljatõrjumist

dungaan
[nimisõna, substantiiv]
hiinlastele lähedase rahva liige Hiinas ja Kesk-Aasias

duo
[nimisõna, substantiiv]
hrl muusikateost esitav või spordis kahekesi koos võistlev paar

duodeenum
[nimisõna, substantiiv]
kaksteistsõrmiksool

duodetsimaalsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
arvusüsteem, mille aluseks on kaksteist

duool
[nimisõna, substantiiv]
rütmikujund, mis koosneb kolme asemel kahest niisama pika koguvältusega helist

dupleksautotüüpia
[nimisõna, substantiiv]
trükkimine musta ja mõne muu värviga kahelt autotüüpialt

dupleksfototüüpia
[nimisõna, substantiiv]
trükkimine musta ja mõne muu värviga kahelt autotüüpialt

dupleksne
[omadussõna, adjektiiv]
kahekordne, topelt-, kaksik-

dupleksside
[nimisõna, substantiiv]
kahesuunaline side, kus mõlemad osapooled saavad andmeid saata ja vastu võtta samal ajal

duplikaat
[nimisõna, substantiiv]
dokumendi teine, võrdselt kehtiv eksemplar

duplitseerima
[tegusõna, verb]
1. kaks korda suuremaks tegema, kahekordseks muutma

2. samasugusena kordama

duralumiinium
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud kerge ja tugev alumiiniumisulam, mida kasutatakse lennukitööstuses, masina- ja aparaaditööstuses ning ehituses

2. kerge ja tugev alumiiniumisulam

durian
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasias levinud durianipuu suur ogaline, maitsev, aga haisev vili

durianipuu
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasias levinud maitsvate, ent haisvate ogaliste viljadega puu

durra
[nimisõna, substantiiv]
lähistroopikas ja troopikas kasvav kõrreline rohttaim, aafrika sorgo

durukuli
[nimisõna, substantiiv]
1. öise eluviisiga ahv Kesk- ja Lõuna-Ameerika metsades

2. öise eluviisiga ahv

durumjahu
[nimisõna, substantiiv]
kõva nisu teradest jahvatatud jahu

durum-nisujahu
[nimisõna, substantiiv]
kõva nisu teradest jahvatatud jahu

dust
[nimisõna, substantiiv]
putukamürk

dušigeel
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistev sültjas mass keha pesemiseks ja hooldamiseks

2. vedel seep keha pesemiseks

dušikabiin
[nimisõna, substantiiv]
hrl seinte ja uksega ümbritsetud koht dušivõtmiseks

dušikardin
[nimisõna, substantiiv]
kardin, mis eraldab dušinurka muust ruumist

dušinurk
[nimisõna, substantiiv]
1. vannitoa, sauna vm (pesu)ruumi osa, kus asub dušš

2. dušš koos alusega

3. vannitoa või sauna see osa, kus asub dušš

duširuum
[nimisõna, substantiiv]
pesemiseks mõeldud, dušiga varustatud ruum

dušisegisti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab reguleerida duši külma ja sooja vee vahekorda

dušitama
[tegusõna, verb]
duši all pesema, dušist vett peale laskma

dušš
[nimisõna, substantiiv]
1. vett pihustav seade, mille all või mille abil saab end pesta

2. seade, mille otsast tuleb vett ja mille all seistes inimesed ennast pesevad

duššima
[tegusõna, verb]
duši all pesema, dušist vett peale laskma

dutaar
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Aasia rahvaste kahe keelega pill

2. Kesk-Aasia rahvapill

duubel
[nimisõna, substantiiv]
teine samasugune koosseis või meeskond

duubeldama
[tegusõna, verb]
1. kaks korda suuremaks tegema, kahekordseks muutma

2. samasugusena kordama

duubelkassettmagnetofon
[nimisõna, substantiiv]
kahe helikassetipesaga kasettmagnotofon

duubelkassettmakk
[nimisõna, substantiiv]
kahe helikassetipesaga kasettmagnotofon

duubelkoosseis
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) teine meeskond põhikoosseisu kõrval

duubelmagnetofon
[nimisõna, substantiiv]
kahe helikassetipesaga kasettmagnotofon

duubelmakk
[nimisõna, substantiiv]
kahe helikassetipesaga kasettmagnotofon

duubelmeeskond
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) paikkonna, klubi vm asutuse paremuselt teine, esindusmeeskonda dubleeriv meeskond

duubelplaat
[nimisõna, substantiiv]
kahest plaadist koosnev heliplaat

duuma
[nimisõna, substantiiv]
kohalik omavalitsusorgan Venemaal

duuma
[nimisõna, substantiiv]
(lüro)eepiline ukraina rahvalaul, hrl ukraina rahva võitlusest vaenlaste vastu

duumafraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
partei fraktsioon Venemaa Riigiduumas

duumaraha
[nimisõna, substantiiv]
pärast Veebruarirevolutsiooni käibele lastud Vene paberraha (Riigiduumahoone pildiga)

duumarubla
[nimisõna, substantiiv]
Tsaari-Venemaa rubla

duumvir
[nimisõna, substantiiv]
duumviraadi liige

duumviraat
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest mehest koosnev kolleegium Vana-Roomas

2. Vana-Rooma kahemeheline kolleegium

duur
[nimisõna, substantiiv]
1. rõõmsakõlaline helilaad, mille I ja III astme vahe on suur terts

2. rõõmsakõlaline helilaad

dändi
[nimisõna, substantiiv]
edev, ennast imetlev mees, kes oma välimusele suurt rõhku paneb, hrl peenutsedes või liialdades rõivastusega

düaad
[nimisõna, substantiiv]
kahest osalisest koosnev grupp

düaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
(peamiselt suhete kohta:) kahest osalisest koosnev

dünaamika
[nimisõna, substantiiv]
mehaanika haru, mis uurib kehade liikumist neile rakendatud jõudude mõjul

dünaamiline
[omadussõna, adjektiiv]
jõudude mõjul toimuva liikumisega ehk dünaamikaga seotud

dünamiit
[nimisõna, substantiiv]
1. nitroglütseriinist ja täiteainest koosnev lõhkeaine

2. lõhkeaine

dünamism
[nimisõna, substantiiv]
(jõuline, hoogne) liikumine, pidev muutumine või arenemine

dünamo
[nimisõna, substantiiv]
alalisvoolugeneraator

dünamolane
[nimisõna, substantiiv]
spordiühingu Dünamo liige

dünamomeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist jõu või jõumomendi mõõtmiseks

dünamometamorfism
[nimisõna, substantiiv]
kivimite rõhu muutumine ja kivimite moondumine mäetekkelistes piirkondades

dünastia
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsejasugu, rida samast soost põlvnenud (ja üksteise järel valitsenud) monarhe

2. valitsejasugu

düsbioos
[nimisõna, substantiiv]
organismi või selle osa mikrofloora tasakaaluhäire

düsenteeria
[nimisõna, substantiiv]
1. jämesoole limaskesta kahjustuste ja verise kõhulahtisusega iseloomustuv nakkushaigus

2. verine kõhutõbi

düsenteeriabakter
[nimisõna, substantiiv]
düsenteeriat, verist kõhutõbe tekitav Shigella-bakter

düsenteeriaepideemia
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hulgaline haigestumine düsenteeriasse

düsenteeriakepike
[nimisõna, substantiiv]
düsenteeriat tekitav pulgakujuline bakter

düsenteeriatekitaja
[nimisõna, substantiiv]
düsenteeriat põhjustav amööb või bakter

düsfaagia
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, mille korral neelamine on takistatud või raskendatud

düsfunktsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. häiretega talitlev, puudulikult toimiv

2. talitlushäirest põhjustatud

düsfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
häire organismi või elundi(te) talitlemises

düsgraafia
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutamishäire, mille puhul kirjutamine toimub rohkete vigadega

2. õigekirjahäire

düsgraafik
[nimisõna, substantiiv]
rohkete vigadega kirjutaja

düskomfort
[nimisõna, substantiiv]
(meditsiinisõna hrl vaevuste kirjeldamisel:) ebamugavustunne

düslaalia
[nimisõna, substantiiv]
üldine ebaselge hääldamine või üksikhäälikute väär moodustamine

düsleksia
[nimisõna, substantiiv]
1. lugemishäire, mille puhul lugemine toimub rohkete vigadega

2. haiguslik rohkete vigadega lugemine

düslektik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes loeb rohkete vigadega

düsmorfia
[nimisõna, substantiiv]
vaimne häire, mis sunnib inimest arvama, et tema keha, mõni kehaosa või välimus on inetu

düsosmia
[nimisõna, substantiiv]
lõhnataju, haistmismeele (haiguslik) moondumine, nii et hrl tuntakse ühte ja sama ebameeldivat lõhna

düspepsia
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu puudulikust lõhustumisest tingitud seedehäire mao, kõhunäärme, maksa või peensoole talitlushäirete tõttu

2. seedehäire

düspeptiline
[omadussõna, adjektiiv]
toidu puudulikust lõhustumisest tingitud seedehäirega ehk düspepsiaga seotud

düsplaasia
[nimisõna, substantiiv]
(koe) moodustushäire, väärmoodustus nt mingi elundi arenemisel

düsproosium
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 66

2. element

düstoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutluspilt ühiskonnast, mida iseloomustab totalitarism ning rõhuvad sotsiaalse kontrolli vahendid, üks negatiivse tegelikkuse kujutamise vorme

2. sellist kujutluspilti esitav teos

düstoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
(kujutletava ühiskonna kohta:) rõhuva sotsiaalse kontrolliga, õhustikult sünge ja hirmuga täidetud vms

düstoopne
[omadussõna, adjektiiv]
kujutletava totalitaarse olukorra või riigiga seotud, rõhuvat ülekohut kujutav

düstress
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärane stressi tase, pikaajaline lahenduseta pingeseisund

düstroofia
[nimisõna, substantiiv]
1. puudulikust toitumisest, mürgitusest, vereringehäirest vm põhjustatud patoloogilised muutused elundis, koes või kogu organismis

2. puudulikust toitumisest vm põhjustatud haigusseisund

düstroofik
[nimisõna, substantiiv]
nälginu, kestva alatoitluse all kannatav inimene

düstroofiline
[omadussõna, adjektiiv]
mürgitusest, vereringehäirest vm põhjustatud söömishäirega ehk düstroofiaga seotud

düstroofne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (veekogude kohta:) taimejäänuste lagunemisel moodustunud ainete rohkuse ning toitesoolade vähesusega iseloomustuv

2. toitesoolade vaene

düsuuria
[nimisõna, substantiiv]
1. valulik või raskendatud urineerimine (hrl kuseteede infektsiooni korral)

2. kusemishäire

düšess
[nimisõna, substantiiv]
(praelisand:) plaadil spiraalikujuliste paladena küpsetatud kartulipüree

düšesskartul
[nimisõna, substantiiv]
kartulipüreest läbi pritsi lastud rosett, mis on ahjus kergelt üle küpsetatud

düšesskartulid
[nimisõna, substantiiv]
(praelisand:) plaadil spiraalikujuliste paladena küpsetatud kartulipüree

düü
[nimisõna, substantiiv]
soojärvedes tekkiv pruunikasmust sete, mis koosneb valdavalt taimejäänustest

düüker
[nimisõna, substantiiv]
1. vee- või gaasijuhtme kõverdatud osa, mis läheb teise juhtme, jõe või muu takistuse alt läbi

2. teise juhtme alt läbiminev vee- v gaasijuhtme kõverdatud osa

düün
[nimisõna, substantiiv]
tuule toimel moodustunud liivakuhjatis tuiskliivaaladel (nt kõrbes, rannikul)

düün
[nimisõna, substantiiv]
1. jõu mõõtühik CGS-süsteemis

2. jõuühik

düüs
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasi-, auru- või vedelikutorustiku otsmine kitsenev osa, mida kasutataksevedeliku- või gaasivoo juhtimiseks ja kiirendamiseks

2. kaliibritud ava

dyn
1. jõu mõõtühik CGS-süsteemis

2. jõuühik

e
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

e
1. seob üht ja sama mõistet tähistavaid või sama tähendust selgitavaid sõnu

2. seob sõnu või väljendeid, millel on sama tähendus

e
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikalise helirea kolmas alusheli

2. kolmanda alusheli silpnimetus

e
1. elektroonikaseadme (nt arvuti, nutitelefon) või elektronseadise (nt mikrokiip, transistor) kasutamisel põhinev

2. elektrit ja väga väikseid elektriga töötavaid osi kasutav

3. selliste seadmete vahendusel töötav või toimuv

e-ajakiri
arvutivõrgu kaudu levitatav ja loetav ajakiri, elektrooniline ajakiri

eakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi samas vanuses või vanusejärgus inimene

eakas
[omadussõna, adjektiiv]
kaua elanud, pika eaga

eakohane
[omadussõna, adjektiiv]
teatavale eale sobiv, vastuvõetav või kohane

eakohatu
[omadussõna, adjektiiv]
teatavale eale sobimatu või mitteomane

eal
[määrsõna, adverb]
mitte mingil ajal, korral või juhul

ealdasa
[määrsõna, adverb]
vanuse, ea poolest

eales
[määrsõna, adverb]
mitte mingil ajal, korral või juhul

ealeski
[määrsõna, adverb]
mitte mingil ajal, korral või juhul

ealine
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatavas vanuses esinev või toimuv, teatava eaga seotud

2. vanuseline

eapiir
[nimisõna, substantiiv]
teatud piiriks olev eluaastate arv, vanuse alam- või ülempiir

e-arve
elektrooniline arve

eastama
[tegusõna, verb]
alaealisele täisealise õigusi andma

eatu
[omadussõna, adjektiiv]
ebamäärases, raskesti määratavas eas olev

eau-de-vie
[nimisõna, substantiiv]
Prantsusmaal, Saksamaal ja mujal Kesk-Euroopas toodetav värvitu puuvilja- või marjabrändi, kange alkohoolne jook

eavahe
[nimisõna, substantiiv]
erinevus vanuses

eba
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest sobimatu, kohatu, mitte hea, meeldiv ega õige

2. tobe, nõme

eba
osutab hrl järelosaga väljendatud mõiste vastandit

ebaadekvaatne
[omadussõna, adjektiiv]
millelegi täiesti mittevastav, millegi suhtes ebatäpne, vale

ebaakaatsia
[nimisõna, substantiiv]
rippuvais kobarais asetsevate valgete, roosade või lillade õitega Põhja- ja Kesk-Ameerikast pärinev puu või põõsas

ebaasjalik
[omadussõna, adjektiiv]
asja sisuga mitte seotud, asja mitte edasi viiv

ebaaus
[omadussõna, adjektiiv]
1. pettust kasutav, tõest ja õiglusest mittejuhinduv

2. lepetest ja lubadustest mitte kinnipidav

3. kui inimene on ebaaus, siis ta ei räägi tõtt ja ta petab

ebademokraatlik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei toetu poliitilisele rahvavõimule ja kodanikuvabadustele, ei rajane demokraatial, ei ole sellele omane

ebadiskreetne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebasobivalt avameelne

2. ebaviisakas, taktitu

3. taktitu

ebaedu
[nimisõna, substantiiv]
millegi luhtumine, edu puudumine

ebaedukalt
[määrsõna, adverb]
ilma soovitud tulemust saavutamata

ebaedukas
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes või mis ei saavuta edu ega tunnustust või mille puhul ei saada häid tulemusi

ebaeetiline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole kooskõlas õiglus- ja moraalinormidega, hea ja õige käitumisega

ebaefektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
mittetõhus, vajalike tulemusteni jõudmise poolest kehv

ebaeluline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole tegeliku eluga kooskõlas

ebaesteetiline
[omadussõna, adjektiiv]
kole (vaadata), kellegi ilumeelt riivav

ebafookus
[nimisõna, substantiiv]
nõgusläätse või kumerpeeglit iseloomustav punkt, milles paralleelsed kiired on hajunud ja lõikuvad kiirte pikendused

ebahaige
[nimisõna, substantiiv]
haiget teesklev või end haigena kujutlev isik

ebahaigus
[nimisõna, substantiiv]
kujutletav või enesele sisendatud haigus

ebaharilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavalisest, harjumuspärasest erinev, millegi poolest isesugune või erakordne

2. selline, mida näeb või juhtub harva, mitte harilik ega laialt levinud

3. tavalisest, harjumuspärasest erinev

ebahumaanne
[omadussõna, adjektiiv]
inimväärikust mitteaustav, julm ja metsik

ebahuvitav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis tähelepanu ei köida, on igav või üksluine

ebahügieeniline
[omadussõna, adjektiiv]
mustusega koos, puhastamata, sellisena tervist kahjustav

ebainimlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimesele mitteomane või mitteloomupärane

2. inimese normaalseid võimeid ületav, hrl väga suur või tugev

ebainimlikkus
[nimisõna, substantiiv]
inimesele mitteomane või mitteloomupärane olek

ebaintelligentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõistust, arutlust eirav

2. (keerulisteks olukordadeks) ebapiisavate, viletsate teadmistega

ebaisikuline
[omadussõna, adjektiiv]
konkreetse isikuga sidumata või isiku kujuta, isikustamata

ebajahukaste
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti leviv taimede seenhaigus, mille puhul lehtede alaküljed kattuvad kirmega ja lehepinnale ilmuvad laigud

ebajalg
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvausus olend (inimese hing, paha vaim või tehtud olevus), kes tuulekeerisena viib põldudelt vilja vms, toob haigust ja teeb muud halba

ebajasmiin
[nimisõna, substantiiv]
lõhnavate valgete õitega ilupõõsas

ebajumal
[nimisõna, substantiiv]
paganlik jumal (ristiusu vm monoteistliku usundi seisukohalt)

ebajumalakuju
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu või muu monoteistliku usundi seisukohalt võttes paganlikku jumalat kujutav skulptuur või nikerdis

ebajumalakummardamine
[nimisõna, substantiiv]
paganus, paganausk

ebajumalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. paganliku jumala teenimine

2. jumalavastane nähtus või tegevus

ebajärjekindel
[omadussõna, adjektiiv]
kõikuv ja sihipäratu, heitlikult tegutsev või toimiv

ebak
[nimisõna, substantiiv]
taime- või loomaliigi tavakujust tugevasti hälbiv vorm

ebakaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholijoobes, alkoholi tarvitanud olekus

2. selline, kes on joonud nii palju alkoholi, et ei suuda enam selgelt mõelda või rääkida

ebakindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis võib muutuda, mis ei püsi

2. juhuslikumat laadi, kord nii, kord naa

ebakindlus
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, kus ei tea, mis tuleb või kas miski püsib, hrl hirmu, ärevust tekitav, ebakindel olek

2. seisund, kus ei tea, mis tuleb või kas miski püsib

ebaklapp
[nimisõna, substantiiv]
ebakõla, sobimatus

ebakohane
[omadussõna, adjektiiv]
teatud olukorras sobimatu, asjasse mittepuutuv või ebasünnis

ebakoht
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, mis ei võimalda millelgi olla veatu või täiuslik

ebakompetentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit ala, küsimust, üksikasja vms mitte tundev

2. seda ilmutav või väljendav

ebakompetentsus
[nimisõna, substantiiv]
asjatundmatus mingil alal, mingis küsimuses või üksikasjas

ebakonkreetne
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti, sõnastuse kohta:) ähmane, raskesti arusaadav, täpselt piiritlemata

ebakonventsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
tavapärasest, kombekohasest erinev

ebakorrapära
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus miski toimub või paikneb ilma kindla korrata, hälbides tavapärasest või soovitust

ebakorrapärane
[omadussõna, adjektiiv]
väliskujult, ehituselt, asetuselt ilma kindla korrata (nt ebasümmeetriline)

ebakorrapärasus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus miski toimub või paikneb ilma kindla korrata, hälbides tavapärasest või soovitust

ebakorrektne
[omadussõna, adjektiiv]
teostuselt ebatäpne, mingeid nõudeid, juhiseid mitte järgiv

ebakorrektsus
[nimisõna, substantiiv]
ebakorrektne element milleski (nt tekstis, käitumises)

ebakrooton
[nimisõna, substantiiv]
troopilisest Kagu-Aasiast ja Austraaliast pärit põõsas või puu, Eestis värvirõõmsate kirjude lehtedega toataim

ebakrupp
[nimisõna, substantiiv]
lastel esinev viiruslik tugeva tursega limaskestapõletik häälepaelte ja kõripealise piirkonnas, millega kaasnevad hingamisraskused ning kraaksuv köha

ebakujutis
[nimisõna, substantiiv]
näiline kujutis, mis tekib, kui eseme igast punktist lähtunud kiired jäävad pärast optilise seadmega mõjustamist hajuvaks

ebakuu
[nimisõna, substantiiv]
halonähtusena Kuu kõrval paistev valkjas kettakujuline kujutis

ebakvaliteetne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei vasta nõuetele, halva kvaliteediga

ebakõla
[nimisõna, substantiiv]
teatav vastuolu, häiriv asjaolu inimsuhetes, ühiskonnas vm

ebakõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) kõla poolest kokkusobimatu või helidelt terav, mis hrl nõuab lahendust ehk konsonantsi

ebakõlbeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole kooskõlas õiglus- ja moraalinormidega, hea ja õige käitumisega

ebaküdoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. teravate okaste ja õuna meenutavate viljadega madal ilupõõsas

2. lehtpõõsas

ebaküpress
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika ja Ida-Aasia igihaljas okaspuu, Eestis ilutaim

ebaküps
[omadussõna, adjektiiv]
1. arengus väljakujunemata

2. välja kujunemata

ebalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika ja Kariibi maade ja voodoo uskumuses nõiaväel elustatud laip

2. nõiaväel elustatud laip

ebalema
[tegusõna, verb]
1. kahevahel olema, mitme otsustuse vahel kõikuma, mitte teadma, kuidas toimida või mida teha

2. lõpliku otsustamisega viivitama

ebalemisi
[määrsõna, adverb]
ebaledes, kõhklevalt, kahevahel olles

ebalevalt
[määrsõna, adverb]
ebaledes, kõhklevalt, kahevahel olles

ebaliiges
[nimisõna, substantiiv]
luumurru tüsistus, mille korral murruotsad ei ole kokku kasvanud, vaid liiguvad teineteise suhtes liigesetaoliselt

ebalojaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. seaduslikkuse piiridest välja kalduv, riigile mitte truu

2. kellegi või millegi muu suhtes kõikuv ja ebausaldusväärne

ebaloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
loogilisele mõtlemisele vastukäiv

ebaloogilisus
[nimisõna, substantiiv]
ebaloogiline element milleski

ebaloomulik
[omadussõna, adjektiiv]
kunstlik, mitte loodusest seatud või sündides kaasa saadud

ebaloomulikkus
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi kunstlik või võlts olek, kõrvalekaldumine loomulikust olemisest

ebalus
[nimisõna, substantiiv]
ebakindlus, kõhklus, ebamäärane kahtlemine

ebamaine
[omadussõna, adjektiiv]
üleloomulik, nagu mingisse teise maailma kuuluv, unenäoliselt ebatavaline

ebamajanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. raha ülemäära kulutav või raiskav

2. kokkuhoidu mittevõimaldav

ebamajanduslikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. raha ülemäära kulutav või raiskav tegutsemisviis

2. võimetus kokku hoida või otstarbekalt kulutada

ebameeldiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei meeldi

2. selline, mis ei meeldi, halb

ebameeldivus
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis ei meeldi, ebameeldiv sündmus, asjaolu vms

ebamehelik
[omadussõna, adjektiiv]
mehele mitteomane või sobimatu

ebamoraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. üldiselt kehtivaid väärtusi, põhimõtteid eirav

2. moraalinorme mitte järgiv, ebaeetiliselt käituv või tegutsev

ebamoraalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. üldiselt kehtivate väärtuste, põhimõtete eiramine

2. moraalinormide mittejärgimine, ebaeetiline käitumine või tegutsemine

ebamugav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kehaliste aistingutega seoses:) häiriv, halba enesetunnet põhjustav

2. selline, et ei ole keha jaoks hea (peal istuda, lamada või seljas kanda)

ebamugavus
[nimisõna, substantiiv]
1. häiriv, halba enesetunnet põhjustav asjaolu

2. selle põhjustatud tunne

ebamugavustunne
[nimisõna, substantiiv]
1. ebameeldiv tunne nt piinlikus või ebameeldivas olukorras

2. füüsiliselt ebameeldiv tunne

ebamusikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ilma muusikaandeta, kehvade muusikaliste eeldustega

ebamõistlik
[omadussõna, adjektiiv]
läbi mõtlemata või põhjendamata, asjaolusid arvestades ebanormaalne (nt ülemäära palju raha kulutav)

ebamõrsja
[nimisõna, substantiiv]
eesti pulmakommetes isik, keda pakuti peigmehele mõrsja asemel

ebamäärane
[omadussõna, adjektiiv]
ilma kindlate piirjoonteta või piirideta, ilma kindla kujuta

ebanormaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavapärasest, harjunud normist kõrvale kalduv

2. ebaloomulik, selline, nagu ei tohiks olla

ebaobjektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
üht poolt või üht asjaolu eelistav, kõike võrdselt mitte kaaluv

ebaoluline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei ole tähtis või tingimata vajalik

2. (inimese kohta:) positsioonita, mõjuvõimuta

3. mitte tähtis

4. mitte vajalik

ebaotstarbekalt
[määrsõna, adverb]
1. nii, et see ei vasta teatud otstarbele, vajadusele

2. põhjendamatult, mõttetult või ebamõistlikult

ebaotstarbekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (eesmärgi saavutamise seisukohalt) põhjendamata, mõttetu või ebamõistlik

2. ilma otstarbeta

ebaotstarbekus
[nimisõna, substantiiv]
1. otstarbe, vajaduse puudumine

2. mõttetus

ebaperemehelik
[omadussõna, adjektiiv]
pillav ja ebaotstarbekas, omandisse hooletult suhtuv

ebaperemehelikkus
[nimisõna, substantiiv]
pillav ja ebaotstarbekas tegutsemisviis, hooletu suhtumine omandisse

ebapiisav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, et midagi jääb puudu

ebapopulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida ei hinnata

ebapraktiline
[omadussõna, adjektiiv]
tarvitamise seisukohast ebamugav või sobimatu

ebaproduktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
vähe või üldse mitte häid, rohkeid tulemusi andev

ebaproportsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
vastavuses mitteolev, ilma õige vahekorrata või sobivate suurussuheteta

ebapuhas
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte puhas, kasimata, mustust või prügi täis

2. mitte puhas

3. mingi ainega koos

ebapädev
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit ala, küsimust, üksikasja vms mitte tundev

2. seda ilmutav või väljendav

ebapädevus
[nimisõna, substantiiv]
asjatundmatus mingil alal, mingis küsimuses või üksikasjas

ebapäike
[nimisõna, substantiiv]
halonähtusena Kuu või Päikese kõrval paistev valkjas kettakujuline kujutis, mis tekib ühel või mõlemal pool Päikest jääkristallide tippudes murdunud valguskiirte tõttu, optiline helendav atmosfäärinähtus

ebapärlikarp
[nimisõna, substantiiv]
neerukujuline jõekarp, Eestis kaitsealune liik

ebapüsiv
[omadussõna, adjektiiv]
pidevalt muutuv ja vahelduv, mitte ühesuguses olekus

ebarahuldav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millega ei saa rahul olla, millegi poolest halb

ebaratsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ebaotstarbekas, põhjendamata

ebaravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimeetodid, -võtted ja -vahendid, mis ei kuulu tõenduspõhise meditsiini valdkonda (nt vastavad tooted ja teenused, mida reklaamitakse sotsiaalmeedia kogukondades)

ebard
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslike väärarenditega, hrl eemaletõukava või ehmatava välimusega olend

ebardlik
[omadussõna, adjektiiv]
moondunud või moonutatud, ebanormaalselt kole või hirmutav

ebareaalne
[omadussõna, adjektiiv]
olukorda, tegelikkust arvestades teostamatu, saavutamatu vms

ebarealistlik
[omadussõna, adjektiiv]
tegelikkust ja selle võimalusi mitte arvestav

ebareeglipärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. vahelduvalt, juhuslikult toimuv või esinev, (üld)reeglile mitte vastav

2. kindlat, püsivat korda mitte järgiv

3. üldreeglile mitte vastav

ebaregulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vahelduvalt, juhuslikult toimuv või esinev, (üld)reeglile mitte vastav

2. kindlat, püsivat korda mitte järgiv

3. üldreeglile mitte vastav

ebaroie
[nimisõna, substantiiv]
inimesel rinnakuga ühendumata 8.–12. roie

ebaröövik
[nimisõna, substantiiv]
kiletiivaliste jt putukate ussitaoline vastne, kellel on pea, kolm paari rindmikujalgu ja üks paar või rohkem kui viis paari tagakehajalgu

ebarütmiline
[omadussõna, adjektiiv]
ebaühtlaselt kulgev või toimuv, korrapärase rütmita

ebasanitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on tervisele kahjulik, ebahügieeniline ning mis võib seetõttu põhjustada haigestumist

ebasarikas
[nimisõna, substantiiv]
tipmisest õiest allpool arenevate õisi kandvate ning omakorda hargnevate külgharudega õisik

ebaseaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. seadusega vastuolus olev, ametlikult keelatud, mittetunnustatud või määramata

2. selline, mis ei ole seadusega lubatud

ebaseaduslikult
[määrsõna, adverb]
kehtiva seadusega vastuolus olevalt, ametlikult keelatud või tunnustamata viisil

ebaselge
[omadussõna, adjektiiv]
1. raskesti arusaadav, mitte selge, ebamäärane

2. selline, mis ei ole selge või millest on raske aru saada

ebasiiras
[omadussõna, adjektiiv]
1. teesklev või teeseldud, ebaaus, mitte puhtsüdamlik

2. silmakirjalik

ebasobiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. millekski mitte (hästi) kõlbav, mingitele tingimustele mittevastav

2. selline, mis ei sobi millekski või mis ei vasta mingitele tingimustele

ebasoliidne
[omadussõna, adjektiiv]
teatavas olukorras mitte sobiv või kohane, hrl hoolimatu või lohakas

ebasoodne
[omadussõna, adjektiiv]
millegi jaoks või kellelegi kehvavõitu või kasutu, mitte sobiv

ebasoodus
[omadussõna, adjektiiv]
millegi jaoks või kellelegi kehvavõitu või kasutu, mitte sobiv

ebasoosing
[nimisõna, substantiiv]
kellegi heatahtliku toetuse või poolehoiu puudumine (hrl millegi saavutamiseks)

ebasoovitatav
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl nõuande, õpetusega ühenduses:) selline, mida ei taheta, et keegi (teine) teeb, selline, mida kellelgi ei soovitata teha

ebasoovitav
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte oodatud, tahetud, seetõttu mitte hea ega meeldiv

2. mitte tahetud

ebasportlik
[omadussõna, adjektiiv]
spordi seisukohast, sportlasele sobimatu või lubamatu

ebastabiilne
[omadussõna, adjektiiv]
pidevalt muutuv ja vahelduv, mitte ühesuguses olekus

ebastama
[tegusõna, verb]
1. midagi petmise eesmärgil ehtsa pähe pakkuma, seda järele või ümber tegema

2. meelega valesti kajastama

3. midagi kopeerima või järele tegema selleks, et teisi inimesi petta

ebastandardne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei vasta kindlatele ühtsetele kvaliteedi-, taseme- vm nõuetele, mingile standardile

ebasuhe
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteemi, terviku osade omavahelise suhte, mõõdulise kooskõla puudumine

2. vastavuses mitteolemine

3. mittevõrdelisus

ebasõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
olekult lahkusetu, kellegi suhtes vaenulik, tõrjuv või kahtlustav

ebasõbralikkus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi suhtes vaenulik, tõrjuv või kahtlustav olek

ebasümmeetria
[nimisõna, substantiiv]
millegi ebakorrapärane ehitus, olek, kus vastamisis asetsevad osad või pooled ei ole ühetaolised või võrdsed, sümmeetria puudumine

ebasümmeetriline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille vastamisi asetsevad osad või pooled ei ole ühetaolised, võrdsed vms

ebasümpaatia
[nimisõna, substantiiv]
meeldimuse, sümpaatia puudumine, (kerge) vastumeelsus

ebasümpaatne
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, millegi olemuse kohta:) kelleski vastumeelsust äratav, mingil põhjusel (üsna) ebameeldiv

ebasündsalt
[määrsõna, adverb]
heale toonile mittevastavalt, moraalselt vm mõttes sobimatult

ebasünnis
[omadussõna, adjektiiv]
1. heale toonile mittevastav, moraalselt vm mõttes sobimatu

2. sündsusetu, ebasünnis

ebatasane
[omadussõna, adjektiiv]
mittesile, konarlik, künklik

ebatasasus
[nimisõna, substantiiv]
ebatasane või konarlik koht

ebatavaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavalisest, harjumuspärasest erinev, millegi poolest isesugune või erakordne

2. selline, mida näeb või juhtub harva, mitte harilik ega laialt levinud

3. tavalisest, harjumuspärasest erinev

ebateadlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes esineb teadlasena, kuid kellel pole tegelikult teadusega mingit pistmist

ebateadlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (millegi suhtes) ilma teadmis(t)eta, informeerimata, asjatundmatu

2. harimatu

ebateadus
[nimisõna, substantiiv]
teooria ja meetodid, mida esitatakse teaduslikuna, kuid mis tegelikult teaduse alla ei kuulu, mittetõeline teadus

ebateaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
mitte teaduslikult läbiviidav, teaduslikult mitte tõestatav

ebaterav
[omadussõna, adjektiiv]
hägune või udune, mitte selgesti eristuvate kujutistega

ebaterve
[omadussõna, adjektiiv]
loomulikust, normaalsest kõrvalekalduv, rikutud

ebatervislik
[omadussõna, adjektiiv]
tervisele kahjulik

ebatervislikult
[määrsõna, adverb]
tervisele kahjulikult, tervist kulutades ja nõrgendades

ebatootlik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei anna toodangut, ilma tootlikkuseta

ebatruu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes pole truu, truudust rikkuv (hrl abielu- ja armastussuhetes)

2. mitte truu

ebatsensuurne
[omadussõna, adjektiiv]
avalikult väljaütlemiseks sündsusetu

ebatsuuga
[nimisõna, substantiiv]
kuusega sarnanev okaspuu, Eestis hrl pargipuu

ebatuletael
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuudel kasvav pruun seen, mis tekitab valgemädanikku

ebatõde
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on tõega (osaliselt) vastuolus, see, mis pole (päris) õige

ebatõeline
[omadussõna, adjektiiv]
väljamõeldud või näiline, päriselt mitte olemasolev, tegelikkusele mittevastav

ebatõenäoline
[omadussõna, adjektiiv]
arvatavasti mitte toimuv või teoks saav, vähe tõenäoline

ebatõhus
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei anna (toimelt, mõjult) soovitud, häid või vajalikke tulemusi

ebatäielik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei vasta täismahule, kus midagi jääb puudu või ei lähe lõpuni

ebatäiuslik
[omadussõna, adjektiiv]
teatavate vigadega ja ebakõladega, selline, mis ei vasta kõigekülgsetele nõudmistele

ebatäiuslikkus
[nimisõna, substantiiv]
teatavate vigadega ja ebakõladega olek, kõigekülgsetele nõudmistele mittevastavus

ebatäpne
[omadussõna, adjektiiv]
(mõningate) vigadega, selline, mis ei vasta tegelikkusele, eeskujule vm etteantule

ebatäpsus
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus miski täielikult ei vasta soovitule, nõutule, õigele vms

2. seda põhjustav asjaolu

ebatüüpiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavalisest, tavapärasest erinev

2. tavapärasest erinev

ebausaldusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida ei saa usaldada, usaldust mitte vääriv

ebausk
[nimisõna, substantiiv]
traditsioonilised uskumused ja nendega seotud maagilised toimingud halbade ennete tõrjumiseks, nt veendumus, et 13. kuupäeva reede toob õnnetust või peegli purunemine kui õnnetu armastuse enne

ebausklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitmesuguseid üleloomulikke jõude ja endeid uskuv

2. ebausul põhinev

ebausukomme
[nimisõna, substantiiv]
ebausuga seotud komme

ebausutav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa, pole alust uskuda, ebatõenäoline, ebaloogiline, mitte tõepärane vms

ebavajalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida pole vaja, millest pole kasu

2. selline, millel pole tulemust, mis on tagajärjetu

ebavars
[nimisõna, substantiiv]
taime osa, mis meenutab püstist maapealset vart koos lehtedega, kuid mis koosneb kokku pakitud, üksteist katvatest lehtedest (nt banaanil, porrulaugul)

ebaveenev
[omadussõna, adjektiiv]
mitte uskuma panev, kahtlase väärtusega

ebaviisakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. viisakusnõudeid mittearvestav, häid kombeid eirav

2. halbade kommetega, hea käitumise tavasid mitte järgiv

ebaviisakus
[nimisõna, substantiiv]
hea käitumise tavadega sobimatu, kedagi solvav või alandav väljend või tegu

ebavili
[nimisõna, substantiiv]
vili, mille moodustumisel osalevad peale sigimiku ka muud emakaga liitunud õie osad (õiepõhi, õiekate vm)

ebavõrdne
[omadussõna, adjektiiv]
seisundi, õiguste, võimaluste vms poolest erinev, mitte samaväärne

ebavõrdsus
[nimisõna, substantiiv]
seisundi, õiguste, võimaluste vms poolest erinev, mitte samaväärne olek

ebaväärikas
[omadussõna, adjektiiv]
(ühiskonnas, üldiselt) mitte kuigi kõrgelt hinnatav, hrl kedagi solvav või alandav

ebaõige
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõele, tegelikkusele, tõsiasjadele mitte vastav

2. midagi mitte õigesti osutav või väljendav

3. selline, mis ei vasta tegelikkusele või sisaldab vigu

ebaõigesti
[määrsõna, adverb]
valel moel, mitte õigesti

ebaõiglane
[omadussõna, adjektiiv]
1. võrdselt või õigel viisil mitte kohtlev, ülekohut tegev, mitte ära või välja teenitud

2. selline, kes ei kohtle inimesi võrdselt, ausalt või õigel viisil

3. selline, mida sa pole ära teeninud

ebaõiglus
[nimisõna, substantiiv]
õigustuseta, teenimatult tekkinud, ebaõiglane olukord või tegu

ebaõnn
[nimisõna, substantiiv]
millegi luhtumine, edu puudumine

ebaõnnejada
[nimisõna, substantiiv]
mitu järjestikust ebaõnnestumist

ebaõnnestuma
[tegusõna, verb]
1. (toimingu, ettevõtmise vms kohta:) mittetulemuslikuks osutuma, minema nii, nagu polnud plaanitud

2. kui miski ebaõnnestub, siis see läheb halvasti, mitte nii, nagu sa lootsid või plaanisid

ebaõnnestumine
[nimisõna, substantiiv]
millegi luhtumine, edu puudumine

ebaõnnestunud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on läinud halvasti, millega ei saa rahule jääda

ebaõnnesõdur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel (spordis) alati halvasti kipub minema, kes kogeb pidevat ebaõnne

ebaökonoomne
[omadussõna, adjektiiv]
mittekokkuhoidlik, säästu mittevõimaldav

ebaühtlane
[omadussõna, adjektiiv]
muutuval, eri viisil toimuv, (omadustelt) võrdlemisi erisugune

ebe
[nimisõna, substantiiv]
1. lendlevalt kerge ja väike aineosake

2. kerge kübe, ebe, helves

3. hulgana

ebel
[omadussõna, adjektiiv]
kerglane, koketeeriv

ebemeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebemetest koosnev

2. ebemetega kaetud

eblakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (olemuselt, olekult) kerglane, peenutsev

2. edev, edvistav

3. kergemeelne, edvistav

4. eputav

ebola
[nimisõna, substantiiv]
kõrge palaviku ja sisemiste verejooksudega kulgev raske haigus, mida põhjustab Aafrikas esinev Ebola viirus

ebolaviirus
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas esinev ohtlik viirus, mis põhjustab suure suremusega haigust ebolat

eboniit
[nimisõna, substantiiv]
1. kautšuki vulkaniseerimisel saadav kõva must aine, mida kasutatakse nt elektrotehnikas isoleermaterjalina ja tarbeesemete valmistamisel

2. kautšuki vulkaniseerimisel saadav kõva must aine

ecstasy
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalselt ja emotsionaalselt avatud tunnet tekitav ergutava toimega sünteetiline uimasti (hrl tablettidena)

edafon
[nimisõna, substantiiv]
mullas elavate organismide ja mikroorganismide kogum

edasi
[määrsõna, adverb]
1. enda ees olevas suunas

2. liikumise pärisuunas

3. liikumisega samas suunas

edasiandepealdis
[nimisõna, substantiiv]
allkirjastatud pealdis käibedokumendil (nt tšekil, obligatsioonil) omandiõiguse üleandmise tähistamiseks

edasiarendamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi edasine täiendamine, täiustamine, paremaks tegemine

edasiarendus
[nimisõna, substantiiv]
1. toote, tegevuse vm täiendamine, täiustamine, paremaks tegemine

2. selle tulemus (nt teenus, rakendus)

edasijõudmatus
[nimisõna, substantiiv]
mahajäämus õpitulemustes, toimetulematus õpingutes

edasijõudnu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on edasi jõudnud, mitte enam algaja

edasikaebamine
[nimisõna, substantiiv]
pöördumine edasikaebusega kõrgema astme kohtu poole madalama astme kohtu otsusega mitterahulolemise korral

edasikaebus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema astme kohtule esitatud kaebus madalama astme kohtu otsusega mitterahulolemise korral

edasikaeve
[nimisõna, substantiiv]
isiku pöördumine kohtu teise astme poole kohtumenetluse alustamiseks pärast selle läbimist kohtu esimesel astmel

edasikindlustus
[nimisõna, substantiiv]
tehing, millega teine kindlustaja võtab üle kindlustusseltsi ja tema kliendi vahel sõlmitud kindlustuslepingust tulenevad kindlustusriskid

edasikäik
[nimisõna, substantiiv]
(mootorsõidukitel:) edaspidi sõiduks kasutatav käik

edasiliikumine
[nimisõna, substantiiv]
ettepoole või pärisuunas liikumine

edasilüke
[nimisõna, substantiiv]
hilisemale ajale, mingile tulevale ajahetkele nihutamine

edasilükkamatu
[omadussõna, adjektiiv]
kiiresti lahendamist või otsustamist vajav, pakiline

edasilükkamatult
[määrsõna, adverb]
nii ruttu kui võimalik, võimalikult selsamal hetkel

edasilükkamine
[nimisõna, substantiiv]
hilisemale ajale, mingile tulevale ajahetkele nihutamine

edasiminek
[nimisõna, substantiiv]
edenemine, edusamm(ud), progress

edasimüüja
[nimisõna, substantiiv]
hrl ametlikult volitatud ettevõte või isik, kes tegeleb mingi kauba turustamisega ning selle vahendamisega eri hulgi- või jaemüüjatele

edasimüük
[nimisõna, substantiiv]
ostetud kauba müük järgmisele ostjale (kaupa vahepeal töötlemata või kasutamata)

edasine
[omadussõna, adjektiiv]
1. millelegi järgnev või järgnenud, tulevikus toimuv

2. järgnev, edaspidi toimuv

edasipääs
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) järgmisele tasemele, uuele võistlusele, paremate sekka jõudmine

edasipüüdlik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kellel on tahet töös, õpingutes või mujal edasi jõuda, midagi saavutada

edasipüüdlikkus
[nimisõna, substantiiv]
tahe midagi saavutada, püüd õpingutes või mujal edasi jõuda

edasirida
[nimisõna, substantiiv]
heegeldamisel või varrastega edasi-tagasi kudumisel rida, mis jääb koe pealmisse poolde

edasiside
[nimisõna, substantiiv]
edasiviiv tagasiside, soovitused, mis võimaldavad tegijal oma sooritust tõhustada

edasi-tagasi
[määrsõna, adverb]
1. vaheldumisi kord ühes, kord vastupidises suunas

2. mingisse paika ja sealt lähtekohta tagasi

3. alguses ühes, siis vastupidises suunas (mitu korda järjest)

4. kord ühes, kord teises suunas

edasi-tagasipilet
[nimisõna, substantiiv]
sõidupilet sihtkohta ja sealt tagasi lähtekohta

edasi-tagasireis
[nimisõna, substantiiv]
reis sihtpunkti ja tagasi (hrl kindlal liinil)

edasitung
[nimisõna, substantiiv]
lahingute, võitluse vm raskustega seotud edasiliikumine

edasitungimine
[nimisõna, substantiiv]
lahingute, võitluse vm raskustega seotud edasiliikumine

edasiviide
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas, tekstiuurimisel:) viide tekstis hiljem esinevale infole

edasiviija
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse jätkaja ja arendaja

edasiviiv
[omadussõna, adjektiiv]
uut ja edukat toetav, uuele arengutasemele viiv

edasivolitus
[nimisõna, substantiiv]
õiguse või kohustuse edasiandmine volitatud isikule

edaspidi
[määrsõna, adverb]
1. tulevikus, hiljem (tulevikus)

2. tulevikus, hiljem

edaspidine
[omadussõna, adjektiiv]
1. millelegi järgnev või järgnenud, tulevikus toimuv

2. järgnev, edaspidi toimuv

edastama
[tegusõna, verb]
1. infot, teadet kellelegi edasi andma (sageli infokanalite kaudu)

2. kui keegi edastab mingit informatsiooni, siis ta annab selle kellelegi edasi

3. edasi toimetama

edastamine
[nimisõna, substantiiv]
info, teate edasi andmine (sageli infokanalite kaudu)

edastus
[nimisõna, substantiiv]
signaali, andmete vm info edasiandmine eri infokanalite kaudu

ede
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordis:) nõrgematele, vähem kogenud võistlejatele antav soodustus (nt jooksudes edumaa, pallimängudes punktid)

2. edumaa

edel
[nimisõna, substantiiv]
lõuna ja lääne vaheline ilmakaar

edelarannik
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm territooriumi edelaosas asuv mereäärne ala

edelatuul
[nimisõna, substantiiv]
edelasuunast puhuv tuul

e-demokraatia
[nimisõna, substantiiv]
demokraatlike protsesside täiustamine interneti ja muude elektrooniliste kommunikatsioonivahendite abil

edemus
[nimisõna, substantiiv]
1. parem-olek, edumaa kellegagi või millegagi võrreldes

2. paremus, eelis, üleolek

edendaja
[nimisõna, substantiiv]
arendaja, edasiviija

edendama
[tegusõna, verb]
1. mingit valdkonda, teatavaid tegevusi ja oskusi (vähehaaval) paremaks, täiuslikumaks muutma, midagi edasi viima või soodustama

2. paremaks tegema, kõrgemale tasemele viima

edendus
[nimisõna, substantiiv]
millegi (või kellegi) pidev täiendamine või täiustamine

edenema
[tegusõna, verb]
1. ladusalt toimuma, hästi sujuma

2. kui miski edeneb, siis see läheb nii, nagu soovitud

3. laabuma, sujuma

edestama
[tegusõna, verb]
(kellestki või millestki) ette jõudma või ees olema, paremaid tulemusi saavutama

edetabel
[nimisõna, substantiiv]
1. paremusjärjestuse tabel

2. tabel, kus teatud inimesed või asjad on üksteisega võrdluses järjekorda pandud, nii et paremad on eespool

3. popmuusikas

4. spordis

edev
[omadussõna, adjektiiv]
tähelepanu või imetlust äratada püüdev ja seda nautiv

edevalt
[määrsõna, adverb]
tähelepanu või imetlust äratada püüdes, millegagi uhkeldades

edevus
[nimisõna, substantiiv]
välimuses, käitumises vm kajastuv soov äratada tähelepanu ja imetlust

ediakaara
[nimisõna, substantiiv]
proterosoikumi ehk agueooni lõpus, vahetult enne kambriumi ajastut eristatav ajavahemik ja ladestu

edikt
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse valitseja käskkiri või määrus

editsioon
[nimisõna, substantiiv]
raamatu(na) väljaandmine või väljaanne

edu
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kui miski õnnestub, hästi läheb või edeneb, hrl soovitud, loodetud tulemuste poolest

2. sellega kaasnev menu, tunnustus

3. see, kui miski õnnestub, hästi läheb või edeneb

4. sellega kaasnev tunnustus

eduelamus
[nimisõna, substantiiv]
õnnestumisest, edukast tegevusest saadud hea tunne

eduerakond
[nimisõna, substantiiv]
1. aastatel 1905–1917 tegutsenud liberaalne partei Eesti Rahvameelne Eduerakond

2. Eesti Rahvameelne Eduerakond

edukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tulemuslikult tegutsev, häid tulemusi andev või andnud

2. tunnustust omav

3. heade tulemustega, häid tulemusi saavutav

edukultus
[nimisõna, substantiiv]
edukuse liialdatud austamine

edukus
[nimisõna, substantiiv]
tegutsemise või toimimise tulemuslikkus, edukas-olemine

edukäik
[nimisõna, substantiiv]
millegi edenemine, edukas kulg

eduline
[omadussõna, adjektiiv]
edumeelne, progressiivne

edulootus
[nimisõna, substantiiv]
lootus või tõenäosus saavutada parimaid tulemusi (hrl võistlustel)

edulugu
[nimisõna, substantiiv]
hästi õnnestunud, (järkestikused) edukad ettevõtmised, sündmused vms, mis on aidanud kellelgi edu või kuulsust saavutada

edumaa
[nimisõna, substantiiv]
1. parem-olek kellegagi või millegagi võrreldes

2. seda näitav punktisumma, aeg, vahemaa vm näitaja

3. seda osutav seik, omadus vms

edumeelne
[omadussõna, adjektiiv]
uut, uuenduslikku toetav, edasiviivale orienteeritud

edunumber
[nimisõna, substantiiv]
eduseisu tähistavad numbrilised näitajad (nt sportmängus)

edurivi
[nimisõna, substantiiv]
1. ründemängijate kogunimetus mitmes sportmängus (nt jalgpallis, jäähokis)

2. ründemängijad

edurivimees
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt ründeülesannetega võistleja mitmes sportmängus, nt jalgpallis, jäähokis

edurivimängija
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt ründeülesannetega võistleja mitmes sportmängus, nt jalgpallis, jäähokis

edus
[omadussõna, adjektiiv]
edukas, hästi edenev

edusamm
[nimisõna, substantiiv]
saavutus, kordaminek mingil alal, edenemine paremuse suunas

eduseis
[nimisõna, substantiiv]
hrl spordis saavutatud olukord, kus ollakse vastasest parem

eduskund
[nimisõna, substantiiv]
Soome Vabariigi parlament

edustama
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi nimel, eest või volitusel esinema või tegutsema

2. kellegi nimel või eest midagi tegema

edutama
[tegusõna, verb]
vastutusrikkamale tööle või kõrgemale ametikohale paigutama

edutamine
[nimisõna, substantiiv]
vastutusrikkamale tööle või kõrgemale ametikohale paigutamine

edutegur
[nimisõna, substantiiv]
edule viiv asjaolu, nähtus vms, edu toov tegur

edutu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes või mis ei saavuta edu ega tunnustust või mille puhul ei saada häid tulemusi

edutult
[määrsõna, adverb]
ilma soovitud tulemust saavutamata

edutus
[nimisõna, substantiiv]
(heade) tulemuste puudumine tegutsemises või toimimises, edutu-olemine

edutus
[nimisõna, substantiiv]
vastutusrikkamale tööle või kõrgemale ametikohale paigutamine

edvik
[nimisõna, substantiiv]
edev inimene

edvistaja
[nimisõna, substantiiv]
edev inimene

edvistama
[tegusõna, verb]
tähelepanu ja imetlust äratada püüdma (eriti välimuse või käitumisega)

edvistamine
[nimisõna, substantiiv]
püüdmine tähelepanu ja imetlust äratada (eriti välimuse või käitumisega)

edvistus
[nimisõna, substantiiv]
püüdmine tähelepanu ja imetlust äratada (eriti välimuse või käitumisega)

ee
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi viivitamisi või ebaledes venitatud kõnelemist

ee
läänemeresoome keel, mida kõneldakse peamiselt Eestis

eeben
[nimisõna, substantiiv]
mõnedest eebeniliikidest saadav tihe kõva, hrl must väärispuit

eebenipuit
[nimisõna, substantiiv]
mõnedest eebeniliikidest saadav tihe kõva, hrl must väärispuit

eebenipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasias, Aafrikas ja Ameerikas levinud taimeperekond, mille mõned liigid annavad hinnalist eebenipuitu, teised on väärtuslikud viljapuud

2. troopiline taimeperekond

eebenmust
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti must, väga tume, musta eebenipuu puidu värvi

eede
[nimisõna, substantiiv]
1. mõte, plaan või soovitus, mis esitatakse kaalumiseks, heakskiitmiseks, teostamiseks

2. (ametlik) soovitus või plaan, mille sa kellelegi esitad, et ta seda kaaluks

eedelveiss
[nimisõna, substantiiv]
Euraasia mäestikes kasvav pehmete valgeviltjate lehtede ja heledate õitegaga rohttaim, Eestis kiviktaimla ilutaim

eedress
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline aadress

eefa
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas ja Lõuna- ning Kesk-Aasias elutsev pruun mürkmadu

eefeu
[nimisõna, substantiiv]
1. tumeroheliste nahkjate lehtedega igihaljas ronitaim, Eestis ilutaim või jäänuk läänesaartel

2. ronitaim

eeh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab rahulolematust, käegalöömist, muret või venitatud kõnelemist

eel
[postpositsioon, tagasõna]
1. vahetult enne

2. aja kohta: vahetult enne

eel
(vahetult) enne käesolevat olnud, tehtud, toimunud vms, eelmine või varasem

eelaimus
[nimisõna, substantiiv]
vaistlik tunne, et midagi on juhtumas, millegi etteteadmise ebamäärane tunne

eelajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
ajaloo vanima järguga seotud, esiajalukku kuuluv, sealt pärinev

eelajalugu
[nimisõna, substantiiv]
millegi pidevale arenemiskäigule, ajaloole eelnevad sündmused või nähtused

eelarvamine
[nimisõna, substantiiv]
1. harjumuspäraseks kujunenud ette valmis arvamus millegi kohta (hrl eitav, tõrjuv, halvakspanev, hukkamõistev)

2. tavaliselt negatiivne arvamus, mis on sul juba ette välja kujunenud

eelarvamus
[nimisõna, substantiiv]
1. harjumuspäraseks kujunenud ette valmis arvamus millegi kohta (hrl eitav, tõrjuv, halvakspanev, hukkamõistev)

2. tavaliselt negatiivne arvamus, mis on sul juba ette välja kujunenud

eelarvamuslik
[omadussõna, adjektiiv]
eelarvamustega, eelarvamustest lähtuv, eelarvamusi arvestav

eelarve
[nimisõna, substantiiv]
1. kulude ja tulude arvestus eelseisval ajavahemikul, raha kasutamise plaan teatavaks perioodiks (nt aastaks)

2. ametlik kulude ja tulude arvestus

eelarveaasta
[nimisõna, substantiiv]
12 kuu pikkune ajavahemik, mille kohta on kinnitatud eelarve

eelarveauk
[nimisõna, substantiiv]
(eelarve puudujäägi kohta)

eelarvedefitsiit
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus eelarve kulud on suuremad kui tulud

eelarvedistsipliin
[nimisõna, substantiiv]
eelarvest juhindumine, kulude ja tulude tasakaalu järgimine raha kasutamisel, rahaliste tehingute sooritamisel

eelarvekomisjon
[nimisõna, substantiiv]
komisjon, mis juhib ja jälgib eelarve koostamist

eelarvekärbe
[nimisõna, substantiiv]
eelarvekulude vähendamine

eelarveline
[omadussõna, adjektiiv]
(riigi)eelarves ettenähtud, (riigi)eelarvega seotud

eelarveperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille kohta eelarve koostatakse või mille kestel eelarve kehtib

eelarvepoliitika
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse rakendatavad põhimõtted, mille alusel kujundatakse riigieelarve

eelarverida
[nimisõna, substantiiv]
(rahaarvestuses:) kindlaksmääratud sihtotstarbega kuluarvestuse üksus

eelarveseadus
[nimisõna, substantiiv]
hrl seaduse kohta, mis reguleerib riigieelarve koostamist, vastuvõtmist ja muud seonduvat

eelarvestama
[tegusõna, verb]
eelseisva ajavahemiku jaoks eelarvet koostama

eelarvesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
majandussuhetel ja juriidilistel normidel põhinev riigi territoriaalüksuste ja valitsusasutuste eelarvete kogum

eelarvetulu
[nimisõna, substantiiv]
eelarves ette nähtud raha kasutamiseks

eelarvevaidlus
[nimisõna, substantiiv]
eelarvega seotud, selle arutlemisel tekkivad vaidlus, hrl parlamendis

eelarveväline
[omadussõna, adjektiiv]
eelarves ettenägemata

eelarveõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis määravad kindlaks eelarvesüsteemi ning reguleerivad eelarve koostamist, vastuvõtmist ja täitmist

eelaste
[nimisõna, substantiiv]
midagi ettevalmistav, millelegi vahetult eelnev ning sellega tihedalt seotud olukord, ajajärk või nähtus

eeldama
[tegusõna, verb]
1. eeltingimusena mingit omadust, oskust vm asjaolu vajama või ootama

2. tingimusena millegi olemasolu vajama, eeldusena nõudma

3. eeldusena nõudma

eeldatav
[omadussõna, adjektiiv]
teatud näitajate või arvestuste põhjal tõenäoliseks peetav

eeldatavasti
[määrsõna, adverb]
(kõigi) eelduste kohaselt, suure tõenäosusega

eeldiabeet
[nimisõna, substantiiv]
normaalsest kõrgem veresuhkru tase, millest võib välja kujuneda suhkruhaigus

eeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. aluseks võetav (tõeseks peetav) asjaolu, millest oleneb mingi muu asjaolu või nähtuse tekkimine või olemasolu

2. asjaolu, ilma milleta mingi muu asjaolu või nähtus ei saa tekkida

eeldusaine
[nimisõna, substantiiv]
õppeaine, mille läbimine on kohustuslik mingi aine õppimise alustamiseks

eele
[määrsõna, adverb]
1. (kaugemale) ette, esiküljele või esiossa

2. (kaugemale) ette

eelemasus
[nimisõna, substantiiv]
taime emasorganite valmimine enne isasorganeid, et vältida iseviljastumist

eelesietendus
[nimisõna, substantiiv]
lavateose läbimäng publikule enne esietendust

eelesitatud
[omadussõna, adjektiiv]
varem või (tekstis) eespool esitatud, mainitud või kirjeldatud

eelharidus
[nimisõna, substantiiv]
varem omandatud haridus, eelnevad teadmised

eelharjutus
[nimisõna, substantiiv]
eelnev, sissejuhatav harjutus

eelhääletama
[tegusõna, verb]
määratud ajal enne valimispäeva hääletama

eelhääletus
[nimisõna, substantiiv]
hääletamine määratud ajal enne valimispäeva

eelhüpe
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) hoojooksu viimane samm, mis lõpeb (kahel jalal) maandumisega hoolauale

eeli
[postpositsioon, tagasõna]
1. vahetult enne

2. aja kohta: vahetult enne

eelidandama
[tegusõna, verb]
seemet külvi eel vajalikes tingimustes idaneda laskma

eelik
[nimisõna, substantiiv]
kaarik, mille taha rännakul kinnitati suurtükk, väliköök vm

eelinfo
[nimisõna, substantiiv]
info tulevaste ürituste, sündmuste vms kohta

eelinformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
info tulevaste ürituste, sündmuste vms kohta

eelinkubatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtlusega alustamise ja äriplaani koostamise põhikoolitus, ettevalmistus inkubatsiooniks

eelis
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi paremus, hea või tugev külg

2. millegi tugev külg, mille poolest see on parem kui teised

eelisaktsia
[nimisõna, substantiiv]
aktsia, mille omanikul on eesõigus saada teatava kindlaksmääratud suurusega dividende, enne kui tavaliste aktsiate omanike vahel dividendidena jaotatav kasumiosa kindlaks määratakse

eelisarendama
[tegusõna, verb]
esmajoones, eelistatult arendama

eelisasus
[nimisõna, substantiiv]
taime isasorganite valmimine enne emasorganeid, et vältida isetolmlemist

eelisjärjekord
[nimisõna, substantiiv]
aeg, millal kellelgi on eesõigustatud, eelistatud võimalus midagi teha, saada vm

eelisostuõigus
[nimisõna, substantiiv]
seadusega kehtestatud eesõigus kinnisasja välja osta

eelisrahastama
[tegusõna, verb]
raha eraldades mingit tegevust või projekti teistele eelistama

eelisseisund
[nimisõna, substantiiv]
kellegi (või millegi) eesõigustatud või soodsam seisund

eelistama
[tegusõna, verb]
1. (valikuvõimaluse korral) paremaks pidama

2. mitmest võimalikust valikust ühte paremaks pidama

eelistung
[nimisõna, substantiiv]
põhiistungi ettevalmistamiseks läbiviidav istung, korraldav kohtuistung

eelistus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida valikuvõimaluse korral paremaks peetakse

2. see, mida sa valiku korral eelistad, paremaks pead

eelisõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus teha või saada midagi esimesena

eeljooks
[nimisõna, substantiiv]
mingi jooksuala eelvõistlus

eelkaitsmine
[nimisõna, substantiiv]
lõputöö või doktoritöö arutamine enne kaitsmisele lubamist

eelkalkulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kulude või hinna esialgne kalkulatsioon, mis põhineb hrl mittetäielikel andmetel

eelkambrium
[nimisõna, substantiiv]
kõige vanem, paleosoikumile ehk vanaaegkonnale eelnenud ajastu ning ladestu

eelkergitama
[tegusõna, verb]
pärmitainast esialgselt kergitama enne kõigi ainete lisamist ja sõtkumist

eelkergitus
[nimisõna, substantiiv]
pärmitaigna esialgne kergitamine enne kõigi ainete lisamist ja sõtkumist

eelkindlustus
[nimisõna, substantiiv]
põhikindlustuse ees asuv kaitseehitis

eelkool
[nimisõna, substantiiv]
laste kooliks ettevalmistamine vorm, nt koolieelikute ettevalmistusrühm kooli juures

eelkooliealine
[omadussõna, adjektiiv]
(lapse kohta:) koolis veel mitte käiv, koolimineku eelses eas olev

eelkooliiga
[nimisõna, substantiiv]
vanusjärk, mil laps ei käi veel koolis, hrl eluaastad 3–6

eelkultuur
[nimisõna, substantiiv]
enne põhikultuuri samal kohal kasvatatav kiirekasvuline taim, mis koristatakse enne põhikultuuri külvamist (nt redis enne kurki)

eelkõige
[määrsõna, adverb]
1. (sisuliselt, tähtsuselt) esimese asjana, enne muud, eriliselt (just)

2. toob esile kõige tähtsama: peamiselt, eriti

eelkõneleja
[nimisõna, substantiiv]
vahetult enne kõnelnu

eelkäija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes eelnes kellelegi teisele mingil ameti- või töökohal, kohustuste täitmisel vms

eelküpsetama
[tegusõna, verb]
midagi eelnevalt lühiajaliselt küpsetama, et hiljem lisada nt täidis või jahutada ja sügavkülmutada

eellane
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kellest loom või inimene põlvneb või kes neile evolutsioonis eelneb

2. suguvõsas kellegi (kauge) esivanem

eellaskmine
[nimisõna, substantiiv]
ettevalmistav laskmine suurtükiväes sobiva sihikuseade leidmiseks

eelleht
[nimisõna, substantiiv]
(sõnajalgtaimedel:) eosest tekkinud lehe- või mugulataoline moodustis, mis kannab paljunemiselundeid

eelleping
[nimisõna, substantiiv]
lõpliku lepingu sõlmimisele eelnev leping

eellinnus
[nimisõna, substantiiv]
pealinnuse ees olev linnus, millel oli üksnes kaitsefunktsioon

eellugu
[nimisõna, substantiiv]
millelegi eelnev, seda sissejuhatav sündmuste käik

eelluide
[nimisõna, substantiiv]
luitevalli ees paiknev piklik liivakuhjatis, mis on tekkinud tuuletakistuse (nt põõsa, kivi) taha

eelläbirääkimised
[nimisõna, substantiiv]
nõupidamisele ja otsusele eelnevad arutelud

eellöök
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) kiiresti enne põhiheli kaunistusena esitatav heli

eellüps
[nimisõna, substantiiv]
esimeste piimajugade käsitsi lüpsmine eri nõusse (piima omaduste hindamiseks)

eelmainit
[omadussõna, adjektiiv]
eelnevalt, varem mainitud

eelmainitu
[nimisõna, substantiiv]
eelnevalt, eespool mainitu

eelmainitud
[omadussõna, adjektiiv]
eelnevalt, varem mainitud

eelmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ajaliselt) käesolevale, praegusele vahetult eelnev

2. vahetult enne olnud, varasem või eelnev

eelmäestik
[nimisõna, substantiiv]
mäestiku madalam ääreala

eelmäng
[nimisõna, substantiiv]
millelegi eelnev, seda ette valmistav sündmus või sündmuste käik

eelmärkus
[nimisõna, substantiiv]
põhitekstile või -teemale eelnev, sissejuhatav selgitus

eelmüügikassa
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust saab pileteid osta pikema ajavahemiku jooksul enne sündmust, sõitu vms

eelmüük
[nimisõna, substantiiv]
sõidupiletite, pääsmete vms müümine pikema ajavahemiku jooksul enne sõitu, etendust vms, mitte vahetult (kohapeal)

eelne
[omadussõna, adjektiiv]
millelegi eelnev, enne mingit sündmust esinev

eelnema
[tegusõna, verb]
1. millegi eel, varem toimuma, olema või juhtuma

2. millestki enne, varem olema, esinema või toimuma

eelnenu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on millegi eel, varem olnud, juhtunud või toimunud

eelnev
[omadussõna, adjektiiv]
(vahetult) enne käesolevat olnud, tehtud, toimunud vms, eelmine või varasem

eelnevalt
[määrsõna, adverb]
millestki toimuvast, tehtavast varem

eelniit
[nimisõna, substantiiv]
sambla eostest arenev niitjas rakis, mille pungast kasvab uus sammaltaim

eelnimetatu
[nimisõna, substantiiv]
eelnevalt, varem mainitu

eelnimetatud
[omadussõna, adjektiiv]
eelnevalt, varem mainitud

eelnimetet
[omadussõna, adjektiiv]
eelnevalt, varem mainitud

eelnõu
[nimisõna, substantiiv]
riigiorganile või rahvale esitatud seaduse, määruse, rahvusvahelise kokkuleppe vms projekt

eelnäht
[nimisõna, substantiiv]
haigusele eelnev või selle algusjärku iseloomustav näht

eelolev
[omadussõna, adjektiiv]
(kohe) järgmine, see, mis ees ootab, kõige lähemas tulevikus saabub

eelolümpia
[nimisõna, substantiiv]
hrl aasta enne olümpiamänge olümpiapaigas korraldatavad rahvusvahelised spordivõistlused

eelpaigutama
[tegusõna, verb]
paigutama lahinguüksusi või varustust kohta, mille vahetus läheduses on tekkinud või tekkimas julgeolekuoht (heidutuseks või kiire reageerimise võimaldamiseks)

eelpainutama
[tegusõna, verb]
eelnevalt painutama, et saavutada soovitud kumer kuju

eelpension
[nimisõna, substantiiv]
mõni aasta enne vanaduspensioni makstav pension, ennetähtaegne vanaduspension

eelpingestama
[tegusõna, verb]
eelnevalt pinge alla panema

eelpiste
[nimisõna, substantiiv]
katkelise joone moodustav lihtsaim tarbe- ja kaunistuspiste

eelpool
[määrsõna, adverb]
1. (tekstis, tegevuses) eelnevalt, varem, enne teatavat asja

2. (tekstis) varem

3. eelnevalt, varem

eelpositsioon
[nimisõna, substantiiv]
eesliini ees paiknev kaitsepositsioon

eelpost
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõjaline) valvekord teatavas kohas

2. valve all olev koht ja sealsed objektid

eelprojekt
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ehituses:) esialgne projekt

eelproov
[nimisõna, substantiiv]
mingit suuremat üritust ette valmistav väiksemamahuline, nt piirkondlik proov (hrl seoses laulu- või tantsupeoga)

eelpuhastus
[nimisõna, substantiiv]
esialgne puhastus

eelpõrgu
[nimisõna, substantiiv]
keskaja maailmapildis hingede asupaik põrgu ja puhastustule vahel, kuhu satuvad surnud, kel pole neist endist sõltumatult õndsakssaamise eeldusi, kuid kes pole ka põrgut ära teeninud, nt ristimata surnud lapsed

eelpäev
[nimisõna, substantiiv]
mingile sündmusele eelnev päev

eelpärija
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellelt pärandvara teatud tingimustel teisele isikule (testamendis määratud järelpärijale) üle läheb

eelpärimine
[nimisõna, substantiiv]
pärandvara üleminek esmasele pärijale (eelpärijale) kahe üksteisele ajaliselt järgneva pärija korral

eelregistreerima
[tegusõna, verb]
nime eelnevalt kirja panema (milleski osalemiseks), eelnevalt registreerima

eelregistreeruma
[tegusõna, verb]
oma nime eelnevalt kirja panema (milleski osalemiseks), end eelnevalt registreerima

eelretsenseerima
[tegusõna, verb]
artikli(te)le enne teadusajakirjas või -väljaandes ilmumist eksperthinnangut andma

eelretsenseeritav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, milles ilmuvad teadusartiklid on eelnevalt saanud erialateadlastelt positiivse hinnangu

eelring
[nimisõna, substantiiv]
mitmeastmelise spordivõistluse eelvõistlus

eelromantism
[nimisõna, substantiiv]
romantismile eelnenud, teatavate romantismi sugemetega kirjandusvool

eelroog
[nimisõna, substantiiv]
1. toit, mida pakutakse enne esimest sooja rooga

2. toit, mida sa sööd enne esimest sooja toitu

eelsadam
[nimisõna, substantiiv]
sadama hrl looduslikult või tehislikult kaitsud väline osa, mis on kohane laevade ankurdamiseks ja manöövreiks

eelsalk
[nimisõna, substantiiv]
mingi suurema väeüksuse ees liikuv väiksem, hrl luureülesandega rühm sõjamehi

eelseisev
[omadussõna, adjektiiv]
(kohe) järgmine, see, mis ees ootab, kõige lähemas tulevikus saabub

eelsokraatik
[nimisõna, substantiiv]
Sokratese-eelne filosoof Vana-Kreekas, esmajoones selline, kes huvitus peamiselt füüsilise maailma loomusest (nt Leukippos, Demokritos, Anaxagoras)

eelsoodumus
[nimisõna, substantiiv]
(sünnipärane) kalduvus, vastuvõtlikkus haiguse vm suhtes

eelsoojendama
[tegusõna, verb]
midagi eelnevalt soojendama

eelsoojendi
[nimisõna, substantiiv]
1. küttesüsteem auto kabiini või salongi ja mootori soojendamiseks enne sõidu alustamist

2. seade millegi muu eelsoojendamiseks

eelsoojendus
[nimisõna, substantiiv]
kehaliste harjutuste abil organismi ettevalmistamine treeninguks või võistluseks

eelsool
[nimisõna, substantiiv]
toiduaine kerge, vähene soolamine enne tarvitamist

eelsõit
[nimisõna, substantiiv]
eelvõistlus mõnel spordialal (nt sõudmises, purjetamises, suusatamises, rallikrossis)

eelsümptom
[nimisõna, substantiiv]
haigusele eelnev või selle algusjärku iseloomustav näht

eelsüüde
[nimisõna, substantiiv]
küttesegu süütamine sisepõlemismootori silindris enne survetakti lõppu, et põletatavast kütusest eralduks kõige rohkem soojust töötakti alguses

eelsüüteküünal
[nimisõna, substantiiv]
diiselmootorite käivitamist lihtsustav elektriline seadis, mille kõrge temperatuuri toimel diiselkütus süttib

eelt
[määrsõna, adverb]
1. teatud aeg tagasi, teatud aeg varem

2. aja kohta: teatud aeg varem

eeltakt
[nimisõna, substantiiv]
mittetäielik takt helitöö või selle osa alguses

eelteade
[nimisõna, substantiiv]
eelnev, esialgne teade

eelteadmine
[nimisõna, substantiiv]
(millekski vajalik) varasem teadmine

eeltellima
[tegusõna, verb]
1. tellimust vormistama enne toote valmimist, enne tema müügiletulekut

2. raamatute vms eeltellimust vormistama

eeltellimus
[nimisõna, substantiiv]
enne toote valmimist, enne tema müügiletulekut vormistatud tellimus

eeltest
[nimisõna, substantiiv]
1. põhitestile eelnev (proovi)test

2. koolitusele, millegi kasutuselevõtule vms eelnev proov, katse, test

eeltingimus
[nimisõna, substantiiv]
1. aluseks võetav (tõeseks peetav) asjaolu, millest oleneb mingi muu asjaolu või nähtuse tekkimine või olemasolu

2. asjaolu, ilma milleta mingi muu asjaolu või nähtus ei saa tekkida

eeltoodu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on eespool, varem esitatud, mainitud või kirjeldatud

eeltoodud
[omadussõna, adjektiiv]
varem või (tekstis) eespool esitatud, mainitud või kirjeldatud

eeltreening
[nimisõna, substantiiv]
millelegi eelnev treening, eelnev harjutamine

eeltrükk
[nimisõna, substantiiv]
1. asjatundjatele mõeldud teadustöö või selle osa, mis avaldatakse enne uurimuse lõplikku avaldamist hrl teadusartiklina või monograafiana

2. esialgne trükis

eeltunne
[nimisõna, substantiiv]
aim saabuvast tundest

eeltöö
[nimisõna, substantiiv]
millelegi eelnev, seda ettevalmistav töö

eeltöötlus
[nimisõna, substantiiv]
eelnev, esialgne töötlemine

eelujumine
[nimisõna, substantiiv]
ujumise eelvõistlus, kus selgitatakse välja poolfinaali või lõppvõistlusele pääsejad

eeluurimine
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalasja uurimine enne kohtulikule arutusele andmist

eeluurimisalune
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle suhtes käib uurimine (enne kohtulikku arutust)

eeluurimisvangistus
[nimisõna, substantiiv]
kinnipidamine vanglas enne kohtuprotsessi

eeluurimisvangla
[nimisõna, substantiiv]
vangla, kus peetakse kinni eeluurimisaluseid

eelvaade
[nimisõna, substantiiv]
kujutis enne lõpliku kuju otsustamist

eelvaatama
[tegusõna, verb]
telesaadet, filmi või videosalvestust vaatama ette, enne eetris olemist

eelvangistus
[nimisõna, substantiiv]
kinnipidamine vanglas enne kohtuprotsessi

eelviimane
[omadussõna, adjektiiv]
1. viimasele vahetult eelnev

2. selline, kes või mis tuleb vahetult enne viimast

eelvili
[nimisõna, substantiiv]
enne põhikultuuri samal kohal kasvatatav kiirekasvuline taim, mis koristatakse enne põhikultuuri külvamist (nt redis enne kurki)

eelvitamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, millest organism võib sünteesida vitamiini, vitamiini eelaste

2. organismis vitamiiniks muutuv ühend

eelvoor
[nimisõna, substantiiv]
võistluse järk, kus selgitatakse välja põhivõistlusele, finaali pääsejad

eelvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, kus selgitatakse lõpp-, poolfinaal- või vahevõistlustele pääsejad

eelväelane
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelane, kes rännakul liigub kindlaksmääratud kaugusel peajõudude ees, et neid julgestada

eelvägi
[nimisõna, substantiiv]
see osa väeüksusest, kes rännakul liigub kindlaksmääratud kaugusel peajõudude ees, et neid julgestada

eelõhtu
[nimisõna, substantiiv]
mingile sündmusele või tähtpäevale eelnenud õhtu

eelöeldu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on eespool või varem öeldud

eelöeldud
[omadussõna, adjektiiv]
eespool, varem öeldud

eemal
[määrsõna, adverb]
1. teatava vahemaa taga, mitte lähedal

2. (veidi) kaugemal

3. teatud vahemaa taga

4. kaugemal, kaugel

eemaldaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (keemiline) vahend mingi aine eemaldamiseks mingilt pinnalt

2. (mingi aine) eemaldusvahend

eemaldajalihas
[nimisõna, substantiiv]
lihas, mis tõmbab liikuvat kehaosa keha keskjoonest eemale

eemaldama
[tegusõna, verb]
1. eemale või ära toimetama, võtma või viima

2. midagi kuskilt ära võtma

eemaldi
[nimisõna, substantiiv]
1. (keemiline) vahend mingi aine eemaldamiseks mingilt pinnalt

2. (mingi aine) eemaldusvahend

eemalduma
[tegusõna, verb]
kaugenema, eemale minema

eemaldumus
[nimisõna, substantiiv]
eemaldumise tagajärjel tekkinud olukord või vahemaa

eemaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi eemaldamine, kõrvaldamine

2. eemaldamine, kõrvaldamine

eemale
[määrsõna, adverb]
1. teatava vahemaa taha, mitte lähedale

2. (veidi) kaugemale

3. teatud vahemaa taha

4. kaugemale, kaugele

eemaletõukav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis peletab eemale, hrl ebameeldiv, vastumeelne, vastik

eemalolek
[nimisõna, substantiiv]
kellestki või millestki kaugel või lahus olemine

eemalolev
[omadussõna, adjektiiv]
hingeliselt eemaldunud, vaimselt distantseerunud

eemalseisja
[nimisõna, substantiiv]
asjasse mittepühendatu, kõrvaline isik

eemalt
[määrsõna, adverb]
1. teatava vahemaa tagant, mitte lähedalt

2. (veidi) kaugemalt

3. teatud vahemaa tagant

4. kaugemalt, kaugelt

eemus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi paremus, hea või tugev külg

2. millegi tugev külg, mille poolest see on parem kui teised

eend
[nimisõna, substantiiv]
etteulatuv osa

eendama
[tegusõna, verb]
ettepoole paigutama, esile ulatuma panema

eendrida
[nimisõna, substantiiv]
tekstilõigu esimene rida, mis algab muudest ridadest mõne täheruumi võrra eeestpoolt, eendiga algav kirjarida

eenduma
[tegusõna, verb]
1. (ruumiliselt) esile, ette ulatuma

2. ette v välja ulatuma

eenets
[nimisõna, substantiiv]
ühe traditsiooniliselt Jenissei suudme lähistel elanud samojeedi rahva liige

eenetsi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
eenetsite või eenetsi keelega seotud

eepik
[nimisõna, substantiiv]
1. eepiliste kirjandusteoste looja

2. eepikakirjanik

eepika
[nimisõna, substantiiv]
jutustav ilukirjandus, üks kirjanduse kolmest põhiliigist

eepiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kirjanduses, kunstis:) ajaloolist, suurt lugu jutustav, paljusid tegelasi hõlmav

2. sellise jutustuse, pärimusliku looga seotud

eepos
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik värssteos, mis jutustab hrl mütoloogial või pärimusel põhinevat lugu

eeposlik
[omadussõna, adjektiiv]
eeposele omane

eerika
[nimisõna, substantiiv]
ilutaimena kasvatatav kanarbikule sarnanev igihaljas põõsas

ees
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. liikumise või esikülje poolses suunas (teatud kaugusel), esiküljest (seda varjates) eespool

2. esiosas

3. sellel pool, kuhu sa liigud või vaatad

4. hoone suhtes: sellel pool, kus on peamine sissepääs

5. alguses olevas osas

eesaed
[nimisõna, substantiiv]
1. elamu ees asetsev aed

2. aia eesmine osa

eesaju
[nimisõna, substantiiv]
loote aju esiosa, millest moodustuvad otsaju ja vaheaju

eesasend
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõna eesmine asend lauses või sõnaühendis

eesel
[nimisõna, substantiiv]
1. hobusest väiksem hrl hall pikakõrvaline veo- ja kandeloom

2. hobusest väiksem pikkade kõrvadega loom

eeshammas
[nimisõna, substantiiv]
eesmine hammas

eeshoov
[nimisõna, substantiiv]
hoone ees olev õu

eesiste
[nimisõna, substantiiv]
eesmine iste sõidukis

eesistuja
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes juhib komisjoni, koosoleku, istungi vm kolleegiumi tööd

2. inimene, kes midagi (näiteks koosolekut või istungit) juhatab

3. koosoleku, istungi vms juhtija

eesistujamaa
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis organisatsioonis juhtpositsioonil olev, selle tööd juhtiv ja korraldav riik

2. mingis organisatsioonis juhtpositsioonil olev, selle tööd juhtiv riik

eesistujariik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis organisatsioonis juhtpositsioonil olev, selle tööd juhtiv ja korraldav riik

2. mingis organisatsioonis juhtpositsioonil olev, selle tööd juhtiv riik

eesistumine
[nimisõna, substantiiv]
kollegiaalse organi juhatajaks olemine, selle töö korraldamise eest vastutamine

eesjalg
[nimisõna, substantiiv]
eesmine jalg (hrl neljajalgsel loomal)

eesjäse
[nimisõna, substantiiv]
eesmine jäse loomal

eeskamber
[nimisõna, substantiiv]
eespool asetsev tuba

eeskava
[nimisõna, substantiiv]
kontserdil, peol, taidlusõhtul ettekantavad palad kindlas kokkulepitud järjekorras

eeskeha
[nimisõna, substantiiv]
1. lülijalgsete keha rindmikuosa

2. (laiemalt:) looma keha peapoolne ots

eeskiri
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustuslik tegutsemisreeglistik

2. kohustuslikud reeglid selle kohta, kuidas tuleb tegutseda, näiteks tööl või liikluses

eeskoda
[nimisõna, substantiiv]
maja vm ehitise eesruum,välisukse ja sisemiste ruumide vaheline osa, nt tuulekoda või esik

eeskuju
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, nähtus, toimimisviis, ese vm, mida jäljendatakse, mille järgi käiakse või mille järgi tuleks käia

2. inimene või käitumise viis, mis on mudeliks, mida teised inimesed järgivad

eeskujulik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida või keda tasuks järgida, teistele eeskujuks sobiv

eeskõne
[nimisõna, substantiiv]
sissejuhatav kirjutis raamatu alguses, mis sisaldab autori, toimetaja vm selgitusi

eeskõneleja
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, valdkonna esindaja, kes suhtleb üldsusega

2. teatavate vaadete tutvustaja, propageerija, kellegi huvide kaitsja

eeskäelöök
[nimisõna, substantiiv]
reketiga mängitavais sportmängudes löök, mille sooritamisel on mängija peopesa võrgu poole pööratud

eeskäsi
[nimisõna, substantiiv]
kaardimängus osavõtja, kellel on õigus esimesena kaarti välja käia (mängu alustada)

eeskätt
[määrsõna, adverb]
1. (sisuliselt, tähtsuselt) esimese asjana, enne muud, eriliselt (just)

2. toob esile kõige tähtsama: peamiselt, eriti

eeslaulja
[nimisõna, substantiiv]
1. soolo-osa laulja rahvalaulude esitamisel, rivilaulus vm

2. laulujuht

eeslava
[nimisõna, substantiiv]
(teatris:) eesriidest publiku pool asetsev lavaosa

eesleht
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatu esimesele ja viimasele poognale kleebitud või õmmeldud leht (sisuploki ühendamiseks kaantega)

2. kaitseleht

eesliide
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve ette liituv sõnaosa (nt eba-)

eesliin
[nimisõna, substantiiv]
ründemängijate kogunimetus mitmes sportmängus (nt korvpallis, jalgpallis)

eesliinimängija
[nimisõna, substantiiv]
sportmängudes ründemängijate liini, eesliini kuuluv mängija (nt korvpallis, võrkpallis)

eeslik
[nimisõna, substantiiv]
haruldane, peamiselt kõrbetes elunev eeslisarnane kõrgete jalgadega kabjaline

eeslimäng
[nimisõna, substantiiv]
kaardimäng, kus mängijad taotlevad nelja ühenimelist kaarti ning kus kaotajaks jääb see, kes korduvalt kõige aeglasemalt reageerib neliku kokku saanud mängija märguandele (võitja asetab labakäe lauale, teised sinna peale)

eeslinlane
[nimisõna, substantiiv]
eeslinna elanik

eeslinn
[nimisõna, substantiiv]
1. suurema linna ääreosa

2. suurlinnaga ühtekasvanud või tihedasti seotud väike linn

eeslinnastuma
[tegusõna, verb]
linna keskusest äärelinna või linnast selle lähiümbrusse kolima

eeslinnastumine
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, kus (suur)linna rahvastik ning majandustegevus kandub linna keskusest kaugemale, selle tagamaale või eeslinnadesse

eeslinnus
[nimisõna, substantiiv]
pealinnuse ees olev linnus, millel oli üksnes kaitsefunktsioon

eeslinägu
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt inimese kohta)

eeslisand
[nimisõna, substantiiv]
põhisõna ees paiknev nimisõnaline täiend, mis tähistab sedasama olendit, eset või nähtust mis põhisõnagi, kuid teise mõiste kaudu (nt minu emapoolne vanaema ühendis minu emapoolne vanaema Marie Vahtra)

eesmagu
[nimisõna, substantiiv]
mäletsejate (nt veise) liitmao eesmine, toitu talletav ja seedimiseks ettevalmistav näärmeteta osa

eesmik
[nimisõna, substantiiv]
millegi eesmine või esimene osa

eesmine
[omadussõna, adjektiiv]
eespool või ees olev

eesmineja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes läheb ees

eesmärgikindel
[omadussõna, adjektiiv]
visalt, kõrvalekaldumatult mingit sihti taotlev, kindlat eesmärki silmas pidav

eesmärgikindlalt
[määrsõna, adverb]
järjekindlalt (eesmärki silmas pidades), eesmärgile pühendunult

eesmärgikindlus
[nimisõna, substantiiv]
järjekindlus, visadus mingi eesmärgi taotlemisel

eesmärgiline
[omadussõna, adjektiiv]
(selge, kindla) eesmärgiga

eesmärgipärane
[omadussõna, adjektiiv]
kindla, läbimõeldud eesmärgiga seotud, mingit tulemust taotlev

eesmärgipärasus
[nimisõna, substantiiv]
vastavus püstitatud eesmärgile

eesmärgistama
[tegusõna, verb]
eesmärki seadma

eesmärgitu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma kindla eesmärgi või sihita

eesmärk
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mille poole püütakse, mida tahetakse saavutada

2. see, mida tahetakse saavutada

eesnahk
[nimisõna, substantiiv]
suguti otsa liikuvalt kattev nahk

eesnimi
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsele tema sünni registreerimisel antav nimi (eesti keeles perekonnanime ees)

2. nimi, mille vanemad lapsele panevad, kui ta sünnib

eesnääre
[nimisõna, substantiiv]
mehe kusiti algusosa ümbritsev nääre, mille nõre kuulub sperma koostisesse

eesnäärmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
eesnäärme kudede põletik

eesnäärmevähk
[nimisõna, substantiiv]
eesnäärme pahaloomuline kasvaja

eesolev
[omadussõna, adjektiiv]
(kohe) järgmine, see, mis ees ootab, kõige lähemas tulevikus saabub

eesosa
[nimisõna, substantiiv]
millegi eesmine või esimene osa

eesots
[nimisõna, substantiiv]
ees- või algusepoolne osa

eesotsas
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. esimesena või esimeste hulgas

2. juhi positsioonil olevana

3. (tähtsuse poolest) esimesena või esimeste hulgas

eespool
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. (kaugemal) ees, esiküljel või esiosas

2. (kaugemal) ees

3. (kaugemal) ees

eespoolne
[omadussõna, adjektiiv]
eespool asetsev

eespuri
[nimisõna, substantiiv]
laeva, purjeka iga puri, mis paikneb eespool ainsat või esimest masti

eespurihammas
[nimisõna, substantiiv]
üks silmahamba ja tagapurihammaste vahelistest hammastest

eesriie
[nimisõna, substantiiv]
lava, ukse, akna vm ees rippuv hrl tekstiilkangast kate millegi varjamiseks, eraldamiseks

eesrindlane
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegses keelekasutuses tubli, eesrindlik töötaja

eesrindlik
[omadussõna, adjektiiv]
edumeelne, uuendustele vastuvõtlik

eesruum
[nimisõna, substantiiv]
millegi ees olev, sinna viiv ruum

eessein
[nimisõna, substantiiv]
eesmine, eespoolne sein

eesseisev
[omadussõna, adjektiiv]
(kohe) järgmine, see, mis ees ootab, kõige lähemas tulevikus saabub

eessõna
[nimisõna, substantiiv]
sissejuhatav kirjutis raamatu alguses, mis sisaldab autori, toimetaja vm selgitusi

eest
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. liikumise või esikülje suunast (teatud kauguselt), eestpoolt küljest

2. eesmisest otsast, esiküljelt

3. sellelt poolt, kuhu sa liigud või vaatad

4. hoone suhtes: sellelt poolt, kus on peamine sissepääs

5. ees oleva külje poolt

eesti
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. eestlaste või eesti keelega seotud

2. eestlastega seotud

eestiaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1918.–1940. aasta Eesti Vabariigi aegne

eestiib
[nimisõna, substantiiv]
putuka eesmine (pealmine) tiib

eestikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eesti keeles kõneldud või kirjutatud

2. selline, mis on eesti keeles

3. eesti keelt kasutav

eestilik
[omadussõna, adjektiiv]
eestlastele, eesti keelele või Eestile omane või tunnuslik

eestiline
[omadussõna, adjektiiv]
eestlastele, eesti keelele või Eestile omane või tunnuslik

eestimaalane
[nimisõna, substantiiv]
Eesti elanik

eestimaine
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl toidu, kauba kohta:) Eesti päritolu

eestimaiselt
[määrsõna, adverb]
Eestile omaselt

eestimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
eestlaste rahvuslikke huve silmas pidav, neid toetav

eestimeelsus
[nimisõna, substantiiv]
eestlaste rahvuslike huvide silmaspidamine, nende toetamine

eestindama
[tegusõna, verb]
eesti keelde tõlkima

eestindus
[nimisõna, substantiiv]
tõlge eesti keelde

eestipärane
[omadussõna, adjektiiv]
eestlastele, eesti keelele või Eestile omane või tunnuslik

eestipärastama
[tegusõna, verb]
eestlastele, eesti keelele või Eestile tunnuslikuks muutma

eestipärasus
[nimisõna, substantiiv]
eestlastele, Eestile omane, tunnuslik joon, nähtus vms

eestirootslane
[nimisõna, substantiiv]
Eesti rannaaladel ja saartel elanud rootslane

eestistama
[tegusõna, verb]
eestlastele, eesti keelele või Eestile tunnuslikuks muutma

eestistuma
[tegusõna, verb]
1. eestlastele, eesti keelele või Eestile omaseks või tunnuslikuks muutuma

2. eesti rahvusesse sulandudes eestlaseks muutuma

eestisõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
Eesti riiki või eestlastesse sõbralikult suhtuv

eestitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost eestlane

eestivene
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
Eestis püsivalt elavate või elanud venelastega seonduv

eestivenelane
[nimisõna, substantiiv]
Eestis püsivalt elav või elanud venelane

eestkoste
[nimisõna, substantiiv]
riigivõimu poolt organiseeritav ja kontrollitav hoolitsus teovõimetute kodanike eest, nende isiklike ja varaliste õiguste kaitse

eestkostealune
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellele kohus on määranud seadusliku esindaja (nt laps, kelle vanemad on surnud, piiratud teovõimega täiskasvanu vm)

eestkostetav
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellele kohus on määranud seadusliku esindaja (nt laps, kelle vanemad on surnud, piiratud teovõimega täiskasvanu vm)

eestkosteõigus
[nimisõna, substantiiv]
riigivõimu poolt organiseeritav ja kontrollitav hoolitsus teovõimetute kodanike eest, nende isiklike ja varaliste õiguste kaitse

eestkostja
[nimisõna, substantiiv]
1. alaealise lapse või (hrl tervisehäirega) täisealise inimese seaduslik esindaja

2. kellegi hooldaja või kaitsja

eestkostmine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kaitse, soosimine, kellegi huvide eest väljaastumine

eestkõneleja
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, valdkonna esindaja, kes suhtleb üldsusega

2. teatavate vaadete tutvustaja, propageerija, kellegi huvide kaitsja

eestkäelöök
[nimisõna, substantiiv]
reketiga mängitavais sportmängudes löök, mille sooritamisel on mängija peopesa võrgu poole pööratud

eestkätt
[määrsõna, adverb]
peopesaga eespool (käe liikumise, löögi kohta)

eestlaetav
[omadussõna, adjektiiv]
(tulirelva kohta:) raua eesotsast laetav

eestlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Eesti põhirahva liige

2. Eesti kodanik või elanik

3. Eesti päritolu inimene

eestlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost eestlane

eestlaskond
[nimisõna, substantiiv]
teatud riigi, piirkonna või linna eestlased kõik kokku

eestlaslik
[omadussõna, adjektiiv]
eestlastele omane

eestlaulja
[nimisõna, substantiiv]
1. soolo-osa laulja rahvalaulude esitamisel, rivilaulus vm

2. laulujuht

eestlus
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti rahvuslus

2. eestimeelsete huvide toetamine

eestotsast
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. esimesest või esimeste hulgast

2. juhi positsioonilt ära

eestpalve
[nimisõna, substantiiv]
kellegi eest peetav palve

eestpalvetaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes palvetab kellegi eest või mingi konkreetse probleemi, mure või olukorra pärast

eestpoolt
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. (kaugemalt) eest, esiküljelt või esiosast

2. (kaugemalt) eest, ees olevast suunast või küljest

eesträäkija
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, valdkonna esindaja, kes suhtleb üldsusega

2. teatavate vaadete tutvustaja, propageerija, kellegi huvide kaitsja

eestseisja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kaitseb kellegi huvisid, õigusi, seisab kellegi või millegi eest

eestseisus
[nimisõna, substantiiv]
1. erakonna, seltsi, koguduse vm ühingu või asutuse juhatus

2. juhatus

eesttäidetav
[omadussõna, adjektiiv]
(pesumasina kohta:) selline, millesse pestavad esemed pannakse masina esiküljelt

eestuba
[nimisõna, substantiiv]
väljast või esikust tulles esimene tuba korteris või majas, hrl elu- ja külalistuba

eestvaade
[nimisõna, substantiiv]
1. vaade eestpoolt, vaade esiküljele

2. selle kujutis joonisena, fotona vm

eestvedaja
[nimisõna, substantiiv]
millegi juht, korraldaja või algataja

eestvedamine
[nimisõna, substantiiv]
juhtimine, korraldamine, algatus

eestvedamisel
kellegi juhtimisel, korraldamisel, algatusel

eestvedu
[nimisõna, substantiiv]
juhtimine, korraldamine, algatus

eestvõitleja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes andunult millegi eest võitleb

eestvõte
[nimisõna, substantiiv]
juhtimine, korraldamine, algatus

eestvõtja
[nimisõna, substantiiv]
juht, algataja mingis tegevuses

eestvõtmine
[nimisõna, substantiiv]
juhtimine, korraldamine, algatus

eestvõtmisel
[postpositsioon, tagasõna]
kellegi juhtimisel, korraldamisel, algatusel

eestvõttel
[postpositsioon, tagasõna]
kellegi juhtimisel, korraldamisel, algatusel

eestvõtul
[postpositsioon, tagasõna]
kellegi juhtimisel, korraldamisel, algatusel

eestööline
[nimisõna, substantiiv]
tööliste rühmas teiste juhataja ning töö korraldaja

eesuks
[nimisõna, substantiiv]
uks nt hoone eesküljel või sõiduvahendi eesotsas

eesvall
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse kindlusemüüri ülemine, laskeavadega osa, millel on kaitsekäik

eesvokaal
[nimisõna, substantiiv]
suuõõne eespoolses osas moodustatud vokaal (eesti e, i, ä, ö, ü)

eesõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. õigus, millist ei ole teistel

2. õigus saada või teha midagi esimesena

3. võimalus, mida teistel pole

eesõigustama
[tegusõna, verb]
andma sellist õigust, millist ei ole teistel, eesõigust andma

eesõigustatud
[omadussõna, adjektiiv]
privileegidega, eesõigustega varustatud, teatava eelisega

eesõu
[nimisõna, substantiiv]
hoone ees olev õu

eeta
[nimisõna, substantiiv]
kreeka tähestiku seitsmes täht (H, η), ladina tähestikus pikk e

eeter
[nimisõna, substantiiv]
raadio- ja telesaadete edastamise keskkond, nende edastamise kanal(id)

eeterkeha
[nimisõna, substantiiv]
(hrl esoteerikas ja teosoofias:) üks inimese mittemateriaalsetest kehadest

eeterlik
[omadussõna, adjektiiv]
eetritaoline, kergesti haihtuv, lenduv

eeternarkoos
[nimisõna, substantiiv]
etüüleetri abil tehtud narkoos (varasema aja kirurgias)

eetertuimastus
[nimisõna, substantiiv]
etüüleetri abil saavutatud tundlikkuse väljalülitamine (varasema aja kirurgias)

eetik
[nimisõna, substantiiv]
eetikaga tegelev filosoof

eetika
[nimisõna, substantiiv]
1. väärtusõpetus, mis käsitleb õiglus- ja moraalinorme ning hea ja õigega kooskõlas olevat käitumist

2. väärtusõpetus

eetikakoodeks
[nimisõna, substantiiv]
mingi kutseala või kogukonna moraalinormide kogu

eetiline
[omadussõna, adjektiiv]
õiglus- ja moraalinormidega seotud, hea ja õigega kooskõlas olevat käitumist puudutav

eetma
[tegusõna, verb]
ettepanekut tegema

eetos
[nimisõna, substantiiv]
inimese püsiv kõlbeline loomulaad, psüühikaomaduste kogum, mis ilmneb inimese hoiakutes, tegudes ja suhtlemises

eetriekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
eetrist saadav kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult ravimina

eetris
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(tele- või raadiosaate esitamise kohta)

eetsi
[määrsõna, adverb]
ettepoole

eetsine
[omadussõna, adjektiiv]
normaalsest eespoolsem

e-etteütlus
[nimisõna, substantiiv]
etteütlus, kus osalejad kirjutavad oma teksti veebirakenduse kaudu

eetööline
[nimisõna, substantiiv]
kaevanduse töörindel töötav tööline

eevatütar
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt naise kohta, eriti tema naiselikke nõrkusi silmas pidades)

eevaülikond
[nimisõna, substantiiv]
1. (naise alastioleku kohta)

2. naise alastioleku kohta

eevaülikonnas
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(naise kohta:) alasti, paljas

efedra
[nimisõna, substantiiv]
1. osja meenutav raviomadustega stepi- ja kõrbetaim

2. paljasseemnetaimede perekond

efedriin
[nimisõna, substantiiv]
efedrast saadav alkaloid, mida kasutatakse ergutava ainena ning astma ja allergia ravimina

efeeb
[nimisõna, substantiiv]
18–20-aastane vaba noormees Vana-Kreekas

efekt
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev mulje või mõju

2. mõju

3. tagajärg, tulemus

efektiiv
1. toimelt, mõjult soovitud, häid või vajalikke tulemusi andev

2. selline, mille toime või mõju on hea või annab vajalikke tulemusi

efektiivistama
[tegusõna, verb]
1. paremini toimivaks, tõhusamaks muutma

2. tõhusa[ma]ks muutma

efektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. toimelt, mõjult soovitud, häid või vajalikke tulemusi andev

2. selline, mille toime või mõju on hea või annab vajalikke tulemusi

efektiivsus
[nimisõna, substantiiv]
millegi toimel või mõjul soovitud, heade või vajalike tulemuste andmine, töö (kulutuste) ja tulemuste suhe

efektikas
[omadussõna, adjektiiv]
mõju või muljet avaldav, tähelepanu äratav

efektitaotlus
[nimisõna, substantiiv]
soov muljet avaldada, silma paista

efektitsema
[tegusõna, verb]
välist efekti taotlema

efektlõng
[nimisõna, substantiiv]
aasaline, sõlmiline vm ühevärviline või kirju korrutatud lõng

efektne
[omadussõna, adjektiiv]
mõju või muljet avaldav, tähelepanu äratav

efektsus
[nimisõna, substantiiv]
mõjuvus, efektne-olemine

efemeer
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese elutsükliga taim (nt põldmagun)

2. taim, mis viljub ühe korra elu jooksul

efemeerne
[omadussõna, adjektiiv]
lühiealine, üürikene

efemeriid
[nimisõna, substantiiv]
tabel, mis esitab taevakehade ettearvutatud asendid taevasfääril mingi aja vältel

efemeroid
[nimisõna, substantiiv]
mitmeaastane rohttaim, mille maapealsed osad elavad lühikest aega (nt krookus)

efendi
[nimisõna, substantiiv]
1. austav kõnetlussõna meesisiku kohta endisaegses Türgis

2. meesisiku austav nimetus Türgis

eferentne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl närviimpulsside kohta:) äraviiv, millestki eemale kandev või juhtiv

efeslane
[nimisõna, substantiiv]
1. (Piiblis:) Efesose elanik

2. Efesose kristlane

effektne
vigane kuju sõnast efektne

efusiiv
[nimisõna, substantiiv]
vulkaanipurske tagajärjel maapinnale kuhjunud tardunud laava

efusiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(vulkaani)purskega seotud

ega
[sidesõna, konjunktsioon]
1. (eitavas lauses:) ka mitte, samuti mitte, ja ei

2. ka mitte, ei ka

egalitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
kõigi ühiskonnaliikmete võrdsust pooldav, võrdväärsust taotlev

egalitarism
[nimisõna, substantiiv]
õpetus, mille järgi olulisim hüve on kõikide ühiskonnaliikmete võrdsus

egas
[määrsõna, adverb]
ega siis

egiid
[nimisõna, substantiiv]
kaitse, eestkoste

egiptlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Egiptuse kodanik või elanik

2. Egiptuse päritolu inimene

ego
[nimisõna, substantiiv]
inimese mina, isiksuse psüühilist aktiivsust, eneseteadvust, väärtusi ja hoiakuid hõlmav põhimõiste

egodüstooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(mõtete, impulsside, käitumise vms kohta:) rahulolematust põhjustav, enesega vastuolus olev

egoism
[nimisõna, substantiiv]
iseenda kasust või huvidest lähtuv tegutsemine või suhtumine, teistega mittearvestamine

egoistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. isekas

2. iseenda kasust või huvidest lähtuv, teistega mitte arvestav

egolaks
[nimisõna, substantiiv]
miski kellegi enesehinnangut, enesetunnet tugevalt mõjutav

egomaniakk
[nimisõna, substantiiv]
äärmiselt enesekeskne inimene

egotism
[nimisõna, substantiiv]
kalduvus end esile tõsta, oma tähtsust üle hinnata

egotripp
[nimisõna, substantiiv]
(tegevuse, käitumisviisi vms kohta, mille eesmärk on iseenda tähtsust upitada, oma enesetunnet paremaks muuta)

egotsema
[tegusõna, verb]
oma mina esile tõstma, egoistlikult käituma

egotsentrik
[nimisõna, substantiiv]
ennast keskpunkti asetav, egotsentriline inimene

egotsentriline
[omadussõna, adjektiiv]
ennast keskpunkti asetav, iseenesest lähtuv

egotsentrism
[nimisõna, substantiiv]
1. minakeskne mõtlemis- ja suhtumisviis, äärmine egoism

2. äärmine egoism

egüptoloog
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Egiptuse ajalugu ja kultuuri uuriv eriteadlane

egüptoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Egiptuse ajalugu ja kultuuri uuriv teadus

2. Vana-Egiptuse ajaloo ja kultuuri uurimine

eh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ning rõhutab rahulolematust, kahetsust, põlastust või soovi, vaimustust, hoogsust

eha
[nimisõna, substantiiv]
läänetaeva punetus pärast päikese loojumist, õhtune loojakujärgne valgus

ehakas
[omadussõna, adjektiiv]
kerglane, mõtlematu

ehakuld
[nimisõna, substantiiv]
(lõõmava, punetava valguse kohta enne päikeseloojangut)

ehakuma
[nimisõna, substantiiv]
õhtune loojakujärgne punetav valgus läänetaevas pärast päikese loojumist

ehaline
[nimisõna, substantiiv]
ehalkäija

ehalkäik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne noormeeste komme suveöösel abiellumisealiste tüdrukute pool külas käia

ehalkäimine
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne noormeeste komme suveöösel abiellumisealiste tüdrukute pool külas käia

ehama
[tegusõna, verb]
ehana punama või hõõguma

ehapuna
[nimisõna, substantiiv]
läänetaeva punetus pärast päikese loojumist, õhtune loojakujärgne valgus

ehataevas
[nimisõna, substantiiv]
punetav taevakaar, kuhu päike on loojunud

ehatäht
[nimisõna, substantiiv]
1. punetavas õhtutaevas paistev täht

2. (suurtäheliselt ka õhtutaevas nähtava Veenuse kohta)

ehavalge
[nimisõna, substantiiv]
päikese loojaku järgne valgus

ehavalgel
[määrsõna, adverb]
päikese loojaku järgsel hämarduval ajal

ehavalgus
[nimisõna, substantiiv]
päikese loojaku järgne valgus

ehavalu
[nimisõna, substantiiv]
päikese loojaku järgne valgus

ehe
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis on tõeline, puhas ja rikkumatu

2. puhas, rikkumata

ehe
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl (naise) riietuse juurde kuuluv kaunistav ese (nt pross, kaelakee, sõrmus)

2. mingi ese, mida sa kannad, et ennast kaunistada, näiteks sõrmus või kaelakee

ehee
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ning rõhutab teadasaamist, imestust, rahulolu, rõõmu või kahjurõõmu ja parastamist

eheh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ning rõhutab teadasaamist, imestust, rahulolu, rõõmu või kahjurõõmu ja parastamist

ehehee
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi (pilkavat, parastavat) naeru

2. väljendab parastavat naeru

eh-eh-hee
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi (pilkavat, parastavat) naeru

2. väljendab parastavat naeru

ehei
[hüüdsõna, interjektsioon]
tähelepanu äratav hüüd

ehh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ning rõhutab rahulolematust, kahetsust, põlastust või soovi, vaimustust, hoogsust

ehhee
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ning rõhutab teadasaamist, imestust, rahulolu, rõõmu või kahjurõõmu ja parastamist

ehhinokokk
[nimisõna, substantiiv]
1. perekond paelusse, kellest alveokokk-paeluss ja põistang-paeluss põhjustavad inimesel ohtlikku parasiithaigust (ehhinokokoosi)

2. põistang

ehhinokokk-paeluss
[nimisõna, substantiiv]
eeskätt põhjapoolkeral levinud väike ussnugiline, kes parasiteerib loomade kehas, kuid võib nakatada ka inimest

ehhinokokoos
[nimisõna, substantiiv]
põistang-paelussi tekitatud parasitaarhaigus, millele on iseloomulikud tsüstid maksas, kopsudes, ajus vm (eeskätt loomadel, aga ka inimesel)

ehhokardiograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. südametegevuse uuring kõrgsagedusliku ultraheli abil ja selle graafiline registreerimine

2. südametegevuse uuring kõrgsagedusliku ultraheli abil

ehholaalia
[nimisõna, substantiiv]
kuuldud sõnade või fraaside tahtmatu kordamine

ehis
[nimisõna, substantiiv]
millegi kaunistamiseks kasutatav ese, muster, nikerdus, kiri vms

ehisaed
[nimisõna, substantiiv]
kaunistava otstarbega aed

ehisaiandus
[nimisõna, substantiiv]
aiandusharu, mis tegeleb ilutaimedega (lillede, ilupuude ja põõsastega)

ehiskapsel
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduki ratastele paigaldatav kaunistav kate

ehiskivi
[nimisõna, substantiiv]
ilusa värvuse ja struktuuriga mineraal või kivim

ehisliist
[nimisõna, substantiiv]
pikk ja kitsas horisontaalne riba, mis kaunistab või raamib hoonet, ruumi või eset

ehislõige
[nimisõna, substantiiv]
raamatuploki kaunistatud lõige

ehisnõel
[nimisõna, substantiiv]
nõelataoline ehe riiete kinnitamiseks või kaunistamiseks

ehisnööp
[nimisõna, substantiiv]
kaunistuseks kasutatav nööp

ehispael
[nimisõna, substantiiv]
pael hrl rõivaste kaunistamiseks

ehisparandus
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilesemete parandamine viisil, kus meelega nähtavaks jäetud nõelapisted, paigad vms mõjuvad kaunistusena ja tõmbavad ühtlasi tähelepanu esemete säästlikule kasutamisele

ehissammas
[nimisõna, substantiiv]
kaunistav sammas (hrl ilma kandefunktsioonita)

ehissein
[nimisõna, substantiiv]
sein, mis on kaunistatud maalingute või nikerdustega

ehistaim
[nimisõna, substantiiv]
meeldiva välimuse pärast kasvatatav taim

ehistama
[tegusõna, verb]
1. (esemeid, ehitisi) peamiselt sümmeetrial ja (rütmilisel) kordusel põhinevate motiividega kaunistama

2. ornamendiga kaunistama

ehistöö
[nimisõna, substantiiv]
(tarbekunsti alade kohta)

ehisviil
[nimisõna, substantiiv]
(gooti arhitektuuris:) kaunistatud (terav, kitsas) pind portaali, akna või niši kohal

ehisvöö
[nimisõna, substantiiv]
ümber keha või üle õla kantav lai (siid)lint

ehitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle elukutseks on ehitamine

2. inimene, kelle töö on midagi ehitada

ehitama
[tegusõna, verb]
1. hoonet vm ehitist püstitama või rajama

2. osadest kokku panema või valmistama

3. erinevatest osadest midagi tegema

4. eriti mingit ehitist püstitama

Ühendtegusõnad: juurde ehitama, juurde ehitama, kokku ehitama, kokku ehitama, peale ehitama, peale ehitama, täis ehitama, täis ehitama, välja ehitama, välja ehitama, üles ehitama, üles ehitama, ümber ehitamaümber ehitama

ehitatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis või mida on ehitatud

ehitis
[nimisõna, substantiiv]
1. (ehitatud või ehitatav) hoone või rajatis

2. miski, mis on ehitatud, eriti hoone

ehitismälestis
[nimisõna, substantiiv]
minevikust säilinud arhitektuurilise väärtusega ehitis või rajatis (nt kõrtsihoone, linnamüür), mis on võetud kaitse alla

ehitisregister
[nimisõna, substantiiv]
hoonete (ja kinnistute) põhiandmeid sisaldav ametlik andmete kogum

ehituma
[tegusõna, verb]
moodustuma, kujunema

ehitus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone, rajatise ehitamine, ehitamise töö

2. hoone ehitamine, ehitustöö

ehitusala
[nimisõna, substantiiv]
ehitamine tegevus- või teadusalana

ehitusalane
[omadussõna, adjektiiv]
ehitusvaldkonnaga või ehitamisega seotud

ehitusalpinism
[nimisõna, substantiiv]
teatud tüüpi kõrgtöö, mille puhul kõrgele hoonele või rajatisele laskutakse köite abil katuselt

ehitusalus
[nimisõna, substantiiv]
pinnas, millele toetub vundament

ehitusbuum
[nimisõna, substantiiv]
periood, mil ehitatakse tavalisest märgatavalt enam, ehitustegevuse aktiivsuse kõrgjärk

ehitusdetail
[nimisõna, substantiiv]
ehituseks vajalik üksikosa

ehitusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ehitusega tegelev ettevõte

ehitusettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtja, kelle firma tegeleb ehitusega

ehitusgeoloog
[nimisõna, substantiiv]
ehituse alla jäävaid kivimeid ja ehitist mõjutada võivaid protsesse uuriv eriteadlane

ehitusgeoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib ehituse alla jäävaid kivimeid, ehitist mõjutada võivaid protsesse ja tingimusi ning nende muutumist

ehitusgeoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
ehitusgeoloogiaga seotud, sellesse puutuv

ehitusgraafik
[nimisõna, substantiiv]
ehitustööde tegemise üksikasjalik ajakava

ehitushange
[nimisõna, substantiiv]
ehitustööde ja -teenuse sisseost

ehitusinsener
[nimisõna, substantiiv]
insener, kes koostab ehitusprojekti või juhib ehitusprojekti järgi teostatavaid töid või teostab järelevalvet ehitustööde üle

ehitusjoon
[nimisõna, substantiiv]
joon, mis määrab hoone kauguse krundi tänavapoolsest küljest

ehitusjärelevalve
[nimisõna, substantiiv]
ehitustegevuse seaduslikkuse järele valvamine, nt projektide nõuetelevastavuse kontrollimine

ehitusjärk
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi ehitamisel olek, ehitamise (teatav) pooleliolev seis

2. ehitamise mingi (järjestikune) osa

ehituskeraamika
[nimisõna, substantiiv]
põletatud savist konstruktsioonilised või dekoratiivsed ehitusdetailid

ehituskips
[nimisõna, substantiiv]
ehitamisel kasutatav jahvatatud kips

ehituskivi
[nimisõna, substantiiv]
ehitamiseks kasutatav tehislik kõva materjal, nt paas, tellis

ehitusklots
[nimisõna, substantiiv]
1. väike puust, plastist või muust materjalist tahukas (nt laste Lego klots)

2. väike sirgete külgedega puust või plastist asi, millega lapsed näiteks torni ehitavad

ehituskonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
ehitise peamine, hrl kandev osa, mille projekteerimisel on vajalikud staatika (ja dünaamika) arvutused

ehituskorraldus
[nimisõna, substantiiv]
ehitustööde juhtimine

ehituskrunt
[nimisõna, substantiiv]
hoone ehitamiseks eraldatud maa-ala

ehituskulud
[nimisõna, substantiiv]
ehitamiseks kulunud rahasumma

ehituskunst
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste eluks ja tegutsemiseks vajalikku ruumilist keskkonda kujundav, ehitisi ja muid rajatisi planeeriv ning projekteeriv looming

2. ehituskunst

ehituskunstiline
[omadussõna, adjektiiv]
arhitektuurisse puutuv, ehituskunstiga seotud

ehituskunstnik
[nimisõna, substantiiv]
1. hooneid ja muid rajatisi ning ruumilist keskkonda planeeriv ja projekteeriv isik

2. inimene, kelle töö on planeerida ja kavandada hooneid

ehituslaen
[nimisõna, substantiiv]
ehitamiseks antud laen

ehitusliiv
[nimisõna, substantiiv]
liiv, mida kasutatakse betooni, mördi vms valmistamiseks ning teetammide ja aluspindade täitematerjalina

ehituslik
[omadussõna, adjektiiv]
ehitusse puutuv või kuuluv, sellega seotud

ehitusluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba ehitustöid teha

ehituslubi
[nimisõna, substantiiv]
mörtides sideainena kasutatav kustutatud lubi

ehitusmaavara
[nimisõna, substantiiv]
elamu- ja teedeehituses ning tööstuses kasutatav maavara (nt liiv, kruus, savi, lubja- ja dolokivi)

ehitusmalevlane
[nimisõna, substantiiv]
ehitusmaleva liige

ehitusmasin
[nimisõna, substantiiv]
ehitustöödel kasutatav masin (nt tõstuk, kraana, laadur)

ehitusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonete ja rajatiste ehitamisel kasutatav materjal (nt puit, kivi, betoon)

2. materjal, mida ehitamisel kasutatakse, näiteks puit, klaas ja betoon

ehitusmees
[nimisõna, substantiiv]
ehitaja, ehitustööline

ehitusmeetod
[nimisõna, substantiiv]
ehitamise viis

ehitusmehaanika
[nimisõna, substantiiv]
mehaanika haru, mis käsitleb ehitiste tugevus-, jäikus- ja püsivusarvutuse põhimõtteid ja meetodeid

ehitusmehhanism
[nimisõna, substantiiv]
ehitustöödel kasutatav masin või seade (nt korvtõstuk, autokraana)

ehitusmeister
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ehitustööde juhtija ja korraldaja (vahel ühtlasi arhitekt)

ehitusmontaaž
[nimisõna, substantiiv]
ehitustarindite kokkupanek ja paigaldamine

ehitusmälestis
[nimisõna, substantiiv]
minevikust säilinud arhitektuurilise väärtusega ehitis või rajatis (nt kõrtsihoone, linnamüür), mis on võetud kaitse alla

ehitusmäärus
[nimisõna, substantiiv]
linna- või vallavalitsuse kehtestatud määrus, mis käsitleb üldisi ehitus- ja maakasutustingimusi ning täpsustab ehitusseadusega kehtestatud nõudeid

ehitusmüra
[nimisõna, substantiiv]
ehitustöödest põhjustatud müra

ehituspaas
[nimisõna, substantiiv]
ehitamiseks kasutatav paekivi

ehituspaik
[nimisõna, substantiiv]
millegi ehitamise koht

ehituspaneel
[nimisõna, substantiiv]
1. (suur) monteeritav plaaditaoline ehitusdetail (nt raudbetoonist)

2. ehitusdetail

ehitusplaat
[nimisõna, substantiiv]
kivist, puidust vm materjalist plaat ehitusdetailina (nt katuseplaat, seinaplaat)

ehitusplats
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus toimuvad ehitustööd

ehituspood
[nimisõna, substantiiv]
ehitus- ja remonditarbeid müüv kauplus

ehituspraht
[nimisõna, substantiiv]
ehitamisel, remontimisel või lammutamisel tekkivad jäätmed

ehituspuit
[nimisõna, substantiiv]
puit ehitusmaterjalina

ehitustander
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus toimuvad ulatuslikud ehitustööd

ehitustanner
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus toimuvad ulatuslikud ehitustööd

ehitustarbed
[nimisõna, substantiiv]
ehituseks vajalikud materjalid, tööriistad ja muud vahendid

ehitustarind
[nimisõna, substantiiv]
ehitise peamine, hrl kandev osa, mille projekteerimisel on vajalikud staatika (ja dünaamika) arvutused

ehitustegevus
[nimisõna, substantiiv]
ehitamine, ehitustööd

ehitustehnika
[nimisõna, substantiiv]
ehitusalaste tehniliste teadmiste, oskuste ning võtete kogum

ehitustehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teaduse ja tehnika haru, mis tegeleb ehituses kasutatavate materjalide ning seadmete arendamisega

2. vastavad meetodid ja seadmed

ehitusteras
[nimisõna, substantiiv]
taladeks, sarrusteks vm ehitusdetailideks kasutatav teras

ehitustrust
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne ehitust juhtinud ja organiseerinud asutus

ehitustöö
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitusel tehtav töö, ehitamine

2. ehitusel tehtav töö

ehitustööline
[nimisõna, substantiiv]
tööline ehitusealal, ehitaja

ehitusvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
hrl ehitustrusti koosseisu kuulunud Nõukogude-aegne ehitusorganisatsioon

ehitusviis
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas midagi ehitatakse või kuidas miski on ehitatud

ehitusvill
[nimisõna, substantiiv]
ehitusel kasutatav isoleermaterjal (nt kivivill, klaasvill)

ehitusvilt
[nimisõna, substantiiv]
ehitamisel soojusisolatsiooniks kasutatav vilt

ehitusõigus
[nimisõna, substantiiv]
detailplaneeringuga määratud õigus ja normid, et krundile hoonet või hooneid ehitada

ehitusökonoomika
[nimisõna, substantiiv]
majandusteaduse haru, mis uurib ehitustegevusega kaasnevaid majandussuhteid

ehk
[määrsõna, adverb]
1. osutab oletatavale või loodetavale võimalusele, milles siiski ei olda päris kindel

2. näitab, et kõneleja ei ole päris kindel

ehkki
[sidesõna, konjunktsioon]
1. alustab kõrvallauset, mis toob esile asjaolu, millest hoolimata pealauses märgitud olukord või tegevus siiski aset leiab

2. alustab lauses osa, mis toob esile asjaolu, millest hoolimata mingi olukord või tegevus aset leiab

ehkupeale
[määrsõna, adverb]
umbropsu, õnneliku juhuse peale lootes, ilma korraliku ettevalmistuseta või täie kindluseta

ehm
[nimisõna, substantiiv]
ehmumine, ehmatus

ehmatama
[tegusõna, verb]
1. kedagi järsku, ootamatult hirmutama või ehmuma panema

2. kedagi järsku, ootamatult hirmutama

3. kohutama, hirmutama

Ühendtegusõnad: ära ehmatama, ära ehmatama, üles ehmatamaüles ehmatama

ehmatus
[nimisõna, substantiiv]
ehmumine, hirmunud olek

ehmes
[nimisõna, substantiiv]
lendlevalt kerge ude, kübe vms

ehmestiivalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts liblikasarnaseid täismoondega putukaid, kelle tiivad on kaetud karvadega (pehmete ehmestega)

2. putukate selts

ehmuma
[tegusõna, verb]
1. äkki hirmu tundma, kartma hakkama

2. järsku hirmu tundma, kartma hakkama

eht
[omadussõna, adjektiiv]
1. nähtuse vm tüüpilisele olemusele vastav, igas suhtes mõõtu välja andev

2. (aitab väidet tugevdada, öeldut rõhutada)

3. just selline, nagu olema peab

ehtameerikalik
[omadussõna, adjektiiv]
ameeriklasele tüüpiliselt, loomulikult omane

ehteasi
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl (naise) riietuse juurde kuuluv kaunistav ese (nt pross, kaelakee, sõrmus)

2. mingi ese, mida sa kannad, et ennast kaunistada, näiteks sõrmus või kaelakee

ehteestlaslik
[omadussõna, adjektiiv]
eestlasele tüüpiliselt, loomulikult omane

ehtekarp
[nimisõna, substantiiv]
ehete hoidmiseks mõeldud karp

ehtekivi
[nimisõna, substantiiv]
ehete kaunistamisel kasutatav vääriskivi

ehtekollektsioon
[nimisõna, substantiiv]
ehete kogu

ehtekuld
[nimisõna, substantiiv]
kuldehete valmistamiseks kasutatav rohkesti kulda sisaldav sulam

ehtekunst
[nimisõna, substantiiv]
ehete kunstiline loomine tarbekunsti ühe haruna

ehtekunstnik
[nimisõna, substantiiv]
ehtekunsti viljelev kunstnik

ehteleid
[nimisõna, substantiiv]
ehe või ehted arheoloogilise leiuna

ehtenõel
[nimisõna, substantiiv]
nõelataoline ehe riiete kinnitamiseks või kaunistamiseks

ehteraha
[nimisõna, substantiiv]
mündikujuline ehe (nt kaelakee küljes ripatsina)

ehtesepp
[nimisõna, substantiiv]
ehteasjade meister

ehtima
[tegusõna, verb]
1. kujundades, värve, kaunistusi vm lisades kauni(ma)ks, ilusa(ma)ks tegema

2. kedagi või midagi ilusa(ma)ks tegema

Ühendtegusõnad: välja ehtimavälja ehtima

ehtnaiselik
[omadussõna, adjektiiv]
naisele tüüpiliselt omane

ehtne
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomulikus, õiges olekus olev, mitte järeletehtud või võltsitud

2. selline, mis pole võltsitud

ehtsus
[nimisõna, substantiiv]
siirus

e-hääl
[nimisõna, substantiiv]
valimistel elektrooniliselt antud hääl

e-hääletama
[tegusõna, verb]
hääletama isikut autentselt tõendava vahendi (nt ID-kaardi) ning internetiga ühendatud arvuti abil

e-hääletamine
[nimisõna, substantiiv]
hääletamine isikut autentselt tõendava vahendi (nt ID-kaardi) ning internetiga ühendatud arvuti abil

e-hääletus
[nimisõna, substantiiv]
hääletamine isikut autentselt tõendava vahendi (nt ID-kaardi) ning internetiga ühendatud arvuti abil

ei
[määrsõna, adverb]
1. annab üksnes järgnevale sõnale või ühendile eitava sisu, aitab väidet rõhutada, kinnitada või täpsustada

2. sõna, mis annab lausele või küsimuse vastusele eitava sisu

ei
1. (grammatiline abitegusõna:) eitussõna, mis annab kogu lausele või küsimuse vastusele eitava sisu

2. sõna, mis annab lausele või küsimuse vastusele eitava sisu

ei
[nimisõna, substantiiv]
1. "ei"-sõna, "ei"-otsus

2. eitav, negatiivne otsus

eideetik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel on harukordne võime varem tajutut väga elavalt ja täpselt kujutleda

eideetiline
[omadussõna, adjektiiv]
varem tajutut harukordselt elavalt ja täpselt kujutlev, eidetismile omane

eideke
[nimisõna, substantiiv]
vana naine

eidekene
[nimisõna, substantiiv]
vana naine

eidelik
[omadussõna, adjektiiv]
tüütule vanale naisele omane, hrl hädaldav, ülemäära uudishimutsev vms

eiderhani
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolsete merede rannikuil elunev raskepärase lennuga veelind, suurimaid partlasi

eidetism
[nimisõna, substantiiv]
harukordne võime varem tajutut väga elavalt ja täpselt kujutleda

ei-hääl
[nimisõna, substantiiv]
1. hääletamisel vastu antud hääl

2. vastuarvamus

eikeegi
[nimisõna, substantiiv]
1. olematu isik

2. tähtsusetu, tundmatu, nimetu isik

3. tähtsusetu isik

eikellegimaa
[nimisõna, substantiiv]
mitte kellegi valduses olev maa-ala (nt kahe naaberriigi või sõdiva poole piiritõkete vahel)

eila
[määrsõna, adverb]
1. käesolevale päevale, tänasele päevale eelnenud päeval

2. tänasele päevale eelnenud päeval

eilane
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale, tänasele päevale eelnev

2. eile olnud, tekkinud, toimunud vms

3. tänasele päevale eelnenud päeval olnud, toimunud või tekkinud

eile
[määrsõna, adverb]
1. käesolevale päevale, tänasele päevale eelnenud päeval

2. tänasele päevale eelnenud päeval

eile
[nimisõna, substantiiv]
1. eilne päev

2. minevik

eilehommikune
[omadussõna, adjektiiv]
eile hommikul toimunud

ei-leping
[nimisõna, substantiiv]
(liikluskindlustuses:) maksekohustuseta leping, mille järgi kindlustusselts uut kindlustuspoliisi automaatselt ei väljasta

eileõhtune
[omadussõna, adjektiiv]
eile õhtul toimunud

eilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale, tänasele päevale eelnev

2. eile olnud, tekkinud, toimunud vms

3. tänasele päevale eelnenud päeval olnud, toimunud või tekkinud

eimidagiütlev
[omadussõna, adjektiiv]
1. (millegi sisu, kellegi ilme kohta:) mitte midagi erilist väljendav, mitte millegi poolest tähelepanu köitev, sisutu või ilmetu

2. mitte midagi erilist väljendav

eimiski
[nimisõna, substantiiv]
1. miski olematu, mitteeksisteeriv või tühi

2. miski tühine, täiesti mõttetu

eine
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl hommikune või õhtune (kerge) söögikord

2. (kerge) söök, toit

einela
[nimisõna, substantiiv]
väiksemat sorti söögikoht, kus pakutakse hrl kiiret ja kerget sööki ning jooki

einelaud
[nimisõna, substantiiv]
väiksemat sorti söögikoht, kus pakutakse hrl kiiret ja kerget sööki ning jooki

einestama
[tegusõna, verb]
sööma, einet võtma

einetama
[tegusõna, verb]
sööma, einet võtma

einevõileib
[nimisõna, substantiiv]
suur rikkaliku kattega võileib, mida süüakse noa ja kahvliga

einoh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab nõustumist, vastuväidetest loobumist või tagasihoidlikku vastuväidet

einsteinium
[nimisõna, substantiiv]
1. tuumapommi katsetamisel avastatud kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 99

2. radioaktiivne element

eirama
[tegusõna, verb]
tahtlikult tähele panemata jätma, mitte arvestama

eiramine
[nimisõna, substantiiv]
tahtlik tähelepanuta jätmine, mitte arvestamine, mitte välja tegemine

eirang
[nimisõna, substantiiv]
tahtlik tähelepanuta jätmine, mitte arvestamine, mitte välja tegemine

eire
[nimisõna, substantiiv]
tahtlik tähelepanuta jätmine, mitte arvestamine, mitte välja tegemine

eis
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud mi

eisik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle olemasolu on riigile ebameeldiv ning kelle nime ja tegevust püütakse seepärast olematuks teha

eistekedrik
[nimisõna, substantiiv]
ühel kohal pendeldava lennuga väike imilondita liblikas

ei-sõna
[nimisõna, substantiiv]
keeldumine (milleski osalemisest, millegagi tegelemast vm)

eit
[nimisõna, substantiiv]
eakas naine

eitama
[tegusõna, verb]
1. "ei" ütlema

2. salgama, mitte omaks võtma, alusetuks väitma

3. ütlema, et mingi väide ei ole tõsi

eitamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi mitte omaks võtmine, mitte tunnistamine, valeks või ebavajalikuks pidamine

eitav
[omadussõna, adjektiiv]
1. mittenõusolekut, sobimatust, tõrjumist väljendav

2. mittetunnustav, laitev

3. mitte nõus olev, negatiivne

eite-taati
[nimisõna, substantiiv]
eit ja taat

eitus
[nimisõna, substantiiv]
millegi mitte omaks võtmine, mitte tunnistamine, valeks või ebavajalikuks pidamine

eitusjaatus
[nimisõna, substantiiv]
stiilivõte, mis eituse vormis väljendab ja varjundab jaatavat sisu (nt ei vaidle vastu 'olen nõus', pole võimatu 'on võimalik')

eitussõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis väljendab eitust (nt ei, ära)

eitusverb
[nimisõna, substantiiv]
eitust väljendav tegusõna (nt ei tule)

ejakulaat
[nimisõna, substantiiv]
purskunud seemnevedelik

ejakulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
seemnevedeliku purskumine sugutist sugulise erutuse kõrghetkel

ejakuleerima
[tegusõna, verb]
spermat sugulise erutuse kõrghetkel sugutist välja purskama

ejalett
[nimisõna, substantiiv]
Osmani riigi suurim haldusüksus, mida juhtis paša

ejektor
[nimisõna, substantiiv]
vee- või aurujoa toimel töötav (tühjendus)pump (kaevandustes, laevadel), imev jugapump

e-kaart
[nimisõna, substantiiv]
arvutivõrgu kaudu saadav ja elektrooniliselt saadetav õnnitlus- või muu kaart

e-kaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste müümine interneti kaudu

ekfraas
[nimisõna, substantiiv]
ühe kunstiliigi teose kirjeldamine või tõlgendamine teise kunstiliigi vahenditega, teatav seos kahe meediumi vahel (nt kunstiteose repro raamatu kaanekujundusena, maali sõnaline kirjeldus)

ekiden
[nimisõna, substantiiv]
pikamaa-teatejooks (kergejõustikuala, ka vastavad võistlused)

ekipaaž
[nimisõna, substantiiv]
mingit sõiduvahendit oma tegevuseks kasutav meeskond (nt politseis, päästeteenistuses)

e-kiri
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutivõrgu vahendusel saadetud sõnum või kiri

2. elektrooniline kiri

e-kirjastamine
[nimisõna, substantiiv]
digiraamatute ehk ePub-ide kirjastamine spetsiaalses vormingus

ekker
[nimisõna, substantiiv]
geodeesiariist täisnurga määramiseks ja märkimiseks maastikul

eklampsia
[nimisõna, substantiiv]
1. mürgitust meenutav rasedusaegne haigusseisund, millega kaasnevad krambid

2. rasedustoksikoos

ekleer
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik kreemi- või vahukooretäidise ja šokolaadiglasuuriga keedutaignakoogike

2. kondiitrikook

ekleesia
[nimisõna, substantiiv]
rahvakoosolek Vana-Kreeka linnriikides

eklektik
[nimisõna, substantiiv]
eklektitsismi kalduv või eklektitsismi rakendav filosoof, poliitik, teadlane, kunstnik vm

eklektika
[nimisõna, substantiiv]
1. erinevate stiili- ja vormielementide laenamise ja kombineerimise tulemus

2. suundade, teooriate ja stiilide ühendamine kunstis, arhitektuuris vm

3. eri vaadete, stiilide vms põhimõttetu mehaaniline ühendamine

eklektiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. erinevaid stiile, vormielemente, laade kombineeriv või segav

2. sisemise ühtsuse või korrapärata

eklektitsism
[nimisõna, substantiiv]
filosoofias, kunstis, arhitektuuris vm rakendatav erinevate suundade, vaadete, teooriate, stiilide ja laadide ühendamine

eklesioloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus kiriku kohta, mis uurib kiriku enesemõistmist ja eneseteostust

eklimeeter
[nimisõna, substantiiv]
nurgamõõteriist, millega ligikaudselt määratakse maapinna kaldenurk horisondi suhtes

ekliptika
[nimisõna, substantiiv]
1. kujuteldav suurringjoon taevasfääril, mida mööda toimub Päikese näiv aastane liikumine

2. suurringjoon, mida mööda toimub Päikese näiv aastane liikumine

ekloog
[nimisõna, substantiiv]
1. (dialoogiline) karjaselaul antiikkirjanduses (alates Vergiliusest)

2. dialoogiline karjaselaul

ekläär
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik kreemi- või vahukooretäidise ja šokolaadiglasuuriga keedutaignakoogike

2. kondiitrikook

ekmoliin
[nimisõna, substantiiv]
kaladest saadav antibiootikum

e-kool
[nimisõna, substantiiv]
internetipõhine õppeinfosüsteem ja kooli ja kodu vahelise suhtlemise keskkond

ekossees
[nimisõna, substantiiv]
vanimaid šoti rahvatantse ning sellest arenenud seltskonnatants, samuti selle tantsu muusika

ekraan
[nimisõna, substantiiv]
1. kiirgust peegeldav, muundav või neelav pind nähtava kujutise saamiseks, hrl mingi seadme osana

2. lame nelja nurgaga osa näiteks arvutil või televiisoril, mille pealt näeb pilti

ekraaniaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mis kulub erinevate ekraanide vaatamisele (nt telefonis, arvutis)

ekraanigraafika
[nimisõna, substantiiv]
telesaadete, reklaami vms visuaalne, kunstiliselt kujundatud esitus teleekraanil

ekraanilugu
[nimisõna, substantiiv]
kinos näitamiseks tehtud film

ekraanipilt
[nimisõna, substantiiv]
mõne seadme kuvaril parajasti näha olev visuaalne informatsioon

ekraanisõltlane
[nimisõna, substantiiv]
nutitelefoni, arvuti, teleri vms seadme kasutamisest sõltuvuses olev, sellest ülemäära mõjutatud inimene

ekraanisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) sõltumine nutitelefoni, arvuti, teleri vms seadme kasutamisest, ülemäärane mõjutatus sellest

ekraaniteos
[nimisõna, substantiiv]
kinos näitamiseks tehtud film

ekraanitõmmis
[nimisõna, substantiiv]
hrl graafikafailina salvestatud pilt arvuti või nutiseadme kuvaril parajasti näha olevast visuaalsest informatsioonist

ekraaniväsimus
[nimisõna, substantiiv]
pidevast arvuti vm ekraani jälgimisest tekkinud tüdimuse ja väsimuse seisund, mis põhjustab lihaspingeid, silmade väsimust, võimetust tööle keskenduda vms

ekraneerima
[tegusõna, verb]
kaitsma või varjama seadmeid elektri- ja magnetväljade, kiirguse vm välismõjude eest (nt ekraanide, kilpide, varjete abil)

ekraniseerima
[tegusõna, verb]
1. kirjandusteose alusel filmi valmistama

2. kirjandus- v muusikateosest filmi valmistama

ekraniseering
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteose põhjal valminud film

2. kirjandus- v muusikateosele tuginev film

ekreiit
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna (EKRE) liige

ekrelane
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna (EKRE) liige

ekriin
[nimisõna, substantiiv]
värvitu ja lõhnatu higi, mis eritub kogu kehal ja reguleerib keha temperatuuri

ekrüü
[omadussõna, adjektiiv]
kahvatu helebeež, mis toonilt meenutab pleegitamata linast või siidkangast

ekrüüvalge
[omadussõna, adjektiiv]
kahvatu helebeež, mis toonilt meenutab pleegitamata linast või siidkangast

eks
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutava sõnana:) esineb lausetes, mis väljendavad nentimist, oletust või soovitust

2. kinnitab või toob esile seda, mida lauses öeldakse

eks
[nimisõna, substantiiv]
endine abikaasa või elukaaslane

eks
1. üksikese, hrl hulgana, loendatava kogumina paljude samasuguste hulgast (nt trükitoodete kohta)

2. tükk, üksikese

3. üks omast liigist

4. silmatorkav inimene, tüüp

eks
1. varasemasse, möödunud aega kuuluv, ennemini (keegi) olnud, kellenagi töötanud vms

2. varem olnud

3. kunagi ammu olnud

eksa
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust 10^18 korda suurem

eksabait
[nimisõna, substantiiv]
infohulga ja salvestusmahu mõõtühik, 1024 petabaiti

eksaktne
[omadussõna, adjektiiv]
täpne, täppis

eksaktteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, milles matemaatiliste meetodite tähtsus on suur, nt matemaatika, füüsika, astronoomia

eksaltatsioon
[nimisõna, substantiiv]
äärmiselt tugev vaimustus, (pidurdamatu) joovastus

eksalteerima
[tegusõna, verb]
1. vaimustama

2. tugevalt erutama, üles ärritama

eksalteeritud
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurest vaimustusest, erutusest vms kantud, emotsioone (liiga) paisutatult väljendav

2. erutatud, vaimustuses

eksalteeritult
[määrsõna, adverb]
1. vaimustunult

2. erutunult, üles ärritatult

eksalteeritus
[nimisõna, substantiiv]
olek, kus (liiga) paisutatult väljendatakse suurest vaimustusest, erutusest vms kantud emotsioone

eksalteeruma
[tegusõna, verb]
äärmisse vaimustusse sattuma, tugevasti erutuma

eksam
[nimisõna, substantiiv]
1. teadmiste või praktiliste oskuste kontrollimiseks sooritatav katse

2. katse, millega kontrollitakse kellegi teadmisi või praktilisi oskusi

eksamiaine
[nimisõna, substantiiv]
õppeaine, milles sooritatakse eksam

eksamieelne
[omadussõna, adjektiiv]
eksamile eelnev, enne eksamit esinev

eksamihinne
[nimisõna, substantiiv]
eksami sooritamisel saadud hinne

eksamikirjand
[nimisõna, substantiiv]
arutlev kirjand või essee eksamitööna

eksamikomisjon
[nimisõna, substantiiv]
komisjon, kes võtab eksamit vastu

eksamiküsimus
[nimisõna, substantiiv]
eksamil esitatud või eksamiks valmistumiseks antud küsimus

eksamilaud
[nimisõna, substantiiv]
1. laud, mille taga eksaminandid oma eksamitööd teevad

2. laud, mille taga istub eksamineerija või eksamikomisjon

eksaminaator
[nimisõna, substantiiv]
see, kes eksamit vastu võtab, kellegi teadmisi kontrollib

eksaminand
[nimisõna, substantiiv]
eksami sooritaja

eksamineerija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes eksamit vastu võtab, kellegi teadmisi kontrollib

eksamineerima
[tegusõna, verb]
eksamil teadmisi või praktilisi oskusi kontrollima, eksamit vastu võtma

eksamineeritav
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sooritab eksamit

eksaminõuded
[nimisõna, substantiiv]
eksamineeritavale eksamiaines esitatavad nõuded

eksamipalavik
[nimisõna, substantiiv]
eksamieelne või -aegne erutatud seisund

eksamipilet
[nimisõna, substantiiv]
leheke eksamiküsimustega

eksamiprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
ametlik dokument eksami kohta, milles on kirjas eksamineeritava nimi, andmed eksami tegemise aja kohta, eksamihinne vm andmed

eksamisessioon
[nimisõna, substantiiv]
1. eksamiteks määratud ajavahemik hrl kõrgkoolis

2. eksamisessioon

eksamitasu
[nimisõna, substantiiv]
eksamile pääsemiseks nõutav rahasumma mõnes (kõrg)koolis

eksamituli
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites eksamitegemise kohta)

eksamitöö
[nimisõna, substantiiv]
eksami sooritamiseks tehtav (kirjalik) töö

eksanteem
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt nakkushaiguste või allergia puhul nahale tekkiv lööve

eksaratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuva liustiku (ka mandrijää) kivimit purustav tegevus

2. liikuva liustiku v mandrijää kivimit purustav toime

eksarh
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu patriarhi esindav piiskop hrl väljaspool seda maad, kus asub patriarhaat

eksarhaat
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu patriarhi esindava piiskopi (ehk eksarhi) halduspiirkond hrl väljaspool seda maad, kus asub patriarhaat

ekse
[nimisõna, substantiiv]
juhuslik eksimine, (tahtmatu, väike) kõrvalekalle

ekseem
[nimisõna, substantiiv]
1. nahahaigus, mida iseloomustab punetav ja sageli leemendav mittenakkav lööve

2. nahahaigus

eksegees
[nimisõna, substantiiv]
tekstide, eriti Piibli teksti seletamine ja tõlgendamine

eksegeet
[nimisõna, substantiiv]
pühakirjatekste tõlgendav teoloog

eksegeetika
[nimisõna, substantiiv]
usuteaduse osa, mis tegeleb Piibli seletamise ja tõlgendamisega

eksekuteerima
[tegusõna, verb]
1. kedagi (karistuseks) hukkama

2. karistusotsust täide viima

eksekutiiv
täidesaatev, täideviiv, täitev

eksekutiivne
[omadussõna, adjektiiv]
täidesaatev, täideviiv, täitev

eksekutsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. otsuse täideviimine, eriti kehalise karistuse andmine, piinamine või hukkamine

2. otsuse täideviimine

3. hukkamine

eksekuutor
[nimisõna, substantiiv]
(Tsaari-Venemaal:) riigiasutuses majanduslikke ülesandeid täitev ning korra järele valvav ametnik

eksempel
[nimisõna, substantiiv]
näide

eksemplaarsus
[nimisõna, substantiiv]
eksemplaride arv

eksemplar
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikese, hrl hulgana, loendatava kogumina paljude samasuguste hulgast (nt trükitoodete kohta)

2. tükk, üksikese

3. üks omast liigist

4. silmatorkav inimene, tüüp

ekshaustor
[nimisõna, substantiiv]
ventilaatori põhimõttel töötav seade, mis hõrendab õhku või muud gaasi

ekshibitsionism
[nimisõna, substantiiv]
1. seksuaalse tagapõhjaga tung, tugev vajadus näidata ennast, oma keha või kehaosi teistele inimestele

2. haiguslik tung suguelundeid paljastada

ekshumatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. laiba või selle jäänuste väljakaevamine hauast (ümbermatmiseks või kohtumeditsiiniliseks uurimiseks)

2. laiba väljakaevamine hauast

ekshumeerima
[tegusõna, verb]
laipa või selle jäänuseid hauast välja kaevama (ümbermatmiseks või kohtumeditsiiniliseks uurimiseks)

eksi
1. tõele, tegelikkusele, tõsiasjadele mitte vastav

2. midagi mitte õigesti osutav või väljendav

3. selline, mis ei vasta tegelikkusele või sisaldab vigu

eksiarvamus
[nimisõna, substantiiv]
ekslik, ebaõige arvamus

eksiil
[nimisõna, substantiiv]
1. võõrsil asumine, maapaos olek kodumaalt lahkuma sunnitud inimesena (põgenenud või sundkorras välja saadetud isikuna)

2. võõrsil asumine

eksiilminister
[nimisõna, substantiiv]
pagulasvalitsuse minister

eksiilvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
valitsus, mis on sunnitud asuma ja töötama väljaspool oma kodumaad

eksijäreldus
[nimisõna, substantiiv]
ekslik, ebaõige järeldus

eksikaator
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt suletav klaasnõu ainete kuivatamiseks ja kuivana säilitamiseks

eksikombel
[määrsõna, adverb]
ekslikult, eksituse tõttu

eksikujutelm
[nimisõna, substantiiv]
ekslik, valede järeldusteni viiv kujutlus

eksikäik
[nimisõna, substantiiv]
1. ekslev ringirändamine või kõrvalepõige eksimise tõttu

2. ekslik tegu

eksikülaline
[nimisõna, substantiiv]
loom või lind, kes on juhuslikult sattunud oma tavalisest levilast kaugele väljapoole

eksima
[tegusõna, verb]
1. ebatäpselt või valesti tegutsema, midagi valesti hindama

2. tavasid või reegleid rikkuma

3. mingit viga tegema, midagi valesti tegema või hindama

Ühendtegusõnad: ära eksima, ära eksima, ümber eksimaümber eksima

eksimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes või mis ei tee kunagi mingeid vigu, ei käitu ega arva valesti

eksimatult
[määrsõna, adverb]
ilma (ühtki) viga tegemata, sobimatu kõrvalekaldeta

eksimisruum
[nimisõna, substantiiv]
võimalus(ed) mingis tegevuses eksida, vigu teha

eksimus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi reegli või tõsiasja suhtes valel otsustusel põhinev tegu

2. see, kui sa teed midagi valesti

eksinu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on eksinud

eksirännak
[nimisõna, substantiiv]
1. ekslev ringirändamine või kõrvalepõige eksimise tõttu

2. ekslik tegu

eksisamm
[nimisõna, substantiiv]
1. ekslik tegu

2. eksimus, viga

eksisteerima
[tegusõna, verb]
olemas olema

Ühendtegusõnad: edasi eksisteerimaedasi eksisteerima

eksistents
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kui keegi või miski on olemas, eksisteerib

2. see, kui keegi või miski eksisteerib, on olemas

eksistentsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
inimese olemasolusse puutuv, elu, olemasolu mõtet otsiv

eksistentsialism
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. sajandil enne Teist maailmasõda tekkinud filosoofia ja kirjanduse vool, mille lähteks on inimeksistentsi ja selle tähenduste tõlgendamine

2. idealistlik suund

eksistentsimiinimum
[nimisõna, substantiiv]
inimesele vajalike elatusvahendite väikseim kogus, mis võimaldab tööjõu säilitamist ja taastamist

eksitama
[tegusõna, verb]
kedagi eksiarvamusele, eksitusse viima, valesti aru saama panema

eksitav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis põhjustab vale arusaamist, esitab ebaõiget infot, annab vale suuna vms

eksitee
[nimisõna, substantiiv]
(vale suuna, eksliku arvamuse, seisukoha või tegutsemise kohta)

eksitus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi reegli vm vastu eksimine

2. millestki valesti aru saamine

3. viga, eksimus

4. arusaamatus

eksiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi seisukohast ekslik, vale õpetus (hrl ühenduses usuliste tõekspidamistega)

ekskavaator
[nimisõna, substantiiv]
liikurmasin pinnase kaevamiseks ja teisaldamiseks ning puistmaterjalide ümberlaadimiseks

ekskeiser
[nimisõna, substantiiv]
endine keiser

eksklaav
[nimisõna, substantiiv]
riigi osa, millel ei ole oma riigiga maaühendust, mida ümbritseb võõras riik

eksklusiiv
1. (muid) välistav, ainult asjaosalisi haarav, ainult neile lubatud

2. teistest eralduv, eraldi olev

eksklusiivintervjuu
[nimisõna, substantiiv]
usutlus, mille avaldab või mida levitab ainult üks väljaanne

eksklusiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (muid) välistav, ainult asjaosalisi haarav, ainult neile lubatud

2. teistest eralduv, eraldi olev

ekskreet
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi talitlusega seotud eritis (nt sülg, lima, higi, mäda)

2. eritis

ekskrement
[nimisõna, substantiiv]
1. looma (või linnu) pärasoolest väljutatav seedimisjääk

2. söödud toidust see osa, mida organism ei vaja ja mis organismist tagumiku kaudu väljub

ekskretoorne
[omadussõna, adjektiiv]
eritav, ekskretsiooniga seotud

ekskretsioon
[nimisõna, substantiiv]
endast väljutamine, väljapoole eritamine

ekskuningas
[nimisõna, substantiiv]
endine kuningas

ekskurreerima
[tegusõna, verb]
ekskursiooni või õppekäiku tegema

ekskursant
[nimisõna, substantiiv]
ekskursioonist osavõtja

ekskurseerima
[tegusõna, verb]
ekskursiooni või õppekäiku tegema

ekskursioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (õppe)käik või -reis uute muljete ning teadmiste saamiseks

2. käik või lühike reis uute teadmiste ja muljete saamiseks

ekskursioonijuht
[nimisõna, substantiiv]
1. ekskursiooni läbiviija, turistide juht

2. inimene, kelle töö on tutvustada turistidele huvitavaid kohti

ekskurss
[nimisõna, substantiiv]
1. peateemast kõrvalekaldumine mingi eriküsimuse selgitamiseks (vestluses vm)

2. peateemast kõrvalepõikamine

ekslema
[tegusõna, verb]
(inimese, sõiduki vms kohta:) eksides, kindla sihita siia-sinna liikuma või uitama

Ühendtegusõnad: ringi ekslemaringi ekslema

ekslibrist
[nimisõna, substantiiv]
eksliibriste kollektsioneerija

ekslibristika
[nimisõna, substantiiv]
eksliibriste kollektsioneerimine ja uurimine

eksliibris
[nimisõna, substantiiv]
omanikku märkiv, hrl raamatu sisekaanele kleebitav väike graafiline leheke

ekslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõele, tegelikkusele, tõsiasjadele mitte vastav

2. midagi mitte õigesti osutav või väljendav

3. selline, mis ei vasta tegelikkusele või sisaldab vigu

ekslikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. tõele, tegelikkusele mittevastavus

2. eksimine

ekslikult
[määrsõna, adverb]
1. eksikombel

2. kogemata

eksmaailmameister
[nimisõna, substantiiv]
endine maailmameister

eksmatrikulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kustutamine üliõpilaste nimekirjast enne ülikooli lõpetamist

eksmatrikuleerima
[tegusõna, verb]
1. üliõpilast nimekirjast kustutama enne kõrgema õppeasutuse lõpetamist

2. üliõpilaste nimekirjast kustutama

eksmatrikuleerimine
[nimisõna, substantiiv]
kustutamine üliõpilaste nimekirjast enne ülikooli lõpetamist

eksmatt
[nimisõna, substantiiv]
kustutamine üliõpilaste nimekirjast enne ülikooli lõpetamist

eksmees
[nimisõna, substantiiv]
naise endine abikaasa, elukaaslane või partner seksuaalsuhetes

eksminister
[nimisõna, substantiiv]
endine minister

eksnaine
[nimisõna, substantiiv]
mehe endine abikaasa, elukaaslane või partner seksuaalsuhetes

eksobioloog
[nimisõna, substantiiv]
elu teket ja päritolu, Maa-välist elu ning elu tulevikku Maal uuriv eriteadlane

eksobioloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib elu teket ja päritolu, Maa-välist elu ning elu tulevikku Maal ja mujal

eksoftalmia
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, kus inimese silmamuna on ebanormaalselt väljapoole surutud

eksogaamia
[nimisõna, substantiiv]
1. tava, mis keelab abielu ühe ja sama sugukonna või muu sugulusrühma liikmete vahel

2. tava, mis keelab abielu ühe ja sama sugukonna liikmete vahel

eksogaamiline
[omadussõna, adjektiiv]
(abieluvormi kohta:) sugukonnaväline, hõimuväline

eksogaamne
[omadussõna, adjektiiv]
(abieluvormi kohta:) sugukonnaväline, hõimuväline

eksogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
väljast organismi sattuv, väljastpoolt pärinev, välise põhjusena esinev

eksokriinnääre
[nimisõna, substantiiv]
nääre, mis eritab oma nõre juhade kaudu mingi elundi valendikku või kehapinnale (nt seedenäärmed, higinäärmed)

eksonüüm
[nimisõna, substantiiv]
kohanimi, mida kasutatakse (oma) keelealast väljaspool oleva koha kohta

eksoot
[nimisõna, substantiiv]
1. võõrsilt sissetoodud liiki kuuluv taim või loom

2. võõrliik

3. võõramaine taim v loom

eksootika
[nimisõna, substantiiv]
võõrapärasus, võõramaisus, (eriti ida- või lõunamaine) omapärasus

eksootikareis
[nimisõna, substantiiv]
võõramaiselt ebatavaliste, kaugete maadega tutvumiseks mõeldud reis

eksootiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. võõramaine, võõrapärane, kodumaisest tugevasti erinev

2. (võõramaiselt) ebaharilik või kummaline

3. kui miski on eksootiline, siis see on huvitav ja teistmoodi, kuna see on pärit kaugelt ja võõralt maalt

eksoplaneet
[nimisõna, substantiiv]
planeet, mis asub väljaspool meie päikesesüsteemi

eksortsism
[nimisõna, substantiiv]
inimesse asunud kurja vaimu väljaajamise riitus, mille sooritab eriliste võimetega katoliku vaimulik

eksortsist
[nimisõna, substantiiv]
kurjade vaimude väljaajaja (katoliku kirikus)

eksosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. atmosfääri kõige kõrgem kiht, mis paikneb Maa pinnast umbes kõrgusel üle 450 km (või teistel andmetel üle 800 km) ning kust õhuosakesed hajuvad maailmaruumi

2. atmosfääri kõrgeim kiht

eksoskelett
[nimisõna, substantiiv]
lülijalgsete, limuste jt organismide väline toes, mille peaülesanne on toetada ja kaitsta organismi keha ja siseelundeid (nt koda, karp)

eksoteerika
[nimisõna, substantiiv]
üldarusaadav, kõigile avatud tegevus

eksoteeriline
[omadussõna, adjektiiv]
kõikidele määratud ja mõistetud, üldarusaadav

eksotermiline
[omadussõna, adjektiiv]
soojust vabastav

eksotism
[nimisõna, substantiiv]
sõna või väljend, mis on seotud mõne teise rahvaga ning oma keeles haruldane (eesti keeles nt haiku, ukulele, sabat)

eksotoksiin
[nimisõna, substantiiv]
mõnede bakterite poolt keskkonda eritatav mürgine aine

eksp
[nimisõna, substantiiv]
eksperimentaalne kirjandus, kunst vms, eksperimentaalsus

ekspander
[nimisõna, substantiiv]
vedrude või kumminööridega riist käte ja ülakeha lihasejõu arendamiseks

ekspansiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. jõuliselt arenev ja laienev

2. ohjeldamatu, tormakas

ekspansionism
[nimisõna, substantiiv]
poliitika, mille eesmärk on laiendada riigi mõju, võimu või riigipiire teistele maa-aladele

ekspansionistlik
[omadussõna, adjektiiv]
oma riigi piire, võimu või mõjusfääri (jõuliselt) laiendav

ekspansioon
[nimisõna, substantiiv]
riigi piiride, võimu või mõjusfääri laiendamine

ekspansioonipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
poliitika, mille eesmärk on laiendada riigi mõju, võimu või riigipiire teistele maa-aladele

ekspatriatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. väljarändamine

2. väljasaatmine

3. kodakondsuse äravõtmine

4. kodakondsusest loobumine

ekspatrieerima
[tegusõna, verb]
1. kodumaalt välja saatma

2. kodakondsust ära võtma

3. pagendama

ekspatrieeruma
[tegusõna, verb]
1. kodumaalt lahkuma, välja rändama

2. kodakondsusest lahkuma

3. välja rändama

ekspatt
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on kodumaalt lahkunud ja mujale elama asunud

ekspedeerima
[tegusõna, verb]
(kaupa, posti) laiali saatma

ekspediitor
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba kättetoimetaja, laialivedaja (nt laost, baasist, tootmisettevõttest kauplusse)

2. kauba kättetoimetaja, laialivedaja

3. laialisaatja

ekspeditsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (teaduslikuks) uurimiseks ja materjali kogumiseks mõeldud retk või reis

2. uurimisreis

3. retk

4. sellest osavõtjad

5. kättetoimetamine, laialisaatmine

6. vastav osakond

eksperdiarvamus
[nimisõna, substantiiv]
asjatundja(te) seisukoht, mõte või hinnang millegi kohta

eksperdigrupp
[nimisõna, substantiiv]
rühm mingi ala asjatundjaid, keda rakendatakse eriteadmisi nõudvate küsimuste lahendamiseks

eksperdihinnang
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna asjatundja hinnang

eksperdikomisjon
[nimisõna, substantiiv]
ekspertidest moodustatud komisjon millegi hindamiseks, uurimiseks vms

eksperdinõukogu
[nimisõna, substantiiv]
ekspertidest koosnev nõukogu

eksperdirühm
[nimisõna, substantiiv]
rühm mingi ala asjatundjaid, keda rakendatakse eriteadmisi nõudvate küsimuste lahendamiseks

eksperiment
[nimisõna, substantiiv]
1. uurimise eesmärgil mingi nähtuse esilekutsumine või mõjustamine

2. (teaduslik) tegevus, millega saadakse teada, mis teatud tingimustel juhtub või kas miski on tõsi

3. eksperiment

eksperimentaal
katsetel rajanev või nendega seostuv

eksperimentaalandmed
[nimisõna, substantiiv]
katsetega saadud andmed

eksperimentaalbioloogia
[nimisõna, substantiiv]
uurimistöös suurel määral katseid rakendav bioloogia haru

eksperimentaalfilm
[nimisõna, substantiiv]
tavakäsitlusest oluliselt erineva stiili ja audiovisuaalse lahendusega film

eksperimentaalfoneetika
[nimisõna, substantiiv]
foneetika haru, mis uurib hääldust kontrollitud katsetes

eksperimentaalfüüsika
[nimisõna, substantiiv]
laialdaselt eksperimenti rakendav füüsika haru

eksperimentaallava
[nimisõna, substantiiv]
1. eksperimentaallavastuste tarvis mõeldud teatrilava, black box

2. (eksperimentaalteatri kohta)

eksperimentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
katsetel rajanev või nendega seostuv

eksperimentaalpsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia haru, milles rakendatakse teaduslikke katseid

eksperimentaator
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb eksperimene, katsetab millegagi

eksperimenteerima
[tegusõna, verb]
eksperimente teostama, katseid tegema

ekspert
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala asjatundja, keda rakendatakse eriteadmisi nõudvate küsimuste lahendamiseks

2. mingi ala asjatundja (kes aitab vastava valdkonna küsimusi lahendada)

ekspertarvamus
[nimisõna, substantiiv]
asjatundja(te) seisukoht, mõte või hinnang millegi kohta

ekspertgrupp
[nimisõna, substantiiv]
rühm mingi ala asjatundjaid, keda rakendatakse eriteadmisi nõudvate küsimuste lahendamiseks

eksperthinnang
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna asjatundja hinnang

ekspertiis
[nimisõna, substantiiv]
millegi uurimine ekspertide poolt

ekspertiisiakt
[nimisõna, substantiiv]
ekspertiisi kohta koostatud ametlik dokument

ekspertiisikomisjon
[nimisõna, substantiiv]
ekspertidest moodustatud komisjon millegi uurimiseks

ekspertkomisjon
[nimisõna, substantiiv]
ekspertidest moodustatud komisjon millegi hindamiseks, uurimiseks vms

ekspertlus
[nimisõna, substantiiv]
eksperdiks olemine

ekspertnõukogu
[nimisõna, substantiiv]
ekspertidest koosnev nõukogu

ekspertrühm
[nimisõna, substantiiv]
rühm mingi ala asjatundjaid, keda rakendatakse eriteadmisi nõudvate küsimuste lahendamiseks

ekspiratoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väljahingamisel toimuv või põhinev

2. väljahingamisel põhinev

ekspiratsioon
[nimisõna, substantiiv]
õhu kopsudest välja surumine

eksp-kirjandus
[nimisõna, substantiiv]
eksperimentaalne kirjandus

ekspletiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) asesõna, millel ei ole selget referenti

eksplikatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
selgitav

eksplikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
selgitus, seletus (eriti plaani või kaardi tingmärkide seletus)

eksplitsiitne
[omadussõna, adjektiiv]
selgesti väljendatud, ilmne

eksplosiiv
[nimisõna, substantiiv]
kaashäälik, mille hääldamisel häälduselundite sulg katkestab õhuvoolu täielikult (nt eesti g, b, d, k, p, t)

eksplosioon
[nimisõna, substantiiv]
1. suure energiahulga ülikiire vabanemine, millega kaasnevad purustused, põlengud ja müra

2. see, kui miski (näiteks pomm) kõva heli tekitades puruneb

ekspluataator
[nimisõna, substantiiv]
(marksistlikus majandusteoorias:) tootmisvahendite omanik, kes võõrast tööjõudu oma huvides ära kasutab

ekspluataatorlik
[omadussõna, adjektiiv]
ekspluateerimisega seotud, sellel rajanev

ekspluatatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(masinate, hoonete) kasutamine, käitamine

ekspluatatsiooniaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mil ollakse kasutuskõlbulik

ekspluatatsioonikulud
[nimisõna, substantiiv]
korteri, hoone vms kasutamisega seotud kulud (nt kütte- ja elektrikulud)

ekspluatatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
millegi käitamise, kasutamisega seotud

ekspluateerima
[tegusõna, verb]
midagi pidevalt, ülemäära kasutama, alatasa mingil otstarbel tegevuses hoidma

ekspo
[nimisõna, substantiiv]
1. vaatamiseks, tutvumiseks väljapandud kunstiteosed vm esemed

2. selline väljapanek kindlat aega kestva üritusena

3. esemed, mis on kuhugi välja pandud, et inimesed saaksid neid vaadata

4. vastav koht

eksponaat
[nimisõna, substantiiv]
muuseumis või näitusel väljapandud ese

eksponeerima
[tegusõna, verb]
1. (muuseumis, näitusel) vaatamiseks välja asetama

2. eksponeerima

3. üles, välja riputama

eksponent
[nimisõna, substantiiv]
isik, asutus või organisatsioon, kes esineb teoste või toodetega näitusel või messil

eksponentfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
naturaallogaritmi pöördfunktsioon

eksponentkõver
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

eksponentsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
üha kiirenevas tempos toimuv, väga kiire (kasvamine või kahanemine)

eksponentsiaalselt
[määrsõna, adverb]
üha kiirenevas tempos, väga kiiresti

eksponentvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline võrrand, kus tundmatu esineb astendajas

eksponomeeter
[nimisõna, substantiiv]
pildistamisel kasutatav seade või riist õige särituse määramiseks, valgustugevuse mõõtmiseks

ekspordiartikkel
[nimisõna, substantiiv]
teatavat liiki kaup või toode, mida veetakse riigist välja

ekspordifirma
[nimisõna, substantiiv]
väljaveoga tegelev firma

ekspordikeeld
[nimisõna, substantiiv]
riigivõimu keeld teatavat kaupa riigist välja vedada või mingisse riiki eksportida

ekspordikrediit
[nimisõna, substantiiv]
(riigi tagatisega) laen, mis kaitseb eksportijat kaupade või teenuste väljaveoga kaasnevate riskide eest ja võimaldab välisostjal makseid teatud aja jooksul edasi lükata

ekspordilaen
[nimisõna, substantiiv]
(riigi tagatisega) laen, mis kaitseb eksportijat kaupade või teenuste väljaveoga kaasnevate riskide eest ja võimaldab välisostjal makseid teatud aja jooksul edasi lükata

ekspordilitsents
[nimisõna, substantiiv]
valitsusasutuse väljastatud dokument, mis annab õiguse teatud kaupa riigist välja vedada

ekspordipank
[nimisõna, substantiiv]
pank, mis on spetsialiseerunud ekspordikrediidi andmisele

ekspordipreemia
[nimisõna, substantiiv]
juurdemaks eksportööridele teatud kaupade väljaveo ergutamiseks

ekspordiriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, kuhu kaupu eksporditakse

eksporditoll
[nimisõna, substantiiv]
väljaveetavate kaupade eest tasutav maks

eksport
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste müük välismaale, müüdud kauba vedu välisriikidesse

eksportartikkel
[nimisõna, substantiiv]
teatavat liiki kaup või toode, mida veetakse riigist välja

eksportfirma
[nimisõna, substantiiv]
väljaveoga tegelev firma

eksportija
[nimisõna, substantiiv]
ekspordiga tegelev inimene või asutus

eksportima
[tegusõna, verb]
kaupu, toodangut välismaale müüma ja viima

eksportimine
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste müük välismaale, müüdud kauba vedu välisriikidesse

eksportkaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste väljavedu hõlmav kaubandusvaldkond

eksportkaup
[nimisõna, substantiiv]
välismaale veetav kaup, selle koguhulk ja väärtus

eksporttoodang
[nimisõna, substantiiv]
välismaale müümiseks toodetud kaup

eksportöör
[nimisõna, substantiiv]
ekspordiga tegelev inimene või asutus

ekspositsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vaatamiseks, tutvumiseks väljapandud kunstiteosed vm esemed

2. selline väljapanek kindlat aega kestva üritusena

3. esemed, mis on kuhugi välja pandud, et inimesed saaksid neid vaadata

4. vastav koht

ekspresident
[nimisõna, substantiiv]
riigi (vm organisatsiooni) endine president

ekspress
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti kiire, ainult suuremates keskustes peatuv rong, buss või laev

2. kiirrong, -buss vms

ekspressbuss
[nimisõna, substantiiv]
vahepeatusteta või väheste peatustega kulgev kiirbuss

ekspressiivne
[omadussõna, adjektiiv]
jõuliselt ilmekas, mõjuvalt väljendusrikas

ekspressiivsus
[nimisõna, substantiiv]
ilmekus, väljendusrikkus

ekspressionism
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. sajandi algul tekkinud kunsti-, kirjandus- ja muusikavool, mille esindajad püüdsid väljendada pigem tundeid ja emotsioone kui välist maailma, kasutades selleks maailmavalu väljendavaid süngeid, groteskseid kujundeid

2. 20. saj algul tekkinud kunsti- ja kirjandusvool

ekspressioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi avaldumine või väljendumine

ekspresskiri
[nimisõna, substantiiv]
eritähisega kiri, mis toimetatakse saajani võimalikult kiiresti pärast kirja üleandmist või postitamist

ekspressliin
[nimisõna, substantiiv]
vahepealsete peatusteta või väheste peatustega bussi- või rongiliin

ekspressrong
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiresti sihtpunkti sõitev reisirong, mis peatub ainult mõnes jaamas või sõidab vahepeatusteta

2. kiiresti sõitev ja ainult tähtsamates jaamades peatuv reisirong

eksprompt
[määrsõna, adverb]
ettevalmistamatult, improviseerides

eksprompt
[nimisõna, substantiiv]
1. improviseeritud muusikapala

2. kontrastsete teemadega lüüriline karakterpala peamiselt klaverile

3. ettevalmistamata ettekanne

4. improviseeritud pala

ekspropriaator
[nimisõna, substantiiv]
see, kes eksproprieerib (hrl kasutatud marksistliku klassivõitluse kontekstis)

ekspropriatsioon
[nimisõna, substantiiv]
maa, hoonete vm vara võõrandamine omaniku nõusolekuta üldistes huvides, kusjuures võõrandatav vara hrl hüvitatakse

eksproprieerija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes eksproprieerib (hrl kasutatud marksistliku klassivõitluse kontekstis)

eksproprieerima
[tegusõna, verb]
hooneid, maad vm vara võõrandama omaniku nõusolekuta üldistes huvides, kusjuures võõrandatav vara hrl hüvitatakse

eksproprieerimine
[nimisõna, substantiiv]
maa, hoonete vm vara võõrandamine omaniku nõusolekuta üldistes huvides, kusjuures võõrandatav vara hrl hüvitatakse

eksrekordimees
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kelle nimel on olnud mingi ala parim ametlik tulemus, endine rekordiomanik

ekstaas
[nimisõna, substantiiv]
1. ülim vaimustus, ülev rõõmu ja eneseunustuse seisund

2. joovastus, vaimustus

ekstaatik
[nimisõna, substantiiv]
ekstaasis olija, millestki joovastunu

ekstaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülima vaimustuse, joovastusega seotud

2. seda väljendav

ekstensiiv
1. kvantiteedi suurendamisele, mitte kvaliteedi parandamisele suunatud

2. kvantiteedi suurenemist taotlev

ekstensiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kvantiteedi suurendamisele, mitte kvaliteedi parandamisele suunatud

2. kvantiteedi suurenemist taotlev

ekstensionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(filosoofias, semiootikas:) maailmast saadavatel kogemustel põhinev, reaalsele maailmale osutav

ekstensioon
[nimisõna, substantiiv]
(filosoofias, semiootikas:) mõiste, sõna kogumaht, mis osutab konkreetsetele nähtustele, asjade hulgale, millele mõiste sisu rakendub

ekstensor
[nimisõna, substantiiv]
lihas, mis sirutab jäset, selga vm

eksterjöör
[nimisõna, substantiiv]
hoone terviklik välisilme, hoone välimuse kujundus

ekstern
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisvalt õppiv isik, kes sooritab ainult eksamid õppeasutuse juures

2. iseseisvalt õppija

eksternalism
[nimisõna, substantiiv]
filosoofiline arusaam, mille kohaselt sõltub vaimne tegevus vähemalt osaliselt vaimuvälisest, inimest ümbritsevast maailmast

eksternatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. õppevorm, kus inimesed õpivad iseseisvalt ning sooritavad ainult eksameid vm ülesandeid õppeasutuse juures

2. osakond eksternide jaoks

eksterritoriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
asukohariigi seadustele mittealluv, diplomaatilist immuniteeti kasutav

eksterritoriaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. välismaa diplomaatide ja nende perekonnaliikmete eriõigused, mis hõlmavad isiku-, varanduse, teenistus- ja eluruumide puutumatust ning mittealluvust asukoha kohtuorganeile

2. asukohariigi seadustest sõltumatus

ekstra
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. eriti, eriliselt

2. erilisse, valitud klassi kuuluv

ekstra
[nimisõna, substantiiv]
massistseenides osaleja filmis

ekstra
1. lisaks olev, ülemääraline

2. erakorraline, eriline

ekstraheerima
[tegusõna, verb]
1. ainest või ainete segust üht või mitut ainet eraldama (spetsiaalse lahusti abil)

2. segust ainet eraldama

ekstraheeruma
[tegusõna, verb]
teatud segust (ekstrahendi abil) välja eralduma

ekstrahent
[nimisõna, substantiiv]
lahusti, mida kasutatakse tahkest või vedelast ainest teatud komponentide välja eraldamiseks (nt etanool)

ekstraklass
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistvalt hea, kõige kõrgem tase (nt spordis, kunstis)

ekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
taimedest, marjadest vm ainetest pressimise, leotamise või kuumutamise teel saadud kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult

ekstraktiivained
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lihas sisalduvad orgaanilised ühendid, mis eralduvad leotamisel või keetmisel

ekstraktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
teraviljasordi võime moodustada leotamisel või keetmisel (nt virdes) lahustuvaid aineid

ekstraktor
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, milles mingist ainete segust teatud komponente välja lahustatakse

2. ekstraheerimisseade

ekstraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelate või tahkete ainete segust teatud komponentide välja lahustamise protsess

2. eraldamine

3. eemaldamine

ekstraordinaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. harukordne, erakordne

2. erakorraline, ülemääraline

3. erakordne, harukordne

4. erakorraline, ülemäärane

ekstrapolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtuse ühe osa jälgimisel tehtud järelduste laiendamine nähtuse teisele osale

2. mõiste või nähtuse teise aega või kohta üle kandmine

ekstrapoleerima
[tegusõna, verb]
1. nähtuse ühe osa jälgimisel tehtud järeldusi laiendama nähtuse teisele osale

2. mõistet või nähtust teise aega või kohta üle kandma

ekstrasensitiiv
[nimisõna, substantiiv]
paranormaalsete nähtuste suhtes ülitundliku tajuga inimene

ekstrasensoorne
[omadussõna, adjektiiv]
meelteväline, üleloomulik

ekstrasenss
[nimisõna, substantiiv]
paranormaalsete nähtuste suhtes ülitundliku tajuga inimene

ekstrasüstol
[nimisõna, substantiiv]
lisalöök väljaspool normaalset südamerütmi

ekstrasüstoolia
[nimisõna, substantiiv]
lisalöökide, ekstrasüstolite esinemine väljaspool normaalset südamerütmi

ekstrauteriinne
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool emakaõõnt olev või toimuv

ekstravagantne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl käitumise, välimuse kohta:) väga harjumatu, iseäralik, äärmusteni liialdav või originaalitsev

ekstravagants
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu (hrl käitumises, välimuses), mis mõjub iseäralikuna, on väga harjumatu, äärmusteni liialdav või originaalitsev

ekstravagantsus
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu (hrl käitumises, välimuses), mis mõjub iseäralikuna, on väga harjumatu, äärmusteni liialdav või originaalitsev

ekstravert
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on loomu poolest väljapoole pööratud ning tegeleb rohkem välismaailma ja teiste inimestega kui iseendaga

ekstravertne
[omadussõna, adjektiiv]
rohkem väljapoole, välismaailmale kui iseendale suunatud psüühikaga

ekstravertsus
[nimisõna, substantiiv]
teatud inimtüübile iseloomulik väljapoole pööratus, psüühika suundus rohkem välismaailmale ja teistele inimestele kui iseendale

ekstreem
[nimisõna, substantiiv]
(põnevuse, pinge, erutusseisundi kohta)

ekstreem
tavapärasest täiesti erinev, väga eriline, millegi poolest äärmusse kalduv

ekstreemne
[omadussõna, adjektiiv]
tavapärasest täiesti erinev, väga eriline, millegi poolest äärmusse kalduv

ekstreemsport
[nimisõna, substantiiv]
1. äärmuslikku osavust ja julgust nõudvad spordialad, nt trikiratta- või rulasõit

2. äärmuslikku osavust ja julgust nõudvad spordialad (nt trikiratta- või rulasõit)

ekstreemsportlane
[nimisõna, substantiiv]
ekstreemspordi harrastaja, nt trikirattur või rulataja

ekstreemtingimus
[nimisõna, substantiiv]
tavapärasest täiesti erinev, millegi poolest äärmusse kalduv tingimus

ekstreemturism
[nimisõna, substantiiv]
turismi haru, mis hõlmab reisimist ohtlikesse kohtadesse (mäed, džunglid, kõrbed, koopad jne) või osavõttu ohtlikest tegevustest või üritustest

ekstreemum
[nimisõna, substantiiv]
maksimum või miinimum (mingi näitajana)

ekstremism
[nimisõna, substantiiv]
(hrl poliitikas, religioonis:) äärmuslike, hrl vägivaldsete või illegaalsete tegutsemisviiside ja seisukohtade pooldamine, äärmusse kalduv hoiak

ekstremist
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl poliitikas, religioonis:) inimene, kes pooldab äärmuslikke seisukohti ja tegutsemisviise

2. millegi üliäge pooldaja

ekstremistlik
[omadussõna, adjektiiv]
ekstremismi kalduv, äärmuslas(t)ele omane

ekstsellents
[nimisõna, substantiiv]
1. viisakustiitel diplomaatilises suhtlemises

2. varemini kõrgete ametnike aunimetus

3. viisakustiitel

ekstsentrik
[nimisõna, substantiiv]
ebaharilik, veider, harjumuspäratult käituv inimene

ekstsentriline
[omadussõna, adjektiiv]
ebaharilik, tavatu või veider

ekstserpt
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumendi vm teksti mingist osast muudatusteta mahakirjutatud või kopeeritud tekst

2. osaline koopia mingist dokumendist

ekstsess
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavaist (lubatud) piiridest üleastumine

2. liialdus

3. vahejuhtum

ekstsessiivne
[omadussõna, adjektiiv]
liialdav või liialdatud, üle piiri minev

eksudaat
[nimisõna, substantiiv]
1. põletiku korral läbi veresoonte seina väljatungiv vedelik

2. veresoontest imbuv vedelik

eksudatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
eksudaadiga iseloomustuv, midagi eritav

ektoderm
[nimisõna, substantiiv]
(areneval organismil:) looterakkude välimine rakukiht, millest arenevad aju, närvisüsteem ja naha epidermis

ektomorf
[nimisõna, substantiiv]
kõhn, kitsa puusa- ja õlavööga ning hea painduvusega inimene

ektoparasiit
[nimisõna, substantiiv]
1. teise organismi ehk peremeesorganismi keha pinnal elutsev või toituv parasiit (nt peatäi inimesel)

2. välisnugiline

e-kuld
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline valuuta, mis on tagatud füüsilise kulla varudega ja mida arvestatakse grammides (mitte valuutas)

e-kursus
[nimisõna, substantiiv]
veebipõhine õppekursus

ekvaator
[nimisõna, substantiiv]
poolustest ühekaugusel asetsev mõtteline suurringjoon, mis jaotab taevakeha või taevasfääri kaheks võrdseks poolkeraks

ekvaatoriline
[omadussõna, adjektiiv]
ekvaatoriga seotud

ekvalaiser
[nimisõna, substantiiv]
mitmeribaline tämbri reguleerimise riist

ekvatoriaal
[nimisõna, substantiiv]
ekvaatorilise seire teleskoop, mille üks telg on suunatud maailma poolusele

ekvatoriaal
ekvaatori lähedal asuvatele aladele omane, sealt pärinev

ekvatoriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ekvaatori lähedal asuvatele aladele omane, sealt pärinev

ekvatoriaalvööde
[nimisõna, substantiiv]
ekvaatorit ja selle lähedasi alasid hõlmav vööde, mida iseloomustab kõrge õhutemperatuur ja suur sademetehulk ning kus päike on pea aasta ringi seniidis

ekvatsioonjagunemine
[nimisõna, substantiiv]
rakkude teine jagunemine meioosis, mille lõpuks moodustub neli haploidset tütarrakku

ekvilibrist
[nimisõna, substantiiv]
tasakaalukunstiga tegelev tsirkuseartist (nt köietantsija)

ekvilibristika
[nimisõna, substantiiv]
oskus ebakindlates kehaasendites (nt köiel) tasakaalu säilitada, tsirkusekunsti žanre

ekvimolekulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
võrdse molekulide arvuga

ekvinoktsium
[nimisõna, substantiiv]
1. hetk, kui päev ja öö on kogu maakeral ligikaudu ühepikkused (kevadisel ja sügisesel pööripäeval)

2. hetk, kui päev ja öö on kogu maakeral ligikaudu ühepikkused

ekvivalent
[nimisõna, substantiiv]
asi või suurus, mis asendab või väljendab teist, sama väärtusega asja

ekvivalent
võrdse, sama taseme või väärtusega

ekvivalentne
[omadussõna, adjektiiv]
võrdse, sama taseme või väärtusega

ekvivalentnetosissetulek
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) leibkonna suurust ja koosseisu arvestav sissetulek, mis näitab iga liikme suhtelist osa ühisest tarbimisest ning võimaldab hinnata leibkonna majanduslikku heaolu

ekvivalents
[nimisõna, substantiiv]
(hrl loogikas:) samasus, vastavus

ekvivalentsusprintsiip
[nimisõna, substantiiv]
üldrelatiivsusteooria keskne printsiip, mis väljendab inertsi ja gravitatsiooni ühtsust aegruumis

ekvivalentsussuhe
[nimisõna, substantiiv]
võrdväärne seos millegi vahel

eküü
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne Prantsuse kuld- või hõbemünt

el
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellest?, millest? (nt vennast, majast)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellest?/millest? (nt vennast, õpikust)

elaan
[nimisõna, substantiiv]
hoogne ja intensiivne, (elurõõmsat) energiat täis, millestki vaimustunud olek

elades
[määrsõna, adverb]
mitte mingil ajal, korral või juhul

eladeski
[määrsõna, adverb]
mitte mingil ajal, korral või juhul

elagu
[hüüdsõna, interjektsioon, muutevorm (ambivorm, määramata)]
pidulik õnnitlus-, juubeldus- või poolehoiuhüüe kellelegi või millelegi

elaguhüüe
[nimisõna, substantiiv]
hüüe "elagu!"

elajalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. otsekui loomale omane

2. meeletu, arutu

elajalikkus
[nimisõna, substantiiv]
suur julmus, metsik ja toores käitumisviis

elajaloom
[nimisõna, substantiiv]
loom, elajas

elajas
[nimisõna, substantiiv]
(hrl negatiivse emotsionaalse hinnanguga öelduna:) (jube, vastik) loom või olend

elama
[tegusõna, verb]
1. elus olema, eksisteerima, olemas olema

2. elus olema

Ühendtegusõnad: edasi elama, edasi elama, kaasa elama, kaasa elama, kokku elama, kokku elama, koos elama, koos elama, läbi elama, läbi elama, sisse elama, sisse elama, sissepoole elama, sissepoole elama, välja elama, välja elama, ära elama, ära elama, üle elamaüle elama

elame-näeme
(äraootavat suhtumist väljendav ütlus:) küll edaspidi, tulevikus selgub, mis saab või kuidas läheb

elamine
[nimisõna, substantiiv]
1. (eluaseme, elukoha kohta)

2. eluase

elamine-olemine
[nimisõna, substantiiv]
(elamistingimuste, elukorra ja eluaseme kohta)

elamisala
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus inimesed vm elusolendid elavad

elamiskorras
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
elamiseks sobivas seisukorras

elamiskõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
elamiseks sobilik

elamiskõlbmatu
[omadussõna, adjektiiv]
elamiseks mittesobiv

elamisluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba elada teatud riigis

elamispind
[nimisõna, substantiiv]
elamiseks kõlbulik koht

elamistingimused
[nimisõna, substantiiv]
olud, milles kulgeb kellegi elu (hrl eluaseme kohta)

elamisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis annab kindluse elada, mis ei tee elu ülemäära raskeks

elamisõigus
[nimisõna, substantiiv]
seaduslik õigus, luba kuskil elada (nt riigis, korteris)

elamu
[nimisõna, substantiiv]
1. maja inimeste elamiseks

2. inimestele elamiseks ette nähtud maja

elamuarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
eluhoonetele iseloomulik kujundus- ja ehitusstiil teataval ajal

elamuehitus
[nimisõna, substantiiv]
1. eluhoone(te) ehitamine

2. eluhoonete ehitamisega tegelev tööstusharu

elamufond
[nimisõna, substantiiv]
elumajade kogum mingil territooriumil

elamukooperatiiv
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne mittetulundusühistu, mille eesmärgiks oli liikme valdusesse anda kasutamiseks korter ja korraldada elamu, elamualuse ja elamu teenindamiseks vajaliku maa majandamist

elamukvartal
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt elumajadest koosnev (ristuvate tänavatega piiratud) linnaosa

elamumaa
[nimisõna, substantiiv]
(maa sihtotstarbe järgi:) elamute ja garaažide ehitamiseks mõeldud maa

elamumajandus
[nimisõna, substantiiv]
majandustegevuse valdkond, mis hõlmab inimeste eluasemeid, elamute ehitust ja korrashoidu ning elamupiirkondade arendust

elamurajoon
[nimisõna, substantiiv]
linnaosa vm piirkond, kus paikneb (suur) kogum elumaju

elamus
[nimisõna, substantiiv]
1. muljetes või üleelatavates tundmustes väljenduv eriline psüühiline seisund

2. seda esile kutsuv sündmus

3. tugev (hea) kogemus

elamuskingitus
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslikku, põnevat sündmust sisaldav kingitus, nt teatri- või kontserdipilet, spaapakett, langevarjuhüpe, kardisõit, fotosessioon vms

elamuslik
[omadussõna, adjektiiv]
palju emotsioone pakkuv, elamusi tekitav

elamusretk
[nimisõna, substantiiv]
põnevust ja erilisi (sportlikke) elamusi pakkuv retk või reis

elamusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti elamusi pakkuv, rikas elamuste poolest

elamusrohke
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti elamusi pakkuv, rikas elamuste poolest

elamusterohke
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti elamusi pakkuv, rikas elamuste poolest

elamuõigus
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilõiguse osa, mis reguleerib elamute või eluruumide kasutamist

elamuühistu
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne mittetulundusühistu, mille eesmärgiks oli liikme valdusesse anda kasutamiseks korter ja korraldada elamu, elamualuse ja elamu teenindamiseks vajaliku maa majandamist

elanik
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud paigas, asukohas eluneja, asukas

2. mingis kohas elav inimene

elanikkond
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste kogum, kes elab mingis paigas või mingil alal

2. kõik mingi ala elanikud kokku

3. teatud paiga elanikud

elastaan
[nimisõna, substantiiv]
veniv sünteeskiud, mida kasutatakse elastsete kangaste koostisosana

elastiin
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi sidekoe koostisosa, valk, mis tagab naha elastsuse

2. tugivalk

elastik
[nimisõna, substantiiv]
1. väga elastne, veniv sünteeskiud

2. sünteeskiud

elastikside
[nimisõna, substantiiv]
elastne side lihaste, liigeste vms toetamiseks

elastiksukk
[nimisõna, substantiiv]
elastne jalga toetav sukk, mida kantakse nt veenilaiendite vm jalavaevuste puhul

elastne
[omadussõna, adjektiiv]
(materjali, lihaste vm kohta:) kujult, vormilt võimeline venima, vetruma vm viisil painduma, seejärel algset vormi taastama

elastomeer
[nimisõna, substantiiv]
tugev, kõrge elastsusega polümeer ja sellest valmistatud materjal (nt sünteetiline kummi), mida kasutatakse nt rehvide, voolikute, kummisaabaste valmistamiseks

elastsus
[nimisõna, substantiiv]
materjali, naha vm keha omadus muuta välise jõu toimel oma kuju ning selle lakkamisel taastada oma endine kuju

elastsusjõud
[nimisõna, substantiiv]
keha deformeerimisel tekkiv välisele jõule vastupidine jõud

elastsuspiir
[nimisõna, substantiiv]
suurim pinge, mille saavutamiseni ei teki tahkes kehas jäävaid deformatsioone

elastsusteooria
[nimisõna, substantiiv]
mehaanika haru, mis uurib välisjõudude toimel tekkivaid tahke keha elastseid deformatsioone ja pingeid

elatama
[tegusõna, verb]
kellegi eest majanduslikult hoolt kandma, kedagi ülal pidama

Ühendtegusõnad: ära elatamaära elatama

elatanud
[omadussõna, adjektiiv]
kaua elanud, pika eaga

elatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellest?, millest? (nt vennast, majast)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellest?/millest? (nt vennast, õpikust)

elatis
[nimisõna, substantiiv]
kellegi ülalpidamiseks või toimetulekuks minev, hrl igakuiselt makstav raha (nt pension, alaealise lapse kasvatamiseks makstav raha)

elatisraha
[nimisõna, substantiiv]
kellegi ülalpidamiseks või toimetulekuks minev, hrl igakuiselt makstav raha (nt pension, alaealise lapse kasvatamiseks makstav raha)

elatisvõlgnik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on võlgu hrl alaealise lapse kasvatamiseks (või kellegi ülalpidamiseks) makstava raha, elatisraha võlglane

elatuma
[tegusõna, verb]
1. millegi toel igapäevaeluga (rahaliselt) toime tulema, ülalpidamist saama

2. nii elama, et sissetulekust piisab kõige olulisemate asjade (toidu, üüri, maksude) jaoks

Ühendtegusõnad: ära elatumaära elatuma

elatus
[nimisõna, substantiiv]
elatusvahend, elatis

elatusala
[nimisõna, substantiiv]
sissetulekuallikaks olev valdkond

elatusallikas
[nimisõna, substantiiv]
see, mis annab äraelamiseks vajalikku rahalist tulu

elatusmaksumus
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimese või perekonna kohta keskmiselt tarbitavate elatusvahendite ja teenuste maksumus

elatusmiinimum
[nimisõna, substantiiv]
inimesele vajalike elatusvahendite väikseim kogus, mis võimaldab tööjõu säilitamist ja taastamist

elatusraha
[nimisõna, substantiiv]
kellegi ülalpidamiseks või toimetulekuks minev, hrl igakuiselt makstav raha (nt pension, alaealise lapse kasvatamiseks makstav raha)

elatustase
[nimisõna, substantiiv]
rahva või mõne rahvastikurühma aineliste ja vaimsete vajaduste rahuldamise üldine seis

elatusvahend
[nimisõna, substantiiv]
see, mis võimaldab igapäevaeluga toime tulla, hrl töötasu vm tulu

elav
[omadussõna, adjektiiv]
1. elusolev, (elusana, olemasolevana) eksisteeriv, mitte surnud või hääbunud

2. elusataoliselt liikuv, muutuv või talitlusvõimeline

3. elu tunnustega

elavaloomuline
[omadussõna, adjektiiv]
elav, erksa ja rahutu loomuga

elavalt
[määrsõna, adverb]
erksalt, kiiresti, kärmelt reageerides

elavdama
[tegusõna, verb]
tõhusamalt, elavamalt toimima, tegutsema panema

elavhõbe
[nimisõna, substantiiv]
vedel mürgine hõbedavärviline metall, keemiline element järjenumbriga 80

elavhõbebaromeeter
[nimisõna, substantiiv]
baromeeter, milles õhurõhku näitab klaastorus oleva elavhõbedasamba kõrgus

elavhõbedaaur
[nimisõna, substantiiv]
gaas, milles on elavhõbeda piisakesi

elavhõbedamaak
[nimisõna, substantiiv]
elavhõbedat sisaldav kivim (nt kinaver)

elavhõbedamürgistus
[nimisõna, substantiiv]
elavhõbeda või selle ühendite toimel tekkiv mürgitus

elavhõbedamürgitus
[nimisõna, substantiiv]
elavhõbeda või selle ühendite toimel tekkiv mürgitus

elavhõbedasalv
[nimisõna, substantiiv]
elavhõbedat sisaldav salv, mida endisajal kasutati täide tõrjumiseks

elavhõbedasammas
[nimisõna, substantiiv]
klaastorus oleva elavhõbeda kõrgus millimeetrites näiduna, millega mõõdetakse õhurõhku, palavikku vm (nt elavhõbetermomeetris, -baromeetris)

elavhõbekloriid
[nimisõna, substantiiv]
1. valge pulber, mis tumeneb valguse toimel ning mida kasutatakse antiseptikuna ning keemiatööstuses, teatud elavhõbeda sool

2. elavhõbeda sool

elavhõbelamp
[nimisõna, substantiiv]
suurt valgusvoogu andev elektrilamp, milles rakendatakse elavhõbedaaurus tekitatud elektrikaare kiirgust (kasutatakse nt tänavavalgustuses)

elavhõbemanomeeter
[nimisõna, substantiiv]
manomeeter, milles rõhku näitab klaastorus oleva elavhõbedasamba kõrgus

elavhõbetermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
termomeeter, milles temperatuuri näitab klaastorus oleva elavhõbedasamba kõrgus

elavjõud
[nimisõna, substantiiv]
sõjategevusest, lahingust osa võtvate väeosade sõjaväelased ja abipersonal

elavnema
[tegusõna, verb]
tasasemast või rahulikumast seisundist erksamaks ja elavamaks muutuma

elavnurk
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus elavad loomad ja linnud, et neid saaks uurida ja nende eest hoolitseda (nt koolis, muuseumis)

elavtara
[nimisõna, substantiiv]
tihe, hrl pöetav, ühtlaste vahedega põõsaste või puude rida (maa-ala piiramiseks, tuule, tolmu tõkestamiseks vm otstarbeks)

elavus
[nimisõna, substantiiv]
1. aktiivsus

2. liikuvus

eldoraado
[nimisõna, substantiiv]
müütiline, kuldselt sädelev muinasjutuliste rikkuste, unistuste maa

eleaat
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka filosoofiakoolkonna liige

elealane
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka filosoofiakoolkonna liige

eleegia
[nimisõna, substantiiv]
1. nukrameelne lüüriline luuletus

2. antiikkirjanduses distihhonidest koosnev flöödi saatel esitatav luuletus, algselt kaebelaul

eleegik
[nimisõna, substantiiv]
luuletaja, kes kirjutab nukrameelseid lüürilisi luuletusi ehk eleegiaid

eleegiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. nukrameelne, lüüriline, melanhoolne

2. antiikkirjanduse kaebelaulule omane või sarnane

elefantiaas
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kehaosa, hrl jäseme haiguslik jämenemine lümfiteede kahjustuse tõttu

2. kehaosa haiguslik jämenemine

elegantne
[omadussõna, adjektiiv]
head maitsemeelt väljendav, esteetiliselt nauditav

elegants
[nimisõna, substantiiv]
välimuse, interjööri, käitumise vms maitsekus, stiilsus, lihvitus ja peenus

elegantsus
[nimisõna, substantiiv]
välimuse, interjööri, käitumise vms maitsekus, stiilsus, lihvitus ja peenus

elejad
[nimisõna, substantiiv]
peksmata vili, mis on toodud põllult koju parsile kuivama

elekter
[nimisõna, substantiiv]
1. energia, mis tekib elektromagnetvälja laengute liikumise ja vastastikuse toime tõttu ning mille abil saab masinaid tööle panna ning soojust ja valgust tekitada

2. energia vorm, mille abil saab masinaid tööle panna ning soojust ja valgust tekitada

elekterkeevitus
[nimisõna, substantiiv]
keevitamine elektri abil

elekterküte
[nimisõna, substantiiv]
1. küttesüsteem, kus hoone või ruumi köetakse elektriga

2. elektriga töötav küte

elekterravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimeetod, mis hõlmab erinevate vooluliikide kasutamist (nt magnetravis, ultraheliravis)

elekterside
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edastamine ja vastuvõtmine elektriliste meetoditega (nt raadioside, telefon, telegraaf vm kaugside)

elektertransport
[nimisõna, substantiiv]
tehnoloogia, mille puhul veokeil rakendatakse elektriajameid, vedu elektri jõul

elektervedu
[nimisõna, substantiiv]
tehnoloogia, mille puhul veokeil rakendatakse elektriajameid, vedu elektri jõul

elektoraat
[nimisõna, substantiiv]
valijaskond, valijate kogum

elektriahel
[nimisõna, substantiiv]
juhtmetega ühendatud vooluallikas, elektritarviti(d) ja lüliti

elektriahi
[nimisõna, substantiiv]
elektriga köetav ahi

elektriajam
[nimisõna, substantiiv]
elektri jõul töötav ajam

elektriaken
[nimisõna, substantiiv]
nupule vajutades elektri jõul kinni ja lahti käiv autoaken

elektriala
[nimisõna, substantiiv]
elektriga tegelev teaduse ja tehnika haru

elektriangerjas
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerika magevetes elav lühikese kere ning ülipika sabaga elektrikala

elektriarve
[nimisõna, substantiiv]
arve kulutatud elektrienergia kohta

elektriarvesti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis registreerib tarbitud elektrienergia hulka

elektriauto
[nimisõna, substantiiv]
elektri jõul liikuv auto

elektribörs
[nimisõna, substantiiv]
1. börs, kus tootjad, võrguettevõtjad, müüjad, maaklerid jt kauplevad elektriga

2. organiseeritud turg elektrienergiaga kauplemiseks sama või järgmise päeva või tunnisiseste tarnetega

elektrielund
[nimisõna, substantiiv]
elektrikalade elund, mis muundab keemilist energiat elektrienergiaks

elektrienergia
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetvälja energia

elektrifilter
[nimisõna, substantiiv]
seade gaaside puhastamiseks elektrivälja abil

elektrifitseerima
[tegusõna, verb]
elektrienergiat kasutusele võtma, elektriga varustama

elektrifitseeruma
[tegusõna, verb]
elektriga varustatud saama, elektrienergiat kasutusele võtma

elektrigeneraator
[nimisõna, substantiiv]
mehaanilist või muud liiki energiat elektrienergiaks muundav seade

elektrihabemeajamismasin
[nimisõna, substantiiv]
1. (elektriline) seade habemekarvade lõikamiseks

2. seade habeme lõikamiseks

elektrihambahari
[nimisõna, substantiiv]
hambahari, mille harjaosa hakkab sisselülitamisel elektri abil liikuma (nt edasi-tagasi liigutusi tegema, pöörlema, vibreerima), elektriline hambahari

elektriinsener
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema tehnikaalase haridusega spetsialist elektri alal

elektriinstallatsioon
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadme paigaldus

elektrijaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergiat tootev ettevõte

elektrijootel
[nimisõna, substantiiv]
elektriga kuumutatav jootel

elektrijuhe
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu edasiandmiseks määratud metalltraat, -tross vm

elektrijuhistik
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrivoolu edastamiseks ühendatud elektrijuhtide (nt juhmete, kaablite, lattide) kogum

2. elektrijuhtmestik

elektrijuht
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu juhtiv, väikese elektritakistusega aine

elektrijuhtivus
[nimisõna, substantiiv]
aine võime juhtida elektrit, anda edasi elektrilaenguid

elektrijõujaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergiat tootev ettevõte

elektrijänes
[nimisõna, substantiiv]
(üliaktiivse, tõmbleva, ringisahmiva vms inimese kohta)

elektrik
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsialist, kes tunneb elektriseadmeid ning oskab neid paigaldada ja hooldada

2. inimene, kelle töö on paigaldada ja parandada süsteeme, mis töötavad elektriga

elektrikaabel
[nimisõna, substantiiv]
hermeetilise kestaga kaitstud painduv isoleeritud elektrijuhe

elektrikaar
[nimisõna, substantiiv]
gaaslahenduse puhul elektroodide vahel tekkiv eredalt helendav kaar

elektrikala
[nimisõna, substantiiv]
saaki uimastava või enesekaitseks toimiva elektrielundiga kala

elektrikamin
[nimisõna, substantiiv]
elektriline küttekeha, mis meenutab kaminat ühes selles põleva tulega

elektrikapp
[nimisõna, substantiiv]
suletav metallkast, milles paikneb elektrikilp (ka see kast koos sisuga)

elektrikarjus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgepingelise impulssvooluga piirdetraat loomade karjatamiseks

elektrikatkestus
[nimisõna, substantiiv]
katkestus elektriga varustamises

elektrikaup
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia tootmise, muundamise või tarbimisega seotud vahendid kaubana, nt kaablid, valgustid, kütteseadmed

elektrikeevitus
[nimisõna, substantiiv]
keevitamine elektri abil

elektrikeris
[nimisõna, substantiiv]
elektrivooluga köetav keris

elektrikidra
[nimisõna, substantiiv]
kitarr, mille metallist keelte võnkumised muundatakse elektrisignaaliks

elektrikilp
[nimisõna, substantiiv]
ehitise või elamupiirkonna elektrienergia jaotamise seade, lülitite ja muude seadistega metallkast

elektrikitarr
[nimisõna, substantiiv]
kitarr, mille metallist keelte võnkumised muundatakse elektrisignaaliks

elektrikontakt
[nimisõna, substantiiv]
pistikupesa

elektrikork
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriseadis (sulavkaitse), mis lülitab liiga tugeva voolu korral elektriahela välja

2. elektriseadis

elektrikäru
[nimisõna, substantiiv]
elektrimootoriga käru (nt kauba teisaldamiseks laos )

elektriküte
[nimisõna, substantiiv]
1. küttesüsteem, kus hoone või ruumi köetakse elektriga

2. elektriga töötav küte

elektriküünal
[nimisõna, substantiiv]
(küünlakujuline) elektrilamp, mida ehtena kasutatakse teistega (ketiks) ühendatult

elektrilaeng
[nimisõna, substantiiv]
keha elektrilist olekut iseloomustav füüsikaline suurus

elektrilamp
[nimisõna, substantiiv]
1. pirni- või torukujuline elektrivalguse allikas, mis hrl on kaetud või ümbritsetud kupliga

2. klaasist osa lambi sees, mis annab valgust

elektriliin
[nimisõna, substantiiv]
juhtmetest, isolatsioonist ja abikonstruktsioonidest koosnev rajatis elektrienergia ülekandmiseks

elektriline
[omadussõna, adjektiiv]
elektriga seotud, selle abil toimuv

elektrilokk
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt varasemal ajal:) elektrivooluga kuumutatud lokirullidega tehtud püsilokk

elektrilöök
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt tugeva elektrivoolu läbiminek inimese või looma kehast

elektrilühis
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadme eri pingega osade vahel isolatsiooni läbilöögi, lülitusvea vm tagajärjel tekkinud rike, mis võib põhjustada tule- ja plahvatusohtu

elektrimahtuvus
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab elektrit juhtiva keha või kondensaatori võimet salvestada elektrilaengut (mõõtühik farad)

elektrimasin
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrigeneraatorite ja -mootorite üldnimetus

2. pinget, sagedust, vooluliiki, faaside arvu muutev masin

elektrimaterjal
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu edastamiseks kasutatav ese, tarind vm komponent (nt kaabel, pooljuht, lüliti)

elektrimontöör
[nimisõna, substantiiv]
oskustöötaja elektriseadmete kooste, paigaldamise ja hooldamise alal

elektrimootor
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergiat mehaaniliseks energiaks muundav masin

elektrimuusikariist
[nimisõna, substantiiv]
muusikariist, mille heli tekitatakse elektrooniliselt, elektri abil (nt elektrikitarr, elektriorel)

elektrimüüja
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis tegeleb elektri turustamisega tarbijale

elektrimüük
[nimisõna, substantiiv]
elektri müümine teenusena

elektrinuga
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrokirurgias kasutatav nuga

2. (muu elektri abil töötava noa kohta)

elektrinäit
[nimisõna, substantiiv]
elektriarvesti näit (näitab tarbitud elektrienergia hulka)

elektriorel
[nimisõna, substantiiv]
orel, mille heli tekib elektri abil

elektripaigaldis
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmete ja -juhtide statsionaarselt paigaldatud talitluslik kogum

elektripakett
[nimisõna, substantiiv]
tarbijaga sõlmitava lepingu aluseks olev komplekt tingimusi, mis määravad tarbijale müüdava elektrienergia hinna

elektripardel
[nimisõna, substantiiv]
1. (elektriline) seade habemekarvade lõikamiseks

2. seade habeme lõikamiseks

elektripatarei
[nimisõna, substantiiv]
voolu andev seade, mis koosneb mitmest elektrienergia allikast (akumulaatorist, galvaanielemendist vm)

elektripill
[nimisõna, substantiiv]
muusikariist, mille heli tekitatakse elektrooniliselt, elektri abil (nt elektrikitarr, elektriorel)

elektripinge
[nimisõna, substantiiv]
voolu tekitatud elektrivälja intensiivsus

elektripirn
[nimisõna, substantiiv]
1. pirni- või torukujuline elektrivalguse allikas, mis hrl on kaetud või ümbritsetud kupliga

2. klaasist osa lambi sees, mis annab valgust

elektripliit
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriga köetav pliit

2. pliit, mis töötab elektriga

elektripost
[nimisõna, substantiiv]
elektriliini kandev post

elektripump
[nimisõna, substantiiv]
elektri jõul toimiv pump

elektripuur
[nimisõna, substantiiv]
elektriga töötav riist puurimiseks (nt elektritrell)

elektripüstol
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline püstol, milles kuuli asemel tabab ohvrit elektrilaeng

elektripüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük elektrivoolu abil (hrl lubatud ainult uuringuteks)

elektrirai
[nimisõna, substantiiv]
keha eesotsas asetseva elektrielundiga kala

elektriratas
[nimisõna, substantiiv]
elektrimootoriga jalgratas

elektriraudtee
[nimisõna, substantiiv]
elektri jõul toimiv raudteeliiklus(võrk)

elektriravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimeetod, mis hõlmab erinevate vooluliikide kasutamist (nt magnetravis, ultraheliravis)

elektririhm
[nimisõna, substantiiv]
hrl puldiga juhitav elektriline (helisignaaliga) rihm koera koolitamiseks

elektririist
[nimisõna, substantiiv]
elektriga töötav vahend (nt triikraud, kohvimasin)

elektrirong
[nimisõna, substantiiv]
elektri jõul sõitev rong

elektrisaag
[nimisõna, substantiiv]
elektriline mootorsaag

elektriseade
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia tootmise, muundamise või tarbimisega seotud aparaat, vahend või selle osa

elektriseadmestik
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmete kogum

elektriseerima
[tegusõna, verb]
elektrilaengut andma, elektriliseks muutma

elektriseeritud
[omadussõna, adjektiiv]
pinev, täis erutust

elektriseeruma
[tegusõna, verb]
elektrilaengut saama, elektriliseks muutuma

elektrisinine
[omadussõna, adjektiiv]
väga ere, roheka varjundiga sinine

elektrisoojenduspadi
[nimisõna, substantiiv]
riidest kattega ristkülikukujuline elektriline soojendusvahend (nt haige kehapiirkonna soojendamiseks)

elektrisudu
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmete tekitatud elektromagnetväljast põhjustatud saaste

elektrisäde
[nimisõna, substantiiv]
lühiaegsel gaaslahendusel tekkiv helendus

elektrisäga
[nimisõna, substantiiv]
troopilise Aafrika magevetes elav elektrikala

elektrisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
vahendid, mis ühendavad elektrijaamu, võrguettevõtjaid ja elektritarbijaid ning mille abil toodetakse ja jaotatakse elektrienergiat

elektrišokk
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu kasutamisel põhinev meetod psüühikahäirete ravis

elektritakistus
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab elektrijuhi vastupanu teda läbivale voolule (mõõtühik oom)

elektritankla
[nimisõna, substantiiv]
koht elektriautode jt elektrisõidukite laadimiseks koos vastava varustusega

elektritara
[nimisõna, substantiiv]
kõrgepingelise impulssvooluga piirdetraat loomade karjatamiseks

elektritool
[nimisõna, substantiiv]
toolikujuline seade surmamõistetute hukkamiseks elektrivooluga

elektritransport
[nimisõna, substantiiv]
vedu elektrisõidukitega, nt trammiga, trolliga

elektritrauma
[nimisõna, substantiiv]
organismis elektrivoolu toimel tekkinud füüsiline kahjustus

elektritrell
[nimisõna, substantiiv]
elektriga töötav trellpuur

elektrituli
[nimisõna, substantiiv]
(elektrivalguse, ka selle allika kohta)

elektriturg
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia ost-müük

elektrituulik
[nimisõna, substantiiv]
tuuleenergiat elektrienergiaks muundav labadega seade

elektritõlvik
[nimisõna, substantiiv]
elektriga kuumutatav jootel

elektritõukeratas
[nimisõna, substantiiv]
elektri jõul liikuv tõukeratas, millel sõidetakse jalaga tõukamata

elektritõuks
[nimisõna, substantiiv]
elektri jõul liikuv tõukeratas, millel sõidetakse jalaga tõukamata

elektritööstus
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriseadmeid ja -masinaid ning muud elektrienergia tootmiseks, ülekandmiseks, muundamiseks ja tarbimiseks vajalikku tootev tööstusharu, elektrotehnikatööstus

2. elektrienergia tootmine, elektriala valdkond

elektrivalgus
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergiast saadav valgus

elektrivalgustus
[nimisõna, substantiiv]
valgustamine elektrivoolu abil

elektrivargus
[nimisõna, substantiiv]
elektritarbimine nii, et tegelik elektrikasutus arvestil ei kajastu

elektrivarustus
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergiaga varustamine

elektrivedur
[nimisõna, substantiiv]
elektrimootoriga vedur

elektriveok
[nimisõna, substantiiv]
elektrimootoriga töötav sõiduk, millega veetakse eeskätt kaupa, kaubaruumiga elektrisõiduk

elektrivool
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrilaengute suunatud liikumine elektriahelas

2. elekter

elektrivõimsus
[nimisõna, substantiiv]
ühe ajaühiku jooksul toodetava või tarbitava elektrienergia hulk

elektrivõlg
[nimisõna, substantiiv]
tähtajaks tasumata rahasumma elektri tarbimise eest, kohustus see tasuda

elektrivõrk
[nimisõna, substantiiv]
seadmete, liinide ja rajatiste kogum elektrienergia ülekandmiseks vooluallikast tarbijani

elektriväli
[nimisõna, substantiiv]
elektrilaengute mõjul tekkiv ja neid mõjutav väli, osa elektromagnetväljast

elektriülekanne
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia edasitoimetamine kauge maa taha

elektroakustika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis tegeleb helivõnkumise muundamisega elektrivõnkumiseks ja vastupidi

elektroautomaatika
[nimisõna, substantiiv]
automaatika haru, mis käsitleb elektrisignaalide rakendamist seadmete juhtimiseks ja seostamiseks

elektrodiagnostika
[nimisõna, substantiiv]
kehaosade elektrilise aktiivsuse registreerimisel põhinev haiguste diagnoosimise meetod

elektrodünaamika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis uurib elektrilaengute ja laetud kehade liikumist ning elektromagnetväljade levimist

elektroenergeetika
[nimisõna, substantiiv]
energeetika haru, mis põhineb elektrienergia muundamisel muudeks energialiikideks ning mis käsitleb elektrivõrkude ja energiasüsteemide juhtimist

elektroentsefalograaf
[nimisõna, substantiiv]
seade aju bioelektrilise aktiivsuse registreerimiseks

elektroentsefalograafia
[nimisõna, substantiiv]
aju bioelektrilise aktiivsuse uurimine elektroentsefalograafi abil

elektroentsefalogramm
[nimisõna, substantiiv]
elektroentsefalograafi abil saadud graafiline kujutis aju bioelektrilise aktiivsuse kohta

elektrofon
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline muusikariist (nt süntesaator, sampler)

elektrofoor
[nimisõna, substantiiv]
lihtne riist elektrilaengute saamiseks (kasutusel õppevahendina)

elektroforees
[nimisõna, substantiiv]
elektriliselt laetud osakeste liikumine vedelikus elektrivälja mõjul

elektrofüsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib elusates kudedes esinevaid elektrinähtusi ja elektrivoolu toimet organismile

elektrograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. fotokopeerimise tehnika kujutise jäädvustamiseks elektrilaengute vahendusel

2. kuivpaljundusmenetlus

elektrokardiograaf
[nimisõna, substantiiv]
südamelihase bioelektriliste potentsiaalide muutusi registreeriv elektronseade

elektrokardiograafia
[nimisõna, substantiiv]
südamelihase talitluse uuring tekkivate elektrivälja pinge kõikumiste abil ja selle graafiline registreerimine

elektrokardiogramm
[nimisõna, substantiiv]
elektrokardiograafi abil saadud graafiline kujutis südame töö kohta

elektrokeemia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis uurib keemiliste reaktsioonide ja keemiliste nähtuste vastastikuseid seoseid

2. elektriliste ja keemiliste nähtuste vastastikuseid seoseid uuriv teadusharu

elektrokirurgia
[nimisõna, substantiiv]
kudede opereerimine kõrgsagedusvoolu abil

elektroluminestsents
[nimisõna, substantiiv]
elektrivälja toimel ilmnev luminestsents (helendus), mis leiab kasutust nt valgusdioodides

elektrolüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl tööstuses:) elektrivoolu abil toimuv lihtainete keemiline eraldamine nt maakidest vm looduslikest materjalidest

2. elektrivoolu toimel kulgev elektrolüüdi keemiline lagunemine

elektrolüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. keemiline ühend, mis sulas olekus või lahustatuna sisaldab ioone ning on seepärast hea elektrijuht

2. aine, mille vesilahus juhib elektrivoolu

elektrolüütiline
[omadussõna, adjektiiv]
elektrolüüsiga või elektrolüüdiga seotud

elektromagnet
[nimisõna, substantiiv]
seadis magnetvälja tekitamiseks elektrivoolu toimel

elektromagnetiline
[omadussõna, adjektiiv]
elektromagnetismisse puutuv, sellega seotud

elektromagnetism
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrivoolu toimel tekkivad magnetilised nähtused

2. neid käsitlev elektrodünaamika osa

3. õpetus magnetväljade ja elektrivoolu kaastoimel põhinevatest nähtustest

elektromagnetkiirgus
[nimisõna, substantiiv]
laetud osakeste kiiratav ja neelatav energia, mis kandub ruumis edasi lainena, elektromagnetlained

elektromagnetlaine
[nimisõna, substantiiv]
ruumis lainena leviv elektromagnetväli

elektromagnetväli
[nimisõna, substantiiv]
elektri- ja magnetväljast koosnev füüsikaline väli, mille tekitavad elektrilaengud ja mis omakorda neid laenguid mõjutab

elektromeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. riist madala pinge, väikese laengu ja nõrga voolu mõõtmiseks

2. elektrimõõteriist

elektromehaanika
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaanika haru, mis käsitleb elektrimasinate ja -seadmete tootmist ja rakendamist

2. elektrimasinate ja -aparaatide tootmise ja rakendamisega tegelev elektrotehnika haru

elektromehaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
elektriliste ja mehaaniliste protsesside koostoimel põhinev

elektrometallurgia
[nimisõna, substantiiv]
metallide tootmiseks elektrienergiat kasutav metallurgia haru

elektromotoorjõud
[nimisõna, substantiiv]
vooluallika võime tekitada ja säilitada suletud vooluringis elektrivoolu, füüsikaline suurus, mida mõõdetakse voltides

elektron
[nimisõna, substantiiv]
1. negatiivse elektrilaenguga stabiilne elementaarosake

2. elementaarosake

elektron
[nimisõna, substantiiv]
sulam, mis põhikoostisosana sisaldab magneesiumi

elektron
1. elektroonikaseadme (nt arvuti, nutitelefon) või elektronseadise (nt mikrokiip, transistor) kasutamisel põhinev

2. elektrit ja väga väikseid elektriga töötavaid osi kasutav

3. selliste seadmete vahendusel töötav või toimuv

elektronallkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnumi autentsust ja selle seotust allakirjutanuga elektrooniliselt tõestav allkirja vaste

2. elektrooniline allkiri

elektronarvuti
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrooniline seade, mida kasutatakse info säilitamiseks, otsimiseks, töötlemiseks ja väljastamiseks, tehete sooritamiseks ning mitmesuguste rakenduste loomiseks ja kasutamiseks

2. elektrooniline seade, mille abil saab infot otsida, töödelda ja säilitada

elektrongeneraator
[nimisõna, substantiiv]
elektroonikalülitus, mis pooljuhtseadiste, elektronlampide vm muundurite abil muudab elektrivoolu etteantud näitajatega elektrivõnkumiseks

elektronikahur
[nimisõna, substantiiv]
seade elektronkiire saamiseks (kasutatakse nt elektronmikroskoobis ja kiirendis)

elektronipilv
[nimisõna, substantiiv]
ruumiosa aatomituuma ümber, kust võib leida elektrone

elektronkaal
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline kaal

elektronkahur
[nimisõna, substantiiv]
seade elektronkiire saamiseks (kasutatakse nt elektronmikroskoobis ja kiirendis)

elektronkataloog
[nimisõna, substantiiv]
hrl raamatukogudes kasutusel olev internetipõhine teavikute nimistu

elektronkate
[nimisõna, substantiiv]
aatomituuma ümber tiirlevad elektronid

elektronkaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste müümine interneti kaudu

elektronkell
[nimisõna, substantiiv]
elektroonilise käigumehhanismiga käekell

elektronkiir
[nimisõna, substantiiv]
kiirekujuline elektronide voog

elektronkiiretoru
[nimisõna, substantiiv]
seadis, mille abil saab muundada elektrilisi signaale optilisteks

elektronkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutivõrgu vahendusel saadetud sõnum või kiri

2. elektrooniline kiri

elektronkirjastamine
[nimisõna, substantiiv]
digiraamatute ehk ePub-ide kirjastamine spetsiaalses vormingus

elektronlamp
[nimisõna, substantiiv]
elektrovaakumseadis, milles elektronivoogu juhitakse elektroodidevahelise elektriväljaga (kasutatud nt raadiotes, telerites, esimese põlvkonna arvutites)

elektronmikroskoop
[nimisõna, substantiiv]
elektronoptiline seade, mis võimaldab nähtavaks teha üliväikesi esemeid suurendatud kujul

elektronmuusika
[nimisõna, substantiiv]
muusika, mida luuakse elektroakustiliselt, peamiselt süntesaatoritega

elektronpangandus
[nimisõna, substantiiv]
pangateenuste osutamine arvutivõrgu, veebi kaudu

elektronpilv
[nimisõna, substantiiv]
ruumiosa aatomituuma ümber, kust võib leida elektrone

elektronpost
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteem, mis võimaldab sõnumite saatmist arvutivõrgu kaudu

2. süsteem, mille abil saab saata elektroonilisi kirju ühest arvutist teise

elektronraha
[nimisõna, substantiiv]
raha või muu maksevahend, mida vahetatakse vaid elektrooniliselt ning mida kasutatakse internetis või muudes digitaalsetes süsteemides

elektronseadis
[nimisõna, substantiiv]
seadis, mille talitlus põhineb laetud osakeste (elektronide ja/või ioonide) liikumisel vaakumis, gaasis, plasmas või tahkises (nt elektronlamp, transistor)

elektronvolt
[nimisõna, substantiiv]
aatomifüüsikas kasutatav mittesüsteemne energiaühik

elektronvõru
[nimisõna, substantiiv]
järelevalveks jala ümber pandav elektrooniline seade, mis tuvastab süüdimõistetu asukoha ja liikumistrajektoori

elektrood
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrijuht, mis ühendab juhtmetest koosnevat vooluringiosa mittemetalse vooluringiosaga

2. elektrijuht

elektroonika
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrotehnika haru, mis uurib ja rakendab elektriliste laengutega seotud nähtusi, mis tekivad nende liikumisel eri keskkondades (nt pooljuhtides, gaasides, vedelikus)

2. liikuvate laengutega seotud nähtuste uurimine ja rakendamine

elektroonikaromu
[nimisõna, substantiiv]
vana, kasutuskõlbmatu, jäätmeks saanud elektroonikaseade (või selle osa, nt trükkplaat)

elektroonikaseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis vajab töötamiseks elektrivoolu või elektromagnetvälja (nt mobiiltelefon, arvuti)

elektroonikatööstus
[nimisõna, substantiiv]
elektronseadiseid ning neil põhinevaid aparaate ja seadmeid tootev tööstusharu

elektrooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. elektroonikaseadme (nt arvuti, nutitelefon) või elektronseadise (nt mikrokiip, transistor) kasutamisel põhinev

2. elektrit ja väga väikseid elektriga töötavaid osi kasutav

3. selliste seadmete vahendusel töötav või toimuv

elektrooniliselt
[määrsõna, adverb]
elektroonikaseadet (nt arvuti, nutitelefon) või elektronseadist (nt mikrokiip, transistor) kasutades

elektroonne
[omadussõna, adjektiiv]
1. elektroonikaseadme (nt arvuti, nutitelefon) või elektronseadise (nt mikrokiip, transistor) kasutamisel põhinev

2. elektrit ja väga väikseid elektriga töötavaid osi kasutav

3. selliste seadmete vahendusel töötav või toimuv

elektroonselt
[määrsõna, adverb]
elektroonikaseadet (nt arvuti, nutitelefon) või elektronseadist (nt mikrokiip, transistor) kasutades

elektroskoop
[nimisõna, substantiiv]
elektrilaengu olemasolu näitav riist

elektrostaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. liikumatute elektriselt laetud osakeste ja kehade elektriline vastastikmõju

2. füüsika haru, mis seda uurib

3. muutumatu elektrivälja uurimine

elektrostaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
liikumatute elektriliselt laetud osakeste ja kehade elektrilise vastastikmõjuga seotud, elektrostaatikaga seotud

elektrosudu
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmete tekitatud elektromagnetväljast põhjustatud saaste

elektrotehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrilisi ja magnetilisi nähtusi uuriv teadusharu ning nende rakendusega tegelev tehnikaharu

2. elektriliste ja magnetiliste nähtuste uurimine ja rakendamine

elektrotehnikatööstus
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmeid ja -masinaid ning muud elektrienergia tootmiseks, ülekandmiseks, muundamiseks ja tarbimiseks vajalikku tootev tööstusharu

elektrotehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
elektriliste nähtuste kasutamisviisid ja tootmismenetlused

elektroteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimeetod, mis hõlmab erinevate vooluliikide kasutamist (nt magnetravis, ultraheliravis)

elektrotermia
[nimisõna, substantiiv]
käsitleb elektrienergia muundamist soojusenergiaks

element
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi oluline koostisosa, olemuslik, iseloomulik osa või üksikasi

2. terviku osa

elementaar
1. põhiline, kõige vajalikum

2. algeline, väga lihtne

3. algeline, lihtne

4. põhiline

elementaarkool
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne valdavalt linnakodanike laste saksakeelne algkool

elementaarmatemaatika
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika lihtsam osa (hõlmab nt aritmeetika, planimeetria, trigonomeetria, stereomeetria ja analüütilise geomeetria alged)

elementaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhiline, kõige vajalikum

2. algeline, väga lihtne

3. algeline, lihtne

4. põhiline

elementaarosake
[nimisõna, substantiiv]
aine vähim, mikromaailma kuuluv jagamatu osake (nt lepton, kvark, footon)

elementaarõpetus
[nimisõna, substantiiv]
algteadmiste ja -oskuste õpetamine

eleuterokokk
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida- ja Kagu-Aasias kasvav ogadega lehtpõõsas või madal lehtpuu, millest saadakse kurnatusevastast ravimit

2. lehtpuu v -põõsas

elev
[omadussõna, adjektiiv]
rõõmsalt erutatud või ärevil, kõrgendatud meeleseisundis

elevaator
[nimisõna, substantiiv]
suur mehhaniseeritud tornviljahoidla

elevandijuht
[nimisõna, substantiiv]
elevandi seljas istuv ja teda sealt juhtiv inimene

elevandiluu
[nimisõna, substantiiv]
elevandi võhkadest saadav hinnaline kollakasvalge nikerdusmaterjal

elevant
[nimisõna, substantiiv]
1. nüüdisaja suurim maismaaloom pika londi ja suurte võhkadega, elab Aafrikas ja Aasia lõunaosas

2. väga suur loom, kellel on pikk rippuv nina ja kes elab Aafrikas või Aasias

elevantkilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
Galapagose saartel elav suurim maismaakilpkonn

elevantsus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kehaosa, hrl jäseme haiguslik jämenemine lümfiteede kahjustuse tõttu

2. kehaosa haiguslik jämenemine

elevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
rõõmsalt ärevil või erutatud, kõrgendatud meeleolus

elevile
[määrsõna, adverb]
rõõmsalt ärevile või erutatud, kõrgendatud meeleolusse

elevus
[nimisõna, substantiiv]
rõõmus erutatud olek, kõrgendatud meeleolu

elf
[nimisõna, substantiiv]
(muinasgermaani mütoloogias:) õhuline inimesetaoline loodusvaim õhus, maas ja vees

eliit
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas oluliseks peetavate tunnuste (nt päritolu, vaimuomaduste, võimuseisundi) poolest väljavalitud ja eesõigustega inimrühm, mingi hierarhia tipuosa

2. kõrgkiht, koorekiht

eliitklass
[nimisõna, substantiiv]
mingite tunnuste või näitajate poolest kõige kõrgem tase või sel alusel moodustatud järk

eliitkool
[nimisõna, substantiiv]
(sisseastumiskatsetega kooli kohta, kus õpilastele esitatakse kõrgemaid nõudmisi)

eliitseeme
[nimisõna, substantiiv]
kõige sordipuhtam, kõige kvaliteetsem seeme (kogumina)

eliitväeosa
[nimisõna, substantiiv]
paremikku kuuluv sõjaväeosa

eliitvägi
[nimisõna, substantiiv]
paremikku kuuluvad väeosad

elik
[sidesõna, konjunktsioon]
1. seob üht ja sama mõistet tähistavaid või sama tähendust selgitavaid sõnu

2. seob sõnu või väljendeid, millel on sama tähendus

eliksiir
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelik, mis on saadud taimede leotamisel

2. ravimvedelik

eliminatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvaldamine, hävitamine, eemale tõrjumine

2. (organismist) välja viimine

elimineerima
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi millestki kõrvaldama, eemale tõrjuma

2. kõrvaldama, eemaldama

elimineerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvaldamine, hävitamine, eemale tõrjumine

2. (organismist) välja viimine

elimineeruma
[tegusõna, verb]
(täielikult) eemalduma, vähehaaval olemast lakkama või ära kaduma

elisioon
[nimisõna, substantiiv]
hääliku väljajätmine, eriti sõna lõpp- või algusvokaali ärajätt siis, kui teineteisele järgnevatest sõnadest üks lõpeb ja teine algab vokaaliga

elitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähesele, piiratud hulgale inimestele loodud, kättesaadav või mõistetav

2. (väheste, hoolikalt) valitute hulka kuuluv, välja või ära valitud

elitarism
[nimisõna, substantiiv]
1. eliidi osatähtsuse rõhutamine, arvamus, et ühiskonda peaks juhtima väljavalitud eliit

2. õpetus, mille järgi ühiskond jaguneb eliidiks ja massiks

eliting
[nimisõna, substantiiv]
palavikuga kulgev bakterite tekitatud nahapõletik, mis väljendub selgepiirilises punetuses eriti näol, kõhul või jalgadel

elitism
[nimisõna, substantiiv]
1. eliidi osatähtsuse rõhutamine, arvamus, et ühiskonda peaks juhtima väljavalitud eliit

2. õpetus, mille järgi ühiskond jaguneb eliidiks ja massiks

ellerhein
[nimisõna, substantiiv]
roosakaslilla kerakujulise õisikuga niidulill

elling
[nimisõna, substantiiv]
1. mere või jõe kaldal paiknev rajatis, kus ehitatakse ja remonditakse laevu

2. laevaehitusrajatis

ellips
[nimisõna, substantiiv]
1. väljavenitatud ringjoon, tasandiline kõverjoon, mille iga punkti kauguste summa kahest kindlast punktist (fookusest) on jääv

2. tasandiline kõver

ellipsikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
väljavenitatud ringjoont meenutav, ellipsi kujuga

ellipsoid
[nimisõna, substantiiv]
1. keha, mille lõige tasandiga on ellips, ellipsi kolmemõõtmeline analoog

2. kinnine kõverpind

elliptiline
[omadussõna, adjektiiv]
väljavenitatud ringjoont meenutav, ellipsi kujuga

elluastuja
[nimisõna, substantiiv]
tööelu alustaja

elluastumine
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisva elu alustamine

2. sellega seotud sündmus, nt kooli lõpetamine

elluastumistoetus
[nimisõna, substantiiv]
raha, mis makstakse noorele, kes on kasvanud lastekodus, hooldusperes või eestkostel ning alustab oma iseseisvat elu

ellujääja
[nimisõna, substantiiv]
elama jäänud, mitte hukkunud inimene

ellujäämiskursus
[nimisõna, substantiiv]
metsas vm korraldatav (mitmepäevane) üritus, kus õpitakse toimetulekut äärmuslikes oludes ja minimaalse varustusega

ellujäämismäng
[nimisõna, substantiiv]
video- või arvutimäng, kus ohtlikus keskkonnas viibiv tegelane peab eluspüsimiseks lahendama mitmesuguseid probleeme, koguma ressursse, võitlema vaenlastega vms

ellujäämus
[nimisõna, substantiiv]
1. ellujäämine

2. populatsioonidünaamikas mingi ajaperioodi jooksul või välise mõju tagajärjel ellu jäänud (taksoni) isendite suhteline hulk

ellujäänu
[nimisõna, substantiiv]
elama jäänud, mitte hukkunud inimene

ellukutsumine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi algatamine, rajamine, loomine

2. asutamine, loomine

ellusuhtumine
[nimisõna, substantiiv]
vaade elule, hoiak elunähtuste suhtes, elunähtustest arusaamine

elseviir
[nimisõna, substantiiv]
1. 16.–18. sajandil Madalmaades Elzevieride kirjastusel ilmunud trükis

2. trükis ja kiri

elu
[nimisõna, substantiiv]
1. (üleüldiselt:) see, mis eristab elusorganisme surnud organismidest või anorgaanilisest ainest (nt võime kasvada, paljuneda)

2. võime hingata, kasvada ja järglasi saada

eluaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta kellegi elust

eluaeg
[nimisõna, substantiiv]
kellegi elamise aeg sünnist surmani

eluaegne
[omadussõna, adjektiiv]
kogu või veel elada jääva elu jooksul kestev

eluala
[nimisõna, substantiiv]
teatav töö või tegevuse ala

eluase
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus keegi elab, elukoht, asupaik

eluasemekulud
[nimisõna, substantiiv]
korteri või maja ülalpidamise kulud, hrl kommunaalmaksed (ja üür)

eluasemelaen
[nimisõna, substantiiv]
laen, mida antakse eluaseme ostmiseks, ehitamiseks või renoveerimiseks

eluasemeturg
[nimisõna, substantiiv]
korterite ja elumajadega tehtud tehingutest moodustuv kinnisvaraturg

eluavaldus
[nimisõna, substantiiv]
organismis elu olemasolu näitav tegevus või nähtus (nt hingamine, toitumine, paljunemine)

elueit
[nimisõna, substantiiv]
elunautija ja meestekütt

elueliksiir
[nimisõna, substantiiv]
alkeemikute otsitud imeaine, mis pidi pikendama inimese elu ja säilitama noorust

eluenergia
[nimisõna, substantiiv]
elus avalduv või selleks vajalik energia

elufilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
suhtumine elusse, elunähtustesse, mõtted elu üle, elutarkus

eluga
[määrsõna, adverb]
kiiresti, ruttu

e-luger
[nimisõna, substantiiv]
käeshoitav ekraaniga seade e-raamatute lugemiseks

eluheidik
[nimisõna, substantiiv]
elule alla jäänud inimene, kellel on raske ilma kõrvalise abita hakkama saada

eluhimu
[nimisõna, substantiiv]
(tugev, suur) elutahe

eluhoiak
[nimisõna, substantiiv]
vaade elule, hoiak elunähtuste suhtes, elunähtustest arusaamine

eluhommik
[nimisõna, substantiiv]
(poeetiliselt lapsepõlve kohta)

eluhoone
[nimisõna, substantiiv]
1. maja inimeste elamiseks

2. inimestele elamiseks ette nähtud maja

eluhäkk
[nimisõna, substantiiv]
kasulik nõuanne, väike nipp, kuidas igapäevaelu ja -tegemisi lihtsamaks või tõhusamaks muuta

eluiga
[nimisõna, substantiiv]
inimese, looma või taime elu kestus, aeg sünnist surmani

eluiha
[nimisõna, substantiiv]
tugev soov elada ja elust osa saada

eluihk
[nimisõna, substantiiv]
tugev soov elada ja elust osa saada, eluiha

eluilmas
[määrsõna, adverb]
1. iialgi, mitte ühelgi juhul või ajal

2. mitte iialgi

eluilmaski
[määrsõna, adverb]
1. iialgi, mitte ühelgi juhul või ajal

2. mitte iialgi

eluinstinkt
[nimisõna, substantiiv]
elu alalhoiu instinkt

eluisu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov elada

elujaatav
[omadussõna, adjektiiv]
positiivselt elusse suhtuv, optimistlik

elujaatus
[nimisõna, substantiiv]
optimistlik, positiivne ellusuhtumine

elujanu
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev elutahe, eluiha

2. elamustejanu

elujanuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. elada ja elust osa saada ihkav

2. meelas

elujanune
[omadussõna, adjektiiv]
1. elada ja elust osa saada ihkav

2. meelas

elujoon
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud joon peopesal, mille järgi ennustajad vaatavad elu pikkust ja kulgu

2. peopesal

elujuhis
[nimisõna, substantiiv]
õpetus, põhimõte elus tegutsemiseks

elujuhtum
[nimisõna, substantiiv]
elus asetleidnud või tulevikus toimuv sündmus

elujulge
[omadussõna, adjektiiv]
elujulgust omav või väljendav

elujulgus
[nimisõna, substantiiv]
julgus elamiseks, elus tegutsemiseks

elujuur
[nimisõna, substantiiv]
1. (ženšennijuure või kellelegi elujõudu andva kohta)

2. ženšenn, ženšennijuur

elujõud
[nimisõna, substantiiv]
1. jõud elus tegutsemiseks, läbilöömiseks, toimetulemiseks

2. eluvõime, eluenergia

elujõuetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. eluks ja tegevuseks jõuetu

2. nõrk, kidur

elujõuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. eluks ja tegevuseks võimeline

2. jõuline, tugev

elujälg
[nimisõna, substantiiv]
jälg, märk elu olemasolu kohta

elujärg
[nimisõna, substantiiv]
elamine-olemine

elujärk
[nimisõna, substantiiv]
teatav osa elust või arengujärk elus

elukaar
[nimisõna, substantiiv]
inimese elukäik sünnist surmani, hrl lapsepõlv, noorus, keskiga ja vanadus

elukaaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellega püsisuhtes koos elatakse, ent ei olda abielus, vabaabielunaine või -mees

2. üks vabaabielu partneritest

3. vabaabielus

elukallidus
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimese või perekonna kohta keskmiselt tarbitavate elatusvahendite ja teenuste maksumus

elukangas
[nimisõna, substantiiv]
(poeetiliselt kellegi elukäigu kohta)

elukardetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ohustab elu, eluohtlik

elukas
[nimisõna, substantiiv]
(hrl võõrastuse, põlastuse, kartuse, imetluse või muu emotsionaalse hinnanguga öelduna:) (veider) loom või olend

elukauge
[omadussõna, adjektiiv]
tegelikkuse jaoks sobimatu või tegelikus elus saamatu, elust eemal seisev

eluke
[nimisõna, substantiiv]
(elu kohta hrl mingi emotsionaalse hinnanguga)

elukeeris
[nimisõna, substantiiv]
elu sündmusrikkus, pulbitsev eluvool

elukene
[nimisõna, substantiiv]
(elu kohta hrl mingi emotsionaalse hinnanguga)

elukeskkond
[nimisõna, substantiiv]
inimese, looma või taime elutingimused ja ümbrus, kus elatakse

elukestev
[omadussõna, adjektiiv]
selline mis ei lõpe mingis elujärgus, vaid kestab pidevalt

elukevad
[nimisõna, substantiiv]
(poeetiliselt noorusaja kohta)

elukindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustus, mille kohaselt peab kindlustusandja maksma kokkulepitud summa nt teatud eluea täitumise, abiellumise, tervisekahjustuse, surma või lapse sünni korral

elukogemus
[nimisõna, substantiiv]
tegelikus elus omandatud kogemus

elukogenud
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete elukogemustega, palju näinud ja läbi elanud

elukohajärgne
[omadussõna, adjektiiv]
elukoha järgi arvestatav, tegutsev või toimuv

elukohariik
[nimisõna, substantiiv]
riik, kus keegi elab

elukohateade
[nimisõna, substantiiv]
inimese esitatav info oma elukoha kohta (nt linna- või vallavalitsusele elukoha registreerimiseks)

elukoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus keegi elab, eluneb

2. koht, kus sa elad

elukombed
[nimisõna, substantiiv]
kellegi eluviis, (viisakas) käitumine

elukond
[nimisõna, substantiiv]
Maad ümbritsev elusloodust sisaldav kiht

elukondlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. igapäevase eluga seotud, eluolu puudutav

2. elutarbeline, olme-

elukool
[nimisõna, substantiiv]
tegelik elu kogemuste allikana

elukoorem
[nimisõna, substantiiv]
elu oma raskuste ja muredega

elukooslus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavas elupaigas koos elavate organismide kogum

2. organismide kooselu vorm

elukord
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas elu on korraldatud

elukorraldus
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas elu on korraldatud

elukunst
[nimisõna, substantiiv]
oskus (hästi) elada, elus (hõlpsalt) toime tulla

elukunstnik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes oskab elu nautida ja elus hästi toime tulla

elukutse
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalse ettevalmistuse või töö kaudu omandatud teadmised, oskused ja vilumused mingil alal töötamiseks

2. õpitud tööala

3. amet, milles töötamiseks on omandatud vajalikud teadmised ja oskused, näiteks arst või õpetaja

elukutseline
[omadussõna, adjektiiv]
mingit tegevusala elukutsena, elatusallikana harrastav

elukuu
[nimisõna, substantiiv]
kuu kellegi elust (peamiselt kasutusel lapse esimese kahe eluaasta etappide loendamisel)

elukvaliteet
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hinnang oma eluolule

elukvartal
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt elumajadest koosnev (ristuvate tänavatega piiratud) linnaosa

elukõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
eluks, elu säilimiseks sobiv

elukäik
[nimisõna, substantiiv]
1. elu kulg, kõik, mis elu jooksul toimub

2. elulugu

elukäsitus
[nimisõna, substantiiv]
elust arusaamine, maailmavaade

eluköök
[nimisõna, substantiiv]
suurem, elutoana kasutatav köök

elukümme
[nimisõna, substantiiv]
eluaastad nullist kümneni, sealt järgmise täiskümneni jne

eluküps
[omadussõna, adjektiiv]
eluga toimetulev, kogenud ja elutark

eluküsimus
[nimisõna, substantiiv]
elu puudutav probleem

eluküünal
[nimisõna, substantiiv]
(elu kohta hrl suremise või tapmisega seoses)

elulaad
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kuidas keegi elab, elamise viis (hõlmab elukorralduse, harjumused, ellusuhtumise)

2. elamise laad, viis

elulaev
[nimisõna, substantiiv]
(poeetiliselt elu kohta)

elulaevuke
[nimisõna, substantiiv]
(poeetiliselt elu kohta)

elulained
[nimisõna, substantiiv]
(rahutu elu, tormiliste sündmuste kohta)

elulema
[tegusõna, verb]
haiguse vm raske aja järel (mingil viisil) edasi elama

elulemus
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille raske haige (nt vähihaige) ravimite abil, ravimeetodite vm meditsiinivõtete rakendamisega endale eluea pikendusena juurde võidab

eluline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõepärane

2. elus esinev või elust saadud

elulisus
[nimisõna, substantiiv]
1. tõepärasus

2. elujõulisus

elulookirjeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühiülevaade eluloost ja töökäigust

2. dokument, kus sa kirjeldad lühidalt oma elulugu, haridust ja töökohti. Tavaliselt esitatakse CV (koos kaaskirjaga) siis, kui kandideeritakse mingile töökohale.

elulookirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
kellegi eluloo või üldse elulugude koostaja

elulookirjutus
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis hõlmab biograafiaid ja autobiograafilisi tekste, sh (auto)biograafiliste sugemetega ilukirjandust

eluloolane
[nimisõna, substantiiv]
kellegi eluloo või üldse elulugude koostaja

elulooline
[omadussõna, adjektiiv]
eluloosse puutuv, elulugu kirjeldav

eluloom
[nimisõna, substantiiv]
1. elujõuline, tegutsev olend

2. toimimisvõimeline, kasutuskõlblik asi

elulooraamat
[nimisõna, substantiiv]
kellegi elusündmustel põhinev, elu olulisi seiku või etappe kujutav raamat

elulootus
[nimisõna, substantiiv]
lootus elama jääda

elulugu
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi elu erinevad etapid järjestatult kirjapanduna või jutustatuna

2. kellegi elu kirjeldus

elulust
[nimisõna, substantiiv]
1. heameel, tahe elada, sellest rõõmu tunda

2. rõõm elamisest

elulõng
[nimisõna, substantiiv]
1. iluaedades kasvatatav suureõieline vääntaim

2. vääntaim

elulõpuravi
[nimisõna, substantiiv]
väga raskelt, pöördumatult haigetele suunatud ravi ja hooldus, mis pakub lisaks haigusnähtude leevendamisele vaimset ja hingelist tuge

elulähedane
[omadussõna, adjektiiv]
tegeliku eluga tihedasti seotud, tõsielu arvestav

eluma
[tegusõna, verb]
haiguse vm raske aja järel (mingil viisil) edasi elama

elumahl
[nimisõna, substantiiv]
veri, taimemahl vm (kudedes leiduv) vedelik, mis on elu eelduseks ja kandjaks

elumaja
[nimisõna, substantiiv]
1. maja inimeste elamiseks

2. inimestele elamiseks ette nähtud maja

elumajaplahvatus
[nimisõna, substantiiv]
gaasi- või pommiplahvatus elumajas

elumees
[nimisõna, substantiiv]
(elunautija ja naisteküti kohta)

elumehelik
[omadussõna, adjektiiv]
elumehele omane

elumeri
[nimisõna, substantiiv]
(poeetiliselt elu kohta)

elumured
[nimisõna, substantiiv]
elus ette tulevad raskused ja probleemid

elumus
[nimisõna, substantiiv]
1. ellujäämine

2. populatsioonidünaamikas mingi ajaperioodi jooksul või välise mõju tagajärjel ellu jäänud (taksoni) isendite suhteline hulk

elumuutus
[nimisõna, substantiiv]
püsivam muutus kellegi (igapäeva)elus

elumõnu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi ellu kuuluv mõnusa oleku, mõnutunde esilekutsuja (hrl miski lõõgastav, meelelahutuslik)

elumõte
[nimisõna, substantiiv]
elamise mõte ja eesmärk

elumärk
[nimisõna, substantiiv]
märk, jälg elu olemasolust organismis või tunnistus elusolendi olemasolust

elunatuke
[nimisõna, substantiiv]
olemasolev (vähene, habras, viletsavõitu) elu

elunautija
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
see, kes (pelgalt) naudib elumõnusid, otsib elust üksnes mõnu või rõõmu

elunautleja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes (pelgalt) naudib elumõnusid, otsib elust üksnes mõnu või rõõmu

elund
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla asendi, kuju, ehituse ja ülesandega osa organismist (nt hingamiselund, suguelund)

2. organismi osa, millel on mingi kindel funktsioon, näiteks aju või kopsud

elundidoonor
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes loovutab siirdamiseks mõne oma elundi (eluajal või surmajärgselt)

elundidoonorlus
[nimisõna, substantiiv]
doonorina elundite loovutamine

elundikaubandus
[nimisõna, substantiiv]
siiratavate elundite ebaseaduslik ost ja müük

elundiäri
[nimisõna, substantiiv]
siiratavate elundite ebaseaduslik ost ja müük

elundkond
[nimisõna, substantiiv]
elundite süsteem

elunema
[tegusõna, verb]
(inimese, muu elusolendi kohta:) kuskil püsivalt elama

elunädal
[nimisõna, substantiiv]
elamise aega nädalates määratlev ajaühik

elunähtus
[nimisõna, substantiiv]
elutegevusega või tegelikkusega seotud nähtus

elunälg
[nimisõna, substantiiv]
tugev soov aktiivselt elada, elust võimalikult rohkem osa saada

eluoht
[nimisõna, substantiiv]
elule ohtlik olukord, oht surma saada

eluohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis võib põhjustada surma, ohustab elu

2. selline, mis võib põhjustada surma, elule ohtlik

eluohtlikult
[määrsõna, adverb]
viisil, mis võib põhjustada surma, ohustada elu

elu-olu
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane elu ja olukord, elu- ja olmetingimused

eluolu
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane elu ja olukord, elu- ja olmetingimused

eluoluline
[omadussõna, adjektiiv]
igapäevasesse eluga, olemisega kaasas käiv, sellega seotud

eluots
[nimisõna, substantiiv]
elu lõpp, surm

elupaik
[nimisõna, substantiiv]
looma, linnu, putuka vms liigiomane elukeskkond või looduslik asuala

eluperiood
[nimisõna, substantiiv]
teatud eripäraga aeg kellegi elus

elupiirkond
[nimisõna, substantiiv]
koht, maa-ala, kus asuvad peamiselt elumajad

elupikkune
[omadussõna, adjektiiv]
kogu (täiskasvanuna) elamise aja kestev või kestnud

elupilt
[nimisõna, substantiiv]
kirjeldus, kujutis elust, mõnest sündmusest

eluplaan
[nimisõna, substantiiv]
kavatsused oma tuleviku kohta

eluproosa
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane tavaline elu

eluprotsess
[nimisõna, substantiiv]
elusorganismis kulgev biokeemiline reaktsioon vm protsess

elupuu
[nimisõna, substantiiv]
ilupuuna kasvatatav lamedate soomusjate okastega igihaljas puu või põõsas

elupõletaja
[nimisõna, substantiiv]
elulõbudele oma jõudu, tervist ja raha raiskav inimene

elupõline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga kaua, terve elu kuskil elanud või kellenagi tegutsenud

2. terve elu kestnud või olnud

elupõlv
[nimisõna, substantiiv]
elamise aeg, eluaeg

elupõlved
[määrsõna, adverb]
1. paljude põlvkondade jooksul, väga pikka aega

2. alati

elupäev
[nimisõna, substantiiv]
päev elusolendi elus

elupäästja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kellegi elu on päästnud

eluraamat
[nimisõna, substantiiv]
(poeetilisemas stiilis:) elu, elukäik, kuhu iga sündmus või tegu jätab oma jälje

elurada
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites kellegi elu, selle kulu, käigu kohta)

elurajoon
[nimisõna, substantiiv]
linnaosa vm piirkond, kus paikneb (suur) kogum elumaju

eluramm
[nimisõna, substantiiv]
1. jõud elus tegutsemiseks, läbilöömiseks, toimetulemiseks

2. eluvõime, eluenergia

eluraskus
[nimisõna, substantiiv]
elus ettetulev keeruline olukord või asjaolu (nt haigus, õnnetus, töökaotus)

elurendis
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepitud rahasumma või mingid esemed, mida üks isik kohustub perioodiliselt maksma teisele lepingupoolele eluaja jooksul

elurendiseleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega üks isik kohustub maksma teisele lepingupoolele eluaja jooksul perioodiliselt kokkulepitud rahasumma või mingid esemed

elurikas
[omadussõna, adjektiiv]
(eluslooduse kohta:) bioloogiliselt mitmekesine

elurikkus
[nimisõna, substantiiv]
eluslooduse mitmekesisus

eluring
[nimisõna, substantiiv]
(igapäevane) elu, (igapäevase) elamise, olemise viis

eluruum
[nimisõna, substantiiv]
1. elamiseks mõeldud ruum (hrl hoones)

2. ruum(id), kus elatakse, näiteks korter

3. elamiseks määratud ruum

elurõõm
[nimisõna, substantiiv]
rõõmsameelne suhtumine elusse

elurõõmsalt
[määrsõna, adverb]
elurõõmu väljendades, rõõmsameelselt

elurõõmus
[omadussõna, adjektiiv]
täis elurõõmu, elurõõmust haaratud või seda väljendav

elurütm
[nimisõna, substantiiv]
samasuguste või sarnaste nähtuste vaheldumine inimese igapäevases elus ja tegevuses, tavapärane elamise viis

elus
[omadussõna, adjektiiv]
1. elusolev, (elusana, olemasolevana) eksisteeriv, mitte surnud või hääbunud

2. elusataoliselt liikuv, muutuv või talitlusvõimeline

3. elu tunnustega

elus
[määrsõna, adverb]
(mitte) iialgi, kunagi

elusaatus
[nimisõna, substantiiv]
1. elu kulg, kõik, mis elu jooksul toimub

2. elulugu

elusaine
[nimisõna, substantiiv]
elu omadusi kandev aine

elusalt
[määrsõna, adverb]
elusana, mitte surnuna

elusalõikus
[nimisõna, substantiiv]
1. elusa looma (ka inimese) lõikus uurimise otstarbel, tänapäeval hrl looma tuimastuseta lõikus, mida tehakse organismi elunähtuste uurimiseks ning haiguste põhjuste ja käigu selgitamiseks

2. elusa looma lõikus uurimise otstarbel

elusdoonor
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes eluajal annetab siirdamiseks oma elundi (nt neeru)

eluseltsiline
[nimisõna, substantiiv]
abikaasa või elukaaslane

elusiht
[nimisõna, substantiiv]
inimese elu eesmärk

elusinventar
[nimisõna, substantiiv]
elusolend(id) kellgi varana, eriti vallasvarana

eluskaal
[nimisõna, substantiiv]
looma kaal elusalt

eluskala
[nimisõna, substantiiv]
1. elusana millekski tarvitatav kala

2. elusad kalad kogumina

eluskaup
[nimisõna, substantiiv]
kaubanduses müüdav ja ostetav eluskala, -loom vm

eluski
[määrsõna, adverb]
(mitte) iialgi, kunagi

elusloodus
[nimisõna, substantiiv]
looduse elus osa, mille moodustavad mitmesugused organismid ehk elusolendid (nt loomad, taimed, seened, bakterid)

elusloom
[nimisõna, substantiiv]
elav (põllumajandus)loom, hrl vastandatult lihale vm loomasaadustele

elusolend
[nimisõna, substantiiv]
1. elusorganism, hrl inimene või loom

2. üksikisik või isend

3. keegi, kes on elus, tavaliselt inimene või loom

elusoon
[nimisõna, substantiiv]
(suure, tiheda liiklusega ühendustee kohta, nt tänav, jõgi, raudtee)

elusorganism
[nimisõna, substantiiv]
1. igasugune elusolend (nt inimene, loom, taim), terviklik rakkudest koosnev süsteem

2. eluks võimeline süsteem bioloogias, näiteks inimene, loom või taim tervikuna

elussööt
[nimisõna, substantiiv]
ussike vm õngepüügil kasutatav elus peibutis

elussünd
[nimisõna, substantiiv]
(hrl rahvastikuteaduses:) inimese sündimine emaihust elusana, koos elu tundemärkidega

elussünnitaja
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes paljuneb poegimise teel

elustama
[tegusõna, verb]
1. organismi elutegevust taastama

2. ellu äratama

elustamislaud
[nimisõna, substantiiv]
seade vastsündinute elustamiseks

elustamisvõte
[nimisõna, substantiiv]
moodus, kuidas kedagi elustada

elustandard
[nimisõna, substantiiv]
rahva või mõne rahvastikurühma aineliste ja vaimsete vajaduste rahuldamise üldine seis

elustara
[nimisõna, substantiiv]
tihe, hrl pöetav, ühtlaste vahedega põõsaste või puude rida (maa-ala piiramiseks, tuule, tolmu tõkestamiseks vm otstarbeks)

elusti
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mida kasutatakse organismi elutegevuse taastamiseks

elustiil
[nimisõna, substantiiv]
inimese (või inimeste rühma) isikupärane, tavapärane elamise ja tegutsemise viis

elustiilihaigus
[nimisõna, substantiiv]
vähese liikumise, ebatervisliku toitumise, suitsetamise, meelemürkide tarbimisega vms seotud haigus (nt II tüüpi diabeet, südamehaigused, astma)

elustik
[nimisõna, substantiiv]
(mingi ala) taimestik ja loomastik

elustuma
[tegusõna, verb]
1. (uuesti) ellu ärkama, elavaks saama

2. virgumise, liikumise, kasvamise vm elumärke ilmutama

elustusvahend
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mida kasutatakse organismi elutegevuse taastamiseks

elusus
[nimisõna, substantiiv]
elus olemine, elujõud, elamise vägi

elusuurune
[omadussõna, adjektiiv]
loomulikele mõõtmetele vastav

elusuurus
[nimisõna, substantiiv]
loomulik suurus

elusvaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
nõrgestatud tõvestusvõimega mikroobidest või viirustest valmistatav vaktsiin

elusõnalane
[nimisõna, substantiiv]
Elu Sõna koguduse liige

elusäde
[nimisõna, substantiiv]
(elamise innu, elu vastu huvi tundmise vm elu märkide kohta)

elusügis
[nimisõna, substantiiv]
(poeetiliselt vanaduse kohta)

elusündmus
[nimisõna, substantiiv]
tähtis sündmus inimese elus (nt lapse sünd, pulmad)

elutabel
[nimisõna, substantiiv]
tabel, mis esitab mingil kindlal aastal sündinud inimeste (hrl 100 000 inimese) oletuslikku suremist aastate kaupa

elutahe
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov elada

elutalitlus
[nimisõna, substantiiv]
organismi toimimine, tegevuses olemine, elundite vm üksuste talitlemine

elutark
[omadussõna, adjektiiv]
1. tegelikust elust teadmisi kogunud, elu tundev, kogenud

2. seda väljendav või sisaldav

elutarkus
[nimisõna, substantiiv]
1. elukogemused, elu tundmine, tegelikust elust kogutud tarkus

2. seda väljendav ütlus, nõuanne vms

elutarve
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on elus hädavajalik, milleta elus läbi ei saa

elutase
[nimisõna, substantiiv]
rahva või mõne rahvastikurühma aineliste ja vaimsete vajaduste rahuldamise üldine seis

elutee
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites kellegi elu, selle kulu, käigu kohta)

elutegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi või selle osa funktsioneerimine

2. elusorganismis toimuvad protsessid

eluteke
[nimisõna, substantiiv]
1. elusolendite tekkimine teistest, varasematest elusolenditest

2. elusolendite teke elusolendeist

elutempo
[nimisõna, substantiiv]
(elu kulgemise laadi kohta tegevuste-toimetuste rohkuse või vähesuse seisukohast)

eluterve
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomulik, rikkumata, normaalne

2. elujaatav, positiivne

elutestament
[nimisõna, substantiiv]
inimese kirjalik avaldus selle kohta, millist ravi ta soovib või ei soovi olukorras, kus ta pole enam võimeline ise otsuseid langetama (nt kooma, dementsuse puhul)

elutingimused
[nimisõna, substantiiv]
olud, milles kulgeb kellegi elu (hrl eluaseme kohta)

elutorm
[nimisõna, substantiiv]
raske, vapustav elusündmus

elutraagika
[nimisõna, substantiiv]
(elus kogetava traagika kohta)

elutreener
[nimisõna, substantiiv]
koolituse saanud nõuandja, kes aitab inimesel edendada oma isiksuse omadusi, saavutada elu eesmärke vms

elutruu
[omadussõna, adjektiiv]
(kujutamisel, jäljendamisel) tegelikkusele vastav, usutavalt loomulik

elutruudus
[nimisõna, substantiiv]
(kujutatu) usutav loomulikkus, vastavus tegelikkusele

elutruult
[määrsõna, adverb]
usutava loomulikkusega, tegelikkusele vastavalt

elutsema
[tegusõna, verb]
(inimese, muu elusolendi kohta:) kuskil püsivalt elama

elutsükkel
[nimisõna, substantiiv]
1. areng organismi mingist elujärgust järglaste sama järguni

2. selline perioodiliselt korduv osa

elutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma eluta, elu tunnusteta, elumärkideta

2. elusolenditeta

elutuba
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem tuba ühiseks tegevuseks ja puhkeaja veetmiseks

2. tuba, kus inimesed saavad koos istuda, suhelda ja näiteks televiisorit vaadata

elutuli
[nimisõna, substantiiv]
(elujõu, ka elurõõmu kohta)

elutund
[nimisõna, substantiiv]
elamise tund

elutung
[nimisõna, substantiiv]
alateadlik eluiha

elutunne
[nimisõna, substantiiv]
elukäsitus, ellusuhtumine, elust arusaamine

elutunnetus
[nimisõna, substantiiv]
elukäsitus, ellusuhtumine, elust arusaamine

elutõde
[nimisõna, substantiiv]
1. veendumus, arusaam, väärtus vm, millest keegi oma elus juhindub (mingil ajal või ajajärgul)

2. tegelik elu

elutähtis
[omadussõna, adjektiiv]
eluks, eksisteerimiseks vajalik

elutöö
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtsaim, peamine, mida keegi on elu jooksul teinud

2. töö(d), mis on tehtud elu vältel

elutüdimus
[nimisõna, substantiiv]
tüdimus elamisest, elust

elutüdinud
[omadussõna, adjektiiv]
elust tüdinud

eluunistus
[nimisõna, substantiiv]
väga suur pikaaegne unistus

eluusk
[nimisõna, substantiiv]
usk elusse ja oma ettevõtmiste õnnestumisse

eluuvium
[nimisõna, substantiiv]
1. veelahkmealadel, eriti tasandikel moodustuv murenemispinnas, mis on jäänud tekkimiskohale

2. murenemispinnas

eluvaade
[nimisõna, substantiiv]
ellusuhtumine, elukäsitus

eluvaim
[nimisõna, substantiiv]
(elujõu, elus olemise, elavuse kohta)

eluvajadus
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on elus hädavajalik, milleta elus läbi ei saa

eluvaldkond
[nimisõna, substantiiv]
teatav töö või tegevuse ala

eluvanker
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites elu kulgemise, elamise kohta)

eluvend
[nimisõna, substantiiv]
(elunautija ja naisteküti kohta)

eluvesi
[nimisõna, substantiiv]
vesi vm vedelik, millel usutakse olevat inimest tervendav, ellu äratav vms imejõud

eluviaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mulla ülemistest kihtidest ainete väljauhtmisega, eluuviumiga seotud

eluviis
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kuidas keegi elab, elamise viis (hõlmab elukorralduse, harjumused, ellusuhtumise)

2. elamise laad, viis

eluvool
[nimisõna, substantiiv]
(elu kulgemise kohta)

eluvorm
[nimisõna, substantiiv]
1. igasugune elusolend (nt inimene, loom, taim), terviklik rakkudest koosnev süsteem

2. eluks võimeline süsteem bioloogias, näiteks inimene, loom või taim tervikuna

eluvõime
[nimisõna, substantiiv]
organismi suutlikkus, võime elada

eluvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
(organismi kohta:) võimetu elama

eluvõitlus
[nimisõna, substantiiv]
elu kui võitlus (olemasolu eest, koha eest elus)

eluvõõras
[omadussõna, adjektiiv]
tegelikkuse jaoks sobimatu või tegelikus elus saamatu, elust eemal seisev

eluväsimus
[nimisõna, substantiiv]
1. väsimus elust

2. elutüdimus

eluõhk
[nimisõna, substantiiv]
(eluvaimu, elus oleku kohta)

eluõhtu
[nimisõna, substantiiv]
(vana inimese elu lõpposa kohta)

eluõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus (subjektina) olemas olla, õigus elada

eluõnn
[nimisõna, substantiiv]
see, mis elus õnnelikuks teeb

eluülalpidamine
[nimisõna, substantiiv]
äraelamiseks vajaminev raha

eluülesanne
[nimisõna, substantiiv]
peamine ülesanne või kohustus elus

elvalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Elva elanik

2. Elvast pärit inimene

elvastama
[tegusõna, verb]
kõrgtrükivormi survet ühtlustama, tõstes paberit nende trükitähtede või vormide all, mis madalamad on

elvastus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtrükivormi surve ühtlustamine, tõstes paberit nende trükitähtede või vormide all, mis madalamad on

e.m.a
märgib aega enne Kristuse sündi (kristliku ehk meie ajaarvamise järgi)

ema
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost vanem, naine oma lapse või laste suhtes

2. naine, kellel on laps või lapsed

emaaed
[nimisõna, substantiiv]
aed, kust võetakse seemneid, pook- ja pistoksi

emaarm
[nimisõna, substantiiv]
ema armastus oma lapse või laste vastu

emaarmastus
[nimisõna, substantiiv]
ema armastus oma lapse või laste vastu

emadepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvaheline tähtpäev, millega tõstetakse esile emade roll laste kasvatamisel ning avaldatakse tänu neile ja vanaemadele, Eestis maikuu teine pühapäev

2. spetsiaalne emadele pühendatud päev, mil neile kingitakse kaarte ja kingitusi

emadus
[nimisõna, substantiiv]
emaks saamine ja olemine

emaduslõiv
[nimisõna, substantiiv]
näitaja, mis väljendab laste saamise ja kasvatamise mõju naise sissetulekute suurusele, naiste töise tulu muutus võrreldes töise tuluga enne emaks saamist

emadustrahv
[nimisõna, substantiiv]
näitaja, mis väljendab laste saamise ja kasvatamise mõju naise sissetulekute suurusele, naiste töise tulu muutus võrreldes töise tuluga enne emaks saamist

emaema
[nimisõna, substantiiv]
ema poolt vanaema

emaettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis on teises ettevõttes (või teistes ettevõtetes) osanik või aktsionär ning omab seal häälteenamust või valitsevat mõju

emafirma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis on teises ettevõttes (või teistes ettevõtetes) osanik või aktsionär ning omab seal häälteenamust või valitsevat mõju

emahunt
[nimisõna, substantiiv]
emane hunt

emaihu
[nimisõna, substantiiv]
loote asukoht ema kehas

e-mail
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutivõrgu vahendusel saadetud sõnum või kiri

2. elektrooniline kiri

email
[nimisõna, substantiiv]
1. klaasjas kattekiht hrl metalli pinna kaitseks või ilustuseks

2. klaasjas kattekiht

emaileerima
[tegusõna, verb]
emailiga katma

emailima
[tegusõna, verb]
emailiga katma

emailing
[nimisõna, substantiiv]
1. emailimine

2. emailikiht

emailisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
emaili sisaldav kiht, mis takistab soojuse, elektri, vee vm läbitungimist

emailkate
[nimisõna, substantiiv]
emailist kattekiht

emailnõu
[nimisõna, substantiiv]
emailitud nõu

emailvärv
[nimisõna, substantiiv]
kergesti sulav metalloksiidvärv klaasi, portselani, keraamika või emailitud pindade katmiseks või neile maalimiseks

emainstinkt
[nimisõna, substantiiv]
instinkt hoolitseda lapse eest, teda kaitsta ja hoida

emaisa
[nimisõna, substantiiv]
ema poolt vanaisa

emaistandik
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala taimede paljundusmaterjali kasvatamiseks

2. paljundusmaterjali kasvatamiseks

emajuur
[nimisõna, substantiiv]
niitudel, aasadel ja teeäärtel kasvav väike, hrl siniste lehterjate õitega rohttaim

emajärgne
[omadussõna, adjektiiv]
1. matriarhaadil rajanev, emaõigust ja naisliini esimust järgiv

2. (laiemalt:) naiste võimuga iseloomustatav

3. naisliini järgiv

emajärgus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnakorraldus, milles juhtkoht on naisel (perekonnas emal) ning kus sugulust ja pärimisjärglust arvestatakse naisliinis

2. (laiemalt:) naiste võim ühiskonnas vm rühmas

3. naisliini eelisõigus

emakakael
[nimisõna, substantiiv]
(naisel või emasloomal:) emaka alumine, tupepoolne osa

emakakaelapõletik
[nimisõna, substantiiv]
emakakaela kudede põletik, mida hrl tekitavad sugulisel teel levivad mikroobid, viirused või algloomad

emakakasvaja
[nimisõna, substantiiv]
kasvaja emakas (nt emakamüoom, emakakeha vähk)

emakakeha
[nimisõna, substantiiv]
emaka suurem osa, mis allpool läheb üle emakakaelaks

emakala
[nimisõna, substantiiv]
emane kala

emakanep
[nimisõna, substantiiv]
kanepi emastaim

emakapolüüp
[nimisõna, substantiiv]
emaka limaskesta healoomuline kasvaja

emakapõhi
[nimisõna, substantiiv]
emaka ülemine, kuplikujuline osa

emakapõletik
[nimisõna, substantiiv]
emakas tekkinud põletik (ka koduloomadel)

emakarebend
[nimisõna, substantiiv]
emakaseina rebend

emakaru
[nimisõna, substantiiv]
1. emane karu

2. karu emana

emakas
[nimisõna, substantiiv]
naise või emaslooma suguelund, milles toimub loote areng

emakasisene
[omadussõna, adjektiiv]
emaka sisemusse kuuluv või emaka sees toimuv või toimiv

emakass
[nimisõna, substantiiv]
emane kass

emakasuue
[nimisõna, substantiiv]
(inimesel:) emakakaela ja tupe vaheline pilu

emakatõri
[nimisõna, substantiiv]
munasarja emakaga ühendav torujas elund, mida mööda munarakud eemalduvad munasarjast

emakavaje
[nimisõna, substantiiv]
emaka vajumine normaalasendist allapoole

emakaverejooks
[nimisõna, substantiiv]
vere eraldumine emakast

emakavähk
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline kasvaja emakas

emakaväline
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool emakaõõnt olev või toimuv

emakaõõs
[nimisõna, substantiiv]
emakakeha limaskestaga vooderdatud õõs

emake
[nimisõna, substantiiv]
1. ema hellitav nimetus

2. emake

emakeel
[nimisõna, substantiiv]
1. esimese keelena kõige varasemas lapsepõlves vanemailt või kasvatajailt omandatud keel, mida inimene hrl kõige paremini oskab

2. keel, mille inimene omandab esimesena ja mida ta oskab kõige paremini

emakeelepäev
[nimisõna, substantiiv]
14. märts, riiklik tähtpäev, mida tähistatakse luuletaja Kristjan Jaak Petersoni sünniaastapäeval

emakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi emakeelt kasutav, emakeelsena toimiv

2. kellegi emakeeles kõneldud või kirjutatud

emakene
[nimisõna, substantiiv]
1. ema hellitav nimetus

2. emake

emakkond
[nimisõna, substantiiv]
õies olev emakate kogum

emakoda
[nimisõna, substantiiv]
naise või emaslooma suguelund, milles toimub loote areng

emakook
[nimisõna, substantiiv]
loote toitumis-, hingamis-, sisesekretsiooni- ja erituselund, mis kujuneb emakas rasedus- või tiinusajal

emakraav
[nimisõna, substantiiv]
vee äravoolu peamine kraav, millesse suubuvad harukraavid

e-makse
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrooniliselt, arvutivõrgu kaudu maksmine

2. nii millegi eest tasutav rahasumma

e-maksuamet
[nimisõna, substantiiv]
maksuameti elektrooniliste teenuste keskkond arvutivõrgus

emakupp
[nimisõna, substantiiv]
1. tõrukujuline kärjekann, milles areneb mesilasema

2. mesilasema kärjekann

emalaev
[nimisõna, substantiiv]
(lennukilaeva, lennukikandja kohta)

emalammas
[nimisõna, substantiiv]
emane lammas

emalepp
[nimisõna, substantiiv]
hrl lodumetsades, niisketel puisniitudel, jõgede kallastel kasvav tumepruuni krobelise koorega lehtpuu

emaliin
[nimisõna, substantiiv]
sugulussidemete liin emade kaudu

emalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. emale omane, ema meelelaadi või suhtumisega

2. hell, hoolitsev

emalikkus
[nimisõna, substantiiv]
emalikult hell ja hoolitsev olek, emale omane meelelaad või suhtumine

emalind
[nimisõna, substantiiv]
emane lind

emalinn
[nimisõna, substantiiv]
mingis suhtes lähteks või keskuseks olev linn, halduslikult juhtiv või teisi keskendav linn

emaloom
[nimisõna, substantiiv]
1. emane loom

2. loom emana

emalõvi
[nimisõna, substantiiv]
lõvi emana

emamaa
[nimisõna, substantiiv]
1. koloniaalriigi põhiosa, maa, kust kolonisatsioon on lähtunud

2. koloniaalriigi põhiosa

emamesilane
[nimisõna, substantiiv]
mesilaspere harilikult ainus munev emasisend

emanatsioon
[nimisõna, substantiiv]
jumala loova energia väljavoolamine maailma tekkimise allikana uusplatoonikutel ja gnostikutel

emand
[nimisõna, substantiiv]
(majapidamise, asutuse) perenaine, (kõrgemast soost) käskijanna

emane
[omadussõna, adjektiiv]
1. munarakke tootvasse sugupoolesse kuuluv

2. looma kohta: sellest soost, kes sünnitab järglasi

emanomeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega mõõdetakse radooni hulka või intensiivsust

emantsipatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vabastamine või vabanemine mingist kitsendavast sõltuvusest, eelarvamusest

emantsipeerima
[tegusõna, verb]
1. (kitsendavast sõltuvusest) vabastama, iseseisvaks tegema

2. kitsendustest vabastama

emantsipeeruma
[tegusõna, verb]
1. (kitsendavast sõltuvusest) vabanema

2. kitsendustest vabanema

emanõges
[nimisõna, substantiiv]
nõgesetaoline kõrvetavate karvadeta rohttaim, ka aiailutaim

emanöör
[nimisõna, substantiiv]
pikem nöör õngenööride kinnitamiseks ja ülalhoidmiseks

emapalk
[nimisõna, substantiiv]
emale makstav vanemahüvitis

emapank
[nimisõna, substantiiv]
pank, mis kontrollib teise panga tegevust

emapension
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis:) emale makstav vanemapension

emapiim
[nimisõna, substantiiv]
ema rinnast saadav piim

emaplaat
[nimisõna, substantiiv]
arvuti vm elektroonikaseadme trükkplaate kandev ja ühendav põhiplaat

emapomm
[nimisõna, substantiiv]
(erakordselt tugeva löögijõuga lennukipommi kohta)

emapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
(suguluse kohta:) emast lähtuv, ema liini kuuluv

emapuhkus
[nimisõna, substantiiv]
rasedus-, sünnitus- ja lapsehoolduspuhkus

emapuistu
[nimisõna, substantiiv]
põhilised, vanemad metsapuud kasvukohal

emaputk
[nimisõna, substantiiv]
rannaniitudel ja luhtadel kasvav vaolise varre, otsekui keskelt murtud lehtede ja sarikas asetsevate õitega kõrge taim

emapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. puu, millelt saadakse paljundusmaterjali

2. puu oma võsude, seemnete suhtes

emapuur
[nimisõna, substantiiv]
karp mesilasema või emakupu eraldamiseks ja kaitsmiseks

emapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
1. põõsas, millelt saadakse paljundusmaterjali

2. põõsas oma võsude, seemnete suhtes

emarakk
[nimisõna, substantiiv]
(areneval organismil:) ebaküps arenev rakk, mille jagunemisel tekkivad tütarrakud

emarind
[nimisõna, substantiiv]
emapiima sisaldav rind

emaroll
[nimisõna, substantiiv]
käitumisviis, mida (ühiskonnas) emalt eeldatakse

emarõõm
[nimisõna, substantiiv]
emaks olemise rõõmutunne, ema rõõm oma lapse üle

emas
1. munarakke tootvasse sugupoolesse kuuluv

2. looma kohta: sellest soost, kes sünnitab järglasi

emasibul
[nimisõna, substantiiv]
sibultaimede maa-alune soomustega kaetud vars, mis kasvatab tütarsibulaid

emaskala
[nimisõna, substantiiv]
emane kala

emaskaru
[nimisõna, substantiiv]
1. emane karu

2. karu emana

emaskäbi
[nimisõna, substantiiv]
okaspuudel käbi, milles arenevad seemned

emaslind
[nimisõna, substantiiv]
emane lind

emasloom
[nimisõna, substantiiv]
1. emane loom

2. loom emana

emaslõvi
[nimisõna, substantiiv]
emane lõvi

emasort
[nimisõna, substantiiv]
aretuse lähtesort, mida ristatakse teise sordiga (ehk isasordiga)

emassugurakk
[nimisõna, substantiiv]
1. suguliselt paljunevate organismide rakk, millest pärast viljastamist areneb loode

2. viljastuv rakk

emastaim
[nimisõna, substantiiv]
ainult emasõisi kandev taim

emasteder
[nimisõna, substantiiv]
emane teder

emasurb
[nimisõna, substantiiv]
emasõitega urb

emasuremus
[nimisõna, substantiiv]
naiste suremus rasedusega seotud põhjustel

emasõis
[nimisõna, substantiiv]
emakaga, kuid tolmukateta õis

emasüü
[nimisõna, substantiiv]
emal oma lapse või laste suhtes tekkinud mure, et ta pole lapsevanemana piisavalt hea ja tasemel, sellest johtuv süütunne

ematagune
[omadussõna, adjektiiv]
emapiimast toituv ja emaga kaasas käiv

emataim
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, millelt saadakse seemneid vm paljundusmaterjali

2. taim oma võsude, seemnete suhtes

3. võsundeid andev taim

ematala
[nimisõna, substantiiv]
tala, mis kannab temale toetuvaid abitalasid

ematinktuur
[nimisõna, substantiiv]
hrl taimedest alkoholitõmmisena valmistatud vedel ravimi lähteaine, mida tarvitamiseks järk-järgult lahjendatakse

ematu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma emata

2. see, kelle ema on surnud

ematunne
[nimisõna, substantiiv]
emaksoleku tunne, ema kiindumus oma lapsesse

emavend
[nimisõna, substantiiv]
emapoolne onu, ema vend

emavõti
[nimisõna, substantiiv]
võti, millega saab avada nt ühe hoone kõiki lukke

emaõde
[nimisõna, substantiiv]
emapoolne tädi, ema õde

emaõigus
[nimisõna, substantiiv]
tavaõiguse süsteem, kus sugulust ja pärimisjärglust arvestatakse naisliinis

emaõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
emajärgne

emaõnn
[nimisõna, substantiiv]
õnn olla ema, emaksolemine

emaühing
[nimisõna, substantiiv]
(emaettevõte kohta)

emaüsk
[nimisõna, substantiiv]
loote asukoht ema kehas

embama
[tegusõna, verb]
1. kellelgi ümbert kinni võtma, kedagi rinna vastu suruma

2. kui sa kedagi kallistad, siis sa paned oma käed talle ümber, et näidata, kuidas sa temast hoolid või teda armastad

embargo
[nimisõna, substantiiv]
kaupade sisse- või väljaveo keeld

emb-kumb
[asesõna, pronoomen]
üks kahest (vastandavalt)

embleem
[nimisõna, substantiiv]
kujutis, mis sümboliseerib mingit ideed, organisatsiooni, sündmust vms

emblema
[tegusõna, verb]
omavahel kaisutama, õrnalt kallistama

embol
[nimisõna, substantiiv]
veresoont ummistav mujalt kandunud kehake

emboolia
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoone ummistumine mujalt kandunud kehakesega (nt trombitükiga, õhumulliga, rasvatilgakesega)

2. veresoone topistus

embrüo
[nimisõna, substantiiv]
organism oma varajases arenemisjärgus (inimesel ja loomadel alates hrl viljastatud munarakust kuni sünnini, taimedel kuni idu eristumiseni)

embrüodiagnostika
[nimisõna, substantiiv]
lootelt võetud rakkude genoomi testimine (nt viljatuseravis, pärilike haiguste uurimisel)

embrüogenees
[nimisõna, substantiiv]
loote arenemine munaraku viljastumisest umbes 8 nädala vanuseni

embrüokaitse
[nimisõna, substantiiv]
varajases arenemisjärgus oleva loote säilitamine elujõulisena tema kasutamiseks kunstlikul viljastamisel või teadustöös

embrüoloogia
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis uurib sugurakke, viljastamist ja loote arenemist

embrüonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
lootega, looteeaga seotud

embrüoom
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasasündinud healoomuline kasvaja, mis koosneb vastava kehaosa koest erinevatest koeelementidest

2. kaasasündinud healoomuline kasvaja

embrüoskoop
[nimisõna, substantiiv]
kehavälisel viljastamisel embrüote kasvatamiseks kasutatav sisseehitatud kaameraga inkubaator

embus
[nimisõna, substantiiv]
kätega kellegi ümbert kinni võtmine, et väljendada armastust või sõprust

emeeritus
[nimisõna, substantiiv]
ametinimetuse väljateeninu, ametist vanaduspuhkusele lastu (kasutatakse hrl pensioneerunud professori või vaimuliku tiitli osana)

emer.
ametinimetuse väljateeninu, ametist vanaduspuhkusele lastu (kasutatakse hrl pensioneerunud professori või vaimuliku tiitli osana)

emergeerima
[tegusõna, verb]
nähtavale tulema, üles või pinnale kerkima

emergentne
[omadussõna, adjektiiv]
(millegi toimel, mingis protsessis) esile kerkiv, käivituv, nähtavale ilmuv

emergentselt
[määrsõna, adverb]
(millegi toimel, mingis protsessis) esile kerkides, käivitudes, nähtavale ilmudes

emeriit
[nimisõna, substantiiv]
ametinimetuse väljateeninu, ametist vanaduspuhkusele lastu (kasutatakse hrl pensioneerunud professori või vaimuliku tiitli osana)

emeriitadvokaat
[nimisõna, substantiiv]
1. aunimetus, mis antakse advokatuurist väljaarvatud pensioniealisele vandeadvokaadile

2. selle nimetuse kandja

emeriitdotsent
[nimisõna, substantiiv]
1. aunimetus, mis antakse dotsendi ametikohalt pensionile saadetud õppejõule

2. selle nimetuse kandja

emeriitpaavst
[nimisõna, substantiiv]
ametist lahkunud paavsti tiitel

emeriitpastor
[nimisõna, substantiiv]
1. aunimetus, mis antakse õpetaja ametikohalt pensionile saadetud vaimulikule

2. selle nimetuse kandja

emeriitprofessor
[nimisõna, substantiiv]
1. aunimetus, mis antakse professori ametikohalt pensionile saadetud õppejõule

2. selle nimetuse kandja

emeriitõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. aunimetus, mis antakse õpetaja ametikohalt pensionile saadetud vaimulikule

2. selle nimetuse kandja

emeriteerima
[tegusõna, verb]
(professorit, vaimulikku või muud) ametist vanaduspuhkusele laskma

emeriteeruma
[tegusõna, verb]
professori-, vaimuliku- või muust ametist vanaduspuhkusele minema

emeritus
[nimisõna, substantiiv]
ametinimetuse väljateeninu, ametist vanaduspuhkusele lastu (kasutatakse hrl pensioneerunud professori või vaimuliku tiitli osana)

emerituur
[nimisõna, substantiiv]
aunimetusena saadud seisund, mis on antud professori vm väärikalt ametikohalt pensionile läinud inimesele

emfaas
[nimisõna, substantiiv]
tekstiosa, muusikapala osa vm tundeline rõhutamine

emfaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
tunderõhku kandev, tunderõhuga

emfüseem
[nimisõna, substantiiv]
haigus, millele on iseloomulik kopsualveoolide seinte hävimisest tingitud kopsu ruumala suurenemine

emigrant
[nimisõna, substantiiv]
vabatahtlikult elukohta vahetanud inimene endise asukohamaa suhtes

emigrantlik
[omadussõna, adjektiiv]
poliitilistel põhjustel kodumaalt lahkunud inimestega seotud (hrl Nõukogude ajale omases sõnapruugis)

emigratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vabatahtlik kodumaalt välismaale elama asumine

2. vabatahtlik elama asumine välismaale

emigreerima
[tegusõna, verb]
poliitilise surve tõttu või vabatahtlikult kodumaalt lahkuma välismaale elama asumiseks

emigreeruma
[tegusõna, verb]
poliitilise surve tõttu või vabatahtlikult kodumaalt lahkuma välismaale elama asumiseks

emiir
[nimisõna, substantiiv]
1. valitseja tiitel islamimaades

2. selle tiitli kandja

3. islamimaade valitsejatiitel

eminents
[nimisõna, substantiiv]
1. kardinalide vm kõrgete vaimulike tiitel

2. selle tiitli kandja

3. kardinalide tiitel

emiraat
[nimisõna, substantiiv]
1. emiiri valitsuspiirkond

2. emiiririik

emiraatlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Araabia Ühendemiraatide kodanik või elanik

2. Araabia Ühendemiraatide päritolu inimene

emis
[nimisõna, substantiiv]
emane siga

emissar
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl salajaste poliitiliste ülesannetega erisaadik

2. erisaadik

emissiga
[nimisõna, substantiiv]
emane siga

emissioon
[nimisõna, substantiiv]
1. raha ja väärtpaberite käibelelaskmine

2. korraga käibele lastud väärtpaberid

emissioonipank
[nimisõna, substantiiv]
pank, millel on õigus käibele lasta raha (tänapäeval hrl keskpank)

emissiooniõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus lasta käibele raha

emiteerija
[nimisõna, substantiiv]
väärtpabereid või paberraha käibele laskev asutus

emiteerima
[tegusõna, verb]
1. väärtpabereid, paberraha käibele laskma

2. käibele laskma

emitent
[nimisõna, substantiiv]
väärtpabereid või paberraha käibele laskev asutus

e-mitmus
[nimisõna, substantiiv]
tüvemitmus, mille tunnus on -e, de-mitmuse lühivorm (nt jalgel (= jalgadel))

emitter
[nimisõna, substantiiv]
1. laetud osakesi kiirgav elektrood elektronseadises

2. laetud osakesi kiirgav elektrood

emj
vooluallika võime tekitada ja säilitada suletud vooluringis elektrivoolu, füüsikaline suurus, mida mõõdetakse voltides

emm
[nimisõna, substantiiv]
1. (lastekeeles:) ema

2. sõna, mida lapsed kasutavad ema kohta

emme
[nimisõna, substantiiv]
1. (lastekeeles:) ema

2. sõna, mida lapsed kasutavad ema kohta

emmekas
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(väikese lapse kohta, kes vajab väga palju ema lähedust ja tähelepanu)

emmetroopia
[nimisõna, substantiiv]
normaalne nägemine, mille puhul inimene näeb selgelt nii kaugeid kui ka lähedasi esemeid

emo
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl teatava subkultuuri liige:) oma tundeid avalikult, vahel tahtlikult lihtsakoeliselt väljendav isik, kellest üldiselt usutakse heaoluühiskonna ignoreerimist ja enesehävituse kummardamist

2. (teatava subkultuuri liige)

emoji
[nimisõna, substantiiv]
piltmärk, mida kasutatakse emotsioonide väljendamiseks veebisuhtluses (nt nuttev nägu)

e-moll
[nimisõna, substantiiv]
minoorhelistik, mille esimene aste on mi

emotikon
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kirjamärkidest koostatud piltmärk emotsioonide väljendamiseks veebisuhtluses

emotsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundeelamusi, emotsioone väljendav, pakkuv või esilekutsuv

2. sisemiste, hingeliste tunnetega, tundmustega seotud, neil põhinev

3. tunnetega seotud

4. tundeid tugevasti väljendav

emotsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. reageering millelegi, iseloomust ja meeleolust suunatud seisund, mis avaldub sisemise tundena ja näoilmes (nt rõõm, pingeseisund, ärevus)

2. tunne, näiteks viha või rõõm

emotsiooniost
[nimisõna, substantiiv]
hetkeimpulsi ajel tehtud ost

empaat
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel on võime tunda ja tajuda teiste inimeste emotsioone

empaatia
[nimisõna, substantiiv]
1. teise inimese tunnete ja mõttemaailma tundlik tajumine, neisse sisseelamine

2. (laiemalt:) mõistev ja kaasatundev suhtumine

empaatiavõime
[nimisõna, substantiiv]
1. võime samastuda teise inimesega, sisse elada tema tunnetesse ja mõttemaailma

2. (laiemalt:) võime mõista ja kaasa tunda

empaatiavõimetus
[nimisõna, substantiiv]
empaatia puudumine, võimetus tunda empaatiat

empaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
teise inimese tundeid ja mõttemaailma tundlikult tajuv, hooliv, kaasatundev ja mõistev

empiiria
[nimisõna, substantiiv]
1. (filosoofias:) vahetu kogemus, välismaailma tajumine meeleelundite varal

2. vaatlus harilikes, loomulikes tingimustes (vastandina eksperimendile)

3. kogemus, vaatlus

empiirik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes üldistamisel ja järelduste tegemisel tugineb eeskätt kogemusele, vahetule vaatlusele, empirismi pooldaja

2. kogemuste järgi otsustaja, praktilise suunaga inimene

empiiriline
[omadussõna, adjektiiv]
(uurimismeetodina:) vaatluste, katsetega vm tõendusmaterjaliga seotud, tõendatavatel andmetel põhinev

empiriokrititsism
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi lõpul tekkinud filosoofiline suund, mis peab primaarseks inimese vahetuid aistinguid ja kogemusi ning sekundaarseks maailma objektiivset olekut

empirism
[nimisõna, substantiiv]
1. tunnetusteooria suund, mille järgi teadmiste ainsaks allikaks on kogemus ja mõistus on üksnes abivahend üldistamisel ja järelduste tegemisel

2. tunnetusteooria suund

3. kalduvus teooria alahindamisele

empiristlik
[omadussõna, adjektiiv]
empirismile omane, kogemust esiplaanile seadev

empoor
[nimisõna, substantiiv]
rõdu kirikus lauljate, kuulajate või oreli paigutamiseks

em-prof
1. aunimetus, mis antakse professori ametikohalt pensionile saadetud õppejõule

2. selle nimetuse kandja

emps
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost vanem, naine oma lapse või laste suhtes

2. naine, kellel on laps või lapsed

empüreum
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaaja kreeklastel päikest ja tähti kandev kõrgeim taevaosa, täidetud tule ja valgusega

2. (Itaalia luuletajal Dante Alighieril:) õndsate asukoht

emu
[nimisõna, substantiiv]
suur lennuvõimetu jaanalinnulaadne Austraalia lind

emulgaator
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis soodustab eri ainete osakeste ühtlaselt jaotumist või segunemist, emulsiooni moodustumist ja püsimist

2. emulsiooni teket soodustav aine

emulgeerima
[tegusõna, verb]
1. eri ainete osakesi ühtlaselt jaotuma või segunema panema, emulsiooni tekitama

2. emulsiooni tekitama

emulgeeruma
[tegusõna, verb]
mittetäielikult segunenud ainekoosluseks (ehk emulsiooniks) muutuma

emulsioon
[nimisõna, substantiiv]
vedelik, mille koostises olevate erinevate ainete (hrl vedelike) osakesed on ühtlaselt jaotunud, kuid mitte täielikult omavahel segunenud

emulsioonvärv
[nimisõna, substantiiv]
seinte, lagede värvimiseks kasutatav värv, mille sideaineks on sünteeskautšuki vm polümeeri vesiemulsioon ning mida kasutatakse hrl naturaalsest kummist esemete valmistamiseks (nt latekskindad, -kondoomid, -lutid)

emulsor
[nimisõna, substantiiv]
seade ühtlaselt jaotunud aineosakestega segu (emulsiooni) valmistamiseks

ena
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab pahameelt, imestust, üllatust vm

2. väljendab imestust, üllatust, pahameelt, põlastust

enam
[määrsõna, adverb]
1. (koguse kohta:) millegagi võrreldes suuremal hulgal või määral

2. (võrdluses:) suuremal hulgal või määral

enam
[omadussõna, adjektiiv]
hulgalt, koguselt suurem

enamasti
[määrsõna, adverb]
1. suuremas osas, enamikul juhtudel

2. suuremas osas, peamiselt

enamettur
[nimisõna, substantiiv]
1. ettur, mis maletajal on rohkem kui tema vastasmängijal

2. malemängus

enamhääl
[nimisõna, substantiiv]
(hääletamistulemuse kokkulugemisel:) arvuliselt teistest rohkemat kogust näitav hääl

enamik
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem osa (mingist rühmast, hulgast)

2. suurem osa inimestest mingis rühmas

enamjagu
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem osa (mingist rühmast, hulgast)

2. suurem osa inimestest mingis rühmas

enamjagu
[määrsõna, adverb]
tavaliselt, enamasti, suuremas osas

enamjaolt
[määrsõna, adverb]
1. suuremas osas, enamikul juhtudel

2. suuremas osas, peamiselt

enamlane
[nimisõna, substantiiv]
bolševismil rajaneva partei liige või bolševismi pooldaja

enamlik
[omadussõna, adjektiiv]
bolševismile omane, seda pooldav, rakendav või propageeriv

enamlus
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. sajandi algul tekkinud Vene töölisliikumise poliitiline vool, mis tunnistas kõikehõlmava majandus-, poliitika- ja sotsiaaldoktriinina marksismi-leninismi

2. Vene töölisliikumine

enammakse
[nimisõna, substantiiv]
ettenähtust rohkem makstud rahasumma

enampakkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. võistu pakkumine (ainelise vara müümisel või rentimisel), kus võitjaks osutub kõrgeima ostu- või rendihinna pakkuja

2. vara müük sel teel, oksjon

3. oksjon

enamsoodustus
[nimisõna, substantiiv]
riikliku väliskaubanduse põhimõte, mille kohaselt kõik mis tahes riigi suhtes rakendatavad soodustused laienevad ka lepinguosalisele riigile

enamsoodustusrežiim
[nimisõna, substantiiv]
kahe riigi vaheline kokkulepe, millega nad nõustuvad laiendama vastastikust kaubandust puudutavaid tollisoodustusi (erinevalt sellest, mida nad võimaldaksid muudele riikidele)

enamus
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem osa (mingist rühmast, hulgast)

2. suurem osa inimestest mingis rühmas

enamusaktsionär
[nimisõna, substantiiv]
aktsionär või aktsionäride rühm, kellele kuulub aktsiate kontrollpakk

enamuskeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, mida kõneleb rahva enamus

enamusliik
[nimisõna, substantiiv]
teataval alal, kasvukohas või elupaigas enamuses olev taime- või loomaliik

enamusosalus
[nimisõna, substantiiv]
osalus aktsiaseltsis või osaühingus määral, kus osalejale kuulub üle 50% aktsia- või osakapitalist

enamusrahvus
[nimisõna, substantiiv]
rahvaenamikku moodustav rahvus riigis

enamusvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
valitsus, mida toetab üle poole parlamendi koosseisust

enamvigur
[nimisõna, substantiiv]
(males:) vigur, mis maletajal on rohkem kui ta vastasmängijal

enam-vähem
[määrsõna, adverb]
1. mitte päris täielikult, nii, et ainult natuke jääb vajaka

2. peaaegu, aga mitte päris

enchilada
[nimisõna, substantiiv]
rulli keeratud ja ahjus küpsetatud täidisega maisitortilja

end
varasemates dokumentides registreeritud

enda
[asesõna, pronoomen]
1. viitab tegevuse tegijale, isikule, kellest tegevus lähtub

2. näitab, et tegevus on suunatud tegijale või seotud just temaga

endaette
[määrsõna, adverb]
endamisi, omaette

endamisi
[määrsõna, adverb]
1. iseendaga vaikselt, mõtetes (arutledes, mõtiskledes)

2. üksi, ilma teiste inimesteta

endanimetus
[nimisõna, substantiiv]
enda kohta käibel olev rahvanimetus

endassesulgunud
[omadussõna, adjektiiv]
teistega vähe suhtlev, teistest eraldunud

endassesüvenenud
[omadussõna, adjektiiv]
endamisi mõttes olev

endassetõmbunud
[omadussõna, adjektiiv]
teistega vähe suhtlev, teistest eraldunud

endastmõistetav
[omadussõna, adjektiiv]
iseendast, ilma pikemata selge ja mõistetav

endastmõistetavalt
[määrsõna, adverb]
nagu pikemata selge, otse loomulikult

endastmõistetavus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, mis on või näib väga selge ja lihtne

endasugune
[omadussõna, adjektiiv]
selline nagu keegi ise

endatehtud
[omadussõna, adjektiiv]
ise, oma kätega tehtud

endeem
[nimisõna, substantiiv]
1. kohapeal kujunenud, ühes piirkonnas esinev looma- või taimeliik või -rühm

2. piiratud levilas esinev taime- v loomaliik

endeemia
[nimisõna, substantiiv]
hulgaline haigestumine mingisse nakkushaigusse teatud piirkonnas, ulatuslik nakkushaiguse puhang mingil alal

endeemiline
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse kohta:) mingis piirkonnas esinev, kohapeal leviv

endeemne
[omadussõna, adjektiiv]
(taime- või loomaliigi kohta:) kohaliku päritoluga, looduslikult teatud piirkonnas esinev

endel
[nimisõna, substantiiv]
1. iseendast (ja kaaslastest) hrl nutitelefoniga tehtud pilt

2. iseendast (ja kaaslastest) hrl nutitelefoniga tehtud pilt

endeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tulevikule viitav, tulevikku ette aimata laskev või ennustav

2. ennustav

endemism
[nimisõna, substantiiv]
1. taime- või loomaliikide esinemine suhteliselt väikesel maa-alal, kus nad on välja kujunenud

2. mingile alale ainuomaste looma- või taimeliikide või -rühmade (endeemide) olemasolu

endiivia
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav kergelt vürtsise mõru maitsega lehtedega rohttaim

endiiviasigur
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav kergelt vürtsise mõru maitsega lehtedega rohttaim

endine
[omadussõna, adjektiiv]
1. varasemasse, möödunud aega kuuluv, ennemini (keegi) olnud, kellenagi töötanud vms

2. varem olnud

3. kunagi ammu olnud

endisaeg
[nimisõna, substantiiv]
varasem, möödunud aeg, (üsna kauge) minevik

endisaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kaugemasse) minevikku, endisse aega kuuluv

2. kunagine

3. endis- ja tolleaegne

endiselt
[määrsõna, adverb]
1. nagu seni, endisel moel, endisel viisil

2. nii nagu enne, endist viisi

endistviisi
[määrsõna, adverb]
1. nagu seni, endisel moel, endisel viisil

2. nii nagu enne, endist viisi

endlikepp
[nimisõna, substantiiv]
hoidikuga metallkepp, mis võimaldab hrl nutitelefoni asetada selfie tegemiseks kaugemale kui väljasirutatud käe pikkus

endoderm
[nimisõna, substantiiv]
1. (areneval organismil:) looterakkude sisemine rakukiht, millest arenevad seedekulgla limaskest, maks, kõhunääre ja kopsud

2. sisemine looteleht v rakukiht

endodontia
[nimisõna, substantiiv]
hambaravi haru, mis tegeleb juureraviga

endogaamia
[nimisõna, substantiiv]
1. tava sõlmida abielu ainult ühe ja sama ühiskondliku rühmitise liikmete vahel

2. abielu ühesama ühiskonnarühma piires

endogaamiline
[omadussõna, adjektiiv]
(abieluvormi kohta:) sugukonnasisene, hõimusisene

endogaamne
[omadussõna, adjektiiv]
(abieluvormi kohta:) sugukonnasisene, hõimusisene

endogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
organismis endas tekkiv või tekkinud, seestpoolt pärinev, sisemistest põhjustest tingitud

endokard
[nimisõna, substantiiv]
südameseina sisekest, üks kolmest südameseina kihist

endokardiit
[nimisõna, substantiiv]
südame sisekesta põletik

endokriin
1. sisenõrenäärmetega seotud, hormoonidesse puutuv

2. sisesekretsiooni-, sisenõre-

endokriinhaigus
[nimisõna, substantiiv]
haigus, mille puhul sisenõrenäärmete talitlus on häiritud

endokriinne
[omadussõna, adjektiiv]
1. sisenõrenäärmetega seotud, hormoonidesse puutuv

2. sisesekretsiooni-, sisenõre-

endokriinnääre
[nimisõna, substantiiv]
nääre, mis sünteesib hormoone ja nõristab otse verre või lümfi (nt kilpnääre, neerupealised, osalt kõhunääre)

endokrinoloog
[nimisõna, substantiiv]
sisenõrenäärmete, hormonaalsete häirete eriarst

endokrinoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiini haru, mis tegeleb sisenõrenäärmete, nende talitluse ja hormonaalsete häiretega

2. sisesekretsiooniõpetus

endokrinoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
endokrinoloogiasse kuuluv, sisenõristust uuriv

endomeetrium
[nimisõna, substantiiv]
limaskestakude, mis vooderdab emakaõõnt

endometrioos
[nimisõna, substantiiv]
emaka limaskesta sarnase koe kasvamine ja toimimine kolletena väljaspool emakat, nt kõhukelmel või munasarjal

endomorf
[nimisõna, substantiiv]
koguka taljega, ülekaalulisusele kalduv inimene

endonüüm
[nimisõna, substantiiv]
kohanimi, mida kasutatakse (oma) keelealal asuva koha kohta

endoparasiit
[nimisõna, substantiiv]
teise organismi ehk peremeesorganismi sees elutsev parasiit (nt tuberkuloosibakter inimese kehas)

endoprotees
[nimisõna, substantiiv]
organismi paigaldatav protees, eriti tehisliiges

endoproteesimine
[nimisõna, substantiiv]
liigese vm sisemise kehaosa asendamine proteesiga

endorfiin
[nimisõna, substantiiv]
kehas toimiv keemiline ühend, millel on valuvaigistav ja head meeleolu tekitav toime

endoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl klaaskiudoptikal põhinev elastne sond millegi sisemuse (nt kehaõõnte, mootori) vm raskesti ligipääsetavate kohtade uurimiseks

2. torukujuline riist kehaõõne vm sisemuse vaatlemiseks

endoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
õõneselundite sisemuse vaatlus endoskoobi abil

endoskoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
endoskoobi abil toimuv

endosperm
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrreliste ja teiste taimede seemnetes sisalduv toiteainerikas kude areneva idu jaoks

2. toitekude

3. taime seemnes

endospoor
[nimisõna, substantiiv]
mõnede bakterite moodustatav tilluke kapsel, milles bakter võib eluvõime säilitada aastaid, taludes hästi nii kuivust, kuumust kui ka tõrjevahendeid

endoteel
[nimisõna, substantiiv]
vere- ja lümfisoonte ning südame sisepindu kattev ühekordne rakukiht

endotermiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. soojust neelav

2. soojust neelav, sisesoojuslik

endotermne
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade kohta:) ümbruse temperatuurist suhteliselt sõltumatu, keha sisemisest soojusest sõltuva püsiva kehasoojusega (nt inimene, imetajad, linnud)

endotoksiin
[nimisõna, substantiiv]
1. elavate bakterite kehas moodustuv ja rakusisesi säiliv mürk, mis tekitab nakkuse korral peremeesorganismis haigusnähte

2. pisiku lagunemisel eralduv mürk

enduuro
[nimisõna, substantiiv]
maastikul sõidetav mootorrattaspordi ala, kus ühe võistlusringi pikkuseks on 50-70 kilomeetrit, mida läbitakse vastavalt klassile 2-3 korda

enekas
[nimisõna, substantiiv]
1. iseenda ettekavatsuslik tapmine

2. enda ära tapmine

enelas
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl valgete või roosade väikeste ohtrate õisikutesse koondunud õitega ilupõõsas, harilik hekitaim

2. lehtpõõsas

eneoliitikum
[nimisõna, substantiiv]
1. siirdejärk neoliitikumi ja pronksiaja vahel, mil kiviriistade kõrval kasutati ka vaskesemeid

2. siirdejärk neoliitikumi ja pronksiaja vahel

energeetika
[nimisõna, substantiiv]
töötleva majanduse haru, mis tegeleb erinevate energialiikide (mitmekordse) muundamisega, mille lõppsaaduseks on elektrienergia

energeetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. energiat andev, energia saamiseks kasutatav

2. energiavarude kasutamisse puutuv

energetism
[nimisõna, substantiiv]
1. idealismi ja materialismi vastandlikkust ületada püüdev filosoofiline suund, mis peab energiat looduse ja ühiskonna nähtuste aluseks

2. energiat kõigi nähtuste aluseks pidav suund

energia
[nimisõna, substantiiv]
1. eluks, toimimiseks vajalik tegutsemisaktiivsus ja jõud

2. inimese võime teha tööd, olla aktiivne

energiaallikas
[nimisõna, substantiiv]
looduses esinev fossiilkütus (nt põlevkivi, nafta) vm loodusvara (nt tuul, vesi), millest saadakse (elektri)energiat või mida kasutatakse soojuse ja sooja vee tootmiseks

energiaaudit
[nimisõna, substantiiv]
1. protseduur, mis annab ülevaate kontrollitava objekti energiakasutusest ja määratleb energiasäästuvõimalused

2. vastav dokument

3. protseduur, mis annab ülevaate auditeeritava objekti energiakasutusest ja määratleb energiasäästuvõimalused

energiabilanss
[nimisõna, substantiiv]
saadava ja kuluva energia võrdlev kokkuvõte, millega analüüsitakse loodusnähtusi, tehisprotsesse ja majandustegevust

energiahiid
[nimisõna, substantiiv]
eriti mõjuvõimas energeetikaettevõte (nt Gazprom, Fortum)

energiajook
[nimisõna, substantiiv]
vitamiine, suhkrut jt stimuleerivaid aineid sisaldav ergutav jook

energiajulgeolek
[nimisõna, substantiiv]
riigi varustatus elektri-, gaasi- ja muu energiaga ning valmisolek tagada energia tõrgeteta kasutamine looduskatastroofi vm ohu olukorras

energiakadu
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia või soojusenergia kadu, olukord, kus osa kasutada olevast energiast läheb lekete vms tõttu kaotsi

energiakandja
[nimisõna, substantiiv]
gaas, aur, vedelik või tahkis, mida kasutatakse energia salvestuseks ja ülekandeks

energiaklass
[nimisõna, substantiiv]
tähis või järk, mis iseloomustab seadet, autot või hoonet selle järgi, kui palju ta energiat tarbib, energiatõhususe klass

energiakriis
[nimisõna, substantiiv]
kütuse- ja energiamajanduse korraldamise ebakõla, mida põhjustab häire riikidevahelises energeetilise tooraine varude jaotumises, energia tootmise tasemes ja toodangu turustamises

energiakulu
[nimisõna, substantiiv]
energia hulk, mis seadmel, autol või hoonel kulub elektrile, kütusele, küttele vms, tarbitava energia hulk

energiakvant
[nimisõna, substantiiv]
väikseim hulk energiat

energialaeng
[nimisõna, substantiiv]
(tegutsema innustava emotsionaalse või vaimse energia puhangu kohta)

energiamahukas
[omadussõna, adjektiiv]
palju elektri- või soojusenergiat tarbiv

energiamajandus
[nimisõna, substantiiv]
energia tootmise ja kasutamisega tegelev majandusharu

energiamets
[nimisõna, substantiiv]
kiirekasvuline puistu või põõsastik, mida kasvatatakse bioenergia saamise eesmärgil

energiamuundur
[nimisõna, substantiiv]
seade vm, mis teisendab mingit liiki energia vastavalt kasutusotstarbele mõnda teist liiki energiaks või muudab üht liiki energia parameetreid

energiamärgis
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, mis näitab, kui palju seade, auto, hoone või selle osa tarbib energiat

2. dokument, mis näitab, kui palju hoone või selle osa tarbib energiat, mis kulub küttele, elektrile või vee soojendamisele

energianivoo
[nimisõna, substantiiv]
aatomi, molekuli, aatomituuma vm mikrosüsteemi võimalik energia püsiolekus

energiaostuvõimetus
[nimisõna, substantiiv]
energia (kütte) ostmiseks vajalike rahaliste vahendite puudumine

energiaplokk
[nimisõna, substantiiv]
seadmete kompleks elektrienergia tootmiseks (elektrijaamas nt katlad, turbiinid, torud)

energiapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi poolt rakendatavad abinõud ja meetodid energiaturu toimimise ja energiaga varustatuse tagamiseks ning energia säästmise edendamiseks

energiapomm
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis mõjub väga turgutavalt, tervistavalt või on suure positiivse mõjujõuga

2. miski, mis mõjub väga turgutavalt, tervistavalt või on suure positiivse mõjujõuga

energiapuit
[nimisõna, substantiiv]
puit, mida kasutatakse biokütusena (nt raiejäätmed, võsa, vana puitmööbel)

energiasammas
[nimisõna, substantiiv]
(rahvauskumuses:) maagilise väega, looduslikust energiast tulvil koht

energiasisaldus
[nimisõna, substantiiv]
(toidu kohta:) süsivesikute, valgu, rasva, kiudainete vm energiat andva aine hulk toiduaines, mida mõõdetakse hrl kilokalorites 100 g kohta

energiasõltumatu
[nimisõna, substantiiv]
energia sisseveost sõltumatu

energiasõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm sõltuvus energia sisseveost, et oma energiavajadust rahuldada

energiasääst
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrienergia, soojusenergia vm energia kokkuhoid, selle vähesem kulutamine, säästmine

2. säästetud energia

energiasäästlik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl seadmete, hoonete kohta:) elektri- või soojusenergia tarbimist vähendav, seda säästlikult kasutav, väikese energiatarbega

energiasäästlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonete, autode või seadmete energiakasutuse säästlikkus

2. kasuliku ja kulutatud energia suhe

energiasüst
[nimisõna, substantiiv]
(midagi soodsas suunas mõjutava, virgutava asjaolu kohta)

energiasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
vahendid, mis ühendavad elektrijaamu, võrguettevõtjaid ja elektritarbijaid ning mille abil toodetakse ja jaotatakse elektrienergiat

energiatarve
[nimisõna, substantiiv]
energia tarbimine

energiatase
[nimisõna, substantiiv]
aatomi, molekuli, aatomituuma vm mikrosüsteemi võimalik energia püsiolekus

energiatihedus
[nimisõna, substantiiv]
energia salvestusvõime massi- või mahuühiku kohta

energiatooraine
[nimisõna, substantiiv]
töötlemata või osaliselt töödeldud materjal, mida kasutatakse energia tootmiseks (nt turvas, gaas, nafta)

energiatulv
[nimisõna, substantiiv]
tugev energiapuhang, äkiline suur erksus

energiaturg
[nimisõna, substantiiv]
1. energiakandjate turg, mis hõlmab kaugkütet, küttepuitu, vedelkütuseid, gaasi, elektrit vm

2. (kitsamalt üksnes elektrituru kohta)

energiatõhus
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl seadmete, hoonete kohta:) elektri- või soojusenergia tarbimist vähendav, seda säästlikult kasutav, väikese energiatarbega

energiatõhusus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonete, autode või seadmete energiakasutuse säästlikkus

2. kasuliku ja kulutatud energia suhe

energiatööstus
[nimisõna, substantiiv]
kütuse (nt nafta, gaasi) kaevandamise ja töötlemisega ning soojusenergia, elektrienergia ja muude energialiikide tootmisega tegelev majandusharu

energiavaesus
[nimisõna, substantiiv]
energia (kütte) ostmiseks vajalike rahaliste vahendite puudumine

energiavahetus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste tegevusega kaasnev vastastikune arenemine või muundumine

energiavajadus
[nimisõna, substantiiv]
millekski vajalik energia tarbimise hulk

energiavampiir
[nimisõna, substantiiv]
1. (uskumustes:) inimene, kes võtab oma eluenergia teistelt inimestelt, põhjustades sellega kurnatust ja väsimust

2. arvamuse kohaselt inimene, kes võtab oma eluenergia teistelt inimestelt, põhjustades sellega kurnatust ja väsimust

energiavaru
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia tootmiseks vajaliku põlevkivi-, tuule- tuuma-, hüdro- vm energia hulk ja vastav tootmisvõimsus riigil

energiavarustus
[nimisõna, substantiiv]
energiaga varustamine

energiavarustuskindlus
[nimisõna, substantiiv]
piisavas koguses eri liiki energia kättesaadavaks tegemine, et tagada tarbijatele taskukohase hinnaga juurdepääs energiavarudele

energiavõsa
[nimisõna, substantiiv]
kiirekasvuline puistu või põõsastik, mida kasvatatakse bioenergia saamise eesmärgil

energiaväli
[nimisõna, substantiiv]
(usundites, parapsühholoogias, alternatiivmeditsiinis:) piiritletud osa energiast, mis täidab kõiksust

energiaühik
[nimisõna, substantiiv]
energia mõõtmiseks kasutatav ühik (nt džaul, kalor, kilovatt-tund)

energiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. erksalt, teotahteliselt tegutsev või toimiv, teotahet, tarmukust väljendav

2. erksa meelega, kiiresti, kärmelt reageeriv

3. aktiivselt tegutsev või toimiv

energoküberneetika
[nimisõna, substantiiv]
energiasüsteemide küberneetika

enese
[asesõna, pronoomen]
1. viitab tegevuse tegijale, isikule, kellest tegevus lähtub

2. näitab, et tegevus on suunatud tegijale või seotud just temaga

eneseabi
[nimisõna, substantiiv]
iseenda tegevus oma toimetuleku toetamiseks, enda abistamine oma probleemide või muredega tegeldes

eneseabiraamat
[nimisõna, substantiiv]
raamat, milles juhendatakse, kuidas oma probleeme lahendada ja oma suhtumist muuta, et elada täisväärtuslikku elu

eneseabiõpik
[nimisõna, substantiiv]
raamat, milles juhendatakse, kuidas oma probleeme lahendada ja oma suhtumist muuta, et elada täisväärtuslikku elu

enesealalhoiuinstinkt
[nimisõna, substantiiv]
vaist, aimdus ennast säästa, mitte vigastada või surma saada

enesealalhoiutung
[nimisõna, substantiiv]
loomusund oma elu säilitamiseks

eneseanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
oma iseloomu, võimete ja tegevusmotiivide eritlus ja hindamine, hrl toetudes teadmistele oma minevikust

enesearendamine
[nimisõna, substantiiv]
oma isiksuse arendamise protsess, oma teadmiste, võimete või oskuste täiendamine

enesearendus
[nimisõna, substantiiv]
oma isiksuse arendamise protsess, oma teadmiste, võimete või oskuste täiendamine

eneseareng
[nimisõna, substantiiv]
oma isiksuse arendamise protsess, oma teadmiste, võimete või oskuste täiendamine

enesearmastus
[nimisõna, substantiiv]
endast lugupidamine, mis on seotud teiste heakskiiduga, teistepoolse tunnustusega

eneseaustus
[nimisõna, substantiiv]
iseenda aktsepteerimine ja tunnustamine sellisena, nagu inimene on, kõigi oma tugevate ja nõrkade külgedega

enesedistsipliin
[nimisõna, substantiiv]
võime kontrollida oma käitumist, valitseda oma tundeid, oskus järgida iseenda seatud korda ning põhimõtteid

enesefinantseerimine
[nimisõna, substantiiv]
majandusüksuse suurenenud kulude katmine või tegevuse laiendamine kas amortisatsioonisummade või mittejaotatava kasumi varal

enesehaletsus
[nimisõna, substantiiv]
oma isikliku häda, ebaõnnestumise üle (liialdatud) kurtmine

eneseharimine
[nimisõna, substantiiv]
vaimne enesearendamine

enesehinnang
[nimisõna, substantiiv]
see, mida inimene arvab enda ja oma hakkamasaamise kohta

enesehävitus
[nimisõna, substantiiv]
iseenese tahtlik (füüsiline või vaimne) hävitamine või vigastamine, enese kahjustamine

enesehävituslik
[omadussõna, adjektiiv]
iseennast tahtlikult (füüsiliselt või vaimselt) hävitav või vigastav, endale väga palju halba tegev

eneseimetlemine
[nimisõna, substantiiv]
hrl põhjendamatu iseenda, oma tegevuse tunnustamine või imetlemine

eneseimetlus
[nimisõna, substantiiv]
hrl põhjendamatu iseenda, oma tegevuse tunnustamine või imetlemine

eneseinduktsioon
[nimisõna, substantiiv]
voolutugevuse muutumisega kaasnev induktsioonivoolu tekkimine juhtmes

eneseiroonia
[nimisõna, substantiiv]
iseenda vastu suunatud iroonia

eneseirooniline
[omadussõna, adjektiiv]
iseenda vastu suunatud peent, varjatud pilget sisaldav või väljendav

eneseisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. enda eraldamine ümbritsevast keskkonnast, mis tahes välistest mõjudest

2. sellega saavutatud eraldatud olek

enesejuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
oma käitumise ja eesmärkide, psüühiliste ja füsioloogiliste protsesside tahtlik juhtimine, sh toimetulemine ebaõnnestumistega

enesekaitse
[nimisõna, substantiiv]
iseenda kaitsmine ohuolukorras teatavate oskuste ja vahendite abil

enesekaitsevahend
[nimisõna, substantiiv]
ese, tegevus vm abinõu enese kaitsmiseks ähvardava ohu puhul

enesekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
teadlik ja sihipärane töö oma isiksuse arendamiseks, positiivsete omaduste arendamine ja puuduste ületamine

enesekehtestamine
[nimisõna, substantiiv]
enese huvide eest seisev, samas suhtluspartnerit arvestav käitumisviis

enesekeskene
[omadussõna, adjektiiv]
ennast keskpunkti asetav, iseenesest lähtuv

enesekeskne
[omadussõna, adjektiiv]
ennast keskpunkti asetav, iseenesest lähtuv

enesekiitus
[nimisõna, substantiiv]
iseenda kiitmine, enda saavutuste esiletõstmine

enesekindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. (liiga) kindel iseeneses, oma võimetes ja jõus

2. sellist olekut ja suhtumist väljendav

3. selline, kes on iseendas, oma võimetes ja jõus liiga kindel ning kes seda oma olekus ja suhtumises väljendab

enesekindlus
[nimisõna, substantiiv]
1. usk iseendasse (oma võimetesse, jõusse, edukusse vms)

2. iseendas, oma võimetes ja jõus kindel olemine

enesekindlusetu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes pole kindel iseeneses, oma võimetes ja jõus

enesekohane
[omadussõna, adjektiiv]
enda kohta käiv, iseendaga seotud, endast lähtuv või ennast peegeldav

enesekontroll
[nimisõna, substantiiv]
iseenese, oma käitumise valitsemine, oma töö, tegevuse mõistuspärane jälgimine

enesekordamine
[nimisõna, substantiiv]
isiku enda poolt varem öeldu või tehtu kordamine

enesekordus
[nimisõna, substantiiv]
isiku enda poolt varem öeldu või tehtu kordamine

enesekriitika
[nimisõna, substantiiv]
kriitika iseenda, oma tegevuse kohta

enesekuvand
[nimisõna, substantiiv]
avalikkuses loodud kujutluspilt endast

eneseköndistus
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikute kehaosade (nt jõevähil jäseme, sisalikul saba) äraheitmine hädaohu korral

2. üksikute kehaosade äraheitmine hädaohu korral

eneseküllane
[omadussõna, adjektiiv]
iseeneses täielik, enda olemise, mõtete, tunnetega vm täidetud

eneseleidmine
[nimisõna, substantiiv]
1. iseendas selgusele jõudmine

2. isiku- ja omapära saavutamine käitumises, loomingulises töös vm

eneselõikumine
[nimisõna, substantiiv]
vaimne häire, mille puhul tunneb inimene vajadust ennast lõikuda ning oma vere nägemine rahustab teda

enesemääramine
[nimisõna, substantiiv]
(hrl rahvuse kohta:) ise oma riikliku, sh poliitilise, majandusliku, rahvusliku ja kultuurilise korralduse määramine

enesemääramisõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvahelise õiguse põhimõte, mille järgi on riigil õigus vabalt valida oma poliitiline, majanduslik, sotsiaalne ja kultuuriline kord

2. rahvaste õigus luua oma riik või mingil muul kombel määratleda oma suhe juba olemasoleva riigiga

enesemüümine
[nimisõna, substantiiv]
kasusaamise nimel ennast kiitma või ennast, oma asja välja pakkuma, hrl ebaausaid või sündsusetuid võtteid kasutades

enesenimetus
[nimisõna, substantiiv]
enda kohta käibel olev rahvanimetus

enesenäitamine
[nimisõna, substantiiv]
(tühise, sisuta esinemise, pelga näimise kohta)

eneseohverdamine
[nimisõna, substantiiv]
oma isiklikest hüvedest teiste kasuks loobumine

eneseohverdus
[nimisõna, substantiiv]
oma isiklikest hüvedest teiste kasuks loobumine

eneseotsing
[nimisõna, substantiiv]
(jätkuv) püüdlus ära tunda oma (erilised) võimed ja oskused ning neid rakendada

enesepaljastus
[nimisõna, substantiiv]
iseenda, oma nõrkuste, puuduste paljastamine

enesepete
[nimisõna, substantiiv]
iseenda petmine ebameeldivate tõsiasjade mittetunnistamisega

enesepetmine
[nimisõna, substantiiv]
iseenda petmine ebameeldivate tõsiasjade mittetunnistamisega

enesepett
[nimisõna, substantiiv]
iseenda petmine ebameeldivate tõsiasjade mittetunnistamisega

enesepettus
[nimisõna, substantiiv]
iseenda petmine ebameeldivate tõsiasjade mittetunnistamisega

enesepiinamine
[nimisõna, substantiiv]
iseendale füüsiliste või psüühiliste kannatuste valmistamine

enesepiiramine
[nimisõna, substantiiv]
oma vajaduste piiramine, endale milleski piirangute seadmine, vähesega leppimine

enesepiitsutaja
[nimisõna, substantiiv]
tahtejõuline inimene, kes suudab ennast sundida

enesepilge
[nimisõna, substantiiv]
iseenda vastu suunatud iroonia

eneseplagiaat
[nimisõna, substantiiv]
iseenda loodud teose või selle osa uuesti avaldamine, ilma algseile allikaile viitamata

enesepuhastus
[nimisõna, substantiiv]
õilsamaks, vaimselt paremaks saamine, vaimne puhastumine

eneserahuldamine
[nimisõna, substantiiv]
sugutungi rahuldamine oma suguelundeid käega vm viisil mehaaniliselt ärritades

eneseregulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
oma käitumise ja eesmärkide, psüühiliste ja füsioloogiliste protsesside tahtlik juhtimine, sh toimetulemine ebaõnnestumistega

enesereklaam
[nimisõna, substantiiv]
oma firma, toote vm endaga seotud asja reklaamimine

eneserõõn
[nimisõna, substantiiv]
süü alusetu omaksvõtmine

enesesalgamine
[nimisõna, substantiiv]
oma isiklikest hüvedest teiste kasuks loobumine

enesesisendus
[nimisõna, substantiiv]
enese mõjutamine mõtete, soovide või sõnade abil

enesessesulgunud
[omadussõna, adjektiiv]
teistega vähe suhtlev, teistest eraldunud

enesessesüvenenud
[omadussõna, adjektiiv]
endamisi mõttes olev

enesessetõmbunud
[omadussõna, adjektiiv]
teistega vähe suhtlev, teistest eraldunud

enesestmõistetav
[omadussõna, adjektiiv]
iseendast, ilma pikemata selge ja mõistetav

enesestmõistetavalt
[määrsõna, adverb]
nagu pikemata selge, otse loomulikult

enesestmõistetavus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, mis on või näib väga selge ja lihtne

enesesugestioon
[nimisõna, substantiiv]
enese mõjutamine mõtete, soovide või sõnade abil

enesesund
[nimisõna, substantiiv]
enese suunamine, (teadlik) sundimine midagi tegema, hrl raskes, pingelises olukorras

enesesüüdistus
[nimisõna, substantiiv]
ebaõnnestumise või väärteo puhul põhjuse nägemine peamiselt iseendas, sellega seotud enesekriitika ja enda hukkamõistmine

enesetaandus
[nimisõna, substantiiv]
1. oma ametist või ametiülesannetest tagasi astumine

2. enda kandidatuuri tagasi võtmine

enesetaju
[nimisõna, substantiiv]
oma sisemaailma tunnetamine ja tegude hindamine

enesetapja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ise endalt elu võtab

enesetapjalik
[omadussõna, adjektiiv]
iseennast tahtlikult (füüsiliselt või vaimselt) hävitav või vigastav, endale väga palju halba tegev

enesetapmine
[nimisõna, substantiiv]
1. iseenda ettekavatsuslik tapmine

2. enda ära tapmine

enesetapp
[nimisõna, substantiiv]
1. iseenda ettekavatsuslik tapmine

2. enda ära tapmine

enesetapukatse
[nimisõna, substantiiv]
katse ennast ära tappa

enesetapumõte
[nimisõna, substantiiv]
mõte end ära tappa

enesetapurünnak
[nimisõna, substantiiv]
kallaletung, millegi ründamine vm terroriakt, mille sooritaja toob iseennast teadlikult ohvriks

enesetaputerrorist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sooritab terroriakti iseennast teadlikult ohvriks tuues (nt end õhkides)

enesetapuvõitleja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sooritab terroriakti iseennast teadlikult ohvriks tuues (nt end õhkides)

eneseteadlik
[omadussõna, adjektiiv]
iseenda teadmisi, oskusi ja võimeid väärtustav, oma õigusi ja kohustusi teadev

eneseteadvus
[nimisõna, substantiiv]
iseenda olemuse mõistmine, inimese teadlikkus oma osast elus ja ühiskonnas, oma õigustest ja kohustustest, inimese hinnang enesele

eneseteostus
[nimisõna, substantiiv]
oma (vaimsete) püüdluste, oma annete ja võimete teostamine

enesetestimine
[nimisõna, substantiiv]
iseenda testimine selleks ettenähtud vahendiga (nt kiirtestiga), et kindlaks teha mingi haigusetekitaja olemasolu organismis

enesetsensuur
[nimisõna, substantiiv]
iseenda teoste (nt blogi, raamatu, filmi) vm eneseväljenduse kontrollimine (ja piiramine) kartusest või soovimatusest riivata kellegi tundeid või eelistusi ilma otsese avaliku surveta

enesetunne
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese tervisest ja meeleolust sõltuv üldine kehaline ja vaimne seisund mingil hetkel

2. inimese tervisest ja meeleolust sõltuv seisund

enesetunnetus
[nimisõna, substantiiv]
oma sisemaailma tunnetamine ja tegude hindamine

enesetäiendamine
[nimisõna, substantiiv]
oma seniste teadmiste, oskuste ja vilumuste täiendamine, uute teadmiste omandamine

enesetäiendus
[nimisõna, substantiiv]
oma seniste teadmiste, oskuste ja vilumuste täiendamine, uute teadmiste omandamine

eneseuhkus
[nimisõna, substantiiv]
iseenda väärtuste tunnetamisest ja hindamisest tulenev (liialdatud) uhkustunne

eneseunustus
[nimisõna, substantiiv]
millestki innustumise, tugeva tunde vm tõttu kõige muu unustamine, kontrolli kaotamine enese üle

eneseupitamine
[nimisõna, substantiiv]
kalduvus end esile tõsta, oma tähtsust üle hinnata

eneseusaldus
[nimisõna, substantiiv]
usk oma võimeisse

eneseusk
[nimisõna, substantiiv]
1. usk iseendasse (oma võimetesse, jõusse, edukusse vms)

2. iseendas, oma võimetes ja jõus kindel olemine

enesevaatlus
[nimisõna, substantiiv]
süvenemine iseenda psüühikasse või mõtetesse, oma sisemaailma jälgimine, enesesse vaatamine

enesevalitsemine
[nimisõna, substantiiv]
võime kontrollida oma käitumist, valitseda oma tundeid, oskus järgida iseenda seatud korda ning põhimõtteid

enesevalitsus
[nimisõna, substantiiv]
võime kontrollida oma käitumist, valitseda oma tundeid, oskus järgida iseenda seatud korda ning põhimõtteid

enesevigastamine
[nimisõna, substantiiv]
enese teadlik vigastamine või endale teadlikult kehalise valu tekitamine

eneseväljendus
[nimisõna, substantiiv]
oma mõtete, tunnete, püüdluste väljendamine (nt keeleliselt, kunstis)

eneseväärikus
[nimisõna, substantiiv]
enesest lugupidamine

eneseõigustus
[nimisõna, substantiiv]
1. enda, hrl pahameelt tekitava tegevuse, hoiaku või käitumise selgitamine või põhjendamine

2. sellena esitatud asjaolu

eneseületamine
[nimisõna, substantiiv]
(iseendale) ootuspärasest enama saavutamine ning hrl oma eelarvamustest või hoiakutest vabanemine millegi heaks

eneseületus
[nimisõna, substantiiv]
(iseendale) ootuspärasest enama saavutamine ning hrl oma eelarvamustest või hoiakutest vabanemine millegi heaks

enharmonism
[nimisõna, substantiiv]
1. erinimeliste helide (nt do-diees ja re-bemoll) samakõlalisus tempereeritud helisüsteemis

2. kahe erinimelise heli kõlaline sarnasus

enharmooniline
[omadussõna, adjektiiv]
samakõlaline, kuid noodikirjas erinevalt märgitud

enigma
[nimisõna, substantiiv]
1. salapärane nähtus või asjaolu, mis on seletamatu või raskesti mõistetav

2. salapärane sündmus või olukord, mida ei saa seletada

3. miski seletamatu

enigmaatika
[nimisõna, substantiiv]
harrastus, mis hõlmab mõistatuste ja ristsõnade lahendamist ning mälumängu

enim
[määrsõna, adverb]
1. millegagi võrreldes kõige suuremal hulgal või määral

2. (võrdluses:) kõige suuremal hulgal või määral

enim
[omadussõna, adjektiiv]
kõige suurem

enimkasutatav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mitte kasutatakse kõige sagedamini

enivei
[määrsõna, adverb]
1. (öeldavat kinnitades, kokku võttes:) igatahes, see selleks vms

2. (paratamatust väljendades:) nagunii vms

eniveis
[määrsõna, adverb]
1. (öeldavat kinnitades, kokku võttes:) igatahes, see selleks vms

2. (paratamatust väljendades:) nagunii vms

enkausteerima
[tegusõna, verb]
vahavärvidega maalima

enkaustika
[nimisõna, substantiiv]
antiikajast pärinev maalitehnika, mille puhul alusele kantavad värvid on segatud kuuma sulavahaga

enklaav
[nimisõna, substantiiv]
riik või riigi osa, mida täielikult ümbritseb teine riik

enkliis
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) rõhutu sõna liitumine eelneva sõnaga üheks häälduslikuks tervikuks (nt tead-sa)

ennak
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaline edumaa, ettejõudmine

2. edu, edumaa, ettejõudmine

ennakkasv
[nimisõna, substantiiv]
(majanduses, ühiskonnas:) millegi hulga või koguse suurenemine, millegi lisandumine oodatust (või millegagi võrreldes) kiiremas tempos

ennaktempo
[nimisõna, substantiiv]
plaanitust, ettenähtust kiirem tempo

ennakult
[määrsõna, adverb]
1. ettehaaravalt, enne, ette ära

2. enne, ette ära, juba aegsasti

ennakvõrse
[nimisõna, substantiiv]
taime sama aasta võrsel moodustunud haru, mis kasvab välja lehekaenlast

ennakõiduma
[tegusõna, verb]
enneaegselt õieraage moodustama (nt kaheaastased taimed esimesel aastal)

ennakõidumine
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kaheaastaste köögiviljade õitsemaminek esimesel aastal tavapärase teise aasta asemel

2. enneaegne õitsemaminek

ennasthävitav
[omadussõna, adjektiiv]
iseennast tahtlikult (füüsiliselt või vaimselt) hävitav või vigastav, endale väga palju halba tegev

ennastjuhtiv
[omadussõna, adjektiiv]
enesejuhtimist valdav, sellel põhinev (hõlmab nt oskust ennast motiveerida ja ülesande täitmisele suunata)

ennastohverdav
[omadussõna, adjektiiv]
oma isiklikest hüvedest loobudes kellegi või millegi heaks tegutsev

ennastsalgav
[omadussõna, adjektiiv]
oma isiklikest hüvedest loobudes kellegi või millegi heaks tegutsev

ennasttäis
[omadussõna, adjektiiv]
endast liiga heal arvamusel, liiga uhke või ülbe

ennastunustav
[omadussõna, adjektiiv]
suurt haaratust, pühendumist, jäägitut andumust ilmutav

ennatlik
[omadussõna, adjektiiv]
enne õiget hetke, läbematult, kiirustades toimuv, võimaliku pettumuseni viiv

ennatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. läbematu, ettearvamatu

2. ennatlik

enne
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. enne praegust või teatavat aega, varasemal ajal, millalgi minevikus

2. varasemal ajal

enne
[nimisõna, substantiiv]
1. seik, nähtus või märk, mida arvatakse midagi ennustavat

2. viide millegi lähedusele, saabumisele

enneaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. enne ootuspärast, normaalset, õiget aega toimuv või toimunud

2. liiga varane

enneaegu
[määrsõna, adverb]
liiga vara, enne õiget, normaalset aega

ennegi
[määrsõna, adverb]
ka varem, juba varasemal ajal

ennegu
[sidesõna, konjunktsioon]
enne kui

ennekuulmatu
[omadussõna, adjektiiv]
varem mittekogetud, seetõttu erakordne, (nördimusest, üllatusest) jahmatama panev

ennekuulmatult
[määrsõna, adverb]
jahmatama panevalt, võimatuna tunduvalt

ennekõige
[määrsõna, adverb]
1. (sisuliselt, tähtsuselt) esimese asjana, enne muud, eriliselt (just)

2. toob esile kõige tähtsama: peamiselt, eriti

ennekõike
[määrsõna, adverb]
1. (sisuliselt, tähtsuselt) esimese asjana, enne muud, eriliselt (just)

2. toob esile kõige tähtsama: peamiselt, eriti

ennelõuna
[nimisõna, substantiiv]
päeva osa enne lõunat

ennem
[määrsõna, adverb]
pigem, pigemini

ennemalt
[määrsõna, adverb]
1. enne praegust või teatavat aega, varasemal ajal, millalgi minevikus

2. varasemal ajal

enneminevik
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) pöördsõna aeg, mis väljendab, et sündmushetk eelneb minevikulisele vaatlushetkele

2. pöördsõna aeg

ennemini
[määrsõna, adverb]
pigem, pigemini

ennemuiste
[määrsõna, adverb]
ammusel ajal, (väga) vanal ajal

ennemuistne
[omadussõna, adjektiiv]
väga vana, muistne

ennenägematu
[omadussõna, adjektiiv]
varem mittekogetud, seetõttu erakordne, (nördimusest, üllatusest) jahmatama panev

enneolematu
[omadussõna, adjektiiv]
varem mittekogetud, seetõttu erakordne, (nördimusest, üllatusest) jahmatama panev

ennest
[määrsõna, adverb]
natukese aja eest, hiljuti, enne

ennesõjaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
enne sõda olnud või toimunud

ennetama
[tegusõna, verb]
1. eelnevalt abinõusid tarvitusele võttes midagi ebasoovitavat ära hoidma või tõkestama

2. ära hoidma, vältima, tõkestama

ennetamine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi soovimatu ärahoidmine

2. ettejõudmine

ennetav
[omadussõna, adjektiiv]
millegi (tuleva) nimel tegutsev, võimalikku tulevast probleemi ärahoidev, muutust ettevalmistav

ennetundmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kellest või millest mitte midagi ei teata, keda või mida ei tunta

2. selline, mida või keda ei tunta, ei teata

3. mitte tuttav

ennetus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi soovimatu ärahoidmine

2. ettejõudmine

ennetustegevus
[nimisõna, substantiiv]
raskeid tervisekahjusid, ohte ja õnnetusi vältiv, elu säästev tegevus

ennetustöö
[nimisõna, substantiiv]
tegevus millegi ärahoidmiseks

ennetähtaegne
[omadussõna, adjektiiv]
enne määratud, kokkulepitud tähtaega

ennevanasti
[määrsõna, adverb]
ammusel ajal, (väga) vanal ajal

ennist
[määrsõna, adverb]
natukese aja eest, hiljuti, enne

ennistaja
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes taastab kunstiteose, hoone, mööbli vm endist, algset kuju

ennistama
[tegusõna, verb]
endist õiguslikku olukorda taastama, nt endist ametikohta, nime taastama

ennistamine
[nimisõna, substantiiv]
endise õigusliku olukorra taastamine, nt endise ametikoha, nime taastamine

ennistine
[omadussõna, adjektiiv]
natukese aja eest, hiljuti olnud või toimunud

ennistus
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteose, hoone, mööbli vms endisel, algsel kujul taastamine

ennustaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tuleviku kohta mingi tundemärgi või nähtuse põhjal oletusi teeb või midagi ette kuulutab, vahel ka üleloomulikke võimeid kasutades

ennustama
[tegusõna, verb]
1. tuleviku kohta mingi tundemärgi või nähtuse põhjal oletusi tegema, midagi (asjatundjana, teadjana) arvama või kuulutama

2. tuleviku kohta midagi väitma, ette arvama

Ühendtegusõnad: ette ennustamaette ennustama

ennustamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei oska oletada, ette näha või arvata

ennustamine
[nimisõna, substantiiv]
(asjatundjana, teadjana) tuleviku kohta mingi tundemärgi või nähtuse põhjal oletuste tegemine

ennustus
[nimisõna, substantiiv]
see, mida tuleviku kohta mingi tundemärgi või nähtuse põhjal oletatakse või (asjatundjana, teadjana) ette kuulutatakse

ennustuslik
[omadussõna, adjektiiv]
midagi tuleviku kohta oletav, ette nägev või (asjatundjana, teadjana) ette kuulutav

ennustusvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus selle üle, kes kõige täpsemalt ennustab mingi tulevikusündmuse üksikasju (nt spordivõistluse võitjaid ja tulemusi)

ennäe
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab imestust, üllatust, vahel ka pahameelt

2. väljendab imestust, üllatust

enoki
[nimisõna, substantiiv]
kändudel ja lehtpuudel kasvav mesikollase kuni oranžikaspruuni kübaraga talvine söödav seen

enseldama
[tegusõna, verb]
ekvaatori esmakordseid ületajaid vastava kombe kohaselt ristima

ensootia
[nimisõna, substantiiv]
loomataud, mis esineb kohalikult, teatud piiratud alal

ensümaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
ensüümidega seotud, ensüümide kaasabil toimuv

ensümoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadus ensüümidest ja nende toimest

ensüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis moodustuv valk, mis põhjustab ja reguleerib ainevahetusreaktsioone

2. valkaine

ensüümne
[omadussõna, adjektiiv]
ensüüme sisaldav, ensüümidega seotud

ent
[sidesõna, konjunktsioon]
1. (vastandavalt:) seob lauseid või lauseosi, mis sisaldavad vastandavaid või piiravaid väiteid või asjaolusid

2. alustab lause täpsustavat või selgitavat osa

3. ühendab lauses osi, mis sisaldavad vastandeid

entalpia
[nimisõna, substantiiv]
termodünaamilise süsteemi olekufunktsioon, mis väljendab süsteemi siseenergia, rõhu ja ruumala vahelist seost

enteriit
[nimisõna, substantiiv]
peensoole limaskesta põletik

enterobakter
[nimisõna, substantiiv]
normaalsesse soole mikrofloorasse kuuluv bakter

enterokoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. peen- ja jämesoolepõletik

2. sooltepõletik

enteroviirus
[nimisõna, substantiiv]
villilist löövet, gripisarnaseid nähte või ägedat kõhuvalu ja kõhulahtisust põhjustav viirus

entiteet
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis on (reaalselt, mõtteliselt) olemas, ilma täpsustamata selle laadi või liiki (nt asi, tegevus, suhe)

entoderm
[nimisõna, substantiiv]
1. (areneval organismil:) looterakkude sisemine rakukiht, millest arenevad seedekulgla limaskest, maks, kõhunääre ja kopsud

2. sisemine looteleht v rakukiht

entomofiil
[nimisõna, substantiiv]
putukate abil tolmlev taim

entomofiilia
[nimisõna, substantiiv]
taimede tolmlemine, mille puhul õietolmu kannavad edasi putukad

entomofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) putukate abil tolmlev

entomogaamia
[nimisõna, substantiiv]
taimede tolmlemine, mille puhul õietolmu kannavad edasi putukad

entomoloog
[nimisõna, substantiiv]
putukaid uuriv eriteadlane

entomoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. putukaid käsitlev zooloogia haru

2. putukaid käsitlev teadus

entroopia
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteemi määramatuse, juhuslikkuse või korrapäratuse määr

2. kaos, segadus, korratus

entroopium
[nimisõna, substantiiv]
1. silmalau serva sissepöördumine, mille tõttu ripsmed hõõruvad sarvkesta

2. silmalau haiguslik sissepööre

entsefaliit
[nimisõna, substantiiv]
1. peaaju koe põletikuline haigus, mis iseloomustub peavalu, teadvushäirete, krampide ja halvatusega

2. ajuhaigus

entsefalopaatia
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes päritoluga ulatuslik aju struktuuri või talitluse häire, mis põhjustab vaimse seisundi häire, sellise seisundi üldnimetus

entsefalotseele
[nimisõna, substantiiv]
aju väljasopistumine

entsüklika
[nimisõna, substantiiv]
1. paavsti ringkiri või läkitus

2. paavsti ringkiri

entsüklopedist
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandi suure Prantsuse entsüklopeedia väljaandja või kaastööline, ühtaegu valgustusideede levitaja

entsüklopeedia
[nimisõna, substantiiv]
süstemaatiline teaduslik teatmeteos kõikide erialade või mõne eriala kohta

entsüklopeediline
[omadussõna, adjektiiv]
entsüklopeedialaadne või entsüklopeediale omane

entukas
[omadussõna, adjektiiv]
vaimustunud mingist ideest või tegevusest, innukas midagi tegema, täis entusiasmi

entusiasm
[nimisõna, substantiiv]
vaimustus mingist ideest või tegevusest, rõõm, ind midagi teha, millegagi tegelda

entusiast
[nimisõna, substantiiv]
mingist ideest või tegevusest vaimustunud isik, innuga mingile tegevusele andunud inimene

entusiastlik
[omadussõna, adjektiiv]
vaimustunud mingist ideest või tegevusest, innukas midagi tegema, täis entusiasmi

enurees
[nimisõna, substantiiv]
iseeneslik, tahtmatu uriini väljavool põiest, võimetus seda takistada

eohippus
[nimisõna, substantiiv]
hobuste varaseim, umbes koerasuurune eellane, kes elas eotseeni ajastikul

eoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. algeliseks tööriistaks peetav tulekivitükk

2. tulekivitükk tööriistana

eooliline
[omadussõna, adjektiiv]
tuule tekitatud

eoolne
[omadussõna, adjektiiv]
tuule tekitatud

eoon
[nimisõna, substantiiv]
(suurim geoloogiline alajaotus:) ajavahemik umbes kuni 2 miljardit aastat, mille kestel kujunesid lademi kivimid (fanerosoikum, proterosoikum, arhaikum)

eos
[nimisõna, substantiiv]
(eostaimedel ja -loomadel:) eriline paljunemisrakk või sigimisstaadium, mis on spetsialiseerunud mingi organismirühma levimiseks ja ebasoodsate keskkonnatingimuste üleelamiseks

eos
[määrsõna, adverb]
kohe (alguses või algusjärgus), vaevalt tekkinuna

eoseline
[omadussõna, adjektiiv]
eoste abil toimuv

eoskand
[nimisõna, substantiiv]
1. eoseid kandev silindriline rakk kandseentel

2. kandseente paljunemisorgan

eoskott
[nimisõna, substantiiv]
eoste arenemise koht kottseentel ja lehtsammaldel

eoskuhi
[nimisõna, substantiiv]
eospesade rühm sõnajalgade lehtedel

eoskupar
[nimisõna, substantiiv]
sammaldel varrest väljakasvava harjakese tipul olev eoseid mahutav osa

eosla
[nimisõna, substantiiv]
1. eostaimede organ, milles arenevad eosed (nt sõnajalgadel, osjadel)

2. eoste tekke organ

eosleheke
[nimisõna, substantiiv]
noatera meenutav moodustis lehikseene viljakeha kübara allküljel

eosloom
[nimisõna, substantiiv]
ainurakne

eosloomad
[nimisõna, substantiiv]
rühm liikumisvõimetuid, valdavalt parasiitse eluviisiga ainurakseid, kellest paljud tekitavad haigusi (nt toksoplasmoosi ja malaariat)

eospea
[nimisõna, substantiiv]
varre tipmine jämenenud osa, kus valmivad eosed (osjadel, koldadel)

eospesa
[nimisõna, substantiiv]
1. eostaimede organ, milles arenevad eosed (nt sõnajalgadel, osjadel)

2. eoste tekke organ

eostaim
[nimisõna, substantiiv]
eoste abil paljunev, õite ja seemneteta taim

eostaimed
[nimisõna, substantiiv]
eoste abil paljunevad taimed (vetikad, samblikud, sammal- ja sõnajalgtaimed)

eostama
[tegusõna, verb]
seemneraku ühendamisel munarakuga loodet arenema panema

eostamine
[nimisõna, substantiiv]
viljastatud munarakuga loote arenema panemine

e-ostleja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes käib e-poodide lehekülgedel, teeb neis sisseoste

e-ostlemine
[nimisõna, substantiiv]
e-poodide lehekülgedel käimine, neis sisseostude tegemine

eostuma
[tegusõna, verb]
viljastuma, embrüona arenema hakkama

eostumisvastane
[omadussõna, adjektiiv]
rasestumist vältiv

eostus
[nimisõna, substantiiv]
viljastatud munarakuga loote arenema panemine

eotseen
[nimisõna, substantiiv]
geoloogiline ajastik, paleogeeni ajastu keskmine osa, mille kestel kujunesid ladestiku kivimid

ep
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
ei

epaanodos
[nimisõna, substantiiv]
(lausekujund:) sõnade, lause osade tunderõhuline kordamine vastupidises järjekorras

e-paber
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline kuvapind, mida kasutatakse e-lugereis, vähem ka muude seadmete näidikuis

epakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (olemuselt, olekult) kerglane, peenutsev

2. edev, edvistav

3. kergemeelne, edvistav

4. eputav

epakas
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Põllumajanduse Akadeemia (EPA, hilisem Eesti Maaülikool) üliõpilane

epanalepsis
[nimisõna, substantiiv]
(lausekujund:) lause algusosa tunderõhuline kordus sama või järgmise lause lõpus

e-pangandus
[nimisõna, substantiiv]
pangateenuste osutamine arvutivõrgu, veebi kaudu

eparhia
[nimisõna, substantiiv]
piiskopkond

epateerima
[tegusõna, verb]
1. oma käitumisega, väljenduslaadiga jahmatama, hrl rikkudes üldkehtivaid tavasid ja norme

2. jahmatama, rabama

epee
[nimisõna, substantiiv]
1. (vehklemisspordis:) kolmekandilise painduva teraga torkerelv

2. torkerelv

epeenaine
[nimisõna, substantiiv]
naissoost epeevehkleja

epeevehkleja
[nimisõna, substantiiv]
epeevehklemisega tegelev sportlane

epeevehklemine
[nimisõna, substantiiv]
1. vehklemisspordi ala, kus relvaks on kolmekandilise paindumatu teraga torkerelv

2. selle relvaga vehklemine

epentees
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnasisese mitteetümoloogilise lisahääliku tekkimine (nt üits pro üts)

2. lisahääliku tekkimine sõna sees

epideemia
[nimisõna, substantiiv]
1. hulgaline haigestumine mingisse nakkushaigusse, ulatuslik nakkushaiguse puhang

2. nakkuspuhang

epideemiline
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse kohta:) hulgaliselt leviv

epidemioloog
[nimisõna, substantiiv]
eriarst, kes uurib haiguste esinemise sagedust, levikut ja haigusi põhjustavaid tegureid

epidemioloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib haiguste tekkimist ja levikut rahvastikus vm populatsioonis

epidemioloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. epidemioloogia alale kuuluv

2. (nakkus)haiguse levikut ja selle tõkestamise meetmeid puudutav

epiderm
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesel:) naha õhuke pindmine kiht

2. naha pindmine kiht

epidermis
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesel:) naha õhuke pindmine kiht

2. naha pindmine kiht

epidermofüütia
[nimisõna, substantiiv]
1. naha pindmist kihti (epidermi) haarav seenhaigus

2. naha seenhaigus

epidiaskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. projektsiooniaparaat nii diapositiivide kui ka piltide, jooniste vms näitamiseks

2. projektsiooniaparaat

epiduraalanesteesia
[nimisõna, substantiiv]
1. paikne tuimastus, mille puhul tuimastilahus süstitakse seljaajust väljuvate närvijuurte lähedusse ehk epiduraalruumi

2. paikse tuimastuse meetod, mille puhul tuimastilahus süstitakse seljaajust väljuvate närvijuurte lähedusse ehk epiduraalruumi

epifaania
[nimisõna, substantiiv]
jumaluse ilmumine inimese ette, jumala kohalolu avaldumine

epifoor
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna või sõnaühendi kordus mitme lause, lauseosa või värsi lõpus

2. lausekujund

epifüüs
[nimisõna, substantiiv]
vaheajus paiknev väike sisenõrenääre, mille eritis reguleerib inimese ööpäevarütme ning mõjutab ka naha pigmentide sünteesi

epifüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, mis kasvab teisele taimele (peamiselt puule) kinnitunult, sellelt toitaineid võtmata

2. teisel taimel kasvav taim

epigeneetika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis uurib muutusi organismides geneetilise info avaldumise muutuste kaudu, mis toimuvad eeskätt keskkonna mõjude toimel

2. teadusharu, mis uurib muutusi organismides geneetilise info avaldumise muutuste kaudu, samuti geenide avaldumist kontrollivaid mehhanisme rakkudes

epigeneetiline
[omadussõna, adjektiiv]
genoomist sõltumatu

epigenoom
[nimisõna, substantiiv]
(organismis:) genoomist sõltumatud tegurid (nt valgud ja keemilised ühendid), mis reguleerivad geenide aktiivsust

epigenoomika
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnatoimelise muutlikkuse uurimine genoomi tasandil

epiglotis
[nimisõna, substantiiv]
kõri sissekäigu kohal asuv kõhretaoline moodustis, mis hoiab ära toidu sattumise hingamisteedesse

epigonism
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte eelkäijate jäljendamine, järeleaimamine (hrl kirjanduses ja kunstis)

2. suure eeskuju jäljendamine

epigoon
[nimisõna, substantiiv]
isikupärata, oma eelkäijaid või eeskujusid jäljendav kirjanik või kunstnik

epigoonlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. epigoonile omane

2. kedagi või midagi jäljendav

epigoonlus
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte eelkäijate jäljendamine, järeleaimamine (hrl kirjanduses ja kunstis)

2. suure eeskuju jäljendamine

epigraaf
[nimisõna, substantiiv]
1. teose põhiideele viitav tsitaatlause, kõnekäänd või vanasõna kirjandusteose või selle osa algul

2. moto

epigraafika
[nimisõna, substantiiv]
1. vanu raidkirju uuriv ajaloo abiteadus

2. raidkirjade uurimine

epigramm
[nimisõna, substantiiv]
lühike puändiga lõppev (pilke)luuletus

epigrammiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. epigrammi vormis kirjutatud

2. epigrammile omane

epiidülevaade
[nimisõna, substantiiv]
ülevaade haigus(t)e levikust, epidemioloogiline ülevaade (sisaldab andmeid haigestumuse, hospitaliseerimise, suremuse ja palju muu kohta)

epikard
[nimisõna, substantiiv]
südameseina väliskest, üks kolmest südameseina kihist

epikriis
[nimisõna, substantiiv]
1. haigusjuhu kokkuvõte, haigusloo lõppotsus

2. haigusloo lõppotsus

epikureism
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka filosoofi Epikurose õpetus, mille aluseks on atomism ning veendumus, et aatomid võivad „kõrvale kalduda“, st et maailmas on ka juhuslikke sündmusi

2. Epikurose õpetus

epikuurlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes pooldab või järgib Vana-Kreeka filosoofi Epikurose õpetust, mis jutlustas elunautimist ja meelerahu

2. epikureismi esindaja

epikuurlik
[omadussõna, adjektiiv]
rahulolu ja naudingut pakkuv

epikuurlus
[nimisõna, substantiiv]
1. Epikurose õpetuse kohane ellusuhtumine

2. isiklikku lõbu ja meelelisi naudinguid taotlev eluviis, elunautimine

epilaator
[nimisõna, substantiiv]
aparaat karvade eemaldamiseks

epilatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ihukarvade eemaldamine koos juurega (nt vaha abil, epilaatoriga, pintsettidega)

2. ihukarvade eemaldamine koos juurega (nt vaha abil, epilaatoriga, pintsettidega vms)

epileerima
[tegusõna, verb]
ihukarvu koos juurega eemaldama (nt välja kitkuma)

epilepsia
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille põhitunnuseks on perioodilised krambihood ja teadvusehäired

2. haigus

epilepsiahoog
[nimisõna, substantiiv]
langetõvele omane krambihoog või teadvushäire

epileptik
[nimisõna, substantiiv]
langetõbe põdev inimene

epileptiline
[omadussõna, adjektiiv]
epilepsiale omane, krambihoogudega seotud

epiloog
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kirjandus- või muusikateose (eriti romaani, draama, ooperi) lõpplahendusele järgnev osa, mis annab kokkuvõtte ja tutvustab tegelaste edasist saatust

2. järellugu

epimeedium
[nimisõna, substantiiv]
dekoratiivsete lehtedega pinnakattetaim

episkoop
[nimisõna, substantiiv]
1. projektsiooniaparaat läbipaistmatute piltide ja esemete näitamiseks

2. projektsiooniaparaat

episkopaalkirik
[nimisõna, substantiiv]
kirik, mis rõhutab piiskopiameti keskset rolli oma struktuuris (esineb mitme peamiselt anglikaani ja metodisti taustaga kristliku kiriku nimetuse osana)

episkopaalne
[omadussõna, adjektiiv]
piiskoplik, piiskopi-

episood
[nimisõna, substantiiv]
1. üksiksündmus mingist suuremast sündmuste sarjast

2. üksiksündmus

episoodiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. üksikjuhtumina esinev, juhuslikult ettetulev

2. üksik

3. juhuslik

episootia
[nimisõna, substantiiv]
loomade nakkushaiguse ulatuslik puhang

episotoloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus loomataudidest, nende tekkimise põhjustest, levikust, diagnoosimisest ja tõrjest

episteemiline
[omadussõna, adjektiiv]
kogemusel, teadmisel põhinev, tõenäosuslik

epistel
[nimisõna, substantiiv]
manitsev või etteheitev pikem kõnelus, moraalilugemine või õpetussõnad

epistemoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofia haru, mis käsitleb tunnetuse võimalikkust ja olemust ning teadmise ja selle õigustuse loomust

2. tunnetust käsitlev filosoofia haru

epistemoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
tunnetusteooriaga, tunnetuse olemusega seotud

epistolaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirja vormis, (kirjutatud, saadetud) kirjadega seotud

2. kirjakujuline

epistroofeus
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) teine kaelalüli

epitaaf
[nimisõna, substantiiv]
1. hauakiri või hauakirjaga mälestussammas

2. surnu mälestustahvel kiriku seinal

epiteel
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese ja looma välispinda kattev ja sisepinda vooderdav või näärmeid moodustav, ainult rakkudest koosnev kude

2. rakukiht

epiteelirakk
[nimisõna, substantiiv]
organismi välis- ja sisepinda katva kihi rakk

epiteelkude
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese ja looma välispinda kattev ja sisepinda vooderdav või näärmeid moodustav, ainult rakkudest koosnev kude

2. rakukiht

epiteet
[nimisõna, substantiiv]
1. omadust osutav sõna

2. (liik kõnekujundeid:) põhisõnaga märgitu mõnd iseloomulikku omadust (poeetiliselt) esiletõstev lisandsõna

3. kõnekujund

epitoom
[nimisõna, substantiiv]
näide, etalon, millegi kehastus

epitsenter
[nimisõna, substantiiv]
1. ulatusliku kahjutoova sündmuse kese (nt maavärina puhul), koht, kus on kõige suuremad purustused või kahjustused

2. maavärina, plahvatuse kese maapinnal

epitsükkel
[nimisõna, substantiiv]
(antiikajal ja keskajal:) taevakehade orbiitide kirjeldamiseks kasutatud kujutletav ringjoon, mille keskpunkt liigub teist ringi mööda

epohh
[nimisõna, substantiiv]
1. pikem, teatavate iseloomulike tunnustega ajalõik või periood

2. pikem periood (ajaloos), mis erineb teistest perioodidest teatud omaduste poolest

epoksiidliim
[nimisõna, substantiiv]
epoksüvaigust valmistatud tugev liim, mis kleebib hästi nii metalli, plastmassi, klaasi kui ka puitu

epoksiidpahtel
[nimisõna, substantiiv]
pahtel, millesse on lisatud epoksüvaiku

epoksiidpõrand
[nimisõna, substantiiv]
epoksüvaiku sisaldava materjaliga kaetud põrand

epoksiidvaik
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilistest ainetest saadud tehisvaik, mida kasutatakse liimide, värvide ja lakkide tootmiseks

epoksüliim
[nimisõna, substantiiv]
epoksüvaigust valmistatud tugev liim, mis kleebib hästi nii metalli, plastmassi, klaasi kui ka puitu

epoksüvaik
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilistest ainetest saadud tehisvaik, mida kasutatakse liimide, värvide ja lakkide tootmiseks

epolett
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne riigi ohvitseride, kindralite ja admiralide paraadvormi pael-, narmas- vms ehisega õlak

2. paraadvormi õlak

epoliim
[nimisõna, substantiiv]
epoksüvaigust valmistatud tugev liim, mis kleebib hästi nii metalli, plastmassi, klaasi kui ka puitu

eponüüm
[nimisõna, substantiiv]
isiku nime järgi loodud mõistenimetus (nt Parkinsoni tõbi, Kuiperi vöö, Turingi masin)

e-pood
[nimisõna, substantiiv]
interneti veebileht, kus on kaupade kataloog ja ostukorv ning võimalik lülituda online-maksesüsteemi ja valida kauba kättetoimetamise viis

e-poodlemine
[nimisõna, substantiiv]
mööda e-poode käimine, neis sisseostude tegemine

epopahtel
[nimisõna, substantiiv]
pahtel, millesse on lisatud epoksüvaiku

epopõrand
[nimisõna, substantiiv]
epoksüvaiku sisaldava materjaliga kaetud põrand

epopöa
[nimisõna, substantiiv]
1. pikemat ajajärku või ajaloolisi suursündmusi käsitlev ulatuslik laiahaardeline romaan või romaanisari

2. ulatuslik eepiline teos

e-post
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteem, mis võimaldab sõnumite saatmist arvutivõrgu kaudu

2. süsteem, mille abil saab saata elektroonilisi kirju ühest arvutist teise

e-postitsi
[määrsõna, adverb]
meili teel, elektronposti vahendusel

epovaik
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilistest ainetest saadud tehisvaik, mida kasutatakse liimide, värvide ja lakkide tootmiseks

epsilon
[nimisõna, substantiiv]
kreeka tähestiku viies täht (E, ε), ladina tähestikus lühike e

eputama
[tegusõna, verb]
tähelepanu ja imetlust äratada püüdma (eriti välimuse või käitumisega)

eputamine
[nimisõna, substantiiv]
püüdmine tähelepanu ja imetlust äratada (eriti välimuse või käitumisega)

eputis
[nimisõna, substantiiv]
edvistav ja eputav inimene

eputrilla
[nimisõna, substantiiv]
(edeva, välja paista tahtva inimese kohta)

eputus
[nimisõna, substantiiv]
püüdmine tähelepanu ja imetlust äratada (eriti välimuse või käitumisega)

epüür
[nimisõna, substantiiv]
mingi füüsikalise suuruse (nt jõu, mehaanilise pinge) muutumise graafiline esitus

era
1. eraomandusel põhinev, eraomanduslik

2. isiklikul algatusel toimiv või toimuv

eraalgatus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi isiklik algatus (vastandatuna riiklikule või ühiskondlikule algatusele)

eraalgatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
eraalgatusel põhinev, eraalgatusega seotud

e-raamat
[nimisõna, substantiiv]
elektroonilisel kujul levitatav ja loetav raamat

e-raamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniliselt pakutavad raamatukogu teenused ja infoallikad

eraannetaja
[nimisõna, substantiiv]
eraisikust annetaja

eraarmee
[nimisõna, substantiiv]
eraõiguslik (pool)sõjaväeline organisatsioon, mis erinevalt riigi relvajõududest kaitseb eeskätt mõne üksikisiku või isikute rühma huve

eraarst
[nimisõna, substantiiv]
eraviisil praktiseeriv arst, erapraktikaga arst

eraasi
[nimisõna, substantiiv]
kedagi isiklikult (mitte üldsust või ametiasju) puudutav probleem või asjatoimetus

eraauto
[nimisõna, substantiiv]
isiklik auto

eradetektiiv
[nimisõna, substantiiv]
eraviisil tegutsev detektiiv

eradotsent
[nimisõna, substantiiv]
loengupidamisõigusega mittekoosseisuline teadusliku kraadiga õppejõud mõnede maade kõrgkoolides

eraelu
[nimisõna, substantiiv]
1. isiklik elu

2. mitteametialane tegevus või elu

3. elu osa, mis ei ole tööga seotud

eraeluline
[omadussõna, adjektiiv]
eraelusse puutuv või kuuluv

eraettevõte
[nimisõna, substantiiv]
eraomanduses olev ettevõte

eraettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
omal käel tegutsev, firmat omav ettevõtja

eraettevõtlus
[nimisõna, substantiiv]
1. äritegevus, mida iseloomustab oma firma loomine

2. oma firmas ettevõtjana tegutsemine

erafirma
[nimisõna, substantiiv]
eraomandusel põhinev firma

eragümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasium, mille ülalpidajaks on eraisik või -organisatsioon

e-raha
[nimisõna, substantiiv]
raha või muu maksevahend, mida vahetatakse vaid elektrooniliselt ning mida kasutatakse internetis või muudes digitaalsetes süsteemides

erahaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla, mille ülalpidajaks on eraisik või eraettevõte

erahuvi
[nimisõna, substantiiv]
1. isiklik, enda tahtest lähtuv huvi

2. enda heaks millegagi tegelemine

eraisik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes õiguslikult ei esinda mingit asutust ega organisatsiooni, kes teeb tehinguid või kasutab tooteid isiklikuks otstarbeks

2. inimene, kes ei esinda mingit ettevõtet ega asutust

erajutt
[nimisõna, substantiiv]
mittetöine jutt, eraasju puudutav jutt

erak
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes väldib suhtlust, elab ainult oma (mõtte)maailmas või muus mõttes eraldunult

erakapital
[nimisõna, substantiiv]
eraisikuile ja nende mis tahes liiki ühendustele kuuluv kapital

erakapitalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(majandussüsteemi kohta:) selline, kus domineerib eraomand ja eraettevõtlus ning nende kaudu kontrollitakse ülejäänud majandust

erakas
[nimisõna, substantiiv]
erakorter (vastandatuna ühiselamule)

erakaubandus
[nimisõna, substantiiv]
eraomandusel rajanev kaubandus, eraomanduslik kaubandus, hrl vastanduses riiklikule kaubandusele

erakauplus
[nimisõna, substantiiv]
eraomanikule kuuluv kauplus

erakiri
[nimisõna, substantiiv]
eraasjadesse, eraelusse puutuv kiri, mitteametialane kiri

erakirjavahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastastikune erakirjade saatmine

2. need erakirjad

erakla
[nimisõna, substantiiv]
eraku asupaik või eluase

eraklient
[nimisõna, substantiiv]
eraisikust klient

erakliinik
[nimisõna, substantiiv]
kliinik, mille ülalpidajaks on eraisik või eraorganisatsioon

eraklik
[omadussõna, adjektiiv]
teistega mitteseltsiv, omaette, üksi hoidev

eraklikkus
[nimisõna, substantiiv]
teistega mitteseltsimine, omaette, üksi hoidev olemine

eraklus
[nimisõna, substantiiv]
teistega mitteseltsimine, omaette, üksi hoidev olemine

erakmunk
[nimisõna, substantiiv]
munk, kes usuliste veendumiste tõttu on eemaldunud üksildusse, et rahus mõtiskleda

erakogu
[nimisõna, substantiiv]
(raamatute, kunstiteoste vms) isiklik kogu või kollektsioon

erakond
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitiline organisatsioon, mis ühendab sarnase maailmavaate ja ühiskondlike huvidega inimesi

2. poliitiline organisatsioon, kuhu kuuluvad sarnaste ühiskondlike vaadetega inimesed

erakondlane
[nimisõna, substantiiv]
erakonna liige

erakondlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. erakonnaga või erakondadega seotud

2. erakonnale omane

erakondlikkus
[nimisõna, substantiiv]
erakonda kuuluvus, erakonnaga või erakondadega seotus

erakonnajuht
[nimisõna, substantiiv]
erakonna esimees

erakonnakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
sama erakonna liige

erakonnapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
erakondade või erakonna eesmärgipärane poliitiline tegevus

erakonnasisene
[omadussõna, adjektiiv]
üksnes erakonda hõlmav, selle sees või piires ilmnev või toimuv

erakonnastama
[tegusõna, verb]
erakonna mõju alla võtma, erakonnaga siduma

erakonnastuma
[tegusõna, verb]
erakonda astuma, erakonna või erakondade mõju alla minema

erakonnatu
[omadussõna, adjektiiv]
erakonda mitte kuuluv

erakonnaväline
[omadussõna, adjektiiv]
erakonda või erakondi mitte hõlmav, nendega mitte seotud

erakool
[nimisõna, substantiiv]
1. kool, mille ülalpidajaks on eraisik või eraorganisatsioon

2. kool, mida peab ülal eraisik või eraisikule kuuluv organisatsioon

erakordne
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest eriline või tähelepanuväärne, teiste omataoliste seas erandlik

erakordselt
[määrsõna, adverb]
(teatavat omadust rõhutades:) eriliselt, harva esinevalt

erakorraline
[omadussõna, adjektiiv]
1. spetsiaalselt, erijuhtumina ette nähtud, tavapärasest erineval viisil esinev või toimuv

2. spetsiaalselt (tavalisele lisaks) toimuv või määratud

erakorter
[nimisõna, substantiiv]
korter, hrl vastandatuna ametikorterile või ühiselamule

erakuelu
[nimisõna, substantiiv]
erakuna elamine

erakvähk
[nimisõna, substantiiv]
kümnejalaline vähk, kes kasutab oma pehme tagakeha kaitseks tühja teokarpi

erakõne
[nimisõna, substantiiv]
mitteametialane, eraasjus telefonikõne

erakõrgkool
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkool, mille pidaja on eraisik või eraettevõte

erakäsi
[nimisõna, substantiiv]
eravaldus

erakätes
[määrsõna, adverb]
eraomanduses

erakätesse
[määrsõna, adverb]
eraomandusse

eraldama
[tegusõna, verb]
1. mingiks otstarbeks suunama, kellelegi kasutada andma (nt raha, maad, tuba)

2. raha või muid vahendeid kellelegi kasutada andma

3. mingiks otstarbeks

eraldamine
[nimisõna, substantiiv]
mingiks otstarbeks kasutada andmine

eraldatu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis on millestki eraldatud

eraldatult
[määrsõna, adverb]
teistest lahus või isoleeritult

eraldatus
[nimisõna, substantiiv]
eraldatud olek, kellestki või millestki isoleeritus või lahus olek

eraldi
[määrsõna, adverb]
1. teistest, muudest lahus, mujal kui muud teised

2. omaette

3. mujal kui teised

eraldine
[omadussõna, adjektiiv]
1. eraldi olev, omaette esinev, iseseisev

2. omaette esinev

eraldis
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud normide või eeskirjade kohaselt mingil kindlal eesmärgil kasutamiseks eraldatav rahasumma

2. eraldatav rahasumma

eraldiseisev
[omadussõna, adjektiiv]
omaette, mitte millegi osana toimiv või asuv (nt iseseisvana, millestki lahus)

eraldistart
[nimisõna, substantiiv]
start, kus võistlejad lähetatakse mitte koos, vaid kindlate ajavahemike järel

eralditrükis
[nimisõna, substantiiv]
1. ajakirja või koguteose osa, mis on originaaliga sarnasel viisil trükitud eraldi trükisena

2. ajakirjas v koguteoses ilmunud kirjutis eraldi trükisena

eralduma
[tegusõna, verb]
1. millegi küljest või millestki (hrl osa tervikust) lahti minema, ära tulema

2. millestki eemalduma või (õhku) vabanema

eraldumispüüe
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas vähemuses oleva rühma püüe eralduda suuremast rühmast

2. vastav poliitika

eraldus
[nimisõna, substantiiv]
hrl riiklikult jaotatav rahasumma

eraldusjoon
[nimisõna, substantiiv]
joon millegi vahel hrl millegi eraldamiseks

eraldusmärk
[nimisõna, substantiiv]
vormirõivastel kantav auastme, ametikoha või teenistusala tunnus (õlak, käisepael vm manus)

eraldusriba
[nimisõna, substantiiv]
sõiduteid omavahel eraldav pikk ja kitsas (haljastatud) maa-ala, mis ei ole ette nähtud sõidukite liiklemiseks

eraldusvõime
[nimisõna, substantiiv]
kuvari, printeri vm seadme omadus esitada kujutist suurema või väiksema täpsusega

eralõbu
[nimisõna, substantiiv]
1. eraisikule või kitsale ringile kättesaadavast sugenev heameeletunne, rõõm millestki

2. tegevus, ajaviide vm, mis sellise oleku, mõnutunde esile kutsub

eramaa
[nimisõna, substantiiv]
1. eravalduses olev maa

2. eraisikule kuuluv maa

eramaja
[nimisõna, substantiiv]
1. eravalduses olev, hrl ühele perele mõeldud elamu

2. aiaga maja, kus elab tavaliselt üks pere

eramajandus
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne sõna eraettevõtluse kohta

erameditsiin
[nimisõna, substantiiv]
(eraraviasutuste ja eraettevõtjate poolt osutatavate meditsiiniteenuste kohta)

erameedia
[nimisõna, substantiiv]
eravalduses olevad infokanalid, mille eesmärk on teenida kasumit (vastandatult avalik-õiguslikele)

eramets
[nimisõna, substantiiv]
eravalduses olev mets

erametsandus
[nimisõna, substantiiv]
eraisiku omandis oleva metsa kasvatamine, kaitse ja majandamine

erametsaomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellele kuulub teatud tükk metsa

eramu
[nimisõna, substantiiv]
1. eravalduses olev, hrl ühele perele mõeldud elamu

2. aiaga maja, kus elab tavaliselt üks pere

erand
[nimisõna, substantiiv]
1. milleski üldisest või normaalsest kõrvalekalduv või erinev nähtus, omadus, asi, isik vms

2. nähtus, asjaolu või muu, mis erineb millestki üldisest

eranditu
[omadussõna, adjektiiv]
erandeid mitteomav, erandeid mittemoodustav

eranditult
[määrsõna, adverb]
ilma ühegi erandita

erandjuht
[nimisõna, substantiiv]
sündmus või olukord, kus toimub või tehakse midagi tavapärasest erineval moel

erandjuhtum
[nimisõna, substantiiv]
sündmus või olukord, kus toimub või tehakse midagi tavapärasest erineval moel

erandkord
[nimisõna, substantiiv]
ametlikult kindlaks määratud viis (protseduur), kuidas midagi erandlikult, teatud asjaolude korral läbi viia

erandkorras
[määrsõna, adverb]
erandlikel juhtudel, erandlikul viisil, erandlikult

erandlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. üldisest või normaalsest kõrvalekalduv või erinev, teistega mittesarnane

2. ebatavaline, erakordne

erandnähtus
[nimisõna, substantiiv]
miski või keegi üldisest erinev, sellisena harv nähtus

eraomand
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikisikutele ja nende ühendustele (aktsiaseltsidele, osa-, täis- ja usaldusühingutele vms) kuuluv omand

2. kogu omand, mis ei ole riigi ega omavalitsuste oma

eraomandus
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikisikutele ja nende ühendustele (aktsiaseltsidele, osa-, täis- ja usaldusühingutele vms) kuuluv omand

2. kogu omand, mis ei ole riigi ega omavalitsuste oma

eraomanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
eraomandusel põhinev

eraomanik
[nimisõna, substantiiv]
eraomandit omav isik

eraots
[nimisõna, substantiiv]
rahateenimiseks tehtav (eraviisiline) kõrvaltöö

erapank
[nimisõna, substantiiv]
eraisikutele kuuluv pank, mitteriiklik pank

erapooletu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte kumbagi poolt, mitte kedagi eelistav, teiste asjadesse mitte vahelesegav

2. mitte kedagi või mitte kumbagi poolt eelistav

erapoolik
[omadussõna, adjektiiv]
üht poolt eelistav, mitteerapooletu

erapraksis
[nimisõna, substantiiv]
erialane tegevus eraettevõttes, eriti arstidel ja advokaatidel

eraraadio
[nimisõna, substantiiv]
eravalduses olev raadiosaatejaam

eraraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
raamatute isiklik kogu või kollektsioon

eraraudtee
[nimisõna, substantiiv]
raudtee, mis pole avalik raudtee, eravalduses olev raudtee

erariided
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane riietus, hrl vastandatuna vormiriietusele

erarõivad
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane riietus, hrl vastandatuna vormiriietusele

erasekretär
[nimisõna, substantiiv]
isiklik sekretär

erasektor
[nimisõna, substantiiv]
eraomandusel põhinev majanduse osa, eraettevõtted ja seal töötavad inimesed

erasfäär
[nimisõna, substantiiv]
eraettevõtlusega seotud valdkond

erastama
[tegusõna, verb]
riigi või omavalitsuse omandit erakätesse andma või müüma

erastamine
[nimisõna, substantiiv]
riigi või omavalitsuse omandi andmine või müümine erakätesse

erastamisväärtpaber
[nimisõna, substantiiv]
aastail 1996–2007 riigi vara erastamiseks kasutatud sihtotstarbeline, nimeline ja pärandatav väärtpaber, mis tagas selle omanikule õiguse osta erastatavat vara

erastruktuur
[nimisõna, substantiiv]
eraomandusel põhinev organisatsioon või ettevõte

erasõit
[nimisõna, substantiiv]
eraviisiliste asjadega seotud sõit, hrl vastandatuna ametisõidule

erasõitja
[nimisõna, substantiiv]
võidusõidul oma isikliku sõiduvahendiga osalev võistleja

erasõjafirma
[nimisõna, substantiiv]
eraõiguslik (pool)sõjaväeline organisatsioon, mis erinevalt riigi relvajõududest kaitseb eeskätt mõne üksikisiku või isikute rühma huve

e-ratas
[nimisõna, substantiiv]
elektrimootoriga jalgratas

eratee
[nimisõna, substantiiv]
eravalduses, eraomaniku maal paiknev tee

erateel
[määrsõna, adverb]
omal käel

eratellimus
[nimisõna, substantiiv]
üksikisiku, mitte asutuse või firma tellimus

eratund
[nimisõna, substantiiv]
1. (tasuline) õppetund väljaspool tavapärast õppetööd hrl ühele õpilasele

2. (tasuline) tund väljaspool tavapärast õppetööd tavaliselt ühele õpilasele

eratöö
[nimisõna, substantiiv]
erasektoris või eraviisil tehtav töö

eravaldus
[nimisõna, substantiiv]
eraomaniku valdus, hrl eramaa

eravalduses
eraomaniku kasutuses, käsutuses, omanduses

eraviisil
[määrsõna, adverb]
mitteametlikult, omal käel, erateel

eraviisiline
[omadussõna, adjektiiv]
mitteametlikult, omal käel toimuv

eraõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad isikutevahelisi suhteid, nt omandi-, kohustis-, pärimis- ja perekonnaõiguslikke suhteid

eraõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
eraõiguse valdkonda kuuluv, sellega seotud, sellest lähtuv või sellele tuginev

eraõppeasutus
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutus, mille ülalpidajaks või valdajaks on eraisik või organisatsioon

eraülikool
[nimisõna, substantiiv]
ülikool, mille ülalpidajaks on eraisik või eraorganisatsioon

erbium
[nimisõna, substantiiv]
pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 68

ere
[omadussõna, adjektiiv]
(valguse kohta:) tugevalt, selgelt valgust kiirgav, säravalt, silmipimestavalt hele

eredavärviline
[omadussõna, adjektiiv]
särava, kirka värviga

eredus
[nimisõna, substantiiv]
1. säravus

2. (hääle kohta) selgus, heledus

erekas
[nimisõna, substantiiv]
1. peenise suurenenud ja jäigastunud seisund (seksuaalse erutuse korral)

2. elundi jäikpundumine

erekas
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal Leedus Šiauliai rattatehases Vairas toodetud lastejalgratas Ereliukas

erekollane
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt kollane

erekteeruma
[tegusõna, verb]
(hrl suguti kohta:) suuremaks ja kõvemaks tõmbuma, jäigastuma (seksuaalse erutuse korral)

erektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. peenise suurenenud ja jäigastunud seisund (seksuaalse erutuse korral)

2. elundi jäikpundumine

eremiit
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes usuliste veendumiste tõttu on eemaldunud üksildusse, et rahus mõtiskleda

2. üksildusse eemaldunud inimene

eremiitpõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
suur mustjaspruun põrnikas, kelle ülapool on pronksja või roheka helgiga ja kelle tõugud arenevad peamiselt tammeõõnsuste mädapuidus

erendama
[tegusõna, verb]
hõõguvalt punakana, eredana (silma) paistma

erenema
[tegusõna, verb]
eredamaks minema

ereoranž
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt oranž

erepsiin
[nimisõna, substantiiv]
peensoole nõres sisalduv valke lõhustav ensüüm

erepunane
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt punane

ereroheline
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt roheline

e-resident
[nimisõna, substantiiv]
välismaalane, kellele Eesti on loonud tema kodakondsusjärgse riigi identiteedi alusel digitaalse identiteedi ja andnud välja digitaalse isikutunnistuse

e-residentsus
[nimisõna, substantiiv]
isikustaatus, mille abil Eesti lubab teiste riikide kodanikel turvaliselt kasutada oma avalikke ja erasektori e-teenuseid, e-residendiks olek

eresinine
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt sinine

eretama
[tegusõna, verb]
hõõguvalt punakana, eredana (silma) paistma

erev
[omadussõna, adjektiiv]
1. eriarvamuste, vastasseisudega laetud, täis ohutunnet

2. sellist seisundit väljendav või tekitav

3. ebakindel

erevil
[määrsõna, adverb]
psüühiliselt pingul, erutus- või ärevusseisundis

erevile
[määrsõna, adverb]
1. psüühiliselt pingule, erutus- või või ärevusseisundisse

2. ärevusse

erg
[nimisõna, substantiiv]
1. töö- ja energiaühik CGS-süsteemis

2. tööühik

ergalt
[määrsõna, adverb]
(inimese vm elusolendi kohta:) tähelepanuga, teraselt, kiiresti reageerides

ergama
[tegusõna, verb]
hõõguvalt punakana, eredana (silma) paistma

ergas
[omadussõna, adjektiiv]
vaimult virge, terane ja (uuele) vastuvõtlik, kiiresti reageeriv, mitte uimane ega loid

ergastama
[tegusõna, verb]
1. organismi (vaimult, kehalt) virgemaks, erksamaks tegema

2. erksaks tegema

ergastulum
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Roomas:) sunnitöömaja ja vangla orjade ja võlgnike jaoks

ergastuma
[tegusõna, verb]
(aine, mikroosakese kohta:) põhiolekust suurema energiaga olekusse minema

ergastus
[nimisõna, substantiiv]
olek, kus ainel, mikroosakesel on energiat rohkem kui põhiolekus

ergav
[omadussõna, adjektiiv]
hõõguvalt punakas, kiirgavalt ere

ergo
[määrsõna, adverb]
järelikult, niisiis

ergograaf
[nimisõna, substantiiv]
lihaste tööd registreeriv aparaat

ergokaltsiferool
[nimisõna, substantiiv]
D2-vitamiin, rahhiidi profülaktikas kasutatav aine

ergomeeter
[nimisõna, substantiiv]
treeninguseade, kus sõudmisliigutustega treenitakse eeskätt seljalihaseid ning mille abil saab mõõta lihaste tööd ja koormust

ergonoom
[nimisõna, substantiiv]
ergonoomia spetsialist, isik, kes hindab töökeskkonna füüsikaliste ja füsioloogiliste ohutegurite mõju töötajate tervisele ning nõustab tööandjat ja töötajaid tervist säästvate töötingimuste loomisel

ergonoomia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis käsitleb inimesele, eeskätt tema kehaasendile, tervisele kõige sobivamaid, mugavamaid tegevustingimusi, töövahendeid ja keskkonda

2. tegevuseks vajalike tingimuste sobivus, mugavus kogumina

3. teadus inimesele kõige soodsamatest tööviisidest

ergonoomika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis käsitleb inimesele, eeskätt tema kehaasendile, tervisele kõige sobivamaid, mugavamaid tegevustingimusi, töövahendeid ja keskkonda

2. tegevuseks vajalike tingimuste sobivus, mugavus kogumina

3. teadus inimesele kõige soodsamatest tööviisidest

ergonoomiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimesele, tema kehaasendile, tervisele kõige sobivam ja mugavam, ergonoomikaga vastavuses

2. inimesele, tema kehaasendile, tervisele kõige sobivam, mugavam jne, ergonoomikaga vastavuses

ergosterool
[nimisõna, substantiiv]
kolesteroolile lähedane orgaaniline aine, mis ultraviolettkiirguse toimel muutub D2-vitamiiniks

ergotamiin
[nimisõna, substantiiv]
tungalteras sisalduv alkaloid, mida kasutatakse nt migreeni ravimina

ergotism
[nimisõna, substantiiv]
tungalterades sisalduvatest alkaloididest põhjustatud mürgitus

ergukava
[nimisõna, substantiiv]
elundkond, mis võtab retseptorite kaudu vastu infot organismist ja väliskeskkonnast ning juhib selle põhjal elundite talitlust

ergult
[määrsõna, adverb]
(inimese vm elusolendi kohta:) tähelepanuga, teraselt, kiiresti reageerides

ergutama
[tegusõna, verb]
1. elavamale, tõhusamale tegevusele julgustama

2. hoogu või indu andma

erguti
[nimisõna, substantiiv]
kesknärvisüsteemi ergutav, stimuleeriv aine (nt kofeiin, nikotiin)

ergutus
[nimisõna, substantiiv]
1. elavamale, tõhusamale tegevusele julgustamine, tõuge midagi teha

2. innustamine

ergutusauhind
[nimisõna, substantiiv]
auhind esiletõstmist vääriva (kuid auhinnalisest I, II, III kohast nõrgema) töö või soorituse eest

ergutushüüe
[nimisõna, substantiiv]
hüüe, mis innustab kedagi midagi tegema, annab hoogu või indu

ergutuskisa
[nimisõna, substantiiv]
(kõva) kisa, mida tehakse kellegi innustamiseks või julgutamiseks

ergutuskoor
[nimisõna, substantiiv]
valjuhäälselt ergutav poolehoidjate rühm spordivõistlustel, kontserdil vm

ergutusmähis
[nimisõna, substantiiv]
magnetvälja tekitav mähis elektrimasinas

ergutuspreemia
[nimisõna, substantiiv]
auhind esiletõstmist vääriva (kuid auhinnalisest I, II, III kohast nõrgema) töö või soorituse eest

ergutussööt
[nimisõna, substantiiv]
mesilastele lisatoiduks või haiguse ärahoidmiseks antav toidusegu

ergutustants
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlustel publikut ja oma meeskonda ergutav tantsuline kava, mis sisaldab akrobaatikat, hõiskeid vms

ergutustüdruk
[nimisõna, substantiiv]
neiu, kes kuulub spordivõistlustel publikut (ka oma meeskonda) tantsu ja hõigetega ergutavasse truppi

eri
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingil viisil teistest, muust eristuv

2. (kellegagi, millegagi või omavahel võrreldes) teistsugune

3. eristuv, eraldi olev

eri
[määrsõna, adverb]
1. (eelistust, põhilist välja tuues:) eeskätt, ennekõike

2. rõhutab seda, mis on põhiline: eelkõige

3. eeskätt, ennekõike

eri
eriotstarbeks mõeldud

eriaegne
[omadussõna, adjektiiv]
erinevatel aegadel toimuv, ajaliselt erinev

eriagent
[nimisõna, substantiiv]
eriteenistuse töötaja (nt luuraja)

eriaine
[nimisõna, substantiiv]
erialane õppeaine kõrgkoolis

eriajakiri
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ajakiri mingi teadusharu või eriala jaoks

eriala
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsamalt piiritletud tehnika, teaduse, kunsti vm ainevaldkond, tegevusala, mille teadmised ja oskused omandatakse hrl õppimise teel

2. tegevuse valdkond, milleks vajalikud teadmised ja oskused omandatakse ülikoolis või kutsekoolis

erialaaine
[nimisõna, substantiiv]
erialane õppeaine kõrgkoolis

erialainimene
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tunneb hästi oma ala, hrl vastava haridusega inimene

2. keegi, kes mingit ala vm tunneb

erialaliit
[nimisõna, substantiiv]
ühel alal, ühes valdkonnas tegutsevaid isikuid või ettevõtteid-asutusi ühendav organisatsioon

erialane
[omadussõna, adjektiiv]
1. erialaga seotud, sellele kuuluv

2. erialaga seotud

erialaraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
mingi eriala raamatute kollektsioon

erialateadmised
[nimisõna, substantiiv]
omandatud teadmised mingil erialal

erialatermin
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi eriala terminoloogiasse kuuluv oskussõna

2. oskuskeele sõna

erialati
[määrsõna, adverb]
(erinevatel) erialadel, erialade poolest

eriarst
[nimisõna, substantiiv]
mingil kitsamal erialal spetsialiseerunud arst

eriarstiabi
[nimisõna, substantiiv]
arstiabi mingil kitsamal erialal, eriarsti osutatud arstiabi

eriarvamus
[nimisõna, substantiiv]
erinev, lahkuminev arvamus või seisukoht mingis küsimuses

eriauhind
[nimisõna, substantiiv]
kedagi või midagi eraldi esiletõstev auhind millegi eest

erieeskiri
[nimisõna, substantiiv]
millegi kohta antud kindla otstarbega eeskiri

eriefektid
[nimisõna, substantiiv]
filmimisel emotsiooni tugevdamiseks tekitatavad või hiljem monteerimisel lisatavad efektid (nt pürotehnika kasutamine, värvi lisamine, tausta asendamine, animatsiooni kasutamine)

eriesindaja
[nimisõna, substantiiv]
eriülesandega (diplomaatiline) esindaja

eriettevalmistus
[nimisõna, substantiiv]
kindla otstarbega ettevalmistus millekski

erifond
[nimisõna, substantiiv]
hrl erilise järelevalve all hoitav ja raskemini ligipääsetav kogum teatava isiku või ajastuga seotud eriti salajasi dokumentaalseid materjale

erigaas
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslikult toodetud puhas, omadustelt biogaasile lähedane gaas

erigeeruma
[tegusõna, verb]
(hrl suguti kohta:) suuremaks ja kõvemaks tõmbuma, jäigastuma (seksuaalse erutuse korral)

eriharidus
[nimisõna, substantiiv]
erialane, eriala andev haridus

eriharu
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi valdkonna, teadusala, organisatsiooni vms iseseisev osa või (tegevus)suund

2. mingi organisatsiooni, ettevõtte või valdkonna teatud osa

3. tegevuspiirkonna eri osa

erihooldekodu
[nimisõna, substantiiv]
vaimuhaigetele ja raske vaimupuudega isikutele mõeldud hooldekodu

erihuvi
[nimisõna, substantiiv]
eriline, spetsiaalne soov või tahtmine

e-riik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mida iseloomustab arvutiside kättesaadavus, e-teenuste rohkus ja kõrgelt arenenud infotehnoloogia

eriilmeline
[nimisõna, substantiiv]
mingis suhtes eriline või omapärane, teistest (samalaadsetest) erinev

eriinternaatkool
[nimisõna, substantiiv]
intellekti-, keha-, meelepuude või käitumishälvetega laste internaatkool

erijoon
[nimisõna, substantiiv]
eriline, omapärane või spetsiifiline joon

erijuht
[nimisõna, substantiiv]
üldisest kõrvalekalduv, eriline juhtum

erijuhtivus
[nimisõna, substantiiv]
aine võime juhtida voolu endast läbi, eritakistuse pöördväärtus

erijuhtum
[nimisõna, substantiiv]
üldisest kõrvalekalduv, eriline juhtum

erikaal
[nimisõna, substantiiv]
aine kaal ruumalaühiku kohta (nt ühe kuupsentimeetri kaal grammides)

erikaebus
[nimisõna, substantiiv]
kohtumenetluses kohtumääruse kohta kõrgemale kohtule esitatav kaebus

erikeel
[nimisõna, substantiiv]
mingi inimrühma keelepruuk, mis erineb üldkasutatavast keelest talle omase sõnavara ja grammatikajoonte poolest, sotsiaalne murre (nt oskuskeel, släng)

erikirjasaatja
[nimisõna, substantiiv]
ajalehe, ajakirja, raadio, televisiooni vm teabekanali ajakirjanik, kes on kuskile lähetatud mingi tähtsa sündmuse puhul sellest teateid saatma

eriklass
[nimisõna, substantiiv]
intellekti-, keha-, meelepuudega või käitumishäiretega laste klass (nt tasandusklass)

erikohtlemine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kohtlemine üldkehtivast reeglist või tavast erinevalt, hrl mingite soodustuste või järeleandmiste tegemine

erikohus
[nimisõna, substantiiv]
kohtuasutus, kus arutatakse üldkohtute pädevusest eraldatud kohtuasju

erikomisjon
[nimisõna, substantiiv]
mingi kindla küsimuse arutamiseks ja lahendamiseks moodustatud komisjon

erikool
[nimisõna, substantiiv]
intellekti-, keha-, meelepuudega või käitumishäiretega laste üldhariduskool

erikord
[nimisõna, substantiiv]
üldisest erinev, kindlaks otstarbeks või kindlal alal kehtestatud kord või süsteem

erikorraldus
[nimisõna, substantiiv]
üldisest erinev, kindlaks otstarbeks tehtav korraldus

erikorrespondent
[nimisõna, substantiiv]
ajalehe, ajakirja, raadio, televisiooni vm teabekanali ajakirjanik, kes on kuskile lähetatud mingi tähtsa sündmuse puhul sellest teateid saatma

erikuju
[nimisõna, substantiiv]
1. sama asja (veidi) teisiti esinev vorm või esitusviis, (teatava eripäraga) variant

2. variant, rööpkuju

erikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
erilise või spetsiaalse kujuga

erikursus
[nimisõna, substantiiv]
mingit kitsamat ainevaldkonda käsitlev loengute seeria hrl kõrgkoolis

erikääne
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kääne, mis väljendab viisisuhteid jt erilaadseid suhteid (eesti keeles: saav, rajav, olev, ilmaütlev ja kaasaütlev kääne)

eriküsimus
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna, teema vms kitsam, spetsiifiline küsimus

erilaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitut liiki või laadi, paljudest eri liikidest

2. mitut liiki või laadi

erilaadne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitut liiki või laadi, paljudest eri liikidest

2. mitut liiki või laadi

erilehekülg
[nimisõna, substantiiv]
mingile alale või probleemile pühendatud lehekülg ajalehes

erilehisus
[nimisõna, substantiiv]
taimedel esinev nähtus, kus ühel ja samal taimel esineb kujult kahesuguseid lehti (nt kõõluslehel veesisesed ja veepealsed lehed)

eriliigiline
[nimisõna, substantiiv]
eri liiki kuuluv, eri tüüpi olev

eriliik
[nimisõna, substantiiv]
eriline, spetsiaalne liik

eriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma (kummalise) eripäraga, teistest või tavalisest (tugevasti) erinev, millegi poolest isesugune

2. tavalisest erinev, ebatavaline

3. oma eripäraga, teistest erinev

eriliselt
[määrsõna, adverb]
iseäranis, eriti

eriluba
[nimisõna, substantiiv]
erikorra järgi või erandkorras antav luba millekski

erim
[nimisõna, substantiiv]
mineraali, kivimi või pinnase esinemisvorm, teatava eripäraga liik

erimaks
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne maks millegi eest

erimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eri arvamusel olev, teisiti mõtlev

2. lahknev

erimeelsus
[nimisõna, substantiiv]
teiste omast lahknev, erinev arvamus või seisukoht

erimärk
[nimisõna, substantiiv]
kirjamärk, mis pole täht ega number (ja mida ei ole arvuti klaviatuuril), nt protsendimärk või rahamärk

erimäärus
[nimisõna, substantiiv]
eriline, spetsiaalne määrus millegi kohta

erinema
[tegusõna, verb]
1. mingis suhtes lahku minema, erinev või teistsugune olema

2. teistsugune, erinev olema

erinev
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingil viisil teistest, muust eristuv

2. (kellegagi, millegagi või omavahel võrreldes) teistsugune

3. eristuv, eraldi olev

erinevalt
[määrsõna, adverb]
1. teistsugusel moel, erineval viisil

2. erinedes

3. teisel viisil

erinevamalt
[määrsõna, adverb]
erinevamal viisil, mitmesugusemal moel

erinevus
[nimisõna, substantiiv]
1. erinevaks tegev omadus, iseloomulik joon vms

2. miski, mis teeb ühe inimese või asja teisest inimesest või asjast erinevaks, teistsuguseks

eriniiskus
[nimisõna, substantiiv]
veeauru kogus kilogrammides 1 kg gaasi kohta

erinimeline
[omadussõna, adjektiiv]
erineva nime või nimetusega

erinnüs
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreeka mütoloogias:) kättemaksujumalanna, maajumalanna Gaia tütar

erinumber
[nimisõna, substantiiv]
ajalehe või ajakirja spetsiaalne number, mis on pühendatud mingile alale või sündmusele

erinõue
[nimisõna, substantiiv]
millelegi või kellelegi esitatav eriline, spetsiaalne tingimus

erinõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
teatavate eriülesannetega asutuse (nt julgeolekuteenistuse) kokku kutsutud nõupidamine

erinäoline
[omadussõna, adjektiiv]
erinev, eri laadi või mitmesugune

eriolukord
[nimisõna, substantiiv]
eriline, erakorraline olukord

eriolümpia
[nimisõna, substantiiv]
ülemaailmne spordiliikumine, mis kaasab sporti tegema vaimu- ja liitpuudega inimesi, sealhulgas lapsi

eriolümpiamängud
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimu- ja liitpuudega inimeste suurimad rahvusvahelised võistlused

2. olümpiamängud füüsiliste või vaimsete puuetega inimestele

eriomadus
[nimisõna, substantiiv]
eriline, spetsiifiline omadus või tunnus

eriomane
[omadussõna, adjektiiv]
1. millelegi olemuslikult, tunnuslikult omane

2. millelegi või kellelegi eriti omane

3. eriti omane

eriosakond
[nimisõna, substantiiv]
erilisi, hrl salajasi ülesandeid täitev osakond (nt luureteenistuses)

erioskus
[nimisõna, substantiiv]
erialane, spetsiifiline oskus

eriotstarbeline
[omadussõna, adjektiiv]
mingiks eriliseks ülesandeks kasutatav, tavalisest kitsama kasutusalaga

eriotstarve
[nimisõna, substantiiv]
eriline, spetsiaalne otstarve

eripalgeline
[omadussõna, adjektiiv]
erinev, eri laadi või mitmesugune

eripedagoog
[nimisõna, substantiiv]
hrl koolieelses lasteasutuses töötav spetsialist, kes toetab eakaaslastest eristuva õppija arengut

eripedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
pedagoogika haru, mis tegeleb hariduslike erivajadustega inimeste õpetamise, kasvatamise ja rehabilitatsiooniga

eriplaneering
[nimisõna, substantiiv]
ametlik projekt, mis määrab riigi jaoks olulise ehitise (nt riigimaantee, raudtee, lennujaama) rajamiseks sobivaima asukoha

eripreemia
[nimisõna, substantiiv]
kedagi või midagi eraldi esiletõstev auhind millegi eest

eriprojekt
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikjuhuks koostatud projekt

2. üksiküritus

eripõlemissoojus
[nimisõna, substantiiv]
soojushulk, mis eraldub kütuse massi- või mahuühiku täielikul põlemisel

eripära
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik(ud) erijoon(ed), mille poolest keegi või miski teistest erineb, eriomaste tunnuste kogum

2. kellegi või millegi erilised, iseloomulikud omadused

eripärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma (kummalise) eripäraga, teistest või tavalisest (tugevasti) erinev, millegi poolest isesugune

2. tavalisest erinev, ebatavaline

3. oma eripäraga, teistest erinev

eripärasus
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik(ud) erijoon(ed), mille poolest keegi või miski teistest erineb, eriomaste tunnuste kogum

2. kellegi või millegi erilised, iseloomulikud omadused

erirelatiivsusteooria
[nimisõna, substantiiv]
relatiivsusteooria, mis käsitleb ühtlast ja sirgjoonelist liikumist

erirežiim
[nimisõna, substantiiv]
hrl rangelt valvatud või osaliselt piiratud toimimise, tegevuse kord või viis (nt vanglas, piiritsoonis)

eririietus
[nimisõna, substantiiv]
teatavaks tööks või teataval ametikohal vajalik eriline, spetsiaalne riietus

erirong
[nimisõna, substantiiv]
millekski määratud spetsiaalne rong

erisaade
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne saade raadios või televisioonis

eriseminar
[nimisõna, substantiiv]
mingi kitsama valdkonna omaette käsitlemine (nt kõrgkoolis õppevormina või nõupidamisel)

eriskummaline
[omadussõna, adjektiiv]
eriti kummaline, üpris veider

erisoodustus
[nimisõna, substantiiv]
kaup, teenus vm rahaliselt hinnatav kingitus, mida tööandja töötajale võimaldab ning millelt tööandja peab riigile tasuma tulu- ja sotsiaalmaksu

erisoodustusmaks
[nimisõna, substantiiv]
tulu- ja sotsiaalmaks, mida ettevõtja tasub töötajale antava lisatulu (erisoodustuse) pealt (nt tööauto kasutamise, lähetuste, töötervishoiu kulutuste korral)

erisoojus
[nimisõna, substantiiv]
soojushulk, mis kulub aine ühe massiühiku temperatuuri tõstmiseks 1 kraadi võrra

erisooline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teisest, vastassugupoolest olev

2. teisest, vastassugupoolest olev

erisoov
[nimisõna, substantiiv]
tavapärasele lisanduv, eriline tahtmine, soov midagi teha või saada

eristama
[tegusõna, verb]
1. millegi vahel erinevust nägema, vahet tegema, erinevaks tunnistama, erinevana tunnetama

2. erinevust nägema, vahet tegema

3. lahus hoidma

eristika
[nimisõna, substantiiv]
vaidlusoskus, poleemikakunst

eristuma
[tegusõna, verb]
1. erinevaks muutuma, lahku arenema

2. eristatav olema

eristumine
[nimisõna, substantiiv]
1. keeles hääliku muutumine naaberhäälikust erinevaks

2. erisuguseks muutumine

eristus
[nimisõna, substantiiv]
vahetegemine millegi vahel, üksteisest lahus hoidmine

eristusdiagnoos
[nimisõna, substantiiv]
diagnoosi valik kahe või mitme sümptomitelt sarnase haigusjuhu korral

eristuskiri
[nimisõna, substantiiv]
millegi üksikasjalik kirjeldus, nõuete või omaduste loetelu

eristusmärk
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik, hästinähtav tunnus

2. eristamist, äratundmist võimaldav tähis või märk

eristustunnus
[nimisõna, substantiiv]
eristamist, vahetegemist võimaldav tunnus

erisugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingil viisil teistest, muust eristuv

2. (kellegagi, millegagi või omavahel võrreldes) teistsugune

3. eristuv, eraldi olev

erisus
[nimisõna, substantiiv]
teatav eriomadus või erijoon, erandlik asjaolu

erisuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
(mitmesse) erinevasse suunda kulgev või kalduv, mitmesuguse loomuga

erisäte
[nimisõna, substantiiv]
õigusakti teatavat osa täpsustav või kitsendav säte

eritakistus
[nimisõna, substantiiv]
aine võime avaldada teda läbivale voolule takistust, erijuhtivuse pöördväärtus

eritama
[tegusõna, verb]
endast välja eraldama

eritasu
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne, eraldi makstav rahasumma millegi eest

eriteadlane
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi eriala teadlane

2. teatava valdkonna spetsialist

eriteenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavate eriülesannetega asutus vm üksus (nt julgeoleku-, turvateenistus)

2. teatavate eriülesannetega asutus vm üksus (nt julgeoleku-, turvateenistus vms)

eritehnika
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsed masinad ja seadmed mingi tegevuse tarvis

eritelema
[tegusõna, verb]
1. liigendades, osadeks lahutades uurima või analüüsima

2. uurima, analüüsima

eritellimine
[nimisõna, substantiiv]
tellimus, mille puhul tellijal on standardtootest vms lahknevaid erisoove

eritellimus
[nimisõna, substantiiv]
tellimus, mille puhul tellijal on standardtootest vms lahknevaid erisoove

eritelu
[nimisõna, substantiiv]
osadeks liigendav uurimine, eritlemine

eritempel
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse või tähtpäeva puhuks kasutatav postitempel

eriteras
[nimisõna, substantiiv]
mingite kindlate omaduste või kasutusaladega teras

eriti
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutades:) suurel määral, väga

2. suurel määral, väga

3. väga

eritingimus
[nimisõna, substantiiv]
eriline, spetsiifiline (nõutud, seatud) asjaolu, mis millekski vajalik on

eritis
[nimisõna, substantiiv]
organismist eritatav aine (nt higi, uriin)

eritlema
[tegusõna, verb]
1. liigendades, osadeks lahutades uurima või analüüsima

2. uurima, analüüsima

eritoitumine
[nimisõna, substantiiv]
teatud piirangutega eesmärgipärane toitumisviis

eritrealane
[nimisõna, substantiiv]
1. Eritrea kodanik või elanik

2. Eritrea päritolu inimene

erituma
[tegusõna, verb]
millestki välja eralduma

eritumine
[nimisõna, substantiiv]
millestki välja eraldumine

eritunnus
[nimisõna, substantiiv]
eristav, eriomane tunnus

eritus
[nimisõna, substantiiv]
endast väljutamine, väljapoole eritamine

erituselund
[nimisõna, substantiiv]
elund ainevahetusel tekkivate kõlbmatute ainete kõrvaldamiseks kehast (nt neerud, seedetrakt, nahk)

eritähenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna või väljendi kohta:) erineva tähendusega

eritüübiline
[omadussõna, adjektiiv]
erinevasse, teistsugusesse tüüpi kuuluv, erinevat tüüpi, liiki esindav

eriuurimus
[nimisõna, substantiiv]
uurimus mingi kitsama ala või üksikprobleemi kohta

erivajadus
[nimisõna, substantiiv]
vajadus tavapärasest erineva õpi- ja arengukeskkonna järele, et luua parimad võimalikud eeldused lapse arenguks

erivanune
[omadussõna, adjektiiv]
eri vanuses

erivarustus
[nimisõna, substantiiv]
mingiks tegevuseks vajalikud erilised, spetsiaalsed seadmed vm vahendid

eriveok
[nimisõna, substantiiv]
lisavarustusega veok, mis on mõeldud mingi eriülesande täitmiseks (nt kiiresti riknevate toiduainete, ohtlike jäätmete vedamiseks)

erivorm
[nimisõna, substantiiv]
eriline, spetsiaalne vorm

eriväed
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalse väljaõppe saanud väed erioperatsioonide läbiviimiseks

eriväelane
[nimisõna, substantiiv]
eriväljaõppe saanud, eriülesandega väeüksustesse kuuluv, hrl suure kogemusega sõjaväelane

eriväljaõpe
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne, kindla otstarbega väljaõpe

erivärviline
[omadussõna, adjektiiv]
erinevat värvi (kahe või enama asja kohta)

eriõppeasutus
[nimisõna, substantiiv]
intellekti-, keha-, meelepuudega või käitumishäiretega laste üldhariduskool

eriüksus
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne üksus eriülesannete täitmiseks (nt sõjaväes, politseis)

eriüksuslane
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõjaväe, politsei) eriüksuse liige, eriüksusesse kuuluja

2. eriüksusesse kuuluja, eriüksuse liige

eriülesanne
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiifiline, eriomane ülesanne

2. kellelegi antud spetsiaalne, kindel ülesanne

erk
[omadussõna, adjektiiv]
vaimult virge, terane ja (uuele) vastuvõtlik, kiiresti reageeriv, mitte uimane ega loid

erker
[nimisõna, substantiiv]
hoone seinast välja ulatuv suur soklita, nagu õhus asetsev akende ja katusega majaosa

erkjas
[omadussõna, adjektiiv]
(valguse kohta:) tugevalt, selgelt valgust kiirgav, säravalt, silmipimestavalt hele

erkkollane
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt kollane

erkoranž
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt oranž

erkpunane
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt punane

erkroheline
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt roheline

erksalt
[määrsõna, adverb]
(inimese vm elusolendi kohta:) tähelepanuga, teraselt, kiiresti reageerides

erksavärviline
[omadussõna, adjektiiv]
särava, kirka värviga

erksaõieline
[omadussõna, adjektiiv]
erksavärviliste õitega

erksinine
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt sinine

erksus
[nimisõna, substantiiv]
(vaimse või kehalise seisundiga seoses:) virge, terane, vastuvõtlik olek, hea reageerivus ja liikuvus

erkuma
[tegusõna, verb]
erksaks, erguks minema

erkus
[nimisõna, substantiiv]
(vaimse või kehalise seisundiga seoses:) virge, terane, vastuvõtlik olek, hea reageerivus ja liikuvus

erodeeruma
[tegusõna, verb]
pinnase ärakandumisele ehk erosioonile alluma

erogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. suguiha tekitav, (stimuleerimisel) erootilisi tundeid äratav

2. suguiha tekitav

eroico
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) heroiliselt, kangelaslikult

e-romu
[nimisõna, substantiiv]
vana, kasutuskõlbmatu, jäätmeks saanud elektroonikaseade (või selle osa, nt trükkplaat)

erootika
[nimisõna, substantiiv]
1. meeleline armastus, meelelisus

2. armuelamuste ja suguelu valdkond

3. meeleline armastus

erootikafilm
[nimisõna, substantiiv]
erootilisi stseene sisaldav kunstiline film

erootikatelefon
[nimisõna, substantiiv]
tasuline telefon, millele helistades võib vestelda erootilistel teemadel ja kuulata erootilist kõnet

erootiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. meeleline

2. armu- ja suguihaline, erootikasse kalduv

3. armuelamusi käsitlev

erosioon
[nimisõna, substantiiv]
voolava vee, tuule, lainete vms tekitatud pinnase kulutus ja ärakandumine

erotomaan
[nimisõna, substantiiv]
haiguslikult suurenenud sugutungiga isik

erotomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. haiglaslikult suur sugutung

2. sugutungi haiguslik liigsus

error
[nimisõna, substantiiv]
1. veateade

2. viga, eksitus, katkestus vms

erru
[määrsõna, adverb]
sõjaväest või riigiteenistusest lahkunud olekusse

erruminek
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväest või riigiteenistusest lahkumine

ersa
[nimisõna, substantiiv]
1. Mordva vabariigi idaosas elava soome-ugri rahva liige

2. mordvalaste etniline rühm

ersa
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
ersade või ersa keelega seotud

ersalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Mordva vabariigi idaosas elava soome-ugri rahva liige

2. mordvalaste etniline rühm

ersats
[nimisõna, substantiiv]
1. aseaine

2. mittetäisväärtuslik, järeletehtud aine, ese vm

ertshertsog
[nimisõna, substantiiv]
1. Habsburgide dünastia printside tiitel Austrias

2. selle tiitli kandja

3. Habsburgide dünastia printside tiitel, selle kandja

eru
[nimisõna, substantiiv]
lõplik väe- või riigiteenistusest lahkumine

erudeeritud
[omadussõna, adjektiiv]
haritud, õpetatud, eruditsiooni omav

erudeeritus
[nimisõna, substantiiv]
1. teaduslik haritus, õpetatus

2. suur lugemus, teadmised

3. õpetatus, teaduslik haritus, laialdased teadmised

erudiit
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavalt haritud, suure eruditsiooniga inimene

2. suure eruditsiooniga isik

eruditsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. teaduslik haritus, õpetatus

2. suur lugemus, teadmised

3. õpetatus, teaduslik haritus, laialdased teadmised

erukapten
[nimisõna, substantiiv]
erus olev laevakapten või kapteni auastmes sõjaväelane

erukindral
[nimisõna, substantiiv]
erus olev kindral

eruohvitser
[nimisõna, substantiiv]
erus olev ohvitser

erupolkovnik
[nimisõna, substantiiv]
erus olev polkovnik

eruptsioon
[nimisõna, substantiiv]
(vulkaani)purse

erus
[määrsõna, adverb]
sõjaväest või riigiteenistusest lahkunud olek

erusoldat
[nimisõna, substantiiv]
(pärast pikaajalist teenistust) erru lastud soldat

erustama
[tegusõna, verb]
erru laskma, erru saatma

erutama
[tegusõna, verb]
1. tunnetele, meeltele, kujutlustele tugevasti mõjuma, meeli üles kihutama

2. ärevaks, rahutuks tegema

erutatud
[omadussõna, adjektiiv]
psüühiliselt pingul, erutus- või ärevusseisundis

erutatult
[määrsõna, adverb]
ärevusse aetult, ähmi täis olekus, tugeva tunde mõju all

erutav
[omadussõna, adjektiiv]
põnevust tekitav, meeli ärevaks ajav

erutuma
[tegusõna, verb]
1. ärevusse sattuma, (ülemäära) rahutuks muutuma

2. tugevasti

Ühendtegusõnad: üle erutumaüle erutuma

erutunult
[määrsõna, adverb]
ärevusse aetult, ähmi täis olekus, tugeva tunde mõju all

erutus
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev tunne, kõrgendatud meeleseisund

2. ärev, rahutu olek

erutuskolle
[nimisõna, substantiiv]
erutuse tekkimise koht (nt ajus)

erutusseisund
[nimisõna, substantiiv]
erutuses olek

erutuvus
[nimisõna, substantiiv]
inimese võime (seksuaalselt) erutuda

eruväelane
[nimisõna, substantiiv]
erru arvatud kaadrikaitseväelane

erüsiipel
[nimisõna, substantiiv]
palavikuga kulgev bakterite tekitatud nahapõletik, mis väljendub selgepiirilises punetuses eriti näol, kõhul või jalgadel

erüteem
[nimisõna, substantiiv]
1. (laiguline) nahapunetus, mis on tingitud veresoonte laienemisest päikesekiirguse, ärritav aine vms toimel

2. nahapunetus

erüteemne
[omadussõna, adjektiiv]
nahapunetust ehk erüteemi tekitav, erüteemiga seotud

erütreemia
[nimisõna, substantiiv]
vere punaliblede ülemäärane rohkus

erütritool
[nimisõna, substantiiv]
pirnides, melonites, viinamarjades, seentes jm leiduv ning magusainena kasutatav suhkuralkohol

erütromütsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. penitsilliinile lähedase toimega antibiootikum

2. antibiootikum

erütropoetiin
[nimisõna, substantiiv]
1. vere punaliblede tootmist stimuleeriv hormoon

2. hormoon

erütrotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
punane vererakk, mis kannab edasi hapnikku

es
[nimisõna, substantiiv]
1. (muusikas:) pooltooni võrra madaldatud mi

2. pooltooni võrra madalam mi

ese
[nimisõna, substantiiv]
1. igasugune konkreetne materiaalne asi, hrl tarbeasi või tööriist

2. konkreetne materiaalne asi

esemeklaas
[nimisõna, substantiiv]
klaasplaat, millele asetatakse ese mikroskoobiga vaatlemisel

esemeline
[omadussõna, adjektiiv]
esemena esinev, esemetega seotud

esemestama
[tegusõna, verb]
1. materiaalseks, esemeliseks muutma, eseme vormi andma

2. materiaalseks, esemeliseks muutma

esemestuma
[tegusõna, verb]
1. materiaalseks, esemeliseks muutuma, eseme vormi omandama

2. eseme vormi omandama

3. esemeliseks muutuma

esemestumine
[nimisõna, substantiiv]
inimese võimete muutumine asjade maailmaks

eshatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teoloogia valdkonda kuuluv õpetus inimese või inimkonna maise eksistentsi lõpust ning surmajärgsest eksistentsist

2. mitmes usundis õpetus "viimseist asjust" (maailma lõpust, viimsepäevakohtust jne)

esi
[nimisõna, substantiiv]
ees olev töötamisriba või -lõik (nt põllutöödel, kaevanduses)

esi
ajaliselt kõige esimene, kõigele eelnev

esiaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonna kauge minevik, mille kohta ei ole või on väga vähe kirjalikke allikaid

2. kauge minevik

esiajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
ajaloo vanima järguga seotud, esiajalukku kuuluv, sealt pärinev

esiajalugu
[nimisõna, substantiiv]
ajaloo vanim järk inimese kujunemisest kiviajal kuni riikide tekkimiseni rauaajal

esialgne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaliselt kõige varem, algul esinenud või toimunud

2. algul olnud, esinenud

esialgu
[määrsõna, adverb]
1. millegi alguses, siis kui miski on alles peale hakanud

2. kohe algul, esmalt veel

esiema
[nimisõna, substantiiv]
naissoost esivanem või eelkäija

esietendama
[tegusõna, verb]
esimest korda etendama

esietenduma
[tegusõna, verb]
esimest korda etenduma

esietendus
[nimisõna, substantiiv]
lavateose esmakordne avalik etendus teatud lavastuses

esiettekanne
[nimisõna, substantiiv]
mingi kunstiteose esmakordne esitamine vaatajas- või kuulajaskonnale

e-sigaret
[nimisõna, substantiiv]
sigaretti meenutav elektrooniline akutoitel seade, mis kuumutab vedelikku, mille aerosoole kasutaja suu kaudu sisse hingab

esihammas
[nimisõna, substantiiv]
eesmine hammas

esiisa
[nimisõna, substantiiv]
meessoost esivanem

esiisik
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtte, asutuse või organisatsiooni hrl valitav juht

2. inimene, kes juhatab mingi organisatsiooni või ettevõtte tööd

esiiste
[nimisõna, substantiiv]
eesmine iste sõidukis

esijalg
[nimisõna, substantiiv]
eesmine jalg (hrl neljajalgsel loomal)

esijoones
[määrsõna, adverb]
1. (sisuliselt, tähtsuselt) esimese asjana, enne muud, eriliselt (just)

2. toob esile kõige tähtsama: peamiselt, eriti

esijäse
[nimisõna, substantiiv]
eesmine jäse loomal

esik
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonesse või tubadesse viiv väike eesruum

2. korteri välisuksele lähim ruum, kust lähevad uksed tubadesse

3. eesruum

esik
esimesena valminud, ilmavalgust näinud

esikaas
[nimisõna, substantiiv]
raamatu, ajakirja vms eesmine, pealmine kaas või esikülg

esikalbum
[nimisõna, substantiiv]
ansambli, laulja vm esineja esimene salvestatud muusikapalade kogumik

esikfilm
[nimisõna, substantiiv]
režissööri esimene film

esikinnas
[nimisõna, substantiiv]
võistkonna põhiväravavaht (jalgpallis)

esikinnis
[nimisõna, substantiiv]
kinnis rõiva esiosal

esikkogu
[nimisõna, substantiiv]
autori esimene luulekogu

esiklaas
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki eesmise akna klaas

esiklaps
[nimisõna, substantiiv]
(perre) esimesena sündinud laps

esiklavastus
[nimisõna, substantiiv]
lavastaja (või teatri) esimene lavastus

esikloom
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeima arengutasemega imetajate seltsi kuuluv imetaja, sh inimene, inimahvlane ja ahv

esikloomaline
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeima arengutasemega imetajate seltsi kuuluv imetaja, sh inimene, inimahvlane ja ahv

esikohapretendent
[nimisõna, substantiiv]
esikoha, medali vms taotleja

esikoht
[nimisõna, substantiiv]
1. esimene koht milleski

2. juhtiv koht

3. parim tulemus milleski

4. kõige tähtsam koht

esikolmik
[nimisõna, substantiiv]
(võistlussituatsioonis, eriti spordis:) kolm esimest, esimesed kolm

esikomponent
[nimisõna, substantiiv]
sõna esimene osa

esikooper
[nimisõna, substantiiv]
helilooja esimene ooper

esikorrus
[nimisõna, substantiiv]
hoone esimene korrus

esikplaat
[nimisõna, substantiiv]
ansambli, laulja vm esineja esimene salvestatud muusikapalade kogumik

esikpoeg
[nimisõna, substantiiv]
esimesena sündinud poeg

esikromaan
[nimisõna, substantiiv]
kirjaniku esimene romaan

esikuastrik
[nimisõna, substantiiv]
(sisekõrvas:) ovaalaknast algav teokujuliselt keerdunud kanal

esikupeegel
[nimisõna, substantiiv]
esikus olev peegel, ka mööbliesemena

esikuuik
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) kuus esimest, esimesed kuus

esikäpp
[nimisõna, substantiiv]
eesmine käpp loomal

esikülg
[nimisõna, substantiiv]
eesmine külg, pealmine pool

esikümme
[nimisõna, substantiiv]
mingi pingerea kümme esimest, esimesed kümme

esil
[määrsõna, adverb]
tähelepanu keskmes, (teiste seas) nähtaval

esilaadur
[nimisõna, substantiiv]
ratas- või roomiktraktori esiotsa paigaldatav hüdrauliliselt liigutatav laadimismehhanism

esilatern
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduki eesmine latern

2. autol

esildama
[tegusõna, verb]
(Euroopa Liidu asjaajamises:) esildisena esitama

esildis
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalik ettekanne või ettepanek kõrgemale ametiastmele

2. kirjalik ettepanek

esilduma
[tegusõna, verb]
1. (olulisena, erilisena) välja tulema, esile tõusma

2. tuntavaks või märgatavaks saama, esiplaanile tulema

esildus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalik ettekanne või ettepanek kõrgemale ametiastmele

2. kirjalik ettepanek

esile
[määrsõna, adverb]
1. tähelepanu keskmesse, (teiste seas) nähtavale

2. (kuskilt) välja, nähtavaks

esileedi
[nimisõna, substantiiv]
presidendi naissoost abikaasa

esileht
[nimisõna, substantiiv]
ajalehe, veebiväljaande vm esimene leht või lehekülg

esilekerkimine
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta:) mingil alal välja paistma hakkamine, (oma mõjukusega) tuntuks saamine

esilekutsumine
[nimisõna, substantiiv]
millegi põhjustamine, millekski tõuke andmine

esileküündiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. silmapaistev, millegi poolest tähelepanuväärne

2. silmapaistev

esiletoomine
[nimisõna, substantiiv]
mingi asjaolu, omaduse vm rõhutamine, selle (erilisena) välja näitamine

esiletulek
[nimisõna, substantiiv]
mingi asjaolu, nähtuse, inimese vm tuntuks, nähtavaks saamine, mittemärgatud olekust väljumine

esiletungiv
[omadussõna, adjektiiv]
millestki (tugevalt, järsult) ettepoole ulatuv

esiletõst
[nimisõna, substantiiv]
mingi asjaolu, omaduse vm rõhutamine, selle (erilisena) välja näitamine

esiletõstmine
[nimisõna, substantiiv]
mingi asjaolu, omaduse vm rõhutamine, selle (erilisena) välja näitamine

esiletõus
[nimisõna, substantiiv]
mingi asjaolu, nähtuse, inimese vm tuntuks, nähtavaks saamine, mittemärgatud olekust väljumine

esiliiga
[nimisõna, substantiiv]
sportmängude meistrivõistluste süsteemis parimate või kõrgliigale paremuselt järgnevate võistkondade liiga

esilinastama
[tegusõna, verb]
filmi esimest korda publikule näitama

esilinastuma
[tegusõna, verb]
(filmi kohta:) esimest korda publikule näidatuks saama

esilinastus
[nimisõna, substantiiv]
filmi (pidulik) esmakordne näitamine

esimaadleja
[nimisõna, substantiiv]
kõige parem maadleja

esimaletaja
[nimisõna, substantiiv]
kõige parem maletaja

esimees
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtte, asutuse või organisatsiooni hrl valitav juht

2. inimene, kes juhatab mingi organisatsiooni või ettevõtte tööd

esimene
[omadussõna, adjektiiv, arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 1.

2. (kõige) eesmine, eespoolne

3. mingis järjekorras 1. kohal

esimeseks
[määrsõna, adverb]
(asjaolude loetlemisel:) esiteks

esimus
[nimisõna, substantiiv]
1. teistest eespool, tähtsam olek ja sellest tulenev eelisasend või eelisõigus

2. miski esmatähtis

esinaine
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte, asutuse või organisatsiooni hrl valitav naissoost juht

esindaja
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes tegutseb kellegi nimel, valitud või nimetatud vahendaja

2. isik, kes kellegi või millegi nimel tegutseb

esindajatekoda
[nimisõna, substantiiv]
parlamendi alamkoda

esindama
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi nimel, eest või volitusel esinema või tegutsema

2. kellegi nimel või eest midagi tegema

esindamine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi nimel, eest või volitusel esinemine või tegutsemine

esindatus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus esinetakse või tegutsetakse kellegi või millegi nimel, eest või volitusel

esindus
[nimisõna, substantiiv]
1. isikud, kes on nimetatud või valitud kedagi või midagi esindama

2. isikud, kes teevad või räägivad midagi suurema rühma inimeste nimel

esindusdemokraatia
[nimisõna, substantiiv]
demokraatia vorm, mille korral rahvas teostab oma võimu kaudselt, esindajate kaudu

esindusdress
[nimisõna, substantiiv]
mingi klubi või koondise tunnusmärkidega dress, mida kantakse võistlustel

esindusfiguur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ametlikult esindab riiki, asutust, organisatsiooni vms kooslust

esindushoone
[nimisõna, substantiiv]
1. soliidse ja väärika ilmega riiklikult oluline, riiki esindav hoone

2. asutust, ettevõtet vms esindav väljapaistev hoone

esindusisik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ametlikult esindab riiki, asutust, organisatsiooni vms kooslust

esinduskauplus
[nimisõna, substantiiv]
mingit tootmisettevõtet või kaubamärki esindav, selle toodangut müüv kauplus

esinduskogu
[nimisõna, substantiiv]
rahvast, organisatsiooni liikmeskonda vm esindav organ, valitavatest esindajatest koosnev kogu

esinduskoosseis
[nimisõna, substantiiv]
millegi poolest kõige parem, tugevam koosseis

esinduskulud
[nimisõna, substantiiv]
esindamisega seotud kulud

esinduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma välise ilme või esinemisega head muljet loov

2. suursugune, soliidne ja väärikas

esinduslikkus
[nimisõna, substantiiv]
head välist ilmet või muljet loov olek, mida iseloomustab suursugusus, soliidsus ja väärikus

esindusmeeskond
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) paikkonda, klubi vm asutust esindav hrl parim meeskond

esindusnaiskond
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) paikkonda, klubi vm asutust esindav hrl parim naiskond

esindusnorm
[nimisõna, substantiiv]
esindavate liikmete norm

esindusnägu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes esindab avalikkuse silmis mingit ettevõtet, organisatsiooni, üritust vms

esindusorgan
[nimisõna, substantiiv]
organisatsiooni liikmeskonda esindav üksus (nõukogu, esinduskogu vms)

esindusrestoran
[nimisõna, substantiiv]
esinduslik restoran

esindusroog
[nimisõna, substantiiv]
nimeka restorani vm toitlustusettevõtte omalooming

esindustasu
[nimisõna, substantiiv]
palgale lisanduv, esinduskulude katteks mõeldud rahasumma (nt ministril, diplomaadil)

esindusvõistkond
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) paikkonda, klubi vm asutust esindav hrl parim võistkond

esindusväljak
[nimisõna, substantiiv]
linna vm asula hrl tähtsaim, keskne väljak, kus toimuvad esinduslikud üritused

esindusõigus
[nimisõna, substantiiv]
seadusest tulenev või volitusega antud õiguste kogum, mille piires üks isik saab tegutseda teise isiku nimel

esine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi ees olev ala

2. ees asetsev ala v paik

esineja
[nimisõna, substantiiv]
1. laulja, tantsija, näitleja või kõneleja, kes esineb publiku ees

2. keegi, kes mingil üritusel esineb

esinejanimi
[nimisõna, substantiiv]
nimi, mille all laulja vm artist esineb ja tuntud on

esinejaskond
[nimisõna, substantiiv]
esinejad (rühmana, koguna)

esinema
[tegusõna, verb]
1. midagi avalikult ette kandma, publikule esitama (nt laval, konverentsil, televisioonis)

2. midagi avalikult, publikule esitama

esinemine
[nimisõna, substantiiv]
ülesastumine avalikkuse ees, avalik etteaste (nt kõnena, rollisooritusena)

esinemiskava
[nimisõna, substantiiv]
kontserdil, peol vm ettekantavad palad

esinemiskindlus
[nimisõna, substantiiv]
julgus esineda

esinemiskoht
[nimisõna, substantiiv]
etenduse või kontserdi andmise koht

esinemislaad
[nimisõna, substantiiv]
esinemise viis, see, kuidas näideldakse, peetakse kõnet, musitseeritakse vms

esinemismaneer
[nimisõna, substantiiv]
esinemise viis, see, kuidas näideldakse, peetakse kõnet, musitseeritakse vms

esinemisnärv
[nimisõna, substantiiv]
(esinemiseks vajaliku psüühilise tasakaalu, kindla meele kohta)

esinemisoskus
[nimisõna, substantiiv]
avaliku esinemise oskus (nt laval, kõnepuldis, tööintervjuul)

esinemispalavik
[nimisõna, substantiiv]
närvipinge või erutus, mida põhjustab kellegi ees avalik esinemine

esinemispraktika
[nimisõna, substantiiv]
avalik esinemine (nt lauljatel, muusikutel, näitlejatel), sellest saadud kogemused ja oskused

esinemisärevus
[nimisõna, substantiiv]
närvipinge või erutus, mida põhjustab kellegi ees avalik esinemine

esinemus
[nimisõna, substantiiv]
mingi nähtuse olemas olemine

esinumber
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis järjestuses esimesel kohal olev isik (nt valimisnimekirjas, sportlaste edetabelis)

2. mingis järjestuses esimesel kohal olev isik (nt valimisnimekirjas, sportlaste hindamistabelites)

esiosa
[nimisõna, substantiiv]
millegi eesmine või esimene osa

esiots
[nimisõna, substantiiv]
ees- või algusepoolne osa

esiotsa
[määrsõna, adverb]
1. algul, esialgu

2. algul, esmalt, enne

esipaar
[nimisõna, substantiiv]
tähtsuselt, tugevuselt vm poolest teistest eespool, esil olevad inimesed

esipidur
[nimisõna, substantiiv]
esiratta pidur

esiplaan
[nimisõna, substantiiv]
eesmine ala (nt maalil, fotol, filmikaadril)

esiplaanil
[määrsõna, adverb]
kõige tähtsamal, valitseval, juhtival kohal või positsioonil

esiplaanile
[määrsõna, adverb]
kõige tähtsamale, valitsevale, juhtivale kohale või positsioonile

esipool
[nimisõna, substantiiv]
millegi eesmine pool

esipuhku
[määrsõna, adverb]
1. millegi alguses, siis kui miski on alles peale hakanud

2. kohe algul, esmalt veel

esipõll
[nimisõna, substantiiv]
mootorit vm seadet eespoolt kaitsev või varjav kate

esiratas
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki eesmine, eespool olev ratas

esireket
[nimisõna, substantiiv]
edetabelis esimesel kohal olev tennisist, lauatennisist või sulgpallimängija

esirida
[nimisõna, substantiiv]
(millegi poolest parim olemise kohta)

esirinda
[määrsõna, adverb]
juhtpositsiooni, millegi etteotsa

esirinnas
[määrsõna, adverb]
juhtpositsioonis, millegi eesotsas

esirinnast
[määrsõna, adverb]
juhtpositsioonist, millegi eesotsast ära

esiroe
[nimisõna, substantiiv]
1. vastsündinu esimene roe, loote soole (limane, rohekas) sisaldis

2. vastsündinu esimene väljaheide

esisada
[nimisõna, substantiiv]
mingi pingerea sada esimest, esimesed sada

esisein
[nimisõna, substantiiv]
eesmine, eespoolne sein

esiserv
[nimisõna, substantiiv]
eesmine serv

esisild
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduki sõlm, millele toetub kere esiosa ja mille külge on kinnitatud esirattad

esisillavedu
[nimisõna, substantiiv]
(mootorsõidukil:) veovõime, mis toetub kere esiosale ja esimestele ratastele

esisilp
[nimisõna, substantiiv]
(sõna) esimene silp

esisuurtäht
[nimisõna, substantiiv]
suur algustäht (sõna vm tekstiosa algul)

esisõitja
[nimisõna, substantiiv]
meeskonna, spordiklubi tugevaim sportlikul sõiduvahendil võistleja (nt autosportlane, suusataja, jalgrattur)

esisõrm
[nimisõna, substantiiv]
pöidlale järgnev sõrm

esisündinu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on esimesena sündinud

esisünniõigus
[nimisõna, substantiiv]
esimesena sündinu eesõigus pärimisel

esitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi muusikapala vm kunstiteose ettekandja

2. esineja

esitajaaktsia
[nimisõna, substantiiv]
nimeta aktsia, millega seotud õigused kuuluvad väärtpaberi esitajale

esitajaväärtpaber
[nimisõna, substantiiv]
väärtpaber, millega seotud õigused kuuluvad väärtpaberi esitajale

esitama
[tegusõna, verb]
1. arvamust, seisukohta avaldama, väljendama, ette või esile tooma

2. sõnadega midagi väljendama

esitamine
[nimisõna, substantiiv]
sõnadega millegi väljendamine

esitamisküps
[omadussõna, adjektiiv]
esitamiseks valmis, esinemiseks ette valmistatud

esitantsija
[nimisõna, substantiiv]
1. peaosi tantsiv solist balletis

2. esimene tantsija, solist rahvatantsudes

esitatu
[nimisõna, substantiiv]
mingi kunstiteos, mis on laval vm ette kantud

esiteks
[määrsõna, adverb]
1. (asjaolude loetlemisel:) esimesena, kõige enne

2. esimese asjana, esmalt

esitelema
[tegusõna, verb]
esitlema

esitelu
[nimisõna, substantiiv]
esitlemine, esitlus

esiti
[määrsõna, adverb]
1. algul, esialgu

2. algul, esmalt, enne

esitiib
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki eesmine poritiib

esitine
[omadussõna, adjektiiv]
esialgne, algul toimuv või toimunud

esitis
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalik ettekanne või ettepanek kõrgemale ametiastmele

2. kirjalik ettepanek

esitlema
[tegusõna, verb]
1. toodet, teost vm avalikult tutvustama

2. tutvustama, (esimest korda) näitama

esitlus
[nimisõna, substantiiv]
uue toote või teose pidulik tutvustamine, hrl eraldi üritusena

esitlusfestival
[nimisõna, substantiiv]
kindlale sihtrühmale mõeldud festival, mille eesmärk on müüa programmi kuuluvaid teoseid ning suurendada teoste ja artistide tuntust

esitluskontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, kus esitletakse värskelt ilmunud heliplaadi lugusid

esitosin
[nimisõna, substantiiv]
(mingis järjestuses:) esimesed kaksteist

esitrükk
[nimisõna, substantiiv]
mingi teose esimene trükk

esitrükkal
[nimisõna, substantiiv]
keskajal hrl trükikoja omanik, trükkalite esindaja

esitsi
[postpositsioon, tagasõna]
millegi eest läbi

esituli
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduki eesosas põlev tuli

2. selle allikas (latern, lamp vms)

3. autol

esituma
[tegusõna, verb]
1. esile tulema, ilmnema

2. esitamisele tulema

esitus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kunstiteose esitamine vaatajas- või kuulajaskonnale

2. millegi, näiteks laulu, tantsu või näidendi esitamine

esituslaad
[nimisõna, substantiiv]
see, kuidas midagi esitatakse, nt heli, lava- vm teose esituse iseloomulikud jooned

esitusloend
[nimisõna, substantiiv]
esitamiseks valitud video- või helifailid (muusikapalad), nende loend

esitusviis
[nimisõna, substantiiv]
see, kuidas midagi esitatakse, esituse võte, meetod või laad

esitäht
[nimisõna, substantiiv]
sõna, lühendi vm tähejärjendi esimene täht

esitääv
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva külgi laeva esiotsas siduv pikendus

2. laeva külgi vööris siduv tarind

esitükk
[nimisõna, substantiiv]
detail rõivaste vms esiosaks

esiuks
[nimisõna, substantiiv]
uks nt hoone eesküljel või sõiduvahendi eesotsas

esivanem
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi isa- või emapoolne eellane (vanaisa, vanavanaema vm)

2. inimese (või looma) kaugem eellane

esivedu
[nimisõna, substantiiv]
(mootorsõidukil:) veovõime, mis toetub kere esiosale ja esimestele ratastele

esiviiskümmend
[nimisõna, substantiiv]
mingi pingerea viiskümmend esimest, esimesed viiskümmend

esivõistlused
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordi)võistlused parima selgitamiseks mingil alal, võistlused meistritiitlile

2. võistlused meistritiitlile

eskaader
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjalaevade koondis, mõnedes riikides ka lennuväekoondis

2. suurem sõjalaevade v -lennukite koondis

3. kaugsõidus olev laevakoondis

eskadrill
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmest salgast koosnev peamine lennuväeallüksus

2. lennuväe allüksus

3. tsiviilõhulaevastiku allüksus

eskadron
[nimisõna, substantiiv]
luure- ja tankiüksus (Suurbritannias, Prantsusmaal, Taanis ja USA-s)

eskalaator
[nimisõna, substantiiv]
1. iseliikuv trepp inimeste üles või alla transportimiseks

2. iseliikuv trepp

eskalatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (kriisiolukorra, sõjalise konflikti kohta:) järk-järguline laienemine või süvenemine

2. järkjärguline laiendamine

eskaleerima
[tegusõna, verb]
kriisiolukorda, (sõjalist) konflikti laiendama või süvendama

eskaleeruma
[tegusõna, verb]
(kriisiolukorra, sõjalise konflikti kohta:) järk-järgult laienema või süvenema

eskaleerumine
[nimisõna, substantiiv]
1. (kriisiolukorra, sõjalise konflikti kohta:) järk-järguline laienemine või süvenemine

2. järkjärguline laiendamine

eskalopp
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke praetud või hautatud lihaviil

2. praetud lihalõigud

eskapism
[nimisõna, substantiiv]
kriisi või muu seisundi korral tekkiv kaitsereaktsioon, põgenemine elu tõelisuse eest kujutlusmaailma

eskarp
[nimisõna, substantiiv]
vallikraavi sisenõlv või sisemüür

eskatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teoloogia valdkonda kuuluv õpetus inimese või inimkonna maise eksistentsi lõpust ning surmajärgsest eksistentsist

2. mitmes usundis õpetus "viimseist asjust" (maailma lõpust, viimsepäevakohtust jne)

eskiis
[nimisõna, substantiiv]
1. vaba käega tehtud joonistus

2. pildi, projekti vm kavand

eskiisprojekt
[nimisõna, substantiiv]
dokumentide kogum, mis annab plaanitavast ehitisest üldmulje (sisaldab hrl hoone lühikirjelduse ja 3–5 joonist)

eskimo
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika põhjarannikul, Arktika saarestikus ja Gröönimaal elava põlise rahvarühma liige, nt inuit või jupik

eskimojäätis
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne šokolaadiglasuuriga pulgajäätis

eskimopööre
[nimisõna, substantiiv]
enesepääste võte ümber läinud paadi veepinnale tagasi pööramiseks

eskolaar
[nimisõna, substantiiv]
India, Vaikse ja Atlandi ookeani süvaveekala, kelle rasvarikka liha söömine võib põhjustada seedehäireid, kaubanduses nimetatud ka võikalaks

eskort
[nimisõna, substantiiv]
1. (relvastatud) saate- või kaitsesalk

2. relvastatud saate- v kaitsesalk

eskortima
[tegusõna, verb]
kaitse- või saatesalgaga koos kedagi saatma

eskorttüdruk
[nimisõna, substantiiv]
saatjannaks palgatud tüdruk (teenus sisaldab tihtilugu, ent mitte tingimata seksi)

eskulaap
[nimisõna, substantiiv]
(sageli naljatamisi:) arst

eskuudo
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaania ja Portugali endisaegne kuldmünt ning Portugali rahaühik enne euro kasutuselevõttu

2. Portugali rahaühik

3. Hispaania ja Portugali vanemaaegne kuldmünt

esma
1. tähtsuselt kõige esimene, peamine või põhiline, tähtsuse (ja ajalises) järjekorras esimene

2. kõige tähtsam, peamine

esmaabi
[nimisõna, substantiiv]
1. haavatule, vigastatule või äkki haigestunule (enne arsti saabumist) antav esialgne abi

2. esimene abi kellelegi, kes on haavatud, vigastatud või järsku haigeks jäänud

esmaabikapp
[nimisõna, substantiiv]
kapike esmaabivahendite hoidmiseks

esmaabikursus
[nimisõna, substantiiv]
kursus, kus õpetatakse, kuidas aidata kannatanut kuni professionaalse meditsiiniabi saabumiseni

esmaabipakk
[nimisõna, substantiiv]
1. komplekt ravimeid ja esmaabivahendeid

2. kogum ravimeid

esmaabipunkt
[nimisõna, substantiiv]
esmaabi andmise koht (nt mingil üritusel)

esmaabivahend
[nimisõna, substantiiv]
esmaabiks vajalik vahend (nt plaaster, side)

esmaabivõte
[nimisõna, substantiiv]
esmaabi andmisel rakendatav võte

esmaasukas
[nimisõna, substantiiv]
esimene asukas

esmaavastaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes leiab midagi seni tundmatut, mis on (ammu) olemas olnud, aga millest pole varem teatud

esmaavastus
[nimisõna, substantiiv]
esimesena tehtud, esmakordne avastus

esmaesitus
[nimisõna, substantiiv]
mingi kunstiteose esmakordne esitamine vaatajas- või kuulajaskonnale

esmaettekanne
[nimisõna, substantiiv]
mingi kunstiteose esmakordne esitamine vaatajas- või kuulajaskonnale

esmajoones
[määrsõna, adverb]
1. (sisuliselt, tähtsuselt) esimese asjana, enne muud, eriliselt (just)

2. toob esile kõige tähtsama: peamiselt, eriti

esmajuht
[nimisõna, substantiiv]
nähtuse esimene esinemiskord

esmajärguline
[omadussõna, adjektiiv]
esimese järgu väärtuse või tähtsusega, omadustelt või tasemelt kõige parem

esmajärjekorras
[määrsõna, adverb]
esimesena, enne muud või muid

esmaklassiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. eriti hea, väga hea

2. eriti v väga hea

esmakordne
[omadussõna, adjektiiv]
esimest korda esinev või ilmnev

esmakordselt
[määrsõna, adverb]
algselt, esimesena

esmakursuslane
[nimisõna, substantiiv]
esimese aasta üliõpilane, ka esimese aasta kutsekooliõpilane

esmalavastus
[nimisõna, substantiiv]
1. esmakordne lavastamine

2. draama- vm teos esimest korda lavastatuna (üldse või mingis teatris, riigis)

esmalt
[määrsõna, adverb]
1. alguses, esimese asjana

2. kõige esimese tegevuse või asjana, alguses

esmamainima
[tegusõna, verb]
asulat, ehitist vm kirjalikes allikates esmakordselt mainima

esmamainimine
[nimisõna, substantiiv]
asula, ehitise vm esmakordne mainimine kirjalikes allikates

esmamaining
[nimisõna, substantiiv]
asula, ehitise vm esmakordne mainimine kirjalikes allikates

esmamulje
[nimisõna, substantiiv]
esimese kokkupuute põhjal tekkiv mulje

esmane
[omadussõna, adjektiiv]
1. tähtsuselt kõige esimene, peamine või põhiline, tähtsuse (ja ajalises) järjekorras esimene

2. kõige tähtsam, peamine

esmapilgul
esiotsa, alguses

esmapilk
[nimisõna, substantiiv]
esimene pilk

esmapoegija
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes poegib esimest korda

esmas
1. ajaliselt kõige varem, algul esinenud või toimunud

2. algul olnud, esinenud

esmasdokument
[nimisõna, substantiiv]
ajaliselt esimene

esmashagi
[nimisõna, substantiiv]
isiku esmane pöördumine tsiviilkohtu poole menetluse alustamiseks, esmane kahju hüvitamise nõue

esmaskivi
[nimisõna, substantiiv]
(metallurgias:) mass, mis saadakse nikli- või vasekontsentraatide sulatamisel ning mida kasutatakse kivi edasiseks töötlemiseks metalliks

esmaskivim
[nimisõna, substantiiv]
(metallurgias:) mass, mis saadakse nikli- või vasekontsentraatide sulatamisel ning mida kasutatakse kivi edasiseks töötlemiseks metalliks

esmasleid
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil alal esimest korda märgatud lind, putukas, taim vms

2. selle esmakordne märkamine

esmaslevitamine
[nimisõna, substantiiv]
väärtpaberite märkimine ja müümine esmasinvestoritele

esmaspingne
[omadussõna, adjektiiv]
(meditsiinis, veterinaarias:) ilma suurema armita paranev või paranenud (nt haav)

esmaspoegija
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes poegib esimest korda

esmaspäev
[nimisõna, substantiiv]
1. nädala 1. päev, pühapäevale järgnev ja teisipäevale eelnev päev

2. nädala 1. päev

esmaspäevane
[omadussõna, adjektiiv]
esmaspäeval toimuv, ilmuv

esmaspäeviti
[määrsõna, adverb]
esmaspäevadel, igal esmaspäeval

esmassünnitaja
[nimisõna, substantiiv]
esimest korda sünnitav naine

esmassünnitus
[nimisõna, substantiiv]
esmakordne sünnitus

esmasturg
[nimisõna, substantiiv]
finantsturg, kus äsja emiteeritud väärtpabereid müüakse kindlaksmääratud intressimäära ja hinnaga ning laekuv summa läheb otse emitendile

esmasündinu
[nimisõna, substantiiv]
esimesena (perre) sündinu

esmasünnitaja
[nimisõna, substantiiv]
esimest korda sünnitav naine

esmasünnitus
[nimisõna, substantiiv]
esmakordne sünnitus

esmasünniõigus
[nimisõna, substantiiv]
esimesena sündinu eesõigus (trooni)pärimisel

esmatarbed
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi jaoks igapäevaselt vajalikud esemed

esmatarbekaup
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelus hädatarvilik kaup (nt toit, ravimid, rõivad)

esmatarbepood
[nimisõna, substantiiv]
väike toidu- ja esmatarbekaupade pood, kus müüakse ka sooja kiirtoitu ja kuumi jooke

esmatarve
[nimisõna, substantiiv]
tähtsaim, suurim vajadus

esmatasand
[nimisõna, substantiiv]
esimene järk, alumine aste süsteemis

esmatrükk
[nimisõna, substantiiv]
mingi teose esimene trükk

esmatähtis
[omadussõna, adjektiiv]
esmajärgulise tähtsusega, kõige tähtsam

esmavajadus
[nimisõna, substantiiv]
inimese vajadus, mille rahuldamine vajalik tema ellujäämiseks või rahuloluks, nt elatis, toit, haridus, tervishoid

esmavajalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. igal juhul, hädasti vaja minev, ilmtingimata vajalik

2. selline, mida on väga vaja

esmavalik
[nimisõna, substantiiv]
esmane valik, see, mida valikuvõimaluste korral esmajärjekorras soovitatakse või välja valitakse

esmavälteline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna, silbi kohta:) esimeses vältes olev

esmaümbrik
[nimisõna, substantiiv]
ümbrik, mille margid on kustutatud nende väljaandmise päeva templiga

esmik
[nimisõna, substantiiv]
1. esmasündinu, -loodu, -valminu

2. esiklaps

3. esikteos, esiktoode, esikobjekt

esoteerika
[nimisõna, substantiiv]
hrl religioosseid, müstilisi või maagilisi salateadmisi hõlmav tegevus, mis on ligipääsetav ainult pühendatute kitsale ringile

esoteeriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hrl religioossete, müstiliste või maagiliste salateadmistega seotud

2. ainult asjasse pühendatuile, valituile määratud, varjatud või salajane

3. ainult asjasse pühendatuile määratud

espaada
[nimisõna, substantiiv]
matadoor

espadrill
[nimisõna, substantiiv]
õlgedest või nöörist tallaga ja riidest pealsega king

espadron
[nimisõna, substantiiv]
(vehklemisspordis:) pideme lähedal kolmekandilise, tipuosas neljakandilise teraga torke- ja löögirelv

espadronist
[nimisõna, substantiiv]
(vehklemisspordis:)vehkleja, kelle relvaks on espadron

espanjool
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja hispaania keelel põhinev heebrea sugemetega romaani keel, mida algul kõnelesid Pürenee poolsaare juudid ning mis hiljem levis Põhja-Aafrikasse, Balkanile ja Lähis-Itta

2. heebrea sugemetega romaani keel

esparsett
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl punakate õitega põuakindel sööda- ja meetaim

2. rohttaim

esparto
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maades kasvav heintaim, mille kiudu kasutatakse nt nööride ja punutiste valmistamiseks

esperantist
[nimisõna, substantiiv]
esperanto harrastaja

esperanto
[nimisõna, substantiiv]
levinuim rahvusvaheline tehiskeel

esperantokeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. esperanto keeles kõneldud või kirjutatud

2. esperanto keelt kasutav

esplanaad
[nimisõna, substantiiv]
1. lai tänav, mille keskel on puiestee

2. avar väljak suure hoone ees

3. lai tänav puiesteega

e-sport
[nimisõna, substantiiv]
arvutimängudes üksteise vastu võistlemine (nii üksikiskiku kui meeskonnana)

e-sportlane
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes tegeleb arvutimängudes võistlemisega ehk e-spordiga

espressivo
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) ilmekalt, väljendusrikkalt

espresso
[nimisõna, substantiiv]
masinas aururõhuga keedetud kange itaaliapärane kohv

espressokann
[nimisõna, substantiiv]
(mokakannu kohta, millega valmistatakse espressolaadset kohvi)

esprii
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimukas jutt, teravmeelne ütlemine

2. teravmeelne vaim

ess
[nimisõna, substantiiv]
(pehmemalt väljendudes:) sitt või sõnnik

ess
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellena?, millena? (nt vennana, majana)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellena?/millena? (nt vennana, õpikuna)

essa
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 1.

2. (kõige) eesmine, eespoolne

3. mingis järjekorras 1. kohal

essee
[nimisõna, substantiiv]
1. lühem subjektiivses laadis kunstipärane teadusliku, ühiskondliku või kirjanduskriitilise sisuga kirjutis

2. lühem kunstipärane kirjutis

esseekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
esseed kogumina või kirjandusvaldkonnana

esseen
[nimisõna, substantiiv]
radikaalselt askeetlik juudi lahkusuline Palestiinas 2. sajandil eKr – 1. sajandil pKr

esseer
[nimisõna, substantiiv]
Venemaal 20. sajandi alguses narodnikute ühinemisel tekkinud partei liige, kes pooldas talurahvarevolutsiooni ja terrorismi

esseist
[nimisõna, substantiiv]
esseede kirjutaja

esseistika
[nimisõna, substantiiv]
esseed kogumina või kirjandusvaldkonnana

esseistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. esseele omane

2. essee laadis kirjutatud

essents
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi olemus, tuum

2. olemus, tuum

essentsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
oluline, peamine

essentsialism
[nimisõna, substantiiv]
filosoofiline mõtteviis, mille järgi asjadel, olenditel ja nähtustel on varjatud tuum, teatav tegelik põhiolemus

esseslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Natsi-Saksamaa organisatsioonis SS või selle vägedes teeninud isik

2. fašistliku Saksamaa Kaitsemalevasse kuulunud isik

essiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellena?, millena? (nt vennana, majana)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellena?/millena? (nt vennana, õpikuna)

essusti
[määrsõna, adverb]
halvasti

establishment
[nimisõna, substantiiv]
ülemkiht, ladvik

estakaad
[nimisõna, substantiiv]
1. sillataoline ehitis tee, torustiku vms takistusest üleviimiseks

2. ehitis kauba laadimiseks

3. sillataoline ehitis

estamp
[nimisõna, substantiiv]
trükiplaadi abil valmistatud graafikateos

estampgraafika
[nimisõna, substantiiv]
graafikatehnika, mille puhul kujutis lõigatakse või uuristatakse esmalt trükiplaadile (nt puusse, linooli, metalli) ja trükitakse sellelt hiljem paberile

esteeditsema
[tegusõna, verb]
1. peenutsema, esteedina esinema, esteeti mängima

2. esteedina esinema, esteeti mängima

esteet
[nimisõna, substantiiv]
1. ilu ning kunsti kui ülimate väärtuste hindaja ja taotleja

2. estetismi kalduv isik

3. ilu ja peenuse hindaja ning taotleja

esteetik
[nimisõna, substantiiv]
esteetika eriteadlane

esteetika
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline teadus kunstist, selle suhetest tegelikkusega ning ilu olemusest ja avaldumisest tegelikkuses ja kunstis

2. teadus ilust ja kunstist

esteetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilu, maitsekuse, kunstipära olemuse või avaldumisega seotud

2. ilu, maitsekuse, kunstipäraga seotud

ester
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi ja happe reageerimisel tekkiv orgaaniline ühend

estetiseerima
[tegusõna, verb]
esteetiliseks tegema, esteetilisena näitama

estetism
[nimisõna, substantiiv]
1. elu- ja kunstikäsitus, mis hindab kõiges ainult selle esteetilist väärtust

2. esteedile omane elukäsitus, vormikultus

3. iluväärtusi ainutähtsaks pidav elu- ja kunstikäsitus

estinglish
[nimisõna, substantiiv]
eesti keel, millesse on segatud inglise keele sõnavara ja grammatikat, eesti-inglise segakeel

estitsism
[nimisõna, substantiiv]
eesti keelele omane sõna, väljend või lausekonstruktsioon mõnes muus keeles

estofiil
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti keelt ja kultuuri harrastav muust rahvusest isik, eestisõbralik muulane

2. eestisõbralik muulane

estofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eestisõbralik

2. estofiilile omane

estofiilsus
[nimisõna, substantiiv]
eestisõbralikkus

estonglish
[nimisõna, substantiiv]
eesti keel, millesse on segatud inglise keele sõnavara ja grammatikat, eesti-inglise segakeel

estonism
[nimisõna, substantiiv]
eesti keelele omane sõna, väljend või lausekonstruktsioon mõnes muus keeles

estoonlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Estonia teatri töötaja (sagedamini artisti kohta)

2. Estonia teatri artist

estraad
[nimisõna, substantiiv]
1. lava, kõrgendatud põrandapind esinemiseks ja etendusteks

2. esinemislava

estraadiansambel
[nimisõna, substantiiv]
estraadimuusikat esitav ansambel

estraadiartist
[nimisõna, substantiiv]
estraadietendustel esineja

estraadietendus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt meelelahutuslikest muusika-, tantsu-, sõnakunstipaladest koosnev etendus

estraadikontsert
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt meelelahutuslikest muusikapaladest koosnev kontsert

estraadikunst
[nimisõna, substantiiv]
1. lavakunsti liik, mis hõlmab laval esitatavad peamiselt meelelahutuslikud muusika-, tantsu-, tsirkuse- ja sõnakunstipalad

2. lavakunsti liik

estraadikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
estraadietendustel esineja

estraadilaul
[nimisõna, substantiiv]
tantsuviisil põhinev meelelahutuslik laul

estraadilaulja
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt meelelahutusartistina tegutsev laulja

estraadimuusika
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik muusika, moodsail tantsuviisidel põhinevad laulud ja instrumentaalpalad

estraadinäitleja
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslike lugude, muusika- või tantsupaladega esinev näitleja

estraadiorkester
[nimisõna, substantiiv]
estraadimuusikat esitav orkester

estraadlik
[omadussõna, adjektiiv]
estraadile kohandatud või omane, estraadipärane või estraadi meenutav

estragon
[nimisõna, substantiiv]
1. aniisi lõhnaga vürtsitaim, mille lehed on magusalt mõrkja, kergelt piprase maitsega

2. maitsetaim

estragonpuju
[nimisõna, substantiiv]
1. aniisi lõhnaga vürtsitaim, mille lehed on magusalt mõrkja, kergelt piprase maitsega

2. maitsetaim

estronaut
[nimisõna, substantiiv]
Eesti astronaut (nt ulmekirjanduses)

estuaar
[nimisõna, substantiiv]
lehtrikujuline jõesuue, mis on hrl tekkinud jõeoru merelähedase osa ammuse üleujutamise tagajärjel

ešelon
[nimisõna, substantiiv]
1. lahingukorra koostisosa

2. riigi relvajõudude osa, mis on määratud strateegiliste ülesannete lahendamiseks

ešogett
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse kaitseehitise nurgal või müüriserval paiknev väike konsoolile toetuv torn

et
[sidesõna, konjunktsioon]
1. alustab lauseosa, mis täpsustab, kirjeldab midagi või toob esile mingi tegevuse eesmärgi, tagajärje või otstarbe

2. alustab lauses osa, mis täpsustab, kirjeldab midagi või toob esile mingi tegevuse eesmärgi, tagajärje või otstarbe

et
eesti keele tähis ISO standardis

etaan
[nimisõna, substantiiv]
1. naftas ja maagaasis sisalduv hästi põlev alkaanide hulka kuuluv värvitu gaas

2. gaas

etaanamiid
[nimisõna, substantiiv]
äädikhappe amiid

etaandihape
[nimisõna, substantiiv]
vees hästi lahustuv tahke kristalne aine, mida leidub paljudes taimedes (nt rabarberis, jänesekapsas)

etaanhape
[nimisõna, substantiiv]
terava lõhnaga värvuseta söövitav aine

etableeruma
[tegusõna, verb]
head, kindlat positsiooni saavutama, end sisse seadma ja end (liiga) mugavalt tundma

etalon
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsikalise suuruse (nt pikkuse, massi) põhi- või kontrollmõõt, mille järgi valmistatakse teised, tegelikult tarvitatavad mõõdud

2. standard-, kontrollmõõt

etalonlamp
[nimisõna, substantiiv]
valgusmõõtevahendite taatlemiseks kasutatav lamp

etalonturve
[nimisõna, substantiiv]
turvameetmestik, mille rakendamine on vajalik andmete turvalisuse saavutamiseks ja säilitamiseks

etanaal
[nimisõna, substantiiv]
1. terava lõhnaga, kergsüttiv, toatemperatuuril keev vedelik

2. terava lõhnaga vedelik

etanaat
[nimisõna, substantiiv]
etaanhappe sool

etanool
[nimisõna, substantiiv]
tugeva toimega sõltuvust tekitav värvusetu aine, piirituse nimetus keemilise ühendina

etapiaeg
[nimisõna, substantiiv]
etapi läbimiseks kulunud aeg

etapikaupa
[määrsõna, adverb]
üks etapp korraga, etappidena

etapiline
[omadussõna, adjektiiv]
etappidena toimuv

etapiti
[määrsõna, adverb]
osade, vaheastete kaupa, etappide kaupa

etapiviisi
[määrsõna, adverb]
osade, vaheastete kaupa, etappide kaupa

etapiviisiline
[nimisõna, substantiiv]
etapi kaupa aset leidev

etapivõit
[nimisõna, substantiiv]
ühe etapi võit nt velotuuril, rallil

etapp
[nimisõna, substantiiv]
1. vaheaste või järk teatava protsessi, sündmuse arengus

2. suhteliselt iseseisev, piiritletud osa sarjast, kursusest, tsüklist vm

3. teatud periood mingis protsessis või tegevuses

etažeer
[nimisõna, substantiiv]
1. väike riiul raamatute või iluasjade jaoks

2. jalgadel riiul

etatism
[nimisõna, substantiiv]
poliitiline õpetus, mis käsitab riiki omaette väärtusena ja ülima eesmärgina, millele kodanikud peavad allutama oma taotlused ja heaolu

etc.
[sidesõna, konjunktsioon]
(osutab loendi jätkumisele samal viisil:) ja muud, ja teised (sarnased)

eteen
[nimisõna, substantiiv]
1. värvusetu põlev gaas, küllastumatu süsivesinik

2. küllastumata süsivesinik

e-teenindus
[nimisõna, substantiiv]
internetipõhine iseteenindus, võimalus internetikeskkonnas teenuseid tellida, neid tühistada vms toiminguid teha

e-teenus
[nimisõna, substantiiv]
teenus, mida saab kasutada IT-vahenditega, elektrooniline teenus

etem
[omadussõna, adjektiiv]
1. omaduste, võimete, seisundi vm poolest millestki või kellestki rohkem väärt olev

2. omaduste, kvaliteedi poolest suuremal määral hea

etemini
[määrsõna, adverb]
suuremal määral hästi

etendama
[tegusõna, verb]
sõna- või muusikalavastust või selle osa kuulajatele, vaatajatele esitama, publikule ette kandma

etenduma
[tegusõna, verb]
(lavateose kohta:) esitusel, esitatav olema

etendus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna- või muusikalavastuse, tsirkusenumbrite vms esitus vaatajaskonnale

2. üritus, kus publikule esitatakse näiteks näidendit, ooperit või balletti

etendusasutus
[nimisõna, substantiiv]
etendusi, kontserte vms korraldav asutus (nt teater)

etenduskunst
[nimisõna, substantiiv]
1. teatrit, tantsu, muusikat, happening'i vms ühendav kunstivaldkond

2. teatrit, tantsu, muusikat, happening'i vms ühendav kunstivaldkond

etenüül
[nimisõna, substantiiv]
molekuli osa, mis koosneb süsiniku ja vesiniku aatomitest ning sisaldab kaksiksidet

eterniit
[nimisõna, substantiiv]
tule- ja veekindel ehitusmaterjal

eterniitplaat
[nimisõna, substantiiv]
eterniidist katuseplaat

e-tervis
[nimisõna, substantiiv]
info- ja kommunikatsioonitehnoloogial põhinevad vahendid haiguste ennetamiseks, diagnoosimiseks, raviks ja seireks ning tervise säilitamiseks ja elulaadi kujundamiseks (nt digiretsept, digiregistratuur, patsiendiportaalid)

etik
[nimisõna, substantiiv]
väike trepiastmetega kiviterrass keskaja linnaelamu peaukse ees

etiketikohane
[omadussõna, adjektiiv]
käitumisreeglitele vastav

etikett
[nimisõna, substantiiv]
1. andmetega märgis, nimesedel või lipik tootel, eksponaadil vm esemel

2. märgis, nimesedel tootel

etikettima
[tegusõna, verb]
1. sildiga varustama, etiketti külge panema

2. etiketti külge panema

etikettimismasin
[nimisõna, substantiiv]
tootele etikettide, siltide pealekleepimise seade

etikukivi
[nimisõna, substantiiv]
kahel pool etiku treppi paiknenud kõrge raidkivi vapi, peremärgi vm kujutisega

etioloogia
[nimisõna, substantiiv]
ülevaade asjaoludest, mis võivad olla teatud haiguse põhjuseks

etiooplane
[nimisõna, substantiiv]
1. Etioopia kodanik või elanik

2. Etioopia päritolu inimene

etiooplanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost etiooplane

etleja
[nimisõna, substantiiv]
1. luule või proosa ilmekalt ja kunstipäraselt esitaja, deklamatsiooniga esineja

2. sõnakunstnik

etlema
[tegusõna, verb]
luulet või proosat suuliselt ilmekalt esitama

etlus
[nimisõna, substantiiv]
ilmekas lugemine, etlemine

etlusvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
üritus, kus valitakse parim luule või proosa suuline ettekandja

etniline
[omadussõna, adjektiiv]
kultuuri, kuuluvustunde ja hrl keele põhjal teatava inimrühma hulka kuuluv, sellise rühmaga seotud

etno
[nimisõna, substantiiv]
(eeskätt etnomuusika, etnostiili vms kohta)

etno
rahvakultuurist märke sisaldav

etnoastronoomia
[nimisõna, substantiiv]
uurimisvaldkond, mis käsitleb maailma, taeva ja taevakehade seoste kajastumist rahvausundis ja rahvaluules, samuti rahvapäraseid tähenimetusi

etnofuturism
[nimisõna, substantiiv]
tulevikule orienteeritud suundumus kultuuris, mis taotleb rahvapärimuse ja moodsa kultuuri ühendamist

etnogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimude ja rahvaste kujunemine

2. rahva tekkimine ja kujunemine

etnograaf
[nimisõna, substantiiv]
etnograafia eriteadlane

etnograafia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib ja kirjeldab ühe rahva kultuuri, hrl kombeid ja esemeid

etnograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
etnograafiasse, rahvateadusesse kuuluv

etnohõnguline
[omadussõna, adjektiiv]
rahvakultuurile viitav

etnolingvistika
[nimisõna, substantiiv]
antropoloogiline lingvistika

etnoloog
[nimisõna, substantiiv]
maailma rahvaid, nende elulaadi, identiteeti ja kultuurilisi iseärasusi uuriv eriteadlane

etnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib maailma rahvaid, nende elulaadi, identiteeti ja kultuurilisi iseärasusi

etnoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
etnoloogiasse, rahvateadusesse puutuv

etnomusikoloog
[nimisõna, substantiiv]
muusikateadlane, kes uurib muusikat seoses antropoloogiaga

etnomusikoloogia
[nimisõna, substantiiv]
muusikateaduse haru, mis uurib pärimusmuusikat seoses antropoloogiaga

etnomuusika
[nimisõna, substantiiv]
rahva- ehk pärimusmuusika ja sellest võrsunud muusikastiilid

etnonüüm
[nimisõna, substantiiv]
mingis piirkonnas elava vm ühistunnustega piiritletud inimrühma nimetus

etnopopp
[nimisõna, substantiiv]
rahvamuusikast lähtuv levimuusika

etnos
[nimisõna, substantiiv]
ajalooliselt kujunenud püsiv inimrühmitis, hõim, rahvas või rahvus

etnostiil
[nimisõna, substantiiv]
rahvakultuuri elemente kasutav väljendus- või kujutuslaad

etnotsentrism
[nimisõna, substantiiv]
teiste kultuuride üle otsustamine oma kultuuri vaatepunktist, tendents pidada oma kultuuri paremaks

etnotsiid
[nimisõna, substantiiv]
ühest rahvusest inimrühma keele ja kultuuri ehk etnilise identiteedi sihikindel hävitamine

etoloog
[nimisõna, substantiiv]
bioloogiateadlane, kes uurib loomade käitumist ja selle põhjusi

etoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib loomade (sealhulgas inimese) liigiomast käitumist, selle füsioloogilisi ja väliseid põhjusi

etrusk
[nimisõna, substantiiv]
1. 10.–8. sajandil eKr Kesk-Itaalias linnakultuuri rajanud vanaaja rahva liige

2. Itaalias elanud muistse rahva liige

etruski
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
etruskide või etruski keelega seotud

ets
[määrsõna, adverb]
eks sa

etsima
[tegusõna, verb]
1. mingit (kõva) pinda tugevatoimelise ainega keemiliselt töötlema peamiselt süvendite tekitamiseks või puhastamiseks

2. pinnale sööbivalt mõjuma, hrl midagi kahjustades või rikkudes

3. sööbeainega mõjutama v töötlema

etsing
[nimisõna, substantiiv]
söövitustehnikas loodud kunstiteos (nt graafiline leht)

etskae
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab imestust, üllatust, vahel ka pahameelt

2. väljendab imestust, üllatust

ette
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. liikumise või esikülje suunda (teatud kaugusele), esiküljest (varjavalt) ettepoole

2. esiossa, esiküljele

3. (millestki) sellele poole, kuhu sa liigud või vaatad või kuhu miski liigub

4. hoone suhtes: sellele poole, kus on peamine sissepääs

etteaimamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei oska ette aimata

etteanne
[nimisõna, substantiiv]
materjali, maavara vm söötmine, sisse viskamine või lükkamine mingisse seadmesse, masinale ette andmine

ettearmustus
[nimisõna, substantiiv]
menetluse lõpetamine armuandmise korras

ettearvamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on raske või võimatu ette näha, prognoosimatu

ettearvatav
[omadussõna, adjektiiv]
aimatav, ootuspärane, prognoositav

ettearvatult
[määrsõna, adverb]
nii, nagu oli arvata, ootuspäraselt

etteaste
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kunstiteose (nt muusikapala, tantsunumbri) esitamine või millegagi (nt sõnavõtuga) ülesastumine pealtvaatajate ees

2. ettekanne, esinemisnumber

etteheide
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi taunimine, süüdistus või märkus

2. kerge süüdistus, märkus

etteheitev
[omadussõna, adjektiiv]
tauniv, hukkamõistu väljendav

ettehooldus
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus Jumalaga ühenduses:) Jumala tahte lakkamatu toimimine maailmas ja iga inimese elus

ettehoole
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus Jumalaga ühenduses:) Jumala tahte lakkamatu toimimine maailmas ja iga inimese elus

ettekalle
[nimisõna, substantiiv]
ettepoole kalduolek

ettekandekoosolek
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, kus esinetakse (teaduslike) ettekannetega

ettekandeline
[omadussõna, adjektiiv]
hrl mingi kunstiteose esitamisega seotud

ettekandja
[nimisõna, substantiiv]
1. (nais)teenindaja, kes kohvikus või restoranis suhtleb klientidega ja toob toidu lauale

2. inimene, kelle töö on restoranis toitu ja jooke lauale tuua

ettekanne
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kunstiteose esitamine vaatajas- või kuulajaskonnale

2. millegi, näiteks laulu, tantsu või näidendi esitamine

ettekavatsemata
[omadussõna, adjektiiv]
ilma varem tehtud otsuse, plaanita, juhuslikult või kogemata toimuv

ettekavatsetud
[omadussõna, adjektiiv]
plaanitsetud, tahtlikult tehtud

ettekavatsetult
[määrsõna, adverb]
varem tehtud otsust, plaani järgides, nii nagu mõeldud

ettekavatsus
[nimisõna, substantiiv]
varem valmis mõeldud, eelneva plaani järgi

ettekirjutus
[nimisõna, substantiiv]
spetsialisti või ametiisiku (kirjalik) korraldus või (ametlik) käsk

ettekujutus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõttes tekitatud pilt või mulje, arusaam millestki

2. sinu peas olev pilt või mulje sellest, milline keegi või miski on

ettekuulutaja
[nimisõna, substantiiv]
märk millegi saabumise, päralejõudmise kohta

ettekuulutus
[nimisõna, substantiiv]
see, mida tuleviku kohta mingi tundemärgi või nähtuse põhjal oletatakse või (asjatundjana, teadjana) ette kuulutatakse

ettekääne
[nimisõna, substantiiv]
otsitud, väljamõeldud näilik põhjus või vabandus

ettelugemine
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusteose või selle katkendi avalik lugemine kuulajatele (üritusena)

ettemaks
[nimisõna, substantiiv]
ette makstav, eelnevalt nõutav rahasumma (kogusumma või osa suuremast summast)

ettemakse
[nimisõna, substantiiv]
ette makstav, eelnevalt nõutav rahasumma (kogusumma või osa suuremast summast)

ettemääratus
[nimisõna, substantiiv]
1. tingitus, sõltumine millestki, etteantus

2. religioosses mõttes inimese saatuse sõltumine jumalusest

ettenägelik
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) võimalikke tagajärgi või asjaolusid ettearvestav

ettenägelikkus
[nimisõna, substantiiv]
inimese võime arvestada ette võimalikke tagajärgi või asjaolusid

ettenägematu
[omadussõna, adjektiiv]
(asjaolu, sündmuse, olukorra kohta:) selline, mida pole võimalik ette arvata, ootamatult juhtuv või toimuv

ettenähtamatu
[omadussõna, adjektiiv]
(asjaolu, sündmuse, olukorra kohta:) selline, mida pole võimalik ette arvata, ootamatult juhtuv või toimuv

ettenähtav
[omadussõna, adjektiiv]
(asjaolu, sündmuse, olukorra kohta:) selline, mida on võimalik ette arvata, oodatult juhtuv või toimuv

ettenähtu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on määratud, planeeritud, millekski ette nähtud

ettenähtud
[omadussõna, adjektiiv]
1. ametlikult määratud või nõutud

2. millegi või kellegi jaoks määratud, mõeldud

etteotsa
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. esimeseks või esimeste hulka

2. juhi positsioonil olevaks

ettepanek
[nimisõna, substantiiv]
1. mõte, plaan või soovitus, mis esitatakse kaalumiseks, heakskiitmiseks, teostamiseks

2. (ametlik) soovitus või plaan, mille sa kellelegi esitad, et ta seda kaaluks

ettepoole
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. (kaugemale) ette, esiküljele või esiossa

2. (kaugemale) ette

etteraie
[nimisõna, substantiiv]
enne mahasaagimist puu sisse raiutud või lõigatud väike kitsas süvend, mis määrab puu langemise suuna

ettesõit
[nimisõna, substantiiv]
teel liikuvale sõiduvahendile kõrvalteelt vm ette sõitmine

ette-taha
(viisakusavalduse vm suhtlusega seoses:) üliagaralt, üliohtralt

ettetellija
[nimisõna, substantiiv]
1. isik vm, kes midagi ette tellib

2. ajakirjanduse, raamatute

ettetellimine
[nimisõna, substantiiv]
eelnev tellimine (millegi saamise tagamiseks)

ettetellimus
[nimisõna, substantiiv]
enne toote valmimist, enne tema müügiletulekut vormistatud tellimus

ettetähendus
[nimisõna, substantiiv]
1. seik, nähtus või märk, mida arvatakse midagi ennustavat

2. viide millegi lähedusele, saabumisele

ettevaade
[nimisõna, substantiiv]
(majanduses vms:) kindlatel eeldustel või andmetel põhinev ennustus tulevase olukorra kohta, tulevase olukorra prognoos

ettevaatamatu
[omadussõna, adjektiiv]
hooletult, mõtlematult ja kiirustades tehtud või tegutsev

ettevaatlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ettevaatusega tegutsev, ohte, õnnetusi, millegi võimalikke ebasoovitavaid tagajärgi vältiv, kaalutlev

2. tähelepanelik, vigadest ja õnnetustest hoiduda püüdev

ettevaatlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. ohte, õnnetusi, millegi võimalikke ebasoovitavaid tagajärgi vältiv käitumisviis

2. ettevaatusega tegutsemine

ettevaatus
[nimisõna, substantiiv]
1. ohu, õnnetuse, millegi võimaliku ebasoovitava tagajärje vältimine või vältida püüdmine

2. kaalutletud toimimine

3. see, kui püüad vältida ohtu, õnnetust või vigu

ettevaatusabinõu
[nimisõna, substantiiv]
ohu, õnnetuse, millegi võimalike halbade tagajärgede vältimiseks tarvitusele võetav abinõu

ettevaatusprintsiip
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte, mille kohaselt tuleb keskkonnaga seotud riski vältida isegi siis, kui ei ole selge, kas tegevusega kaasneb keskkonnamõju ning milline on mõju arvatav ulatus ja iseloom

ettevaatuspõhimõte
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte, mille kohaselt tuleb keskkonnaga seotud riski vältida isegi siis, kui ei ole selge, kas tegevusega kaasneb keskkonnamõju ning milline on mõju arvatav ulatus ja iseloom

ettevaatust
[hüüdsõna, interjektsioon, muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. ettevaatlikult! ole ettevaatlik!

2. kasuta siis, kui tahad, et keegi märkaks ohtu

ettevalmistus
[nimisõna, substantiiv]
1. eeltööd ja toimingud, mida tehakse enne millegi toimumist ning mis loovad toimuva jaoks vajalikud eeldused, millekski valmistumine

2. tööd, mida tuleb teha enne millegi toimumist

ettevalmistusklass
[nimisõna, substantiiv]
mõnedesse koolidesse astumist ettevalmistav klass

ettevalmistuskursus
[nimisõna, substantiiv]
millekski, eriti (kõrgemasse) õppeasutusse astumiseks ettevalmistavad kursused

ettevalmistustöö
[nimisõna, substantiiv]
millekski ettevalmistav tegevus

ettevõte
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes majandusharus tegutsev iseseisev majandusüksus

2. organisatsioon, mis toodab või müüb kaupu või osutab raha eest teenuseid

ettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtte vormis tegutsev isik, kes pakub oma nimel tasu eest püsivalt kaupu või teenuseid, kannab selle tegevusega seotud riski ning omandab ettevõtjatulu

2. inimene, kes on mingi ettevõtte omanik ja korraldab selle tegevust

ettevõtjaskond
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtjad (kogumina)

ettevõtjasõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
ettevõtlust toetav või soosiv

ettevõtjatulu
[nimisõna, substantiiv]
omaniku saadav tulu (hõlmab nt kasumit ja omaniku palka)

ettevõtlik
[omadussõna, adjektiiv]
innukalt mingi töö, tegevuse kallale asuv, algatusvõimeline (mingil alal)

ettevõtlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. tahtmine midagi ära teha või korda saata

2. teotahe

ettevõtlus
[nimisõna, substantiiv]
1. majandustegevus, mille eesmärgiks on tulu saamine kauba tootmise ja teenuste osutamise teel

2. majanduslik tegevus, mille eesmärk on saada tulu kauba tootmise ja teenuste pakkumise teel

ettevõtlusalane
[omadussõna, adjektiiv]
ettevõtlusega seotud

ettevõtlusinkubaator
[nimisõna, substantiiv]
1. algajate väikeettevõtjate nõustamise ja abistamisega tegelev asutus, ettevõtluse tugistruktuur

2. algajate väikeettevõtjate nõustamise ja abistamisega tegelev asutus

ettevõtluskeskkond
[nimisõna, substantiiv]
majanduslike, sotsiaalsete ja poliitiliste tegurite kogum, mis mõjutab ettevõtja tegutsemist

ettevõtlustulu
[nimisõna, substantiiv]
isiku iseseisvast majandus- ja kutsetegevusest saadav tulu

ettevõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil kindlal eesmärgil tegutsemine, käsile võetud tegu, üritus

2. see, kui sa üritad midagi teha

3. üritus

etteütleja
[nimisõna, substantiiv]
1. näitlejaile teksti etteütlev töötaja teatris

2. etteütleja

etteütlus
[nimisõna, substantiiv]
1. etteöeldava teksti üleskirjutamine õigekirja harjutamiseks

2. tekst, mis sel puhul ette loetakse ja üles kirjutatakse

ettur
[nimisõna, substantiiv]
1. (malemängus:) nõrgim malend, mis käib otse ühe ruudu kaupa (esimesel käigul ka kaks ruutu), kuid lööb ainult diagonaalis

2. nõrgim malend

etüi
[nimisõna, substantiiv]
kaanega väike karp või toos hrl suitsude hoidmiseks

etüleen
[nimisõna, substantiiv]
1. värvusetu põlev gaas, küllastumatu süsivesinik

2. küllastumata süsivesinik

etüleerima
[tegusõna, verb]
etüülvedelikku lisama, etüülvedelikuga segama

etümologiseerima
[tegusõna, verb]
sõna päritolu selgitama

etümoloog
[nimisõna, substantiiv]
sõnade päritolu ja sugulussuhteid uuriv keeleteadlane

etümoloogia
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse osa, mis uurib sõnade päritolu ja sugulussuhteid teiste keelte sõnadega

etümoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
sõnade päritolu ja seoseid uuriv, sellega seotud

etüüd
[nimisõna, substantiiv]
instrumentaalpala, mis on määratud eeskätt mingi mängutehnilise võtte omandamiseks

etüüdlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. etüüditaoline, visandlik, viimistlemata, lõpetamata

2. etüüdile omane

etüül
(keemiline radikaal)

etüülalkohol
[nimisõna, substantiiv]
tugeva toimega sõltuvust tekitav värvusetu aine, piirituse nimetus keemilise ühendina

etüülatsetaat
[nimisõna, substantiiv]
äädikhappe ja etüülalkoholi ester, meeldiva lõhnaga värvusetu vedelik

etüüleeter
[nimisõna, substantiiv]
kergesti lenduv iseloomuliku lõhnaga värvusetu vedelik, mida saadakse etanoolist väävelhappe toimel ning mida on kasutatud ka uimastina ja ravimina

etüületanaat
[nimisõna, substantiiv]
äädikhappe ja etüülalkoholi ester, meeldiva lõhnaga värvusetu vedelik

etüülima
[tegusõna, verb]
etüülvedelikku lisama, etüülvedelikuga segama

etüülvedelik
[nimisõna, substantiiv]
mootorikütusele lisatav detonatsioonivastane vedelik

etüün
[nimisõna, substantiiv]
1. tule- ja plahvatusohtlik värvitu gaas, mida kasutatakse metallide keevitamisel ning lõikamisel, samuti orgaaniliseks sünteesiks

2. gaas

eudaimonism
[nimisõna, substantiiv]
1. eetika mõtteviis, mille kohaselt on inimese eesmärgiks õnneliku elu saavutamine, kusjuures õnne aluseks on ennast ja teisi arvestav eneseteostus

2. õnne ülimaks väärtuseks pidav suund eetikas

eufemism
[nimisõna, substantiiv]
1. ebasündsa vm sobimatuks peetava sõna või väljendi asemel kasutatav mahendav sõna või väljend (nt täissale sõna paks asemel)

2. pehmendav ümbernimetus

eufemistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaude ütlev või veidi mahendav

2. mahendav, pehmendav

eufoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleline ilus või hea kõla, häälikute valikuga saavutatud heakõlalisus

2. heakõlalisus

eufoonium
[nimisõna, substantiiv]
madala häälega vaskpuhkpill

eufooria
[nimisõna, substantiiv]
rõõmujoovastus, vaimustusseisund

eufooriline
[omadussõna, adjektiiv]
kõrgendatud meeleolus, haiglaslikult lõbus

eufuism
[nimisõna, substantiiv]
peenutsev, ülespuhutud ja edvistav stiil kirjanduses

eugeenika
[nimisõna, substantiiv]
õpetus inimkonna pärilike omaduste parandamisest ja selleks rakendatavate meetodite kogum

eugeeniline
[omadussõna, adjektiiv]
eugeenikaga seotud, pärilikkust parandav

eugenool
[nimisõna, substantiiv]
tugeva nelgilõhnaga värvusetu vedelik, nelgiõli peamine koostisosa, mida kasutatakse parfümeerias ja vanilliini sünteesimiseks

euharistia
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu püha talitus (ehk sakrament), Jeesus Kristusest osasaamine pühitsetud leiva ja veini kujul

eukalüpt
[nimisõna, substantiiv]
1. Austraaliast pärinev kuni 100 m kõrge igihaljas lehtpuu, mille lehtedest saadakse eeterlikku õli

2. igihaljas lehtpuu

eukalüptiõli
[nimisõna, substantiiv]
eukalüpti lehtedest saadav eeterlik õli, mida kasutatakse kosmeetikas ja tööstuses

eukleidiline
[omadussõna, adjektiiv]
(geomeetrias:) Eukleidese aksioomide süsteemil rajanev

eunuhh
[nimisõna, substantiiv]
1. kastreeritud mees, kohimees (vanasti haaremivalvur)

2. kohimees

eupatriid
[nimisõna, substantiiv]
sugukondlik aristokraat antiikaja Kreekas

eur
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa Liidu suurem rahaühik, Euroopa ühisraha

2. Euroopa Liidu rahaühik. Ühes euros on 100 senti

euribor
[nimisõna, substantiiv]
iga päev avaldatav paljude Euroopa kommertspankade keskmine laenude vms intressimäär, mida kasutatakse baasmäärana nii pankadevahelisel kui ka klientidele laenamisel

eurik
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa Liidu suurem rahaühik, Euroopa ühisraha

2. Euroopa Liidu rahaühik. Ühes euros on 100 senti

euro
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa Liidu suurem rahaühik, Euroopa ühisraha

2. Euroopa Liidu rahaühik. Ühes euros on 100 senti

euro
Euroopasse või Euroopa Liitu puutuv

euroabi
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu poolt liikmesriikidele pakutav tagastatav või tagastamatu abi laenude ja toetustena

euroala
[nimisõna, substantiiv]
riigid, milles kehtib ühisrahana euro

euroalus
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa standarditele vastav kindlate mõõtudega puidust kaubaalus

euroametnik
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu asutuses töötav ametnik

eurobaromeeter
[nimisõna, substantiiv]
regulaarne avaliku arvamuse uuring Euroopa Liidus, mis võimaldab võrrelda liikmesmaades domineerivaid hoiakuid

eurobürokraat
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu asutuses töötav ametnik

eurobürokraatia
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu asutuste asjaajamine

eurodirektiiv
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu õigusakt, nt Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv

eurofiil
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa ühtsuse, Euroopa Liidu pooldaja

eurohind
[nimisõna, substantiiv]
hind eurodes

eurointegratsioon
[nimisõna, substantiiv]
Euroopaga, Euroopa Liiduga või Euroopa ühinemine

eurojutt
[nimisõna, substantiiv]
jutuajamine või kirjutis Euroopa Liidu teemal

eurokeel
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa Liidu dokumentides kasutatav keel

2. Euroopa Liidu tekstides kasutatav keel

eurokraat
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu asutuses töötav ametnik

eurokraatia
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu asutuste võimul rajanev süsteem

eurolaul
[nimisõna, substantiiv]
Eurovisioni lauluvõistluse laul

eurolaulik
[nimisõna, substantiiv]
Eurovisioni lauluvõistlusel osalenud laulja

eurolava
[nimisõna, substantiiv]
1. lava, kus esinevad Eurovisioni lauluvõistlusel osalejad

2. (Eurovisioni lauluvõistluse kohta)

euroliiga
[nimisõna, substantiiv]
teatava tasemega võistkondade võistluste sari Euroopa meistritiitli nimel

euroliit
[nimisõna, substantiiv]
Euroopas asuvate riikide majanduslik ja poliitiline ühendus

euroline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega teatav arv eurosid

2. väärtuse või hinnaga teatud arv eurosid

eurolõimumine
[nimisõna, substantiiv]
Euroopaga, Euroopa Liiduga või Euroopa ühinemine

euroläbirääkimised
[nimisõna, substantiiv]
läbirääkimised Euroopa Liidu asutustega

euromakse
[nimisõna, substantiiv]
(Euroopa Majanduspiirkonnas:) elektrooniline makse, mille valuutaks on alati euro ja tingimused on samaväärsed nii riigisiseste kui piiriüleste maksete korral

eurominister
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu küsimustega tegelev minister mingi (EL liikmes)riigi valitsuses

euromünt
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa rahaliidus, euroalal käibel olev metallraha

eurone
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega üks euro

2. väärtuse või hinnaga üks euro

euronõue
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa standarditele vastavuse nõue

euroopalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Euroopale või eurooplastele omane

2. Euroopa kultuurile ja tsivilisatsioonile omane või iseloomulik

euroopastama
[tegusõna, verb]
Euroopale omaseks, euroopalikuks tegema

euroopastuma
[tegusõna, verb]
1. euroopalikuks, Euroopale iseloomulikuks muutuma

2. euroopalikuks muutuma

euroopium
[nimisõna, substantiiv]
pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 63

eurooplane
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa elanik

2. Euroopa päritolu inimene

3. inimene, kes elab Euroopas või on Euroopast pärit

eurooplanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost eurooplane

eurooptimist
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu positiivsesse mõjusse uskuv inimene

europarlament
[nimisõna, substantiiv]
maailma suurim paljurahvuseline parlament, kuhu valitakse Euroopa Liidu liikmesriikide saadikuid

europass
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa Liidu dokument, mis kirjeldab inimeste hariduskäiku, keeleoskust, töökogemust vms, hõlbustades sel viisil inimeste liikumist kõikjal Euroopas

2. Euroopa Liidu dokument, mis hõlbustab inimeste liikumist Euroopas

europessimist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ei usu Euroopa Liidu positiivsesse mõjusse

europiid
[nimisõna, substantiiv]
europiidsesse inimrassi kuuluv inimene

europiidne
[omadussõna, adjektiiv]
europiididele omane või neid hõlmav

europistik
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa standarditele vastav pistik

europrojekt
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu rahastatud projekt

euroraha
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu fondide raha

eurorahatäht
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa rahaliidus, euroalal käibel olev paberraha

euroremont
[nimisõna, substantiiv]
standardne, tänapäeval laialt kasutatavate materjalidega tehtud remont

euroriik
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liitu kuuluv riik

eurorinne
[nimisõna, substantiiv]
(Euroopa asjades osalemise, Euroopa riikidega asjaajamise vms kohta)

eurorong
[nimisõna, substantiiv]
(moodsate ja kiirete Euroopa rongide kohta)

eurosaadik
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu liikmesriigi valitud esindaja Euroopa Liidus

eurosari
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa klubide omavahelised võistlused pallimängudes

eurosent
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa rahaliidu liikmesriikide väiksem rahaühik

euroskepsis
[nimisõna, substantiiv]
kriitiline suhtumine Euroopa Liidusse ja Euroopa riikide tihedasse lõimumisse

euroskeptik
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidusse ja Euroopa riikide tihedasse lõimumisse kriitiliselt suhtuv inimene

euroskeptiline
[omadussõna, adjektiiv]
kriitiliselt suhtuv Euroopa Liitu ja Euroopa riikide tihedasse lõimumisse

euroskeptitsism
[nimisõna, substantiiv]
kriitiline suhtumine Euroopa Liidusse ja Euroopa riikide tihedasse lõimumisse

eurostandard
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu ühtsed normdokumendid optimaalse korrastatuse saavutamiseks, Euroopa standard

eurostuma
[tegusõna, verb]
kogu Euroopas üheülbaliseks ühtlustuma

eurotoetus
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu poolt liikmesriikidele (mitmesuguste taotluste põhjal) eraldatav rahasumma

eurotsentriline
[omadussõna, adjektiiv]
põhiosas Euroopa riikidega seotud, Euroopale keskendunud

eurotsentrism
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa-keskene maailmavaade

eurotsentristlik
[omadussõna, adjektiiv]
põhiosas Euroopa riikidega seotud, Euroopale keskendunud

eurotsoon
[nimisõna, substantiiv]
riigid, milles kehtib ühisrahana euro

euroturg
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheline finantsturg, kus tehinguid tehakse väljaspool oma asukohamaad ja võõras valuutas

eurovaluuta
[nimisõna, substantiiv]
valuuta, mis asub väljaspool oma koduriigi piire

eurovastane
[omadussõna, adjektiiv]
Euroopa Liidu (või sellega liitumise) vastu olev

eurovenelane
[nimisõna, substantiiv]
(euroopastunud, euroopaliku mentaliteediga venelase kohta)

eurovolinik
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Komisjoni volinik

eurts
[omadussõna, adjektiiv]
1. Euroopa Liidu suurem rahaühik, Euroopa ühisraha

2. Euroopa Liidu rahaühik. Ühes euros on 100 senti

eurütmia
[nimisõna, substantiiv]
1. hea, õige proportsioon, ühtlane rütm, kaunis väljenduslik tasakaal (muusikas, liigutustes, tantsus, kõnes)

2. hea proportsioon, väljenduslik tasakaal

eurütoopne
[omadussõna, adjektiiv]
(organismi kohta:) elupaika vähevaliv, paljudes erinevates elupaikades elutsev

eustress
[nimisõna, substantiiv]
tegevust aktiveeriv positiivne pingeseisund

eutanaasia
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese surma kiirendamine ja kergendamine raske ravimatu haiguse ja piinade korral

2. paranemislootuseta, piinleva haige kiirendatud ja kergendatud suremine

eutaneerima
[tegusõna, verb]
inimese surma kiirendama või kergendama raske ravimatu haiguse või piinade korral

eutrofeeruma
[tegusõna, verb]
(veekogu kohta:) toitainetega liigselt rikastuma

eutroofne
[omadussõna, adjektiiv]
(veekogude, ka soode kohta:) toitainerikas

eutüümia
[nimisõna, substantiiv]
normaalne (mitte ülemäära kõrgenenud ega alanenud) meeleolu, hrl bipolaarse meeleoluhäire korral

evakuatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi ohupiirkonnast organiseeritult ära viimine (nt sõja ajal, loodusõnnetuse puhul)

evakuatsioonipunkt
[nimisõna, substantiiv]
sõjaaegne asutus haavatutele ja haigetele arstiabi andmiseks ning nende edasisaatmiseks tagala raviasutustesse

evakueerima
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi ohupiirkonnast organiseeritult ära viima (nt sõja ajal, loodusõnnetuse puhul)

evakueerimine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi ohupiirkonnast organiseeritult ära viimine (nt sõja ajal, loodusõnnetuse puhul)

evakueerimiskäsk
[nimisõna, substantiiv]
käsk evakueerida või evakueeruda

evakueeritu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on ohupiirkonnast organiseeritult mujale saadetud

evakueeruma
[tegusõna, verb]
ohupiirkonnast (organiseeritult) lahkuma, ohu eest mujale siirduma (nt sõja ajal, loodusõnnetuse puhul)

e-valima
[tegusõna, verb]
valimistel hääletama elektroonilise seadme vahendusel

e-valimised
[nimisõna, substantiiv]
valimised, kus hääletatakse elektroonilise seadme vahendusel

e-valitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrooniline asjaajamine valitsuse töös ja kodanike suhtlemisel valitsusasutustega

2. info- ja kommunikatsioonitehnoloogiate kasutamine avalikus halduses

evalvatsioon
[nimisõna, substantiiv]
uurimustöö, õppekava, teadusasutuse vms hindamine, selle (teadusliku) väärtuse määramine, evalveerimine

evalveerima
[tegusõna, verb]
uurimistööd, õppekava, teadusasutust vms hindama, selle (teaduslikku) väärtust määrama

evangeelium
[nimisõna, substantiiv]
(Uues Testamendis:) hea sõnumi kuulutus Jeesusest kui päästjast ja inimkonna lunastajast

evangeelne
[omadussõna, adjektiiv]
evangeeliumi(de)ga seotud või neid aluseks võttev

evangelist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kuulutab sõnumit Jeesus Kristuse lunastustööst ning pattude andeksandmisest

eve
[nimisõna, substantiiv]
Guinea rannikul elava rahva liige

e-vedelik
[nimisõna, substantiiv]
aromaatne maitse- ja lõhnaainetega vedelik, mida kasutatakse e-sigaretis täitevedelikuna, e-sigareti vedelik

eveen
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Kirde-Siberis elava rahva liige

2. Ida-Siberis elava rahva liige

eveeni
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
eveenide või eveeni keelega seotud

evengi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
evenkide või evengi keelega seotud

evenk
[nimisõna, substantiiv]
ühe Ida-Siberis elava rahva liige

eventuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. juhtumisi võimalik, teataval juhul võimalik

2. juhtumisi võimalik

everesting
[nimisõna, substantiiv]
retk jalgrattal või jalgsi, mille jooksul läbitakse 8848 tõusumeetrit, mis võrdub maailma kõrgeima mäe Everesti kõrgusega

evidentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selgesti märgatav või välja paistev, endastmõistetav, silmanähtav

2. ilmne, silmanähtav

evima
[tegusõna, verb]
1. millelgi või kellelgi (olemas) olema

2. kui keegi või miski omab midagi, siis tal on see

3. oma[ndi]na valdama

evitama
[tegusõna, verb]
1. loovalt omandama, omaseks tegema, kasutusele võtma

2. omaseks tegema, kasutusele võtma

evituma
[tegusõna, verb]
uuesti omaks, kasutusse minema

evitus
[nimisõna, substantiiv]
millegi omandamine või kasutusele võtmine vaimselt või vilumuslikult

evolutsioneeruma
[tegusõna, verb]
pöördumatult, pidevalt arenema ja muutuma, evolutsiooni läbi tegema

evolutsionism
[nimisõna, substantiiv]
1. teaduslik vaateviis, mille kohaselt eluslooduses toimub evolutsioon

2. õpetus, mis seletab nähtusi (universumit, loodust, inimühiskonda, kultuuri) kui järkjärgulist arenemist kindlate etappide läbimise kaupa

evolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismide päritavate tunnuste pidev ja pöördumatu arenemine ja muutumine

evolutsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide, süsteemi) pideva pöördumatu arenemise ja muutumisega seotud

evolutsiooniteooria
[nimisõna, substantiiv]
teooria elusa looduse tekkimisest ja ajaloolisest arenemisest Maal

evolutsiooniõpetus
[nimisõna, substantiiv]
teooria elusa looduse tekkimisest ja ajaloolisest arenemisest Maal

e-õpe
[nimisõna, substantiiv]
õppetöö, mis toimub osaliselt või täielikult digitehnoloogiliste vahendite kaasabil

e-äri
[nimisõna, substantiiv]
internetis toimiv keskkond, mis võimaldab kaupa ja teenuseid osta ja müüa

e-ülikool
[nimisõna, substantiiv]
ülikoolidevaheline koostöövorm e-õppe paremaks korraldamiseks

excl.
1. millegi hulgast või arvestusest välja jäetud, mitte kaasa arvatud

2. näitab, et keegi või miski ei ole hulgas

exclusive
[määrsõna, adverb]
1. millegi hulgast või arvestusest välja jäetud, mitte kaasa arvatud

2. näitab, et keegi või miski ei ole hulgas

exclusive
[omadussõna, adjektiiv]
eksklusiivne, teistest eristuv

f
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht (esineb üksnes võõrsõnades)

2. vastav häälik

3. eesti tähestiku võõrtäht

4. vastav häälik

f
(märge noodikirjas:) valjusti

f
[nimisõna, substantiiv]
muusikalise helirea neljas alusheli

f
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust 10‒15 korda väiksem

fa
[nimisõna, substantiiv]
muusikalise helirea neljas alusheli

faabula
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteose, filmi või lavateose põhisündmustik hrl ajalis-põhjuslikus järgnevuses

2. kirjandusteose sündmustik

faag
[nimisõna, substantiiv]
1. baktereid lagundav, neis paljunev viirus

2. baktereid lagundav viirus

faagiravi
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguste ravimine baktereid lagundavate viiruste ehk bakteriofaagide abil

2. bakteriofaagravi

faagiteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguste ravimine baktereid lagundavate viiruste ehk bakteriofaagide abil

2. bakteriofaagravi

faalanks
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka ja Makedoonia raskejalaväe tihe lahingurivistu

faarvaater
[nimisõna, substantiiv]
(tähistatud) ohutu laevasõidutee saarte, karide vms vahel

faarünks
[nimisõna, substantiiv]
nina- ja suuõõne ning kõri taga paiknev torujas elund, seedekulgla ja hingamisteede ühine osa

faas
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi nähtuse, protsessi vms (vahelduv) arenemisaste, järk või hetkeseisund

2. arenemisaste

3. esinemisjärk

faas
[nimisõna, substantiiv]
1. terava serva kõrvaldamisel moodustuv kitsas kaldpinnariba

2. kitsas pinnariba töödeldud esemel

faasan
[nimisõna, substantiiv]
Aasia päritolu pikasabaline kanaliste hulka kuuluv lind, kelle isasisendeil on ere sulestik, ka farmilind või poolmetsik jahilind

faasanikana
[nimisõna, substantiiv]
emane faasan

faasanikukk
[nimisõna, substantiiv]
isane faasan

faasaniliha
[nimisõna, substantiiv]
faasanilt saadud liha toiduna

faasijuhe
[nimisõna, substantiiv]
üks mitmefaasilise vahelduvvoolusüsteemi liinijuhtmetest

faasikiirus
[nimisõna, substantiiv]
kiirus, millega liigub ruumis ühevärvilise ja kindla sagedusega valguslaine faas

faasima
[tegusõna, verb]
teravat serva teatud nurga all ära lõikama või lihvima

faasimuundur
[nimisõna, substantiiv]
seade faasinihke tekitamiseks siseneva ja väljuva vahelduvpinge vahel

faasimõõtur
[nimisõna, substantiiv]
mõõtevahend kahe sama sagedusega elektrilise suuruse faasinurga mõõtmiseks

faasinihe
[nimisõna, substantiiv]
kahe ühesuguse sagedusega siinuseliselt muutuva suuruse, nt pinge ja voolu faaside vahe

faasiruum
[nimisõna, substantiiv]
lõplikumõõtmeline pidev olekute ruum

faasisiire
[nimisõna, substantiiv]
aine üleminek ühest olekust teise (nt aurustumine, sulamine)

faatsies
[nimisõna, substantiiv]
1. ühesuguse kivimkoostisega ning ühesuguseid kivistisi sisaldav kiht või kihistu

2. vastavad geoloogilised tingimused kogumina

faatum
[nimisõna, substantiiv]
1. saatus

2. saatus, pärisosa, paratamatus

faavus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud nahaseene tekitatud nahahaigus, millega kaasneb sõlmekeste ja korpade moodustumine nahal

2. nahahaigus

fa-bemoll
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud fa

fabiaan
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pooldas 19. sajandi lõpul Inglismaal levima hakanud reformistlik liikumist, mis pidas võimalikuks töölisklassi ja kodanluse koostööd

fabiaanlik
[omadussõna, adjektiiv]
19. sajandi lõpul Inglismaal levima hakanud reformistliku liikumisega seotud, mis pidas võimalikuks töölisklassi ja kodanluse koostööd, fabiaanlusega seotud

fabiaanlus
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi lõpul Inglismaal levima hakanud reformistlik liikumine, mis pidas võimalikuks töölisklassi ja kodanluse koostööd

2. reformistlik liikumine Inglismaal

fablioo
[nimisõna, substantiiv]
1. satiirilis-humoristlik värssjutustus prantsuse kirjanduses 12.–14. sajandil

2. satiirilis-humoristlik värssjutustus keskaja prantsuse kirjanduses

fabrikaat
[nimisõna, substantiiv]
1. vabriku- või tööstustoode, täielikult töödeldud, lõplik toode

2. tööstustoode

fabritseerima
[tegusõna, verb]
1. (pahatahtlikult) välja mõtlema või võltsima

2. (hulgaliselt) valmis vorpima

3. valmis vorpima, välja mõtlema

fabritseering
[nimisõna, substantiiv]
(pahatahtlik) väljamõeldis

fabuleerima
[tegusõna, verb]
(jutu) sündmustikku looma või arendama, (väljamõeldut) jutustama

facelift
[nimisõna, substantiiv]
näopiirkonda noorendav iluoperatsioon, mille käigus tõstetakse kudesid ja pingutatakse nahka

facile
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kergelt, lihtsalt

fa-diees
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud fa

fadista
[nimisõna, substantiiv]
nukra ballaaditaolise Portugali rahvalaulu ehk fado naissoost esitaja

fado
[nimisõna, substantiiv]
nukker ballaaditaoline Portugali rahvalaul

faeces
[nimisõna, substantiiv]
(hrl meditsiini valdkonnas:) roe, väljaheide

faeton
[nimisõna, substantiiv]
ülestõstetava kattega hobusõiduk või sõiduauto

fagoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguste ravimine baktereid lagundavate viiruste ehk bakteriofaagide abil

2. bakteriofaagravi

fagotimängija
[nimisõna, substantiiv]
fagotil mängija (orkestris vm)

fagotist
[nimisõna, substantiiv]
fagotil mängija (orkestris vm)

fagotsüteerima
[tegusõna, verb]
õgiraku ehk fagotsüüdina toimima, haigestunud rakke endasse haarama ja lagundama

fagotsütoos
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis toimuv protsess, mille käigus viiakse haigestunud või ebavajalikud rakud teise, õgiraku ehk fagotsüüdi sisse, kus nad hävitatakse

2. bakterite ja kehavõõraste ainete õgimine fagotsüütide poolt

fagotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. loomorganismi rakk, mis haarab haigestunud või organismile ebavajalikud rakud endasse ja seejärel lagundab nad täielikult

2. organismi enesekaitserakk

fagott
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt orkestriinstrumendina kasutatav torukujuline omapärase mahlaka tämbriga bass-puupuhkpill

2. puupuhkpill

fai
[nimisõna, substantiiv]
1. labase sidusega tihe ühevärviline ripsi meenutavate peente koejoontega siid- vm riie

2. riidesort

faidešiin
[nimisõna, substantiiv]
1. labase sidusega tihe ühevärviline ripsi meenutavate peente koejoontega siidriie (siidfai)

2. riidesort

fail
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrooniline andmekogum (nt dokument, pilt, video)

2. teatud andmete kogum, mis asub arvuti mälus

failikaust
[nimisõna, substantiiv]
(arvutis:) kettal või kasutajaliideses hrl hierarhiliselt paigutatud failide kogum

faililaiend
[nimisõna, substantiiv]
faili nimes punktiga eraldatud osa, mis määrab faili tüübi ja programmi, millega faili avada (nt .doc, .txt)

fajanss
[nimisõna, substantiiv]
1. peen valge savisegu

2. poolportselan

fakiir
[nimisõna, substantiiv]
askeetlik islamiusuline kerjusmunk

fakkel
[nimisõna, substantiiv]
1. üldisest foonist heledam moodustis Päikese pinnal

2. hele moodustis Päikese pinnal

faks
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumendi, teksti, joonise või foto täpse kujutise saatmine ja vastuvõtmine sidekanali kaudu

2. dokumendi, teksti, joonise või foto edastamine sidekanali kaudu täpse jäljendina

3. sel moel edastatud dokument

4. aparaat dokumendi edastamiseks sidekanali kaudu täpse jäljendina

5. teksti, joonise, foto vms täpse kujutise saatmine ja vastuvõtmine sidekanali kaudu

faksiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
aparaat dokumendi edastamiseks sidekanali kaudu täpse jäljendina

faksiimile
[nimisõna, substantiiv]
1. käsikirja, trükise, joonise vm täpne jäljend

2. käsikirja v trükise vm täpne trükijäljend

faksiimileaparaat
[nimisõna, substantiiv]
aparaat dokumendi edastamiseks sidekanali kaudu täpse jäljendina

faksiimileside
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumendi, teksti, joonise või foto täpse kujutise saatmine ja vastuvõtmine sidekanali kaudu

2. dokumendi, teksti, joonise või foto edastamine sidekanali kaudu täpse jäljendina

3. sel moel edastatud dokument

4. aparaat dokumendi edastamiseks sidekanali kaudu täpse jäljendina

5. teksti, joonise, foto vms täpse kujutise saatmine ja vastuvõtmine sidekanali kaudu

faksiimiletrükis
[nimisõna, substantiiv]
faksiimilena avaldatud trükis

faksiimiletrükk
[nimisõna, substantiiv]
1. täpse jäjendina trükkimine

2. trükk, mille puhul varem ilmunud teose põhiosa esineb muutmata kujul

faksiimileväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
väljaanne, mis on omaaegse käsikirja, trükise, joonise vm täpne jäljend

faksima
[tegusõna, verb]
faksi saatma

faksinumber
[nimisõna, substantiiv]
numbrikombinatsioon, mis tuleb valida soovikohase faksiühenduse saamiseks

fakt
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis tõesti on toimunud või eksisteerinud, mis tõesti toimub või eksisteerib

2. mingi asjaolu, märkimist vääriv üksikasi

3. see, mis on tõesti toimunud või olnud, mis tõesti toimub või on olemas

faktikontroll
[nimisõna, substantiiv]
info tõesuse kontrollimine

faktikontrollija
[nimisõna, substantiiv]
info tõesuse kontrollija

faktikontrolör
[nimisõna, substantiiv]
info tõesuse kontrollija

faktiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. fakti(de)sse puutuv, neid esitav

2. fakte esitav

3. tegelik

faktiliselt
[määrsõna, adverb]
1. reaalsuses, tegelikult, vastavalt faktidele või nende abil

2. tegelikult

faktinformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teaduse ja tehnika fakte esitav informatsioon

faktipäring
[nimisõna, substantiiv]
faktiandmete leidmisele suunatud korraldus mingis infosüsteemis

faktitiiv
[nimisõna, substantiiv]
mittepöördsõnalisest tüvest tuletatud sihiline pöördsõna, nt puru/stama, eemal/dama, suure/ndama

faktiviga
[nimisõna, substantiiv]
eksimus fakti vastu (nt selle kirjeldamisel, dateerimisel)

faktograaf
[nimisõna, substantiiv]
faktide kirjeldaja

faktograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. faktide kirjeldamine

2. faktide kogum

faktoloogia
[nimisõna, substantiiv]
faktid, faktide kogum

faktooria
[nimisõna, substantiiv]
1. välismaa kaupmeeste kaubakontor ja asula koloniaalmaades

2. ladu, suurtehas

3. varustus- v varumispunkt endise NSV Liidu kaugeis rajoonides

4. äriasula, kaubakontor asumaades

faktooring
[nimisõna, substantiiv]
rahaline tehing, mille korral laekumata arved müüakse edasi kolmandale osapoolele

faktootum
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, keda usaldatakse, kes kellegi huvides kõike toimetab

2. kellegi esindaja, saadik

faktor
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi mõjutav, määrav või tingiv asjaolu, nähtus vms

2. midagi mõjutav või määrav nähtus, asjaolu

3. tegur

4. faktor, mõjur

faktoranalüüs
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline meetod suure hulga tunnuste omavahelise seose esiletoomiseks neid mõjutavate varjatud tunnuste varal

faktoriaal
[nimisõna, substantiiv]
1. positiivsete täisarvude korrutis ühest kuni arvuni n

2. naturaalarvude korrutis ühest kuni arvuni n

faktorruum
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

faktuur
[nimisõna, substantiiv]
mingi materjali pinna ehituse või töötluse iseloom, selle omapära

faktuurarve
[nimisõna, substantiiv]
saadetud kaupade nimestik koos arvega (hulgikaubanduses)

faktuurihind
[nimisõna, substantiiv]
müügiarvele märgitud kauba hind

faktuurima
[tegusõna, verb]
materjali pinda kunstipäraselt töötlema, töötlusega faktuuri andma

faktuuriraamat
[nimisõna, substantiiv]
raamat kaubaarvete kirjapanekuks

faktuurkiht
[nimisõna, substantiiv]
kergelt krobeline kiht millegi välispinnal

faktuurmasin
[nimisõna, substantiiv]
omal ajal raamatupidamises kasutatud elektromehaaniline seade, mis oli ette nähtud faktuurarvete koostamiseks

fakultatiiv
1. valikut võimaldav, mitte tingimata tarvilik või kohustusena ettenähtud

2. vabatahtlik

fakultatiivaine
[nimisõna, substantiiv]
mittekohustuslik õppeaine

fakultatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. valikut võimaldav, mitte tingimata tarvilik või kohustusena ettenähtud

2. vabatahtlik

fakulteet
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkoolis siduserialadel õppe- ja teadustööd korraldav haldusüksus

falafel
[nimisõna, substantiiv]
1. kikerhernejahust pallike

2. araabiapärane toit nendest pallikestest

falangist
[nimisõna, substantiiv]
Hispaania fašistliku partei Falangi liige

falansteer
[nimisõna, substantiiv]
Ch. Fourier' utopistliku sotsialismi projektis paleed või hoonerühmad, kus elavad koos ühe tootmis-tarbimiskoondise liikmed

faleristika
[nimisõna, substantiiv]
ordeneid, medaleid ja märke uuriv numismaatika haru

falkonett
[nimisõna, substantiiv]
1. 16.–18. sajandil kasutatud väli- või laevasuurtükk

2. suurtükk

fall
[nimisõna, substantiiv]
nöör või tross purje ülestõmbamiseks

falliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mehe sugutiga seotud

2. selle kujuline

fallos
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe suguelund

2. selle kujutis sigivuse ja viljakuse kultussümbolina

3. mehe suguliige, selle kuju kultuse objektina

fallosekultus
[nimisõna, substantiiv]
fallose usuline austamine viljakuse sümbolina

falrep
[nimisõna, substantiiv]
1. laevalt allalastav nöörredel või kerge trepp (laevast paati või paadist laeva minekuks)

2. nöörredel, kerge trapp

falsetilaulja
[nimisõna, substantiiv]
väga kõrge erilise häälega meeslaulja, falsetiga laulja

falsetist
[nimisõna, substantiiv]
väga kõrge erilise häälega meeslaulja, falsetiga laulja

falsett
[nimisõna, substantiiv]
1. eriline laulmisviis, mille puhul häälekurrud võnguvad osaliselt ja kasutatakse ainult pearesonantsi

2. hrl meeslauljate eriline häälekasutus tavalisest kõrgemas registris

3. lauluhääle eriline kõrgem register

falsifikaat
[nimisõna, substantiiv]
võltsing, ebastus

falsifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
võltsimine, millegi petmise eesmärgil järele- või ümbertegemine

falsifitseerima
[tegusõna, verb]
1. väite, teooria vms väärust tõestama, väite vm tõesust kummutama

2. väite vms tõesust kummutama

falsifitseeritav
[omadussõna, adjektiiv]
(teadusliku hüpoteesi või uurimistulemuste kohta:) kahtluse alla seatav või kummutatav

falsifitseeritavus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus kahtluse alla seada või kummutada teaduslikke hüpoteese või uurimistulemusi uute uurimistulemuste toel

fa-mažoor
[nimisõna, substantiiv]
mažoorhelistik, mille esimene aste on fa

familiaaritsema
[tegusõna, verb]
kellegagi liiga vabalt, tuttavlikult suhtlema

familiaarne
[omadussõna, adjektiiv]
pealetükkivalt sõbralik, liiga kodune

familiaarsus
[nimisõna, substantiiv]
pealetükkivalt sõbralik või kodune käitumine, teguviis, väljend vm

fa-minoor
[nimisõna, substantiiv]
minoorhelistik, mille esimene aste on fa

fanaatik
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevusala, valdkonna kirglik harrastaja või huviline

fanaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
kirglikult pooldav või harrastav, pimesi veendunud, fanaatikule omane

fanatism
[nimisõna, substantiiv]
1. kirglik andumus millelegi (hrl koos äärmise sallimatusega teisitimõtlejate suhtes), fanaatikule omane mõtlemis- ning tegutsemisviis

2. kirglik andumus, pühendumus

fanatt
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevusala, valdkonna kirglik harrastaja või huviline

fandango
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaania rahvatants kastanjettide ja kitarri saatel 3/8- või 6/8-taktimõõdus

2. selle tantsu muusika

3. hispaania rahvatants

fanerosoikum
[nimisõna, substantiiv]
Maa geoloogilises arengus noorim suurim ajavahemik, mille vältel on toimunud eeskätt skeletiga hulkraksete organismide areng

fanfaar
[nimisõna, substantiiv]
ventiilideta trompet, mida kasutatakse hrl piduliku signaali puhumiseks

fanfaarimängija
[nimisõna, substantiiv]
fanfaaril mängija

fanfaaripuhuja
[nimisõna, substantiiv]
fanfaaril mängija

fanfarist
[nimisõna, substantiiv]
fanfaaril mängija

fansa
[nimisõna, substantiiv]
hiinlase või korealase väike külamaja

fantaasia
[nimisõna, substantiiv]
1. võime ette kujutada, mõttes pilti luua

2. võime midagi ette kujutada

3. kujutlusvõime

fantaasiakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. ulmekirjanduse liik või vastav teos, mille aineks on maagia ja üleloomulikkus ning tegelasteks võlurid, nõiad, lohed vms

2. ulmekirjanduse liik

fantaasiaküllane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujutlusvõimest pulbitsev, uusi asju välja mõtlev

2. imepäraseid, väljamõeldud detaile sisaldav

fantaasiaküllus
[nimisõna, substantiiv]
kujutlusvõime rohkus

fantaasialend
[nimisõna, substantiiv]
elav, lennukas kujutlus(võime)

fantaasiamaailm
[nimisõna, substantiiv]
kujutletud, väljamõeldud tegelikkus

fantaasiaolend
[nimisõna, substantiiv]
väljamõeldud isik, loom vm olend

fantaasiapilt
[nimisõna, substantiiv]
mõttes loodud, väljamõeldud kujutluspilt

fantaasiavaene
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle või mille puhul fantaasiat napib, igav, nüri vms

fantaseerima
[tegusõna, verb]
1. fantaasia abil looma, olematut kujutlema

2. millegi ihaldusväärse loodetavat teostumist ette kujutama

fantaseering
[nimisõna, substantiiv]
see, mida pole (veel) päriselt olemas, mida ette kujutatakse või millest unistatakse

fantasmagooria
[nimisõna, substantiiv]
1. fantastiline kujutlus, viirastuslik nägemus

2. viirastuslik nägemus, fantastiline kujutlus

fantasmagooriline
[omadussõna, adjektiiv]
viirastuslik, nägemuslik, nõiduslik, fantastiline

fantast
[määrsõna, adverb]
väga, suurepäraselt

fantast
[muutumatu omadussõna]
suurepärane, enneolematu, fantastiline

fantast
[nimisõna, substantiiv]
kirjanik või kunstnik, kelle loomingule on omane fantastika

fantastika
[nimisõna, substantiiv]
1. ulme liik või vastav teos (nt raamat, film), mille aineks on maagia ja üleloomulikkus ning tegelasteks võlurid, nõiad, lohed vms

2. ulme liik

fantastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurepärane, millegi poolest silmapaistev

2. uskumatult suur

3. uskumatu, enneolematu

fantasöör
[nimisõna, substantiiv]
suur fantaseerija, eluvõõras unistaja

fantasy
[nimisõna, substantiiv]
1. ulme liik või vastav teos (nt raamat, film), mille aineks on maagia ja üleloomulikkus ning tegelasteks võlurid, nõiad, lohed vms

2. ulme liik

fantoom
[nimisõna, substantiiv]
1. viirastus, ekslik ettekujutus

2. viirastus

fantoomrasedus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mille korral inimene kujutab ette, et on rase, misjuures ilmnevad ka raseduse tunnused

fantoomvalu
[nimisõna, substantiiv]
1. pärast amputatsiooni esinev valu, mille puhul tundub, nagu valutaks eemaldatud kehaosa

2. valuaisting, mis tundub pärinevat amputeeritud jäsemest

faoliit
[nimisõna, substantiiv]
õli- ja happekindel asbestkiuga plast, mida saadakse fenoole sisaldavatest vaikudest

farad
[nimisõna, substantiiv]
elektrimahtuvuse mõõtühik

farandool
[nimisõna, substantiiv]
1. elavatempoline rõhutatud rütmiga Prantsuse rahvatants 2/4- või 6/8-taktimõõdus

2. provanssaali rahvatants

farfalle
[nimisõna, substantiiv]
liblikat või kikilipsu meenutav pastasort

fariinsuhkur
[nimisõna, substantiiv]
1. tumepruun ja veidi niiske mõrkjas-karamelline suhkur, mis saadakse valgele suhkrule toore suhkrusiirupi ehk melassi lisamisel

2. tumepruun ja veidi niiske mõrkjas-karamelline suhkur

farm
[nimisõna, substantiiv]
1. põllumajanduslik tootmisüksus, milles tootmine on hrl spetsialiseeritud

2. koht, kus kasvatatakse näiteks teatud tüüpi loomi, selleks et need loomad või loomast saadud tooted hiljem maha müüa

farmaatsia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus ravimitest, nende valmistamisest, katsetamisest, säilitamisest ja standardiseerimisest

2. teadus ravimitest

farmaatsiatehas
[nimisõna, substantiiv]
ravimeid tootev tehas

farmaatsiatööstus
[nimisõna, substantiiv]
meditsiinitööstuse haru, mis toodab ravimeid

farmakobotaanika
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus taimede raviomadustest

2. taimede raviomaduste õpetus

farmakogeneetika
[nimisõna, substantiiv]
1. geneetika haru, mis uurib ravimite toimet organismi pärilikkusele

2. geneetika haru, mis uurib ravimi toimet pärilikkusele

farmakogenoomika
[nimisõna, substantiiv]
tehnoloogiline lähenemine, mis analüüsib, kuidas geneetika mõjutab individuaalset vastust ravimitele, eesmärgiga optimeerida ravimite kasutamist vastavalt iga patsiendi genotüübile

farmakognoosia
[nimisõna, substantiiv]
1. taimseid (ja loomseid) ravimitooraineid uuriv farmaatsia haru, teadus droogidest

2. droogiõpetus

farmakokeemia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus ravimite keemilistest omadustest, farmatseutiline keemia

2. ravimite keemiliste omaduste õpetus

farmakokineetika
[nimisõna, substantiiv]
farmakoloogia haru, mis käsitleb ravimite imendumist, jaotumist, ainevahetust ja eritumist

farmakoloog
[nimisõna, substantiiv]
raviainete ja ravimite eriteadlane

farmakoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib ravimite toimet inimese või looma tervesse või haigesse organismi ning nende omadusi ja kasutamist

2. teadus ravimitest

farmakon
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis organismi sattunult mõjutab selle talitlusi (ravimina, ka mürgina)

farmakopöa
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik eeskirjade kogumik ravimite valmistamise, kontrollimise ja säilitamise ning kangetoimeliste ravimite annuste kohta

2. käsiraamat ravimite valmistamise, säilitamise ja kontrollimise kohta

farmakoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus ravimitega ravimisest

2. ravimitega ravimine

3. ravimitega ravimine, ravimravi

farmatseut
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimite müüja ja valmistaja apteegis, vastava kutse või hrl rakendusliku kõrgharidusega apteeker

2. rohuteadlane

farmatseutika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus ravimitest, nende valmistamisest, katsetamisest, säilitamisest ja standardiseerimisest

2. teadus ravimitest

farmer
[nimisõna, substantiiv]
talu vm põllumajandusliku tootmisüksuse omanik või rentnik

farmeripüksid
[nimisõna, substantiiv]
1. teksariidest püksid

2. enamasti sinist või musta värvi püksid, mis on tehtud teatud tugevast riidest

farnesool
[nimisõna, substantiiv]
maikellukese lõhnaga looduslik või sünteetiline lõhnaaine

farsikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärsia keeles kõneldud või kirjutatud

2. pärsia keelt kasutav

farsilik
[omadussõna, adjektiiv]
veiderdamist, farssi meenutav, labast või rumalat nalja sisaldav

farslik
[omadussõna, adjektiiv]
labasevõitu, lihtsakoelist nalja sisaldav, jandile või farsile omane

farss
[nimisõna, substantiiv]
1. labasevõitu, lihtsakoelist nalja sisaldav (lühi)näidend

2. naljamäng

farüngaal
[nimisõna, substantiiv]
1. (foneetikas:) keelejuure ja neelu tagaseina vahel moodustatav häälik

2. häälik

farüngiit
[nimisõna, substantiiv]
1. neelu limaskesta põletik

2. haigus

farüngoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiriist neelu vaatluseks

2. neelupeegel

farüngoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. neelu uurimine spetsiaalse arstiriista (farüngoskoobi) abil

2. neelupeegelvaatlus

fashionista
[nimisõna, substantiiv]
moe järgimisele pühendunud isik, moest kirjutaja või selle reklaamija vms

fasomeeter
[nimisõna, substantiiv]
mõõtevahend kahe sama sagedusega elektrilise suuruse faasinurga mõõtmiseks

fasotron
[nimisõna, substantiiv]
raskete elementaarosakeste (prootonite) resonantskiirendi

fassaad
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone esinduslik, arhitektuuriliselt rõhutatud külg (hrl esikülg)

2. esikülg

fassaadikivi
[nimisõna, substantiiv]
kivi, mida kasutatakse hoone esikülje viimistlemiseks

fassaaditsema
[tegusõna, verb]
välist külge esile tooma, (üksnes) välist esinduslikkust rõhutama

fassett
[nimisõna, substantiiv]
lihvitud pind vääriskivil, klaasil vm, lihvitud kaldserv hambal

fassettima
[tegusõna, verb]
lihvitud pinda või serva tegema, fassetti lihvima (nt vääriskivil, klaasil, hambal)

fassettliiges
[nimisõna, substantiiv]
lülisamba lülide vaheline väike liiges

fassettpind
[nimisõna, substantiiv]
lihvitud pind või serv

fassettsilm
[nimisõna, substantiiv]
(putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) paljudest üksteisest pigmendiga eraldatud osasilmadest koosnev silm

fassija
[nimisõna, substantiiv]
pakendaja

fassima
[tegusõna, verb]
pakendama

fassong
[nimisõna, substantiiv]
1. rõiva, jalatsi vms üldilme (silmas pidades nt lõiget, siluetti, töötlusviisi)

2. rõiva, jalatsi vms mood, fassong

fastsia
[nimisõna, substantiiv]
sidekoest koosnev õhuke kiht või kelme lihastel

fastsineerima
[tegusõna, verb]
kellegi meeli kütkestama, meeldivuse või eripäraga ülimalt kellegi huvi, tähelepanu ligi tõmbama või kinni hoidma

fastsioliaas
[nimisõna, substantiiv]
maksakaani tekitatud haigus (hrl loomadel, aga ka inimesel)

fašiin
[nimisõna, substantiiv]
kokkuköidetud haod, millega endisajal kindlustati teid, drenaaži, kaitseehitisi

fašiinkindlustis
[nimisõna, substantiiv]
kokkuköidetud haod, millega endisajal kindlustati teid, drenaaži, kaitseehitisi

fašiseerima
[tegusõna, verb]
1. fašistlikuks muutma

2. fašistlikuks tegema

fašiseeruma
[tegusõna, verb]
fašistlikuks muutuma

fašism
[nimisõna, substantiiv]
1. juhikultust, agressiivset natsionalismi ja rassismi propageeriv ideoloogia, poliitiline liikumine või riigikord

2. äärmuslik diktatuurivorm 20. sajandi 1. poolel Itaalias

3. marurahvuslik terroristlik diktatuur

fašismivastane
[omadussõna, adjektiiv]
fašismi vastu suunatud, selle vastu võitlev

fašist
[nimisõna, substantiiv]
fašismi pooldaja

fašistlik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis toetab ideoloogiat, mis propageerib juhikultust, agressiivset natsionalismi ja rassismi, fašismile omane

fazenda
[nimisõna, substantiiv]
(Brasiilias, harva ka mõnes muus portugalikeelses riigis:) farm, talund

fataalne
[omadussõna, adjektiiv]
vältimatult toimuv, saatust muutva mõjujõuga, hrl hukatuslik või halba toov

fataalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi vältimatu ja otsustav mõju elule, asjade käigule vms

2. see, et elukulg vms on saatusest määratud

fatalism
[nimisõna, substantiiv]
usk saatuse kõikemääravasse jõusse

fatalist
[nimisõna, substantiiv]
saatusesse uskuja

fatamorgaana
[nimisõna, substantiiv]
1. optiline atmosfäärinähtus, mille puhul õhus nähakse kauge eseme hrl moonutatud, kiiresti muutuvat kujutist

2. optiline atmosfäärinähtus

fatbike
[nimisõna, substantiiv]
ülilaiade rehvidega maastikujalgratas ekstreemsetes maastikuoludes sõitmiseks

fatsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
faatsiesse puutuv, sellega seotud

fattoush
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere idapoolsel rannikul, eriti Liibanonis ja Süürias levinud köögiviljasalat tomati, redise ja lameleivatükkidega

fatvaa
[nimisõna, substantiiv]
islamimaades mitmesuguste otsuste jõustumiseks kohustuslik mufti hinnang nende vastavuse kohta islami normidele

fatwa
[nimisõna, substantiiv]
islamimaades mitmesuguste otsuste jõustumiseks kohustuslik mufti hinnang nende vastavuse kohta islami normidele

faul
[nimisõna, substantiiv]
1. (sportmängudes:) määrustevastane ebaaus võte või toiming

2. määrusevastane ebaaus võte

faun
[nimisõna, substantiiv]
1. Rooma mütoloogias inimesi hirmutav ja narriv väiksem metsavaim, saba, sarvede ja kitsejalgadega ülemeelik olend

2. metsavaim vanarooma usundis

fauna
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala, piirkonna loomad (liigid ja isendid kokku)

faunist
[nimisõna, substantiiv]
loomastiku uurija

faunistika
[nimisõna, substantiiv]
1. uurimisvaldkond, mis käsitleb teatud ala loomastikku

2. loomastikuteadus, loomastiku uurimine

faustilik
[omadussõna, adjektiiv]
Fausti tegelaskujule omane, väsimatu, sageli ennasthävitava püüdlemisega seotud

faustlik
[omadussõna, adjektiiv]
Fausti tegelaskujule omane, väsimatu, sageli ennasthävitava püüdlemisega seotud

favela
[nimisõna, substantiiv]
Brasiilias omavoliliselt ehitatud vaestelinnaosa

favicon
[nimisõna, substantiiv]
veebilehega seotud väike ikoon, mis asub aadressiribal enne veebiaadressi

favikon
[nimisõna, substantiiv]
veebilehega seotud väike ikoon, mis asub aadressiribal enne veebiaadressi

favoriidikoorem
[nimisõna, substantiiv]
(suure vastutuse kohta, mis kaasneb võistluste, konkursi vms soosikuks olemisega)

favoriit
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige rohkem võiduvõimalusi omav võistleja, mingil konkursil, valimisel vm osaleja

2. see, keda või mida paljud pooldavad, teistele eelistavad

3. suurimate võiduvõimalustega võistleja v võistkond

fa-võti
[nimisõna, substantiiv]
noodivõti, mis määrab väikese oktavi fa asukohaks noodijoonestiku neljanda joone

febriilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kõrge) palavikuga iseloomustuv, hrl üle 39-kraadise kehatemperatuuriga

2. palavikuline

fee
[nimisõna, substantiiv]
1. ilus, hrl abivalmis saatusehaldjatar (algselt keltidel ja romaani rahvastel)

2. saatust määrav haldjatar

feederdaja
[nimisõna, substantiiv]
kalamees, kes kalapüügiks kasutab söödatopsi ja viskeritva, tehes kiireid korduvaid viskeid

feederõng
[nimisõna, substantiiv]
söödakorviga kalapüügiks mõeldud painduva otsaga ritv

feemikohus
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne salajane (kriminaal)kohus Saksamaal

feen
[nimisõna, substantiiv]
Iiri iseseisvust taotlenud poliitilise salaühingu liige 19. sajandil

feeriad
[nimisõna, substantiiv]
pidu- ja puhkepäevad Vana-Roomas

feerula
[nimisõna, substantiiv]
1. Ees- ja Kesk-Aasias kasvav kõrge kollaste õitega rohttaim, millest saadakse tänapäeval vürtsina kasutatavat juudavaiku ehk asaföötidat

2. rohttaim

feetus
[nimisõna, substantiiv]
(inimesel jt imetajatel:) organism emakasisese arengu hilisemas järgus

feihoa
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerikast pärit feihoapuu söödav kollane vili

2. feihoapuu söödav vili

feihoapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerikast pärit väike igihaljas puu kollaste luuviljade ja altpoolt hõbejasvalgete lehtedega

2. troopiline igihaljas puu

feik
[omadussõna, adjektiiv]
võlts, teeseldud või järele tehtud

feilima
[tegusõna, verb]
ebaõnnestuma, läbi kukkuma

feim
[nimisõna, substantiiv]
kuulsus

feissar
[nimisõna, substantiiv]
suhtlusvõrgustik Facebook

fekaalid
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese väljaheited

2. inimese väljaheited, ka väetisena

fekaalivedaja
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes puhastab käimlate kogumiskaste

fekaalne
[omadussõna, adjektiiv]
inimese väljaheidetest põhjustatud, nendega seotud

fekaaltransplantatsioon
[nimisõna, substantiiv]
raviviis, mille korral tervete inimeste seedetrakti sisust toodetud ravim siiratakse haige inimese seedetrakti

fekalist
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes puhastab käimlate kogumiskaste

feldjääger
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne sõjaväe või valitsuse kuller

feldmarssal
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgeim sõjaline auaste mõnedes maades (nt Suurbritannias, Portugalis, Poolas)

2. selles auastmes isik

3. kõrgeim sõjaväeline auaste mõnes riigis

feldšpatoid
[nimisõna, substantiiv]
päevakividega sarnanev kivimit moodustav harvaesinev kristalliseerunud mineraal (nt lasuriit, skapoliit)

fellah
[nimisõna, substantiiv]
1. paikne põlluharija araabia maades, eriti Egiptuses

2. põlluharija araabia maades

fellogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede korkkoes leiduv kambium

2. taimede korkkoes

felukk
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Vahemerel kasutatav kahemastiline rannasõidupurjekas

2. väike rannasõidu purjekas

femineerima
[tegusõna, verb]
1. naistemõjuliseks või naiselikuks muutma, naiste juhtimisele või ülekaalule allutama

2. naiselikuks muutma

3. naiste juhtimisele v ülekaalule allutama

femineeruma
[tegusõna, verb]
1. naiste ülekaalu või juhtimise alla jääma, naiste rolli kasvuga nende mõju alla jääma

2. naiselikuks muutuma

3. naiste juhtimisele v ülekaalule alluma

feminiin
[nimisõna, substantiiv]
naissoo grammatilise kategooria põhjal moodustuvasse sõnaklassi kuuluv sõna, naissoost sõna

feminiinne
[omadussõna, adjektiiv]
1. naisele loomuomane, hrl pehme loomuga ja emotsionaalne

2. naistele sobiv või suunatud

3. (mehe kohta:) olekult naise moodi

feminiinum
[nimisõna, substantiiv]
1. keele üks grammatilisi sugusid (nt indoeuroopa keeltes)

2. grammatiline sugu

feminisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sugutunnuste areng naisel

feminiseerima
[tegusõna, verb]
1. naistemõjuliseks või naiselikuks muutma, naiste juhtimisele või ülekaalule allutama

2. naiselikuks muutma

3. naiste juhtimisele v ülekaalule allutama

feminiseeruma
[tegusõna, verb]
1. naiste ülekaalu või juhtimise alla jääma, naiste rolli kasvuga nende mõju alla jääma

2. naiselikuks muutuma

3. naiste juhtimisele v ülekaalule alluma

feminism
[nimisõna, substantiiv]
1. ideoloogia, mille keskmes on küsimused naiste rollist ja staatusest ühiskonnas (poliitikas, äris, teaduses, kultuuris)

2. ühiskondlik liikumine, mis taotleb naistele meestega võrdseid õigusi

3. naisi väärtustav ideoloogia

feminist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes taotleb naistele meestega võrdseid õigusi

feministlik
[omadussõna, adjektiiv]
naistele meestega võrdseid õigusi taotlev, feminismi põhimõtteid toetav

femto
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust 10‒15 korda väiksem

fenakiit
[nimisõna, substantiiv]
vääriskivina kasutatav silikaatne mineraal

fenamiin
[nimisõna, substantiiv]
kesknärvisüsteemi, vererõhku ja ainevahetust mõjustav ravim

fenantreen
[nimisõna, substantiiv]
1. aromaatsete süsivesinike hulka kuuluv värvitu kristalne aine, mida kasutatakse peamiselt värvainete tootmisel

2. aromaatne süsivesinik

fenatsetiin
[nimisõna, substantiiv]
1. valu vaigistav ning palavikku alandav ravim, mis on tänapäeval kõrvalmõjude tõttu käibelt kõrvaldatud

2. palavikuvastane ning valuvaigistav ravim

fenkol
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere piirkonnast pärinev aniisilõhnaline ravim-, salati- ja maitsetaim

fennek
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Põhja-Aafrikas elutsev suurte kõrvadega väike rebaselaadne kiskja

fennism
[nimisõna, substantiiv]
1. soome sõna või soome keelele omane lausekonstruktsioon mingis muus keeles

2. soomepärane keelend muus keeles

fennofiil
[nimisõna, substantiiv]
soome keele ja kultuuri huviline, soomesõbralik inimene

fennomaan
[nimisõna, substantiiv]
kõike soomepärast eelistav inimene

fennomaania
[nimisõna, substantiiv]
kõige soomepärase eelistamine

fennougrist
[nimisõna, substantiiv]
soome-ugri rahvaste keeli ja kultuuri uuriv teadlane

fennougristika
[nimisõna, substantiiv]
1. soome-ugri rahvaste keeli ja kultuuri uuriv teadusharu

2. (kitsamas tähenduses:) soome-ugri keeleteadus

3. soome-ugri keelte ja kultuuri uurimine

fenobarbitaal
[nimisõna, substantiiv]
ravim, mida tarvitatakse uinutina ja langetõvehaigetel krambivastase vahendina

fenolaat
[nimisõna, substantiiv]
fenooli sool

fenoloog
[nimisõna, substantiiv]
bioloogiateadlane, kes uurib looduse aastaajalisi nähtusi

fenoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia haru, mis uurib looduse aastaajalisi nähtusi, nende arenemist ja tekkimise ajalist reeglipärasust

2. aastaajalised nähtused ja muutused looduses

3. looduse aastaajalisi nähtusi uuriv teadusharu

fenomen
[nimisõna, substantiiv]
(haruldane, ebaharilik) nähtus

fenomenaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavalist ületav, ebatavaline, harukordne

2. ebatavaline, harukordne

fenomenalism
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus, mille järgi tunnetuse vahetuks objektiks on ainult aistingutes olevad nähtused (fenomenid)

2. idealistlik tunnetusõpetus

fenomenoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus fenomenidest ehk sellest, mis kogemuses nähtub või avaldub

2. õpetus teadvuse fenomenidest

3. idealistlik tunnetusteooria

fenomenoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
fenomenoloogiaga seotud või sellel põhinev, teadvuse nähtuste kirjeldamisele rajatud

fenool
[nimisõna, substantiiv]
tugeva terava lõhna ja antiseptiliste omadustega kristalne mürgine aine

fenoolftaleiin
[nimisõna, substantiiv]
värvitu kristalne aine, mida kasutatakse keemilise indikaatorina, samuti lahtistina

fenoolne
[omadussõna, adjektiiv]
fenoolidega seotud

fenoolvesi
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnaohtlikke fenoole sisaldav vesi

fenoplast
[nimisõna, substantiiv]
plast, mis on saadud fenoole sisaldavatest vaikudest

fenotüüp
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi või raku kõigi välis- ja sisetunnuste ning omaduste kogum, mis põhineb pärilikkustegurite ja keskkonna koostoimel

2. organismi välis- ja sisetunnuste kogum kindlal arenguastmel

fentanüül
[nimisõna, substantiiv]
ülikange sünteetiline narkootikum, mida narkomaanide seas kutsutakse ka valgeks hiinlaseks

fenüülalaniin
[nimisõna, substantiiv]
aminohape, mida leidub insuliinis, munavalges, hemoglobiinis ja mujal

fenüülamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. värvitu õlijas mürgine vedelik, paljude värvainete ja ravimite lähteaine

2. mürgine aine

fenüületeen
[nimisõna, substantiiv]
kergesti polümeriseeruv värvitu vedelik, mida kasutatakse polüstüreeni tootmiseks

fenüülketonuuria
[nimisõna, substantiiv]
kaasasündinud ainevahetushaigus, mille korral kuhjub organismis teatud aminohape (fenüülalaniin), põhjustades vaimseid häireid

feodaal
[nimisõna, substantiiv]
1. valitseva klassi liige feodalismi ajal

2. lääni valdaja, suurmaaomanik

feodaal
maavalduste omandisuhetest sõltuv, nendega seostuv, feodalismile omane

feodaalaeg
[nimisõna, substantiiv]
feodaalide valitsemise aeg keskaja Euroopas, kus talupojad olid otseses sõltuvuses maaomanikust, kelle heaks nad pidid töötama

feodaalajastu
[nimisõna, substantiiv]
feodaalide valitsemise aeg keskaja Euroopas, kus talupojad olid otseses sõltuvuses maaomanikust, kelle heaks nad pidid töötama

feodaalaristokraatia
[nimisõna, substantiiv]
feodalismiaegne aristokraatia

feodaalkoormis
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal talupoegadel lasunud kohustus mõisniku, riigi või kiriku kasuks maksude, teoorjuse vms näol

feodaalkord
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne ühiskonnakord Euroopas, kus valitsejad ja suurfeodaalid andsid oma vasallidele kasutamiseks maavaldusi, mille eest nood pidid teenima sõjaväes ning talupojad olid otseses sõltuvuses maaomanikust, kelle heaks nad pidid töötama

feodaallinnus
[nimisõna, substantiiv]
feodaali (või vaimuliku) rajatud või tema kasutuses olev linnus

feodaalne
[omadussõna, adjektiiv]
maavalduste omandisuhetest sõltuv, nendega seostuv, feodalismile omane

feodaalomand
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne pärisorjusega seotud omand

feodaalrent
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne rendimaks feodaalist omanikule

feodaalriik
[nimisõna, substantiiv]
3. kuni 13. sajandil välja kujunenud, maaomaniku võimul ja pärisorjusel rajanev riik

feodaalsuhted
[nimisõna, substantiiv]
feodaalühiskonnas valitsevad suhted

feodaalühiskond
[nimisõna, substantiiv]
feodaalkorral rajanev ühiskond

feodaliseeruma
[tegusõna, verb]
maavalduste omandussuhetega seotuks muutuma, feodaalseks muutuma

feodalism
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne ühiskonnakord Euroopas, kus valitsejad ja suurfeodaalid andsid oma vasallidele kasutamiseks maavaldusi, mille eest nood pidid teenima sõjaväes ning talupojad olid otseses sõltuvuses maaomanikust, kelle heaks nad pidid töötama

feodalismiaeg
[nimisõna, substantiiv]
feodaalide valitsemise aeg keskaja Euroopas, kus talupojad olid otseses sõltuvuses maaomanikust, kelle heaks nad pidid töötama

feood
[nimisõna, substantiiv]
1. keskajal maa-ala või muu tuluallikas, mis oli antud kasutamiseks vasallile teenistuskohustuste täitmise või temalt maksude saamise eest

2. keskaja maavaldus

ferm
[nimisõna, substantiiv]
1. tasapinnaline sõrestik, sõrestikuline kandetarind

2. sõrestik, varraskandur

fermaat
[nimisõna, substantiiv]
1. heli või pausi suvalise pikendamise märk noodi või pausi kohal või all

2. heli või pausi pikendus

3. pikendusmärk

ferment
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis moodustuv valk, mis põhjustab ja reguleerib ainevahetusreaktsioone

2. valkaine

fermentatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
organismis moodustuvate valkudega, ensüümidega seotud

fermentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. loodusliku tooraine (nt viinamarjade, teelehtede) töötlemisel hapnikuvabas keskkonnas tema oma fermentide (nt bakterite, pärmiseente) toimel tekkiv käärimisprotsess

2. käärimine

fermenteerima
[tegusõna, verb]
1. looduslikku toorainet (nt viinamarju, teelehti) tema oma fermentide (nt bakterite, pärmiseente) toimel hapnikuvabas keskkonnas käärima panema

2. käärima panema

fermenteeruma
[tegusõna, verb]
(orgaaniliste ainete kohta:) bakterite, pärmiseente vm toimel hapnikuvabas keskkonnas lagunema ja muunduma

fermentima
[tegusõna, verb]
1. looduslikku toorainet (nt viinamarju, teelehti) tema oma fermentide (nt bakterite, pärmiseente) toimel hapnikuvabas keskkonnas käärima panema

2. käärima panema

fermion
[nimisõna, substantiiv]
aatomituumast väiksem osake, mille spinn on poolearvuline (nt kvark, prooton)

fermium
[nimisõna, substantiiv]
1. vesinikupommi katsetamisel avastatud radioaktiivne metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 100

2. radioaktiivne element

feroce
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) metsikult

feromoon
[nimisõna, substantiiv]
1. bioaktiivne aine, mida loomad (eriti putukad) eritavad väliskeskkonda liigikaaslaste mõjustamiseks

2. bioaktiivne aine

ferraat
[nimisõna, substantiiv]
raudhappe sool

ferriit
[nimisõna, substantiiv]
üks raua-süsinikusulamite koostisosi, peaaegu puhas raud

ferriitantenn
[nimisõna, substantiiv]
raadiovastuvõtjaisse sisseehitatud ferriitsüdamikuga vastuvõtuantenn

ferrimagnetism
[nimisõna, substantiiv]
magnetism, mida iseloomustavad aine suur magnetiline vastuvõtlikkus ja spontaanse magneetumise võime

ferritiin
[nimisõna, substantiiv]
rauda sisaldav rakusisene valk, organismi peamine rauavaru hoidla

ferrokroom
[nimisõna, substantiiv]
raua ja kroomi sulam, mida kasutatakse nt terase tootmisel ja autotööstuses

ferromagneetik
[nimisõna, substantiiv]
iseenesliku magneetumise võimega aine, mis magneetunult tugevdab välist magnetvälja (nt raud, nikkel, koobalt ja nende sulamid)

ferromagnetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ferromagnetismiga seotud

2. ferromagneetiku omadustega

ferromagnetism
[nimisõna, substantiiv]
1. ferromagnetiliste kehade omadus tugevalt ja iseeneslikult magneetuda ning muutuda püsimagnetiks

2. rauataoliste ainete magnetism

ferromangaan
[nimisõna, substantiiv]
raua ja mangaani sulam, mida kasutatakse terase tootmisel

ferromolübdeen
[nimisõna, substantiiv]
raua ja molübdeeni sulam

ferrosulam
[nimisõna, substantiiv]
sulam, mille põhiosa on raud

ferrotitaan
[nimisõna, substantiiv]
raua ja titaani sulam

fertiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) võimeline järglasi saama, võimeline paljunema

fertiilsus
[nimisõna, substantiiv]
paljunemise võimelisus, võime saada järglasi

fes
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud fa

fess
[nimisõna, substantiiv]
1. pika rippuva tutiga idamaine lõigatud koonuse kujuline (punane) viltpeakate

2. idamaine müts

fest
[nimisõna, substantiiv]
1. festival

2. festival (hrl kontserdi- või näitusesarja nimes)

festar
[nimisõna, substantiiv]
festival

festival
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl samas kohas korraldatav kultuuriürituste sari (ka ülevaatuse või konkursi vormis), nt muusika, filmi või teatri alal

2. suurpidustus

3. teatud ajavahemiku järel korduv suur pidulik üritus (näiteks filmi, muusika või teatri alal)

festivalilinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, kus toimub festival

festivalipass
[nimisõna, substantiiv]
festivali kõigile üritustele sissepääsu tagav dokument

festivo
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) pidulikult

festoon
[nimisõna, substantiiv]
rippvanik, eriti kaunistusmotiivina arhitektuuris ja tarbekunstis

feta
[nimisõna, substantiiv]
Kreeka päritolu, kitse- või lambapiimast tehtud toorjuust

fetaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(inimesel jt imetajatel:) loote emakasisese arengu hilisema järguga seotud

fetajuust
[nimisõna, substantiiv]
Kreeka päritolu, kitse- või lambapiimast tehtud toorjuust

fetiš
[nimisõna, substantiiv]
(millegi liialdatud austamise kohta)

fetišeerima
[tegusõna, verb]
1. liialdatud austamise objektiks muutma

2. fetišiks tegema v pidama

fetišism
[nimisõna, substantiiv]
(seksuoloogias:) mingi elutu objekti kasutamine erutuse ja seksuaalse rahulduse saavutamiseks

ff
(märge noodikirjas:) väga tugevasti, valjusti

fff
(märge noodikirjas:) nii valjusti kui võimalik

fiaal
[nimisõna, substantiiv]
laia lameda kausi taoline kergelt sissepoole pööratud servadega kultus- ja tarbenõu Vana-Kreekas

fiakker
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kerge 4-kohaline voorimehetroska

fiasko
[nimisõna, substantiiv]
1. täielik nurjumine, läbikukkumine, äpardumine

2. läbikukkumine, ebaõnnestumine

fibriin
[nimisõna, substantiiv]
1. vereplasmas moodustuv kiudjas lahustumatu valkaine, mille abil veri hüübib

2. vere hüübimisel moodustuv tahke valkaine

fibrill
[nimisõna, substantiiv]
1. valguline kiuke, organismi mitmete kudede mikroskoopiline niitjas ehituselement

2. kiuke, kudede niitjas valkosis

fibrillaarne
[omadussõna, adjektiiv]
fibrillidest koosnev, fibrillidena esinev

fibrillatsioon
[nimisõna, substantiiv]
südamelihaste ebakorrapärased kokkutõmbed

fibrinogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. vereplasmas sisalduv valkaine, millest moodustub fibriin ehk verekiudnik

2. vere valk

fibrinoosne
[omadussõna, adjektiiv]
fibriini sisaldav

fibroblast
[nimisõna, substantiiv]
organismis sidekoerakk, mis toodab kollageeni ja elastiini

fibroiin
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikus siidikius sisalduv valkaine, siidniidi põhiline koostisosa

2. loodusliku siidi valk

fibroliit
[nimisõna, substantiiv]
1. peenestatud puidust ja tsemendist tehtud plaat, mida kasutatakse hoonete soojustamiseks

2. pressitud plaat ehitusmaterjalina

fibroliitplaat
[nimisõna, substantiiv]
1. peenestatud puidust ja tsemendist tehtud plaat, mida kasutatakse hoonete soojustamiseks

2. pressitud plaat ehitusmaterjalina

fibromüalgia
[nimisõna, substantiiv]
haigus, mis avaldub eeskätt valuna lihastes, kõõlustes, sidemetes ja mujal sidekoes ning teravalt valulike punktidena mitmel pool kehal

fibromüoom
[nimisõna, substantiiv]
1. lihas- ja sidekoest koosnev healoomuline kasvaja

2. side- ja lihaskoest koosnev kasvaja

fibroom
[nimisõna, substantiiv]
healoomuline sidekudekasvaja

fibroos
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) tiheda sidekoe tekkimine muu koe asemel

fibroosne
[omadussõna, adjektiiv]
kiuline, kiulisest sidekoest koosnev

fibrosarkoom
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline sidekudekasvaja

fibrotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
teatud sidekoerakk

fidalgo
[nimisõna, substantiiv]
Portugali aadlik

fideism
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus, mis seab usu teadmistest kõrgemale või püüab religiooni seisukohti teadusetaoliselt põhjendada

2. usku teadusest kõrgemale asetav õpetus

fideistlik
[omadussõna, adjektiiv]
usku teadmistest kõrgemale seadev, fideismile või fideistidele omane

fifty-fifty
[määrsõna, adverb]
võrdselt, pooleks, viigiliselt

fifty-sixty
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (ebakindluse, kahtlusega seoses:) võib-olla enam-vähem pooleks, küllap ehk

2. kaheldava väärtusega, on kah

figuraal
inimese vm olendi keha kujutav

figuraalkompositsioon
[nimisõna, substantiiv]
inimkujutis(t)ega kompositsioon kujutavas kunstis

figuraalne
[omadussõna, adjektiiv]
inimese vm olendi keha kujutav

figuraalornament
[nimisõna, substantiiv]
inimfiguuridega kaunistus ehitistel, tarbeesemetel vm

figurant
[nimisõna, substantiiv]
rühmatantsija balletis

figuratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. helitöö muusikalise faktuuri mitmekesistamine harmoonia-, meloodia- või rütmielementide teisendamise abil

2. helitöö kaunistamise võte

figureerima
[tegusõna, verb]
(tegelasena, tegurina) esinema

figuur
[nimisõna, substantiiv]
keha välised piirjooned, keha üldine vorm

figuurigrupp
[nimisõna, substantiiv]
mitmest kokkukuuluvast figuurist koosnev skulptuurteos või selle osa

figuurimaal
[nimisõna, substantiiv]
inimfiguuridega maal

figuurne
[omadussõna, adjektiiv]
inimese vm olendi keha kujutav

figuurpudel
[nimisõna, substantiiv]
erilise kujuga pudel (nt olendi või eseme kujuga)

fii
[nimisõna, substantiiv]
kreeka tähestiku 21. täht (Φ, φ), ladina tähestikus f

fiiber
[nimisõna, substantiiv]
1. keemiliselt töödeldud tselluloosist pressitud sitke väga kerge ja vastupidav materjal

2. kerge sitke tehismaterjal

fiiberoptika
[nimisõna, substantiiv]
optika haru, mis käsitleb valguse ja kujutiste edastamist valguskaabli kaudu

fiiberoptiline
[omadussõna, adjektiiv]
valguskiirgust edasiandvaid kiude sisaldav

fiiberplast
[nimisõna, substantiiv]
klaaskiuga tugevdatud polüester, vastupidav ja ilmastikukindel materjal

fiiberteivas
[nimisõna, substantiiv]
fiiberplastist hüppeteivas

fiibula
[nimisõna, substantiiv]
haaknõela põhimõttel töötav rõivaste kinnitamiseks mõeldud pannal või spiraalvedruga nõel, mida on Eestis kasutatud alates pronksiajast

fiid
[nimisõna, substantiiv]
jooksvalt uuenev uudiste, postituste vms voog

fiider
[nimisõna, substantiiv]
toitealajaamast algav liin, mis varustab elektrienergiaga üht või mitut alajaama

fiiling
[nimisõna, substantiiv]
tundeelamuslik meeleolu

fiks
fikseeritud

fiksaator
[nimisõna, substantiiv]
vahend millegi kinnitamiseks teatavasse asendisse ning seal hoidmiseks

fiksatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. söe-, kriidi- või pliiatsijoonistust hõõrdumise ning tuhmumise eest kaitsev kiiresti kuivav vedelik

2. söe-, pliiatsijoonistust hõõrdumise eest kaitsev lakilahus

fiksatsioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi püsiv olek teatavas asendis, kinnitatuna mingi vahendi abil

fikseerima
[tegusõna, verb]
teatavasse asendisse või olekusse kinnitama, teatavas asendis või olekus püsimas hoidma

Ühendtegusõnad: ära fikseerimaära fikseerima

fikseering
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi registreerimine, üles või ära märkimine

2. vastav üleskirjutus vm väljendus

fikseeruma
[tegusõna, verb]
1. teatavasse asendisse või olekusse kinnituma, teatavas asendis või olekus olema hakkama

2. kindlaks kujunema

fikshind
[nimisõna, substantiiv]
kindel, fikseeritud hind

fiksidee
[nimisõna, substantiiv]
lakkamatult püsiv mõte või kujutlus (ka haigusliku nähtusena)

fiksima
[tegusõna, verb]
joonde või korda seadma, parandama

fiksobjektiiv
[nimisõna, substantiiv]
kindla, mittemuudetava fookuskaugusega objektiiv, millega ei ole võimalik suumida

fikspakett
[nimisõna, substantiiv]
elektripakett, mille puhul on tarbijale müüdava elektri hind kindlaks perioodiks kokku lepitud, fikseeritud hinnaga elektripakett

fiktiiv
näilik, silmakirjaks, petmiseks tehtud

fiktiivabielu
[nimisõna, substantiiv]
abielu, mis on sõlmitud praktilistel kaalutlustel ja eksisteerib ainult juriidiliselt, fiktiivne abielu

fiktiivarve
[nimisõna, substantiiv]
näilik, petmiseks tehtud arve, fiktiivne arve

fiktiivkäsk
[nimisõna, substantiiv]
arvutikeele käsk, mis ei soorita ühtki tegevust

fiktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
näilik, silmakirjaks, petmiseks tehtud

fiktsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl ühenduses kirjandusteose, filmi vm kunstiteosega:) väljamõeldud, kujuteldav, mitte tegelik

fiktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. õigeks loetav oletus, millel puudub alus

2. väljamõeldis, (pette)kujutlus

3. alusetu oletus

4. pettekujutlus

filantroop
[nimisõna, substantiiv]
inimesearmastaja, heategevuses osaleja või annetuste tegija

filantroopia
[nimisõna, substantiiv]
1. heategevus, omakasupüüdmatu tegutsemine kaasinimeste heaks

2. inimesearmastus, heategevus

filantroopiline
[omadussõna, adjektiiv]
annetuste tegemisega seotud, selline, mille tulu läheb kellegi abistamiseks või millegi hüvanguks

filantroopne
[omadussõna, adjektiiv]
annetuste tegemisega seotud, selline, mille tulu läheb kellegi abistamiseks või millegi hüvanguks

filateelia
[nimisõna, substantiiv]
1. postmarkide, ka muude postimaksevahendite kogumine ja uurimine

2. postmarkide ja muude postimaksevahendite kogumine

filateeliakauplus
[nimisõna, substantiiv]
kauplus, kus müüakse postmarke ja filatelistidele mõeldud kaupa

filatelist
[nimisõna, substantiiv]
postmarkide ja teiste postimaksevahendite kogumisega tegeleja

filatelistlik
[omadussõna, adjektiiv]
filateeliat käsitlev, filateeliasse puutuv

fildekoss
[nimisõna, substantiiv]
1. korrutatud siidjaläikeline sile pikakiulisest puuvillast lõng

2. siidjas puuvilllõng

filee
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmeim osa kodu- või metsloomade lihast mõlemal pool selgroogu ja selle all või linnu rinnaliha või kala seljaliha

2. sellest valmistatud toit

3. pehme liha

4. ilma koore ja vahekestadeta puuvili

fileekardin
[nimisõna, substantiiv]
fileetehnikas sõlmitud või heegeldatud kardin

fileelaast
[nimisõna, substantiiv]
võrk- ehk fileepitsi tegemisel kasutatav ümardatud otstega lame pulk, mille ümber moodustatakse võrgu silmused

fileelinik
[nimisõna, substantiiv]
fileetehnikas linik

fileenõel
[nimisõna, substantiiv]
mõlemas otsas silma või ühes otsas silma ja teises kaheharulist harki omav nõel võrk- ehk fileepitsi valmistamiseks

fileepits
[nimisõna, substantiiv]
pits, mille kiri on tikitud fileetehnikas valmistatud võrgule

fileepulk
[nimisõna, substantiiv]
võrk- ehk fileepitsi tegemisel kasutatav ümardatud otstega lame pulk, mille ümber moodustatakse võrgu silmused

fileerima
[tegusõna, verb]
1. veise või sea seljaliha, lindude rinnaliha või puhast kalaliha luude pealt ühe tükina eraldama

2. fileed eraldama

fileerima
[tegusõna, verb]
lõigates juukseid õhendama

fileerima
[tegusõna, verb]
1. heli paisutuste ja kahandustega pikalt sujuvalt kuni hääbumiseni kõlada laskma, hrl lauldes, puhk- või poogenpilli mängides

2. heli paisutuste ja kahandustega pikalt kuni hääbumiseni kõlada laskma

fileerimisnuga
[nimisõna, substantiiv]
pikk, õhukese ja ühtlaselt kitsa teraga nuga kala fileerimiseks

fileetehnika
[nimisõna, substantiiv]
erilise nõelaga sõlmimise tehnika, kus moodustub võrkpits, millele omakorda tikitakse peale muster

filharmoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikat tutvustav ja salvestav ning kontserte korraldav asutus

2. kontserdiasutus

filharmoonik
[nimisõna, substantiiv]
muusik, kes mängib kontserte andva asutuse orkestris

filiaal
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, ettevõtte või organisatsiooni osakond väljaspool tema põhitegevuskohta

2. haruosakond

3. haruasutus

filigraan
[nimisõna, substantiiv]
1. ornamentideks painutatud ja kokkujoodetud peenest (vääris)metalltraadist ehistöö

2. pitsi meenutav peenest väärismetalltraadist ehistöö

filigraanehe
[nimisõna, substantiiv]
filigraanitehnikas ehe

filigraanitehnika
[nimisõna, substantiiv]
juveliiritehnika, kus peen väärismetalltraat painutatakse ornamendiks ja joodetakse kokku

filigraanklaas
[nimisõna, substantiiv]
Veneziast pärinev, filigraani meenutava kuumalt töödeldud dekooriga klaasiliik

filigraanne
[omadussõna, adjektiiv]
1. filigraani meenutav, filigraanile omane

2. väga hoolikalt töödeldud, detailideni viimistletud

filigraantehnika
[nimisõna, substantiiv]
juveliiritehnika, kus peen väärismetalltraat painutatakse ornamendiks ja joodetakse kokku

filigraantöö
[nimisõna, substantiiv]
1. filigraanitehnikas töö

2. filigraanselt peen töö

filipiinlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Filipiinide kodanik või elanik

2. Filipiinide päritolu inimene

filipiinlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost filipiinlane

filipika
[nimisõna, substantiiv]
1. äge kõne kellegi paljastamiseks või süüdistamiseks

2. äge süüdistus-, paljastuskõne

filiplane
[nimisõna, substantiiv]
1. (Piiblis:) Filipi elanik

2. Filipi kristlane

filister
[nimisõna, substantiiv]
1. enesega rahulolev piiratud väikekodanliku silmaringiga inimene

2. kitsarinnaline enesega rahulolev inimene

filisterlik
[omadussõna, adjektiiv]
filistrile omane, väikekodanlik, pedantne, kitsarinnaline

filisterlikkus
[nimisõna, substantiiv]
filistrile omane käitumislaad, mida iseloomustab väikekodanlik, pedantne olek

filisterlus
[nimisõna, substantiiv]
1. filisterlik ellusuhtumine ja käitumine, väikekodanlikkus

2. kitsarinnaline ellusuhtumine

filjeer
[nimisõna, substantiiv]
1. peente avadega seadis, mis vormib polümeeri kiududeks

2. traaditõmbamistööpingi detail

filler
[nimisõna, substantiiv]
1. Ungari väiksem rahaühik kuni 1999. aastani

2. Ungari rahaühik

fillumeenia
[nimisõna, substantiiv]
1. tikutoosietikettide või tikutooside kogumine

2. tikutoosietikettide v tikutooside kogumine

fillumenist
[nimisõna, substantiiv]
tikutoosietikettide või tikutooside koguja, fillumeenia harrastaja

film
[nimisõna, substantiiv]
1. kino- või teleekraanil demonstreerimiseks mõeldud teos

2. liikuvate piltide ja heliga lugu, mida saab vaadata kinos või kodus

filmiajakiri
[nimisõna, substantiiv]
filmihuvilisele mõeldud ajakiri, mis kajastab kinoelu ja avaldab filmikriitikat

filmiamatörism
[nimisõna, substantiiv]
filmitegemise harrastamine mitteelukutselisena

filmiamatöör
[nimisõna, substantiiv]
mitteelukutseline filmide tegija, filmimise harrastaja

filmiarhiiv
[nimisõna, substantiiv]
filmide korrastatud kogu ja hoidla

filmiauhind
[nimisõna, substantiiv]
konkursil parima filmi eest tunnustuseks antav auhind

filmidiiva
[nimisõna, substantiiv]
kuulus filminäitlejanna

filmidokumentalist
[nimisõna, substantiiv]
dokumentaalfilmide looja

filmidramaturg
[nimisõna, substantiiv]
filmistsenaariumide looja

filmidramaturgia
[nimisõna, substantiiv]
filmi ülesehituse ja lavastamise teooria

filmidublaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. filmi kõneteksti asendamine muukeelse tekstiga

2. selle tulemus

filmifestival
[nimisõna, substantiiv]
pidulik üritus, kus tutvustatakse filmikunsti saavutusi, vahetatakse kogemusi ning selgitatakse konkursil välja parim(ad) film(id)

filmigrupp
[nimisõna, substantiiv]
filmimise töörühm (nt ühe filmi tegemiseks)

filmikaader
[nimisõna, substantiiv]
1. kaamerat seiskamata võetud lõik filmist

2. (pildistamisel:) üksikvõte

filmikaamera
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis jäädvustab objekti liikumise üksikute piltide jadana

filmikarjäär
[nimisõna, substantiiv]
(edukas) tegutsemine filminduses, nt filminäitlejana, režissöörina

filmikeel
[nimisõna, substantiiv]
filmile iseloomulik märgisüsteem, millega kaasnevad filmikunsti väljendusvõimalused

filmiketas
[nimisõna, substantiiv]
poolile kettaks keritud filmilint

filmiklassika
[nimisõna, substantiiv]
filmiala tippteosed maailma mastaabis

filmiklubi
[nimisõna, substantiiv]
filmikunstist huvitujate klubi

filmikompanii
[nimisõna, substantiiv]
filme tootev ja vahendav (ühis)ettevõte

filmikoopia
[nimisõna, substantiiv]
mingist ekraaniteosest valmistatud koopia

filmikriitika
[nimisõna, substantiiv]
filmiloomingut analüüsimine, tõlgendamine ja hindamine

filmikunst
[nimisõna, substantiiv]
kunstiliik, mis kasutab teose loomiseks kinematograafia vahendite abil saadud kujutist ja heli

filmikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
filmi kujundamisega tegelev kunstnik, kelle ülesandeks on nt rekvisiitide valmistamine, rõivaste disainimine

filmikäsikiri
[nimisõna, substantiiv]
filmi aluseks olev teos, mis sisaldab tegevuse kirjelduse ja tegelaste tekstid

filmilaenutus
[nimisõna, substantiiv]
filmide laenutus (videokasseti või DVDe kujul, tele- või internetiteenusena)

filmilik
[omadussõna, adjektiiv]
filmipärane, filmile või kinole omane

filmilina
[nimisõna, substantiiv]
(poeetilisemas keelepruugis:) kinoekraan

filmilinnak
[nimisõna, substantiiv]
filmimiseks kasutatavate ehitiste kogum, stuudiokompleks

filmilint
[nimisõna, substantiiv]
filmimisel ja fotograafias kasutatav valgustundliku kihiga kaetud õhuke läbipaistev (tselluloid)lint

filmilooming
[nimisõna, substantiiv]
1. filmid, filmikunsti teosed

2. filmide loomine

filmilõik
[nimisõna, substantiiv]
jupp mingist filmist

filmima
[tegusõna, verb]
1. videona, filmina salvestama

2. kaameraga filmi või videot tegema

Ühendtegusõnad: üles filmimaüles filmima

filmimaailm
[nimisõna, substantiiv]
1. filmide loomise ja tootmise valdkond, selles tegutsevate inimeste ring

2. filmitööstuse valdkond ja selles tegutsevate inimeste ring (näitlejad, lavastajad vm)

filmimees
[nimisõna, substantiiv]
režissöör, operaator vm filmi tegemisega seotud inimene

filmimistehnika
[nimisõna, substantiiv]
seadmete süsteem kinos filmide näitamiseks (nt projektor, kõlarid)

filmimuusika
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalselt filmi jaoks kirjutatud (või filmis kasutatav) muusika, mille eesmärk on vaatajat emotsionaalselt suunata ja pingestada

filmindus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik filmidega seotu (eelkõige filmitootmise asjaajamis- ja majandusala)

2. filmikunst, kinematograafia

filming
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteose põhjal valminud film

2. kirjandus- v muusikateosele tuginev film

filminädal
[nimisõna, substantiiv]
nädalane üritus, kus näidatakse nt mingi režissööri tehtud filme või tutvustakse mõne maa filmikunsti

filminäitleja
[nimisõna, substantiiv]
filmis mängiv näitleja

filmioperaator
[nimisõna, substantiiv]
filmimaterjali ülesvõtja, filmiteose pildilahenduse looja

filmipaviljon
[nimisõna, substantiiv]
ruum sisevõtete tegemiseks

filmiprodutsent
[nimisõna, substantiiv]
1. filmin tootmist korraldav isik, filmi tootmise juht

2. filmi tootmise juht

filmiprojektor
[nimisõna, substantiiv]
seade kinofilmide projitseerimiseks ekraanile

filmirežissöör
[nimisõna, substantiiv]
filmi ettevalmistustööde, võtete ja montaaži loominguline organiseerija ja üldjuht

filmiroll
[nimisõna, substantiiv]
osatäitmine filmis

filmirull
[nimisõna, substantiiv]
filmilindi rull

filmiseanss
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud ajal toimuv (perioodiliselt korduv) filmilinastus, kinoetendus

filmistaar
[nimisõna, substantiiv]
kuulus filminäitleja

filmistsenaarium
[nimisõna, substantiiv]
filmi aluseks olev teos, mis sisaldab tegevuse kirjelduse ja tegelaste tekstid

filmistuudio
[nimisõna, substantiiv]
kinofilme tootev ettevõte, kus toimub filmi loomine, alates tööst stsenaariumiga kuni filmikoopiate valmistamiseni

filmisõber
[nimisõna, substantiiv]
kinokunsti, filmivaatamist armastav inimene

filmiteadus
[nimisõna, substantiiv]
filmikunsti ajalugu, teooriat ja praktikat käsitlev teadusharu

filmitegija
[nimisõna, substantiiv]
režissöör, operaator vm filmi tegemisega seotud inimene

filmitoodang
[nimisõna, substantiiv]
toodetud filmid

filmitäht
[nimisõna, substantiiv]
kuulus filminäitleja

filmitööstus
[nimisõna, substantiiv]
filmide tootmine, levitamine ja tutvustamine kui majandusvaldkond

filmivõte
[nimisõna, substantiiv]
filmimine (filmi tegemisel)

filmiülesvõte
[nimisõna, substantiiv]
filmimise tulemus

filmograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. filmide nimestik või loetelu (teatud kriteeriumide alusel)

2. filmide kirjeldamine, filminimestike koostamine

filmoloogia
[nimisõna, substantiiv]
filmikunsti ajalugu, teooriat ja praktikat käsitlev teadusharu

filmoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. seade diafilmide vaatamiseks

2. diafilmide vaatamiseks

filmostaat
[nimisõna, substantiiv]
1. tihedalt suletav metallkast filmide säilitamiseks

2. metallkast filmide hoidmiseks

filmoteek
[nimisõna, substantiiv]
1. filmide süstematiseeritud kogu

2. ka nende hoidla

3. filmihoidla

filodender
[nimisõna, substantiiv]
toataime monstera ebatäpne nimetus

filodendron
[nimisõna, substantiiv]
1. õhujuurtega troopiline ronitaim, Eestis toataim

2. igihaljaste lehtpõõsaste perekond

filokartia
[nimisõna, substantiiv]
piltpostkaartide kogumine ja uurimine

filokartist
[nimisõna, substantiiv]
piltpostkaartide koguja ja uurija, filokartia harrastaja

filoloog
[nimisõna, substantiiv]
filoloogia eriala lõpetanud spetsialist, filoloogia ala asjatundja

filoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. keele-, kirjandus- ja rahvaluuleteaduse ühisnimetus

2. keele-, kirjandus- ja rahvaluuleteadus

filosofeerima
[tegusõna, verb]
abstraktsetel teemadel arutlema

filosoof
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetlane, kes tegeleb filosoofiaga

2. inimene, kes on mõtleva, juurdleva meelelaadiga

filosoofia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib maailma ja mõtlemise kõige üldisemaid seaduspärasid

2. teadus, mis uurib maailma, inimese elu ja mõtlemise olemust

3. ka õppeainena

filosoofiadoktor
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on kaitsnud doktoriväitekirja ja omandanud doktorikraadi

2. vastav teaduskraad, kõrgeim akadeemiline kraad (ka tiitlina)

3. kõrgeim teaduslik kraad

4. selle kraadiga inimene

filosoofiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. maailma ja mõtlemise või mõne valdkonna kõige üldisemaid seaduspärasid käsitlev

2. mingi koolkonna või autori õpetusele tuginev

filosoofitsema
[tegusõna, verb]
1. tarbetult pikalt targutama või heietama

2. arutlema

filotaigen
[nimisõna, substantiiv]
Kreekast pärinev paberõhuke tainas pirukate ja suupistete valmistamiseks

filotainas
[nimisõna, substantiiv]
Kreekast pärinev paberõhuke tainas pirukate ja suupistete valmistamiseks

filoviirus
[nimisõna, substantiiv]
mitut liiki spiraalne kiuline viirus, mis põhjustab hemorraagilisi palavikke (nt ebolat)

filter
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend tahkete osakeste eraldamiseks vedelikest või gaasidest (nt õhu puhastamiseks, kohvipuru eraldamiseks)

2. kurna põhimõttel töötav seade

filterelement
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mida kasutatakse mingite kahjulike ainete eraldamiseks (nt mootorsõidukil, õhupuhastil)

filterjaam
[nimisõna, substantiiv]
tehniliste seadmete kompleks vee puhastamiseks

filterkangas
[nimisõna, substantiiv]
1. erinevatest polüestermaterjalidest valmistatud kangas, mida kasutatakse nt haljastuses, teedeehituses pinnase tugevdamiseks, külmakaitseks, umbrohu tõkestamiseks

2. erinevatest polüestermaterjalidest valmistatud kangas, mida kasutatakse haljastuses, teedeehituses pinnase tugevdamiseks, külmakaitseks, umbrohu tõkestamiseks jne

filterpaber
[nimisõna, substantiiv]
poorne paber, mida kasutatakse tahkete osakeste eraldamiseks vedelikust või gaasist

filterriie
[nimisõna, substantiiv]
1. erinevatest polüestermaterjalidest valmistatud kangas, mida kasutatakse nt haljastuses, teedeehituses pinnase tugevdamiseks, külmakaitseks, umbrohu tõkestamiseks

2. erinevatest polüestermaterjalidest valmistatud kangas, mida kasutatakse haljastuses, teedeehituses pinnase tugevdamiseks, külmakaitseks, umbrohu tõkestamiseks jne

filtraat
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelikust või gaasist välja kurnatud, läbi filtri lastud osa

2. kurnatud vedelik

filtratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelike või gaaside kurnamine, läbi filtri laskmine, et eraldada tahkeid osakesi

2. sel viisil puhastumine

filtratsioonilaager
[nimisõna, substantiiv]
laager, kuhu inimesed sunni korras paigutatakse, et otsustada nende edasisaatmise, laialijaotamise üle

filtreerima
[tegusõna, verb]
1. vedelikust või gaasist tahkeid osakesi eraldama või eemaldama, läbi filtri laskma

2. läbi filtri laskma, kurnama

Ühendtegusõnad: välja filtreerimavälja filtreerima

filtreerimisjaam
[nimisõna, substantiiv]
tehniliste seadmete kompleks vee puhastamiseks

filtreeruma
[tegusõna, verb]
(vedeliku või gaasi kohta:) läbi filtri liikuma ning endast tahkeid osakesi eraldama

filtrikohv
[nimisõna, substantiiv]
1. kohv, mis valmistatakse filtriga varustatud kohvimasinas

2. keskmise jahvatusega kohvipulber selle kohvi valmistamiseks

filtrima
[tegusõna, verb]
1. vedelikust või gaasist tahkeid osakesi eraldama või eemaldama, läbi filtri laskma

2. läbi filtri laskma, kurnama

fimoos
[nimisõna, substantiiv]
1. eesnaha kitsus, mis takistab eesnaha tagasilükkamist suguti eesmiselt osalt

2. eesnahakitsenemus

finaal
[nimisõna, substantiiv]
1. lõpp(osa), lõpetus

2. mingi ürituse või teose lõpp, viimane osa

finaalgrupp
[nimisõna, substantiiv]
lõppvõistlustele pääsenud võistkonnad

finaalivastane
[nimisõna, substantiiv]
võistleja, meeskond, kellega võisteldakse finaalis

finaaljooks
[nimisõna, substantiiv]
mingi jooksuala viimane, võitjad selgitav jooks

finaalkohtumine
[nimisõna, substantiiv]
mingi võistlussarja lõppvõistluse matš

finaallause
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuse, olukorra või omaduse otstarvet märkiv määruslause (nt Et palju teada, on vaja õppida.)

2. otstarvet märkiv määruslause

finaalmatš
[nimisõna, substantiiv]
mingi võistlussarja lõppvõistluse matš

finaalmäng
[nimisõna, substantiiv]
mingi võistlussarja lõppvõistluse mäng (hrl pallimängudes)

finaalpaar
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistluse finaalis kohtuvad vastased

finaalseeria
[nimisõna, substantiiv]
mitmes etapis, mitme osana korraldatud võistluse viimane osa

finaalsõit
[nimisõna, substantiiv]
võistluse viimane, võitjaid selgitav osa (nt suusasprindis, motospordis)

finaalturniir
[nimisõna, substantiiv]
turniir võitja väljaselgitamiseks

finaalujumine
[nimisõna, substantiiv]
lõppvõistlus ujumises

finaalvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
1. spordivõistluste viimane järk, kus selgub võitja

2. konkursi lõppvoor

3. mingi võistluste sarja viimane võistlus, kus selgitatakse võitja

finalist
[nimisõna, substantiiv]
finaali pääsenu

finants
rahandus-, rahaline, raha-

finantsaasta
[nimisõna, substantiiv]
12 kuu pikkune ajavahemik, mille kohta on kinnitatud eelarve

finantsabi
[nimisõna, substantiiv]
rahandusalane abi (teadmiste, infona) või rahaline abi

finantsala
[nimisõna, substantiiv]
rahaasjade üldise korraldusega, rahaliste suhetega tegelev valdkond, rahandus tegevusalana, erialana vms

finantsanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtte rahalise olukorra ja majandustulemuste hindamine, toetudes raamatupidamisandmetele

2. vastav dokument

finantsanalüütik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes analüüsib finantsandmeid ning esitab sellest lähtuvaid järeldusi

finantsasutus
[nimisõna, substantiiv]
rahaasjade korraldamise ja rahaoperatsioonide sooritamisega tegelev asutus (nt pank, investeerimisfond, kindlustusselts)

finantsdirektor
[nimisõna, substantiiv]
asutuse või ettevõtte rahandusvaldkonna juht

finantsdistsipliin
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtete, asutuste, organisatsioonide ja ametiisikute täpne kinnipidamine finantsalastest kohustustest ning eeskirjadest

finantseerima
[tegusõna, verb]
1. kindlaks otstarbeks raha andma

2. rahaga varustama

3. kindlaks otstarbeks raha andma

finantseerimine
[nimisõna, substantiiv]
kindlaks otstarbeks raha andmine

finantseering
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlaks otstarbeks raha andmine

2. kindla otstarbega rahaline panus

finantsid
[nimisõna, substantiiv]
1. rahalised vahendid

2. rahalised suhted ja vahendid

finantsiline
[omadussõna, adjektiiv]
rahandusküsimustega, rahavoogudega seotud

finantsinspektsioon
[nimisõna, substantiiv]
riigi nimel finantssektori järelevalvet teostav asutus

finantsist
[nimisõna, substantiiv]
rahandusala eriteadlane

finantsjuht
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte või asutuse rahaasju korraldav ja selle eest vastutav isik

finantsjärelevalve
[nimisõna, substantiiv]
rahandusalane järelevalve

finantskapital
[nimisõna, substantiiv]
sularaha, pangahoiused, aktsiad ja muud väärtpaberid

finantskirjaoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskuste, teadmiste ja hoiakute kogum, mis on vajalik rahaasjades arukate otsuste tegemiseks

finantskontroll
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte, asutuse või organisatsiooni raha kasutamise seaduslikkuse, sihipärasuse ja otstarbekuse kontrollimine

finantskriis
[nimisõna, substantiiv]
rahanduses avalduv kriitiline olukord

finantsnäitaja
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte rahanduslikku seisundit iseloomustav näitaja

finantsoligarhia
[nimisõna, substantiiv]
suurmonopolistide rühm, kellele kuulub majanduslik ja poliitiline võim

finantsoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte rahaline toiming (nt panga vahendusel, börsil)

finantsorgan
[nimisõna, substantiiv]
riikliku ülesandega rahandusasutus

finantsplaan
[nimisõna, substantiiv]
dokument, kus on ära toodud teatud perioodi jooksul vajaminev raha, raha laekumine ja väljamaksed ning näidatud raha kasutamine

finantspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
abinõude süsteem, mida riik rakendab rahanduses

finantsraamistik
[nimisõna, substantiiv]
1. rahakasutuse üldised põhimõtted, seadused, määrused kogumina

2. rahakasutuse, rahaliste võimaluste ajaline ulatus ja piirid

finantsraskused
[nimisõna, substantiiv]
1. rahalised raskused, rahaliselt keeruline olukord

2. häired riigi majanduselus, tööpuudus vms

finantsseisund
[nimisõna, substantiiv]
riigi, inimese, ettevõtte vms rahaline seis teataval ajahetkel

finantssektor
[nimisõna, substantiiv]
majandusvaldkond, mis hõlmab üksused, mille põhitegevusala on finantsvahendus, finantsvahenduse abitegevus või kindlustus

finantssüst
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne suure summa andmine hrl majandusseisu turgutamiseks

finantssüsteem
[nimisõna, substantiiv]
rahaliste vahendite moodustamine ja kasutamine ning rahaliste tehingute sooritamine süsteemina

finantsteenus
[nimisõna, substantiiv]
panga, kindlustusseltsi vms finantsasutuse osutatav teenus

finantstehing
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte rahaline toiming (nt panga vahendusel, börsil)

finantstehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
pangandus- ja finantsteenuseid toetavate innovaatiliste tehnoloogiliste lahenduste arendus

finantstervis
[nimisõna, substantiiv]
inimese, leibkonna, ettevõtte vms rahaline seisund ja stabiilsus

finantstugi
[nimisõna, substantiiv]
rahaline toetus

finantsturg
[nimisõna, substantiiv]
turg, kus pankade ja börside vahendusel hoiustatakse raha ja laenatakse seda välja

finantsvabadus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus inimene on saavutanud piisava majandusliku kindlustatuse ja sõltumatuse, et elada nii, nagu ta soovib, ilma et raha tema valikuid (olulisel määral) mõjutaks

finantsvahendus
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, mille käigus ettevõte omandab finantsvara ja samal ajal võtab endale omal vastutusel kohustusi, astudes turul finantstehingutesse

finantsvara
[nimisõna, substantiiv]
raha, väärtpaberid, lepinguline õigus vm vara, mida hinnatakse vastavalt sellele, kui suur on väärtus, mis saadakse vara vahetamise eest rahaks

finantsvõimendus
[nimisõna, substantiiv]
laenukapitali kasutamine ettevõtte tegevuse finantseerimiseks

finantsõigus
[nimisõna, substantiiv]
õiguse haru, mis reguleerib rahanduslikus tegevuses tekkivaid suhteid

fine
[nimisõna, substantiiv]
(märge noodikirjas:) lõpp

finess
[nimisõna, substantiiv]
1. vähimgi üksikasi või pisiasi

2. peen võte

finiit
(verbi muutevormidega seoses:) pöördes, pöördena esinev

finiitne
[omadussõna, adjektiiv]
(verbi muutevormidega seoses:) pöördes, pöördena esinev

finiš
[nimisõna, substantiiv]
1. distantsi lõpp-punkt (nt jooksudes, ujumises, sõudmises, suusatamises)

2. distantsi lõpp, näiteks jooksus või ujumises

finišeerima
[tegusõna, verb]
distantsi lõpp-punkti, finišisse jõudma

finišeeruma
[tegusõna, verb]
distantsi lõpp-punkti, finišisse jõudma

finišijoon
[nimisõna, substantiiv]
võistlusmaa lõppu tähistav joon

finišikaar
[nimisõna, substantiiv]
võistlusraja lõpujoone tähistamiseks kasutatav kaarjas väravataoline tarind

finišikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
võistlejate finišeerimist jälgiv kohtunik

finišikoridor
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlustel distantsi lõpuala, mis on ääristatud piiretega

finišiliin
[nimisõna, substantiiv]
(purjetamisvõistlustel:) mõtteline lõpujoon teatud märgi ja kohtunikelaeva masti või lipuvarda vahel

finišilint
[nimisõna, substantiiv]
võistlusraja lõpujoone tähistamiseks kasutatav lint

finišilipp
[nimisõna, substantiiv]
märgulipp finišisse jõudmise fikseerimiseks

finišisirge
[nimisõna, substantiiv]
sirge rajaosa enne finišit

finlandiseeruma
[tegusõna, verb]
(Soome välispoliitilise kursi järgi pärast Teist maailmasõda:) Nõukogude Liidu poliitilise, ideoloogilise ja majandusliku surve alla sattuma, oma iseseisvuse huvides olupoliitilisi mööndusi tegema

finn
[nimisõna, substantiiv]
paelussi põiekujuline vastne loomadel

finnoos
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja loomade parasitaarhaigus, millele on iseloomulik paelussi vastsete ehk tsüstitserkide leidumine lihastes, südames, kesknärvisüsteemis vm

finnvaal
[nimisõna, substantiiv]
jahedat vett eelistav, arvukamalt lõunapoolkeral elav suur vaal

fintech
pangandus- ja finantsteenuseid toetavate innovaatiliste tehnoloogiliste lahenduste arendus

fiorituur
[nimisõna, substantiiv]
meloodiat kaunistavad heli või passaaž meloodias, peamiselt vokaalmuusikas

firma
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes majandusharus tegutsev iseseisev majandusüksus

2. organisatsioon, mis toodab või müüb kaupu või osutab raha eest teenuseid

firmajuht
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtet juhtiv isik

firmakauplus
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse üksnes oma ettevõtte või kaubamärgi toodangut

firmamatja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes võtab tasu eest probleemseid ettevõtteid enda omandisse, et nad nad siis teatud võtete abil likvideerida

firmament
[nimisõna, substantiiv]
1. taevas (selle kumerana paistva kuju järgi)

2. taevas

firmamärk
[nimisõna, substantiiv]
1. tootja tähis (kujutis, täheühend, sõna vms) kaubal või pakendil

2. toodet või tootesarja teistest eristav tähis

firmaomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellele kuulub teatud ettevõte

firmapood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse üksnes oma ettevõtte või kaubamärgi toodangut

firmaroog
[nimisõna, substantiiv]
nimeka restorani vm toitlustusettevõtte omalooming

firmasilt
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalselt kujundatud, pilkupüüdev silt, tahvel või plaat ettevõtte nimetusega

firn
[nimisõna, substantiiv]
suureteraline paakunud lumi, mida esineb mäestikes ja polaaraladel lumepiirist kõrgemal

fis
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud fa

fiskaal
[nimisõna, substantiiv]
riigiametnik, kelle ülesandeks oli kaitsta riigikassa huve, jälgida seaduste täitmist ja tõsta kaebaja puudumisel kriminaalsüüdistusi (Eestis 17. – 19. sajandil, Venemaal 18. sajandil)

fiskaal
1. riigikassa või eelarvega seotud

2. riigikassa või eelarvega seotud, eelarve-

fiskaalaasta
[nimisõna, substantiiv]
12 kuu pikkune ajavahemik, mille kohta on kinnitatud eelarve

fiskaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. riigikassa või eelarvega seotud

2. riigikassa või eelarvega seotud, eelarve-

fiskaalpoliitika
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse rakendatavad põhimõtted, mille alusel kujundatakse riigieelarve

fiskus
[nimisõna, substantiiv]
riigikassa

fissuur
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik haavand või lõhe, peenike vagu

2. lõhe

fistul
[nimisõna, substantiiv]
1. ebanormaalne kitsa käigu taoline ühendus kahe õõneselundi või õõneselundi ja nahapinna vahel

2. patoloogiline ühendus keha seest välispinnale või üksikute kehaõõnte vahel

fišüü
[nimisõna, substantiiv]
1. lainetavalt langev peleriinikujuline krae naisterõivail 18. sajandi lõpus

2. naiste pea- või kaelarätt

fiting
[nimisõna, substantiiv]
torusid ühendav või toru sulgev torustiku osa, hrl väliskeerme või äärikuga detail

fitness
[nimisõna, substantiiv]
võistlusspordiala, milles on tähtsal kohal nii keha proportsioonid kui ka ilu ja liikuvus

fjeld
[nimisõna, substantiiv]
lage metsatu kõrge mägi või mäeahelik (peamiselt Skandinaavias)

fjord
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk kitsas järskude kõrgete veerudega sügav laht või väin

2. pikk kitsas järskude kallastega sügav merelaht

fjordrannik
[nimisõna, substantiiv]
rannik, mis on liigestatud sügavate kitsaste lahtede ehk fjordidega

fjordväin
[nimisõna, substantiiv]
kitsas veeala, mida ümbritsevad järsud kõrged mäed

flaam
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Belgias Flandrias elava läänegermaani rahva liige

2. Belgias elava rahva liige

flaami
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
flaamide või flaami (hollandi) keelega seotud

flaamikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. flaami keeles kõneldud või kirjutatud

2. flaami keelt kasutav

flaamlane
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Belgias Flandrias elava läänegermaani rahva liige

2. Belgias elava rahva liige

flagell
[nimisõna, substantiiv]
1. liikumisvahendina talitlev niitjas rakujätke nt ainuraksetel, bakteritel, spermidel

2. liikumisvahend ainuraksetel, bakteritel

flagellant
[nimisõna, substantiiv]
ennast piitsutav usufanaatik

flagman
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) sõjalaevade koondise komandör

2. mingi laevade grupi ülem

3. auaste sõjalaevastikus

flaier
[nimisõna, substantiiv]
kontserdile või muule üritusele kutsuv reklaamleht

flakoon
[nimisõna, substantiiv]
lihvitud klaasist (lõhnaõli)pudelike

flambeerima
[tegusõna, verb]
maitseomaduste süvendamiseks toitu kange alkoholiga piserdama ja põlema süütama

flamenko
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Hispaaniast pärinev hoogne käteplaksutuste ja jalalöökidega tants

2. selle tantsu muusika

flamingo
[nimisõna, substantiiv]
1. suur roosa sulestikuga kuretaoline veelind

2. suur kure moodi lind, kellel on roosad suled ja kes elab veekogude lähedal

flamingolill
[nimisõna, substantiiv]
troopilisest Ameerikast pärinev igihaljas hrl punaste nahkjate õitega püsik, Eestis poti- ja lõikelill

flamm
[nimisõna, substantiiv]
Elsassist pärit õhuke, koorese põhja ja eri täidistega lahtine leivatainaküpsetis, mida küpsetati vanasti leivaahjus

flaneerima
[tegusõna, verb]
avalikus kohas jõude uitama, edasi-tagasi jalutama

flanell
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme kerge mõlemalt poolt karvastatud hrl puuvillane riie

2. pehme puuvillane riie

flankeerima
[tegusõna, verb]
külgedel asetsema, (hoonet, eset) külgedelt ümbritsema

flanš
[nimisõna, substantiiv]
1. detailide (nt torude, võllide) otsas paiknev tasandiline ühendusosa, milles on poltide tarvis augud

2. torude, võllide ühendusosa

flants
[nimisõna, substantiiv]
1. detailide (nt torude, võllide) otsas paiknev tasandiline ühendusosa, milles on poltide tarvis augud

2. torude, võllide ühendusosa

flanöör
[nimisõna, substantiiv]
linnas jõude uitaja, seal jalutaja

flashcard
[nimisõna, substantiiv]
küsimust ja vastust sisaldav leht arvutirakenduses või kaart, mida kasutatakse õpitu kordamiseks hrl võõrkeeleõppes

flažolett
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne väike flööditaoline puupuhkpill

flaviin
[nimisõna, substantiiv]
1. lämmastikku sisaldav kollane värvaine

2. kollane lämmastikku sisaldav aine

flaviviirus
[nimisõna, substantiiv]
verdimevate putukate vahendusel leviv viirus, nt kollapalaviku või puukentsefaliidi tekitaja

flavonoid
[nimisõna, substantiiv]
paljudes puu- ja köögiviljades leiduv taimne pigment, mis annab koos teiste pigmentidega taimeosadele värvikirevuse ning mis sisaldab antioksüdante

flavonool
[nimisõna, substantiiv]
antioksüdant, mida leidub paljudes puu ja köögiviljades (nt lehtkapsas, spinatis, apelsinides, sidrunites)

flavoon
[nimisõna, substantiiv]
orgaaniline ühend, mõnede kollaste värvide koostisosa

flebiit
[nimisõna, substantiiv]
veenide põletik

flebile
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kaeblikult

flegma
[nimisõna, substantiiv]
1. flegmaatik

2. vaimuloidus, ükskõiksus, tuimus

flegmaatik
[nimisõna, substantiiv]
1. (temperamenditüüp:) pikaldane, tasakaalukas, väliselt nõrgalt reageeriv inimene

2. pikaldane, rahulik, tuim inimene

flegmaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
pikaldane, tasakaalukas, flegmaatiku tüüpi

flegmaatilisus
[nimisõna, substantiiv]
vaimuloidus, tuimus, ükskõiksus

flegmoon
[nimisõna, substantiiv]
1. selgelt piiristumata laialdane mädapõletik nahaaluses sidekoes

2. sidekoe mädapõletik

fleksioon
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnade muutmine (käänamine, pööramine, võrdlemine)

2. sõnaosa muutumine, nii et tüvi muutub (nt eesti keeles jõgi : jõe : jõge : jõkke)

3. sõnade muutmine

fleksitaarlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes suurendab oma söögivalikus taimetoidu osa ja sööb liha vaid paaril päeval nädalas

fleksitaarlus
[nimisõna, substantiiv]
paindlik ehk osaline taimetoitlus, mille puhul liha süüakse vaid paaril päeval nädalas

fleksitarism
[nimisõna, substantiiv]
paindlik ehk osaline taimetoitlus, mille puhul liha süüakse vaid paaril päeval nädalas

fleksitarist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes suurendab oma söögivalikus taimetoidu osa ja sööb liha vaid paaril päeval nädalas

fleksograafia
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtrükk, mille puhul kasutatakse piirituses lahustatud värve ning elastseid trükivorme

fleksor
[nimisõna, substantiiv]
jäset painutav lihas

fleksuur
[nimisõna, substantiiv]
kivimikihtide astanguline paindekoht, eriline kurd

flekteerima
[tegusõna, verb]
1. (sõna kohta:) muutuma, nii et sõnatüvi muutub (nt eesti keeles jõgi : jõe, saksa keeles Hand : Hände, inglise keeles man : men)

2. sõna või sõnatüve muutma

fleroovium
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline keemiline element järjenumbriga 114

flešš
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne nürinurkne ilma külgvallideta välikindlustus

flibustjeer
[nimisõna, substantiiv]
1. mereröövel 17. sajandil ja 18. sajandi alguses

2. mereröövel ja salakaubavedaja

fliis
[nimisõna, substantiiv]
pehme kohev sünteeskiust riie

fliistapeet
[nimisõna, substantiiv]
tapeet, mis koosneb peale tselluloosi ka muudest looduslikest või sünteeskiududest

flint
[nimisõna, substantiiv]
1. rohkesti pliioksiidi sisaldav suure murdumisnäitajaga optiline klaas

2. optiline klaas

flintklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. rohkesti pliioksiidi sisaldav suure murdumisnäitajaga optiline klaas

2. optiline klaas

flip
[nimisõna, substantiiv]
iluuisutamises hüpe, mida sooritatakse selg ees ja hüppele minnakse paremalt uisusakilt

flippima
[tegusõna, verb]
remontivajavat korterit ostma ja seda kiiresti korda tegema, et seda kallimalt maha müüa

Ühendtegusõnad: ära flippimaära flippima

flippimine
[nimisõna, substantiiv]
korteri vm kinnisvara ostmine äriplaaniga see renoveerida ja kiiresti edasi müüa

flirt
[nimisõna, substantiiv]
1. armumäng, lähedastesse suhetesse püüdlemine edvistava, mängleva käitumisega vm moel

2. armumäng, koketeerimine

flirtima
[tegusõna, verb]
kergelt kurameerima, lähedastesse suhetesse püüdlema hrl mängleva, edvistava käitumisega

fliseliin
[nimisõna, substantiiv]
1. jäik lausriie, mida kasutatakse nt vaheriidena õmblustoodetel

2. jäik lausriie

floeem
[nimisõna, substantiiv]
taime varres või tüves koore alumine kude, mis kannab edasi lehtedes valminud orgaanilisi aineid ning millest on saadud punumismaterjali

flogiston
[nimisõna, substantiiv]
1. 18. sajandil keemikute arvates põlemist võimaldav ja põlemisel eralduv aine

2. hüpoteetiline soojusnähtuste põhjustaja

flogopiit
[nimisõna, substantiiv]
elektrotehnikas isoleermaterjalina kasutatav magneesiumvilgukivi

flokeerimine
[nimisõna, substantiiv]
pinnatöötlustehnika, mille puhul kantakse kangale, paberile või muule materjalile liimikiht ja sellele puistatakse peened kiud

flokeeritud
[omadussõna, adjektiiv]
(kanga, tapeedi vm kohta:) flokeerimise teel saadud, karvastatud, sametja pinnaga

flokkul
[nimisõna, substantiiv]
piirkond Päikese kromosfääris, mis helendab faklite mõjul

floks
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärit valgete, roosade, lillade või punaste lõhnavate õitega rohttaim, Eestis aialillena

2. lill

floor
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva põhjatalastiku põiktala

2. põhjatalastiku põiktala

floor
vigane kuju sõnast fluor

floora
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala, piirkonna taimed (liigid ja isendid kokku)

2. kasvavate taimede kogum

flopi
[nimisõna, substantiiv]
arvutis kasutatav väike magnetketas koos sinnasalvestatud andmetega

flopp
[nimisõna, substantiiv]
kõrgushüppestiil, kus latt ületatakse, selg ees

floppstiil
[nimisõna, substantiiv]
kõrgushüppestiil, kus latt ületatakse, selg ees

florakas
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalliklubi FC Flora jalgpallur

floralane
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalliklubi Flora mängija

floretist
[nimisõna, substantiiv]
(vehklemisspordis:) vehkleja, kelle relvaks on florett

florett
[nimisõna, substantiiv]
(vehklemisspordis:) neljakandilise painduva teraga kerge torkerelv

florettsiid
[nimisõna, substantiiv]
naturaalsiidi jäätmeist valmistatud siid

floribundroos
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt harunevate võrsete ning kobarõisikutesse koondunud õitega roos

floriin
[nimisõna, substantiiv]
1. 13.–16. sajandi Firenze kuldmünt

2. selle eeskujul Saksamaal, Austrias jt Euroopa riikides vermitud kuld- või hõbemünt

florileegium
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) kaustik või raamat, kuhu on kogutud tsitaate, fragmente vm üleskirjutusi

florist
[nimisõna, substantiiv]
lilledest (ja lisanditest) kunstipäraste kompositsioonide koostaja

floristika
[nimisõna, substantiiv]
lilleseadete valmistamise kunst

floristiline
[omadussõna, adjektiiv]
floristika või floora alale kuuluv, sellega seotud

floskel
[nimisõna, substantiiv]
fraas, mõttetera, värvikas väljend mingist teosest

flotatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ainete erineval märgumisel põhinev eraldamismeetod ja -protsess, mida kasutatakse nt maagi rikastamisel, paberitööstuses, heitvee puhastamisel

floteerima
[tegusõna, verb]
1. erinevalt märguvaid aineid kemikaale ning gaase sisaldava veega ujutamise teel üksteisest eraldama

2. erinevalt märguvaid aineid ujutamise teel üksteisest eraldama

floteerimismasin
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis eraldab üksteisest erinevalt märguvaid aineid kemikaale ning gaase sisaldava veega ujutamise teel

flotill
[nimisõna, substantiiv]
püügi-, ekspeditsiooni- või spordilaevade koondis

fluidum
[nimisõna, substantiiv]
mingi määratlematu võlujõud või mõju

fluktuatsioon
[nimisõna, substantiiv]
keskväärtuse ümber kõikumine, siia-sinna voogamine

fluktueerima
[tegusõna, verb]
mingi seisu või väärtuse ümber kõikuma, siia-sinna voogama või vahelduma

fluor
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrgalt rohekaskollane väga terava lõhnaga gaas, omadustelt halogeen, keemiline element järjenumbriga 9

2. keemiline element

fluoreerima
[tegusõna, verb]
fluoriga töötlema või rikastama, millelegi fluoriühendeid lisama

fluorestseerima
[tegusõna, verb]
1. ergastamisel (nt valgustamisel) lühikest aega helendama

2. kiirituse mõjul helendama

fluorestseeruma
[tegusõna, verb]
1. ergastamisel (nt valgustamisel) lühikest aega helendama

2. kiirituse mõjul helendama

fluorestseiin
[nimisõna, substantiiv]
1. punakaspruun orgaaniline värvaine (luminofoor), mille lahus ergastamisel helendab

2. värvaine

fluorestsents
[nimisõna, substantiiv]
1. aine mittesoojuslik helendus (luminestsents), mis pärast ergastuse (kiirituse vm) lakkamist väga kiiresti hääbub

2. kiiritusega samaaegne luminestsentshelendus

fluoriid
[nimisõna, substantiiv]
vesinikfluoriidhappe sool

fluoriidivaba
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei sisalda fluoriidi

fluoriit
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguse värvusega kuubiliste kristallidena esinev mineraal, looduslik kaltsiumfluoriid

fluorima
[tegusõna, verb]
fluoriga töötlema või rikastama, millelegi fluoriühendeid lisama

fluorisisaldus
[nimisõna, substantiiv]
fluori määr mingis aines, nt vees

fluorivaba
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei sisalda fluori

fluorograaf
[nimisõna, substantiiv]
fluorograafias kasutatud meditsiiniseade

fluorograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. röntgenipildi saamise varasem meetod, mis seisneb fluorestseerival ekraanil tekkiva kujutise pildistamises fotoaparaadiga

2. röntgenikujutiste fotografeerimine fotofilmile

fluorokroom
[nimisõna, substantiiv]
teatud lainepikkusel fluorestseeruma hakkav aine, mida kasutatakse meditsiinis diagnostilise värvainena

fluoroos
[nimisõna, substantiiv]
1. joogivee liigsest fluorisisaldusest tekkiv hammaste (ja luustiku) haigus

2. luustiku haigus

fluoroskoopia
[nimisõna, substantiiv]
elundite ja kudede vaatlemine reaalajas röntgenikiirguse abil

fluss
[nimisõna, substantiiv]
metallide töötlemisel kasutatav lisand, mis puhastab metalli, kaitseb teda oksüdeerumise eest ja muudab ta voolavamaks

fluviaalne
[omadussõna, adjektiiv]
vooluvee toimel kujunenud

fluvioglatsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
liustikujõe toimel tekkinud, liustikujõe või jääveega seotud

flötist
[nimisõna, substantiiv]
flöödil mängija (orkestris vm)

flöödimängija
[nimisõna, substantiiv]
flöödil mängija (orkestris vm)

flööt
[nimisõna, substantiiv]
1. õrna puhta kõla ja kõrge heliulatusega puupuhkpill, mida mängitakse küljel asetseva aukhuuliku kaudu

2. puust või metallist pill, mida mängitakse puhudes

flüügel
[nimisõna, substantiiv]
tiivakujulise rõhtasendis kõlakastiga klaver

flüügelhorn
[nimisõna, substantiiv]
trompetilaadne koonusjalt laieneva toruga vaskpuhkpill

f-moll
[nimisõna, substantiiv]
minoorhelistik, mille esimene aste on fa

focaccia
[nimisõna, substantiiv]
itaaliapärane nisujahust, pärmist, oliiviõlist ja ürtidest valmistatud lame sai

foiniiklane
[nimisõna, substantiiv]
Foiniikias ja Puunias elanud antiikse rahva liige

fokaal
(haigusnähtudega seoses:) piiratult, koldena või kolletena esinev

fokaalinfektsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühes või mitmes paikmes (nt hambais, kurgumandleis) lokaliseerunud nakkus, mis võib organismis edasi levida

fokaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(haigusnähtudega seoses:) piiratult, koldena või kolletena esinev

fokaalraadius
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) hüperbooli mis tahes punkti kaugus fookusteni

fokaaltasand
[nimisõna, substantiiv]
läätse fookust optilise teljega risti läbiv tasand

fokk
[nimisõna, substantiiv]
purjelaeva esimese masti küljes olev (alumine) puri

fokkmast
[nimisõna, substantiiv]
purjelaeva esimene mast

fokkpuri
[nimisõna, substantiiv]
purjelaeva esimese masti küljes olev (alumine) puri

foks
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärinev aeglase tempo ja sujuva liikumisega 2/2 või 4/4-taktimõõdus seltskonna- ja võistlustants

2. selle tantsu muusika

3. tants

foksterjer
[nimisõna, substantiiv]
1. väike karmikarvaline urukoer, keda kasutatakse peamiselt rebasejahil

2. koeratõug

fokstrott
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärinev aeglase tempo ja sujuva liikumisega 2/2 või 4/4-taktimõõdus seltskonna- ja võistlustants

2. selle tantsu muusika

3. tants

fokuseerima
[tegusõna, verb]
1. (optikas:) kiirte lõikumise punkti ehk fookusse koondama või suunama

2. (kaameral, pikksilmal:) kujutist teravustama

3. pilku millelgi teraselt, püsivalt hoidma

fokusseerima
[tegusõna, verb]
1. (optikas:) kiirte lõikumise punkti ehk fookusse koondama või suunama

2. (kaameral, pikksilmal:) kujutist teravustama

3. pilku millelgi teraselt, püsivalt hoidma

folaat
[nimisõna, substantiiv]
B9-vitamiini naturaalne vorm, mida saab nt rohelistest lehtedest ja pähklitest

folgifestival
[nimisõna, substantiiv]
pärimusmuusika festival

foliant
[nimisõna, substantiiv]
1. mahukas, suure formaadiga raamat, mis on köidetud fooliokausta

2. foolioformaadis raamat

folk
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvamuusika tänapäevased seaded ja nende laadis loodud muusika

2. rahvamuusikalähedane tänapäeva muusika

folkar
[nimisõna, substantiiv]
pärimusmuusika viljeleja, selle esitaja

folkija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes osaleb folgipeol (esineja või pealtvaatajana)

folkima
[tegusõna, verb]
folgipeol osalema (esineja või pealtvaatajana)

folkloor
[nimisõna, substantiiv]
1. rahva pärimuslik poeetiline sõnalooming, laiemalt ka kogu rahvapärimuslik vaimne kultuur

2. rahva pärimuslik looming

folkloorne
[omadussõna, adjektiiv]
rahvaluulesse kuuluv, sellega seotud

folklorist
[nimisõna, substantiiv]
rahvaluule eriteadlane

folkloristika
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvaluule kogumise, uurimise ja avaldamisega tegelev teadus

2. teadusala

folkmuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvamuusika tänapäevased seaded ja nende laadis loodud muusika

2. rahvamuusikalähedane tänapäeva muusika

folkrokk
[nimisõna, substantiiv]
folkmuusikat ja rokkmuusikat ühendav muusikastiil

folktroonika
[nimisõna, substantiiv]
elektroonilise ja pärimusmuusika elemente ühendav muusika

folliikul
[nimisõna, substantiiv]
põiekese- või kotikesekujuline moodustis organismis (nt karvafolliikul, milles asetseb karvajuur)

folliikulihormoon
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt munasarjades ja platsentas tekkiv naissuguhormoon, mis reguleerib teiseste sugutunnuste arenemist, sugulist küpsemist, suguelundite tsüklilisi muutusi ja raseduse (loomadel tiinuse) kulgu

2. naissuguhormoon

follikulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
folliikulitega iseloomustuv, neisse puutuv või nende taoline

follikuliin
[nimisõna, substantiiv]
ravimina tarvitatav östrogeenne naissuguhormoon (nt munasarjade alatalitluse raviks)

follikuliit
[nimisõna, substantiiv]
karvajuurt tupena ümbritseva nahaosa (mädane) põletik

fonasteenia
[nimisõna, substantiiv]
1. hääle väsimus, hääle jõuetus hääleelundi talitlushäirena

2. häälenõrkus

fonatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. häälikute, sõnade, lausete moodustamine häälduselundite abil

2. hääldamine

fond
[nimisõna, substantiiv]
1. organisatsioon, mille ülesandeks on raha kogumine ja jagamine mingi valdkonna toetamiseks

2. organisatsioon, mis on asutatud selleks, et kedagi või midagi rahaliselt toetada

fondant
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl väikeses vormis küpsetatud (šokolaadi)kook või magustoit, mis on seest vedel ja pealt õhuline ning keskelt veidi lohku vajunud

2. (šokolaadi)kook või magustoit

fondeerima
[tegusõna, verb]
kindlaks otstarbeks ette nähtud rahalisi või ainelisi vahendeid, fonde looma või kindlaks määrama

fondibörs
[nimisõna, substantiiv]
börs, kus kaubeldakse väärtpaberite ja välisvaluutaga

fondiemissioon
[nimisõna, substantiiv]
aktsiakapitali suurendamine aktsiaseltsi omakapitali arvel ilma sissemakseid tegemata

fondihaldur
[nimisõna, substantiiv]
1. isik või asutus, kes valitseb kindlaks otstarbeks mõeldud vara kogumit või sel eesmärgil loodud asutuse ehk fondi vara

2. kindlaks otstarbeks mõeldud vara kogumit või sel eesmärgil loodud asutuse ehk fondi vara valitsev isik

fondihoidla
[nimisõna, substantiiv]
kindla eesmärgiga kogutud ning süstematiseeritud esemete või ainestiku hoiukoht (nt muuseumis)

fondijuht
[nimisõna, substantiiv]
1. isik või asutus, kes valitseb kindlaks otstarbeks mõeldud vara kogumit või sel eesmärgil loodud asutuse ehk fondi vara

2. kindlaks otstarbeks mõeldud vara kogumit või sel eesmärgil loodud asutuse ehk fondi vara valitsev isik

fondimahukus
[nimisõna, substantiiv]
fondide ja toodangu maksumuse suhe mingis majandusüksuses

fondiosak
[nimisõna, substantiiv]
investeerimisfondi nimeline väärtpaber, mis annab selle omanikule õiguse osale selle fondi varast

fondipension
[nimisõna, substantiiv]
regulaarne väljamakse kogumispensioni fondist selle osaku omanikule

fondivalitseja
[nimisõna, substantiiv]
1. isik või asutus, kes valitseb kindlaks otstarbeks mõeldud vara kogumit või sel eesmärgil loodud asutuse ehk fondi vara

2. kindlaks otstarbeks mõeldud vara kogumit või sel eesmärgil loodud asutuse ehk fondi vara valitsev isik

fondüü
[nimisõna, substantiiv]
söögilaual erilises nõus leegi kohal valmistatav toit: hrl puljong või õli või valges veinis sulatatud juust, mille sisse kastetakse saia-, liha-, kala- või juurviljatükikesi

foneem
[nimisõna, substantiiv]
1. häälikusüsteemi väikseim üksus, mis eristab tähendust

2. väikseim tähendust eristav keeleüksus

foneemialternatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teatud foneemide seaduspärane vaheldumine sõna eri vormides

foneemijada
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) järjestikustest häälikutest koosnev häälduskuju

foneemijärjend
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) järjestikustest häälikutest koosnev häälduskuju

foneemivaheldus
[nimisõna, substantiiv]
teatud foneemide seaduspärane vaheldumine sõna eri vormides

foneetika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse osa, mis käsitleb keele häälikulist ehitust, häälikute moodustamist ja vastuvõtmist kuulmiselundite abil

foneetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hääldusse puutuv, sellega seotud

2. hääldusele võimalikult lähedane

fonendoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. helisid tugevdava resonaatoriga kuulatlustoru, arstiriist inimese kehas (eriti südames ja kopsudes) tekkivate helide kuulatlemiseks

2. arsti kuuldetoru liik

foniaatria
[nimisõna, substantiiv]
1. häälehäireid uuriv arstiteaduse haru

2. häälehäireid ja nende ravi uuriv teadusharu

fono
[nimisõna, substantiiv]
1. helikandjale (nt plaadile, filmilindile) jäädvustatud heli hilisema taasesituse tarbeks

2. salvestatud heli

fono
hääle-, heli-

fonograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. ajalooliselt esimene seade heli mehaaniliseks salvestamiseks ja taasesitamiseks, grammofoni eellane

2. endisaegne heli salvestamise ja taasesitamise seade

fonograafia
[nimisõna, substantiiv]
häälkiri

fonogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. helikandjale (nt plaadile, filmilindile) jäädvustatud heli hilisema taasesituse tarbeks

2. salvestatud heli

fonokardiograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. südame tööga kaasnevaid helisid graafiliselt registreeriv seade

2. südamehelimeerik

fonokardiograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. südame tööga kaasnevate helide uuring ja selle graafiline registreerimine

2. südamehelimeering, südame toonide ja kahinate graafilise registreerimise meetod

fonoliit
[nimisõna, substantiiv]
löögi mõjul ja purunemisel helisev hall kuni must vulkaaniline kivim

fonoloog
[nimisõna, substantiiv]
foneeme ja keele hääldussüsteeme uuriv eriteadlane

fonoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus foneemidest ja keele häälikusüsteemist

2. foneeme käsitlev teadusharu

fonoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
foneemide ja keele häälikusüsteemiga seotud, sellesse puutuv

fonolukk
[nimisõna, substantiiv]
välisuksel kasutatav lukusüsteem, mille korral ust saab avada eemalt (nt korrusmaja korterist) vastava telefoni abil

fonomeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade helivaljuse (subjektiivse helitugevuse) mõõtmiseks

fonomeetria
[nimisõna, substantiiv]
helivaljuse (subjektiivse helitugevuse) mõõtmine

fonoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiriist inimese kehas tekkivate helide tajumiseks, mikrofoniga kuulatlustoru

2. mikrofoniga kuulatlustoru

fonotaktika
[nimisõna, substantiiv]
keele reeglid, mis määravad, millised häälikujärjendid on keeles lubatud, millised mitte

fonoteek
[nimisõna, substantiiv]
1. helisalvestiste süstematiseeritud kogu

2. vastav hoidla

3. helisalvestiste korraldatud kogu, heliarhiiv

font
[nimisõna, substantiiv]
arvutis vm kasutatav digitaalne, kindla kuju ja nimega kirjamärkide kogum (nt Arial)

fontanell
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme, luustumata koht imiku koljul

2. luustumata koht imiku koljul

fontään
[nimisõna, substantiiv]
1. kaunistav rajatis, millest purskab ühest või mitmest avast veejuga

2. kaunistav ehitis või kuju, mille seest tuleb suure survega vett õhku

foob
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi suhtes vaenulik või ebaadekvaatset hirmu tundev inimene

foobia
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik kartus

foobik
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi suhtes haiguslikku, ebaadekvaatset hirmu tundev inimene

foogt
[nimisõna, substantiiv]
1. keskajal Lääne-Euroopas ja Baltimaades kõrgem haldusametnik ja kohtunik

2. feodaalaegne kõrgem haldusametnik ja kohtunik

foogtikohus
[nimisõna, substantiiv]
1. Lääne-Euroopas keskajal, Baltimail kuni 19. sajandi lõpuni kohtufoogti eesistumisel tegutsenud alamastme kohus

2. foogtkonnakohus, alamkohus kriminaalasjades

foogtkond
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegse haldusametniku ehk foogti halduspiirkond

2. foogtile alluv piirkond

fookus
[nimisõna, substantiiv]
1. peamine (idee), millele tähelepanu, mõtted on keskendatud, ürituse, arutluse, tegevuse vms keskpunkt

2. keskpunkt, koondumispunkt, tulipunkt

fookusgrupp
[nimisõna, substantiiv]
(sotsioloogias:) kuni kümnest inimesest koosnev rühm, kes on kokku kutsutud grupiintervjuuks, vestlemaks moderaatori juhtimisel teatud kindlal teemal

fookuskaugus
[nimisõna, substantiiv]
optilise süsteemi peapunkti ja fookuse vaheline kaugus

fookustama
[tegusõna, verb]
1. (optikas:) kiirte lõikumise punkti ehk fookusse koondama või suunama

2. (kaameral, pikksilmal:) kujutist teravustama

3. pilku millelgi teraselt, püsivalt hoidma

foolhape
[nimisõna, substantiiv]
B9-vitamiini sünteetiline vorm, mida saab nt toidulisanditest

foolio
[nimisõna, substantiiv]
1. poole poogna suurune (35 x 22,5 cm) formaat, mille puhul paberipoogen on murtud kaheks ja moodustab 4 lehekülge

2. poole poogna suurune formaat

foolioformaat
[nimisõna, substantiiv]
1. poole poogna suurune (35 x 22,5 cm) formaat, mille puhul paberipoogen on murtud kaheks ja moodustab 4 lehekülge

2. poole poogna suurune formaat

fooliokaust
[nimisõna, substantiiv]
1. poole poogna suurune (35 x 22,5 cm) formaat, mille puhul paberipoogen on murtud kaheks ja moodustab 4 lehekülge

2. poole poogna suurune formaat

foolioköide
[nimisõna, substantiiv]
köide, mis koosneb poole poogna suurustest (35x22,5 cm) raamatukaustadest

foolium
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke tina- või alumiiniumsulamist lehtmaterjal

2. õhuke lehtmaterjal

fooliummüts
[nimisõna, substantiiv]
fooliumist valmistatud või sellega vooderdatud müts, mida mõned inimesed kannavad usus, et see pakub kaitset mitmesuguste mõjude, nt kiirguse või mõtetelugemise eest

foon
[nimisõna, substantiiv]
1. taga olev pind (nt plakatil, maalil), millel miski esile tuleb

2. pind, millel miski esile tuleb

foon
[nimisõna, substantiiv]
helivaljuse mittesüsteemne mõõtühik

foonika
[nimisõna, substantiiv]
1. helisalvestus- või ülekandestuudio režii- ja aparaadiruum

2. helisalvestus- v ülekandestuudio režii- ja aparaadiruum

foor
[nimisõna, substantiiv]
1. liiklust valgussignaalidega reguleeriv seade

2. (selles põlevat tuld märkivana)

3. seade, mis näitab punast, kollast või rohelist tuld ja reguleerib liiklust

foorituli
[nimisõna, substantiiv]
valgusfooris põlev tuli

foorjuhitav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus liiklust reguleerib valgusfoor

foorum
[nimisõna, substantiiv]
teemapõhine veebilehekülg internetis, kus osalejad saavad suhelda

footon
[nimisõna, substantiiv]
1. elektromagnetkiirguse väikseim osake, mis tekib (energia)süsteemi üleminekul ühest olekust teise

2. elementaarosake

footonrakett
[nimisõna, substantiiv]
rakett, milles reaktiivjõudu tekitab footonite juga, mille kiirus võib olla valguse kiiruse lähedane

fopaa
[nimisõna, substantiiv]
1. (kergem) eksimus, vääritiminek

2. väärsamm, eksisamm

foraminifeerid
[nimisõna, substantiiv]
merepõhja arvukad juurjalgsed ainuraksed, kelle lubikodadest on moodustunud suur osa põhjasetteist ja settekivimeist

fordism
[nimisõna, substantiiv]
masstootmise korraldamise süsteem, mis põhineb standardiseerimisel ja konveieriseerimisel (nimetatud Ameerika autotöösturi Henry Fordi järgi)

forell
[nimisõna, substantiiv]
1. täpilise seljaga hinnaline magevee- või siirdekala

2. täpilise selja ja roosa lihaga kala, kes elab meredes ja jõgedes

forellijõgi
[nimisõna, substantiiv]
jõgi, kust püütakse peamiselt forelli

forellikasvandus
[nimisõna, substantiiv]
forellide kasvatamise ja aretamise asutus

forellikasvatus
[nimisõna, substantiiv]
forellide kasvatamine tootmisalana

forellitiik
[nimisõna, substantiiv]
tiik, kus kasvatatakse forelle

forint
[nimisõna, substantiiv]
1. Ungari suurem rahaühik

2. Ungari rahaühik

formaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
teatava formaadiga

formaal
1. väliskuju, vormiga seotud

2. teatavaid (ametlikke) nõudeid järgiv

formaaljuriidiline
[omadussõna, adjektiiv]
õigusele pigem vormilisest kui sisuliselt küljest lähenev, seaduse tegelikku mõtet või eesmärki mittearvestav

formaaljuriidiliselt
[määrsõna, adverb]
õiguse vormilisest, mitte sisuliselt küljest lähtuvalt

formaalkeel
[nimisõna, substantiiv]
kunstlikult loodud märgisüsteem

formaalloogika
[nimisõna, substantiiv]
loogika haru, mis uurib arutluse järjekindluse ning õigele järeldusele jõudmise aluseks olevaid reegleid

formaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väliskuju, vormiga seotud

2. teatavaid (ametlikke) nõudeid järgiv

formaalselt
[määrsõna, adverb]
vorminõudeid või (ametlikku) vormistust puudutaval moel, ametlike dokumentide järgi

formaalsus
[nimisõna, substantiiv]
asjaajamise, tavade või käitumisreeglite kindlaksmääratud vorminõue

formaalõpe
[nimisõna, substantiiv]
kindlatele standarditele vastav struktureeritud õpe, mis toimub haridusasutuses

formaat
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatu vm trükise, paberipoogna mõõtmed (nt kõrgus ja laius)

2. mõõtmed

3. mõõtmed, kaust

formaatima
[tegusõna, verb]
1. arvutis uut ketast vm seadet kasutamiseks ette valmistama

2. tekstile vms vormingut looma või kohaldama

formaldehüüd
[nimisõna, substantiiv]
1. terava lõhnaga mürgine värvusetu gaas

2. mürgine gaas

formaliin
[nimisõna, substantiiv]
1. teravalõhnaline desinfitseeriv ning antiseptiline vedelik, metanaali vesilahus

2. metanaali vesilahus

formaliseerima
[tegusõna, verb]
1. mudelite, valemitena esitama, kindlasse vormi seadma

2. formaalseks tegema

3. mudelite v vormelitena esitama

formalism
[nimisõna, substantiiv]
teose vormi tähtsustav meetod või sellist meetodit rakendav koolkond

formalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. vormist lähtuvale meetodile, formalismile omane

2. vormile keskenduv või vorminõuetest lähtuv

formant
[nimisõna, substantiiv]
(akustikas:) vokaalide ja mõnede konsonantide sagedusspektri haripunkt, selle graafiline kujutis spektrogrammis

formateerima
[tegusõna, verb]
1. arvutis uut ketast vm seadet kasutamiseks ette valmistama

2. tekstile vms vormingut looma või kohaldama

formatiiv
[nimisõna, substantiiv]
sõnavormis esineva mitme grammatilise tähenduse ühisväljendus

formatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) võistkonna mängijate teatud asetus väljakul

formeerima
[tegusõna, verb]
1. moodustama, kujundama

2. teatud korda või vormi seadma

3. kujundama, moodustama

Ühendtegusõnad: ümber formeerimaümber formeerima

formeering
[nimisõna, substantiiv]
1. relvastatud üksus

2. formeeritud üksus

formeeruma
[tegusõna, verb]
1. kujunema, moodustuma, teatud vormi omandama

2. moodustuma, kujunema

formiaat
[nimisõna, substantiiv]
sipelghappe sool või ester

formular
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse või ettevõtte nimega, sageli osaliselt ettetrükitud tekstiga paberileht täitmiseks

2. vastav elektrooniline dokument

3. (asutuse nimega) paber, kus on osa teksti ette antud ja kuhu saab juurde kirjutada

formulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi sõnaline väljendus

2. teksti sõnaline väljenduslaad

formuleerima
[tegusõna, verb]
1. midagi sõnadesse panema, sõnadega väljendama

2. sõnades väljendama

Ühendtegusõnad: ümber formuleerimaümber formuleerima

formuleerimine
[nimisõna, substantiiv]
mõtte, soovi, ettepaneku sõnadega väljendamine

formuleering
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi sõnaline väljendus

2. teksti sõnaline väljenduslaad

forsseerima
[tegusõna, verb]
1. tegevuspinget tõstma

2. kiirendama

3. intensiivistama, kiirendama

4. üle pingutama, liialdama

5. võitlusega ületama v läbima

Ühendtegusõnad: üle forsseerimaüle forsseerima

forsseeritult
[määrsõna, adverb]
intensiivselt, suure mõjujõuga, (üle)pingutatud moel

forsüütia
[nimisõna, substantiiv]
1. varakevadel enne lehtimist õitsev kollaste õitega ilupõõsas

2. ilupõõsas

fort
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest või mitmest rajatisest koosnev üksik kindlus(tus)

2. väike kindlustus, kants

forte
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) valjusti

forte
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikapala vali esitus

2. valjusti esitatav koht muusikapalas

fortifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sõjaline kaitseehitis, nt kindlus vm ehitis mingi ala kindlustamiseks

fortis
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev, pingsalt hääldatud kaashäälik

2. tugev, pingsalt hääldatud konsonant

fortisklusiil
[nimisõna, substantiiv]
tugev, pingsalt hääldatav sulghäälik (nt eesti k, p, t)

fortissimo
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) väga tugevasti, valjusti

fortissimo
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikapala väga vali esitus

2. väga valjult esitatav koht muusikapalas

fortuuna
[nimisõna, substantiiv]
1. saatuse hea tahe või kordaminek, õnnelik juhus

2. õnn

3. saatus

forvard
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt ründeülesannetega võistleja mitmes sportmängus, nt jalgpallis, jäähokis

forvarder
[nimisõna, substantiiv]
metsatöömasin, mis veab raielangilt puidu kokku

forward-leping
[nimisõna, substantiiv]
lepinguline väärtpaber, mis kohustab tulevikus ostma või müüma kaupa või vara varem kokku lepitud ajal ja hinnaga

forward-tehing
[nimisõna, substantiiv]
tehing, mis kohustab tulevikus ostma või müüma teatud kaupa või vara varem kokku lepitud ajal ja hinnaga

fosfaadimaak
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige levinum fosforit sisaldav mineraal

2. superfosfaadi toore

fosfaan
[nimisõna, substantiiv]
1. mürgine gaas, fosfori vesinikühend

2. mürgine gaas

fosfaat
[nimisõna, substantiiv]
1. fosforhappe sool või ester

2. fosforhappe sool

fosfaatima
[tegusõna, verb]
õhukese fosfaadikihiga katma

fosfaatne
[omadussõna, adjektiiv]
fosfaate sisaldav

fosfaatväetis
[nimisõna, substantiiv]
väetis, mis sisaldab fosfaati

fosfatiid
[nimisõna, substantiiv]
keeruka ehitusega rasvataoline ühend, mis sisaldab fosforhapet, rasvhapet ja glütseriini

fosfiid
[nimisõna, substantiiv]
fosfori ja metalli või mittemetalli ühend

fosfiin
[nimisõna, substantiiv]
1. mürgine gaas, fosfori vesinikühend

2. mürgine gaas

fosfolipiid
[nimisõna, substantiiv]
alkoholist ja rasvhappejäägist koosnev orgaaniline ühend, kus üks kolmest rasvhappejäägist on asendunud fosfaatrühmaga

fosfoor
[nimisõna, substantiiv]
tahke aine, mis ergastatuna helendab (luminestseerib)

fosfor
[nimisõna, substantiiv]
luudes, looma- ja taimekudedes, samuti mõnedes mineraalides esinev valge või punane mürgine mittemetall, keemiline element järjenumbriga 15

fosforestseerima
[tegusõna, verb]
1. ergastamisel (nt kiiritamisel) pikemat aega helendama

2. pärast kiiritamist helendama

fosforestseeruma
[tegusõna, verb]
1. ergastamisel (nt kiiritamisel) pikemat aega helendama

2. pärast kiiritamist helendama

fosforestsents
[nimisõna, substantiiv]
1. aine mittesoojuslik helendus (luminestsents), mis kestab pikemat aega pärast ergastuse (kiirituse vm) lõppemist

2. järelhelendus

fosforhape
[nimisõna, substantiiv]
hapu maitsega, vees hästi lahustuv valge kristalne aine

fosforiidijahu
[nimisõna, substantiiv]
peeneks pulbriks jahvatatud fosforiit, mida on kasutatud väetistes

fosforiidimaak
[nimisõna, substantiiv]
fosforiiti sisaldav maavara

fosforiidimaardla
[nimisõna, substantiiv]
kaevandamisväärne fosforiidi kogum maakoores, fosforiidi leiukoht

fosforiidisõda
[nimisõna, substantiiv]
1987-1988 toimunud rahumeelne üldrahvalik vastupanuliikumine Nõukogude Liidu keskvõimude plaanitud fosforiidikaevandustele Virumaal

fosforiit
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt väetiste valmistamiseks kasutatav suure fosforisisaldusega maavara

2. fosforväetisena kasutatav mineraal

fosforiitväetis
[nimisõna, substantiiv]
väetis, mis sisaldab fosforiiti

fosforine
[omadussõna, adjektiiv]
fosforiga koos, fosforit sisaldav või fosforiga kaetud

fosforipuudus
[nimisõna, substantiiv]
fosfori suhteline vähesus või puudujääk organismis

fosforisisaldus
[nimisõna, substantiiv]
fosfori määr mingis aines, toidus vm

fosforivaegus
[nimisõna, substantiiv]
fosfori suhteline vähesus või puudujääk organismis

fosforne
[omadussõna, adjektiiv]
fosfori kombel helendav

fosfororgaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
(orgaanilise aine koostise kohta:) selline, kus süsinik on vahetult seotud fosfori aatomiga

fosforpomm
[nimisõna, substantiiv]
süütava toimega pomm, millest lõhkemisel paiskub tulevihmana laiali valget fosforit

fosforroheline
[omadussõna, adjektiiv]
helendavalt roheline

fosgeen
[nimisõna, substantiiv]
1. ründemürk, vingugaasi ja kloori ühinemisel tekkiv lämmatav värvitu gaas

2. ründemürk

fossiil
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi jäänus või elutegevuse jälg, mis on kivistununa säilinud kivimis

2. organismi jäänus kivimis

fossiilenergia
[nimisõna, substantiiv]
elektri-, soojus- vm energia, mida toodetakse taastumatutest energiaallikatest (fossiilkütustest)

fossiilkütus
[nimisõna, substantiiv]
aastatuhandete jooksul maapõue ladestunud ja seal teisenenud põlev orgaaniline aine, mida kasutatakse kütusena (nt kivisüsi, põlevkivi, nafta, maagaas)

fossiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ürgajal tekkinud, toimunud vms, sealt pärit

2. varemalt elanud, kivistisena säilinud

fotaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. valgusravi protseduurideks vajaliku sisseseadega ruum

2. valgusravikabinet

foto
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse abil keemiliselt või elektrooniliselt jäädvustatud pilt

2. pilt, mis on tehtud fotoaparaadiga

3. fotoaparaadiga tehtud pilt

foto
päevapildi-, fotograafia-

fotoakrüül
[nimisõna, substantiiv]
kvaliteetsele paberile prinditud foto kleebituna akrüülklaasist plaadi tagaküljele (seinale riputamiseks)

fotoalbum
[nimisõna, substantiiv]
1. album paberfotode tarvis

2. pildikogu arvutis või veebis

fotoamatörism
[nimisõna, substantiiv]
fotograafia harrastamine mitteelukutselisena

fotoamatöör
[nimisõna, substantiiv]
mitteelukutseline fotograaf

fotoaparaat
[nimisõna, substantiiv]
1. pildistamiseks, fotode tegemiseks mõeldud seade

2. seade, millega saab pildistada, fotosid teha

fotoarhiiv
[nimisõna, substantiiv]
fotode korrastatud kogu ja hoidla

fotoasjandus
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mille puhul tekitatakse valguse abil reaalse maailma esemeist püsivaid kujutisi ehk pilte

fotoateljee
[nimisõna, substantiiv]
(fotograafi) tööruum pildistamiseks ja fotode valmistamiseks

fotobakter
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt meres elav eri perekondadesse kuuluv bakter, millel on püsiv võime valgust kiirata

fotodokument
[nimisõna, substantiiv]
foto tõendava dokumendina

fotodokumentalist
[nimisõna, substantiiv]
fotograaf, kes on keskendunud tõsielu jäädvustamisele, dokumentaalfotode tegemisele

fotoefekt
[nimisõna, substantiiv]
1. aine elektriliste omaduste muutumine valgusenergia (vm elektromagnetkiirguse) toimel

2. valgusenergia muundumine elektrienergiaks

fotoelekter
[nimisõna, substantiiv]
elekter, mis tekib fotoefekti puhul

fotoelektriline
[omadussõna, adjektiiv]
valguse toimel aines toimuvate elektrinähtustega seotud, neil põhinev

fotoelektron
[nimisõna, substantiiv]
valguse toimel vabanev elektron

fotoelement
[nimisõna, substantiiv]
valgusenergiat elektrienergiaks muundav elektronseadis

fotoemissioon
[nimisõna, substantiiv]
elektronide väljumine ainest valguse (vm elektromagnetkiirguse) mõjul

fotoemulsioon
[nimisõna, substantiiv]
filmi, fotoplaadi või -paberi valgustundlik kiht

fotoepilaator
[nimisõna, substantiiv]
aparaat karvade eemaldamiseks valgusimpulssmeetodil

fotoepilatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ihukarvade eemaldamine valgusimpulsside abil

fotofilm
[nimisõna, substantiiv]
fotode tegemiseks kasutatav valgustundlik film

fotofiniš
[nimisõna, substantiiv]
1. pildistav seade finišeerimisjärjekorra täpseks kindlakstegemiseks

2. sellise seadmega finiš

fotofoobia
[nimisõna, substantiiv]
silma normaalsest suurem tundlikkus valguse suhtes

fotogeeniline
[omadussõna, adjektiiv]
pildistamiseks või filmimiseks hästi sobiv

fotogeenilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. omadus olla fotodel või kinoekraanil vaatenurgast sõltumatult hästi mõjuv või meeldiv

2. sobivus pildistamiseks v filmimiseks

fotogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
pildistamiseks või filmimiseks hästi sobiv

fotogeensus
[nimisõna, substantiiv]
1. omadus olla fotodel või kinoekraanil vaatenurgast sõltumatult hästi mõjuv või meeldiv

2. sobivus pildistamiseks v filmimiseks

fotograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle elukutse (või hobi) on pildistamine

2. inimene, kes pildistab või kelle töö on pildistada

fotograafia
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mille puhul tekitatakse valguse abil reaalse maailma esemeist püsivaid kujutisi ehk pilte

fotograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
fotograafiale omane või sellel põhinev

fotografeerima
[tegusõna, verb]
1. kaamera abil midagi või kedagi pildile jäädvustama, pilti või pilte tegema

2. fotosid tegema

3. kaameraga pilti tegema

fotogramm
[nimisõna, substantiiv]
valguse toimel ilma fotoaparaadita saadud pilt

fotogramm-meetria
[nimisõna, substantiiv]
1. objektide vormi, mõõtmete ja asetuse kindlakstegemine nende fotokujutiste järgi

2. esemete mõõtmine nende fotode järgi

fotogravüür
[nimisõna, substantiiv]
fotograafilise menetluse teel saadud trükis

fotogroomne
[omadussõna, adjektiiv]
valguse käes värvi muutev (nt prilliklaasid, trükivärv)

fotojaht
[nimisõna, substantiiv]
võistlus parima foto saamiseks teatud kohas või teemal (hrl seltskondliku üritusena)

fotojuhtivus
[nimisõna, substantiiv]
aine elektrijuhtivuse muutumine valguse toimel

fotokaamera
[nimisõna, substantiiv]
1. pildistamiseks, fotode tegemiseks mõeldud seade

2. seade, millega saab pildistada, fotosid teha

fotokahjustus
[nimisõna, substantiiv]
1. nahal nähtav muutus, mis on tingitud ultraviolettkiirguse kroonilisest mõjust (nt kortsud, pigmendilaigud)

2. (ultraviolettkiirguse kroonilisest mõjust tingitud nahamuutuste, nt kortsude, pigmendihäirete kohta)

fotokapa
[nimisõna, substantiiv]
fotopaberile prinditud foto kergele alusplaadile liimituna (seinale riputamiseks)

fotokas
[nimisõna, substantiiv]
1. pildistamiseks, fotode tegemiseks mõeldud seade

2. seade, millega saab pildistada, fotosid teha

fotokaup
[nimisõna, substantiiv]
fotode tegemiseks, paigutamiseks vms vajalik kaup (nt fotoaparaadid, fotokemikaalid, pildiraamid)

fotokeemia
[nimisõna, substantiiv]
1. keemia haru, mis uurib valguse toimel kulgevaid reaktsioone

2. valguse keemilist toimet uuriv keemia haru

fotokeemiline
[omadussõna, adjektiiv]
fotokeemial põhinev, sellega seotud

fotokemikaal
[nimisõna, substantiiv]
fotomaterjalide valmistamiseks ja säritusjärgseks töötlemiseks kasutatav aine

fotokeratiit
[nimisõna, substantiiv]
ajutine nägemisvõimetus, mis tekib lumelt kiirguva päikesevalguse tõttu, silmade päikesepõletus

fotokiht
[nimisõna, substantiiv]
filmilindi, fotopaberi valgustundlik kiht

fotoklubi
[nimisõna, substantiiv]
fotograafiaga tegelejate klubi

fotokogu
[nimisõna, substantiiv]
fotode kogu (nt arhiivis)

fotokoopia
[nimisõna, substantiiv]
trükise, kirja vm fotograafiline koopia

fotokopeerima
[tegusõna, verb]
fotokoopiat valmistama

fotokordisti
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse toimel emiteeruvate elektronide voogu võimendav elektronseadis

2. seadis fotovoolu võimendamiseks fotoelemendis

fotokorrespondent
[nimisõna, substantiiv]
ajalehele või ajakirjale fotoreportaaže saatev ajakirjanik

fotokott
[nimisõna, substantiiv]
kott kaamera ja fototarvikute jaoks

fotokroomne
[omadussõna, adjektiiv]
valguse käes värvi muutev (nt prilliklaasid, trükivärv)

fotokunst
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt fotograafiale omaseid väljendusvahendeid kasutav kujutava kunsti liik

2. fotograafia kui visuaalkunsti ala

fotokunstnik
[nimisõna, substantiiv]
kunstnik või fotograaf, kes väljendab oma isikupärast kunstilist nägemust fotograafia vahenditega

fotolabor
[nimisõna, substantiiv]
fotode printimist, skaneerimist, filmide ilmutamist vms võimaldava sisseseadega ruum või asutus

fotoladu
[nimisõna, substantiiv]
1. trükiteksti ladumine optiliste vahendite abil

2. sel viisil laotud tekst

fotolamp
[nimisõna, substantiiv]
võimas lamp pildistatava objekti valgustamiseks

fotolavastus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi sündmuse, hetke vm lavastamine soovitud foto saamiseks

2. nii saadud foto

fotolik
[omadussõna, adjektiiv]
fototaoline, fotole omane

fotolito
[nimisõna, substantiiv]
1. lametrükimenetlus, mille puhul kujutis kantakse trükiplaadile fotograafilisel teel

2. vastav trükis

fotolitograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. lametrükimenetlus, mille puhul kujutis kantakse trükiplaadile fotograafilisel teel

2. vastav trükis

fotoluminestsents
[nimisõna, substantiiv]
nähtava valguse, ultraviolett- või infrapunakiirguse toimel ilmnev luminestsents (helendus)

fotolõuend
[nimisõna, substantiiv]
lõuendile trükitud foto pingutatuna puidust alusraamile (seinale riputamiseks)

fotolääts
[nimisõna, substantiiv]
fotoaparaadi objektiivi lääts

fotolüüs
[nimisõna, substantiiv]
ühendite lagundamine või lagunemine valguse toimel

fotomaterjal
[nimisõna, substantiiv]
mingiks otstarbeks (nt näitusel väljapanekuks) kasutatavad fotod

fotomees
[nimisõna, substantiiv]
fotograaf, eriti fotoreporter

fotomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. riist või seade fotomeetriliste suuruste, nt valgustugevuse, valgustatuse, valgusvoo heleduse mõõtmiseks

2. valgusmõõtur

fotomeetria
[nimisõna, substantiiv]
valgusenergia mõõtmisega tegelev optika haru

fotomehaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
mehaanilisel paljundusel fotograafilisi menetlusi rakendav

fotomodell
[nimisõna, substantiiv]
reklaam-, moe- vm fotode tegemiseks poseeriv modell

fotomontaaž
[nimisõna, substantiiv]
fotodest koostatud temaatiline tervik (nt näitusel)

fotondus
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mille puhul tekitatakse valguse abil reaalse maailma esemeist püsivaid kujutisi ehk pilte

fotonäitus
[nimisõna, substantiiv]
fotodest koostatud näitus, vaatamiseks väljapandud fotod

fotoobjektiiv
[nimisõna, substantiiv]
fotoaparaadi objektiiv

fotoonika
[nimisõna, substantiiv]
valgusega seotud teadus ja tehnoloogia, mis toimib vähima valgusosakese footoni abil (nt laserid, optiline andmeside)

fotopaber
[nimisõna, substantiiv]
fotode tegemiseks kasutatav valgustundliku kihiga paber

fotopank
[nimisõna, substantiiv]
fotosid (hrl pildifailidena) säilitav ja vahendav andmekogu

fotoperiodism
[nimisõna, substantiiv]
1. muutuste teke taime või looma füsioloogias päeva pikkuse (valgusperioodi) muutumise tagajärjel, organismide füsioloogiline reaktsioon päevavalguse kestuse muutumisele

2. päeva ja öö kestuse mõju taimede arenemisele

fotoplaat
[nimisõna, substantiiv]
fotode tegemiseks kasutatav valgustundliku kihiga klaasplaat

fotopostkaart
[nimisõna, substantiiv]
postkaart, mille esiküljel on foto

fotoprinter
[nimisõna, substantiiv]
printer, mis võimaldab saada fotokvaliteediga värvitrükki

fotorakk
[nimisõna, substantiiv]
valgusenergiat elektrienergiaks muundav elektronseadis

fotorealism
[nimisõna, substantiiv]
fotoga sarnanevat tõetruud tegelikkuse kujutamist taotlev kunstivool (peamiselt maalikunstis)

fotorelee
[nimisõna, substantiiv]
valguse toimel rakenduv relee

fotoreportaaž
[nimisõna, substantiiv]
sari selgitava tekstiga fotosid mingi sündmuse, olukorra vm kohta

fotoreporter
[nimisõna, substantiiv]
ajalehe või ajakirja (koosseisuline) fotode ja fotoreportaaži tegija

fotoriider
[nimisõna, substantiiv]
fotoelektriline lugemisseade

fotorobot
[nimisõna, substantiiv]
arvutiprogramm, millega saab kirjelduse järgi luua inimese näopildi (nt võimaliku kurjategija oma)

fotosari
[nimisõna, substantiiv]
mingit sündmust, olukorda, ainestikku vm käsitlevate fotode kogum

fotoseanss
[nimisõna, substantiiv]
pildistamine kindlaksmääratud ajavahemikus

fotoseeria
[nimisõna, substantiiv]
mingit sündmust, olukorda, ainestikku vm käsitlevate fotode kogum

fotosein
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalselt kujundatud sein, mille taustal mingi ürituse külalisi pildistatakse

fotosensibilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mõnede keemiliste ühendite toimel tekkiv naha ülitundlikkus valguse suhtes

fotosensitiivsus
[nimisõna, substantiiv]
ülitundlikkus valguse suhtes, (UV-)valguse talumatus

fotosessioon
[nimisõna, substantiiv]
pildistamine kindlaksmääratud ajavahemikus

fotosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. Päikese atmosfääri alumine kiht, millest pärineb Päikese valguskiirguse põhiosa

2. Päikese atmosfääri helendav alumine kiht

fotostaat
[nimisõna, substantiiv]
1. aparaat fotokoopiate valmistamiseks

2. fotokoopiate tegemise aparaat

fotostaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
fotostaadi abil paljundatud

fotosüntees
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedes ja teatud bakterites toimuv protsess, mille käigus valgusenergia muudetakse orgaaniliste ühendite keemiliseks energiaks

2. orgaaniliste ainete tekkimine anorgaanilistest rohelises taimes valguse toimel

fotosünteesima
[tegusõna, verb]
(taimedel:) valgusenergiat muutma orgaaniliste ühendite keemiliseks energiaks

fotosünteesivõime
[nimisõna, substantiiv]
roheliste taimeosade võime luua orgaanilist ainet süsinikdioksiidist ja veest

fotosünteetiline
[omadussõna, adjektiiv]
fotosünteesil põhinev või sellega seotud

fotosüüdistus
[nimisõna, substantiiv]
mingit väärnähtust kujutav foto

fotošoppima
[tegusõna, verb]
fotosid teatud programmiga töötlema

fototakisti
[nimisõna, substantiiv]
pooljuhtseadis, mille elektritakistus väheneb valguse mõjul

fototaksis
[nimisõna, substantiiv]
1. (alamate) organismide suundliikumine valgusärrituse mõjul

2. alamate organismide liikumine valgusärrituse mõjul

fototarbed
[nimisõna, substantiiv]
fotode tegemiseks, paigutamiseks vms vajalik kaup (nt fotoaparaadid, fotokemikaalid, pildiraamid)

fototeek
[nimisõna, substantiiv]
1. fotode või negatiivide süstematiseeritud kogu

2. selle hoidla

3. fotode v negatiivide korraldatud kogu v hoidla

fototehnika
[nimisõna, substantiiv]
fotode tegemiseks vajaminevad seadmed (nt fotoaparaadid, välklambid, statiivid)

fototehniline
[omadussõna, adjektiiv]
fototehnikasse puutuv

fototeraapia
[nimisõna, substantiiv]
valguskiirguse või sellega kaasneva infrapuna- ja ultraviolettkiirguse kasutamine raviks (nt nahaprobleemide, depressiooni korral)

fototopograafia
[nimisõna, substantiiv]
topograafiliste kaartide koostamine fotogrammmeetria teel

fototropism
[nimisõna, substantiiv]
1. taimeosade pöördumine valguse poole või sellest eemale

2. taimeosade kooldumine valgusärrituse mõjul

fototöökoda
[nimisõna, substantiiv]
(fotograafi) tööruum pildistamiseks ja fotode valmistamiseks

fototöötlus
[nimisõna, substantiiv]
fotode viimistlemine (hrl digifotode muutmise kohta spetsiaalse tarkvaraprogrammi abil)

fototüüpia
[nimisõna, substantiiv]
lametrükimenetlus, mille puhul trükivormiks kasutatakse fotoemulsiooniga kaetud klaasplaati

fototüüpiapaber
[nimisõna, substantiiv]
valgustrükiks kasutatav paber

fototüüpiavärv
[nimisõna, substantiiv]
valgustrükiks kasutatav värv

fotovalgusti
[nimisõna, substantiiv]
hrl suure kupliga lamp pildistatava valgustamiseks

fotovananemine
[nimisõna, substantiiv]
1. nahal nähtav muutus, mis on tingitud ultraviolettkiirguse kroonilisest mõjust (nt kortsud, pigmendilaigud)

2. (ultraviolettkiirguse kroonilisest mõjust tingitud nahamuutuste, nt kortsude, pigmendihäirete kohta)

fotovool
[nimisõna, substantiiv]
fotoelektriliste nähtuste puhul esinev elektrivool (nt fototakistis)

fotoäri
[nimisõna, substantiiv]
fotode tegemise ja fototarvete müügiga tegelev teenindusettevõte

fott
[nimisõna, substantiiv]
mittesüsteemne valgustustiheduse ühik

foul
[nimisõna, substantiiv]
1. (sportmängudes:) määrustevastane ebaaus võte või toiming

2. määrusevastane ebaaus võte

fovism
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsuse maalikunstis 20. sajandi algul tekkinud vool, mis väljendas kunstniku tundeid ja meeleolusid

2. vool prantsuse maalikunstis 20. saj algul

fr
1. (postimaksust) vaba, saadetise saajale saatekuludeta

2. saadetise saajale saatekuludeta

fraas
[nimisõna, substantiiv]
lühike terviklik kõnelõik, ütlus või lühilause

fraasilaiend
[nimisõna, substantiiv]
lause mõne osaga seotud sõna või väljend, mis ei ole lauseliige ja väljendab hrl kõneleja suhtumist (nt vist, tegelikult, äkki)

fraasirõhk
[nimisõna, substantiiv]
fraasi mingil sõnal esinev kõige tugevam rõhk, fraasi sisuline, loogiline rõhk

fraasitsema
[tegusõna, verb]
tühje sõnu tegema

fraater
[nimisõna, substantiiv]
katoliku orduvend, kloostrivend või munk

fraatria
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Kreekas:) sugukondade territoriaalne ühendus, 1/10 füülist

2. sugukondade koondis ürgkogukondlikul ajastul

fragment
[nimisõna, substantiiv]
1. katke, katkend

2. kunstiteose (säilinud, olemasolev) osa

fragmentaarium
[nimisõna, substantiiv]
fragmentide jada, neist moodustuv teos

fragmentaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. katkendlik, osaline, fragmentidest koosnev

2. katkendlik, katkeline

fragmenteerima
[tegusõna, verb]
tervikut osadeks lahutama, killustama, tükeldama

fragmenteeruma
[tegusõna, verb]
killustuma, paljudeks (väikesteks) osadeks jaotuma

fraier
[nimisõna, substantiiv]
tolgus, nõmedik

frakipüksid
[nimisõna, substantiiv]
fraki juurde kuuluvad käänisteta püksid

frakisärk
[nimisõna, substantiiv]
fraki juurde kuuluv tärgeldatud rinnaesise ja kraega valge särk

frakk
[nimisõna, substantiiv]
1. mustast kalevist, siidrevääridega pidulik meeste pintsak, mille tagaosas on kaks pikka siilu

2. pidulik meeste pintsak

frakkima
[tegusõna, verb]
kivimit purustama vedeliku survel, et eraldada maapõuest gaasi või naftat

frakkimine
[nimisõna, substantiiv]
kivimi purustamine vedeliku survel, et eraldada maapõuest gaasi või naftat

fraktaal
[nimisõna, substantiiv]
keerulise ehitusega geomeetriline kujund, mida saab osadeks jaotada, kusjuures need osad on suurema kujundi vähendatud koopia, endaga samalaadse ehitusega kujund

fraktaalne
[omadussõna, adjektiiv]
keerulise ehitusega suurema geomeetrilise kujundi vähendatud kujutistest koosnev, endaga samalaadse ehitusega

fraktal
[nimisõna, substantiiv]
keerulise ehitusega geomeetriline kujund, mida saab osadeks jaotada, kusjuures need osad on suurema kujundi vähendatud koopia, endaga samalaadse ehitusega kujund

fraktsioneerima
[tegusõna, verb]
1. segusid (füüsikaliste ja keemiliste või mehaaniliste meetodite abil) väiksemateks osadeks lahutama

2. füüsikaliste ja keemiliste meetodite abil osadeks lahutama

fraktsionäär
[nimisõna, substantiiv]
fraktsiooni kuuluja

fraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühte parteisse kuuluvad saadikud parlamendis vm esinduskogus

fraktsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
eri fraktsiooni moodustav

fraktsioonima
[tegusõna, verb]
1. segusid (füüsikaliste ja keemiliste või mehaaniliste meetodite abil) väiksemateks osadeks lahutama

2. füüsikaliste ja keemiliste meetodite abil osadeks lahutama

fraktsioonitu
[omadussõna, adjektiiv]
esinduskogu saadikurühma mitte kuuluv

fraktsioonivaba
[omadussõna, adjektiiv]
esinduskogu saadikurühma mitte kuuluv

fraktuur
[nimisõna, substantiiv]
luu terviklikkuse katkemises seisnev luuvigastus, luu murdumine või murrukoht

fraktuurkiri
[nimisõna, substantiiv]
gooti kirja hiline variant, mis kujunes välja 16. sajandil Saksamaal ja oli trükikirjana kasutusel peamiselt Põhja-Euroopas (sh Eestis ja Lätis) 19.-20. sajandini

framuug
[nimisõna, substantiiv]
akna või ukse kohal paiknev eraldi raamistusega aken

frank
[nimisõna, substantiiv]
Šveitsi, mõne Aafrika riigi, varem ka Prantsuse ja Belgia rahaühik

frank
[nimisõna, substantiiv]
1. Reini jõe kaldal elanud germaani hõimurühma liige

2. keskajal elanud germaani rahva liige

frankeerima
[tegusõna, verb]
1. saatekulu ette maksma

2. postisaadetist märgistama v postimaksu tasumist tõendava märgisega varustama

frankeermasin
[nimisõna, substantiiv]
postitöötlemismasin

frankism
[nimisõna, substantiiv]
kindral Franco diktatuur Hispaanias, selle ideoloogia

frankist
[nimisõna, substantiiv]
kindral Franco toetaja Hispaania kodusõja ja sellele järgnenud diktatuuri ajal alates 1936 kuni 1970-ndateni

frankistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindral Franco diktatuuri all olnud

2. tema diktatuuri pooldanud

3. Franco diktatuuri all olnud v seda esindanud

franklinisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne elekterravi võte, mille korral kudesid mõjutati kõrgepingelise alalisvoolu tekitatud elektrostaatilise väljaga

2. elekterdušš

franko
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (postimaksust) vaba, saadetise saajale saatekuludeta

2. saadetise saajale saatekuludeta

frankofiil
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsusmaa, prantslaste ja prantsuse keele huviline inimene, prantsuspärase harrastaja

2. prantsuspärase harrastaja, prantsusehuviline

frankofiilia
[nimisõna, substantiiv]
kiindumus prantsuspärasusse

frankofoob
[nimisõna, substantiiv]
prantsuspärase vihkaja, prantsusevaenulik

frankofoon
[nimisõna, substantiiv]
prantsuse keele kõneleja

frankofoonne
[omadussõna, adjektiiv]
prantsuskeelne, prantsuse keelega seotud

frankoliin
[nimisõna, substantiiv]
faasanlaste hulka kuuluv nurmkana meenutav jahilind

frankomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige prantsuspärase kirglik (ning liialdatud) eelistamine

2. prantsuseihalus

franssees
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi algul angleesi eeskujul loodud seltskonnatants 6/8-taktis

frant
[nimisõna, substantiiv]
edev, ennast imetlev mees, kes oma välimusele suurt rõhku paneb, hrl peenutsedes või liialdades rõivastusega

frantsiis
[nimisõna, substantiiv]
1. ärikokkulepe, mille käigus annab ettevõtte omanik kellelegi õiguse esindada ja kasutada sissetöötatud ärikontseptsiooni ning sellega seonduvat kaubamärki

2. müügi eelisõigus

frantsiskaan
[nimisõna, substantiiv]
1. Assisi Franciscuse asutatud katoliku kerjusmunkade ordu liige

2. kerjusmunga ordu liige

frantsisklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Assisi Franciscuse asutatud katoliku kerjusmunkade ordu liige

2. kerjusmunga ordu liige

frantsium
[nimisõna, substantiiv]
1. väga radioaktiivne metall, omadustelt leelismetall, keemiline element järjenumbriga 87

2. radioaktiivne leelismetall

frapantne
[omadussõna, adjektiiv]
tugevat muljet avaldav, psüühiliselt ülimalt mõjuv

frapee
[nimisõna, substantiiv]
purustatud jääga külm jook

frapeerima
[tegusõna, verb]
(ootamatult) tugevat muljet avaldama, psüühiliselt ülimalt mõjuma, äärmiselt hämmastama

frappuccino
[nimisõna, substantiiv]
külm kohvijook

fraseem
[nimisõna, substantiiv]
püsiv tavapärane sõnade ühend keeles (nt avalik õigus, muljet avaldama)

fraseerima
[tegusõna, verb]
heliteost muusikaliselt mõtestatult liigendama

fraseologism
[nimisõna, substantiiv]
1. tähenduslikult kokkusulanud püsiv sõnaühend (nt pead murdma, keelatud vili, nagu kala vees, võta näpust)

2. piltliku tähendusega sõnaühend

fraseoloogia
[nimisõna, substantiiv]
tähenduslikult kokkusulanud püsiühendeid (fraseologisme) uuriv keeleteaduse haru

frasöör
[nimisõna, substantiiv]
kõrgelennuliste, kaunite (ja sisutühjade) sõnadega kõneleja

freelancer
[nimisõna, substantiiv]
palgalise ametikohata loovisik

frees
[nimisõna, substantiiv]
1. paljuhambaline pöörlev lõikeriist metalli, puidu, plastmassi vm töötlemiseks

2. lõikeriist v -masin

freesasfalt
[nimisõna, substantiiv]
freesitud asfalt

freesia
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Aafrikast pärinev lõhnavate paljudes värvitoonides õitega mugultaim, mille mitmeid vorme kasvatatakse kasvuhoonelillena

2. ilutaim

freesima
[tegusõna, verb]
1. pöörleva paljuhambalise lõikeriistaga mingit materjali lõikama, sinna auku, sooni vm süvistama, freesiga lõikama

2. freesiga töötlema

freesmasin
[nimisõna, substantiiv]
paljuhambaliste pöörlevate lõikeriistadega masin (nt mulla kobestamiseks, turba tootmiseks)

freespink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink, mille põhiliseks tööseadiseks on frees

freespuru
[nimisõna, substantiiv]
purustatud asfaldist saadud väikestest tükkidest koosnev materjal, mida kasutatakse teetöödel

freesturvas
[nimisõna, substantiiv]
freesmasina abil toodetud puruturvas

fregatt
[nimisõna, substantiiv]
moodsa relvastusega kiire sõjalaev, mille ülesandeks on valve- ja patrullteenistus ning tsiviil- või kergemini relvastatud mereväe laevade kaitse

fregattlind
[nimisõna, substantiiv]
haralise sabaga suur must troopiline merelind

freim
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlat valdkonda puudutav andmestruktuur intellektitehnikas

2. sõltumatu piirkond veebilehel

frekventatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) korduvat tegevust väljendav verb (nt torkima, hüplema)

2. korduvat tegevust väljendav verb

frekventatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (grammatikas:) korduvat tegevust väljendav

2. korduvat tegevust väljendav

frekventne
[omadussõna, adjektiiv]
1. iga natukese aja tagant korduv, sageli või üsna pidevalt toimuv või esinev

2. selline, mis juhtub, toimub või esineb tihti

frekvents
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi korduv esinemus teatavas ajaühikus, mida väljendatakse hrl arvuliselt

2. see, kui tihti miski esineb

frenoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus, mis püüab inimese vaimseid võimeid ja iseloomu kindlaks määrata kolju osade kuju järgi

2. õpetus kolju kuju ja psüühiliste iseärasuste oletatavast seosest

frentš
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl nelja pealeõmmeldud taskuga ja seljalõhikuga (kurguni nööbitav) lühike taljes sõjaväekuub

2. sõjaväekuub

freoon
[nimisõna, substantiiv]
1. kergesti veelduv gaas, mida kasutatakse nt külmutusseadmetes jahutajana, fluororgaaniliste ühendite segu

2. fluororgaaniliste ühendite segu

fresko
[nimisõna, substantiiv]
värskele kuivamata krohvipinnale maalitud pilt

freskotehnika
[nimisõna, substantiiv]
seinamaalitehnika, mille puhul maaling tehakse värskele kuivamata krohvipinnale

freudism
[nimisõna, substantiiv]
1. Sigmund Freudi järgi nime saanud psühholoogia- ja psühhoteraapia suund, mis tähtsustab alateadvuse osa inimeste elu nähtuste seletamisel, psühhoanalüüsi algvariant

2. õpetus, mis taandab inimese vaimse elu avaldused alateadvusele ja instinktidele

frigidaarium
[nimisõna, substantiiv]
jahutusruum Vana-Rooma saunas

frigiidne
[omadussõna, adjektiiv]
(naise kohta:) suguliselt külm, võimetu suguliselt erutuma

frigiidsus
[nimisõna, substantiiv]
1. (naise puhul:) seksuaalsete kujutelmade ja tungide osaline või täielik puudumine, suguline külmus, seksuaalne külmus

2. sugukülmus

frigotaim
[nimisõna, substantiiv]
enne muldapanekut spetsiaalselt töödeldud ja külmhoidlas säilitatud (maasika)taim

frii
rohkes rasvaines küpsetatud

friik
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi liialdatud pooldaja või millestki eriti huvitatud isik, vahel kuni veidruseni

2. veidrik

friikad
[nimisõna, substantiiv]
1. rohkes õlis muredaks keedetud kartuliribad

2. pikkadeks viiludeks lõigatud kartul, mis on õlis pehmeks keedetud

friikartulid
[nimisõna, substantiiv]
1. rohkes õlis muredaks keedetud kartuliribad

2. pikkadeks viiludeks lõigatud kartul, mis on õlis pehmeks keedetud

friis
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone seinapinda kaunistav või liigendav reljeefne horisontaalvööt

2. Kreeka templitel reljeefidega kaunistatud vööt arhitraavi ja karniisi vahel

3. reljeefidega kaunistatud vööt arhitraavi ja karniisi vahel

4. rõhtne ehisvööt seina pinnal

friis
[nimisõna, substantiiv]
1. Kirde-Hollandis ja Loode-Saksamaal elava läänegermaani rahva liige

2. germaani rahva liige

friiser
[nimisõna, substantiiv]
elektriline kodumasin, millega saab jäätist teha

friisi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
friiside või friisi keelega seotud

friislane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kirde-Hollandis ja Loode-Saksamaal elava läänegermaani rahva liige

2. germaani rahva liige

frikadell
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hakklihapall

2. hakklihast tehtud väikesed pallid, mida pannakse näiteks supi sisse

frikadellisupp
[nimisõna, substantiiv]
supp, millesse on lisatud frikadellid

frikassee
[nimisõna, substantiiv]
1. keedetud liha tükid heledas hapukas kastmes

2. keeduliha heledas hapukas kastmes

frikatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. konsonant (nt f, s, š), mille moodustamisel õhuvool tekitab hääldusorganite kujundatud kitsas ahtuses hõõrdudes pideva kahina

2. konsonant

friktsioon
[nimisõna, substantiiv]
kehade, osakeste kokkupuutel tekkiva suhtelist liikumist takistava jõu avaldumine

frisbi
[nimisõna, substantiiv]
1. plastmassist lendav taldrik spordivahendina

2. meeskonnamäng, mida mängitakse taldrikut lennutades

friseerima
[tegusõna, verb]
soengut tegema

frisuur
[nimisõna, substantiiv]
soeng

frisöör
[nimisõna, substantiiv]
1. oskustöötaja, kes lõikab juukseid ja teeb soenguid

2. inimene, kelle töö on lõigata juukseid ja teha soenguid

friteerima
[tegusõna, verb]
toiduaineid rohkes rasvaines keetma

frits
[nimisõna, substantiiv]
(Natsi-Saksamaa sõjaväelase kohta)

fritt
[nimisõna, substantiiv]
klaasi saamisel kasutatavate põhiainete (nt kvartsliiva) ja abiainete (oksüdeerijad, metalloksiidid, pigmendid) sulatis

frittata
[nimisõna, substantiiv]
itaaliapärane ahjus küpsetatud paks omlett

fritter
[nimisõna, substantiiv]
kodumasin, milles toiduaineid rohkes rasvaines keedetakse

frittima
[tegusõna, verb]
toiduaineid rohkes rasvaines keetma

fritüür
[nimisõna, substantiiv]
kodumasin, milles toiduaineid rohkes rasvaines keedetakse

friuul
[nimisõna, substantiiv]
Itaalias, Udine provintsist kuni Sloveenia piirini elava, retoromaanide hulka kuuluva rahva liige

frivoolne
[omadussõna, adjektiiv]
kergemeelne või siivutu

front
[nimisõna, substantiiv]
vastasega kokkupuutumise joon sõjatandril, rinne

frontaal
esiküljele suunatud või esiküljel olev

frontaallaadur
[nimisõna, substantiiv]
ratas- või roomiktraktori esiotsa paigaldatav hüdrauliliselt liigutatav laadimismehhanism

frontaalne
[omadussõna, adjektiiv]
esiküljele suunatud või esiküljel olev

frontaalrünnak
[nimisõna, substantiiv]
otsene, suunast kõrvale kaldumata rünnak kellelegi või millelegi

frontaaltasand
[nimisõna, substantiiv]
(anatoomias, füsioloogias:) tasapind, mis läbib keha küljelt küljele, jaotades selle eesmiseks ja tagumiseks osaks

frontaaltasapind
[nimisõna, substantiiv]
(anatoomias, füsioloogias:) tasapind, mis läbib keha küljelt küljele, jaotades selle eesmiseks ja tagumiseks osaks

frontaaltsoon
[nimisõna, substantiiv]
erinevate omadustega õhumasside üleminekuala

frontispiss
[nimisõna, substantiiv]
tiitellehe vastas asuv pildiga lehekülg

frontoon
[nimisõna, substantiiv]
hoone (esiküljel asetsev) etteulatuv viil

frotee
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt või mõlemalt poolt aasalise pinnaga puuvillane või linane riie

2. aasaline riie

froteekäterätik
[nimisõna, substantiiv]
froteest käterätik

froteekäterätt
[nimisõna, substantiiv]
froteest käterätik

froteeriie
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt või mõlemalt poolt aasalise pinnaga puuvillane või linane riie

2. aasaline riie

froteerima
[tegusõna, verb]
keha tugevasti hõõruma naha verevarustuse ergutamiseks (froteest käterätiga)

froteerätik
[nimisõna, substantiiv]
froteest käterätik

froteerätt
[nimisõna, substantiiv]
froteest käterätik

froteesokk
[nimisõna, substantiiv]
froteest sokk

frukt
[nimisõna, substantiiv]
(eriline, iseäralik, konfliktne) tüüp, tegelane

fruktoos
[nimisõna, substantiiv]
väga magus aine, mida leidub puuviljades, taime rohelistes osades, õienektaris ja mees

frustratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. psüühiline pingeseisund, mis tekib tegevuse sunnitud katkestamisel enne eesmärgi saavutamist

2. pingeseisund

frustreerima
[tegusõna, verb]
psüühilisse pingeseisundisse viima

frügaana
[nimisõna, substantiiv]
Kreekas kasvav tihe ogaline võsa, mis koosneb igihaljastest taimedest ja põõsastest

früüglane
[nimisõna, substantiiv]
1. Früügia riigi rajanud indoeuroopa hõimurühma liige

2. muistse Früügia elanik

ftisiaater
[nimisõna, substantiiv]
1. tuberkuloosi diagnostika ja raviga tegelev arst

2. tuberkuloosiarst

ftisiaatria
[nimisõna, substantiiv]
1. tuberkuloosi profülaktika, diagnoosimise ja raviga tegelev meditsiini haru

2. tuberkuloosiraviõpetus

ftivasiid
[nimisõna, substantiiv]
tuberkuloosiravim

fuajee
[nimisõna, substantiiv]
1. külastajatele mõeldud jalutusruum teatris, kinos, muuseumis vms

2. jalutusruum

fuajeebaar
[nimisõna, substantiiv]
hotelli fuajees asuv baar

fugaato
[nimisõna, substantiiv]
1. fuugataoline polüfooniline helitöö või episood helitöös

2. fuugataoline helitöö v selle osa

fugass
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhkelaeng, mis on paigutatud pinnasesse, mõnesse objekti või vee alla

2. lõhkelaeng maa sees v vee all

fugato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) fuugataoliselt

fugeerima
[tegusõna, verb]
komponeerimisel muusikalist teemat fuugataoliselt arendama

fugett
[nimisõna, substantiiv]
väike fuuga

fugu
[nimisõna, substantiiv]
troopika- ja subtroopikavete kala, kes ajab oma ogadega kaetud keha hädaohu korral ümaraks

fuh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab vastikust, tülgastust, põlastust

2. väljendab tülgastust, vastikust

fuhh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab vastikust, tülgastust, põlastust

2. väljendab tülgastust, vastikust

fui
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab (peenutsevalt) vastikust, põlastust, üleolekut vms

fuih
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab (peenutsevalt) vastikust, põlastust, üleolekut vms

fuksia
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilisest Ameerikast pärinev eredate rippuvate õitega taim, Eestis toa- ja aialill

2. ilutaim

fuksiaroosa
[omadussõna, adjektiiv]
punakat tooni roosa

fuksiin
[nimisõna, substantiiv]
1. erepunane värvaine, mida kasutatakse nt paberitööstuses

2. erkpunane värvaine

fulaar
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke kerge batistitaoline läikiv siidriie

2. õhuke siidriie

fulbe
[nimisõna, substantiiv]
ühe Lääne-Aafrika rahva liige

fulguriit
[nimisõna, substantiiv]
1. välgu sisselöögist (sulanud liiva tõttu) tekkinud lookleva torukujuline jälg või õõnsus liivakivis

2. välgu sisselöögi jälg liivakivis

fullereen
[nimisõna, substantiiv]
ainult süsinikuaatomeist koosnev kera-, sibula- või silindrikujuline molekul, mille rakendusvõimalustega tegeleb nanotehnoloogia

fulvohape
[nimisõna, substantiiv]
looduslik aine, mida leidub nt mullas, mudas ja hukkunud taimedes, huumushape, mis lahustub leelistes ja nõrkades mineraalhapetes, kuid ei lahustu vees

fumarool
[nimisõna, substantiiv]
avaus maapinnas, hrl vulkaani jalamil, kust eraldub kuuma gaasi ja auru

fumigaator
[nimisõna, substantiiv]
riist, millega suitsutatakse, gaasitatakse mulda taimekahjurite tõrjeks

fumigant
[nimisõna, substantiiv]
1. põllumajanduses suitsu, auru või gaasi kujul kasutatav mürgine taimekaitsevahend

2. auruna, suitsuna v gaasina toimiv taimekaitsevahend

fumigatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi keemilise aine kasutamine gaasi, auru või suitsu kujul taimehaiguste ravimiseks, desinfektsiooniks või võitluseks kahjurite vastu

2. keemiliste ainetega suitsutamine v gaasitamine

fumigeerima
[tegusõna, verb]
1. gaasiga mürgitama või töötlema

2. ründemürgiga saastama

fundamentaal
väga oluline, järgnevale aluseks olev, suunda muutev

fundamentaaljada
[nimisõna, substantiiv]
(algebras:) jada vn, mille elemendid teineteisele indeksi n kasvades lõputult lähenevad

fundamentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
väga oluline, järgnevale aluseks olev, suunda muutev

fundamentaalosake
[nimisõna, substantiiv]
aine vähim, mikromaailma kuuluv jagamatu osake (nt lepton, kvark, footon)

fundamentaalteadus
[nimisõna, substantiiv]
teaduslik uurimistöö, mille eesmärk on saada uusi teadmisi nähtuste ja vaadeldavate faktide põhialuste kohta ilma otsese praktilise rakenduse eesmärgita

fundamentaaluuring
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtuste ja sündmuste põhialuseid käsitlev teadustöö ilma kohese rakendusliku eesmärgita

2. nähtuste ja sündmuste põhialuste uuringud ilma kohese rakendusliku eesmärgita

fundamentalism
[nimisõna, substantiiv]
mingite dogmade ilmeksimatust rõhutav suundumus, kõikumatu usk autoriteedi või pühakirja eksimatusse

fundamentalist
[nimisõna, substantiiv]
mingi dogma või autoriteedi veendunud, kõikumatu pooldaja

fundamentalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
mingit dogmat või autoriteeti ilmeksimatuks pidav, neid veendunult, kõigutamatult toetav

fundeerima
[tegusõna, verb]
1. majanduslikult tagama, kindlustama

2. kindlustama, tagama

fundukk
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Euroopast pärinev, väga suurte lehtedega ja viljadega suur põõsas, suur sarapuu

fundus
[nimisõna, substantiiv]
emaka ülemine, kuplikujuline osa

fungaarium
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud seente kollektsioon

fungitsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. taimekaitsevahend seenhaiguste tõrjeks

2. fungitsiid

fungitsiidne
[omadussõna, adjektiiv]
seenhaiguste tõrjeks mõeldud taimekaitsevahendile omane, seenemürgi omadustega

funiikul
[nimisõna, substantiiv]
taime varreke, mille abil seemnealge kinnitub viljalehele

funikulöör
[nimisõna, substantiiv]
järsult tõusev lühiraudtee, kus rööbastel liikuvaid vaguneid veetakse trossiga

funk
[nimisõna, substantiiv]
1920. aastail tekkinud arhitektuuri, tarbe- ja tööstuskunsti suund, mis ehitiste, esemete vms vormi kujundamisel lähtub eeskätt nende otstarbest ehk funktsioonist, mitte niivõrd esteetilisest küljest

funk
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika mustanahaliste tantsumuusika, milles on esiplaanil rütm ning milles on segunenud džäss, rokk ja bluus

funkama
[tegusõna, verb]
1. (esemete, nähtuste kohta:) tegevuses või töökorras olema, (kindla ülesandega) töötama, (teatavas rollis) toimima

2. toimima, töökorras olema

funkia
[nimisõna, substantiiv]
1. laiade dekoratiivsete lehtede ning lillade või valgete õitega ilutaim

2. ilutaim

funkmaja
[nimisõna, substantiiv]
funktsionalistlikus stiilis, lihtsate selgete vormidega maja

funkstiil
[nimisõna, substantiiv]
funktsionalistlik stiil arhitektuuris, tarbe- või tööstuskunstis

funktsima
[tegusõna, verb]
1. (esemete, nähtuste kohta:) tegevuses või töökorras olema, (kindla ülesandega) töötama, (teatavas rollis) toimima

2. toimima, töökorras olema

funktsionaal
[nimisõna, substantiiv]
matemaatilise funktsiooni üldistus

funktsionaal
1. millegi toimimise või kasutamise eesmärgiga seotud

2. funktsioonidest tulenev, talitluslik

funktsionaalanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
matemaatilise analüüsi haru, mille põhiline uurimisobjekt on topoloogilised vektorruumid ja nende vahelised operaatorid

funktsionaaldeterminant
[nimisõna, substantiiv]
Jacobi determinant, mida rakendatakse nt kordses integraalis, ilmutamata funktsioonide käsitlemisel

funktsionaaljada
[nimisõna, substantiiv]
kaheksandsüsteemis kujutatud arv (numbrid 0-st 7-ni)

funktsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi toimimise või kasutamise eesmärgiga seotud

2. funktsioonidest tulenev, talitluslik

funktsionaalruum
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

funktsionaalstiil
[nimisõna, substantiiv]
kindla suhtlusvaldkonna keel, nagu ilukirjanduskeel, ajakirjanduskeel, asjaajamiskeel, teaduskeel, argikeel

funktsionaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. seadme, toote, hoone vms toimivus või otstarbekus, arvestades selle eesmärki

2. võimalus seda kasutada ühel või mitmel eesmärgil

funktsionaalvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
võrrand, mis sisaldab ühte või mitut tundmatut funktsiooni (nt kindlate domeenide ja väärtustega)

funktsionalism
[nimisõna, substantiiv]
1920. aastail tekkinud arhitektuuri, tarbe- ja tööstuskunsti suund, mis ehitiste, esemete vms vormi kujundamisel lähtub eeskätt nende otstarbest ehk funktsioonist, mitte niivõrd esteetilisest küljest

funktsionalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(arhitektuuri, tarbe- ja tööstuskunstis:) funktsionalismil põhinev, eeskätt otstarbest lähtuv või lähtunud, hrl lihtsate ja selgete vormidega

funktsioneerima
[tegusõna, verb]
1. (esemete, nähtuste kohta:) tegevuses või töökorras olema, (kindla ülesandega) töötama, (teatavas rollis) toimima

2. toimima, töökorras olema

funktsionäär
[nimisõna, substantiiv]
1. juhtiv ametnik, tegelane või aktivist mingil ühiskondliku tegevuse alal

2. ametnik

3. tegelane

4. aktivist

funktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi toimimise, kasutamise viis, millegi teostatav otstarve

2. ülesanne, roll

3. ülesanne, tegevus, talitlus

funktsioonihäire
[nimisõna, substantiiv]
häire organismi või elundi(te) talitlemises

funktsiooniklahv
[nimisõna, substantiiv]
(arvuti vm seadme klaviatuuril:) tähisega F1 kuni F12 märgistatud klahv, millele on omistatud mingi spetsiaalne funktsioon kasutaja aja säästmiseks

funktsioonisõna
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt abstraktse ehk „tühja” tähendusega sõna, mis lauses seob omavahel sõnu või suuremaid üksusi või muudab mõne täistähendusliku sõna või suurema süntaktilise üksuse tähendust (nt kaassõna suhtes, sidesõna või, asesõna see)

funktsiooniteooria
[nimisõna, substantiiv]
reaalmuutuja funktsioonide üldine teooria

furaan
[nimisõna, substantiiv]
1. kloroformi lõhnaga värvuseta vedelik, mitmete sünteesvaikude ja keemiliste kiudainete lähteaine

2. kloroformi lõhnaga värvuseta vedelik

furaaž
[nimisõna, substantiiv]
hobusemoon, loomasööt

furatsiliin
[nimisõna, substantiiv]
1. kollane kristalne antiseptiline pulber

2. antiseptikum

furgoon
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnise kaubaruumiga sõiduauto või kaubabuss

2. kinnise kerega või paigaldatava kattega veoauto

furgoonauto
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnise kaubaruumiga sõiduauto või kaubabuss

2. kinnise kerega või paigaldatava kattega veoauto

furioso
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) raevukalt, ägedalt, tormiliselt

furjerism
[nimisõna, substantiiv]
1. prantsuse filosoofi Ch. Fourier' utopistliku sotsialismi õpetus

2. utopistliku sotsialismi esindaja Fourier’ õpetus

furminaator
[nimisõna, substantiiv]
firma FURminator toodetav kamm, millega saab eemaldada kodulooma lahtist (alus)karva

furnituur
[nimisõna, substantiiv]
tarbeesemete (nt rõivaste, jalatsite, mööbli) valmistamisel kasutatavad kinnitusvahendid ja kaunistused

furoor
[nimisõna, substantiiv]
1. ülisuur tähelepanu, tormiline menu

2. menu, ülisuur tähelepanu

furoorikas
[omadussõna, adjektiiv]
ülisuur tähelepanu, tormilist menu tekitav või tekitanud

furosemiid
[nimisõna, substantiiv]
diureetikumide hulka kuuluv aine

furšett
[nimisõna, substantiiv]
serveerimisviis lühikesel püstijalavastuvõtul, mille puhul ühel või mitmel laual serveeritakse suupisteid vm kerget einet

furšettlaud
[nimisõna, substantiiv]
serveerimisviis lühikesel püstijalavastuvõtul, mille puhul ühel või mitmel laual serveeritakse suupisteid vm kerget einet

furtsellaaria
[nimisõna, substantiiv]
1. meres rannavetes kasvav punakaspruun põõsataoline vetikas

2. punavetikas

furunkul
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl karvanääpsust või naha rasunäärmest lähtuv mädapõletik

2. paise

furunkuloos
[nimisõna, substantiiv]
1. karvanääpsust või naha rasunäärmest lähtuva mädapõletiku rohke esinemine

2. koeranaeltõbi

fusarioos
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seenhaigus, mille tunnus on punakas hallitus (nt teraviljal, kartulil, sibulal, linal)

2. taimede seenhaigus

fusilli
[nimisõna, substantiiv]
järjestikuste keerdudega lühikese toru kujuline pastasort

fusion
[nimisõna, substantiiv]
erinevate stiilide segunemisel tekkinud muusikastiil, kitsamas tähenduses džässrokk

fusion-köök
[nimisõna, substantiiv]
eri rahvuste toidukultuuride segunemisel tekkinud kulinaariastiil

fusioon
[nimisõna, substantiiv]
liitumine, ühtesulamine

futon
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani traditsiooniline puuvillaga täidetud magamismatt, mis ööseks laotatakse tatamile ja päevaks peidetakse seinakappi

futsal
[nimisõna, substantiiv]
siseruumides mängitav jalgpalli meenutav sportmäng

futurism
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. sajandi alguses Itaalias tekkinud uut tulevikukunsti ja -kirjandust luua püüdnud suund, mis ülistas kiirust, tehnoloogiat ja dünaamikat

2. kunsti- ja kirjandusvool 20. saj algul

futuristlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tulevikule omane või seal eksisteeriv

2. moodsat tehnoloogiat või kujundust kasutav

futuroloog
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tegeleb inimkonna tuleviku prognoosimisega ning valdkondade võimalike arengute analüüsimisega

futuroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. uurimisvaldkond, mis tegeleb inimkonna tuleviku prognoosimisega ning valdkondade võimalike arengute analüüsimisega

2. tulevikuprognoosidega tegelev uurimisvaldkond

futuur
[nimisõna, substantiiv]
lepinguline väärtpaber, mis kohustab tulevikus ostma või müüma kaupa või vara varem kokku lepitud ajal ja hinnaga

futuurleping
[nimisõna, substantiiv]
lepinguline väärtpaber, mis kohustab tulevikus ostma või müüma kaupa või vara varem kokku lepitud ajal ja hinnaga

futuurum
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) pöördsõna aeg, mis väljendab kõnehetkest hilisemat, sellele järgnevat sündmushetke (eesti keeles kasutatakse selles tähenduses olevikuvorme)

fuu
[hüüdsõna, interjektsioon]
hüüatus, millega keelatakse koera

fuuga
[nimisõna, substantiiv]
1. polüfoonilise heliteose keerukaim vorm, milles hääled astuvad teemat esitades sisse üksteise järel kindlate reeglite kohaselt

2. polüfooniline heliteos

fuuria
[nimisõna, substantiiv]
1. tige, raevutsev naine

2. raevutsev naine

fuurialik
[omadussõna, adjektiiv]
(naise kohta:) tige, raevutsev

f-võti
[nimisõna, substantiiv]
noodivõti, mis määrab väikese oktavi fa asukohaks noodijoonestiku neljanda joone

fänkond
[nimisõna, substantiiv]
fännid (kogumina)

fänlus
[nimisõna, substantiiv]
kuulsuste ihalus, mingi spordiala hasartne toetamine

fänn
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl väljapaistva isiku, võistkonna, bändi vms kirglik austaja, ihaleja või järgija

2. inimene, kes midagi või kedagi väga imetleb

fännama
[tegusõna, verb]
kellegi või millegi vastu innukat huvi tundma, kellegi või millegi fänn olema

fännikirjandus
[nimisõna, substantiiv]
mingi raamatu, koomiksi, filmi vms fännide poolt loodud kirjanduslikud tekstid, kus tegutsevad teksti aluseks olnud teosest tuttavad tegelased

fänniklubi
[nimisõna, substantiiv]
ühise imetlusobjektiga fännide rühmitus

fännileht
[nimisõna, substantiiv]
kitsa huviala elektronajakiri (hrl mingi muusika või ansambli fännidele)

fännima
[tegusõna, verb]
kellegi või millegi vastu innukat huvi tundma, kellegi või millegi fänn olema

fänninänn
[nimisõna, substantiiv]
populaarse filmiga, sündmusega, kuulsa inimesega vms seotud tooted, mida harilikult üritustel müüakse

fännisall
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalli- vm võistlustel meelisvõistkonna toetuseks kantav sall

fännisektor
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlustel fännidele eraldatud kohad

fännisärk
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühtse kujundusega särk, mida kannavad mingit meeskonda, sportlast, bändi vms toetavad inimesed

fännitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost fänn

fääri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
fäärlaste või fääri keelega seotud

fäärlane
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Fääri saartel elava põhjagermaani rahva liige

2. Fääri saarte elanik

3. Fääri saartelt pärit inimene

föderaal
1. liidusse puutuv

2. (mõne föderatiivriigi kohta:) üleriigiline, riiklik

föderaalkantsler
[nimisõna, substantiiv]
valitsusjuht liitriigis (eeskätt Saksamaa Liitvabariigis ja Austria Vabariigis)

föderaalkogu
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa Föderatsiooni parlament, mis koosneb alamkojast (riigiduuma) ja ülemkojast (föderatsiooninõukogu)

föderaalkohtunik
[nimisõna, substantiiv]
mõne liitriigi osariigi vm riigiosa hrl kõrgema astme kohtus töötav kohtunik (nt USA-s, Šveitsis, Iraagis)

föderaalkohus
[nimisõna, substantiiv]
hrl kõrgema astme kohus mõnes liitriigis, iseseisva osariigi vm riigiosa kohus (nt USA-s, Šveitsis, Iraagis)

föderaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. liidusse puutuv

2. (mõne föderatiivriigi kohta:) üleriigiline, riiklik

föderaalparlament
[nimisõna, substantiiv]
föderatiivriigi parlament

föderaalriik
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmest riigist koosnev riik, mille osadel on mõningad iseseisva riigi tunnused

2. ka riikliku korralduse vorm

föderaalringkond
[nimisõna, substantiiv]
keskalluvusega maa-ala, mis hõlmab hrl pealinna ja selle lähiümbruse (nt Venemaal, USA-s)

föderaalvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
liitriigi valitsus (erinevalt nt osariigi valitsusest)

föderaalvangla
[nimisõna, substantiiv]
(hrl liitriigi kohta:) üleriigiline, riigi tasandi vangla (erinevalt nt osariigi vanglast)

föderaalvõim
[nimisõna, substantiiv]
1. liitriigi keskorganitele kuuluv võim

2. seda esindavad inimesed

föderaalvägi
[nimisõna, substantiiv]
liitriigi sõjavägi

föderalism
[nimisõna, substantiiv]
riikide ühinemise või ühendamise põhimõte, mille kohaselt mitu riiki moodustavad liitriigi (föderatsiooni) või riikide liidu (konföderatsiooni)

föderalist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes taotleb föderatiivse riigikorra kehtestamist

föderalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
föderalismil põhinev, föderalismiga seotud

föderatiiv
1. föderatsiooniks liitunud, osariikidest koosnev

2. liidus olev, liitunud

föderatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. föderatsiooniks liitunud, osariikidest koosnev

2. liidus olev, liitunud

föderatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmest riigist koosnev riik, mille osadel on mõningad iseseisva riigi tunnused

2. ka riikliku korralduse vorm

föderatsiooninõukogu
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa Föderatsiooni parlamendi ülemkoda

födereerima
[tegusõna, verb]
riikide, organisatsioonide vm liitu moodustama, föderatsiooniks liitma või liituma

födereeruma
[tegusõna, verb]
(riikide, organisatsioonide vm kohta:) liiduks ühinema, föderatsiooni moodustama

följeton
[nimisõna, substantiiv]
1. tegelikkuse väärnähtusi naeruvääristav satiirilise või humoristliku käsitluslaadiga kirjutis (nt ajalehes)

2. veste

följetonist
[nimisõna, substantiiv]
följetonide kirjutaja

följetonistlik
[omadussõna, adjektiiv]
humoristlikus, kerges ja vabas vormis esitatud, följetonile või vestele omane

följetonlik
[omadussõna, adjektiiv]
humoristlikus, kerges ja vabas vormis esitatud, följetonile või vestele omane

föön
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriline kuumaõhuaparaat juuste, käte vm kuivatamiseks

2. seade, mis kuivatab juukseid kuuma õhu abil

fööniks
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Egiptuse müütiline kotkataoline lind, kes end tuhaks põletab ja noorenenult uuesti ellu ärkab, taassünni ja surematuse sümbol

2. muinasjutuline imelind, surematuse sümbol

föönikslind
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Egiptuse müütiline kotkataoline lind, kes end tuhaks põletab ja noorenenult uuesti ellu ärkab, taassünni ja surematuse sümbol

2. muinasjutuline imelind, surematuse sümbol

föönisoeng
[nimisõna, substantiiv]
fööni abil kujundatud soeng

föönitama
[tegusõna, verb]
fööniga kuivatama või soengut tegema

föön-koolutaja
[nimisõna, substantiiv]
föön ja koolutaja ühe seadmena

fööntuul
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev, puhanguline, soe ja kuiv tuul, mis tekib mäestiku tuulealusel küljel ning puhub mägedelt alla orgu või madalikule

2. mägedelt puhuv kuum tuul

fükoloog
[nimisõna, substantiiv]
vetikaid uuriv eriteadlane

fükoloogia
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis uurib vetikaid

füllood
[nimisõna, substantiiv]
1. lehekujuliseks lamendunud leheroots (nt laialehisel seahernel, paljudel akaatsiatel)

2. lehelabataoline leheroots

fülogeenia
[nimisõna, substantiiv]
1. evolutsiooniteooria osa, mis käsitleb mingi liigi, perekonna, sugukonna vm rühma põlvnemist ning üksikelundite ajaloolist arengut

2. põlvnemist käsitlev evolutsiooniteooria osa

fülogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi loom- või taimorganismi rühma, samuti elundi või elundkonna tekkimine ja arenemine

2. põlvnemiskäik, loom- ja taimorganismide ajalooline arenemine

fülogeneetika
[nimisõna, substantiiv]
1. evolutsiooniteooria osa, mis käsitleb mingi liigi, perekonna, sugukonna vm rühma põlvnemist ning üksikelundite ajaloolist arengut

2. põlvnemist käsitlev evolutsiooniteooria osa

füsiaater
[nimisõna, substantiiv]
füsioteraapia spetsialist, kes tegeleb patsiendi liikumis- ja liigutusvõime hindamise, säilitamise ja taastamisega

füsiaatria
[nimisõna, substantiiv]
1. tervishoiu ala, mis kasutab kehalisi harjutusi, manuaalseid võtteid ja füüsikalisi vahendeid, et säilitada või taastada inimese liikumis- ja liigutusvõimet, vähendada valu ning ennetada vigastuse või puude teket

2. ravi füüsikaliste vahenditega

füsikokeemia
[nimisõna, substantiiv]
keemia haru, mis käsitleb keemilisi protsesse, mida mõjutavad välised füüsikalised tegurid (nt temperatuur, rõhk, kiirgus)

füsikokeemik
[nimisõna, substantiiv]
füüsikalise keemia teadlane

füsiljee
[nimisõna, substantiiv]
ränilukkpüssiga sõdur 17.–19. sajandil (algselt Prantsuse sõjaväes)

füsioakustika
[nimisõna, substantiiv]
1. akustika haru, mis tegeleb heli levimisega inimese kuulmiselundis ning heli tajumisega, füsioloogiline akustika

2. vastav ravimeetod muusikalises teraapias

füsiognoomia
[nimisõna, substantiiv]
näojooned, nägu

füsiognoomika
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese iseloomu ja isiksuse hindamine näojoonte ja välimuse järgi

2. õpetus näo ja iseloomu seosest

füsiokraat
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pooldas 18. sajandil Prantsusmaal tekkinud majandusteaduslikku suunda, mis nõudis vabamajandust ja -kaubandust, pidas maad ja põlluharimist rikkuse allikaks ning alahindas arenevat tööstust, füsiokratismi pooldaja

füsiokratism
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandil Prantsusmaal tekkinud majandusteaduslik suund, mis nõudis vabamajandust ja -kaubandust, pidas maad ja põlluharimist rikkuse allikaks ning alahindas arenevat tööstust

füsioloog
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia eriteadlane, kes uurib organismi talitlust

füsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus organismi talitlusest

2. organismi talitlus

3. teadus organismi ja selle elundite talitlusest

4. organismi v selle elundite talitlus

füsioloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
organismi talitlusega seotud

füsionoomia
[nimisõna, substantiiv]
näojooned, nägu

füsioteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. tervishoiu ala, mis kasutab kehalisi harjutusi, manuaalseid võtteid ja füüsikalisi vahendeid, et säilitada või taastada inimese liikumis- ja liigutusvõimet, vähendada valu ning ennetada vigastuse või puude teket

2. ravi füüsikaliste vahenditega

füsioterapeut
[nimisõna, substantiiv]
füsioteraapia spetsialist, kes tegeleb patsiendi liikumis- ja liigutusvõime hindamise, säilitamise ja taastamisega

füss
[nimisõna, substantiiv]
füüsika (õppeainena)

füssa
[nimisõna, substantiiv]
füüsika (õppeainena)

fütiinhape
[nimisõna, substantiiv]
teraviljas, pähklites ning kaunviljades leiduv ühend, mis aitab säilitada seemne idanemisvõimet, aga inimorganismis toimib antitoitainena, pärssides mineraalide imendumist

füto
taime-, taim-

fütobentos
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu põhja taimne elustik

2. veekogu põhja taimed

fütobioloogia
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis uurib taimi

fütofaag
[nimisõna, substantiiv]
taimedest toituv loom

fütofüsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus taimedes toimuvatest protsessidest, taime elundite, kudede ja rakkude talitlusest

fütogeograafia
[nimisõna, substantiiv]
biogeograafia haru, mis käsitleb taimeliikide ja -koosluste ning kogu taimkatte paiknemist maakeral

fütohape
[nimisõna, substantiiv]
teraviljas, pähklites ning kaunviljades leiduv ühend, mis aitab säilitada seemne idanemisvõimet, aga inimorganismis toimib antitoitainena, pärssides mineraalide imendumist

fütohelmint
[nimisõna, substantiiv]
1. taime ussnugiline, hrl mikroskoopiline ümaruss

2. taime ussnugiline

fütohormoon
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede kasvu, ainevahetust ja muid protsesse reguleeriv suure aktiivsusega aine, mida on võimeline tootma iga taimerakk (nt auksiin, tsütokiniin)

2. taime kasvuregulaator

fütokeemia
[nimisõna, substantiiv]
taimekeemia

fütokemikaal
[nimisõna, substantiiv]
taimedes sisalduv looduslik ühend, mis tagab taime kasvu ja paljunemise ning millel on positiivne mõju inimese tervisele (nt karoteen, lükopeen ja flavonoidid)

fütokroom
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede kasvu ja arengut kõige laiemas mõttes kontrolliv valgustundlik värvaine taimedes

2. taime valgustundlik kromoproteiid

fütoloogia
[nimisõna, substantiiv]
taimi käsitlev teadus

fütontsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedest erituv bioloogiliselt aktiivne mikroorganisme surmav või kahjustav mitmesuguse keemilise koostisega aine

2. taime lenduv antibiootikum

fütopatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. taimehaigusi käsitlev bioloogia haru

2. õpetus taimehaigustest

fütoplankton
[nimisõna, substantiiv]
vees hõljuvate taimede, peamiselt mikroskoopiliste vetikate kogum

fütosteriin
[nimisõna, substantiiv]
looduslik antioksüdant, mida leidub paljudes taimedes, taimne sterool

fütosterool
[nimisõna, substantiiv]
looduslik antioksüdant, mida leidub paljudes taimedes, taimne sterool

fütoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimine taimedega, ravimtaimede kasutamine meditsiinis ja veterinaarias

fütotoitaine
[nimisõna, substantiiv]
taimedes sisalduv looduslik ühend, mis tagab taime kasvu ja paljunemise ning millel on positiivne mõju inimese tervisele (nt karoteen, lükopeen ja flavonoidid)

fütotoomia
[nimisõna, substantiiv]
taimede peenehitust, sisestruktuure uuriv teadusharu

fütotron
[nimisõna, substantiiv]
labor taimede uurimiseks reguleeritavas keskkonnas

fütotsönoloogia
[nimisõna, substantiiv]
taimekooslusi uuriv bioloogia haru

fütotsönoos
[nimisõna, substantiiv]
ühesugustes keskkonnatingimustes koos kasvavate taimede kogum

fütoöstrogeen
[nimisõna, substantiiv]
taimedes esinev keemiline ühend, mis toimib sarnaselt naissuguhormoonile östrogeenile, taimne östrogeen

füül
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreekas:) algul sugukondade ehk fraatriate ühendus, hiljem territoriaalne üksus

füürer
[nimisõna, substantiiv]
1. Hitler

2. võimukandja fašistlikul Saksamaal

füüsal
[nimisõna, substantiiv]
troopiline või lähistroopiline rohttaim, millel on laternat meenutava kattega kirsstomatit meenutavad viljad, Eestis ka ilutaim

füüsik
[nimisõna, substantiiv]
füüsika asjatundja

füüsika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib mateeriat ja energiat, liikumise peamisi vorme, seoseid ning seadusi

2. teadus, mis uurib näiteks valgust, heli, soojust ja elektrit

3. ka õppeainena

füüsikakatse
[nimisõna, substantiiv]
uurimise eesmärgil füüsikaliste nähtuste esilekutsumine

füüsikaklass
[nimisõna, substantiiv]
füüsikatundide jaoks sisustatud klassiruum

füüsikalabor
[nimisõna, substantiiv]
asutus või ruum füüsikaliste katsete või analüüside tegemiseks

füüsikalaboratoorium
[nimisõna, substantiiv]
asutus või ruum füüsikaliste katsete või analüüside tegemiseks

füüsikaline
[omadussõna, adjektiiv]
füüsikaga seotud, füüsikasse kuuluv või puutuv

füüsikalis-keemiline
[omadussõna, adjektiiv]
füüsikaline ja keemiline

füüsikalis-matemaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
füüsikaline ja matemaatiline

füüsikaseadus
[nimisõna, substantiiv]
mingi füüsikalise loodusseaduse üldistatud formuleering hrl matemaatilise valemi või võrrandi kujul (nt Archimedese seadus, Faraday seadus)

füüsikaõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
füüsikat õppeainena koolis õpetav õpetaja

füüsiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese kehaga seotud

2. inimese kehaga seotud

füüsiliselt
[määrsõna, adverb]
kehaliselt

füüsilis-geograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
füüsilisse geograafiasse puutuv

füüsis
[nimisõna, substantiiv]
inimese kehaline olemus, keha füüsiline vorm

g
[nimisõna, substantiiv]
1. massi mõõtühik, 0,001 kg

2. kaalu mõõtühik. Ühes kilogrammis on 1000 grammi

g
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

g
muusikalise helirea viies alusheli

gaala
[nimisõna, substantiiv]
pidulik üritus, hrl õhtul toimuv

gaalaõhtu
[nimisõna, substantiiv]
pidulik üritus, hrl õhtul toimuv

gaas
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, milles osakesed (aatomid ja molekulid) liiguvad vabalt, suvalises suunas, täites ühtlaselt mis tahes ruumala

2. aine, mis pole tahke ega vedel, näiteks hapnik

gaas
[nimisõna, substantiiv]
1. väga kerge poolläbipaistev siidriie

2. riidesort

gaasbensiin
[nimisõna, substantiiv]
lenduvate süsivesinike segu, mis tekib nafta, naftakõrvalgaasi ja tahkekütuste töötlemisel ning mis tavalisel rõhul ja temperatuuril ei kondenseeru

gaasbetoon
[nimisõna, substantiiv]
gaasi tekitavate lisandite abil saadud hästi soojapidav urbne betoon, mullbetooni liik

gaasgangreen
[nimisõna, substantiiv]
hrl mullas asuvate anaeroobsete pisikute tekitatud haavanakkus, mida iseloomustab tugevast tursest ümbritsetud haavast erituv gaasimullikestega vedelik ning organismi üldmürgistus

gaasiahi
[nimisõna, substantiiv]
gaasiga köetav ahi

gaasianalüsaator
[nimisõna, substantiiv]
aparaat gaasisegu koostise määramiseks

gaasiarvesti
[nimisõna, substantiiv]
seade läbivoolava gaasi hulga (gaasi kulu) mõõtmiseks

gaasiauto
[nimisõna, substantiiv]
gaasi jõul liikuv auto

gaasiballoon
[nimisõna, substantiiv]
silindriline gaasimahuti (nt gaasipliidi tarbeks või enesekaitsevahendina)

gaasigeneraator
[nimisõna, substantiiv]
seade gaasi saamiseks tahke- või vedelkütusest

gaasigrill
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasiga köetav seade toiduainete röstimiseks või kuivatamiseks

2. seade toiduainete kuivalt kuumutamiseks

gaasihoidla
[nimisõna, substantiiv]
ehitis suurte gaasikoguste hoidmiseks

gaasijuhe
[nimisõna, substantiiv]
torujuhe gaasi juhtimiseks

gaasikamber
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ruum loomade ja inimeste hukkamiseks

gaasikamin
[nimisõna, substantiiv]
kaminat meenutav gaasiga töötav küttekeha, kus põleb elav tuli

gaasikatlamaja
[nimisõna, substantiiv]
gaasi abil sooja tootev katlamaja

gaasikeeraja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pahatahtlikult manipuleerib kellegi reaalsustaju ja tunnetega

gaasikeeramine
[nimisõna, substantiiv]
teise inimese pahatahtlik reaalsustajuga manipuleerimine

gaasikeevitus
[nimisõna, substantiiv]
keevitamine kõrgetemperatuurilise gaasileegiga

gaasikindel
[omadussõna, adjektiiv]
gaasi toimele vastupidav, gaasi mitte läbi laskev

gaasikindlus
[nimisõna, substantiiv]
omadus mitte gaasi läbi lasta

gaasikromatograaf
[nimisõna, substantiiv]
seade gaasisegude füüsikalis-keemiliseks analüüsimiseks

gaasiküte
[nimisõna, substantiiv]
1. küttesüsteem, kus hoonet või ruumi köetakse maagaasiga

2. küte, mis töötab gaasiga

gaasilamp
[nimisõna, substantiiv]
lamp, milles valgus tekib gaasi põlemisel

gaasilatern
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tänavalatern, milles põletusaineks oli gaas

gaasileek
[nimisõna, substantiiv]
majapidamis- vm gaasi põlemisel tekkiv leek

gaasileke
[nimisõna, substantiiv]
gaasi lekkimine

gaasiline
[omadussõna, adjektiiv]
gaasina, gaasi kujul esinev

gaasimaardla
[nimisõna, substantiiv]
kaevandamisväärne gaasi kogum maakoores, gaasi leiukoht

gaasimask
[nimisõna, substantiiv]
hingamisteid, nägu ja silmi radioaktiivse tolmu, ründemürkide, kahjustavate gaaside ning aurude vms eest kaitsev filtri või hapnikuvaruga ühendatud liibuv näokate

gaasimootor
[nimisõna, substantiiv]
gaaskütust tarvitav mootor

gaasimõõtja
[nimisõna, substantiiv]
seade läbivoolava gaasi hulga (gaasi kulu) mõõtmiseks

gaasimürgistus
[nimisõna, substantiiv]
mingi gaasi toimel tekkiv mürgitus

gaasimürgitus
[nimisõna, substantiiv]
mingi gaasi toimel tekkiv mürgitus

gaasine
[omadussõna, adjektiiv]
gaasi sisaldav

gaasipaigaldis
[nimisõna, substantiiv]
gaasiseadme, abiseadme, gaasitorustike, balloonide või mahutite statsionaarselt paigaldatud talitluslik kogum

gaasipedaal
[nimisõna, substantiiv]
pedaal küttesegu juurdevoolu reguleerimiseks mootorsõidukitel

gaasipidav
[omadussõna, adjektiiv]
gaasi mitte läbi laskev

gaasipilv
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri paisatud või universumis liikuv suur gaasiosakeste kogum

gaasiplahvatus
[nimisõna, substantiiv]
hrl plahvatusega toimuv gaasitoru, gaasiballooni vms lõhkemine

gaasipliit
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasiga köetav pliit

2. pliit, mis töötab gaasiga

gaasipomm
[nimisõna, substantiiv]
hrl närvisüsteemi ärritava või kahjustava gaasiseguga pomm

gaasipriimus
[nimisõna, substantiiv]
gaasiga töötav priimus

gaasipõleti
[nimisõna, substantiiv]
seadis, mis segab gaaskütust (õhu)hapnikuga ja juhib segu põlemiskohta (nt küttesüsteemides)

gaasipüstol
[nimisõna, substantiiv]
tulirelv, millest tulistamiseks kasutatakse gaasipadrunit, milles sisaldub gaasilaeng

gaasirelv
[nimisõna, substantiiv]
gaasi jõul töötav relv, hrl püstol, harvemini automaatrelv

gaasirohi
[nimisõna, substantiiv]
ravim kõhugaaside ja puhituse leevendamiseks ja raviks

gaasirünnak
[nimisõna, substantiiv]
rünnak, mille käigus kasutatakse mürgist gaasi, et hävitada või kahjustada vastase vägesid või elanikkonda

gaasiseade
[nimisõna, substantiiv]
seade gaasi saamiseks, töötlemiseks või kasutamiseks

gaasisegu
[nimisõna, substantiiv]
gaasi sisaldav aine (nt kütusena)

gaasistama
[tegusõna, verb]
1. vedelat või tahket (kütte)ainet gaasiks muutma

2. kütust gaasiks muutma

gaasisti
[nimisõna, substantiiv]
seade vedela või tahke (kütte)aine gaasiks muutmiseks

gaasistuma
[tegusõna, verb]
gaasiks muutuma

gaasisukk
[nimisõna, substantiiv]
erilise seguga immutatud kotikesekujuline keha, mis kõrgel temperatuuril heledat valgust kiirgab (nt gaasilambis)

gaasisurm
[nimisõna, substantiiv]
surm gaasi läbi (gaasitamise või gaasilekke tagajärjel)

gaasisõda
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline majanduslik võitlus gaasitarnete pärast

gaasitama
[tegusõna, verb]
1. gaasiga mürgitama või töötlema

2. ründemürgiga saastama

gaasitankla
[nimisõna, substantiiv]
koht autode jt sõidukite gaasiga tankimiseks koos vastava varustusega

gaasitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
õhkõrn, peaaegu olematu, gaasiga sarnanev, gaasi meenutav

gaasitarne
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl mingi ettevõtte varustamine gaasiga

2. gaas, mida tarnitakse

gaasiterminal
[nimisõna, substantiiv]
maagaasi laadimiseks ning (veeldamiseks või) taasgaasistamiseks mõeldud rajatis või laev kaubaliinide (lähte- ja) lõpp-punktis, hrl sadamas

gaasitihe
[omadussõna, adjektiiv]
gaasi mitte läbi laskev

gaasitorbik
[nimisõna, substantiiv]
hingamisteid, nägu ja silmi radioaktiivse tolmu, ründemürkide, kahjustavate gaaside ning aurude vms eest kaitsev filtri või hapnikuvaruga ühendatud liibuv näokate

gaasitoru
[nimisõna, substantiiv]
toru gaasi juhtimiseks

gaasitorustik
[nimisõna, substantiiv]
torustik gaasi transportimiseks

gaasitrass
[nimisõna, substantiiv]
maariba või pikk süvend, kus kulgevad gaasitorud

gaasituli
[nimisõna, substantiiv]
(gaasipõlemise leegi, ka sellest saadava nt gaasilambi valguse kohta)

gaasiturbiin
[nimisõna, substantiiv]
kuuma gaasi energiat pöörleva võlli energiaks muundav jõumasin

gaasitustama
[tegusõna, verb]
1. joogist vm vedelikust (süsihappe)gaasi eemaldama

2. gaasi ärastama

gaasitööstus
[nimisõna, substantiiv]
tööstusharu, mis hõlmab gaasi tootmist, säilitamist ja transportimist

gaasivahetus
[nimisõna, substantiiv]
(hingamisel ja fotosünteesil:) hapniku ja süsihappegaasi vahetus organismide ja väliskeskkonna vahel

gaasivalu
[nimisõna, substantiiv]
kõhuvalu, mis on põhjustatud gaaside kogunemisest sooltesse

gaasivaru
[nimisõna, substantiiv]
hoiul, varuks olev gaas

gaasivarustus
[nimisõna, substantiiv]
gaasiga varustamine

gaasivesi
[nimisõna, substantiiv]
kihisev vesi, mis on saadud süsinikdioksiidi vees lahustades

gaasivõrk
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasijuhtmete süsteem

2. süsteem, mis varustab tarbijaid gaasiga

gaasiõli
[nimisõna, substantiiv]
nafta destilleerimise vahesaadus, kerge kütteõli, mis keeb ja millest osa destilleerub temperatuurivahemikus 200–350 °C (nt diislikütus, petrooleum)

gaasjas
[omadussõna, adjektiiv]
õhkõrn, peaaegu olematu, gaasiga sarnanev, gaasi meenutav

gaaskeevitus
[nimisõna, substantiiv]
keevitamine kõrgetemperatuurilise gaasileegiga

gaaskukeroon
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivi tuhast ja liivast koosnev materjal, mida endisajal kasutati ehitusplokkide valmistamiseks

gaasküte
[nimisõna, substantiiv]
1. küttesüsteem, kus hoonet või ruumi köetakse maagaasiga

2. küte, mis töötab gaasiga

gaaskütus
[nimisõna, substantiiv]
kütusena kasutatav gaas või gaasisegu (nt maagaas)

gaaslahendus
[nimisõna, substantiiv]
elektrilaengute suunatud liikumine gaasikeskkonnas, elektrivool gaasis

gaaslahenduslamp
[nimisõna, substantiiv]
elektrilamp, mis annab valgust gaasis või metalliaurus toimuva gaaslahenduse toimel (nt kaar-, ksenoonlamp)

gaasloor
[nimisõna, substantiiv]
gaasriidest loor

gaaslõikamine
[nimisõna, substantiiv]
metalli lõikamine hapnikujoas põletamise teel

gaasriie
[nimisõna, substantiiv]
1. väga kerge poolläbipaistev siidriie

2. riidesort

gaassall
[nimisõna, substantiiv]
väga kergest poolläbipaistvast siidriidest (ehk gaasriidest) sall

gaastermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
gaasirõhul töötav termomeeter, eriti madalate temperatuuride täppismõõtmisteks

gaavial
[nimisõna, substantiiv]
1. India jõgedes elutsev krokodillitaoline pika nokja koonuga roomaja

2. krokodillitaoline roomaja

gabardiin
[nimisõna, substantiiv]
1. ühevärviline toimne villane või segakiust ülikonna- ja mantliriie

2. riidesort

gabariidituli
[nimisõna, substantiiv]
1. gabariidituli

2. sõiduki ees- ja tagaosa kummaski servas paiknev tuli (latern ja selle valgus)

gabariit
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise, masina vms suuruse piirjooned

2. selle välised mõõtmed, suurus

3. välismõõtmed, suurus

4. piirjoonestik

gabariittuli
[nimisõna, substantiiv]
1. gabariidituli

2. sõiduki ees- ja tagaosa kummaski servas paiknev tuli (latern ja selle valgus)

gabariitvärav
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis nt raudteejaamades, millest läbi sõitmisega kontrollitakse koormatud veokite gabariiti

gabioon
[nimisõna, substantiiv]
kividega täidetud traatkorv, mida kasutatakse nt kallaste kindlustamiseks või sillaehitusel

gabro
[nimisõna, substantiiv]
aluselise magma kristalliseerumisel kujunenud tume süvakivim, mida kasutatakse ehituskivina

gabrovlane
[nimisõna, substantiiv]
Gabrovo elanik

gadoliinium
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 64

2. metall

gael
[nimisõna, substantiiv]
Šoti mägismaal ja Hebriididel elava keldi päritolu rahva liige

gagaat
[nimisõna, substantiiv]
1. fossiilse söe pigimust läikiv poleeritav teisend, mida kasutatakse peamiselt iluasjakeste, nt ehete valmistamiseks

2. söe pigimust erim

gagaatsüsi
[nimisõna, substantiiv]
1. fossiilse söe pigimust läikiv poleeritav teisend, mida kasutatakse peamiselt iluasjakeste, nt ehete valmistamiseks

2. söe pigimust erim

gagauus
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Moldovas Gagauusias elava turgi rahva liige

2. türgi-tatari rahva liige

gagauusi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
gagauuside või gagauusi keelega seotud

gaid
[nimisõna, substantiiv]
1. skautluses osalev tüdruk

2. tüdruk-skaut

gaidiliikumine
[nimisõna, substantiiv]
kristluse ja rüütlikasvatuse ideoloogiale tuginev 7–18aastaste tüdrukute isiksusekasvatus, mis ergutab isetegemist ja eneseteostust

gaidlus
[nimisõna, substantiiv]
kristluse ja rüütlikasvatuse ideoloogiale tuginev 7–18aastaste tüdrukute isiksusekasvatus, mis ergutab isetegemist ja eneseteostust

gajaal
[nimisõna, substantiiv]
1. gaurist põlvnev India koduveis

2. veislane

gala
[nimisõna, substantiiv]
pidulik üritus, hrl õhtul toimuv

gala
pidulik

galaago
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika mandril elav suurte silmadega poolahv

2. poolahv

galaatlane
[nimisõna, substantiiv]
1. (Piiblis:) Galaatia elanik

2. Galaatia kristlane

galaetendus
[nimisõna, substantiiv]
pidulik (kontsert)etendus

galakleit
[nimisõna, substantiiv]
eriti pidulik dekolteega või kinnine luksuslikust materjalist maani kleit

galakontsert
[nimisõna, substantiiv]
suurejooneline, pidulik kontsert

galaktika
[nimisõna, substantiiv]
tähtede ja nende jäänuste, tähtedevahelise tolmu ja tumeaine süsteem või süsteemide kogum, mille liikmete paigutuse määrab tähtede vastastikune gravitatsioon

galaktikaparv
[nimisõna, substantiiv]
galaktikate kogum, mis hrl koosneb mitmesajast tähesüsteemist

galaktiline
[omadussõna, adjektiiv]
Galaktikaga või galaktika(te)ga seotud

galaktoos
[nimisõna, substantiiv]
1. üks lihtsuhkruid, piimasuhkru koostisosa

2. piimasuhkru koostisosa

galaktoseemia
[nimisõna, substantiiv]
kaasasündinud ainevahetushaigus, mille korral kuhjub organismis teatud süsivesik (galaktoos), põhjustades silmade, maksa vm organi pöördumatuid kahjustusi

galaliit
[nimisõna, substantiiv]
1. kaseiinist toodetav plastmass

2. kaseiinplast

galanterii
[nimisõna, substantiiv]
väiksemamõõduline tarbekaup, nt kosmeetikatooted, väikesed suveniirid, ehted

galanteriinahk
[nimisõna, substantiiv]
pudukaupade (nt rahakotid, rihmad) tegemiseks kasutatav nahk

galantne
[omadussõna, adjektiiv]
rõhutatult viisakas või korralik, peenekombeline

galantsus
[nimisõna, substantiiv]
üliviisakas, kombekas käitumine, väljend vms

galaõhtu
[nimisõna, substantiiv]
pidulik üritus, hrl õhtul toimuv

galeass
[nimisõna, substantiiv]
suur kolmemastiline galeer

galeeniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. droogidest farmatseutilise töötlemisega valmistatud

2. drooge ja neist tehtud preparaate käsitlev

3. droogidest valmistatud

galeer
[nimisõna, substantiiv]
1. antiik- ja keskaegne hrl kahemastiline aerudega sõjalaev, millel sõudjateks olid peamiselt orjad või sõjavangid

2. endisaegne aerulaev

galeeriori
[nimisõna, substantiiv]
orjast sõudja galeeril

galeniit
[nimisõna, substantiiv]
1. pliihall või sinakashall metalse läikega mineraal, tähtsaim pliimaak

2. pliimaak

galeoon
[nimisõna, substantiiv]
kõrge tekiga 3–4 mastiga suur sõja- ja kaubapurjekas 16.–18. sajandil

galerii
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum või ehitis, kus eksponeeritakse kunstiteoseid

2. asutus, mis (seal) kunstiteoseid müüb või kunstinäitusi korraldab

3. koht, kus inimesed saavad kunsti vaadata (ja osta)

galeriimaja
[nimisõna, substantiiv]
ridaelamut meenutav korterelamu, kus kõigil korteritel on omaette sissepääs ning mingi osa ehitisest tekitab koridorilaadse ruumi

galeriimets
[nimisõna, substantiiv]
mets, mis kasvab ribana jõeorgudes kuivadel metsatutel aladel (nt savannis, stepis, poolkõrbes)

galerist
[nimisõna, substantiiv]
kunstigalerii pidaja, omanik või juht

galett
[nimisõna, substantiiv]
Prantsuse köögist pärinev nisu-, riisi- või tatrajahutaignast õhuke pannkook, mida küpsetatakse rasvata kuumal pannil ühelt poolt ja süüakse soolase täidisega

galioon
[nimisõna, substantiiv]
kõrge tekiga 3–4 mastiga suur sõja- ja kaubapurjekas 16.–18. sajandil

galiott
[nimisõna, substantiiv]
väike kerge ühemastiline galeer

galjard
[nimisõna, substantiiv]
lõbusas laadis vana Itaalia tants 3/4-taktis, 16.–17. sajandil Lääne-Euroopas populaarseim seltskonnatants

gall
[nimisõna, substantiiv]
1. muistses Gallias elanud keldi rahva liige

2. keldi hõimu liige

gall
[nimisõna, substantiiv]
mügarataoline väärmoodustis mingil taimeosal (nt lehel, võrsel, tüvel)

gallialane
[nimisõna, substantiiv]
1. muistses Gallias elanud keldi rahva liige

2. keldi hõimu liige

gallitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. prantsuspärane sõna või lausekonstruktsioon mõnes muus keeles

2. prantsuspärasus keeles

gallium
[nimisõna, substantiiv]
1. alumiiniumiga sarnanev hõbevalge metall, keemiline element järjenumbriga 31

2. metall

gallofiil
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsusmaa, prantslaste ja prantsuse keele huviline inimene, prantsuspärase harrastaja

2. prantsuspärase harrastaja, prantsusehuviline

gallomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige prantsuspärase kirglik (ning liialdatud) eelistamine

2. prantsuseihalus

gallon
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelike ja kuivainete mahumõõt (3,79–4,54 l) Suurbritannias ja USA-s

2. mahumõõt

gallup
[nimisõna, substantiiv]
1. (suulise) küsitluse põhjal tehtav avaliku arvamuse uuring

2. avaliku arvamuse uuring

gallushape
[nimisõna, substantiiv]
looduslik, keevas vees lahustuv parkaine, mida esineb mitmetes taimedes (nt kilplehes)

galluspähkel
[nimisõna, substantiiv]
mügarataoline väärmoodustis ehk pahk taimelehel

galoon
[nimisõna, substantiiv]
kulla- või hõbedakarva ääris või pael rõivastel

galopeerima
[tegusõna, verb]
1. (hrl hobuse kohta:) kiirete hüpetega jooksma või ratsutama

2. galoppi jooksma v ratsutama

galopihobune
[nimisõna, substantiiv]
hobune, kes võistleb galopi jooksmises

galopirada
[nimisõna, substantiiv]
ratsutamisrada galoppi sõitmiseks

galopivõidusõit
[nimisõna, substantiiv]
galopihobuste võidusõit

galopp
[nimisõna, substantiiv]
hobuse kõige kiirem, hüpetega liikumisviis, mille puhul maad puudutavad vaheldumisi eesmine ja tagumine jalapaar

galoppima
[tegusõna, verb]
1. (hrl hobuse kohta:) kiirete hüpetega jooksma või ratsutama

2. galoppi jooksma v ratsutama

galuška
[nimisõna, substantiiv]
Ukraina köögist pärit väike keedetud või praetud jahuklimbike hapukoore ja sulavõiga

galvaani
1. galvaniseerimise teel toimuv

2. galvanisatsiooni alale kuuluv

galvaanielement
[nimisõna, substantiiv]
keemiline elektrivooluallikas, mis ei ole korduvalt laetav

galvaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. galvaniseerimise teel toimuv

2. galvanisatsiooni alale kuuluv

galvaanima
[tegusõna, verb]
1. (tööstuses:) alalisvoolu rakendades metalliga katma

2. elektrolüüsi teel metalliga katma

3. galvaanivooluga ravima

galvaanivool
[nimisõna, substantiiv]
keemiliste reaktsioonidega tekitatav elektrivool (madalpingeline alalisvool), mida on rakendatud elekterravis

galvanisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
elektrolüüsi teel metalliga katmine

galvaniseerima
[tegusõna, verb]
1. (tööstuses:) alalisvoolu rakendades metalliga katma

2. elektrolüüsi teel metalliga katma

3. galvaanivooluga ravima

galvanokaustika
[nimisõna, substantiiv]
1. (elekterravi meetod:) väikeste kasvajate, haavandite vm põletamine või söövitamine galvaanivooluga

2. galvaaniline kõrvetus

galvanomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. tundlik riist nõrga voolu, madala pinge või väikese elektrihulga mõõtmiseks

2. nõrga voolu mõõtmise riist

galvanoplastika
[nimisõna, substantiiv]
1. menetlus esemete pinnast või esemeist endist metallkoopiate saamiseks elektrolüüsi teel

2. metallkoopiate saamine elektrolüüsi teel

galvanoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. riist elektrivoolu olemasolu ja suuna kindlakstegemiseks

2. riist voolu suuna kindlakstegemiseks

galvanosteegia
[nimisõna, substantiiv]
1. menetlus esemete õhukese metallikihiga katmiseks elektrolüüsi teel

2. metalli katmine elektrolüüsi teel

galvanostereotüüp
[nimisõna, substantiiv]
elektrolüüsi teel valmistatud kõrgtrükiplaat

galvanostereotüüpia
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtrükiplaatide valmistamine elektrolüüsi teel

galvanosuundus
[nimisõna, substantiiv]
taimeosade reageerimine elektriväljas (nt juurte kooldumine)

galvanotaksis
[nimisõna, substantiiv]
1. vabalt liikuvate alamate taim- ja loomorganismide suundliikumine vees seda läbiva elektrivoolu mõjul

2. organismi suundliikumine galvaanivoolu mõjul

galvanotehnika
[nimisõna, substantiiv]
menetlus esemete katmiseks metallikihiga elektrolüüsi teel (nt galvanoplastika, galvanosteegia)

galvanoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. (elekterravi meetod:) madalpingelise alalisvoolu raviks rakendamine, ravimine galvaanivooluga

2. galvaanivooluga ravimine

galvanotropism
[nimisõna, substantiiv]
taimeosade reageerimine elektriväljas (nt juurte kooldumine)

gamba
[nimisõna, substantiiv]
16.–18. sajandi mahedakõlaline poogenpill, mida mängimisel hoiti põlvede vahel, tšello eelkäija

gambiit
[nimisõna, substantiiv]
males avang, kus edasise pealetungi huvides ohverdatakse ettur

gambuusia
[nimisõna, substantiiv]
1. väike sääsevastsetest toituv Lõuna-Ameerika kala, keda püütakse kinnistada malaariaohtlikesse piirkondadesse

2. kala

gameet
[nimisõna, substantiiv]
sugulist sigimist võimaldav rakk (seemne- või munarakk)

gametofüüt
[nimisõna, substantiiv]
gameete ehk sugurakke moodustavas elujärgus taim

gametogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. sugurakkude ehk gameetide areng

2. sugurakkude kujunemine

gamma
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku kolmas täht (Γ, γ), ladina tähestikus g

2. kreeka täht

gammadefektoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. (metallesemete) defektide otsimine defektoskoobi abil

2. metallivigade avastamise meetod

gammaglobuliin
[nimisõna, substantiiv]
1. vereseerumi valkaine, mis täidab immuunseerumis antikeha ülesannet

2. vereseerumi valkaine

gammakiired
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mis koosneb suure energiaga gammakvantidest ning mille läbimisvõime on kõige suurem ja inimesele kõige ohtlikum

gammakiirgus
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mis koosneb suure energiaga gammakvantidest ning mille läbimisvõime on kõige suurem ja inimesele kõige ohtlikum

gammakvant
[nimisõna, substantiiv]
gammakiirguse väikseim osake, suure energiaga footon

gammaravi
[nimisõna, substantiiv]
kiiritusravi gammakiirgusega

gammaspektroskoopia
[nimisõna, substantiiv]
tuumafüüsika haru

gammatsism
[nimisõna, substantiiv]
kõnepuue, mille puhul g ja k asemel hääldatakse kõrisulghäälik või häälikud d ja t

ganache
[nimisõna, substantiiv]
sametiselt kreemjas šokolaadi, (vahu)koore ja hrl ka või segu, mida kasutatakse glasuurina, täidisena, kreemina vm

ganglion
[nimisõna, substantiiv]
närvirakkude sõlmjas kogum

gangreen
[nimisõna, substantiiv]
1. elusorganismi koe või kehaosa kärbus (hrl veresoonte sulguse tõttu)

2. kärbus

gangreenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. elusorganismi koe või kehaosa kärbusega iseloomustuv

2. sellest tabatud

gangrenoosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. elusorganismi koe või kehaosa kärbusega iseloomustuv

2. sellest tabatud

gangster
[nimisõna, substantiiv]
1. organiseeritult tegutseva kurjategijate jõugu liige

2. kurjategijate jõugu liige

gangsterifilm
[nimisõna, substantiiv]
hrl Ameerika-aineline põnevusfilm, milles tegutsevad organiseerunud kurjategijad ehk gangsterid

gangsterijõuk
[nimisõna, substantiiv]
organiseeritult tegutsevate kurjategijate jõuk

gangsterlik
[omadussõna, adjektiiv]
julm ja jõhker, organiseeritult tegutsevale kurjategijate jõugule omane

gangsterlus
[nimisõna, substantiiv]
organiseeritult tegutsevate kurjategijate jõukude olemasolu ja tegutsemine

ganja
[nimisõna, substantiiv]
kanep

ganoid
[nimisõna, substantiiv]
1. ganoid- ehk vaapsoomustega kala (nt vaaphaug)

2. vaapkala, vaapsoomustega kala

ganoidsoomus
[nimisõna, substantiiv]
(teatud kaladel:) väljastpoolt kõva läikiva emailitaolise kihiga kaetud paks soomus

garaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitis või ruum mootorsõidukite hoidmiseks ning jooksvaks remondiks ja hooldeks

2. ehitis või ruum, kus saab autot hoida ja remontida

garaažiboks
[nimisõna, substantiiv]
hrl väiksem eraldatud ruum sõiduki hoidmiseks

garaažimüük
[nimisõna, substantiiv]
seisma jäänud asjade müük garaažis või selle esisel

garant
[nimisõna, substantiiv]
1. riik, asutus või isik, kes laenulepingu vm puhul annab tagatise, kohustust tagab

2. kohustuse tagaja

garanteerima
[tegusõna, verb]
1. millegi olemasoluks, toimumiseks, teokssaamiseks vajalikke tingimusi täitma, millelegi tagatist või tagatisi andma või looma, midagi kindlustama

2. teatud tingimusi täitma, et millegi saavutamine oleks kindel

garantii
[nimisõna, substantiiv]
1. leping, mis tagab, et kui ostetud asi ei tööta nagu eeldatud, siis see asendatakse või parandatakse või makstakse osturaha tagasi

2. see, kui tootja lubab ostetud eseme teatud aja jooksul asendada või ise ära parandada, kui eseme kvaliteedis ilmneb puudusi

garantiiaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. aeg, mille kestel tootja, tarnija või töövõtja vastutab toote, kauba või tehtud töö kvaliteedi eest

2. aeg, mille jooksul tootja vastutab toote kvaliteedi eest

garantiikiri
[nimisõna, substantiiv]
1. isiku või ettevõtte maksevõimet tagav dokument

2. kirjalik tõend isiku või ettevõtte kohustuste kohta

garantiileping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega tagatiseandja (kolmas isik) kohustub laenu tagasi maksma, kui see käib laenajale üle jõu

garantiiremont
[nimisõna, substantiiv]
millegi kordategemine, parandamine ilma rahata teatava aja jooksul vastavalt tootja, müüja ja ostja (või töö teostaja ja vastuvõtja) vahel sõlmitud lepingule

garantiita
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
ilma tagatiseta

garantiiveksel
[nimisõna, substantiiv]
veksel, mis on antud mingi kohustuse tagatiseks

gardeenia
[nimisõna, substantiiv]
1. igihaljas (lähis)troopikapõõsas, mille mõned suurte lõhnavate õitega liigid on parasvöötmes kasvuhoone-ilutaimed

2. ilutaim

gardekas
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum üleriiete ja tänavajalatsite ajutiseks hoidmiseks (nt teatris, restoranis, koolis)

2. ruum, kus saab riideid hoida

gardemariin
[nimisõna, substantiiv]
1. Moskva mereväeakadeemia ja mereväe kadetikorpuse vanemate kursuste kasvandike aukraad Venemaal (alates 1716. aastast) aastase merepraktika ajal

2. vastavas auastmes isik

3. mereväekooli kasvandike auaste Venemaal

4. selles auastmes isik

garderoob
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum üleriiete ja tänavajalatsite ajutiseks hoidmiseks (nt teatris, restoranis, koolis)

2. ruum, kus saab riideid hoida

garderoobikapp
[nimisõna, substantiiv]
(sisse ehitatud) suur riiulitega kapp riiete, jalanõude ja aksessuaaride hoidmiseks

gariig
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maade hõre ogaline võsa, mis koosneb igihaljastest taimedest ja põõsastest

garneel
[nimisõna, substantiiv]
väike, kergelt kõverduva pikliku saleda kehaga kümnejalaline söödav vähk

garneerima
[tegusõna, verb]
lisanditega varustama või kaunistama (hrl toitude kohta)

garneering
[nimisõna, substantiiv]
rooga kaunistav lisand, (ääre)kaunistus

garniir
[nimisõna, substantiiv]
rooga kaunistav lisand, (ääre)kaunistus

garnison
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväebaas või ala, kus paiknevad sõjaväeüksused, kes seda ala kaitsevad, välja ehitavad ja korras hoiavad

2. sõjaväelased sellel alal

garnituur
[nimisõna, substantiiv]
mööblieseme vm suurema eseme juurde kuuluvad lisandid (hrl kaunistusena)

gartsiinia
[nimisõna, substantiiv]
Aasia troopikas kasvav lehtpuu või -põõsas, mille üht liiki tuntakse mangostanipuu nime all

gaseel
[nimisõna, substantiiv]
1. idamaine 5–12 kaksikvärsist koosnev lüüriline luuletus

2. idamaine lüüriline luuletus

gaseer
(vedeliku kohta:) süsihappegaasiga küllastatud

gaseerima
[tegusõna, verb]
1. joogile vm vedelikule süsihappegaasi lisama

2. vedelikku gaasiga küllastama

gaseeritud
[omadussõna, adjektiiv]
(vedeliku kohta:) süsihappegaasiga küllastatud

gaseervesi
[nimisõna, substantiiv]
kihisev vesi, mis on saadud süsinikdioksiidi vees lahustades

gasell
[nimisõna, substantiiv]
1. Euraasia ja Aafrika sihvakas kiire jooksuga antiloop

2. antiloop

gasellettevõte
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti arenev edukas ettevõte

gasellfirma
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti arenev edukas ettevõte

gasifitseerima
[tegusõna, verb]
gaaskütusele üle viima (elamut, tehast)

gasoliin
[nimisõna, substantiiv]
lenduvate süsivesinike segu, mis tekib nafta, naftakõrvalgaasi ja tahkekütuste töötlemisel ning mis tavalisel rõhul ja temperatuuril ei kondenseeru

gasomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. laboratooriumiseade gaasi kogumiseks ja säilitamiseks ning selle mahu mõõtmiseks

2. gaasi kogumise seade

gasteeria
[nimisõna, substantiiv]
varretu või lühikese varrega ning jäikade lihakate lehtedega Lõuna-Aafrika taim, Eestis toataim

gastralgia
[nimisõna, substantiiv]
kõhuvalu ülakõhus

gastriit
[nimisõna, substantiiv]
mao limaskesta põletik

gastroenteriit
[nimisõna, substantiiv]
mao- ja peensoolepõletik

gastroenteroloog
[nimisõna, substantiiv]
mao- ja soolehaiguste arst, gastroenteroloogia spetsialist

gastroenteroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. seedetrakti haigusi käsitlev meditsiini haru

2. seedeelundite haigusi käsitlev arstiteaduse haru

gastroleerija
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt tulnud esineja

gastroleerima
[tegusõna, verb]
mujal külalisena esinema (nt kontserdi, etendusega)

gastroll
[nimisõna, substantiiv]
esinemine mujal, mitte kodupubliku ees

gastrollima
[tegusõna, verb]
mujal külalisena esinema (nt kontserdi, etendusega)

gastrolöör
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt tulnud esineja

gastronoom
[nimisõna, substantiiv]
kokakunsti asjatundja, hõrgutavate toitude valmistaja

gastronoomia
[nimisõna, substantiiv]
toiduainete ja toiduvalmistamise tundmine ning oskus valmistada häid, valitud toite

gastronoomiline
[omadussõna, adjektiiv]
kokakunstiga, hõrgutavate toitude valmistamise või nautimisega seotud

gastropubi
[nimisõna, substantiiv]
pubi, kus pööratakse erilist tähelepanu toidule, mis toetub kohalikule traditsioonile ning on valmistatud väga heast toorainest

gastroskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. makku viidav valgusallikaga arstiriist mao limaskesta vaatluseks

2. meditsiiniseade

gastroskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. mao limaskesta uuring valgusallikaga arstiriista abil

2. mao peegelvaatlus

gastrostoom
[nimisõna, substantiiv]
maoseina tehtud ava ja sinna paigaldatud sond haige kunstlikuks toitmiseks (kui toit ei pääse makku söögitoru kaudu)

gastrula
[nimisõna, substantiiv]
blastulale järgnev loote arenguaste, kus loode on kahe- või komekihilise seinaga karikakujuline moodustis

gazpacho
[nimisõna, substantiiv]
hispaaniapärane külm aedviljasupp, hrl tomatisupp

gaur
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tumepruun India metsik veis

2. sõraline

gauss
[nimisõna, substantiiv]
1. magnetilise induktsiooni ühik CGS-süsteemis

2. magnetilise induktsiooni ühik

gautšo
[nimisõna, substantiiv]
ratsa liikuv loomakarjus Lõuna-Ameerikas, Lõuna-Ameerika kauboi

gavott
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõdukas 4/4- või 2/2-taktimõõdus vana Prantsuse ringtants, hiljem ka õukonnatants

2. sellele tantsule loodud muusika, ka vastav süidi või sonaadi osa

3. endisaegne seltskonnatants

geel
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistev sültjas võie keha, juuste vm kaitseks või hooldamiseks

geelitama
[tegusõna, verb]
geeliga võidma, hrl juukseid soengu kujundamiseks

geelküüs
[nimisõna, substantiiv]
valguskõvastuvast geeljast materjalist kunstküüs

geellakk
[nimisõna, substantiiv]
küünte püsivärvimiseks kasutatav, õhukeste kihtidena küünele kantav valguskõvastuv lakk

geelpliiats
[nimisõna, substantiiv]
pastapliiatsilaadne kirjutus- või joonistusvahend, milles on geeltint

geeltint
[nimisõna, substantiiv]
paks ühtlaselt voolav tint, kus värvipigment on veepõhises geelis (nt geelpliiatsites)

geen
[nimisõna, substantiiv]
1. kromosoomides asuv desoksüribonukleiinhappe (DNA) molekuli osa, mis määrab ühe päriliku tunnuse

2. pärilikkust määrav tegur

geenidoonor
[nimisõna, substantiiv]
geeniuuringuteks verd loovutav inimene

geenidoping
[nimisõna, substantiiv]
spordis keelatud võte, mille korral sportlase sooritusvõimet parandatakse geenimanipulatsiooniga

geenifond
[nimisõna, substantiiv]
1. populatsiooni pärilikkustegurite (geenide) kogum

2. populatsiooni geenide kogum

geenikaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart, kus nähtuvad inimese geneetilised terviseriskid

geenikiip
[nimisõna, substantiiv]
geenianalüüsiks kasutatav väike silikoon- või klaasplaat vms, mille pinnale kantud sünteetilisi DNA-proove saab hübridiseerida uuritava indiviidi DNA-proovidega, võrdluse tulemust saab kasutada haiguste diagnoosiks

geenimanipulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
pärilikkusaine (DNA) tehislik loomine või muutmine

geeninokaut
[nimisõna, substantiiv]
mutageeniga tekitatud geenirike, mis geeni avaldumise täielikult blokeerib

geenipank
[nimisõna, substantiiv]
geeniandmete (nt koeproovide, DNA kirjelduste) kogu

geeniproov
[nimisõna, substantiiv]
vereproov vm koeproov, mis on võetud DNA eraldamise eesmärgil

geeniravi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt pärilike haiguste korral rakendatav raviviis, mis seisneb vajaliku geeni siirdamises patsiendi geneetilisse struktuuri

geenirike
[nimisõna, substantiiv]
kromosoomide kõrvalekaldest põhjustatud genotüübi muutus, geneetiline mutatsioon

geeniteadlane
[nimisõna, substantiiv]
geneetika eriteadlane

geeniteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia haru, mis uurib organismide pärilikkust ja muutlikkust, geenide struktuuri ja funktsioone

2. pärilikkusõpetus

geenitehnoloog
[nimisõna, substantiiv]
molekulaarbioloogia eriteadlane, kes tegeleb DNA lõikude (geenide) eraldamise, töötlemise ja siirdamisega

geenitehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
molekulaarbioloogia haru, mis tegeleb DNA lõikude (geenide) eraldamise, töötlemise ja siirdamisega

geeniteraapia
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt pärilike haiguste korral rakendatav raviviis, mis seisneb vajaliku geeni siirdamises patsiendi geneetilisse struktuuri

geenitest
[nimisõna, substantiiv]
organismi geneetilises koodis sisalduva päriliku informatsiooni analüüs, et tuvastada teatava haiguse, häire või eripäraga seotud geene

geenius
[nimisõna, substantiiv]
erakordselt andekas loov isik

geeniuuring
[nimisõna, substantiiv]
DNA ja sugupuude uurimine eesmärgiga saada andmeid pärilike omaduste kohta

geenivaigistus
[nimisõna, substantiiv]
kindlate mRNA-molekulide blokeerimine või kiire lammutamine mikro-RNA-de abil, mille tulemusena valku ei saa sünteesida

geenivaramu
[nimisõna, substantiiv]
geeniandmete (nt koeproovide, DNA kirjelduste) kogu

geenivariant
[nimisõna, substantiiv]
ühe ning sama geeni ehituselt või toimelt erinev esinemisvorm

geenmuundama
[tegusõna, verb]
(taimi, organisme) geneetiliselt muundama

geenmuundamine
[nimisõna, substantiiv]
organismi genoomi muutmine hrl selle omaduste parandamiseks

geenmuundatud
[omadussõna, adjektiiv]
(taime või looma kohta:) selline, millesse on omaduste parandamiseks viidud teisest organismist pärit geen, muudetud genoomiga

gei
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet samast soost inimese vastu

gei
1. homoseksuaalsusega seotud, sellesse puutuv

2. homoseksuaalne

geiabielu
[nimisõna, substantiiv]
samast soost inimeste vaheline abielu

geiaktivist
[nimisõna, substantiiv]
aktiivne homoseksuaalide õiguste eest võitleja

geibaar
[nimisõna, substantiiv]
baar, mida külastab palju homoseksuaale ja mis on homode kokkusaamispaik

geiko
[nimisõna, substantiiv]
1. haritud Jaapani naine, kes tunneb hästi kirjandust, kunsti ja muusikat, kannab kimonot ning teenib meelelahutajana Jaapani teemajades ja pidustustel

2. tantsu- ja laulutüdruk Jaapanis

geikogukond
[nimisõna, substantiiv]
homoseksuaalsed inimesed

geikristlane
[nimisõna, substantiiv]
ristiusku olev homoseksuaalne inimene

geim
[nimisõna, substantiiv]
1. mängujärk nt tennises või võrkpallis, mille võitmiseks peab üks pool saavutama teatava arvu punkte (edestades seejuures vastaspoolt teatava arvu punktidega)

2. mängujärk

geimpall
[nimisõna, substantiiv]
1. (tennises, võrkpallis:) palling, mille võitmine tähendab geimi võitu

2. (nt tennises, võrkpallis:) palling, mille võitmine tähendab geimi võitu

geiparaad
[nimisõna, substantiiv]
homoseksuaalide rongkäik (korraldatakse, et teadvustada homoseksuaalsete inimeste ja nende probleemide olemasolu ühiskonnas)

geiseks
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalsuhted samast soost inimeste vahel

geiser
[nimisõna, substantiiv]
1. perioodiliselt purskav kuumaveeallikas

2. kuumaveeallikas

geiseriit
[nimisõna, substantiiv]
geisrite ja kuumaveeallikate ümber settinud hele ränikivim

geison
[nimisõna, substantiiv]
hrl hoone katuseserva all horisontaalselt ümber kogu ehituse ulatuv etteulatuv kaunistatud ülaserv

geiša
[nimisõna, substantiiv]
1. haritud Jaapani naine, kes tunneb hästi kirjandust, kunsti ja muusikat, kannab kimonot ning teenib meelelahutajana Jaapani teemajades ja pidustustel

2. tantsu- ja laulutüdruk Jaapanis

geko
[nimisõna, substantiiv]
1. täpiline Ida-Aasia sisalik, kes võib liikuda ka siledal püstpinnal

2. sisalikuline

gelaada
[nimisõna, substantiiv]
Etioopia mägedes elav paaviani meenutav ahv, kes toitub rohust

gelato
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia-pärane väikese rasvasisaldusega, rikkaliku maitse ja siidise tekstuuriga jäätis

geminaadistama
[tegusõna, verb]
pikaks kaashäälikuks muutma, pika kaashäälikuna hääldama

geminaadistuma
[tegusõna, verb]
pikaks kaashäälikuks muutuma, pika kaashäälikuna häälduma

geminaat
[nimisõna, substantiiv]
pikk kaashäälik, mis hääldamisel jaguneb kahte silpi, nt kap-pi, kas-si, nar-rima

geminaatkonsonant
[nimisõna, substantiiv]
pikk kaashäälik, mis hääldamisel jaguneb kahte silpi, nt kap-pi, kas-si, nar-rima

geminatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese konsonandi muutumine pikaks kaksikkonsonandiks ehk geminaadiks

2. lühikese konsonandi muutumine pikaks

gemineerima
[tegusõna, verb]
pikaks kaashäälikuks muutma, pika kaashäälikuna hääldama

gemineeruma
[tegusõna, verb]
pikaks kaashäälikuks muutuma, pika kaashäälikuna häälduma

gemm
[nimisõna, substantiiv]
1. lõigatud reljeefse piltkujutisega vääris- või poolvääriskivi

2. vääriskivireljeef

gemmoloog
[nimisõna, substantiiv]
kalliskivide uurija

gemmoloogia
[nimisõna, substantiiv]
kalliskive uuriv teadusharu

gen
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelle?, mille? (nt venna, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelle?/mille? (nt venna, õpiku)

genealoog
[nimisõna, substantiiv]
ajalooteadlane, kes uurib sugukondade, perekondade ja üksikisikute põlvnemist ja sugulussuhteid

genealoogia
[nimisõna, substantiiv]
ajalooteaduse haru, mis uurib sugukondade, perekondade ja üksikisikute põlvnemist ja sugulussuhteid

genealoogiline
[omadussõna, adjektiiv]
genealoogiasse puutuv, sellega seotud

geneeriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. üldine, selline, millest saab teisi tuletada

2. üldine, üld-

genees
[nimisõna, substantiiv]
1. tekkimine ja arenemine

2. millegi tekkelugu või arengulugu

3. teke

4. tekkelugu

geneetika
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia haru, mis uurib organismide pärilikkust ja muutlikkust, geenide struktuuri ja funktsioone

2. pärilikkusõpetus

geneetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärilikkusest tingitud või sõltuv

2. geneetikasse puutuv

genekas
[nimisõna, substantiiv]
seade energia, aine või informatsiooni tootmiseks, nt elektrigeneraator, aurugeneraator

generaal
1. üldine, kõigi kohta käiv või kõige olulisem

2. üldine, peamine

generaalbass
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt 17.–18. sajandil kasutatud moodus mitmehäälse heliteose instrumentaalsaate bassihääle märkimiseks akorde tähistavate numbritega

generaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. üldine, kõigi kohta käiv või kõige olulisem

2. üldine, peamine

generaalpaus
[nimisõna, substantiiv]
üheaegne paus muusikateose kõikides häältes

generaalplaan
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala või asula üldine planeering, mis määratleb selle ala arengupõhimõtted

generaalstaadid
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne seisuslik esinduskogu Prantsusmaal ja Madalmaades

generaator
[nimisõna, substantiiv]
seade energia, aine või informatsiooni tootmiseks, nt elektrigeneraator, aurugeneraator

generaatorigaas
[nimisõna, substantiiv]
tehislik põlevgaas, mida saadakse gaasigeneraatoris tahkekütusest

generalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. üldistamine

2. seda sisaldav järeldus, tähelepanek vms

generaliseerima
[tegusõna, verb]
(haiguse kohta:) üle kogu organismi levima

generaliseeruma
[tegusõna, verb]
(haiguse kohta:) üle kogu organismi levima

generalissimus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgeim sõjaväeline auaste mõnes riigis

2. seda auastet omav isik

3. kõrgem sõjaväeline auaste

generaliteet
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud riigi, armee, väekoondise kindralid

2. kindralid

generatiiv
1. sigimisse või paljunemisse puutuv

2. suguline

generatiivgrammatika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse suund, mille eesmärk on selgitada seda, kuidas inimene keelt omandab ja genereerib

generatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. sigimisse või paljunemisse puutuv

2. suguline

generatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. samaaegselt elavad või elanud lähedase vanusega (ja lähedase tegevusala või elukogemusega) inimesed

2. kõik inimesed perekonnas, riigis või maailmas, kes on sündinud umbes samal ajal

genereerima
[tegusõna, verb]
tekitama, midagi tagajärjena esile kutsuma

genflane
[nimisõna, substantiiv]
1. Genfi elanik

2. Genfist pärit inimene

geniaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) erakordselt andekas, väga suurte võimetega

genitaal
[nimisõna, substantiiv]
elund, mille varal toimub sigimine ja hrl ka paljunemine

genitaalherpes
[nimisõna, substantiiv]
sugulisel teel leviv herpesviiruse põhjustatud haigus, mille korral tekib suguelunditel villiline lööve

genitaaltüügas
[nimisõna, substantiiv]
1. tüükataoline moodustis peamiselt suguelunditel või päraku ümbruses

2. tüügaskasvaja

genitiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelle?, mille? (nt venna, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelle?/mille? (nt venna, õpiku)

genitiivne
[omadussõna, adjektiiv]
omastavas käändes olev, genitiivist iseloomustatud (hrl nimisõnalise täiendsõna kohta)

geno
geenide, geeni-

genofond
[nimisõna, substantiiv]
1. populatsiooni pärilikkustegurite (geenide) kogum

2. populatsiooni geenide kogum

genoom
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi pärilikkustegurite kogum, geneetiline materjal, mis on teatavale liigile omane

2. organismi pärilikkustegurite kogum

genoomika
[nimisõna, substantiiv]
1. geneetika haru, mis uurib genoome, nende funktsioone ja struktuuri, et määrata organismi täielikku DNA järjestust

2. geneetikateaduse haru, mis uurib genoome

genotsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste massiline hävitamine rassilistel, rahvuslikel, usulistel vm põhjustel

2. rahvahävitus

genotsiidne
[omadussõna, adjektiiv]
inimesi massiliselt hävitav

genotüpiseerimine
[nimisõna, substantiiv]
indiviidi genotüübi erinevuste määramine, uurides isendi DNA järjestust ja võrreldes seda teise indiviidi omaga

genotüüp
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi pärilikkustegurite kogum, geneetiline informatsioon, mis koostoimes keskkonnatingimustega määrab elusolendi (või tema raku) omaduste kogumi ehk fenotüübi

2. organismi pärilikkustegurite kogum

genotüüpimine
[nimisõna, substantiiv]
indiviidi genotüübi erinevuste määramine, uurides isendi DNA järjestust ja võrreldes seda teise indiviidi omaga

gentrifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
jõukamate inimeste kolimine linna allakäinud piirkondadesse, mistõttu uueneb vastav linnaline keskkond ning vaesem kiht tõrjutakse sealt välja, teatava paiga muutumine või muutmine keskklassile omaseks

genuiinne
[omadussõna, adjektiiv]
algupärane, põlvnemise poolest kaugele minevikku ulatuv või vanadest aegadest pärit

genuiinsõnavara
[nimisõna, substantiiv]
vanad oma keele tüvisõnad, põlissõnad

geo
Maa (omastavas), maa-, maakoore-

geobioloog
[nimisõna, substantiiv]
pendli, nõiavitsa vm abivahendi liikumise järgi inimesi mõjutavat energiavoogu mõõtev asjatundja või feng shui asjatundja

geoblokeering
[nimisõna, substantiiv]
asukohapõhine tõkestus, piirang, mis tõkestab juurdepääsu veebisaitidele, rakendustele ja meediale, lähtudes kasutaja IP-aadressi asukohast

geoblokk
[nimisõna, substantiiv]
asukohapõhine tõkestus, piirang, mis tõkestab juurdepääsu veebisaitidele, rakendustele ja meediale, lähtudes kasutaja IP-aadressi asukohast

geobotaanika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus Maa taimkattest ja seda moodustavatest taimekooslustest, nende tekkest, levikust ja muutustest

2. taimekooslusi uuriv botaanika haru

geodeesia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus Maa kuju ja suuruse määramisest, maa-alade mõõtmisest ning kaardistamisest

2. kaardistus- ja maamõõduõpetus

geodeet
[nimisõna, substantiiv]
maamõõtmise spetsialist

geodeetiline
[omadussõna, adjektiiv]
geodeesiasse kuuluv, sellega seotud

geofüüsik
[nimisõna, substantiiv]
geofüüsika eriteadlane

geofüüsika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis käsitleb Maa koore, veekogude ja õhkkonna füüsikalisi omadusi ja nähtusi

2. Maa füüsikalisi omadusi uuriv teadus

geofüüsikaline
[omadussõna, adjektiiv]
geofüüsikasse kuuluv, sellega seotud

geograaf
[nimisõna, substantiiv]
geograafia asjatundja

geograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib Maa pinda ning looduslikke tingimusi, samuti tootmise paigutust ja iseärasusi eri maades ja piirkondades

2. teadus, mis uurib Maa pinda ja looduslikke tingimusi

3. ka õppeainena

geograafiaõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
geograafiat õppeainena koolis õpetav õpetaja

geograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
geograafiasse kuuluv, sellega seotud

geoid
[nimisõna, substantiiv]
kujund, mis kõige täpsemini vastab Maa tõelisele kujule

geoinseneeria
[nimisõna, substantiiv]
maakera aine- ja energiavoogude teadlik ümberkujundamine suurte ja ohtlike kliimamuutuste ärahoidmiseks

geokeemia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus Maa keemilisest koostisest, teda moodustavate keemiliste elementide levikust, jaotumusest ja ringlusest looduses

2. maakoorekeemia

geokronoloogia
[nimisõna, substantiiv]
maakoore kihtide tekkimise aja ja järjekorra kindlaksmääramise süsteem ning sellega tegelev ajaloolise geoloogia haru

geokuhi
[nimisõna, substantiiv]
geopeituse mängus aarde varjamiseks selle peale kuhjatud oksad, lehed või muu materjal

geolokatsioon
[nimisõna, substantiiv]
isiku või seadme füüsilise asukoha tuvastamine näiteks GPS-süsteemi või IP-aadressi põhjal

geoloog
[nimisõna, substantiiv]
Maa ehitust ja kivimeid uuriv eriteadlane

geoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib Maa, eriti maakoore koostist, ehitust ja arenemist ning viimast mõjutavaid tegureid

2. maakooreõpetus

geoloogiadoktor
[nimisõna, substantiiv]
doktorikraadiga geoloog

geoloogiainsener
[nimisõna, substantiiv]
insener geoloogiaalal

geoloogiamuuseum
[nimisõna, substantiiv]
muuseum, mis eksponeerib ja uurib maakoore ehituse ning Maa ajaloo materjale

geoloogiateenistus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis koordineerib geoloogilisi uurimistöid, geoloogilise teabe säilitamist ja kättesaadavust ning nõustab valitsusasutusi ning avalikkust

geoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
geoloogiasse kuuluv või puutuv, Maa ning eriti maakoore ehitust ja ajalugu käsitlev

geoloogivasar
[nimisõna, substantiiv]
vasar, mida geoloogid kasutavad hrl välitöödel kivide purustamiseks

geomaantee
[nimisõna, substantiiv]
geopeituses osalejate poolt sissetallatud rada, mis viib peidetud eseme, nn aarde peidukohani ja lihtsustab niimoodi selle leidmist

geomaatika
[nimisõna, substantiiv]
geodeesiat ja geoinformaatikat ühendav teadusharu, hõlmab maamõõtmist ning andmetöötlust ja informaatikat

geomagnetism
[nimisõna, substantiiv]
Maa magnetväljaga seoses olevad magnetilised nähtused

geomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. geomeetria eriteadlane

2. geomeetria asjatundja

geomeetria
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis käsitleb ruumilisi (või nendega analoogilisi) vahekordi ja vorme

geomeetriline
[omadussõna, adjektiiv]
ruumiliste vormidega seotud (nt punktide, joontega)

geomorfoloog
[nimisõna, substantiiv]
maismaa ja merepõhja pinnavorme, nende levikut, tekkimist ning kujunemist uuriv eriteadlane

geomorfoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. maismaa ja merepõhja pinnavorme, nende levikut, tekkimist ning kujunemist uuriv teadus

2. teadus Maa pinnavormidest

geomorfoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
maismaa ja merepõhja pinnavormidega, nende leviku, tekkimise ning kujunemisega seotud, sellel põhinev

geood
[nimisõna, substantiiv]
kivimis olnud õõnt täielikult või osaliselt täitev mineraalne täidis

geopeitur
[nimisõna, substantiiv]
geopeituses osalev mängija, nn aardeotsija

geopeitus
[nimisõna, substantiiv]
vabas õhus mängitav rahvusvaheline mäng, milles osalejad kasutavad GPS-i, täpseid maakaarte vms, et peita ja otsida teatud esemeid, mida nimetatakse aareteks

geopoliitika
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitiline õpetus, mis põhjendab riikide välispoliitikat (eriti mõjusfääride määratlemist) geograafiliste asjaoludega, nt geograafilise asendi, majandussidemete ja loodusoludega

2. õpetus, mille järgi ühiskonna arenemise määrab geograafiline keskkond

geopoliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
geopoliitikast lähtuv, sellel põhinev, nt riikide välispoliitikat geograafiliste asjaoludega põhjendav

georadar
[nimisõna, substantiiv]
geofüüsikaline seade, mis raadiolainete impulsside abil kuvab pildi pinnase vm siseehitusest

georetk
[nimisõna, substantiiv]
asukoha määramise süsteemil (ehk GPS'il) põhinev mäng, kus eesmärk on liikuda juhuslikult määratud punktist punkti (ja aare leida) ning kus punktijõudmist tõendatakse pildis ja sõnas

georgiin
[nimisõna, substantiiv]
1. värvikireva õiega ja tugeva harunematu varrega püsilill

2. lill

georglane
[nimisõna, substantiiv]
1. Gruusia põhirahva liige

2. Gruusia kodanik või elanik

3. Gruusia päritolu inimene

geosfäär
[nimisõna, substantiiv]
erineva tiheduse ja koostisega kontsentriline kiht, millest koosneb nüüdiskujutluse kohaselt Maa

geosünklinaal
[nimisõna, substantiiv]
maakoore piirkond, kus ilmnevad eriti intensiivsed tektoonilised liikumised ja magmalised protsessid

geoteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. eluta loodust uuriv loodusteadus, nt geoloogia, meteoroloogia, klimatoloogia, hüdroloogia, okeanograafia

2. eluta loodust uuriv loodusteadus (nt geoloogia, meteoroloogia, klimatoloogia, hüdroloogia, okeanograafia)

geotekstiil
[nimisõna, substantiiv]
vastupidav, õhku ja vett läbilaskev kangas, mis takistab eri pinnasekihtide omavahelist segunemist

geotektoonika
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogia haru, mis uurib Maa välisosa ehitust, arengut ja teket

2. geoloogia haru, uurib maakoore liikumist

3. maakoore ehitust ja arengut uuriv geoloogia haru

geotermaalenergia
[nimisõna, substantiiv]
sügaval maapõues talletunud soojus, mida saab kasutada nt kütmiseks

geotermika
[nimisõna, substantiiv]
1. geofüüsika haru, mis uurib Maa ja maakoore osade soojusrežiimi

2. õpetus Maa sisesoojusest

geotropism
[nimisõna, substantiiv]
1. taimeosade kasvamine teatud suunas raskusjõu mõjul (nt juurte kasvamine allapoole)

2. taimeosade kooldumine raskusjõu mõjul

geotsentriline
[omadussõna, adjektiiv]
Maad keskpunktiks pidav

geotsentrism
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus, mis pidas Maad universumi liikumatuks keskmeks

2. Maa-keskese maailma õpetus

gepard
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgejalgne kiire jooksuga kaslane Aafrika ja Aasia kõrbetes, kiireim maismaaloom

2. kõrgete jalgadega kassi moodi suur loom, kes jookseb hästi kiiresti

geps
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab üle maailma määrata asukohta kogu maailma hõlmava tehiskaaslaste võrgu abil

gepsima
[tegusõna, verb]
(meeskonnamänguna:) GPSiga orienteeruma ja teel nuputamisülesandeid lahendama

gepsimine
[nimisõna, substantiiv]
meeskonnamäng, mis koosneb GPS-iga orienteerumisest ja nuputamisülesannetest

geraanium
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikast pärinev värvirõõmsate õitega rohttaim või lihakate lehtede ja vartega (pool)põõsas, Eestis toa- või aialill

geraaniumiõli
[nimisõna, substantiiv]
teatud liiki pelargooni lehtedest saadav eeterlik õli, mida tarvitatakse nt parfümeeriatööstuses

gerbera
[nimisõna, substantiiv]
1. (troopilise) Aafrika ja Aasia suurte üksikult varre otsas paiknevate värviliste õitega rohttaim, Eestis levinud lõikelill

2. rohttaimede perekond

geriaater
[nimisõna, substantiiv]
geriaatria spetsialist

geriaatria
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiini haru, mis käsitleb eakate inimeste haigusi, nende ravi ja profülaktikat

2. raugahaiguste õpetus

gerilja
[nimisõna, substantiiv]
partisanisõda (Hispaanias ja Ladina-Ameerikas)

germaani
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
germaanlastega, germaani keelte ja kultuuriga seotud, germaanlastele omane või neilt pärinev

germaanium
[nimisõna, substantiiv]
rabe hõbehall metalliläikega poolmetall, keemiline element järjenumbriga 32

germaanlane
[nimisõna, substantiiv]
mõne Lõuna-Skandinaaviat ning Reini ja Visla vahelist Kesk-Euroopa ala asustanud indoeuroopa hõimu liige

germaniseerima
[tegusõna, verb]
1. saksapäraseks muutma, saksa keelele ja kultuurile omaseks tegema

2. sakslaste hulka assimileerima

germaniseeruma
[tegusõna, verb]
saksa keelele ja kommetele üle minema, sakslasele sarnaseks, saksapäraseks muutuma, sakslaste hulka assimileeruma

germanism
[nimisõna, substantiiv]
1. saksa keelele omane sõna, väljend või lausekonstruktsioon mõnes muus keeles

2. saksapärane keelend

germanistika
[nimisõna, substantiiv]
1. germaani rahvaste keeli, kirjandust ja kultuuri, kitsamalt saksa keelt ja kirjandust käsitlev teadus, germaani filoloogia

2. saksa v germaani filoloogia

germanofiil
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige saksapärase eelistaja, saksasõbralik inimene

2. saksasõbralik inimene

germanofiilia
[nimisõna, substantiiv]
kõige saksapärase eelistamine

germanofoob
[nimisõna, substantiiv]
1. sakslaste ja saksapärasuse vihkaja, saksavaenulik inimene

2. saksavaenulik inimene

geront
[nimisõna, substantiiv]
(hrl irooniliselt või halvustavalt vana inimese, vanuri kohta)

gerontoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis uurib organismide, eelkõige inimese vananemist ja sellega seotud püsivaid muutusi

2. õpetus organismide vananemisest

gerundiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. tegusõna teatud käändeline vorm, ladina grammatikas ndus-lõpuline verbaaladjektiiv, mis väljendab tarvidust või paratamatust

2. üks pöördsõnavorme

gerundium
[nimisõna, substantiiv]
1. liik tegusõna käändelisi vorme ladina, inglise ja mõnes muus keeles

2. üks pöördsõnavorme

geruusia
[nimisõna, substantiiv]
vanemate nõukogu Vana-Kreeka linnriikides

ges
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud sol

gesenk
[nimisõna, substantiiv]
maapinnale mittesuubuv püstkaeveõõs

gestaapo
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitiline salapolitsei Natsi-Saksamaal aastail 1933–1945

2. poliitiline politsei fašistlikul Saksamaal

gestaapolane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kuulus Natsi-Saksamaa poliitilisse salapolitseisse aastail 1933–1945

gestatsioon
[nimisõna, substantiiv]
naise füsioloogiline seisund, mille ajal tema organismis areneb viljastatud munarakust laps

gestatsioonidiabeet
[nimisõna, substantiiv]
raseduse ajal tekkiv süsivesikute ainevahetushäire, mis ilmneb veresuhkru taseme tõusus pärast 20. rasedusnädalat

geše
[nimisõna, substantiiv]
akadeemiline kraad Tiibeti budismi gelukpa koolkonnas

getinaks
[nimisõna, substantiiv]
kihiline plast, mis on saadud sünteespolümeeriga immutatud paberilehtede kuumpressimisel ning mida kasutatakseisoleermaterjalina

geto
[nimisõna, substantiiv]
diskrimineeritud elanikkonna linnaosa, mis on eraldatud rassilise kuuluvuse, usundi vm alusel (eriti Euroopa linnade juudi linnaosa varasemal ajal)

getostuma
[tegusõna, verb]
(hrl suurlinnas:) ühiskonna üldisest arengust maha jääma, sotsiaalselt kehvemal järjel olevaid inimesi ligi tõmbama hakkama

ghanalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ghana kodanik või elanik

2. Ghana päritolu inimene

ghee
[nimisõna, substantiiv]
1. selitatud või, millest on eemaldatud tahked piimavalgud ning mida kasutatakse toiduvalmistamisel ja toiduainetetööstuses (nt šokolaadi valmistamisel)

2. selitatud või, millest on eemaldatud tahked piimavalgud

gibelliin
[nimisõna, substantiiv]
Saksa keisri pooldaja keskaegses Itaalias

giberelliin
[nimisõna, substantiiv]
rakkude ja võrsete kasvu reguleeriv fütohormoon

gibon
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasias ja Indoneesias elav erakordselt pikkade eesjäsemetega kitsaninaline sabatu ahv

2. inimahv

giga
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust miljard (10^9) korda suurem

gigabaidine
[omadussõna, adjektiiv]
mahuga üks gigabait

gigabait
[nimisõna, substantiiv]
infohulga ja salvestusmahu mõõtühik, 1024 megabaiti ehk 1 073 741 824 baiti

gigane
[omadussõna, adjektiiv]
gigabaidine

gigant
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti mõjuvõimas inimene, nähtus või asi

2. kogult väga suur inimene või asi

gigantism
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese, looma või taime erakordne suurekasvulisus (võrrelduna liigiomaste harilike mõõtmetega)

2. erakordne suurekasvulisus

gigantne
[omadussõna, adjektiiv]
hiiglaslik, erakordselt suur

gigantomaan
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes (liialdatult) taotleb ja imetleb suuremõõtmelisust, on kiindunud kõigesse suuremõõtmelisse

gigantomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. suuremõõtmelisuse liialdatud taotlemine ja imetlemine, kiindumus kõigesse suuremõõtmelisse

2. kiindumus kõigesse suuremõõtmelisse

gigantosaurus
[nimisõna, substantiiv]
hiiglasuur (kuni 35 meetrit pikk) väljasurnud roomaja dinosauruste rühmast

gigavatt-tund
[nimisõna, substantiiv]
energiaühik, milles sisaldub tuhat megavatt-tundi

gigolo
[nimisõna, substantiiv]
1. palgaline kavaler, tasuline tantsitaja

2. (naiste poolt) ülalpeetav armuke

giid
[nimisõna, substantiiv]
1. ekskursiooni läbiviija, turistide juht

2. inimene, kelle töö on tutvustada turistidele huvitavaid kohti

giidituur
[nimisõna, substantiiv]
ekskursioonijuhi juhendatav ringkäik (nt muuseumis, näitusel, linnas)

gilbert
[nimisõna, substantiiv]
magneetimisergutuse ühik CGS-süsteemis

gild
[nimisõna, substantiiv]
keskajal oma liikmete huvide kaitsmiseks loodud kutse- (hrl kaupmeeste või käsitööliste), usuline vm koondis

gildihoone
[nimisõna, substantiiv]
kaupmeeste või tsunftide ühendusele kuulunud hoone

gildivanem
[nimisõna, substantiiv]
gildi juht

gildivend
[nimisõna, substantiiv]
gildi liige keskajal

giljakk
[nimisõna, substantiiv]
ühe Amuuri suudmealal ja Sahhalini põhjaosas elava rahva liige

giljošš
[nimisõna, substantiiv]
1. keerukas joontevõrk rahamärkidel ja väärtpaberitel (võltsimise ärahoidmiseks)

2. joonte võrk rahamärkidel ja väärtpaberitel

giljoššmuster
[nimisõna, substantiiv]
1. keerukas joontevõrk rahamärkidel ja väärtpaberitel (võltsimise ärahoidmiseks)

2. joonte võrk rahamärkidel ja väärtpaberitel

giljotiin
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsuse revolutsiooni ajal kasutusele võetud seadeldis surmamõistetu pea maharaiumiseks

2. hukkamisseadeldis

giljotiinima
[tegusõna, verb]
1. giljotiini abil hukkama

2. giljotiinil hukkama

giljotiinkäärid
[nimisõna, substantiiv]
tööpink lehtmetalli, paberipakkide vms lõikamiseks

giljotiinnuga
[nimisõna, substantiiv]
lõikemehhanism või lõikeriist, mida kasutatakse nt paberi, metalli tükeldamiseks

giljotineerima
[tegusõna, verb]
1. giljotiini abil hukkama

2. giljotiinil hukkama

gimbal
[nimisõna, substantiiv]
kaamera stabilisaator, tarvik, mis stabiliseerib kaamera hüplemist, kui pildistamine või filmimine toimub liikumise ajal, ning hoiab seda soovitud suunal

gingiviit
[nimisõna, substantiiv]
1. igemete põletikuline haigus, mille nähtudeks on valulikkus, punetus ja turse

2. igeme kudede põletik

gini
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne Inglise kuldmünt, hiljem arvestusühik (= 21 šillingit)

2. Inglise kuldmünt

ginko
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiinast pärinev omapäraste laiade lehtedega puu, Eestis ilupuu

2. pikaealine puu

giocoso
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) naljatlevalt

gipüür
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev nõelapits, milles rikkalik kiri vaheldub suurte aukudega

2. nõelpits

gipüürpits
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev nõelapits, milles rikkalik kiri vaheldub suurte aukudega

2. nõelpits

girland
[nimisõna, substantiiv]
lilledest, lehtedest, okstest või muust vanik

girlfriend
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kallim

gis
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud sol

giusto
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) täpselt, rangelt

gjaur
[nimisõna, substantiiv]
1. (muhamedlastel halvustav nimetus kõigi teiseusuliste kohta:) uskmatu

2. muu-usuliste halvustav nimetus muhamedlastel

gladiaator
[nimisõna, substantiiv]
1. kutseline elu ja surma peale võitleja Vana-Rooma võitlusmängudel

2. võitleja Vana-Rooma võitlusmängudel

gladiool
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõkjate lehtede ja ühel küljel asuvate mitmesuguses värvuses lehterjate õitega ilutaim

2. ilutaim

glagoolitsa
[nimisõna, substantiiv]
graafiliselt keeruline slaavi kiri, käibinud kirillitsa kõrval 11.–12. sajandini

glamuur
[nimisõna, substantiiv]
elegants, väline lihv või sära, meeli kütkestav lumm

glamuuritar
[nimisõna, substantiiv]
glamuurne naine

glamuurne
[omadussõna, adjektiiv]
elegantne, suurejooneliselt särav, glamuuriga iseloomustatav

glasnost
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Liidus 1985. aastal algatatud perestroikale iseloomulik nähtus, mida iseloomustas tsensuuri nõrgenemine ja ühiskonna probleemide avalik arutelu

glassee
[nimisõna, substantiiv]
õhuke läikiv siidriie

glasseekinnas
[nimisõna, substantiiv]
glasseenahast kinnas

glasseenahk
[nimisõna, substantiiv]
väga pehme ja elastne eriliselt töödeldud lamba- või kitsetallenahk (nt sõrmkinnaste ja voodrite valmistamiseks)

glassii
[nimisõna, substantiiv]
muldvall vm kaldus osa (hrl koos tugimüüriga), mis kindlusehitises takistab ründaja pealetungi

glasuur
[nimisõna, substantiiv]
1. klaasjas kattekiht keraamilistel esemetel

2. klaasjas kattekiht

glasuurima
[tegusõna, verb]
(keraamikas:) klaasja kattekihiga (ehk glasuuriga) katma

glasuurkeraamika
[nimisõna, substantiiv]
põletamistehnika teel valmistatud keraamika (nt kahlid, plaadid)

glasuurkohuke
[nimisõna, substantiiv]
1. torukese- või risttahukakukujuliseks vormitud kohupiimamaius, mis on kaetud glasuuriga

2. kohupiimast tehtud väike magus toit, mis on kaetud šokolaadiga

glasuurpott
[nimisõna, substantiiv]
glasuuritud pottkivi

glatsiaal
(mandri)jää toimel tekkinud, liustikuga seotud

glatsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(mandri)jää toimel tekkinud, liustikuga seotud

glatsioloog
[nimisõna, substantiiv]
jääliustikke uuriv eriteadlane

glatsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
jääliustikke käsitlev teadusharu

glatsioloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
jääliustike uurimisega seotud

glaubrisool
[nimisõna, substantiiv]
1. kristallisatsioonivett sisaldav aine, mida kasutatakse nt sooda- ja klaasitööstuses ning meditsiinis seedetegevuse korrastajana

2. kristallisatsioonivett sisaldav aine

glaukoniit
[nimisõna, substantiiv]
1. rauda, magneesiumi, kaaliumi ja alumiiniumi sisaldav roheline silikaatmineraal, mida leidub liiva- ja lubjakivis

2. roheline mineraal

glaukoniitkivim
[nimisõna, substantiiv]
rohelist silikaatmineraali ehk glaukoniiti sisaldav kivim

glaukoniitliiv
[nimisõna, substantiiv]
rohelist silikaatmineraali ehk glaukoniiti sisaldav liiv

glaukoniitlubjakivi
[nimisõna, substantiiv]
rohelist silikaatmineraali ehk glaukoniiti sisaldav lubjakivi

glaukoom
[nimisõna, substantiiv]
silma siserõhu tõusust tingitud silmahaigus

glediitsia
[nimisõna, substantiiv]
1. sulgjate lehtede ja tugevate asteldega (lähis)troopikapuu

2. (lähis)troopikas kasvav tugevate harunevate asteldega lehtpuu, mujal pargipuuna

3. lehtpuu

gleihorisont
[nimisõna, substantiiv]
1. liigniiskes õhuvaeses keskkonnas moodustunud sinakas mullakiht

2. sinakas mullakiht

gleimuld
[nimisõna, substantiiv]
liigniisketes oludes kujunenud muld, mille profiilis leidub sinakaid või rohekaid laike ja roosteplekke või on näha sinakasrohekas mullakiht

gleistuma
[tegusõna, verb]
teatavat mullatekkeprotsessi läbi tegema, gleimulla omadusi saama

gletšer
[nimisõna, substantiiv]
väga aeglaselt liikuv jäämass kõrgmäestikes või polaaraladel

gliia
[nimisõna, substantiiv]
1. närvikoe osa, mis toidab ja toestab närvirakke ning isoleerib neid elektriliselt

2. närvisüsteemi tugikude

glioblastoom
[nimisõna, substantiiv]
agressiivseim pahaloomuline ajukasvaja, pahaloomuline astrotsütoom

glioom
[nimisõna, substantiiv]
1. närvirakke toestavast närvikoe osast lähtunud kasvaja (nt astrotsütoom)

2. närvitoendkasvaja

glissaad
[nimisõna, substantiiv]
lennuki lauglennu või sirgjoonelise tõusu trajektoor

glissando
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) libistavalt, liuglevalt ühelt helilt teisele üle minnes

glissando
[nimisõna, substantiiv]
sujuv üleminek, libisemine ühelt helilt teisele

glisseerima
[tegusõna, verb]
(veesõiduki kohta:) kiiresti mööda veepinda edasi libisema, nii et sõiduki põhi püsib veepinnal

glisser
[nimisõna, substantiiv]
1. veepinda mööda libisev lamedapõhjaline kiirmootorpaat

2. mootorpaat

globaal
kogu Maad hõlmav

globaalhektar
[nimisõna, substantiiv]
tingühik, mis vastab maakera keskmise bioloogilise tootlikkusega hektarile

globaalküla
[nimisõna, substantiiv]
üleilmse arvutivõrgu mõjul külaks pisenenud maailm, kus hääbub piirkondade eripära ja levib läänelik linnakultuur

globaallõuna
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lõuna pool paiknevad maailma maad, millele on võrreldes globaalse põhjaga omased madalam elukvaliteet, sh väiksem sissetulek, suurem vaesus, suur sündimus, puudulik taristu jne

globaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kogu Maad hõlmav

globaalprobleem
[nimisõna, substantiiv]
kogu maailma hõlmav protsess või nähtus, mis kujutab endast ohtu inimkonnale (nt rahvastiku kiire kasv, kliimamuutus, osoonikihi hõrenemine)

globaalpõhi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt põhja pool paiknevad maailma maad, millele on võrreldes globaalse lõunaga omane kõrgem elukvaliteet

globaliseerima
[tegusõna, verb]
ülemaailmseks muutma, globaalseks tegema

globaliseeruma
[tegusõna, verb]
1. ülemaailmseks muutuma (peamiselt majanduslike, sotsiaalsete, kultuuriliste suhete ülemaailmse seotuse suurenemise kohta)

2. ülemaailmseks, ülemaailmselt seotuks muutuma

globaliseerumine
[nimisõna, substantiiv]
ülemaailmseks muutumine (peamiselt majanduslike, sotsiaalsete, kultuuriliste suhete ülemaailmse seotuse suurenemise kohta)

globaliseerumisvastane
[omadussõna, adjektiiv]
üleilmastumisprotsessi vastu olev

globalism
[nimisõna, substantiiv]
ideoloogia, mis toetab radikaalset vabaturgu ja avatud piiride poliitikat

globalist
[nimisõna, substantiiv]
avatud piiride poliitikat toetav, rahvuslust mitte esiplaanile seadev inimene, globalismi pooldaja

globuliin
[nimisõna, substantiiv]
1. looduses laialt levinud vees lahustumatu (liht)valk

2. lihtvalk

glohhiid
[nimisõna, substantiiv]
mageveekarpide ujumisvõimetu vastne

glokaalne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on samal ajal seotud nii ülemaailmsete kui ka kohalike oludega

gloobul
[nimisõna, substantiiv]
keraja kujuga vorm, väike kera või kuul

gloobus
[nimisõna, substantiiv]
1. Maa kerajas, hrl oma telje ümber pöörlev mudel, mis annab edasi Maa kuju ning mandrite, merede, riikide ja muude objektide suurusvahekordi

2. ümmargune palli moodi ese, mille peal on Maa kaart

glooria
[nimisõna, substantiiv]
(optiline atmosfäärinähtus:) värvilised rõngad, mis tekivad päikese vastas asuvatel pilvedel või uduseinal paistva varju ümber

glorifitseerima
[tegusõna, verb]
ausäraga ümbritsema, ülistama (hrl midagi, mis seda tegelikult ei vääri)

gloss
[nimisõna, substantiiv]
(tundmatu) sõna või väljendi lühiseletus või tõlge, selgitav märkus või tähendusvihje

glossaar
[nimisõna, substantiiv]
tundmatuid sõnu seletav sõnastik

glossemaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. üks strukturaallingvistika koolkondi, mis käsitleb keelt semiootilise süsteemi erijuhuna, lahutades sisu väljendusest

2. strukturaallingvistika koolkond

glossiit
[nimisõna, substantiiv]
keele põletikuline seisund, mlle sümptomid on keele punetus, turse ja valulikkus

glossima
[tegusõna, verb]
lauset, fraasi või sõna varustama detailse grammatilise kirjeldusega, mis sisaldab infot sõnade ja nende koostisosade kohta

glossimine
[nimisõna, substantiiv]
lause, fraasi või sõna detailne grammatiline kirjeldus rahvusvaheliselt kokkulepitud tähiste abil (nt Ma tulen Pärnust – Ma tule-PRS.1SG Pärnu-ELA)

glossolaalia
[nimisõna, substantiiv]
(rahvaluules, lausumistes, lastelauludes:) tähenduseta tundetoonilised häälikväljendid

glotogoonia
[nimisõna, substantiiv]
keele tekkimine ja arenemine

glotogooniline
[omadussõna, adjektiiv]
keele tekkimise ja arenemisega seotud

glutamaat
[nimisõna, substantiiv]
glutamiinhappe sool või karboksülaatanioon, peamine erutusvirgatsaine selgroogsete organismide närvisüsteemis

glutamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. taimsetes ja loomsetes valkudes sisalduv glutamiinhappe amiid

2. orgaaniline aine

glutamiinhape
[nimisõna, substantiiv]
paljudes valkudes sisalduv ainevahetuses vabanevat ammoniaaki siduv aminohape

gluteen
[nimisõna, substantiiv]
nisus jt teraviljades sisalduv vees lahustumatu valk

gluteenitalumatus
[nimisõna, substantiiv]
kõhuvaevuste ilmnemine vm halva enesetunde avaldused pärast teatud teraviljatoodete söömist

gluteenivaba
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu, toiduaine kohta:) selline, mis ei sisalda gluteeni

glutiin
[nimisõna, substantiiv]
1. üks loomseid liimaineid, želatiini peaosis

2. loomne liimaine

glämm
[nimisõna, substantiiv]
glamuur

glämmrokk
[nimisõna, substantiiv]
1970. aastate algul Inglismaal tekkinud rokkmuusikaharu, milles pandi suurt rõhku esinejate glamuursele ja ebatavalisele (nt androgüünsele) riietusele, jumestusele ja soengutele

glämping
[nimisõna, substantiiv]
1. turistide ja matkajate majutuspaik, kus ööbitakse mugavustega telkides

2. selline pop-up telkla (nt suurtel muusikafestivalidel)

glögi
[nimisõna, substantiiv]
kuumana joodav vein, millele on lisatud suhkrut, maitseaineid, mandleid ja rosinaid

glüfosaat
[nimisõna, substantiiv]
mitmete taimekaitsemürkide toimeaineks olev keemiline ühend

glüftaalvaik
[nimisõna, substantiiv]
glütserooli kondenseerimisel ftaalhappega saadav vaik

glükeemia
[nimisõna, substantiiv]
1. glükoosi (suhkru) normaalne esinemine veres

2. suhkurveresus

glükogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. kudedes, eriti maksas varuainena sisalduv polüsahhariid

2. polüsahhariid

glükolüüs
[nimisõna, substantiiv]
glükoosi lõhustumine organismis

glükomeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega mõõdetakse veresuhkru taset

glükoos
[nimisõna, substantiiv]
lihtsuhkur, mida leidub kõikides puuviljades ja marjades, eriti rohkesti aga viinamarjades

glükoosisiirup
[nimisõna, substantiiv]
nisutärklisest saadud glükoosi, maltoosi ja polüsuhkruid sisaldav veniv, tavalisest siirupist vähem magus toiduaine

glükoproteiin
[nimisõna, substantiiv]
valgu ja polüsahhariidi ühend, mis organismis toimib ainete transportijana ja organismi kaitsjana

glükosamiin
[nimisõna, substantiiv]
teatud aminosuhkur, ühend, mida kasutatakse nt liigesekõhre kahjustuste ennetamiseks

glükosiid
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl mõru maitsega, tihti mürgine vees lahustuv kristalne looduslik aine, mida mõnel juhul tarvitatakse ravimina

2. orgaaniline ühend

glükosuuria
[nimisõna, substantiiv]
uriini normaalsest suurem suhkrusisaldus

glüptika
[nimisõna, substantiiv]
1. kivi, harvemini luu kunstipärane lõiketöötlus

2. kivi kunstipärane töötlus

glüptoteek
[nimisõna, substantiiv]
1. kivilõigete või skulptuuride kogu

2. ruum või hoone selle jaoks

3. kivilõigete v skulptuuride kogu

glütseriin
[nimisõna, substantiiv]
rasvadest saadav vees lahustuv magusa maitsega siirupitaoline vedelik, kolmealuseline alkohol

glütseriinsalv
[nimisõna, substantiiv]
glütseriini sisaldav salv, mida endisajal kasutati loodusliku ravimina

glütseriinseep
[nimisõna, substantiiv]
glütseriini sisaldav seep

glütserool
[nimisõna, substantiiv]
rasvadest saadav vees lahustuv magusa maitsega siirupitaoline vedelik, kolmealuseline alkohol

glütsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. süsinikust, vesinikust ja hapnikust koosnev orgaaniline ühend (nt tselluloos, fruktoos, glükoos), looduses kõige levinum orgaaniline aine

2. süsinikust, vesinikust ja hapnikust koosnev orgaaniline ühend

glütsiinia
[nimisõna, substantiiv]
rippuvais kobarais asetsevate liblikõitega dekoratiivne vääntaim

glüüf
[nimisõna, substantiiv]
pildiline kujutis tähe, ikooni vm tähisena

g-moll
[nimisõna, substantiiv]
1. minoorhelistik, mille esimene aste on sol

2. helistik

gneiss
[nimisõna, substantiiv]
1. koostiselt graniidile lähedane kihiline kivim

2. kivim

gnocchi
[nimisõna, substantiiv]
itaaliapärane nisujahust, kartulist või mannast valmistatud klimp

gnoom
[nimisõna, substantiiv]
1. kääbuslik inimesetaoline olend, mäe- või maavaim germaani ja Skandinaavia mütoloogias

2. kääbuslik mäe- v maavaim

gnoom
[nimisõna, substantiiv]
(õpetlik) mõttetera, eriti Vana-Kreekas

gnoomon
[nimisõna, substantiiv]
tõelist päikeseaega näitav riist, mis koosneb numbrilauast ja sellele Päikese valguses varju heitvast püstisest vardast või plaadist, vanim astronoomiariist

gnoseoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofia haru, mis käsitleb tunnetuse võimalikkust ja olemust ning teadmise ja selle õigustuse loomust

2. tunnetust käsitlev filosoofia haru

gnoseoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
tunnetusteooriaga, tunnetuse olemusega seotud

gnostik
[nimisõna, substantiiv]
gnostitsismi pooldaja või esindaja

gnostitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. varakristlik müstiline usulis-filosoofiline vool, mis püüdis ühendada ristiusu ideid kreeka-rooma idealistliku filosoofia ja vanaindia usunditega

2. varakristlik usufilosoofiline vool

gnuu
[nimisõna, substantiiv]
1. hobusesuurune Aafrika antiloop

2. antiloop

gobelään
[nimisõna, substantiiv]
1. telgedel (loomulikus suuruses kavandi järgi) põimitud kunstipärane piltvaip või -tapeet

2. kootud piltvaip v -tapeet

gobeläänkangas
[nimisõna, substantiiv]
tihe keeruka mustriga dekoratiivkangas

gobeläänpiste
[nimisõna, substantiiv]
tikandis gobelääni kudet meenutavat pinda moodustav piste

gobeläänvaip
[nimisõna, substantiiv]
gobelääntehnikas valmistatud piltvaip

gofreerima
[tegusõna, verb]
1. valtside abil kurde või mustrit pressima

2. laineliselt voltima

gofreering
[nimisõna, substantiiv]
1. valtsidega pressitud kurrud või muster

2. laineline volding

goi
[nimisõna, substantiiv]
mittejuut, inimene, kes pole juudi usku

goitrogeen
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis häirib kilpnäärmehormoonide tootmist ning võib põhjustada kilpnäärme suurenemist ehk tekitada struumat

goji-mari
[nimisõna, substantiiv]
taralõnga väike punane mari, mida hinnatakse kõrgelt selle raviomaduste pärast

golf
[nimisõna, substantiiv]
1. pallimäng, kus looduslikul muruväljakul kepilöökidega aetav väike pall peab maanduma lipuga tähistatud aukudes ja kus võitjaks osutub mängija, kes kulutab selleks kõige vähem lööke

2. sportlik mäng, kus kepiga lüüakse väikest valget palli, et see lendaks maas oleva augu sisse

golfar
[nimisõna, substantiiv]
golfi harrastav inimene

golfiauto
[nimisõna, substantiiv]
hrl kerge kahekohaline elektriauto golfiväljakul sõitmiseks ja varustuse vedamiseks

golfikepp
[nimisõna, substantiiv]
varrest ja löögipinnaga peast koosnev kepp golfi mängimiseks

golfiking
[nimisõna, substantiiv]
golfimänguks mõeldud spordijalats, millel on talla all plastist või metallist ogad pinnasega haardumise parandamiseks

golfikinnas
[nimisõna, substantiiv]
eriline kinnas mugavama haarde saamiseks golfikepi hoidmisel ning löögi sooritamisel

golfiklubi
[nimisõna, substantiiv]
golfimängijaid ühendav klubi, millel on hrl oma golfiväljak ja -varustus

golfikott
[nimisõna, substantiiv]
eriline kott golfikeppide ja muu varustuse kandmiseks

golfikäru
[nimisõna, substantiiv]
kerge konstruktsiooniga käru golfikoti ja -varustuse vedamiseks golfiväljakul

golfimuru
[nimisõna, substantiiv]
tallamisele vastupidav, madalaks pügatud erkroheline muru golfiväljakul

golfimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. pallimäng, kus looduslikul muruväljakul kepilöökidega aetav väike pall peab maanduma lipuga tähistatud aukudes ja kus võitjaks osutub mängija, kes kulutab selleks kõige vähem lööke

2. sportlik mäng, kus kepiga lüüakse väikest valget palli, et see lendaks maas oleva augu sisse

golfimängija
[nimisõna, substantiiv]
golfi harrastav inimene

golfipall
[nimisõna, substantiiv]
väike lohkudega pall golfi mängimiseks

golfipüksid
[nimisõna, substantiiv]
laiema lõikega (alt kokkuvõetava mansetiga) püksid

golfirada
[nimisõna, substantiiv]
golfi mängimiseks ettenähtud ala

golfivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
golfimängimise võistlus

golfiväljak
[nimisõna, substantiiv]
golfiradadega looduslik muruväljak golfi mängimiseks

gonaad
[nimisõna, substantiiv]
sugurakke valmistav elund (inimesel munasari ja munand)

gonartroos
[nimisõna, substantiiv]
põlveliigese kulumises seisnev liigesehaigus

gondel
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk lamedapõhjaline terava püstise vööri ja ahtriga üheaeruline paat Venezias kanalitel ja laguunidel sõitmiseks

2. Veneetsia aerupaat

gondlilaul
[nimisõna, substantiiv]
1. Venezia gondoljeeride rahvalik laul

2. selles laadis lüüriline instrumentaalpala

gondoljeer
[nimisõna, substantiiv]
Venezia elukutseline gondlisõudja

gondool
[nimisõna, substantiiv]
isetühjenev vagun

gong
[nimisõna, substantiiv]
1. kettakujuline vasklöökpill, mille kumeda pikalt kõlava heli kõrgus oleneb ketta läbimõõdust

2. vasklöökpill

3. sellega tekitatud heli

gongilöök
[nimisõna, substantiiv]
1. nuialöök vastu gongi

2. sellest tekkiv heli

gongorism
[nimisõna, substantiiv]
barokkluule vorm 17. sajandi hispaania kirjanduses

goniomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. seade nurkade mõõtmiseks

2. nurgamõõtur

goniomeetria
[nimisõna, substantiiv]
trigonomeetria sissejuhatav osa, mis tegeleb nurkade mõõtmisega ning trigonomeetriliste funktsioonide määramise ja omadustega

gonokokk
[nimisõna, substantiiv]
1. gonorröad tekitav bakter Neisseria gonorrhoeae

2. gonorröapisik

gonorröa
[nimisõna, substantiiv]
1. gonokokist põhjustatud põletikuline suguhaigus

2. suguhaigus

gonosoom
[nimisõna, substantiiv]
soolise kuuluvuse määramises oluline kromosoom, mille olemasolu või arv on eri sugupooltel liigiti erinev

goot
[nimisõna, substantiiv]
teatud tänapäeva subkultuuri esindaja, kes riietub peamiselt musta, kasutab musta meiki ja küünelakki ning kuulab raskepärast rokkmuusikat

gooti
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
gootikale (keskaja Lääne-Euroopa kunstistiilile, eriti sakraalarhitektuurile) iseloomulik

gootika
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja Lääne-Euroopa kunstistiil, mida arhitektuuris iseloomustavad teravkaared, roietele toetuvad ristvõlvid, skulptuurkaunistused ja kõrgusse pürgimine

2. stiil keskaegses Euroopa kunstis

gootipärane
[omadussõna, adjektiiv]
(hoonetega seoses:) gooti stiilile iseloomulik või tunnuslik

gorbuuša
[nimisõna, substantiiv]
1. Vaikse ookeani põhjaosa väikeste soomustega kala lõheliste hulgast

2. kala

gorgo
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreeka mütoloogias:) hirmuäratav naiskoletis, kellel on lõustaks virildunud näojooned, juuste asemel maod ning kelle pilk kivistab

gorilla
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika vihmametsades elav tänapäeva suurim inimahv

2. Aafrikas elav suur inimese moodi ahv

gospel
[nimisõna, substantiiv]
afroameeriklaste vaimulik laul (bluusi ja džässi mõjutustega), mida esitatakse soololauluna või solisti ja koori vahelduva lauluna

gospelmuusika
[nimisõna, substantiiv]
afroameeriklaste vaimulik laul (bluusi ja džässi mõjutustega), mida esitatakse soololauluna või solisti ja koori vahelduva lauluna

gost
[nimisõna, substantiiv]
1. riiklik standard endises Nõukogude Liidus

2. Venemaal ka praegu kasutusel

gr
Lõuna-Kaukaasia keel, mida kõneldakse Gruusias

graaf
[nimisõna, substantiiv]
andmestruktuur, mis koosneb tippudest ja tippe ühendavatest kaartest ning mille abil saab modelleerida hulkade paarikaupa seoseid

graafik
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi toimumise, ürituste ajaline järjestus

2. üksikasjalik aja kasutamise plaan (nt konverentsi kava, busside sõiduplaan, päevaplaan)

3. üksikasjalik plaan aja kasutamise kohta

4. plaan aja kasutamise kohta

graafika
[nimisõna, substantiiv]
1. joonistus-, joonestus- ja kirjakunst, samuti joonistus- ja paljundustehnikad kogumina, üks kujutava kunsti põhiliike

2. joonistus- ja paljundustehnika

3. graafikateos

4. kirjatähtede kuju

graafikaateljee
[nimisõna, substantiiv]
ateljee graafikaga tegelemiseks

graafikakogu
[nimisõna, substantiiv]
graafiliste kunstiteoste kollektsioon

graafikalooming
[nimisõna, substantiiv]
graafikateosed

graafikanäitus
[nimisõna, substantiiv]
graafiliste kunstiteoste näitus

graafikujärgne
[omadussõna, adjektiiv]
graafiku järgi toimuv, graafikuga kooskõlas olev

graafiline
[omadussõna, adjektiiv]
joonise või graafikuna esitatud

graan
[nimisõna, substantiiv]
vana ravimite ja väärismetallide massiühik (51–73 mg)

graanul
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi aine kerake, kuulike, terake

2. sõmerik, terake, kuulike, kerake

graatsia
[nimisõna, substantiiv]
1. liigutuste ja rühi ilu, nõtkus

2. nõtkus

graatsiaketas
[nimisõna, substantiiv]
pöörlev kettakujuline alus, millel seistes saab treenida kõhu-, reie- ja puusalihaseid

graatsiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha, kehaosa või kuju kohta:) sihvakas, kerge ja painduv

2. (liigutuse, liikumise kohta:) meeldivalt sujuv, viimistletud

3. painduv, paindlik, graatsiline

graavilõhe
[nimisõna, substantiiv]
värskelt soolatud, vähesoolane lõhe

graavima
[tegusõna, verb]
õrnalt, värskelt soolama

graavis
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhu- või hääldusmärk ` tähe peal (nt unitè, mère)

2. rõhu- v hääldusmärk

gradatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. astmeteks või järkudeks jaotamine, astmeline tõus (või langus)

2. astmeline tõus v langus

gradeerima
[tegusõna, verb]
lahust, värvitooni kangemaks tegema

gradient
[nimisõna, substantiiv]
1. suuruse muutumise määr ühe pikkusühiku kohta

2. muutusaste

gradiir
[nimisõna, substantiiv]
1. vee jahutusseade, milles vee jahtumist põhjustab osaline aurustumine ja otsene soojusülekanne õhku

2. jahutusseade

gradueerima
[tegusõna, verb]
1. mõõteastmikku kujundama, seda mõõdule või mõõteriistale märkima

2. astmiku jaotistele vastavaid mõõdetava suuruse väärtusi kindlaks tegema

3. skaalajaotist märkima v määrama

grafeem
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjamärk (nt n, õ, ^, !) hääliku või muu hääldusnähtuse tähistajana, ka sõna kirjakuju (nt ka, kabinet, Moniuszko)

2. kirjasüsteemi väikseim tähendust eristav üksus

grafeemika
[nimisõna, substantiiv]
kirjaviiside ja kirjamärkide ehk grafeemide uurimine

grafiidipulber
[nimisõna, substantiiv]
peeneks pulbriks jahvatatud grafiit

grafiit
[nimisõna, substantiiv]
1. mustjashall nõrga metalliläikega pehme süsinikumineraal

2. süsinikumineraal

grafiithall
[omadussõna, adjektiiv]
tumeda tooniga, grafiidi värvi hall

grafiito
[nimisõna, substantiiv]
müürile, plangule, nt hoone või tunneli seinale värviga pihustatud kiri või pilt

grafiitpliiats
[nimisõna, substantiiv]
1. mustjashalli grafiitsüdamikuga pliiats

2. teatud pliiats, millel on halli värvi sisu

grafiitreaktor
[nimisõna, substantiiv]
tuumareaktor, milles aeglustina kasutatakse grafiiti

grafiti
[nimisõna, substantiiv]
müürile, plangule, nt hoone või tunneli seinale värviga pihustatud kiri või pilt

grafoloog
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist grafoloogia alal

grafoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus käekirja seosest inimese iseloomu, kalduvuste ja füüsiliste omadustega

2. käekirja uurimine sellelt seisukohalt

3. õpetus käekirja seosest inimese iseloomuga

grafomaania
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik tung kirjutada, kusjuures kirjutatu on sõnaohter ja sisutu

grafoprojektor
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega näidatakse kilele kantud kujutist ekraanile või auditooriumi seinale

grahamjahu
[nimisõna, substantiiv]
tervetest, idu ja kestadega viljateradest jahvatatud kiudainerikas nisujahu

gramitsidiin
[nimisõna, substantiiv]
paikselt kasutatav baktereid surmav antibiootikum, mida kasutatakse vesi- või alkohollahusena nahamädanike, mädaste haavade, lamatiste vm raviks

gramm
[nimisõna, substantiiv]
1. massi mõõtühik, 0,001 kg

2. kaalu mõõtühik. Ühes kilogrammis on 1000 grammi

grammar
[nimisõna, substantiiv]
seade heli taasesitamiseks peamiselt vinüülplaadilt

grammatik
[nimisõna, substantiiv]
1. grammatikaga tegelev keeleuurija

2. teatava keele grammatikat valdav inimene

grammatika
[nimisõna, substantiiv]
1. reeglite kogum, mis kirjeldab keele ülesehitust ja seaduspärasid, eeskätt sõna ja lausetasandil, aga ka tekstitasandil

2. vastav keeleteaduse haru

3. keele reeglite kogum, mille abil moodustatakse sõnu ja lauseid

grammatikareegel
[nimisõna, substantiiv]
ühtset ja korrektset keelekasutust suunav juhis, mis hrl põhineb keeles esineval korrapärasusel

grammatikaviga
[nimisõna, substantiiv]
keeleviga, mis on seotud sõnamuutmise või lauseehitusega

grammatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatava keele grammatikaga, hrl sõnamuutmisega seotud

2. teatava sõnavormiga seotud

grammatisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
keelenähtus, mille käigus iseseisva tähendusega sõnavaraüksus muutub abisõnaks vm grammatiliseks üksuseks

grammatiseerumine
[nimisõna, substantiiv]
keelenähtus, mille käigus iseseisva tähendusega sõnavaraüksus muutub abisõnaks vm grammatiliseks üksuseks

grammatist
[nimisõna, substantiiv]
algõpetuse andja Vana-Kreekas, peamiselt Ateenas

grammine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe grammi raskune

grammitama
[tegusõna, verb]
täpselt kaaluma, kaalus täpsust taotlema

grammofon
[nimisõna, substantiiv]
seade heli taasesitamiseks peamiselt vinüülplaadilt

grammofoninõel
[nimisõna, substantiiv]
teravik, mis kannab salvestatud helivõnkumised pöörlevalt heliplaadilt muundamiseks helipeasse

grammofoniplaat
[nimisõna, substantiiv]
hrl vinüülplastist heliplaat, mida kuulatakse grammofoniga

granaadiheitja
[nimisõna, substantiiv]
reaktiivgranaatidega tulistav käsitulirelv peamiselt võitluseks soomustatud sihtmärkidega

granaadiheitur
[nimisõna, substantiiv]
granaadiheitjaga relvastatud sõdur

granaadikild
[nimisõna, substantiiv]
granaadi küljest eraldunud kild

granaadikimp
[nimisõna, substantiiv]
mitu kokku ühendatud granaati

granaadipuu
[nimisõna, substantiiv]
subtroopikas kasvav punaste õite ja punaste mahlakate viljadega (granaatõuntega) puu

granaadirünnak
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt granaatidega läbiviidav rünnak

granaadivise
[nimisõna, substantiiv]
granaaditaolise eseme viskamine spordialana

granaat
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi heidetav või käsitulirelvast väljatulistatav lõhkekeha

granaat
[nimisõna, substantiiv]
1. punase, lillaka, mustja vm värvusega ja vahelduva koostisega kõva mineraal, mida kasutatakse abrasiivainena ja poolvääriskivina (nt püroop, almandiin)

2. poolväärismineraal

granaatpunane
[omadussõna, adjektiiv]
tumepunane, küpse granaatõuna värvi

granaatõun
[nimisõna, substantiiv]
1. punase kestaga, paljusid mahlaseid tumepunaseid söödavaid seemneid sisaldav granaadipuu vili

2. punane ümmargune puuvili, millel on kõva koor ja mille sees on palju mahlaseid seemneid

granaatõunapuu
[nimisõna, substantiiv]
subtroopikas kasvav punaste õite ja punaste mahlakate viljadega (granaatõuntega) puu

granadill
[nimisõna, substantiiv]
troopilises Ameerikas kasvava kannatuslille söödav vili

grand
[nimisõna, substantiiv]
Hispaania kõrgaadlik

grandioosne
[omadussõna, adjektiiv]
uhke ja võimas, muljet avaldav

grandioso
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) suurejooneliselt, suursuguselt, ülevalt

2. ülevalt, suursuguselt

graniidikiht
[nimisõna, substantiiv]
maakoore settekivimite alla olev kiht, mis koosneb graniidist ja gneisist

graniidimassiiv
[nimisõna, substantiiv]
ühtne suur graniidikivist koosnev rahn, kalju vms

graniit
[nimisõna, substantiiv]
1. kvartsist, päevakivist ja vilgukivist koosnev ränihapperikas kõva tardkivim, mida kasutatakse nt ehitusmaterjalina, monumentide valmistamiseks, tänavasillutiseks

2. tardkivim

graniitkalju
[nimisõna, substantiiv]
graniidist kalju

graniitkillustik
[nimisõna, substantiiv]
graniitkividest killustik

graniitkivi
[nimisõna, substantiiv]
graniidist koosnev kivi

graniitliiv
[nimisõna, substantiiv]
hrl libedusetõrjeks kasutatav graniitkillustik

graniitne
[omadussõna, adjektiiv]
graniidist koosnev või valmistatud

graniitobelisk
[nimisõna, substantiiv]
graniidist valmistatud obelisk

graniitrahn
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga suur graniitkivist kamakas

granitoidne
[omadussõna, adjektiiv]
graniidisarnane, graniiti meenutav, hrl kivimi kohta, kus domineerivad kvarts ja päevakivi

granola
[nimisõna, substantiiv]
krõbedaks röstitud müsli, mida kasutatakse hommikusöögina, aga ka maiustustes ja küpsetistes

grant
[nimisõna, substantiiv]
konkursi korras uurimisprojektile eraldatud rahastus

granulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikestest tükkidest koosnev, teraline, sõmerjas

2. teraline, sõmerjas

granulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. haava paranemisel tekkiv noor sõmerjas sidekude (granulatsioonkude)

2. noore sidekoe teke

granulatsioonkude
[nimisõna, substantiiv]
haava paranemisel tekkiv noor sõmerjas sidekude

granuleerima
[tegusõna, verb]
1. sõmerdama, teraliseks või graanuliks muutma

2. sõmerdama

granulomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. kivimite, pinnase vm teralise materjali fraktsioonkoostise määramine

2. selle määramise meetodid

granuloom
[nimisõna, substantiiv]
1. põletikulistest rakkudest koosnev sõlmetaoline vohand kudedes

2. sõmerkoe vohand

granuloosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikestest tükkidest koosnev, teraline, sõmerjas

2. teraline, sõmerjas

granulotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
punases luuüdis moodustuv teraline valgelible (vererakk)

grapa
[nimisõna, substantiiv]
viinamarjadest saadud kange alkohoolne jook, Itaalia viinamarjaviin

grappa
[nimisõna, substantiiv]
viinamarjadest saadud kange alkohoolne jook, Itaalia viinamarjaviin

graptoliit
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegkonna meredes kolooniatena elanud algeline keelikloom (nt diktüoneema)

graptoliitargilliit
[nimisõna, substantiiv]
1. mereloomade graptoliitide jäänuseid ja raskeid metalle sisaldav savikivim

2. rohkesti diktüoneemade skelette sisaldav mustpruun põlevkivi

grazioso
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kergelt, mänglevalt, graatsiliselt

gratifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
erakorraline lisatasu, ergutusraha või kingitus

gratifitseerima
[tegusõna, verb]
gratifikatsiooni andma

gratineerima
[tegusõna, verb]
keedetud või hautatud rooga (liha, kala, aedvilja) ahjus pruunistumiseni üle küpsetama

gratis
[määrsõna, adverb]
tasuta, muidu, mitte raha eest

gratulant
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kellelegi õnne ja edu soovib sünnipäeva vm erilise tähtpäeva puhul

gratuleerima
[tegusõna, verb]
1. kellelegi õnne soovima, nt tähtpäeva, eduka soorituse vm erilise sündmuse puhul

2. kellelegi õnne soovima, näiteks sünnipäeva, pulmade, lapse sünni puhul

gratään
[nimisõna, substantiiv]
eelnevalt hautatud või keedetud ning seejärel ahjus pruunistatud roog

grauvakk
[nimisõna, substantiiv]
mitmesugusest kivimmaterjalist moodustunud tume(hall) settekivim

grave
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) raskelt, tõsiselt, väärikalt ning aeglaselt

graveerija
[nimisõna, substantiiv]
graveerimistöö tegija

graveerima
[tegusõna, verb]
metallisse, kivisse vm kõvasse materjalisse joonistust või kirja terava tööriista abil sisse uuristama

graveerimismasin
[nimisõna, substantiiv]
graveerimiseks tarvitatav seade

graveerimisnõel
[nimisõna, substantiiv]
teemant- või terasnõel kujutise kandmiseks graveeritavasse materjali

graveerimistöö
[nimisõna, substantiiv]
1. graveerimine

2. graveering

graveerimisuurits
[nimisõna, substantiiv]
tööriist, millega graveeritakse metalli

graveering
[nimisõna, substantiiv]
sissegraveeritud kiri või pilt

graviidne
[omadussõna, adjektiiv]
(imetajate emaslooma kohta:) oma organismis arenevat loodet kandev

gravimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. seade raskuskiirenduse suhteliseks mõõtmiseks

2. raskusjõumõõtur

gravimeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. geofüüsika haru, mis uurib Maa raskusvälja ning selle seost Maa kuju ja siseehitusega

2. raskusjõu uurimine

gravitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. universaalne massi omavate kehade vastastikune tõmbumine

2. universaalne masside vastastikune tõmbumine

gravitatsioonijõud
[nimisõna, substantiiv]
1. universaalne massi omavate kehade vastastikune tõmbumine

2. universaalne masside vastastikune tõmbumine

gravitatsioonikonstant
[nimisõna, substantiiv]
gravitatsioonijõu tugevust iseloomustav füüsikaline suurus

gravitatsioonilaine
[nimisõna, substantiiv]
massiga keha liikumisest tekkiv aegruumi võnge, mis levib lainekujulisena

gravitatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
gravitatsioonist põhjustatud, sellega seotud

gravitatsiooniseadus
[nimisõna, substantiiv]
Isaac Newtoni sõnastatud füüsikaseadus, mille järgi kahe masspunkti vaheline tõmbejõud sõltub nende massist ja vastastikusest kaugusest

gravitatsiooniteooria
[nimisõna, substantiiv]
füüsikateooria, mis uurib spetsiifiliste omadustega füüsikaliste kehade tõmbumist üksteise poole

gravitatsioonivesi
[nimisõna, substantiiv]
maakoore õõntes ja mittekapillaarsetes poorides raskusjõu mõjul liikuv vesi

gravitatsiooniväli
[nimisõna, substantiiv]
keha külgetõmbejõu füüsikaline väli

graviteerima
[tegusõna, verb]
gravitatsioonile alluma, raskusjõu mõjul mingi punkti poole tõmbuma

graviton
[nimisõna, substantiiv]
hüpoteetiline elementaarosake, mis vahendab gravitatsiooni

gravöör
[nimisõna, substantiiv]
graveerimistöö tegija

gravüür
[nimisõna, substantiiv]
kunstitöö, mille valmistamisel joonistus graveeritakse nt puust või metallist plaati, süvendatud osad täidetakse värviga ja tehakse paberile äratõmme

greenroom
[nimisõna, substantiiv]
esinejate puhkeruum telestuudios, teatris või muudes esinemispaikades

greibipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas ja lähistroopikas kasvav suuri kollaseid ümmargusi tsitrusvilju kasvatav puu

2. igihaljas viljapuu

greider
[nimisõna, substantiiv]
pinnase kaevamise, teisaldamise ja tasandamise masin

greif
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasjutuline kotka pea ja tiivulise lõvikehaga olevus

2. kotka pea ja tiivulise lõvikehaga olevus

greifer
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme lõuaga seade puistmaterjali (nt killustiku, pinnase, maagi) teisaldamiseks

greip
[nimisõna, substantiiv]
1. greibipuu suur paksu kollase koorega mõrkjasmagus vili

2. apelsinist suurem puuvili, mis on seest ja väljast kas kollane või oranž ja millel on hapu mahl

greipfruudipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas ja lähistroopikas kasvav suuri kollaseid ümmargusi tsitrusvilju kasvatav puu

2. igihaljas viljapuu

greipfruut
[nimisõna, substantiiv]
1. greibipuu suur paksu kollase koorega mõrkjasmagus vili

2. apelsinist suurem puuvili, mis on seest ja väljast kas kollane või oranž ja millel on hapu mahl

gremolata
[nimisõna, substantiiv]
itaaliapärane maitseainesegu, mis sisaldab peterselli, küüslauku ja sidrunit, ka segatuna oliiviõliga (eeskätt lihatoitude lisandina)

grenader
[nimisõna, substantiiv]
1. 17.–19. sajandil käsigranaate heitma õpetatud sõdur, hiljem mitmes riigis eliitjalaväeosa sõdur

2. liik jalaväelasi

grenadiin
[nimisõna, substantiiv]
granaatõunasiirup

grenadill
[nimisõna, substantiiv]
liik troopikas kasvavate puude väärispuitu, mida kasutatakse nt puhkpillide valmistamisel

grenadillipuit
[nimisõna, substantiiv]
liik troopikas kasvavate puude väärispuitu, mida kasutatakse nt puhkpillide valmistamisel

gretsism
[nimisõna, substantiiv]
(vana)kreekapärane keelend mõnes muus keeles

griin
[nimisõna, substantiiv]
(golfiväljakul:) tasase pinna ja madalaks pügatud muruga ala, millel asuvasse auku tuleb pall lüüa

griinikahvel
[nimisõna, substantiiv]
(golfis:) vahend palli maandumisjälgede silumiseks

griljaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. röstitud ja suhkurdatud pähklid või mandlid

2. maiustis

grill
[nimisõna, substantiiv]
1. seade toiduainete röstimiseks või kuivatamiseks

2. seade, mille abil saab kuumade süte kohal toitu valmistada

grillahi
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ahi grillimiseks

grillbaar
[nimisõna, substantiiv]
väiksem söögikoht, kus pakutakse mitmesuguseid grillitud roogi

grillikaste
[nimisõna, substantiiv]
grillimisel ja grillitud toitude lisandina kasutatav kaste

grillima
[tegusõna, verb]
1. (hrl liha, kala, köögiviljade kohta:) kuivalt kuumutama ja (kergelt) pruunistama

2. liha, kala või köögivilju lahtisel tulel või ahjus küpsetama

3. tulise söe kohal või ahjus küpsetama

grillimeister
[nimisõna, substantiiv]
grillimise asjatundja, ka sel alal töötaja

grillimisahi
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ahi grillimiseks

grillimisvõimalus
[nimisõna, substantiiv]
grillimiseks vajalikud tingimused

grillipidu
[nimisõna, substantiiv]
koosviibimine vabas õhus, kus grillitakse liha ja muud toidukraami

grillitud
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) grillil kuumutades valmistatud

grillkana
[nimisõna, substantiiv]
grillitud kana

grillkaste
[nimisõna, substantiiv]
grillimisel ja grillitud toitude lisandina kasutatav kaste

grill-liha
[nimisõna, substantiiv]
1. grillimiseks mõeldud (marineeritud) liha

2. grillitud liha

grillmeister
[nimisõna, substantiiv]
grillimise asjatundja, ka sel alal töötaja

grillrest
[nimisõna, substantiiv]
rest toidu grillimiseks

grillribi
[nimisõna, substantiiv]
1. grillimiseks mõeldud (marineeritud) ribitükk

2. grillitud ribitükk

grillsüsi
[nimisõna, substantiiv]
hrl suuretükiline lehtpuusüsi, mida kasutatakse grillahjudes

grillvarras
[nimisõna, substantiiv]
1. varras liha, kala, köögivilja vm grillimiseks

2. varras liha, kala, köögivilja vm grillimiseks

3. (toiduna:) see koos grillitud liha, kala vm sellisega

grillviiner
[nimisõna, substantiiv]
1. grillimiseks mõeldud viiner

2. grillitud viiner

grillvorst
[nimisõna, substantiiv]
1. grillimiseks mõeldud vorstike

2. grillitud vorstike

grillvõileib
[nimisõna, substantiiv]
grillitud kihiline võileib

grimass
[nimisõna, substantiiv]
1. (tahtlikult tekitatud) veider või kole näoilme

2. näoilme

grimassitama
[tegusõna, verb]
nägu moonutama, grimasse tegema

grimeerija
[nimisõna, substantiiv]
1. näitlejate jumestaja, neile grimmi tegija

2. jumestaja

grimeerima
[tegusõna, verb]
1. (nt teatris, filmikunstis, fotograafias:) grimmi, ka paruka, võltshabeme vms abil nägu teisendama, välimust muutma

2. (fitnessis, kulturismis:) grimmi ihule kandma

grimeerimistarve
[nimisõna, substantiiv]
meikimisel, jumestamisel kasutatav vahend (nt lauvärv, huulepulk)

grimm
[nimisõna, substantiiv]
1. jumestus, mida kasutatakse nt teatris, filmikunstis ja fotograafias

2. jumestus

3. jumestusvahend

grimmima
[tegusõna, verb]
1. (nt teatris, filmikunstis, fotograafias:) grimmi, ka paruka, võltshabeme vms abil nägu teisendama, välimust muutma

2. (fitnessis, kulturismis:) grimmi ihule kandma

grimmiruum
[nimisõna, substantiiv]
grimeerimiseks mõeldud ruum teatris, telestuudios vm esinemispaigas

grinda
[nimisõna, substantiiv]
suur delfiinlane, kes toitub peamiselt väikestest kaladest ja taimedest

gringo
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerika hispaania ja portugali keelt kõnelevates maades kasutatav pilkenimetus võõramaalase, eriti valgenahalise ingliskeelse põhjaameeriklase kohta

gripiepideemia
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hulgaline haigestumine grippi

gripihaige
[nimisõna, substantiiv]
grippi põdev inimene

gripihooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mil sageli haigestutakse grippi vm külmetushaigustesse

gripijärgne
[omadussõna, adjektiiv]
gripile järgnev

gripilaine
[nimisõna, substantiiv]
hulgaline grippi haigestumine

gripipalavik
[nimisõna, substantiiv]
gripiga kaasnev palavik

gripipandeemia
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hulgaline haigestumine grippi, mis haarab kogu maailma

gripipuhang
[nimisõna, substantiiv]
hulgaline haigestumine gripiviirusesse

gripivaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
gripiviirusevastane vaktsiin

gripivastane
[omadussõna, adjektiiv]
grippi haigestumist ennetav, grippi raviv

gripiviirus
[nimisõna, substantiiv]
grippi põhjustav mitut eri tüüpi viirus

gripoosne
[omadussõna, adjektiiv]
gripist põhjustatud, gripiga seotud

gripp
[nimisõna, substantiiv]
1. äge viiruseline hingamiselundite nakkushaigus, mis võib põhjustada raskeid tüsistusi

2. nakkushaigus, mida iseloomustavad palavik, köha ja nohu

grisett
[nimisõna, substantiiv]
1. vabade elukommetega noore linnaneiu (õmblejanna, müüjatari vms) tüüp prantsuse kirjanduses

2. kergete elukommetega prantsuse linnaneiu

grisli
[nimisõna, substantiiv]
suur hall Põhja-Ameerika karu

grissini
[nimisõna, substantiiv]
itaaliapärased kõrsikud

grivna
[nimisõna, substantiiv]
Ukraina suurem rahaühik

grogi
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholist oimetu, purjus

2. kurnatud, omadega läbi

grokk
[nimisõna, substantiiv]
1. rummist, konjakist, viskist või arrakist ja kuumast veest ning suhkrust segatud jook

2. kuum alkoholjook

grooming
[nimisõna, substantiiv]
lemmiklooma karvahooldus

groot
[nimisõna, substantiiv]
grootmasti alumine raapuri või grootmasti kahvelpuri

grootmast
[nimisõna, substantiiv]
1. (purjelaeval:) kõige pikem, hrl teine mast

2. kõige pikem mast

grootpuri
[nimisõna, substantiiv]
grootmasti alumine raapuri või grootmasti kahvelpuri

gross
[nimisõna, substantiiv]
1. varem kasutusel olnud tükk-kaupade arvestusühik, 12 tosinat

2. 12 tosinat

grotesk
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste, esemete vm veidralt liialdatud ja moonutatud kujutamine, milles põimuvad reaalsus ja fantastika, kohutav ja lõbus

2. selles laadis teos

3. koomilis-fantastiline liialdus

groteskkiri
[nimisõna, substantiiv]
jäme ühepaksuste joontega tähtedest kiri

groteskne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõelisust naeruväärsuseni moonutav

2. kentsakas, hämmastust või kummastust tekitav

grott
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik suure avaga võlvkoobas või maa-aluse käigu laiend

2. nišitaoline tehisgrott

groupie
[nimisõna, substantiiv]
lemmiklauljale või -ansamblile turneedel järgnev fänn

grunge
[nimisõna, substantiiv]
punkliikumise hipilik variant muusikas ja moes

grupeerima
[tegusõna, verb]
1. teataval viisil, mingi tunnuse alusel rühmadeks jaotama või koondama

2. rühmadeks jaotama v koondama

Ühendtegusõnad: ümber grupeerimaümber grupeerima

grupeering
[nimisõna, substantiiv]
(väike) hulk inimesi, kes tegutsevad üheskoos hrl ühise (poliitilise) eesmärgi nimel

grupeeruma
[tegusõna, verb]
1. teataval viisil, mingi tunnuse alusel rühmadeks, rühmadesse jaotuma või koonduma

2. rühmadeks jagunema v koonduma

grupeto
[nimisõna, substantiiv]
meloodia kaunistus, koosneb hrl 4 või 5 noodist (peahelist vaheldumisi naaberabihelidega) ning mida tähistatakse märgiga ~ noodi kohal või nootide vahel

grupifoto
[nimisõna, substantiiv]
inimeste gruppi kujutav foto

grupihuvi
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsa kildkonna tahtest lähtuv huvi

2. enda kildkonna heaks millegagi tegelemine

grupihüpe
[nimisõna, substantiiv]
langevarjurite hüpe üheskoos

grupijuht
[nimisõna, substantiiv]
mingit rühma juhtiv inimene

grupikalli
[nimisõna, substantiiv]
kallistamine kambakesi kaelakuti koos

grupiline
[omadussõna, adjektiiv]
grupil põhinev või sellega seotud

grupimõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
kriitilise mõtlemise ja individuaalse vastutuse välistumine hrl välistest arvamustest isoleeritud inimrühmas (nt meeskonnatöös, poliitikas, sõjas)

grupinäitus
[nimisõna, substantiiv]
kunstnike, fotograafide vm loomeinimeste tööde ühine väljapanek

grupipilt
[nimisõna, substantiiv]
inimeste gruppi kujutav foto

grupiportree
[nimisõna, substantiiv]
inimeste rühma (hrl perekonda või mingi organisatsiooni eestseisust) kujutav maal

grupiseks
[nimisõna, substantiiv]
kolme või enama inimese seksuaalvahekord

grupisõit
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlus jalgrattaspordis, kus start antakse tervele rühmale korraga

grupiti
[määrsõna, adverb]
hulgakaupa koos, rühmadena, rühm korraga

grupivanem
[nimisõna, substantiiv]
(töö- või õppegrupis:) rühma juhtiv inimene

grupiviisi
[määrsõna, adverb]
hulgakaupa koos, rühmadena, rühm korraga

grupiviisiline
[omadussõna, adjektiiv]
grupina toime pandud

grupivägistama
[tegusõna, verb]
mitmekesi vägistama

grupp
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) hulk inimesi, esemeid vm, mis asuvad, tegutsevad üheskoos ühes kohas või lähestikku või kuuluvad kokku muul moel

2. inimesed (või asjad), kes on ühes kohas koos või mingil moel seotud

grusiin
[nimisõna, substantiiv]
1. Gruusia põhirahva liige

2. Gruusia kodanik või elanik

3. Gruusia päritolu inimene

grusiinlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Gruusia põhirahva liige

2. Gruusia kodanik või elanik

3. Gruusia päritolu inimene

grusiinlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost grusiin

gruum
[nimisõna, substantiiv]
kaassõitja, kes ratsa saadab ratsanikku või sõidab kaasa vankris, pukis või tagaistmel

gruupi
[nimisõna, substantiiv]
lemmiklauljale või -ansamblile turneedel järgnev fänn

gruusia
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
grusiinide või gruusia keelega seotud

gruusiakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. gruusia keeles kõneldud või kirjutatud

2. gruusia keelt kasutav

gruusiapärane
[omadussõna, adjektiiv]
grusiinidele või gruusia keelele omane, iseloomulik või tunnuslik

gruuv
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhutatult esitatud, põnev, kaasakiskuv rütm

2. nauditavalt pingevaba muusikaline esitus

gruuvikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. põneva, kaasakiskuva rütmiga

2. pingevabalt, nauditavalt mõjuv

gröönlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Gröönimaa elanik

2. Gröönimaalt pärit inimene

grüps
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasjutuline kotka pea ja tiivulise lõvikehaga olevus

2. kotka pea ja tiivulise lõvikehaga olevus

grüüne
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu suvitamiseks väljasõite korraldatakse, suvine loodus

grüünetama
[tegusõna, verb]
suvisel väljasõidul, grüünes käima

guaano
[nimisõna, substantiiv]
1. merelindude ladestunud sõnnik

2. kala- ja loomajäätmeist väetis

3. ladestunud linnusõnnik

4. looma- v kalajäätmed väetisena

guacamole
[nimisõna, substantiiv]
Mehhiko-pärane avokaadopüree, mis on maitsestatud küüslaugu, sidrunimahla ja soolaga

guahaaro
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas elutsev öise eluviisiga, kajalokatsiooni abil orienteeruv lind, kelle poegi korjatakse õli saamiseks

guajaav
[nimisõna, substantiiv]
guajaavipuu rohekaskollase koore ja punaka viljalihaga pirnikujuline vili

guajaavipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopilises Ameerikas kasvav peente mürti meenutavate lehtedega puu

guajakipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna- ja Kesk-Ameerikas kasvav lõhnavate dekoratiivsete õitega troopikapuu

2. troopikapuu

guajakivaik
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerikas kasvavalt guajakipuult saadav vaik, mida kasutatakse meditsiinis

guajakk
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna- ja Kesk-Ameerikas kasvav lõhnavate dekoratiivsete õitega troopikapuu

2. troopikapuu

guanaako
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerika kõrgmäestikes ulukina elutsev laamaliik

guanako
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerika kõrgmäestikes ulukina elutsev laamaliik

guaniin
[nimisõna, substantiiv]
üks DNA ja RNA koostisse kuuluvaid lämmastikaluseid

guaranii
[nimisõna, substantiiv]
Paraguay indiaanihõimude rühma liige

guašitehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. maalitehnika, milles kasutatakse guaššvärve

2. maalitehnika liik

guašš
[nimisõna, substantiiv]
1. maalimiseks kasutatav pinda läbipaistmatult kattev vesivärv

2. läbipaistmatu vesivärv

guaššmaal
[nimisõna, substantiiv]
guaššvärvidega tehtud maal

guaššvärv
[nimisõna, substantiiv]
1. maalimiseks kasutatav pinda läbipaistmatult kattev vesivärv

2. läbipaistmatu vesivärv

guatemalalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Guatemala kodanik või elanik

2. Guatemala päritolu inimene

gubaa
[nimisõna, substantiiv]
kohtu- ja halduspiirkond Venemaal 16.-17. sajandil

gudokk
[nimisõna, substantiiv]
1. vibutaolise poognaga mängitud kolmekeeleline vanavene rahvapill

2. vene rahvapill

gudronaator
[nimisõna, substantiiv]
masin bituumeni kandmiseks teekattele

gudroon
[nimisõna, substantiiv]
1. must tõrvataoline nafta destilleerimise jääk, mida kasutatakse nt teekattematerjalina, määreteks

2. pehme naftabituumen

gudroonima
[tegusõna, verb]
musta tõrvataolise nafta destilleerimise jäägiga katma (nt teekattematerjalina, määrdena)

guljanje
[nimisõna, substantiiv]
vene vabaõhupidu

guljašš
[nimisõna, substantiiv]
1. tükeldatud lihast tomatipüree, köögiviljade ning paprika ja muude vürtsidega maitsestatud hautatud roog, Ungari rahvustoit

2. liharoog

gumbo
[nimisõna, substantiiv]
kreooli köögist pärit paks hautis

gumma
[nimisõna, substantiiv]
1. süüfilise hilisstaadiumis esinev pehme koemoodustis

2. süüfilise näht

gummigutt
[nimisõna, substantiiv]
kummivaik, mida saadakse mõnedelt troopikapuudelt ning mida kasutatakse tehnikas, maalikunstis, meditsiinis

gummoos
[nimisõna, substantiiv]
õhu käes hanguva kleepuva vedeliku ehk kummivaigu eritumine kahjustuskohtadest mõnedel taimedel (nt ploomipuul, kirsipuul, kurgil)

gupi
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kirevavärviline troopikakala, sage akvaariumikala

2. kala

gurmaan
[nimisõna, substantiiv]
1. peente toitude tundja ja nautija

2. hõrgutseja

gurmaanlus
[nimisõna, substantiiv]
peente toitude tundmine ja nautimine

gurmee
[nimisõna, substantiiv]
eriti heast toorainest hõrgutiste valmistamise kunst

gurmeerestoran
[nimisõna, substantiiv]
eriti rikkaliku veinivaliku ja hõrkude roogadega kõrgetasemeline restoran

guru
[nimisõna, substantiiv]
(idamaa õpetustes:) vaimne juht, õpetaja

gusli
[nimisõna, substantiiv]
kandletaoline vene rahvapill

gutapertš
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnedelt Kagu-Aasia puudelt saadav piimmahl, mis kalgendunult on kautšukitaoline ning mida kasutatakse tehnikas ja meditsiinis

2. kautšukitaoline aine

gutatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. tilkvee eraldumine taimelehtedest ja idanditest veelõhede kaudu

2. tilkeritus

guugeldama
[tegusõna, verb]
Google'i otsimootori abil internetist millegi kohta infot otsima

Ühendtegusõnad: välja guugeldamavälja guugeldama

guul
[nimisõna, substantiiv]
1. (araablaste islamieelsetes uskumustes:) kuri vaim, kes kondab surnuaedades vm inimtühjades paikades ning sööb inimliha (ja laipu)

2. (tänapäeva ulmes vm:) monstrum, kes sööb laipu ja inimliha

guvernant
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne palgaline koduõpetajanna-lastekasvatajanna aadli- või kõrgklassi perekonnas

2. koduõpetajanna, lastekasvatajanna

guvernöör
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja palgaline meessoost koduõpetaja-lastekasvataja aadli- või kõrgklassi perekonnas

2. meeskoduõpetaja

gvelf
[nimisõna, substantiiv]
paavsti pooldaja keskaegses Itaalias

g-võti
[nimisõna, substantiiv]
noodivõti, mis määrab esimese oktavi sol'i asukohaks noodijoonestiku teise joone

gäng
[nimisõna, substantiiv]
hrl pahategudega seotud inimeste rühm, seadusvastaselt käituv kamp

gängstaräpp
[nimisõna, substantiiv]
väga agressiivsetele sõnumitele keskenduv räppmuusika, mis kirjeldab kriminaalset kontingenti ja selle tegemisi fetišeerivalt

gängster
[nimisõna, substantiiv]
1. organiseeritult tegutseva kurjategijate jõugu liige

2. kurjategijate jõugu liige

görl
[nimisõna, substantiiv]
rühmatantsijanna revüüs või varietees

götiit
[nimisõna, substantiiv]
1. mustjas või punakaspruun rauamineraal

2. rauamineraal

gööpel
[nimisõna, substantiiv]
võllist, teatud kangist ja hammasratastest koosnev ajam, mille abil kantakse edasi hoburakendi vedavat jõudu mõnele töömasinale

gööpelajam
[nimisõna, substantiiv]
võllist, teatud kangist ja hammasratastest koosnev ajam, mille abil kantakse edasi hoburakendi vedavat jõudu mõnele töömasinale

göös
[nimisõna, substantiiv]
Madalmaade vabadusvõitleja Hispaania vastu 16. sajandi teisel poolel

gümna
[nimisõna, substantiiv]
1. üldhariduskeskkool või selle ülemaste mitmesugustes koolisüsteemides

2. 12 klassiga kool, mis annab keskhariduse

3. selle 10.–12. klass

gümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
1. üldhariduskeskkool või selle ülemaste mitmesugustes koolisüsteemides

2. 12 klassiga kool, mis annab keskhariduse

3. selle 10.–12. klass

gümnaasiumiaste
[nimisõna, substantiiv]
põhihariduse omandamisele ehk kooliastmele järgnev osa, kus omandatakse üldkeskharidus

gümnaasiumihoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles asub gümnaasium

gümnaasiumiklass
[nimisõna, substantiiv]
keskkooli või gümnaasiumi ülemastme klass

gümnaasiumikursus
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasiumis läbivõetavate ainete programm

gümnaasiumiosa
[nimisõna, substantiiv]
see osa koolisüsteemis, mille moodustab gümnaasium

gümnaasiumiõpilane
[nimisõna, substantiiv]
kooli gümnaasiumiastmes õppija

gümnasiast
[nimisõna, substantiiv]
kooli gümnaasiumiastmes õppija

gümnasist
[nimisõna, substantiiv]
kooli gümnaasiumiastmes õppija

gümnastika
[nimisõna, substantiiv]
1. võimlemisharjutused

2. mitmesuguste kehaliste harjutuste sooritamine

3. võimlemine

günekoloog
[nimisõna, substantiiv]
naistehaiguste eriarst

günekoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiini haru, mis hõlmab naise organismi ehitust ja talitluse eripärasid ning naistehaiguste ennetamist ja ravi

2. naistehaigusteõpetus

günekomastia
[nimisõna, substantiiv]
rinna näärmelise koe mahu suurenemine meestel

gürokompass
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiresti pöörleva kettaga kompass, mille pöörlemistelg muudab suunda vastavalt Maa teljele, mis võimaldab osundraami abil määrata geodeetilise põhja- ja lõunasuuna

2. pöörleva kettaga kompass, mille pöörlemistelg muudab suunda vastavalt Maa teljele

gürokopter
[nimisõna, substantiiv]
1. õhusõiduk, mille tõstejõu tekitab vastuvoolava õhu toimel pöörlev tiivik ja mille edasiliikumine toimub propelleri abil

2. õhusõiduk

gürorool
elektromehaaniline seade laeva automaatjuhtimiseks gürokompassi abil

güroskoop
[nimisõna, substantiiv]
mehaaniline kiiresti pöörlev sümmeetriline seade, mille pöörlemistelg langeb kokku sümmeetriateljega ning millega mõõdetakse või säilitatakse ruumilist orientatsiooni

güroskoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
güroskoobil põhinev, vurri põhimõttel töötav

gürsa
[nimisõna, substantiiv]
1. suur hall subtroopika mürkmadu

2. mürkmadu

güüs
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva vöörilipp, mis ajalooliselt näitas laeva kodusadamat

2. nüüdisajal sõjalaeva vöörilipp

h
[nimisõna, substantiiv]
1. täht eesti tähestikus

2. vastav häälik

h
1. 1/24 ööpäevast, 60 minutiga võrduv ajaühik

2. sellise kestusega ajavahemik

3. aja mõõtühik. Ühes tunnis on 60 minutit

h
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikalise helirea seitsmes alusheli

2. seitsmenda alusheli silpnimetus

h
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust sada (10^2) korda suurem

ha
1. mittesüsteemne pindalaühik, 10 000 m^2

2. pindala mõõtühik. Üks hektar on 10 000 m²

haa
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ning rõhutab märkamist, taipamist, mõistmist, teatavaks võtmist või nentivat kinnitust

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab, et sa mõistsid midagi või said midagi teada

haab
[nimisõna, substantiiv]
1. siledakooreline pehme valge puiduga lehtpuu, mille lehed tuules kergesti sahisevad

2. sileda koorega puu, mille lehed tuulega värisevad ja häält teevad

haabitus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi välislaad, väline kuju

2. kehaehituse tüüp

haabjas
[nimisõna, substantiiv]
ühest puust (hrl haavast) tahutud kerge paat, soome-ugri vanemaid paaditüüpe

haage
[nimisõna, substantiiv]
kinnitamine konksu, haakide vm eriseadisega, sellisel moel kinnitatud olek

haagik
[nimisõna, substantiiv]
seade millegi ühendamiseks hrl mootorsõiduki külge või järele

haagikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
1. maapolitseikohtunik 15.–19. sajandi algul Liivi- ja Eestimaa kubermangus, hiljem ainult Eestimaal

2. maapolitseikohtunik pärisorjusajal

haagis
[nimisõna, substantiiv]
auto, traktori vm mootorsõiduki külge haagitav käru, treiler, põllutöömasin vms

haagis
[määrsõna, adverb]
haagiga kinni, suletud olekus

haagissuvila
[nimisõna, substantiiv]
auto järel veetav, magamisasemete ja muu puhkuseks vajalikuga varustatud suvila, nn kaasaskantav suvila

haagistama
[tegusõna, verb]
haagi abil sulgema, haaki panema

haagreht
[nimisõna, substantiiv]
1. maapolitseikohtunik 15.–19. sajandi algul Liivi- ja Eestimaa kubermangus, hiljem ainult Eestimaal

2. maapolitseikohtunik pärisorjusajal

haak
[nimisõna, substantiiv]
1. väike konks, hrl suluse, kinnise vms osana

2. selline konks koos aasaga (nt uksel, aknal, riietusesemel)

3. uksel, riietusesemel

haakekarv
[nimisõna, substantiiv]
taime konksjas karv, mis võimaldab taimevarrel toele kinnituda või viljal levitajale haakuda

haakekonks
[nimisõna, substantiiv]
konks sõiduki tagaosas millegi järele- või külgehaakimiseks

haakemasin
[nimisõna, substantiiv]
(traktorile) järelehaagitav masin

haakeriist
[nimisõna, substantiiv]
(traktorile) järelehaagitav põllutööriist (nt traktoriader, -kultivaator, -randaal)

haakeseadis
[nimisõna, substantiiv]
seade millegi ühendamiseks hrl mootorsõiduki külge või järele

haaki
[määrsõna, adverb]
haagiga kinni, suletud olekusse

haakima
[tegusõna, verb]
konksu, haagi vms abil kinnitama

Ühendtegusõnad: kinni haakima, kinni haakima, külge haakima, külge haakima, lahti haakimalahti haakima

haakjas
[omadussõna, adjektiiv]
haagitaoline, konksu meenutav

haakkinnis
[nimisõna, substantiiv]
haagist ja aasast või haakidest ja aasadest koosnev kinnis (riietusesemetel)

haaknõel
[nimisõna, substantiiv]
1. ovaalne vedruga nõel riietusesemete vm ajutiseks kinnitamiseks

2. ovaalne nõel, millega saab riideesemeid (ajutiselt) kinnitada

haakrik
[nimisõna, substantiiv]
mere poolt randa uhutud hukkunud laevade vara

haakrist
[nimisõna, substantiiv]
1. täisnurkselt paremale või vasakule pööratud haruotstega rist, muinasajast saadik paljudes kultuurides maailmakõiksuse ja päikese sümbol, hiljem Natsi-Saksamaa sümbol

2. pööratud haruotstega rist

haakristlane
[nimisõna, substantiiv]
(haakristi embleemina kandev) natsionaalsotsialist

haaksõna
[nimisõna, substantiiv]
märgist # ja sõnast koosnev viide, mis ühendab sama teema kohta käivaid sõnumeid Twitteris

haakuma
[tegusõna, verb]
1. millegagi seostuma, omavahel kokku sobima

2. seostuma, omavahel kokku sobima

haakvise
[nimisõna, substantiiv]
ühe käega kaarega üle pea sooritatud pealevise korvpallis

haala
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline juudi palmiksai

haalama
[tegusõna, verb]
laeva, noota vms köit- või trossipidi vedama või tõmbama

haalpoi
[nimisõna, substantiiv]
ankurdatud ujuk veesõiduki kinnitamiseks

haamer
[nimisõna, substantiiv]
1. varrega tööriist, millega saab nt naela kuhugi sisse taguda

2. tööriist, mille abil saab millegi sisse naelu lüüa

haamerdama
[tegusõna, verb]
haamri või vasaraga taguma

haamervarvas
[nimisõna, substantiiv]
keskmisest liigesest konksu tõmbunud varvas

haamerveski
[nimisõna, substantiiv]
pehme ja keskmise kõvadusega materjali jahvatamise ja kuivatamise seade, milles materjali purustavad vasarad

haamrihind
[nimisõna, substantiiv]
oksjonipidaja poolt kinnitatud lõplik ostuhind

haamrilöök
[nimisõna, substantiiv]
1. löök haamriga (hrl töötades või mingi ürituse korra kohaselt millegi märgiks)

2. sellest tekkiv heli

haapsallane
[nimisõna, substantiiv]
1. Haapsalu elanik

2. Haapsalust pärit inimene

haapsallanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost haapsallane

haapsalulane
[nimisõna, substantiiv]
1. Haapsalu elanik

2. Haapsalust pärit inimene

haar
[nimisõna, substantiiv]
1. üks võrdhaarse kolmnurga võrdsetest külgedest või trapetsi mitteparalleelsetest vastaskülgedest

2. üks kiir nurka moodustavate kiirte paarist

3. kolmnurga külg

4. üks kiir nurka moodustavate kiirte paarist

haarakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
harali asendis, mitmes suunas laiali

haarakile
[määrsõna, adverb]
harali asendisse, mitmesse suunda laiali

haarama
[tegusõna, verb]
1. hrl käega millestki kiire, järsu liigutusega kinni võtma, seda enda valdusse võtma

2. kiire liigutusega midagi võtma

3. kätte v kinni võtma

Ühendtegusõnad: kaasa haarama, kaasa haarama, kinni haarama, kinni haarama, ümber haaramaümber haarama

haaramatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on võimatu haarata või käsitada ja tunnetada

haaramisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime aru saada või tunnetada

haarang
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala sissepiiramine ja läbiotsimine jälitatava(te) tabamiseks

haarats
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme lõuaga seade puistmaterjali (nt killustiku, pinnase, maagi) teisaldamiseks

haaratus
[nimisõna, substantiiv]
millegagi seotud olek, millestki haaratud, kütkestatud olek

haarav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu hingega, tunnetega kaasa elama panev

2. paeluv, köitev

haaravalt
[määrsõna, adverb]
viisil, mis paneb kogu hingega kaasa elama, sügavat muljet jättes

haaravus
[nimisõna, substantiiv]
võime kütkestada, köita huvi või tähelepanu

haardeala
[nimisõna, substantiiv]
ala, kust miski milleni ulatub, ala mõjuulatus

haardelaius
[nimisõna, substantiiv]
(suurim) ulatus rõhtsuunas käega või seadmega haarates

haardeseadis
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme lõuaga seade puistmaterjali (nt killustiku, pinnase, maagi) teisaldamiseks

haardeulatus
[nimisõna, substantiiv]
selline kaugus, millest midagi ulatub käega võtma

haardevõime
[nimisõna, substantiiv]
1. võime midagi haarata

2. võime millessegi kinni hakata

haardjalg
[nimisõna, substantiiv]
haaramiseks ja kinnihoidmiseks kohastunud jalg (nt mõnedel lindudel)

haardkopp
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme lõuaga seade puistmaterjali (nt killustiku, pinnase, maagi) teisaldamiseks

haardnoot
[nimisõna, substantiiv]
laevalt vette heidetav noot, millega loomus veetakse kokku laeva pardale

haardsaba
[nimisõna, substantiiv]
haaramist ja kinnihoidmist võimaldav saba (mõnedel kaladel, roomajatel, ahvidel)

haarduma
[tegusõna, verb]
millessegi, millegi külge klammerduma või kinni hakkama

haare
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus kedagi kätega vm viisil kinni hoitakse

haare
[nimisõna, substantiiv]
peajalgsete haaramiselund

haarem
[nimisõna, substantiiv]
muslimi naistele eraldatud ruumid islamimaades

haareminaine
[nimisõna, substantiiv]
haaremisse kuuluv naine

haav
[nimisõna, substantiiv]
1. naha, limaskesta, taime välispinna ning nende aluste kudede vigastus

2. vigastus inimese või looma kehal, mis on tekitatud näiteks püssi või noaga

haavaarst
[nimisõna, substantiiv]
1. kirurgia alal töötav, lõikusi tegev arst

2. arst, kes lõikab lahti inimese keha, et seda parandada

haavahaige
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vajab kirurgilist ravi

haavahaigus
[nimisõna, substantiiv]
kirurgiline haigus

haavainfektsioon
[nimisõna, substantiiv]
haava nakatumine pisikutega

haavakliinik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne raviasutus, kus koolitati tulevasi arste haavade ravimise, lõikuse vms alal

haavakude
[nimisõna, substantiiv]
taimel vigastatud kohas moodustuv kaitsekude

haaval
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
üks (väike) osa, üksus korraga, iga (väike) osa, üksus eraldi

haavalaast
[nimisõna, substantiiv]
haavapuust lõigatud laast (töömaterjalina, nt punumiseks või katuselaastuks)

haavaleht
[nimisõna, substantiiv]
haavapuu leht, mis pika ja lapiku leherootsu tõttu võbiseb isegi nõrgas tuules

haavama
[tegusõna, verb]
1. kehalisi vigastusi, haavu tekitama

2. vigastusi, haava või haavu tekitama

haavamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda ei saa vigastada, sõna või teoga riivata

haavamets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on haab

haavamädanik
[nimisõna, substantiiv]
mädapõletik haavas

haavanakkus
[nimisõna, substantiiv]
haava nakatumine pisikutega

haavand
[nimisõna, substantiiv]
haavataoline naha või limaskesta rike, mis tekib koekärbuse tagajärjel (ka taimedel)

haavandiline
[omadussõna, adjektiiv]
haavanditega iseloomustuv

haavandtõbi
[nimisõna, substantiiv]
haigus, millele on omane üks või mitu mao- või kaksteistsõrmikuhaavandit

haavanduma
[tegusõna, verb]
1. naha või väliskoe vigastust, haavandit või haavandeid saama

2. haavandiks muutuma

haavaniit
[nimisõna, substantiiv]
kirurgias kasutatav haavaühendusmaterjal

haavanoorendik
[nimisõna, substantiiv]
kuni paarikümneaastane noor haavamets

haavapadi
[nimisõna, substantiiv]
haavale asetatav imavast materjalist paksem mitmekihiline kate

haavapalavik
[nimisõna, substantiiv]
haavanakkuse põhjustatud palavik

haavapeits
[nimisõna, substantiiv]
vahend puude ja põõsaste lõikekohtade kaitseks haigustekitajate vastu

haavaplaaster
[nimisõna, substantiiv]
väiksemate haavade katmiseks kasutatav plaaster

haavapuit
[nimisõna, substantiiv]
1. haavapuupuit materjalina

2. puit

haavapuravik
[nimisõna, substantiiv]
haabade läheduses kasvav oranž- või tellispunase kübaraga söögiseen

haavapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. siledakooreline pehme valge puiduga lehtpuu, mille lehed tuules kergesti sahisevad

2. sileda koorega puu, mille lehed tuulega värisevad ja häält teevad

haavariisikas
[nimisõna, substantiiv]
hrl haabade all kasvav roosakaslillaka värvusega seen

haavasalu
[nimisõna, substantiiv]
haavapuudest koosnev metsatukk

haavasalv
[nimisõna, substantiiv]
haavale määritav salv haava ravitsemiseks

haavaseen
[nimisõna, substantiiv]
hrl haabade all kasvav roosakaslillaka värvusega seen

haavaside
[nimisõna, substantiiv]
1. marlist vm materjalist side, mida kasutatakse haava vm vigastuse kinnisidumiseks

2. vahend, millega midagi, näiteks haava, kinni seotakse

haavasikk
[nimisõna, substantiiv]
noori haabu, pajusid, harvemini teisi lehtpuid kahjustav mardikas

haavatu
[nimisõna, substantiiv]
(sõjas, lahingus) viga saanud inimene

haavav
[omadussõna, adjektiiv]
solvav

haavavus
[nimisõna, substantiiv]
solvavus

haavavõsa
[nimisõna, substantiiv]
haava väheväärtuslik noorendik või põõsastik

haavel
[nimisõna, substantiiv]
ümar pliikuulike hrl väikeulukite laskmiseks mõeldud laengus

haaveldama
[tegusõna, verb]
metallipinda haavlijoaga töötlema

haavik
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on haab

haavikuemand
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade kõrvade ja lühikese sabaga taimtoiduline loom

2. väike loom, kes elab metsas ning kellel on pikad kõrvad ja lühike saba

haavikuisand
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade kõrvade ja lühikese sabaga taimtoiduline loom

2. väike loom, kes elab metsas ning kellel on pikad kõrvad ja lühike saba

haavlilaeng
[nimisõna, substantiiv]
haavlipüssi lõhkeainelaeng

haavlipüss
[nimisõna, substantiiv]
jahil kasutatav õlalt laskmiseks mõeldud tulirelv, milles kuuli asemel on haavlid

haavlitera
[nimisõna, substantiiv]
haavel

haavuma
[tegusõna, verb]
1. end kellegi sõnadest või teost alandatuna, ülekohtu osalisena tundma (hakkama)

2. kui sa solvud, siis sul tekib halb tunne, sest keegi on sind solvanud

haavumus
[nimisõna, substantiiv]
solvunud olek, enese kellegi sõnadest või teost alandatuna, ülekohtu osalisena tundmine

haavunult
[määrsõna, adverb]
end ülekohtu osalisena, alandatuna või sõnade või teoga riivatuna tundes

haavus
[nimisõna, substantiiv]
1. solvang, haavav ütlus või tegu

2. solvumistunne, haavumus

habaneera
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuubalt pärinev hispaania rahvatants

2. hispaania tants

habanos
[nimisõna, substantiiv]
Kuubal kasvavast mustast tubakast käsitsi valmistatud kvaliteetne sigar

habe
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe näo alaosa karvkate

2. karvad mehe lõual

habekakk
[nimisõna, substantiiv]
suur hallikaspruun kakk, kellel on noka all väike must laik ja näoketta alaosas valge vuntsikujuline riba

habekits
[nimisõna, substantiiv]
suurte kõverate sarvedega sõraline Egeuse mere saarte, Edela-Aasia ja Kaukaasia mägialadel

habekotkas
[nimisõna, substantiiv]
raipetoiduline kotkas, kelle noka all on harjassulgedest habe

habeloomad
[nimisõna, substantiiv]
habemetaolise kombitsatutiga selgrootute hõimkond

habemeajaja
[nimisõna, substantiiv]
1. habemeajamise ja ka (meeste) juukselõikamisega tegelev isik

2. habemeajamise ja ka (meeste) juukselõikamisega tegelev isik

habemeajamine
[nimisõna, substantiiv]
habemekarvade eemaldamine (žileti, habemenoa või pardli abil)

habemeajamisaparaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (elektriline) seade habemekarvade lõikamiseks

2. seade habeme lõikamiseks

habemeajamisgarnituur
[nimisõna, substantiiv]
habemeajamistarvete komplekt (žilett, habemeajamisvaht vms)

habemeajamiskreem
[nimisõna, substantiiv]
raseerimist hõlbustav ning nahaärritust vähendav kreem

habemeajamistarbed
[nimisõna, substantiiv]
kõik habemeajamiseks tarvilik (nt žilett, habemenuga, pardel)

habemeajamisvaht
[nimisõna, substantiiv]
1. habemeajamisel kasutatav vaht, mis võimaldab lõiketeral paremini libiseda

2. habemeajamisel kasutatav vaht

habemekarv
[nimisõna, substantiiv]
üks mehe näo alaosas kasvavatest karvadest

habemekasv
[nimisõna, substantiiv]
habemekarvade kasvamine või esinemine

habemekonts
[nimisõna, substantiiv]
1. terav lühike habemekarv

2. lühikestest karvadest habe

habemenoakarp
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere ääres mereliivas elutsev habemenoa kujuga karp

habemenuga
[nimisõna, substantiiv]
käänispeaga nuga habemeajamiseks

habemetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma habemeta

habemetuust
[nimisõna, substantiiv]
(hrl hooldamata pika habeme kohta)

habemetüügas
[nimisõna, substantiiv]
1. terav lühike habemekarv

2. lühikestest karvadest habe

habemeude
[nimisõna, substantiiv]
1. õrn habemekarv

2. hõre pehme (äsja tärganud) habe

habemevõru
[nimisõna, substantiiv]
suu ümber kasvav habe

habemik
[nimisõna, substantiiv]
(pika) habemega mees

habenelk
[nimisõna, substantiiv]
ilutaim, mille punased, roosad või valged õied asetsevad koos tiheda õisikuna

habesamblik
[nimisõna, substantiiv]
puudel kasvav habemekujuline põõsassamblik

habesiga
[nimisõna, substantiiv]
Malaisias, Sumatral ja Borneol elav pika kere, kitsa pea ja rohkete lõuaaluste karvadega sõraline

habesääsk
[nimisõna, substantiiv]
kihulast meenutav, kuid hrl sellest väiksem sääsk

habetuma
[tegusõna, verb]
habemesse kasvama

habilitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ülikoolis loengute pidamise õiguse omandamine

habin
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge värin, võbelus

2. (võbelusest tingitud) kahin

3. võbin

4. kahin

5. värin

habisema
[tegusõna, verb]
1. (kergelt) värisema, võbelema

2. (võbeledes) kahisema

3. esemete või nähtuste kohta: kergelt liikuma

habitus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi välislaad, väline kuju

2. kehaehituse tüüp

habras
[omadussõna, adjektiiv]
1. (oleku, seisundi vm kohta:) ebakindel või vähepüsiv, kergesti kaduda võiv, mitte kindel ja püsiv

2. ebakindel

habrastuma
[tegusõna, verb]
hapra(ma)ks muutuma, nõrgenema, vastupidavust minetama vms

hacienda
[nimisõna, substantiiv]
(Ladina-Ameerikas või Hispaanias:) suurmaavaldus, mõis

hadron
[nimisõna, substantiiv]
elementaarosake, mis osaleb tugevas vastastikmõjus, kvarkidest koosnev liitosake (nt meson, barüon)

hadž
[nimisõna, substantiiv]
1. muslimite palverännak Mekasse

2. muhamedlaste palverännak Mekasse

hadži
[nimisõna, substantiiv]
1. Mekasse palverännaku sooritanud muslimi austav nimetus

2. Mekas palverännakul käinu

haff
[nimisõna, substantiiv]
madal laht maasääre ja maismaa vahel, mis on põhiveekogust maasäärega osaliselt või täielikult eraldatud

hafiz
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellel on kogu Koraan peas

2. sellise inimese tiitel

hafnium
[nimisõna, substantiiv]
hästi töödeldav hõbevalge metall, omadustelt siirdemetall, keemiline element järjenumbriga 72

hageja
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilkohtumenetluses pool, kes esitab kahju hüvitamise nõude, hagi esitaja

hagelema
[tegusõna, verb]
protsessima, kohtuskäimist harrastama

hagema
[tegusõna, verb]
1. tsiviilkohtus kahju hüvitamise nõuet ehk hagi esitama, kohtu korras kahju hüvitamist nõudma

2. kohtu korras nõudma

hagerik
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasemal ajal:) kerge ehitusega kõrvalhoone või varjualune suurema taluhoone seina ääres, kus hoiti tööriistu, veovahendeid, loomi vms

2. vilets ehitis, hurtsik

haggis
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline Šoti toit, mille koostises on tavaliselt lamba süda, maks ja kopsud koos sibula, kaerapudru, soola ja maitseainetega

hagi
[nimisõna, substantiiv]
1. isiku pöördumine tsiviilkohtu poole menetluse alustamiseks, kahju hüvitamise nõue

2. tsiviilnõue

hagiavaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. isiku pöördumine tsiviilkohtu poole menetluse alustamiseks, kahju hüvitamise nõue

2. tsiviilnõue

hagijas
[nimisõna, substantiiv]
1. ulukit kilkavalt haukudes jälitav jahikoer, ajukoer

2. koeratõug

hagimenetlus
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline kohtumenetlus tsiviilnõuete puhul

haginõue
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilkohtus menetlemiseks esitatud rahaline nõue

hagiograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikuajaloo ja kirikukirjanduse haru, mis tegeleb pühakute elulugude kirjeldamisega ning pühakutega seotud kirjandusliku, ajaloolise, rahvapärimusliku vms materjaliga

2. pühakute elulood

3. kirikuajaloo ja kirikukirjanduse haru

hagu
[nimisõna, substantiiv]
1. kütuseks vm otstarbeks maharaiutud peened puud, võsa, puuladvad ja laasitud oksad

2. üksik oks

haguhein
[nimisõna, substantiiv]
1. liivastel ja kuivadel kohtadel kasvav kõrreline rohttaim

2. rohttaim

haguküla
[nimisõna, substantiiv]
ajalooline külatüüp, mida iseloomustas peateelt iga talu juurde minev harutee

hah
[hüüdsõna, interjektsioon]
hrl põlastust väljendav häälitsus

hahaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
pilget, irooniat väljendav naeruhäälitsus

ha-ha-ha
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi naeruhäälitsust

hahaha
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi naeruhäälitsust

ha-ha-haa
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi naeruhäälitsust

hahahaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi naeruhäälitsust

hahetama
[tegusõna, verb]
varahommikul, koidu eel nõrgalt, vaevu märgatavalt valendama, nõrgalt helendama

hahetus
[nimisõna, substantiiv]
nõrk vaevumärgatav varahommikune valgus või helendus enne päikesetõusu

hah-hah-hah
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi naeruhäälitsust

hahk
[omadussõna, adjektiiv]
tuhkjashall, (ebamääraselt) hall

hahk
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolsete merede rannikuil elunev raskepärase lennuga veelind, suurimaid partlasi

hahkhallitus
[nimisõna, substantiiv]
1. seenhaigus, mille puhul taimeosad kattuvad halli kirmega (nt sibulatel, maasikatel, viinamarjadel)

2. seenhaigus

hahkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuhakarva hallikas, kahvatuhall

2. vaevumärgatavalt, ähmaselt valgustav, vaevalt helendav

hahkuma
[tegusõna, verb]
1. hallikaks muutuma

2. sellisena (vaevu) paistma nt udus

hai
[nimisõna, substantiiv]
1. suur pikliku kehaga, peamiselt soojades meredes elunev röövkala

2. teravate hammastega suur kala, kes elab peamiselt soojades meredes

haidamakk
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandil Poola aadli vastu ülestõusnud ukrainlane

haidukk
[nimisõna, substantiiv]
15.–19. sajandil Türgi ikke vastu võidelnud partisan Balkani maades

haige
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit haigust põdev või halvas tervislikus seisundis olev, mitteterve

2. selline, kelle tervis pole korras, kellel on mingi haigus

haigekassa
[nimisõna, substantiiv]
1. riiklik asutus, mis korraldab töötajate ravikindlustust

2. riigiasutus, mis tegeleb ravikindlustusega

haigelt
[määrsõna, adverb]
haigena

haigemaja
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus (ka hoone või hooned), kus haigeid uuritakse ja ravitakse

2. asutus, kus arstid ja õed ravivad inimesi, kes on haiged või vigastatud

haigenema
[tegusõna, verb]
haigemaks jääma

haigeravitseja
[nimisõna, substantiiv]
haige(te) eest hoolitseja, põetaja

haigestama
[tegusõna, verb]
haigeks tegema

haigestuma
[tegusõna, verb]
1. enam mitte terve olema, mingit haigust põdema hakkama

2. mingit haigust põdema hakkama

haigestumine
[nimisõna, substantiiv]
haigeks jäämine

haigestumisjuht
[nimisõna, substantiiv]
haigestumise üksikjuht

haigestumisjuhtum
[nimisõna, substantiiv]
haigestumise üksikjuht

haigestumus
[nimisõna, substantiiv]
haigusjuhtumite arv inimeste arvu kohta teatud ajavahemikul, haigestumise sagedus

haigestunu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on jäänud haigeks

haigetalitaja
[nimisõna, substantiiv]
haige(te) eest hoolitseja, põetaja

haigevoodi
[nimisõna, substantiiv]
1. voodi, kus haige lebab

2. esineb väljendites haigeks jäämise ja haige olemise kohta

haigevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
kehva tervisega, midagi põdev, veidi või üsna haige

haigla
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus (ka hoone või hooned), kus haigeid uuritakse ja ravitakse

2. asutus, kus arstid ja õed ravivad inimesi, kes on haiged või vigastatud

haiglaapteek
[nimisõna, substantiiv]
haigla omandis olev, haigla struktuuriüksusena toimiv apteek, mis varustab haiglat ravimitega

haiglaarst
[nimisõna, substantiiv]
haiglas töötav arst

haiglabakter
[nimisõna, substantiiv]
antibiootikumide toimele allumatu bakter, mis tihti levib haiglates (nt teatud stafülokokk: metitsilliinresistentne Staphylococcus aureus)

haiglahaige
[nimisõna, substantiiv]
haiglas ravitav haige

haiglajärgne
[omadussõna, adjektiiv]
haiglaravile järgnev

haiglanakkus
[nimisõna, substantiiv]
haiglas vm tervishoiuasutuses saadud mistahes mikroorganismi (bakteri, viiruse või seene) põhjustatud nakkus

haiglane
[omadussõna, adjektiiv]
kehva tervisega, midagi põdev, veidi või üsna haige

haiglapäev
[nimisõna, substantiiv]
päev haiglas

haiglaravi
[nimisõna, substantiiv]
patsiendi ravimine haiglas

haiglaslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. normaalsest tugevasti hälbiv, kõrvale kalduv

2. tavalisest tunduvalt suurem või ägedam

haiglus
[nimisõna, substantiiv]
haiglane seisund

haigur
[nimisõna, substantiiv]
veekogude läheduses elutsev pika kaela ja terava nokaga suur lind

haigus
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi normaalse elutegevuse häire

2. seisund, kus su tervis ei ole korras, näiteks gripp või kopsupõletik

haigusepisik
[nimisõna, substantiiv]
(haigusetekitaja kohta)

haigusetekitaja
[nimisõna, substantiiv]
haigust tekitav, tõvestav mikroob

haigusevahk
[nimisõna, substantiiv]
haiguse järsku algav ja lühike esinemine

haigusevimm
[nimisõna, substantiiv]
märgid haiguse algusest või selle jäänused

haigushoog
[nimisõna, substantiiv]
haiguse äge järk, haiguse ägenemine

haigushüvitis
[nimisõna, substantiiv]
1. raha, mis makstakse töötajale tema haiguse puhul

2. haiguslehe alusel sotsiaalkindlustussummadest makstav raha

haigusidu
[nimisõna, substantiiv]
haigust tekitav, tõvestav mikroob

haigusjuht
[nimisõna, substantiiv]
haigestumise üksikjuht

haigusjuhtum
[nimisõna, substantiiv]
haigestumise üksikjuht

haiguskahtlane
[omadussõna, adjektiiv]
oletatavasti haigusest haaratud

haiguskahtlus
[nimisõna, substantiiv]
kahtlus haiguse suhtes

haiguskindel
[omadussõna, adjektiiv]
haigustekitajaile vastupanev, mittehaigestuv (hrl taimede kohta)

haiguskindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustus, mis tagab töötajatele haiguse korral arstiabi ja haigushüvitise

haiguskolle
[nimisõna, substantiiv]
haigestunud, haigust levitav koht organismis

haiguslehel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(olukorra kohta, kus töötaja on haiguse tõttu ajutiselt töölt ära)

haigusleht
[nimisõna, substantiiv]
1. töövõimetusleht haiguse korral

2. dokument, mis kinnitab, et töötaja puudub töölt haiguse tõttu

haiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
haigusele omane, haigusest põhjustatud või haigusega seotud

haiguslugu
[nimisõna, substantiiv]
haige kohta peetav haiguse kulu ja ravi kirjeldus

haigusnäht
[nimisõna, substantiiv]
haiguse, haigusliku seisundi tunnus (nt palavik, nahalööve)

haiguspesa
[nimisõna, substantiiv]
1. nakkushaigusest haaratud maa-ala, sealsed haiged inimesed, loomad või taimed

2. nakkushaige avastamise koht

haiguspilt
[nimisõna, substantiiv]
mingit haigust iseloomustavad sümptomid

haigusprotsess
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslike muutuste, nende kulu kohta)

haiguspuhang
[nimisõna, substantiiv]
hulgaline haigestumine mõnda nakkushaigusesse

haiguspuhkus
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mil töötaja on haiguse tõttu ajutiselt töölt ära

haiguspäev
[nimisõna, substantiiv]
haige oleku päev

haigusraha
[nimisõna, substantiiv]
1. raha, mis makstakse töötajale tema haiguse puhul

2. haiguslehe alusel sotsiaalkindlustussummadest makstav raha

haigusseisund
[nimisõna, substantiiv]
haigusest tingitud olek

haigusteadvus
[nimisõna, substantiiv]
arusaamine oma haigeolemisest ja haigusest (hrl psüühikahaiguste puhul)

haigustekitaja
[nimisõna, substantiiv]
haigust tekitav, tõvestav mikroob

haigustoetus
[nimisõna, substantiiv]
1. raha, mis makstakse töötajale tema haiguse puhul

2. haiguslehe alusel sotsiaalkindlustussummadest makstav raha

haigusttekitav
[omadussõna, adjektiiv]
haigust esile kutsuv, seda põhjustav

haigustunnus
[nimisõna, substantiiv]
mingi haiguse tunnus, sümptom

haigusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini ja veterinaaria haru, mis käsitleb haiguse olemust, põhjusi, teket, nähte ning haiguslikke muutusi organismis

haigusõrn
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) kergesti haigestuv

haigutama
[tegusõna, verb]
1. lahtise suuga sügavaid tahtmatuid hingamisliigutusi tegema

2. korraks

haigutus
[nimisõna, substantiiv]
1. unisusest, väsimusest, igavusest vms põhjustatud tahtmatu sügav lahtise suuga hingamisliigutus

2. üksik

haihtuma
[tegusõna, verb]
1. lenduma, ära aurama

2. õhku laiali hajuma

haikala
[nimisõna, substantiiv]
1. suur pikliku kehaga, peamiselt soojades meredes elunev röövkala

2. teravate hammastega suur kala, kes elab peamiselt soojades meredes

haiku
[nimisõna, substantiiv]
1. jaapani klassikaline 17 silbist koosnev kolmerealine riimita luuletus

2. jaapani lühiluuletus

haimoriit
[nimisõna, substantiiv]
ühe- või mõlemapoolne põsekoopa limaskesta põletik

haip
[nimisõna, substantiiv]
ülespuhutud reklaam, ülepakutud vaimustus

haipima
[tegusõna, verb]
1. innukalt midagi esile tõstma, midagi kiitma, et tähelepanu saada

2. aktiivselt ja energiliselt midagi esile tõstma või üles kiitma

Ühendtegusõnad: üles haipimaüles haipima

hais
[nimisõna, substantiiv]
1. ebameeldiv lõhn

2. halb lõhn

haisema
[tegusõna, verb]
1. ebameeldivat lõhna eritama ning levitama

2. kui miski haiseb, siis sellel on halb lõhn

haisteelund
[nimisõna, substantiiv]
elund, mille abil organism lõhna tunneb, hrl nina

haistenärv
[nimisõna, substantiiv]
haistmisaistinguid peaajusse juhtiv närv

haisterakk
[nimisõna, substantiiv]
haistmisaistinguid vastu võttev rakk haistmiselundis (hrl ninas)

haistma
[tegusõna, verb]
1. lõhna tundma, lõhna tajuma ja eristama

2. lõhna järgi tundma

haistmine
[nimisõna, substantiiv]
lõhnade tajumine ja eristamine haistmiselundi (nina) abil

haistmiselund
[nimisõna, substantiiv]
elund, mille abil organism lõhna tunneb, hrl nina

haistmismeel
[nimisõna, substantiiv]
lõhnade tajumine ja eristamine haistmiselundi (nina) abil

haistmisnärv
[nimisõna, substantiiv]
haistmisaistinguid peaajusse juhtiv närv

haistmisorgan
[nimisõna, substantiiv]
elund, mille abil organism lõhna tunneb, hrl nina

haistmisrakk
[nimisõna, substantiiv]
haistmisaistinguid vastu võttev rakk haistmiselundis (hrl ninas)

haistmisvõimetus
[nimisõna, substantiiv]
lõhnataju, haistmismeele (haiguslik) kadumine

haisukas
[omadussõna, adjektiiv]
haisev, haisurohke

haisukott
[nimisõna, substantiiv]
(räpase, ebameeldivat lõhna levitava inimese kohta)

haisulukk
[nimisõna, substantiiv]
kanalisatsioonitoru vaheosa, milles olev veekiht takistab haisu tungimist ruumi

haisunääre
[nimisõna, substantiiv]
haisvat vedelikku eritav nääre mõnedel loomadel (nt tuhkrul)

haisupomm
[nimisõna, substantiiv]
miski või keegi tugevat haisu levitav

haisupuu
[nimisõna, substantiiv]
halvasti lõhnavate õitega suur troopikapuu

haisutama
[tegusõna, verb]
ebameeldivat lõhna levitama, haisuga täitma, haisevaks tegema

hajaasustatud
[omadussõna, adjektiiv]
hajaasustusega

hajaasustus
[nimisõna, substantiiv]
asustus, mille moodustavad teatud piirkonnas üksteisest eraldi ja kaugel paiknevad talud, külad vms

hajaenergeetika
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia tootmine hajutatult paiknevates lokaalsetes tootmisüksustes tarbimiskoha lähedal

hajakil
[määrsõna, adverb]
üksteisest eemal

hajaküla
[nimisõna, substantiiv]
1. küla, kus taluõued paiknevad maastikul hajali ja nende vahel asetsevad põllud, karjamaad ja metsad

2. hajali majadega küla

hajala
[nimisõna, substantiiv]
rahva hajutatus võõrsil pärast väljarännet oma kodumaalt (algselt vanaaja juutide kohta)

hajali
[määrsõna, adverb]
üksteisest eemal

hajalinn
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala (väljaspool linna), kus töökohtade hajutamise, kaugtöö vms tõttu on võimalik töötada ja elada nagu linnas

hajaliolek
[nimisõna, substantiiv]
segaduses, keskendamata või hajameelses seisundis olek

hajameelne
[omadussõna, adjektiiv]
hajali mõtetega, ümbritsevat või vajalikku mitte tähelepanev, asju unustav ja segi ajav

hajameelsus
[nimisõna, substantiiv]
olek, kus mõtted on hajali ja tähelepanu puudulik

hajane
[omadussõna, adjektiiv]
hajameelne, keskendamata, hajali olev

hajatalu
[nimisõna, substantiiv]
teistest taludest eraldi asuv talu, mille põllud, karjamaad on terviklikult talu õue ümber

hajatootmine
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia tootmine hajutatult paiknevates lokaalsetes tootmisüksustes tarbimiskoha lähedal

hajaõpe
[nimisõna, substantiiv]
kontaktõppe korraldamise üks viise, kus korraga (st samal ajal) on osa õppijaid füüsilises ja osa virtuaalses ruumis

hajevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
korrastamata või keskendamata (olekus), hajameelsuse vms tõttu laiali

hajevile
[määrsõna, adverb]
korrastamata või keskendamata olekusse, hajameelsuse vms tõttu laiali

hajevilolek
[nimisõna, substantiiv]
segaduses, keskendamata või hajameelses seisundis olek

hajukülv
[nimisõna, substantiiv]
hajusalt üle pinna, laialt külvamine

hajuma
[tegusõna, verb]
1. (valguse, helide vms kohta:) aegamööda (õhku, ümbrusse) laiali valguma ja olematuks muutuma

2. sirgjoonelisest liikumissuunast korrapäratult hälbima

hajumus
[nimisõna, substantiiv]
1. hajumise tagajärjel tekkinud seisund

2. seda iseloomustav näitarv

hajureostus
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnareostus suurtel aladel kindla asukohata saasteallikatest

hajus
[omadussõna, adjektiiv]
1. hõredalt, ebamääraselt või laialipaisatult esinev

2. pikkamisi vähenev või kaduv, ebamääraseks või olematuks muutuv

hajusaine
[nimisõna, substantiiv]
galaktikates ja nendevahelises ruumis olev hõre aine, mis koosneb peamiselt tolmust ja gaasist

hajuskiirgus
[nimisõna, substantiiv]
päikesekiirgus, mis jõuab maapinnani pilves ilmaga peale atmosfääris hajumist

hajuskülv
[nimisõna, substantiiv]
hajusalt üle pinna, laialt külvamine

hajusotsing
[nimisõna, substantiiv]
(otsisüsteemis:) otsing, mis annab vastuseks ligikaudu sobivad vasted

hajusparv
[nimisõna, substantiiv]
hõre täheparv peamiselt Linnutee vöös (nt Plejaadid ehk Sõel)

hajutama
[tegusõna, verb]
laiali valguma sundima, laiali ajama või paigutama

hajutatus
[nimisõna, substantiiv]
laiali aetud või paigutatud, hajutatud olek

hajuti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis aitab midagi ühtlaselt jaotada, laiali hajutada (nt lõhna, valgust, niiskust)

hajutus
[nimisõna, substantiiv]
laialiajamine või -paigutamine

hajuvil
[määrsõna, adverb]
üksteisest eemal

hajuvile
[määrsõna, adverb]
üksteisest eemale

hajuvus
[nimisõna, substantiiv]
võime, omadus laiali valguda

hakaslanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost hakass

hakass
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Hakassias elava turgi rahva liige

2. Siberis elava turgi rahva liige

hakatama
[tegusõna, verb]
millegagi algust tegema

hakatis
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on (tuletegemisel) alustamiseks vajalik

hakatus
[nimisõna, substantiiv]
millegi alustamine või algus

hake
[nimisõna, substantiiv]
tarbepuiduks sobimatust materjalist (laasimata puudest, raiejäätmetest, latvadest, okstest) toodetud peenestatud puit

hakitama
[tegusõna, verb]
hakki panema

hakitud
[omadussõna, adjektiiv]
lühikeste juppide kaupa toimuv, ebaühtlaselt katkev

hakitult
[määrsõna, adverb]
hakitud kujul

hakitus
[nimisõna, substantiiv]
katkendlik olek, korduva katkemise tulemusena kujunenud olukord

hakk
[nimisõna, substantiiv]
varest meenutav, ent sellest väiksem must hallika kaelaga lind

hakk
[nimisõna, substantiiv]
põllul koonusekujuliselt püsti kuivama asetatud (ja peavihuga kaetud) viljavihkude (eriti rukki-, nisuvihkude) hunnik

hakk
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi aja algusosa, millegi algus, aeg, mil miski hakkab

2. algus

hakkaja
[omadussõna, adjektiiv]
innukalt mingi töö, tegevuse kallale asuv, algatusvõimeline (mingil alal)

hakkama
[tegusõna, verb]
1. mingi tegevuse juurde asuma

2. midagi, mingit uut olukorda alustama

3. mingit tegevust alustama

4. alustama

Ühendtegusõnad: kinni hakkama, kinni hakkama, kokku hakkama, kokku hakkama, külge hakkama, külge hakkama, peale hakkama, peale hakkama, pihta hakkama, pihta hakkama, vastu hakkamavastu hakkama

hakkamasaamine
[nimisõna, substantiiv]
1. võime millegagi hakkama saada, toime tulla

2. milleski tulemuslik olemine

3. inimese v perekonna võime igapäevaelus toime tulla

4. äraelamine

hakkamine
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi tegevusega alustamine, mingisse olukorda, ametisse vms asumine

2. millegi alguse saamine

hakkbiifsteek
[nimisõna, substantiiv]
hakklihast ja maitseainetest koosnev kahelt poolt praetud lame ümar pätsike

hakkepuit
[nimisõna, substantiiv]
tarbepuiduks sobimatust materjalist (laasimata puudest, raiejäätmetest, latvadest, okstest) toodetud peenestatud puit

hakkima
[tegusõna, verb]
1. toiduaineid väikesteks tükkideks lõikama

2. toitu noaga väikesteks tükkideks lõikama

hakk-kotlet
[nimisõna, substantiiv]
hakklihast või muust hakitud massist valmistatud kotlet

hakkliha
[nimisõna, substantiiv]
1. peeneks hakitud, läbi hakkmasina aetud liha

2. liha, mis on tehtud väga väikesteks tükkideks

hakklihakaste
[nimisõna, substantiiv]
kaste, mille põhiosa on hakkliha

hakklihamasin
[nimisõna, substantiiv]
masin liha (vm toiduaine) peenestamiseks ja hakkliha (vm massi) valmistamiseks

hakklihapall
[nimisõna, substantiiv]
1. hakklihast vormitud pall

2. hakklihast tehtud pallid

hakklihasoust
[nimisõna, substantiiv]
kaste, mille põhiosa on hakkliha

hakklihavorm
[nimisõna, substantiiv]
hakkliha sisaldav vormiroog

hakkmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin liha (vm toiduaine) peenestamiseks ja hakkliha (vm massi) valmistamiseks

hakkmass
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste lisanditega hakkliha, -kala vms

hakknuga
[nimisõna, substantiiv]
hrl toiduainete hakkimiseks mõeldud nuga

hakkpuit
[nimisõna, substantiiv]
tarbepuiduks sobimatust materjalist (laasimata puudest, raiejäätmetest, latvadest, okstest) toodetud peenestatud puit

hakkšnitsel
[nimisõna, substantiiv]
paneeritud ja kahelt poolt praetud ovaalne lame hakklihast pätsike

hakkur
[nimisõna, substantiiv]
puidu hakkimise masin

hakul
teatud ajalõigu algul, millegi algul

hala
[nimisõna, substantiiv]
ahastav kaeblemine

halaasion
[nimisõna, substantiiv]
silmalau rasunäärme ummistus, mille korral tekib silmalau sees sõlmjas moodustis (lauääre läheduses)

halal
[omadussõna, adjektiiv]
(islamiusulistel:) ususeaduste poolt toiduks lubatud

halal-liha
[nimisõna, substantiiv]
(islamiusulistel:) ususeaduste poolt toiduks lubatud liha

halama
[tegusõna, verb]
häda või muret (ohtralt) kurtma, ahastades kaeblema

halapaju
[nimisõna, substantiiv]
jõe- ja järvekallastel kasvav kitsaste lehtede ja punakaspruunide või lillakate rippuvate võrsetega põõsas või puu

halastaja
[omadussõna, adjektiiv]
halastav

halastajaõde
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniõe varasem nimetus

halastama
[tegusõna, verb]
kellelegi armu heitma, kedagi säästma, kellegi häda leevendama

halastamatu
[omadussõna, adjektiiv]
end kaastundest või südametunnistusest mitte eksitada laskev, ilma halastuseta

halastamatult
[määrsõna, adverb]
ilma halastuse ja kaasatundmiseta, mitte vähimatki armu andes

halastus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi säästmine karistusest, süüdistustest vms, kellegi häda leevendamine

halastuslask
[nimisõna, substantiiv]
käsitulirelvast tehtav lask, mis lõpetab piinades vaevleva olendi elu

halastussurm
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese surma kiirendamine ja kergendamine raske ravimatu haiguse ja piinade korral

2. paranemislootuseta, piinleva haige kiirendatud ja kergendatud suremine

halastussurmama
[tegusõna, verb]
inimese surma kiirendama või kergendama raske ravimatu haiguse või piinade korral

halatt
[nimisõna, substantiiv]
idamaine üleriie

halb
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebameeldivat tunnet tekitav, rahulolematust või pahameelt esile kutsuv

2. mitte meeldiv ega nauditav

halbus
[nimisõna, substantiiv]
1. halb olek

2. millegi puudumine või halb külg

haldaja
[nimisõna, substantiiv]
kinnisvara (hoolduse, korrasoleku) eest vastutav isik või asutus

haldama
[tegusõna, verb]
asutust, teatavat töölõiku vms juhtima ja korraldama, selle eest vastutama

haldjalik
[omadussõna, adjektiiv]
haldjale omane või iseloomulik, õrn ja poeetiline

haldjas
[nimisõna, substantiiv]
1. üleloomulik olend, kes kaitseb ja valitseb inimesi, loodusobjekte, ehitisi vm

2. (Rooma mütoloogias:) (inimese) kaitsevaim

haldjatar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost üleloomulik olend, kes kaitseb ja valitseb inimesi, loodusobjekte, ehitisi vm

haldur
[nimisõna, substantiiv]
kellegi (kindlaks otstarbeks mõeldud) vara eest vastutav isik, hrl vara ajutise kasutamise lepingu või kohtukorralduse alusel

haldus
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, teatava töölõigu vms juhtimine ja korraldamine, selle eest vastutamine

2. vastav eriala kõrgkoolis

haldus
millegi juhtimise ja korraldamisega seotud

haldusakt
[nimisõna, substantiiv]
riigi tegevuse korraldamise ja juhtimisega seotud, täidesaatvat riigivõimu teostava asutuse või ametniku korraldus, käskkiri, otsus, ettekirjutus vms

haldusala
[nimisõna, substantiiv]
ministeeriumi vm kõrgema riigiasutuse juhitav valdkond, teatav töölõik

haldusametnik
[nimisõna, substantiiv]
korraldaval, juhtival alal töötav ametnik (nt vallasekretär, kohtukirjutaja, keskkonnainspektor)

haldusaparaat
[nimisõna, substantiiv]
riigi või mõne selle piirkonna valitsemisega tegelevad asutused ja isikud

haldusarest
[nimisõna, substantiiv]
kohtulikult määratud karistus haldusõiguse rikkumise eest tähtajaga kuni 30 ööpäeva

haldusasi
[nimisõna, substantiiv]
riigi ja kodaniku vaheline, avaliku õiguse valdkonda kuuluv kohtuasi (nt maksuvaidlus)

haldusasutus
[nimisõna, substantiiv]
piirkonna, maja vms jaoks vajalike korraldustöödega tegelev asutus (nt maavalitsus, korteriühistu)

haldusdokument
[nimisõna, substantiiv]
asutuse juhtimis-, täidesaatva ja korraldava tegevuse dokumenteerimiseks koostatav dokument

haldushoone
[nimisõna, substantiiv]
haldusasutuste või -personali tööks mõeldud hoone

haldusjaotus
[nimisõna, substantiiv]
riigi territooriumi jaotus osadeks (nt valdadeks, provintsideks), et hõlbustada piirkonna valitsemist

haldusjuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi tegevuse juhtimine ja korraldamine, selle eest vastutamine, avalik haldus

2. vastav eriala kõrgkoolis

halduskaristus
[nimisõna, substantiiv]
karistus, mille määrab selleks volitatud ametiisik (või kohus) avaliku ja haldusliku õiguse ehk riigi tegevusega seotud õiguse rikkumise eest (nt rahatrahv, eriõiguse äravõtmine, haldusarest)

halduskeel
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm piirkondlike üksuste juhtimises ja valitsemises kasutatav keel

halduskeskus
[nimisõna, substantiiv]
teatavas piirkonnas riigivõimu teostav ja avalik-õiguslikke suhteid korraldav linn vm asula

halduskogu
[nimisõna, substantiiv]
1. linna- või vallaosa juhtivad ja valitsevad isikud

2. asutuse või ettevõtte vm organisatsiooni tegevust juhtivad ja korraldavad isikud

halduskohtunik
[nimisõna, substantiiv]
avaõiguslikest suhetest tekkinud vaidlusi lahendav, halduskohtus töötav kohtunik

halduskohus
[nimisõna, substantiiv]
1. Eesti Vabariigis esimese astme kohus, mis lahendab avaõiguslike suhete valdkonda kuuluvaid riigi ja kodaniku vahelisi vaidlusi

2. riigi ja kodaniku vahelistest, avaõiguslikest suhetest tekkinud vaidlusi lahendav kohus

halduskorras
[määrsõna, adverb]
riigivõimu täitvate organite (nt omavalitsuse) korraldusel, vastava (karistava) määrusega

halduskulud
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, teatava töölõigu vms juhtimise kulud

2. riigi vm piirkondliku üksuse juhtimise ja valitsemise kulud

halduslik
[omadussõna, adjektiiv]
millegi juhtimise ja korraldamisega seotud

haldusmenetlus
[nimisõna, substantiiv]
ministeeriumi, omavalitsuse, inspektsiooni vm riigiasutuse määruse, käskkirja vm õigusliku akti kohaldamine mingi asja lahendamisel või mingi toimingu sooritamisel

haldusnõukogu
[nimisõna, substantiiv]
1. linna- või vallaosa juhtivad ja valitsevad isikud

2. asutuse või ettevõtte vm organisatsiooni tegevust juhtivad ja korraldavad isikud

haldusorgan
[nimisõna, substantiiv]
täidesaatvat riigivõimu teostav asutus (nt ministeerium, vallavalitsus)

halduspiir
[nimisõna, substantiiv]
haldusüksuse (nt linna, maakonna, valla) piir

halduspiirkond
[nimisõna, substantiiv]
koht, maa-ala, mis kuulub mingi omavalitsuse juhtimise alla

haldusreform
[nimisõna, substantiiv]
piirkondlike omavalitsussuhete ümberkorraldus, mille käigus ühendatakse valdu ja muudetakse maakondade juhtimist

haldussuutlik
[omadussõna, adjektiiv]
(riigiorganite kohta:) võimeline tulema toime oma täitva ja korraldava tegevusega, valitsemisega, haldamisega

haldussuutlikkus
[nimisõna, substantiiv]
mingi asutuse, ettevõtte või riigi piirkonna toimiseks vajalike vahendite ja sobivate inimeste olemasolu, võime oma ülesannetega hakkama saada

haldussuutmatu
[omadussõna, adjektiiv]
(riigiorganite kohta:) võimetu tulema toime oma täitva ja korraldava tegevusega, valitsemisega, haldamisega

haldussuutmatus
[nimisõna, substantiiv]
riigiorganite võimetus tulla toime oma täitva ja korraldava tegevusega, valitsemisega, haldamisega

haldusterritoorium
[nimisõna, substantiiv]
haldusüksuse hallatav territoorium

haldusterritoriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
riigi piirkondadeks jaotumise, nende juhtimise ja valitsemisega seotud

haldustrahv
[nimisõna, substantiiv]
selleks volitatud isiku poolt või kohtulikult määratud rahaline karistus haldusõiguse rikkumise eest

haldusvastutus
[nimisõna, substantiiv]
õiguslik vastutus riigi ja kodaniku vaheliste suhete eest (nt avalikus korrast, heakorrast), mille rikkumise puhul kohaldatakse halduskaristust (nt noomitus, rahatrahv, töölepingu lõpetamine)

haldusõigus
[nimisõna, substantiiv]
avaliku õiguse valdkond, mis reguleerib riigivalitsemise suhteid, vastavate riigiorganite ja -asutuste tegevuse juhtimist ja korraldamist

haldusüksus
[nimisõna, substantiiv]
riigi piirkondlik üksus, mida juhitakse ja valitsetakse seadustele toetudes (nt maakond, linn, oblast, kanton)

haldusüleastumine
[nimisõna, substantiiv]
süütegu, mille eest on karistusena ette nähtud rahatrahv või arest

hale
[omadussõna, adjektiiv]
väga vilets, eriti kehvana mõjuv, sellisena haledust äratav

hale
[nimisõna, substantiiv]
vaserooste, paatina

halearmas
[omadussõna, adjektiiv]
läägelt, liigutavalt hale, pisarateni heldima panev

halekoomiline
[omadussõna, adjektiiv]
kurbust, kaastunnet tekitav ja ühtlasi naljakas, ühtaegu nutma ja naerma ajav

halemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
kurvameelne, härras, sentimentaalne

halenaljakas
[omadussõna, adjektiiv]
kurbust, kaastunnet tekitav ja ühtlasi naljakas, ühtaegu nutma ja naerma ajav

haletsema
[tegusõna, verb]
kellelegi (pisarateni) kaasa tundma, kahju- või kaastunnet väljendama

haletsev
[omadussõna, adjektiiv]
(pisarateni) kaasatundev, kahju- või kaastunnet väljendav

haletsus
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi (pisarateni) kaasatundmine, kahju- või kaastunde väljendamine

haletsusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
väga vilets, eriti kehvana mõjuv, sellisena haledust äratav

halfa
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maades kasvav heintaim, mille kiudu kasutatakse nt nööride ja punutiste valmistamiseks

halfapaber
[nimisõna, substantiiv]
halfakiust valmistatud paks ja kerge kõrgtrükipaber

halfa-stepirohi
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maades kasvav heintaim, mille kiudu kasutatakse nt nööride ja punutiste valmistamiseks

halg
[nimisõna, substantiiv]
ahju panemiseks paraja pikkusega, hrl lõhutud küttepuu

halgas
[omadussõna, adjektiiv]
korrapärase puusüü tõttu kergesti lõhestatav

halh
[nimisõna, substantiiv]
mongolite keskse rahvarühma liige

halha
[nimisõna, substantiiv]
mongolite keskse rahvarühma liige

halhamongol
[nimisõna, substantiiv]
mongolite keskse rahvarühma liige

halhimongol
[nimisõna, substantiiv]
mongolite keskse rahvarühma liige

halihaljas
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti haljas, rohiroheline

haliit
[nimisõna, substantiiv]
1. maapõues mineraalina esinev naatriumkloriid

2. maavara

halin
[nimisõna, substantiiv]
hale, nutune kaeblemine, hädaldus

halisema
[tegusõna, verb]
nuttes, haledalt kaebama või hädaldama

haljak
[nimisõna, substantiiv]
1. väike haljasala linnas

2. väike haljasala

haljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. noore rohu värvi (läikivalt) roheline, erksavärviline roheline

2. roheline

haljasala
[nimisõna, substantiiv]
muru, lillede, puude ja põõsastega kaetud ala linnas vm asulas

haljaskesa
[nimisõna, substantiiv]
(varavalmivate) kultuuridega kesa

haljaskoridor
[nimisõna, substantiiv]
haljastusega maariba hoonete või linnaosade vahel

haljasmass
[nimisõna, substantiiv]
haljalt niidetud kultuurtaimed (haljassöödaks või siloks)

haljasriba
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt pikk ja kitsas haljasala

haljasrukis
[nimisõna, substantiiv]
haljassöödana kasutatav rukis

haljassööt
[nimisõna, substantiiv]
taimed, mida kasvatatakse toorelt söötmiseks (nt karjamaarohi, haljassöödakultuurid, juurviljapealsed)

haljastama
[tegusõna, verb]
1. haljasala tegema, rohelist muru rajama

2. rohelusega kaunistama

haljastu
[nimisõna, substantiiv]
haljasalad, taimkattega ala

haljastuma
[tegusõna, verb]
haljaks, roheliseks minema

haljastus
[nimisõna, substantiiv]
1. pargi, aia, majaümbruse vm rohelusega ala kujundamine, mis hõlmab muru rajamist, taimede istutamist ning kõnniteede rajamist

2. sel viisil rajatud ala (koos muru vm taimedega)

haljasväetis
[nimisõna, substantiiv]
äsja niidetud või kasvav taimestik orgaanilise väetisena

haljendama
[tegusõna, verb]
haljas, roheline olema

haljuma
[tegusõna, verb]
haljaks, roheliseks minema

haljus
[nimisõna, substantiiv]
1. puud, põõsad vm taimed kogumina, nendest sündiv roheline värv maastikul, linnapildis vm

2. roheline olek, haljus

halkjas
[omadussõna, adjektiiv]
hallikas

hall
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuha, hiire värvi, musta ja valge vahepealne

2. musta ja valge vahelist värvi

hall
[nimisõna, substantiiv]
temperatuuri langemisel alla 0 °C õhus olevast veeaurust tekkinud ebaühtlane jääkristallide kiht maapinnal, taimedel vm (hrl kevadel ja sügisel)

hall
[nimisõna, substantiiv]
1. rohkearvulisele publikule mõeldud suur saal või hoone (nt spordisaal, näituse-, tootmisruum)

2. tootmishoone

3. suur saal või hoone, kuhu mahub palju publikut

halla
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline juudi palmiksai

hallaine
[nimisõna, substantiiv]
närvirakkude kehi ehk halle närvirakke sisaldav kude pea- ja seljaajus

hallane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ilma, maapinna kohta:) valkja jääkristallide kihiga, hallaga kaetud

2. esimest külma, halla kaasatoov

hallasääsk
[nimisõna, substantiiv]
malaariat levitav sääsk, kellele on iseloomulik tagakeha püsti hoidev istumisasend

hallatama
[tegusõna, verb]
hallaga kattuma

halleluuja
[hüüdsõna, interjektsioon]
ülistushüüe jumalale juudi templiteenistuses ja kristlikus liturgias

halleluuja
[nimisõna, substantiiv]
muusikapala, mis põhineb sõna „halleluuja” kordamisele

hallendama
[tegusõna, verb]
hallina paistma, hall olema

hallhaigur
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt halli sulestiku, pika kaela ja terava nokaga suur lind

hallhani
[nimisõna, substantiiv]
halliseguse sulestikuga, kollaka noka ja roosakate jalgadega suur lind, koduhane eellane

hallhunt
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

hallhüljes
[nimisõna, substantiiv]
pruunikashall, suurte tumedate laikudega hüljes, Eesti rannavete suurim imetaja

hallikas
[omadussõna, adjektiiv]
veidi hall, halli varjundiga

hallikaskollane
[omadussõna, adjektiiv]
hallika varjundiga kollane

hallikasmust
[omadussõna, adjektiiv]
hallika, suitsuse varjundiga must

hallikasroheline
[omadussõna, adjektiiv]
hallika varjundiga roheline

hallikasroosa
[omadussõna, adjektiiv]
hallika varjundiga roosa

hallikassinine
[omadussõna, adjektiiv]
hallika varjundiga sinine

hallikasvalge
[omadussõna, adjektiiv]
hallika varjundiga valge

hallikirju
[omadussõna, adjektiiv]
kirju, milles esineb või on ülekaalus hall värv

hallilt
[määrsõna, adverb]
mitte silmapaistvalt, üksluiselt, ühetooniliselt

hallinema
[tegusõna, verb]
(hrl juuste kohta:) järk-järgult halliks või hallimaks muutuma

hallipäine
[omadussõna, adjektiiv]
hallide juustega

hallisegune
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl juuste kohta:) halliga segi, halliga pooleks

hallistuma
[tegusõna, verb]
(nt puidupinna kohta:) hallikaks või halliks muutuma

hallitama
[tegusõna, verb]
hallitusega kattuma

hallitus
[nimisõna, substantiiv]
seeneniidistiku kiht kõduneval orgaanilisel ainel või kehal

hallitusjuust
[nimisõna, substantiiv]
pehme juust, mille valmistamisel on kasutatud hallitusseeni (nt sinihallitusjuust, valgehallitusjuust)

hallitusseen
[nimisõna, substantiiv]
1. viljakehata või mikroskoopilise viljakehaga seen, mille niidistik moodustab kõduneval orgaanilisel ainel või kehal hallituse

2. viljakehata või mikroskoopilise viljakehaga seen

hallivatimees
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

halljänes
[nimisõna, substantiiv]
kultuurmaastikus ja metsaservadel elutsev varieeruva, hrl pruunika värvusega jänes

halljää
[nimisõna, substantiiv]
10–15 cm paksune noorjää

hallkae
[nimisõna, substantiiv]
silmaläätse osaline või täielik hägustumus

hall-kärbsenäpp
[nimisõna, substantiiv]
halli ülapoole ja valkjama alapoolega ilma lauluta väike lind

hallmalm
[nimisõna, substantiiv]
hästi valatav halli murdepinnaga malm, milles süsinik esineb grafiidina

hallmuld
[nimisõna, substantiiv]
kõrbevööndi muld, mis on väga vähese huumusesisaldusega

hallo
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. hüüe endast märku andmiseks, mida hrl kasutatakse telefonikõnet alustades

2. sõna, millega sa alustad telefonikõnet

hallollus
[nimisõna, substantiiv]
närvirakkude kehi ehk halle närvirakke sisaldav kude pea- ja seljaajus

halloo
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. hüüe endast märku andmiseks, mida hrl kasutatakse telefonikõnet alustades

2. sõna, millega sa alustad telefonikõnet

hallootama
[tegusõna, verb]
korduvalt halloo ütlema või hõikama

hallotama
[tegusõna, verb]
korduvalt hallo ütlema või hõikama

halloumi
[nimisõna, substantiiv]
Küprose päritolu, kitse-, lamba- või lehmapiimast juust, mis sobib hästi grillimiseks ja praadimiseks

halloween
[nimisõna, substantiiv]
31. oktoobri hilisõhtu, tähtpäev, mil valmistatakse õõnsast kõrvitsast küünlalaternaid ja lapsed käivad maskeerituna naabrite juures, seades neid valiku ette: „Komm või pomm?"

hallpapagoi
[nimisõna, substantiiv]
1. halli sulestiku ja erepunase sabaga papagoi, kes oskab hästi inimkõnet järele aimata

2. lind

hallparun
[nimisõna, substantiiv]
eesti soost suurtaluniku omaaegne halvustav nimetus

hallpea
[nimisõna, substantiiv]
(hallide juustega) vana inimene

hallpea-rähn
[nimisõna, substantiiv]
halli peaga, altpoolt hallika ja pealtpoolt roheka sulestikuga lind, kes elutseb paigatruuna ja eriti ringi ei rända

hallpõsk-pütt
[nimisõna, substantiiv]
pesitsusajal roostepruuni kaela, hallide põskede ja musta pealaega veelind

hallrott
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasiast üle terve maailma levinud kodurotist pisut suurem rott

2. rott

hallrähn
[nimisõna, substantiiv]
halli peaga, altpoolt hallika ja pealtpoolt roheka sulestikuga lind, kes elutseb paigatruuna ja eriti ringi ei rända

hallrästas
[nimisõna, substantiiv]
terashalli sulestikuga, pealael mustade tähnidega ja valge kõhualusega rästas, kes rüüstab sügisel marjaaedu

halltoon
[nimisõna, substantiiv]
arvutiekraani, elektrooniliselt töödeldava pildi vm kujutise kontrastsus numbrilise väärtusena, pildi punktide heleduserinevus (nt fotode skaneerimisel)

halltõbi
[nimisõna, substantiiv]
kõrge palaviku hoogudega iseloomustuv parasitaarhaigus, mida levitavad hallasääsed

hallukas
[nimisõna, substantiiv]
1. tajuelamus või aisting ilma välismaailma reaalse stiimulita, (haiguslik) tajumishäire

2. ebataju

halluma
[tegusõna, verb]
(nt puidupinna kohta:) hallikaks või halliks muutuma

hallus
[nimisõna, substantiiv]
igav ja üksluine olek, vahelduseta elu-olu

hallutsinatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
viirastuslik, hallutsinatsioonidega iseloomustuv

hallutsinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. tajuelamus või aisting ilma välismaailma reaalse stiimulita, (haiguslik) tajumishäire

2. ebataju

hallutsineerima
[tegusõna, verb]
ebatõeseid kujutlusi kogema või esitama, (haiguslikke) tajuhäireid kogema

hallutsinogeen
[nimisõna, substantiiv]
looduslik või kunstlik hallutsinatsioone tekitav aine (nt meskaliin, LSD)

hallutsinogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
tajumishäireid, hallutsinatsioone tekitav, sellise toimega

hallvaal
[nimisõna, substantiiv]
pruunikashall vaal Vaikse ookeani põhjaosas ja Tšuktši meres

hallvaraan
[nimisõna, substantiiv]
liivakõrbetes elav suur pika sabaga sisalik

hallvares
[nimisõna, substantiiv]
tuhkhalli keresulestikuga lind, kes peamiselt elutseb inimasulates, mitte metsas

hallõgija
[nimisõna, substantiiv]
1. pika sabaga loomtoiduline lind, kes sööb putukaid ja nende vastseid, kahepaikseid, roomajaid, närilisi ja väikseid linde

2. lind

halma
[nimisõna, substantiiv]
kahe vastase lauamäng, kus mängijal tuleb liigutada nuppe teatud strateegia järgi, et viia kõik nupud mängulaua vastaskolmnurka

halo
[nimisõna, substantiiv]
optiline nähtus atmosfääris (nt rõngas, kaar, sammas, laik) Päikese või Kuu ümber

halofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide kohta:) soolarikast keskkonda vajav

halofüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, mis kasvab soolarikkal pinnasel (soolakul, mererannal)

2. taim

halogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesele mürgine aine, keemiliselt tugev oksüdeerija, ühendina vees mittelahustuv aine (nt kloor, jood)

2. rühm keemilisi elemente

halogeenlamp
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest hõõglambist tõhusamalt valgustav hõõglamp, mille täiteks olev gaas sisaldab halogeeni (hrl joodi)

halogeenpirn
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest hõõglambist tõhusamalt valgustav hõõglamp, mille täiteks olev gaas sisaldab halogeeni (hrl joodi)

halonähe
[nimisõna, substantiiv]
optiline nähtus atmosfääris (nt rõngas, kaar, sammas, laik) Päikese või Kuu ümber

halonähtus
[nimisõna, substantiiv]
optiline nähtus atmosfääris (nt rõngas, kaar, sammas, laik) Päikese või Kuu ümber

halotroofne
[omadussõna, adjektiiv]
(järvetüübi kohta:) mineraalaineterikas ja (orgaaniliste) huumusainete poolest vaene

halsinurk
[nimisõna, substantiiv]
purje nurk masti ja poomi ühenduskohas

halss
[nimisõna, substantiiv]
nöör, mis hoiab purje alumist, vastu taaki või masti olevat nurka

halssima
[tegusõna, verb]
1. (purjetamisel:) kursi muutmiseks jahti vm vööriga allatuult pöörama

2. purjelaeva allatuult ringi pöörama

haltuura
[nimisõna, substantiiv]
rahateenimiseks tehtav (eraviisiline) kõrvaltöö

haltuurategija
[nimisõna, substantiiv]
(mitteametlikult töötav) lohakas, oskamatu vm moel kehv töötegija

haltuuratsema
[tegusõna, verb]
midagi kiiresti, lohakalt, ülejala tegema

halulaev
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne laev, hrl kahemastiline kahvelpurjekas, millega veeti mereäärsetest metsadest linnadesse küttepuid

halumasin
[nimisõna, substantiiv]
masin küttepuude lõikamiseks ja puhastamiseks

halvaa
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud õlirikkaist pähkleist või seemneist ja vahustatud karamellist (või siirupist, suhkrust, rasvast ja jahust) valmistatud idamaise päritoluga maiustus

halvaendeline
[omadussõna, adjektiiv]
midagi halba, paha ennustav

halvakspanev
[omadussõna, adjektiiv]
1. halvustav, põlglik

2. pahakspanev

halvakspanu
[nimisõna, substantiiv]
1. halvustus, põlgus

2. rahulolematus, pahakspanu

halvakõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
halva kõla või tähendusega

halvaloomuline
[omadussõna, adjektiiv]
ohtlik, elukardetav, raskesti või üldse mitte ravile alluv (hrl vähkkasvaja kohta)

halvalõhnaline
[omadussõna, adjektiiv]
ebameeldivalt lõhnav

halvama
[tegusõna, verb]
keha või kehaosa halvatust tekitama, keha(osa) liikumatuks muutma

halvamaiguline
[omadussõna, adjektiiv]
ebameeldiva, kahtlasevõitu, halva varjundiga

halvasti
[määrsõna, adverb]
1. (üldise olukorra, asjade seisu kohta:) korrast ära, mitte nii, nagu peaks või võiks

2. halval või kahjulikul viisil

halvatu
[nimisõna, substantiiv]
1. halvatud, halvatusega isik

2. halvatusega isik

halvatult
[määrsõna, adverb]
1. halvatuse tõttu liikumatuks muutununa

2. võimetuna normaalselt toimida või tegutseda

halvatus
[nimisõna, substantiiv]
lihaste talitluse puudumine, võimetus liigutada kogu keha või mõnd kehaosa

halvatusnäht
[nimisõna, substantiiv]
halvatusele osutav tunnus

halvavalt
[määrsõna, adverb]
tegutsemisvõimet takistaval, pidurdaval moel

halvemini
[määrsõna, adverb]
suuremal määral halvasti

halvemus
[nimisõna, substantiiv]
halvem seisund või olukord (kellegagi või millegagi võrreldes)

halvendama
[tegusõna, verb]
halvemaks tegema, halvemaks muutma

halvenema
[tegusõna, verb]
1. halvemaks, kehvemaks muutuma

2. halvemaks, viletsamaks muutuma

halvim
[omadussõna, adjektiiv]
1. omaduste, võimete, seisundi vms poolest kõigile teistele alla jääv

2. omaduste, kvaliteedi poolest kõige suuremal määral halb

halvimini
[määrsõna, adverb]
kõige suuremal määral halvasti

halvustama
[tegusõna, verb]
1. halvaks pidama

2. (sõnadega) halba varju heitma, maha tegema

halvustav
[omadussõna, adjektiiv]
kedagi või midagi laitev, mahategev, halvaks pidav

halvustavalt
[määrsõna, adverb]
halvaks pidades, halvakspanuga

halvustus
[nimisõna, substantiiv]
(sõnadega) mahategemine, põlgus või halvakspanu

hamadrill
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Aafrikas ja Araabia poolsaare edelaosas elav ahv, kelle isasloomal on pikkadest hõbedastest karvadest koosnev lakk

hamam
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude ruumidega saun, kus temperatuur saavutatakse kuumutatavate veebasseinidega, millest eraldub sooja ja niiskust

2. Türgi aurusaun

hamartoom
[nimisõna, substantiiv]
kasvajataoline moodustis, mis koosneb küpsete rakkude suuremast hulgast

hambaalune
[omadussõna, adjektiiv]
hamba all olev

hambaalveool
[nimisõna, substantiiv]
õõnsus lõualuus, milles paikneb hambajuur

hambaarst
[nimisõna, substantiiv]
1. hammaste, suuõõne ja lõualuude haigusi raviv arst

2. inimene, kelle töö on hambaid ravida

hambaarstitool
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne reguleeritav tool, kus istub hambaarsti patsient

hambaarstiõpe
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis:) integreeritud bakalaureuse- ja magistriõpe, mille läbinu saab hambaarstikraadi

hambaauk
[nimisõna, substantiiv]
hambahaigusest (peamiselt kaariesest) põhjustatud auk hambas

hambaeliksiir
[nimisõna, substantiiv]
vedelik suu desinfitseerimiseks ja värskendamiseks

hambaemail
[nimisõna, substantiiv]
hambakrooni kattev kõva klaasjas kiht

hambahaigus
[nimisõna, substantiiv]
hammaste ja igemete haigus, nt kaaries

hambahaldjas
[nimisõna, substantiiv]
võlurivõimetega haldjas, kes kogub kokku äratulnud piimahambad ja annab selle eest kingituse, nt mündi

hambahari
[nimisõna, substantiiv]
1. hari hammaste puhastamiseks

2. väike hari hammaste puhastamiseks

hambaimplantaat
[nimisõna, substantiiv]
lõualuusse hambajuure asemele istutatud metallkruvi, millele kinnitatakse kunsthambakroon

hambajuur
[nimisõna, substantiiv]
lõualuu süvendis asetsev hamba osa

hambajälg
[nimisõna, substantiiv]
1. hammaste poolt tekitatud märk või kriimustus

2. hammustusest

hambakaar
[nimisõna, substantiiv]
kõik alumises või ülemises lõualuus kaarekujuliselt asetsevad hambad

hambakaaries
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille puhul hamba kõvad koed lagunevad ja hambasse tekib auk

2. hambahaigus

hambakaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart isiku hambaid puudutavate andmetega

hambakael
[nimisõna, substantiiv]
igemega kaetud hamba osa

hambakaitse
[nimisõna, substantiiv]
abivahend hammaste kaitsmiseks (löökide või hammaste krigistamisest tuleneva hõõrdumise eest)

hambakatt
[nimisõna, substantiiv]
toidujääkide ladestus hamba pinnal, mis pikema aja jooksul moodustab hambakivi

hambakaunistus
[nimisõna, substantiiv]
hambale paigaldatav pilkupüüdev, naeratust kaunistav ese (nt helkiv litter, pärl)

hambakivi
[nimisõna, substantiiv]
hambale ladestuv kivitaoline moodustis

hambaklambrid
[nimisõna, substantiiv]
plastplaadist ja metallklambritest koosnev suust eemaldatav vahend, mille abil korrigeeritakse hambumust

hambakliinik
[nimisõna, substantiiv]
haiglaväline asutus, kus ravitakse hamba- ja lõualuuhaigusi, proteesitakse hambaid, korrigeeritakse hambumust vms (ning mis on üliõpilaste õppebaasiks)

hambakonts
[nimisõna, substantiiv]
lagunenud hammas, sellest allesjäänud osa

hambakroon
[nimisõna, substantiiv]
1. suus nähtav hamba valkjas osa

2. seda asendav kujult samasugune protees

hambakuld
[nimisõna, substantiiv]
kullasegu kuldhammaste valmistamiseks

hambalabor
[nimisõna, substantiiv]
labor, kus valmistatakse jäljendite järgi hambaproteese vms

hambalaie
[nimisõna, substantiiv]
vahe kahe kõrvutioleva hamba vahel

hambalaminaat
[nimisõna, substantiiv]
õhemaks lihvitud hamba peale kinnitatav portselanist plaadike, mille abil saab parandada hamba värvi ja kuju

hambaluu
[nimisõna, substantiiv]
1. hambaemaili all olev kollakas rakuvaba luukude (hamba põhikude)

2. hamba põhikude

hambamees
[nimisõna, substantiiv]
hea jutuandega inimene, hea jutu- ja naljamees

hambamurre
[nimisõna, substantiiv]
jäävhammaste tulek

hambaniit
[nimisõna, substantiiv]
vahatatud niit hambavahede puhastamiseks

hambaork
[nimisõna, substantiiv]
1. (puu)pulgake hambavahede puhastamiseks

2. puupulgake hambavahede puhastamiseks

hambapass
[nimisõna, substantiiv]
lapsevanemale väljastatav dokument, mis kirjeldab lapse hammaste tervislikku seisundit ning kus on registreeritud lapse käigud hambaarsti juurde

hambapasta
[nimisõna, substantiiv]
1. (hambaharjale pandav) pasta hammaste puhastamiseks

2. aine, mida pannakse hambaharja peale ja millega puhastatakse hambaid

hambapesu
[nimisõna, substantiiv]
hammaste puhastamine toidujäänustest ja hambakatust

hambaplomm
[nimisõna, substantiiv]
täidis hammaste plombeerimiseks, hambaaugu täidis

hambapolikliinik
[nimisõna, substantiiv]
polikliinik, kus ravitakse hambaid ning suuõõne- ja lõualuuhaigusi

hambaprotees
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik hammas või hambarida, mis asendab puuduvat hammast või puuduvaid hambaid

hambapulber
[nimisõna, substantiiv]
pulber hammaste puhastamiseks

hambapulp
[nimisõna, substantiiv]
pehme kude, mis täidab hambaõõnt ja juurekanalit ning sisaldab veresooni ja närvilõpmeid

hambapõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. hambanärvi või hambajuure tippu ümbritsevate kudede põletik

2. hambapõletik

hambaraha
[nimisõna, substantiiv]
kink (nt hõbe- või kuldmünt) lapsele vaderilt või mõnelt muult isikult hrl ristsetel või hammaste tuleku puhul

hambaravi
[nimisõna, substantiiv]
hammaste ja lõualuude raviga tegelev meditsiini haru

hambaravila
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus ravitakse hambaid ja lõualuuhaigusi

hambaravitool
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne reguleeritav tool, kus istub hambaarsti patsient

hambasombuhäälik
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) häälik, mis moodustatakse hambasompudel (moodustamisel läheneb keeletipp ülemisele hambavallile)

hambasomp
[nimisõna, substantiiv]
õõnsus lõualuus, milles paikneb hambajuur

hambasäsi
[nimisõna, substantiiv]
pehme kude, mis täidab hambaõõnt ja juurekanalit ning sisaldab veresooni ja närvilõpmeid

hambasööbija
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille puhul hamba kõvad koed lagunevad ja hambasse tekib auk

2. hambahaigus

hambatangid
[nimisõna, substantiiv]
tangid hammaste väljatõmbamiseks

hambatehnik
[nimisõna, substantiiv]
hambaproteeside valmistaja

hambatikk
[nimisõna, substantiiv]
1. (puu)pulgake hambavahede puhastamiseks

2. puupulgake hambavahede puhastamiseks

hambatilgad
[nimisõna, substantiiv]
teatud ravim hambavalu leevendamiseks (hrl hambaauku panemiseks)

hambatohter
[nimisõna, substantiiv]
1. hammaste, suuõõne ja lõualuude haigusi raviv arst

2. inimene, kelle töö on hambaid ravida

hambatsement
[nimisõna, substantiiv]
hambajuurt kattev luukiht

hambatäidis
[nimisõna, substantiiv]
täidis hammaste plombeerimiseks, hambaaugu täidis

hambatüügas
[nimisõna, substantiiv]
lagunenud hammas, sellest allesjäänud osa

hambavaap
[nimisõna, substantiiv]
hambakrooni kattev kõva klaasjas kiht

hambavahe
[nimisõna, substantiiv]
ala kahe hamba vahel

hambavahehari
[nimisõna, substantiiv]
väike pudeliharja meenutav harjake hammastevaheliste kontaktpindade puhastamiseks

hambavahetus
[nimisõna, substantiiv]
jäävhammaste tulek

hambavalem
[nimisõna, substantiiv]
murd, mille lugeja on üla- ja nimetaja alalõualuu vasakpoolsete sama tüüpi hammaste arv eestpoolt tahapoole loetuna

hambavalgendusplaaster
[nimisõna, substantiiv]
valgendava geeliga plaaster, mis hammastele kleebituna muudab need heledamaks

hambavall
[nimisõna, substantiiv]
hambasombud hääliku moodustamise piirkonnana

hambavalu
[nimisõna, substantiiv]
1. valu hambas või hamba piirkonnas

2. valu hambas

hambaõõs
[nimisõna, substantiiv]
hambaluus olev piklik õõs, kus asetseb hambasäsi

hambu
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
suhu, hammaste vahele

hambuline
[omadussõna, adjektiiv]
(taime lehe vm serva kohta:) sakiline, sakkide või sälkudega

hambuma
[tegusõna, verb]
(hammasratta, keti vm tehnilise vahendi kohta:) hammasratta hammastesse haarduma, kinnituma, et liikumist (hrl pöörlemist) üle kanda

hambumus
[nimisõna, substantiiv]
hambakaarte vastastikune asend kokkuhammustamisel

hambumusanomaalia
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle ülemiste ja alumiste hammaste normaalsest vastastikusest asendist

hambuni
[määrsõna, adverb]
täielikult, üleni

hamburger
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe poolega kukkel, mille vahel on liha ja muud lisandid

2. toit, kus kahe saia vahel on näiteks soe kotlet, juust, tomat, hapukurk ja salat koos kastmega

hamburgeriputka
[nimisõna, substantiiv]
koht, hrl tänava-äärne kiosk, kus müüakse hamburgereid

hambus
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
suus, hammaste vahel

hambusse
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
suhu, hammaste vahele

hambust
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
suust, hammaste vahelt

hambutu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma hammasteta

hame
[nimisõna, substantiiv]
särk

hamiit
[nimisõna, substantiiv]
mõnd hami keelt kõneleva rahva liige

hamletlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Hamletile omane

2. Hamleti-päraselt kõiges kahtlev

3. kõiges kahtlev

hammaada
[nimisõna, substantiiv]
terava kivipuruga kaetud või palja kaljuse pinnaga kõrbeala

hammam
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude ruumidega saun, kus temperatuur saavutatakse kuumutatavate veebasseinidega, millest eraldub sooja ja niiskust

2. Türgi aurusaun

hammas
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl luumoodustis inimese või looma suus toidu haaramiseks (hammustamiseks) ning peenestamiseks

2. üks kõvadest valgetest asjadest suus, mida inimesed ja loomad söömisel kasutavad

hammasajam
[nimisõna, substantiiv]
hammasülekandega ajam

hammashäälik
[nimisõna, substantiiv]
1. (foneetikas:) kaashäälik, mille hääldamine toimub hammaste piirkonnas (nt t, n, l)

2. kaashäälik

hammasjas
[omadussõna, adjektiiv]
hambataoline, hamba moodi

hammasjuur
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja- ja Lääne-Eesti salumetsades kasvav helelillade või roosade õitega rohttaim

2. rohttaimede perekond

hammaskond
[nimisõna, substantiiv]
kõik ühe olendi hambad

hammaslatt
[nimisõna, substantiiv]
hammastatud latt, mis võimaldab muundada hammasratta pöörlemist sirgliikumiseks ja vastupidi (ülekandemehhanismis, seadmetes)

hammasratas
[nimisõna, substantiiv]
hammastega ratas, mis on mõeldud pöörlemise ülekandmiseks (nt kellas, automootoris)

hammasraudtee
[nimisõna, substantiiv]
mägiraudtee, kus hrl rööbaste vahel on hammaslatt, millega hambuvad veduri veohammasrattad

hammasrihm
[nimisõna, substantiiv]
sakkidega rihm, mis reguleerib mootori gaasijaotust ja paneb tööle muid abiseadmeid

hammasrull
[nimisõna, substantiiv]
nukkidega rull (hrl mingi seadme osana)

hammassektor
[nimisõna, substantiiv]
hammastatud sektori kujuline mehhanismi lüli

hammastama
[tegusõna, verb]
1. hammaste või sakkidega varustama

2. hammaste, sakkidega varustama

hammastik
[nimisõna, substantiiv]
hambad (kogumina)

hammastuma
[tegusõna, verb]
1. hammaste või sakkidega varustuma

2. hambaid saama

hammastus
[nimisõna, substantiiv]
hammastega varustatus või hammaste asetus

hammastäks
[nimisõna, substantiiv]
kivi töötlemiseks kasutatav mitme teravikuga peitlitaoline tööriist

hammasvaalalised
[nimisõna, substantiiv]
alamselts vaalalisi, kellel on hambad, aga kes ei oska närida (nt delfiinid ja pringlid)

hammasülekanne
[nimisõna, substantiiv]
liikumist hammasrataste (ka hammaslattide või -sektorite) abil üle kandev mehhanism

hammustama
[tegusõna, verb]
1. hammastega millestki tükki, pala eraldama ja (söömiseks) suhu haarama

2. hammastega purustama või katki lõikama

3. hammastega millestki tükki võtma või midagi katki tegema

Ühendtegusõnad: läbi hammustama, läbi hammustama, peale hammustamapeale hammustama

hammustavalt
[määrsõna, adverb]
sarkastiliselt, salvavalt

hammustus
[nimisõna, substantiiv]
hrl looma, putuka hammustamise üksikjuhtum või selle tagajärg

hammustushaav
[nimisõna, substantiiv]
looma, roomaja, inimese hammustusest saadud haav

hammustuskoht
[nimisõna, substantiiv]
(kehal:) koht, kust nt mingi putukas, nõeluss või koer on hammustanud

hampelmann
[nimisõna, substantiiv]
1. veiderdaja või kerglaseks, ebaväärikaks peetav inimene

2. teiste poolt juhitav isik

3. veiderdaja

hamsa
[nimisõna, substantiiv]
1. (Mustas ja Aasovi meres esinev) anšoovis

2. kala

hamster
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Lõuna- ja Kesk-Euroopas levinud rotisuurune suurte põsetaskutega näriline, viljakahjur, Eestis puuriloom

2. hiire moodi karvane loom, kellel on lühike saba ja suured põsed

handsa
[nimisõna, substantiiv]
rukkilinnastest valmistatud kaks korda destilleeritud viin, setude traditsiooniline jook

handsfree
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab kõnelda telefoni kõrva juures hoidmata

hanefarm
[nimisõna, substantiiv]
hanekasvatusega tegelev tootmisüksus

hanehein
[nimisõna, substantiiv]
kitsaste lehtede ja ilmetute õitega veetaim

hanejalad
[nimisõna, substantiiv]
jutumärgid

hanekarjane
[nimisõna, substantiiv]
hanede karjataja

hanekarjus
[nimisõna, substantiiv]
hanede karjataja

hanelaut
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus kasvatatakse hanesid

haneliha
[nimisõna, substantiiv]
hanelt saadud liha toiduna

hanemalts
[nimisõna, substantiiv]
umbrohuna kasvav hallikasroheliste (nagu jahutaolise kirmega kaetud) lehtedega rohttaim, mille mõnede liikide lehti kasutatakse maitseainena

hanemarss
[nimisõna, substantiiv]
hanereas käimine

hanemuna
[nimisõna, substantiiv]
hane munetud muna (ka toiduna)

hanepaju
[nimisõna, substantiiv]
niisketel rannaniitudel kasvav (hallikas)roheliste lehtedega põõsas

haneparv
[nimisõna, substantiiv]
suurem kogum hanesid

hanepoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kasvueas hani

2. noor hani

hanepraad
[nimisõna, substantiiv]
hanelihast praad

hanerasv
[nimisõna, substantiiv]
hane organismist pärinev rasvaine

hanerida
[nimisõna, substantiiv]
ühekaupa üksteise järel liikujaist moodustuv rida

hanerivi
[nimisõna, substantiiv]
ühekaupa üksteise järel liikujaist moodustuv rida

hanerohi
[nimisõna, substantiiv]
1. padjandina kasvav karvase varrega rohttaim, ka ilutaim

2. rohttaim

hanesulg
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kirjutusvahend

hanetiib
[nimisõna, substantiiv]
hane tiib (ka endisaegse pühkimisvahendina)

hanevits
[nimisõna, substantiiv]
1. rabamaastikel kasvav valgete õitega igihaljas kääbuspõõsas

2. igihaljas kääbuspõõsas

hang
[nimisõna, substantiiv]
tuulest kokku keerutatud, kokkutuisanud lume-, ka liiva- või muu aine kuhjatis

hang
[nimisõna, substantiiv]
kolme või nelja haruga tööriist heinte, põhu, vilja vm tõstmiseks

hang
[nimisõna, substantiiv]
kahest omavahel ühendatud kumerast metallplaadist koosnev löökpill, mida hoitakse põlvedel ning mängitakse hrl sõrmeotstega, peopesadega ja pöialdega

hange
[nimisõna, substantiiv]
1. tehing, millega majandusüksus soetab endale varasid

2. sellise tehingu objekt

hange
[määrsõna, adverb]
rohke lumega kaetuks, lund täis olukorda

hangehari
[nimisõna, substantiiv]
hange kõrgem, tipmine osa

hangeldama
[tegusõna, verb]
ebaseaduslikku äri ajama, kokku ostma ning vaheltkasuga edasi müüma

hangelind
[nimisõna, substantiiv]
Eestis läbirändajana ning talvitujana tuntud valge alapoolega tundralind

hanges
[määrsõna, adverb]
rohke lumega kaetud, lund täis olukorras

hangetama
[tegusõna, verb]
1. jääkirmega, lumekoorikuga kattuma, külmuma

2. külmuma panema

hangetuma
[tegusõna, verb]
hange tuiskama

hangul
[nimisõna, substantiiv]
15. sajandil loodud foneetiline korea kirjasüsteem, mis on kujundatud nii, et seda oleks võimalikult lihtne lugeda

hanguma
[tegusõna, verb]
hanguga tõstma

hanguma
[tegusõna, verb]
(hrl elektroonilise seadme kohta:) tarduma, teatud seisundisse jääma

hangutama
[tegusõna, verb]
hanguga tõstma

hangutama
[tegusõna, verb]
elektroonilist seadet hanguma panema

hani
[nimisõna, substantiiv]
1. paksu hallikaskirju sulestikuga, hrl punaka noka ja punakate jalgadega suur pikakaelaline (vee)lind

2. pika kaelaga lind, keda inimesed peavad, et liha ja sulgi saada

3. sarnase välimusega lind, kes elab looduses veekogude ääres

hani
[nimisõna, substantiiv]
hiinlase omanimetus

hani
[nimisõna, substantiiv]
Hiinas, Vietnamis ja Laoses elava hani keelt rääkiva rahva liige

hanijalg
[nimisõna, substantiiv]
1. murul, teeäärtel, mererannal ja jäätmaadel sageli kasvav kollaste õitega rohttaim

2. rohttaim

hanila
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus kasvatatakse hanesid

hanitama
[tegusõna, verb]
kedagi petma või ninapidi vedama

hanitus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl võrkpallis:) löök, mis matkib ründelööki, aga sooritatakse väikese pettelöögina hrl kaitse seljataha, vedades vastest ninapidi

hanketähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul tuleb mingi kaup hankida

hankija
[nimisõna, substantiiv]
isik või asutus, kes hangib tarnijailt kaupa

hankima
[tegusõna, verb]
1. midagi kuskilt või kelleltki endale saama, enda tarbeks soetama, hrl selleks pingutades, vaeva nähes

2. otsides või asju ajades midagi saama

Ühendtegusõnad: juurde hankimajuurde hankima

hansa
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne (Saksa) kaupmeeste ühing

2. kaupmeeste ühing keskajal

hansa
[nimisõna, substantiiv]
rukkilinnastest valmistatud kaks korda destilleeritud viin, setude traditsiooniline jook

hansakaupmees
[nimisõna, substantiiv]
keskaegsesse (Saksa) kaupmeeste ühingusse kuulunud kaupmees

hansalane
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegse Hansa Liidu liige, hansalinnast pärit kaupmees

2. hansalinna elanik

hansalinn
[nimisõna, substantiiv]
keskaegsesse kaupmeeste Hansa Liitu kuulunud linn (nt Riia, Tallinn, Tartu)

hansapäevad
[nimisõna, substantiiv]
hansalinnas peetav kesk- ja varauusaja temaatikaga seotud festival

hanseaat
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegse Hansa Liidu liige, hansalinnast pärit kaupmees

2. hansalinna elanik

hanska
[nimisõna, substantiiv]
endisajal purje õmblemisel kätte tõmmatud kinnas, millel on ava pöidla jaoks ja peopesa kohal metallplaat nõela surumiseks läbi riide

hant
[nimisõna, substantiiv]
ühe soome-ugri rahva liige Lääne-Siberis Obi ja Irtõši jõgikonnas

hantaviirus
[nimisõna, substantiiv]
närilistelt eritistega leviv, aerosoolina sissehingatav viirus, mis inimestel põhjustab ohtlikku neeru- või kopsuhaigust

hantel
[nimisõna, substantiiv]
kahest kerast või kettast ja neid ühendavast käepidemest spordivahend käte ja õlavöö treenimiseks

hanuka
[nimisõna, substantiiv]
juutide usupüha, millega tähistatakse 165. aastal eKr aset leidnud Jeruusalemma templi taaspühitsemist (pärast templi rüvetamist kreeklaste poolt)

haohunnik
[nimisõna, substantiiv]
hunnikusse kuhjunud maharaiutud peened puud, võsa vms

haokubu
[nimisõna, substantiiv]
suurde kimpu seotud üksikud oksad

haopinu
[nimisõna, substantiiv]
(suur) hunnik maharaiutud peeneid puid, võsa vms

haos
[nimisõna, substantiiv]
kokkuköidetud haod, millega endisajal kindlustati teid, drenaaži, kaitseehitisi

hapatama
[tegusõna, verb]
(juuretisega) hapendama

hapatis
[nimisõna, substantiiv]
juuretis piima hapendamiseks

hape
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis sisaldab vesinikku, annab vesilahuses vesinikioone ning reageerib alustega (andes soola)

hapend
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi ja hapniku ühend, mille molekul ei sisalda omavahel seotud hapnikuaatomeid (nt raua pinnal õhu käes tekkiv rooste või metalli põletamisel tekkiv kiht)

hapendama
[tegusõna, verb]
1. toiduaineid hapneda laskma

2. toiduaineid hapnemisprotsessi abil konserveerima

hapendatult
[määrsõna, adverb]
hapendatud olekus

hapenduma
[tegusõna, verb]
keemilise reageerimise käigus endaga hapniku elektrone siduma ja oma oksüdatsiooniastet suurendama

hapendus
[nimisõna, substantiiv]
toiduainete hapendamine, sel viisil konserveerimine

hapestama
[tegusõna, verb]
happeliseks tegema

hapestuma
[tegusõna, verb]
happeliseks muutuma

haploidne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühekordse kromosoomide arvuga iseloomustuv

2. ühekordse kromosoomide arvuga

haploloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest kõrvuti olevast samasugusest või sarnasest silbist või häälikust ühe ärajätmine (nt mineraloloogia → mineraloogia, tuhandendik → tuhandik)

2. silbi v hääliku ärajätmine

hapnema
[tegusõna, verb]
käärimise tagajärjel hapuks minema

hapnik
[nimisõna, substantiiv]
1. värvuseta ja lõhnata gaas, mis kuulub õhu koostisse ja on hingamiseks ning põlemiseks tingimata vajalik, omadustelt mittemetall, keemiline element järjenumbriga 8

2. õhu koostisse kuuluv gaas, mida inimesed, loomad ja taimed eluks vajavad

hapnikhape
[nimisõna, substantiiv]
hapnikku sisaldav hape

hapnikravi
[nimisõna, substantiiv]
hapniku lisamine sissehingatavale õhule, nt kroonilise hingamispuudulikkuse korral

hapnikuandur
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline seade hapnikusisalduse mõõtmiseks gaasides ja vedelikes

hapnikuaparaat
[nimisõna, substantiiv]
seade hingamise kergendamiseks või selle võimaldamiseks

hapnikuballoon
[nimisõna, substantiiv]
mahuti hapniku hoidmiseks

hapnikukontsentraator
[nimisõna, substantiiv]
koduses hapnikravis kasutatav seade, mis eraldab kontsentreeritud hapnikku otse õhust

hapnikumask
[nimisõna, substantiiv]
nina ja suud kattev mask, mis on vooliku abil ühendatud hapnikuballooni vm -mahutiga ja mille kaudu saab sisse hingata hapnikuga rikastatud õhku (nt lennukis või alpinistidel)

hapnikunälg
[nimisõna, substantiiv]
organismi puudulik varustatus hapnikuga

hapnikupadi
[nimisõna, substantiiv]
padjakujuline hapnikumahuti (hapniku andmiseks hapnikravi korral)

hapnikupuudus
[nimisõna, substantiiv]
hapniku vähesus või puudujääk organismi kudedes

hapnikurikas
[omadussõna, adjektiiv]
(vee, õhu, vere kohta:) palju hapnikku sisaldav

hapnikusisaldus
[nimisõna, substantiiv]
hapniku määr mingis aines (nt õhus, vees, veres)

hapnikutarve
[nimisõna, substantiiv]
tarve, vajadus hapniku järele

hapnikuvaegus
[nimisõna, substantiiv]
hapniku vähesus või puudujääk organismi kudedes

hapnikuvajadus
[nimisõna, substantiiv]
tarve, vajadus hapniku järele

hapnikuvaru
[nimisõna, substantiiv]
(kosmoselennul vm) varuks olev hapnik, ka mõõdetava kogusena

hapnikuvuntsid
[nimisõna, substantiiv]
peenike plasttoru, mis juhib hapnikku kahe haru kaudu otse ninasõõrmetesse (hapnikravi korral)

hapnikuvõlg
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt sportlasi tabava hapnikupuuduse kohta)

happearv
[nimisõna, substantiiv]
näitarv, mis iseloomustab 1 g aines oleva happe hulka

happejääk
[nimisõna, substantiiv]
aatomirühm, mis jääb järele, kui happest eraldub vesinikioon

happekindel
[omadussõna, adjektiiv]
happe toimele vastupidav

happelembene
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide kohta:) happelist keskkonda vajav

happeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keskkonna oleku kohta:) selline, kus lahuse happesisalduse näit ehk pH väärtus on väiksem kui 7 (ehk väiksem kui puhtas vees)

2. (aine kohta:) happe omadustega, hapet sisaldav või happele omane

happelisus
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna olek, kus lahuse happesisalduse näit ehk pH väärtus on väiksem kui 7 (ehk väiksem kui puhtas vees)

happene
[omadussõna, adjektiiv]
1. happeline

2. hapuka maitsega

happening
[nimisõna, substantiiv]
1950.–1960. aastatel Ameerikas sündinud tegevuskunsti liik, mis kujutas endast hrl kunstnike osavõtul galeriis või mujal toimunud improviseeritud sündmust, kus sõnum antakse edasi ja kujund luuakse inimtegevuse kaudu

happerünnak
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus suuõõnes olevad mikroobid hakkavad toidus sisalduvate süsivesikute toimel tootma hapet, mis muudab hambavaaba pehmeks

happesademed
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes sademed, mille pH on võrreldes looduslike sademetega madalam

2. õhku sattunud väävli- ja lämmastikuühendite mõjul happeid sisaldav vihm

happesus
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna olek, kus lahuse happesisalduse näit ehk pH väärtus on väiksem kui 7 (ehk väiksem kui puhtas vees)

happevihm
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes sademed, mille pH on võrreldes looduslike sademetega madalam

2. õhku sattunud väävli- ja lämmastikuühendite mõjul happeid sisaldav vihm

hapralt
[määrsõna, adverb]
ebakindlalt, ebapüsivalt

haprasti
[määrsõna, adverb]
ebakindlalt, ebapüsivalt

haprus
[nimisõna, substantiiv]
omadus kergesti puruneda, katkeda, katki minna

haptiline
[omadussõna, adjektiiv]
kompimisega, puudutamisega tajutav, kusjuures lisandub teatav kogemuslik taju (nt teadvus, mõtted, kehaline kogemus)

hapu
[omadussõna, adjektiiv]
1. jõhvika, sidruni, äädika vms aine maitsega, sellise ainega maitsestatud, seda sisaldav

2. teatud tugeva maitsega, mis on iseloomulik näiteks sidrunile või äädikale

hapukapsas
[nimisõna, substantiiv]
1. hapendatud kapsas

2. spetsiaalsel viisil hapuks tehtud kapsas

hapukapsasalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille põhiosa on hapukapsas

hapukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergelt, veidi hapu maitse või lõhnaga

2. natuke (liiga) hapu

hapukasmagus
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt (või lõhnalt) hapukas ja ühtlasi magus

hapukirsipuu
[nimisõna, substantiiv]
hapukate viljadega kirsipuu

hapukirss
[nimisõna, substantiiv]
hapukate viljadega kirsipuu

hapukoor
[nimisõna, substantiiv]
1. hapendatud koor

2. spetsiaalsel viisil hapuks tehtud koor

hapukoorekaste
[nimisõna, substantiiv]
hapukoorest valmistatud kaste

hapukurgihooaeg
[nimisõna, substantiiv]
sündmustevaene suvepuhkuste aeg (eeskätt ajakirjanduse seisukohalt)

hapukurk
[nimisõna, substantiiv]
1. hapendatud kurk

2. spetsiaalsel viisil hapuks tehtud kurk

hapult
[määrsõna, adverb]
pahural moel, rahulolematult, kibestust tundes

hapumagus
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt (või lõhnalt) hapukas ja ühtlasi magus

hapuoblikas
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja teeäärtel kasvav või köögiviljataimena kasvatatav söödavate hapukate lehtedega rohttaim

hapupiim
[nimisõna, substantiiv]
piimhappebakterite tekitatud käärimise tagajärjel hapnenud ja kalgendunud piim

hapupiimakook
[nimisõna, substantiiv]
kook, mille valmistamisel on kasutatud hapupiima

hapupiimatoode
[nimisõna, substantiiv]
toiduaine, mis saadakse piimast või koorest kääritamise tulemusena, nt pett ja keefir

hapusai
[nimisõna, substantiiv]
ilma pärmita, juuretisega valmistatud sai

hapusilk
[nimisõna, substantiiv]
(Rootsi toit:) soolatud ja omaenda ensüümide toimel hapendatud räim, millel on tugev roiskumislõhn

hapustama
[tegusõna, verb]
hapuks või hapumaks tegema

haputaigen
[nimisõna, substantiiv]
1. hapendatud taigen

2. leivajuuretis

hapuvõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergelt, veidi hapu maitse või lõhnaga

2. natuke (liiga) hapu

harakalatv
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav liigirohke ristõieline rohttaim

2. rohttaim

harakapesa
[nimisõna, substantiiv]
harakate pesa

harakas
[nimisõna, substantiiv]
1. musta-valge sulestikuga ja pika sabaga lind

2. pika sabaga lind, kellel on mustad ja valged suled

harakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
harali asendis, mitmes suunas laiali

harakile
harali asendisse, mitmesse suunda laiali

harakiri
[nimisõna, substantiiv]
1. samuraide rituaalne enesetapuviis (kõhuõõne avamise teel)

2. samuraide enesetapuviis

harakkuljus
[nimisõna, substantiiv]
1. okasmetsades kasvav kaheharuliste varte küljes rippuvate õrnroosade õitega igihaljas kääbuspõõsas

2. igihaljas kääbuspõõsas

harakkägu
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maades levinud lind, kes muneb oma munad kõige sagedamini haraka pessa

harakputk
[nimisõna, substantiiv]
1. metsades, võsastikes, aedades ja elamute ümbruses kasvav õõnsate varte ja väikeste valgete õitega rohttaim

2. rohttaim

haralduma
[tegusõna, verb]
harali minema

harali
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
mitmesse suunda või mitmes suunas (harudena) laiali

haraline
[omadussõna, adjektiiv]
harali olevate harudega

haravil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
harali asendis, mitmes suunas laiali

haravile
[määrsõna, adverb]
harali asendisse, mitmesse suunda laiali

hardalt
[määrsõna, adverb]
sügavalt, pühalikult aukartlikuks muutunult

hardasti
[määrsõna, adverb]
sügavalt, pühalikult aukartlikuks muutunult

harduma
[tegusõna, verb]
1. sügavalt, pühalikult aukartlikuks muutuma

2. hardaks minema

hardumus
[nimisõna, substantiiv]
sügav aukartus, pühalik, ülev tunne

hardunult
[määrsõna, adverb]
sügavalt, pühalikult aukartlikuks muutunult

hardus
[nimisõna, substantiiv]
sügav aukartus, pühalik, ülev tunne

hardushetk
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mälestuseks või millegi meenutuseks korraldatud kiriklik üritus, hrl mõtisklus koos muusikalise osaga

harev
[omadussõna, adjektiiv]
1. hõre, harvalt paiknev

2. harali

harevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
harali asendis, mitmes suunas laiali

harevile
[määrsõna, adverb]
harali asendisse, mitmesse suunda laiali

harf
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kolmnurkne kaunikõlaline keelpill, mida mängitakse sõrmedega keeli näppides

2. keelpill

harfimängija
[nimisõna, substantiiv]
harfil mängija (orkestris vm)

harfist
[nimisõna, substantiiv]
harfil mängija (orkestris vm)

hargettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis on välja kasvanud hrl uurimisasutuse või ülikooli teadustööst ning töötab asutuse juures kõrvalharuna

hargitama
[tegusõna, verb]
1. (jalgu) harki, laiali ajama

2. harkisjalu seisma

3. harki ajama

hargivahe
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe jala vahekoht

2. kubemepiirkond

hargmaine
[omadussõna, adjektiiv]
üle riigipiiride ulatuv, mitmel maal tegevust arendav

hargmaisus
[nimisõna, substantiiv]
mitme riigiga tihedalt seotud olemine või mitmes riigis tegutsemine

hargmik
[nimisõna, substantiiv]
1. hargnemiskoht koos harudega

2. hargnemisskeem

hargnema
[tegusõna, verb]
eri osadeks jagunema, eri harudena või eri suundades (edasi) kulgema

Ühendtegusõnad: lahti hargnema, lahti hargnema, üles hargnemaüles hargnema

hargnematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei hargne

hargnevus
[nimisõna, substantiiv]
võime või omadus hargneda

hargpere
[nimisõna, substantiiv]
pere, mille liikmed elavad osa ajast eraldi riikides

hargsoon
[nimisõna, substantiiv]
tardkivimikehast hargnev sama kivimi soon

hargu
[määrsõna, adverb]
1. mitmesse suunda või mitmes suunas laiali

2. lahku

harguma
[tegusõna, verb]
eri osadeks jagunema, eri harudena või eri suundades (edasi) kulgema

hargutama
[tegusõna, verb]
1. (jalgu) harki, laiali ajama

2. harkisjalu seisma

3. harki ajama

hari
[nimisõna, substantiiv]
1. tihedalt paigutatud harjastest valmistatud ese, mida kasutatakse puhastamiseks, pühkimiseks, sugemiseks vms

2. ese, millega saab midagi puhastada, pühkida

3. ese, millega saab juukseid korda seada

hari
[nimisõna, substantiiv]
millegi ülemine, kõrgeim, tipmine osa

haridus
[nimisõna, substantiiv]
1. õppimise kaudu omandatud teadmised, oskused ja vilumused

2. vastav õppekavadega ettenähtud süsteem, mida ühiskond tunnustab

3. õppimise käigus omandatud teadmised ja oskused

haridusalane
[omadussõna, adjektiiv]
hariduse omandamisega seotud

haridusamet
[nimisõna, substantiiv]
ametiasutus, mis korraldab hariduselu ning haldab üld-, kutse- ja huvihariduse asutusi

haridusaste
[nimisõna, substantiiv]
hariduse omandamise järjestikune osa, selle iga (järgnev) osa (nt põhiharidus, keskharidus, kõrgharidus)

haridusasutus
[nimisõna, substantiiv]
õpetamise, hariduse andmisega tegelev asutus, nt gümnaasium, ülikool, kutsekool

hariduselu
[nimisõna, substantiiv]
hariduse korraldamine, hariduse andmisega seotud töö

haridusfoorum
[nimisõna, substantiiv]
rohkearvuline haridusala esindajate kokkutulek, haridusega seotud sõnavõttude ning diskussioonide paik

haridusgerontoloogia
[nimisõna, substantiiv]
uurimisvaldkond (gerontoloogia haru), mis hõlmab vanemaealiste inimeste õppimist ja õpetamist ning vastavate õppemeetodite ja -vahendite arendamist

haridusjanu
[nimisõna, substantiiv]
suur püüd hariduse poole

hariduskeskus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, ühendus vms, milles toimub haridus- või koolitustegevus

hariduskomisjon
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse, linna- või vallavolikogu juures tegutsev komisjon haridusküsimuste lahendamiseks

hariduskulud
[nimisõna, substantiiv]
haridusega seotud rahalised väljaminekud

hariduskäik
[nimisõna, substantiiv]
hariduse omandamise kulg

hariduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hariduse valdkonda kuuluv, sellega seotud

2. haridusse puutuv või sellel põhinev

haridusministeerium
[nimisõna, substantiiv]
hariduspoliitika eest vastutav ministeerium

haridusminister
[nimisõna, substantiiv]
hariduspoliitikat korraldav minister

hariduspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi hariduselus rakendatav tegevuskava

haridusselts
[nimisõna, substantiiv]
ühendus, mille eesmärk on edendada haridus- ja kultuurielu ning levitada haridust ja teadmisi rahva hulgas

haridussõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
haridust toetav, õppimist ja õpetamist soodustav

haridussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpetuse, hariduse andmise üldine korraldus ühiskonnas, sellega seotud asutuste ja töötajate kogum

haridustase
[nimisõna, substantiiv]
omandatud hariduse tase (nt alg-, kesk- või kõrgharidus)

haridusteadus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste, eeskätt noorte kasvatamist ja õpetamist käsitlev teadus

haridustee
[nimisõna, substantiiv]
1. õpingud, kooliskäimine

2. õpingud, koolis käimine

haridustegelane
[nimisõna, substantiiv]
hariduse alal tegutsev isik

haridustehnoloog
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes korraldab digivahenditega õpitegevusi ja teadmushaldust (nt õppeasutuses)

haridustehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis hõlmab eesmärgipärast digitehnoloogia rakendamist õpetamise ja õppimise tingimuste loomiseks

haridustempel
[nimisõna, substantiiv]
(õppeasutuse kohta)

haridustsensus
[nimisõna, substantiiv]
nõue omada teatavat haridustaset mingi ametikoha jaoks (nt riigikogu liige, minister)

haridustöö
[nimisõna, substantiiv]
haridusalane töö, hariduse andmiseks ja selle taseme tõstmiseks tehtav töö

haridustöötaja
[nimisõna, substantiiv]
hariduse valdkonnas töötav isik (nt õpetaja, eripedagoog, kasvataja)

haridusvaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
haridust mitte toetav, selline, mis ei soodusta õppimist ja õpetamist

haridusvaenulikkus
[nimisõna, substantiiv]
hariduse, õppimise või õpetamise mittetoetamine, selle takistamine

hariit
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreeka mütoloogias:) üks kolmest ilu- ja rõõmujumalannast

harija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes maad harib, põllutöid teeb

harijas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult harja meenutav, harja moodi

harik
[nimisõna, substantiiv]
koralli või kuke harja meenutava kujuga seen, Eestis hrl kollane harik

harikrokodill
[nimisõna, substantiiv]
Indias, Indoneesias ja Austraalias jõgede suudmealadel, soodes ja meres elav suur roomaja

harilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. sageli esinev või toimuv, laialt levinud

2. omas liigis või rühmas tüüpiline, erijoonteta

3. sageli esinev, üldine

4. keskmine

harilikult
[määrsõna, adverb]
1. suuremal osal juhtudest, enamasti

2. kõige sagedamini, nii nagu on üldine

harima
[tegusõna, verb]
1. maad taimekasvatuseks sobivasse korda seadma

2. maad taimede kasvatamiseks ette valmistama

3. maad

Ühendtegusõnad: üles harimaüles harima

harimalk
[nimisõna, substantiiv]
lühike puuvarb (paarikaupa ühendatult) õlg- või rookatuse harja kinnitamiseks

harimata
[omadussõna, adjektiiv]
hariduse poolest väheste teadmistega, käitumiselt või kommetelt lihvimata

harimatu
[omadussõna, adjektiiv]
vähese haridusega, lihtsakoelise käitumise või lihvimata kommetega

harimatus
[nimisõna, substantiiv]
hariduse puudumine, vähesed teadmised või väike silmaring

harinema
[tegusõna, verb]
1. midagi (algselt võõrast, kogematut) omaks võtma, nii et see muutub harilikuks ja loomulikuks, kellegagi või millegagi kodunema või kohanema

2. mingit kommet omandama

3. omaks võtma, kohanema

haripalk
[nimisõna, substantiiv]
postidele toetuv harjaalune tugipalk (Lõuna-Eesti taluehitistel)

haripunkt
[nimisõna, substantiiv]
tõusu, kasvu, arenemise, pinge vms kõrgeim aste

harissa
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Aafrikast pärinev põletavalt terav tšillipasta või sellest valmistatud maitsekaste (toitude maitsestamiseks ja kuskussi lisandina)

haritipp
[nimisõna, substantiiv]
haripunkt, kõrgpunkt

haritlane
[nimisõna, substantiiv]
kõrghariduse omandanud hrl vaimset tööd tegev inimene

haritlaskond
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgelt haritud inimesed, vaimse töö tegijad

2. kõrgelt haritud inimesed

haritlasperekond
[nimisõna, substantiiv]
perekond, kus hrl vanemad on haritlased

haritorn
[nimisõna, substantiiv]
kirikute vm hoonete viilkatuse harjal asetsev väike (kella)torn

haritud
[omadussõna, adjektiiv]
(suhteliselt) kõrgel haridustasemel olev, laialdaste teadmistega

haritus
[nimisõna, substantiiv]
inimese teadmiste ja kogemuste kogum, haritud olek

hariv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis jagab teadmisi, annab haridust

harjakas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ühtlaselt laia võruga ja rippuva sabaga tanu Viru naistel

harjakivi
[nimisõna, substantiiv]
kaarjas katusekivi katuseharja katmiseks

harjalatt
[nimisõna, substantiiv]
sarikaid kandev palk või pruss katuse harjal

harjalaud
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest katuseharjal kokkulöödud lauast

harjama
[tegusõna, verb]
1. harjaga mingilt esemelt tolmu, prügi, mustust vms eemaldama

2. harjaga kammima

3. harjaga puhastama

harjapalk
[nimisõna, substantiiv]
postidele toetuv harjaalune tugipalk (Lõuna-Eesti taluehitistel)

harjapesu
[nimisõna, substantiiv]
pesemine harja(de)ga (nt autopesulas)

harjapidi
[määrsõna, adverb]
juustest haarates (enamasti väljendab kaklemist)

harjaplekk
[nimisõna, substantiiv]
plekkdetail katuseharja katmiseks

harjapärlin
[nimisõna, substantiiv]
sarikaid kandev palk või pruss katuse harjal

harjas
[nimisõna, substantiiv]
tugev pikk jäik karv mõnedel loomadel

harjaseline
[omadussõna, adjektiiv]
harjastega või harjaseid meenutavate karvadega

harjashein
[nimisõna, substantiiv]
puisniitudel, niitudel, karjamaadel tihedaid mättaid moodustav hallikasroheliste harjasjate lehtedega kõrreline rohttaim

harjasjas
[omadussõna, adjektiiv]
harjasetaoline

harjasjuuksed
[nimisõna, substantiiv]
(lühikesed) püstised harjasetaolised juuksed

harjaskarv
[nimisõna, substantiiv]
jäik harjasetaoline karv (taimedel)

harjaslind
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt:) siga

harjasloom
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt:) siga

harjassoeng
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikeseks lõigatud püstjuuksed

2. siilisoeng

harjassulg
[nimisõna, substantiiv]
1. (mõnedel lindudel:) kompimiselundina toimiv väike sulg peas või noka ümbruses

2. lindudel

harjastik
[nimisõna, substantiiv]
harjased (kogumina)

harjatala
[nimisõna, substantiiv]
sarikaid kandev palk või pruss katuse harjal

harjategija
[nimisõna, substantiiv]
harjade valmistaja (ka elukutsena)

harjatorn
[nimisõna, substantiiv]
kirikute vm hoonete viilkatuse harjal asetsev väike (kella)torn

harjavabrik
[nimisõna, substantiiv]
harjatootmise ettevõte

harjavars
[nimisõna, substantiiv]
harja (pikk) käepide

harjukas
[nimisõna, substantiiv]
1. Harjumaa elanik

2. Harjumaalt pärit inimene

harjuke
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti maal jalgsi ringi liikunud rändkaubitseja, kes müüs talurahvale peamiselt pudukaupa

2. endisaegne rändkaubitseja

harjukene
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti maal jalgsi ringi liikunud rändkaubitseja, kes müüs talurahvale peamiselt pudukaupa

2. endisaegne rändkaubitseja

harjulane
[nimisõna, substantiiv]
1. Harjumaa elanik

2. Harjumaalt pärit inimene

harjuma
[tegusõna, verb]
1. midagi (algselt võõrast, kogematut) omaks võtma, nii et see muutub harilikuks ja loomulikuks, kellegagi või millegagi kodunema või kohanema

2. mingit kommet omandama

3. omaks võtma, kohanema

Ühendtegusõnad: külge harjuma, külge harjuma, sisse harjuma, sisse harjuma, ära harjuma, ära harjuma, ümber harjumaümber harjuma

harjumaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Harjumaa elanik

2. Harjumaalt pärit inimene

harjumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millega ei olda harjunud

harjumus
[nimisõna, substantiiv]
1. kordamise ja õppimise teel tavaks, kombeks või automaatseks kujunenud tegevus, mille sooritamine muutub hrl vajaduseks

2. kombeks, tavaks kujunenud tegevus

harjumuskurjategija
[nimisõna, substantiiv]
pika kriminaalse minevikuga inimene, kelle jaoks kuritegevus on kujunenud harjumuspäraseks tegevuseks, üks kurjategijatüüpe

harjumuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindlaks kujunenud, selline, millega ollakse harjunud

2. selline, millega ollakse harjunud

harjumuspärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindlaks kujunenud, selline, millega ollakse harjunud

2. selline, millega ollakse harjunud

harjunud
[omadussõna, adjektiiv]
vilunud, kogenud

harjunult
[määrsõna, adverb]
sissejuurdunud või kindlaks kujunenud viisil, harjumusega

harjus
[nimisõna, substantiiv]
1. suure seljauimega lõhetaoline mageveekala

2. kala

harjus
[nimisõna, substantiiv]
rangipuu sarvekujuline ülaots

harjusk
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti maal jalgsi ringi liikunud rändkaubitseja, kes müüs talurahvale peamiselt pudukaupa

2. endisaegne rändkaubitseja

harjutama
[tegusõna, verb]
1. teatavate võimete arendamiseks, oskuste omandamiseks või harjumuste kasvatamiseks vajalikku tegevust või võtteid kordama

2. mingit tegevust järjest kordama, et seda hästi osata

Ühendtegusõnad: kokku harjutama, kokku harjutama, kätte harjutama, kätte harjutama, külge harjutama, külge harjutama, ära harjutamaära harjutama

harjutamisvõimalus
[nimisõna, substantiiv]
harjutamiseks või treenimiseks vajalikud tingimused

harjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. liigutuste, võtete vms kogum võimete arendamiseks ja treenimiseks või milleski vilumuste omandamiseks või nende näitamiseks

2. liigutused kehaliste võimete arendamiseks

harjutusala
[nimisõna, substantiiv]
piirkond maismaal, vees või õhus, kus on võimalik harjutada mitmesuguseid sõjalisi või sportlikke tegevusi

harjutuskava
[nimisõna, substantiiv]
treeninguks koostatud kava

harjutuskool
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetajate seminari praktikakooli omaaegne nimetus

2. koolipraktika korraldamise baas

harjutusnukk
[nimisõna, substantiiv]
1. inimkeha või selle osa loomulikus suuruses mudel õppevahendina

2. mannekeen, harjutuskeha

harjutustik
[nimisõna, substantiiv]
harjutuste kogu, harjutuste osa (nt õpikus)

harjutustund
[nimisõna, substantiiv]
1. tunniajaline ajavahemik mingi tegevuse harjutamiseks (nt enne võistlust)

2. selline õppetund

harjutusvara
[nimisõna, substantiiv]
harjutuste kogum

harjutusväli
[nimisõna, substantiiv]
(kaitseväega ühenduses:) suurem maa- või mereala koos selle kohal oleva õhuruumiga harjutuste ja õppuste läbiviimiseks

hark
[nimisõna, substantiiv]
harali asetsevate harudega (hrl kahe haruga) tööriist, muu ese või esemeosa

harkader
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hargikujulise kündva osaga ader

harkelund
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnaõõnes asuv, suguküpsuse saabudes taandarenev elund, mille ülesandeks on kontrollida kehasiseseid kaitsereaktsioone ning toota lümfotsüüte

2. rinnaõõnes asuv elund

harkhüpe
[nimisõna, substantiiv]
hüpe jalgu hargitades või harkisjalu

harki
[määrsõna, adverb]
harudena laiali, harali asendisse

harkihüplemine
[nimisõna, substantiiv]
harki-kokku hüplemine

harkis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
harudena laiali, harali asendis

harkishüplemine
[nimisõna, substantiiv]
hüplemine, jalad harkis

harkisjalu
[määrsõna, adverb]
jalad harkis

harkiste
[nimisõna, substantiiv]
iste, sirged jalad harkis

harkjalg
[nimisõna, substantiiv]
hark millegi jalana, toena

harkjas
[omadussõna, adjektiiv]
hargitaoline

harkkepp
[nimisõna, substantiiv]
(abivahend kõndimisel:) jalgadega tugikepp

harkluu
[nimisõna, substantiiv]
eest kokkukasvanud rangluudest moodustunud V-kujuline luu lindudel

harknääre
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnaõõnes asuv, suguküpsuse saabudes taandarenev elund, mille ülesandeks on kontrollida kehasiseseid kaitsereaktsioone ning toota lümfotsüüte

2. rinnaõõnes asuv elund

harkpüss
[nimisõna, substantiiv]
1. laskmisel harkjalale toetuv käsitulirelv 14.–16. sajandil

2. tulirelv

harkredel
[nimisõna, substantiiv]
redel, mis koosneb kahest omavahel A-kujuliselt ühendatud redelist

harksaba
[nimisõna, substantiiv]
hargikujulise sabalõikega rongasuurune röövlind

harkseis
[nimisõna, substantiiv]
seis harkisjalu, keha raskus võrdselt mõlemal jalal

harktappseotis
[nimisõna, substantiiv]
1. puitdetailide liitmisviis, kus nurk on seotud läbivate tapikeeltega

2. vastav ühenduskoht

harktoeng
[nimisõna, substantiiv]
toengasend, jalad harkis

harmattan
[nimisõna, substantiiv]
1. Saharast Atlandi ranniku suunas puhuv kuiv kirde- või põhjatuul

2. kuiv kirdetuul Lääne-Aafrikas

harmoneerima
[tegusõna, verb]
kooskõlla, vastavusse viima, kokku sobitama

harmoneeruma
[tegusõna, verb]
kooskõlas olema, kokku sobima või kokku kõlama

harmoniseerima
[tegusõna, verb]
kooskõlla, vastavusse viima, kokku sobitama

harmoniseeruma
[tegusõna, verb]
kooskõlas olema, kokku sobima või kokku kõlama

harmoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. esemete, nähtuste, olukordade vms kokkusobimine

2. see, kui mingid asjad või inimesed omavahel kokku sobivad

3. vastavus, harmoonia

harmooniataju
[nimisõna, substantiiv]
võime tajuda muusikalisi kooskõlasid, nende suhteid ja ühendamist

harmooniaõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õpetus muusikalistest kooskõladest, nende suhetest ja ühendamisest

harmoonika
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsast, metallkeeltest ning nuppudest (või nuppudest ja klahvidest) koosnev muusikariist, eriti selle lihtsam vorm

harmooniline
[omadussõna, adjektiiv]
tasakaalus, kooskõlas, proportsioonis olev

harmoonium
[nimisõna, substantiiv]
1. väliselt pianiinot meenutav orelitaoline klahvmuusikariist

2. muusikariist

harpuun
[nimisõna, substantiiv]
1. pika trossi või nööri otsas olev kiskudega viskeoda mereloomade püüdmiseks

2. kiskudega viskoda mereloomade küttimiseks

harpuunikahur
[nimisõna, substantiiv]
laskeseadmest (kahurist) ja viskeodast (harpuunist) koosnev riist mereloomade püüdmiseks

harpuunima
[tegusõna, verb]
1. harpuuniga püüdma või tabama

2. harpuuniga küttima

harpüia
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreeka mütoloogias:) poolnaisena, poolröövlinnuna kujutatud kuri tuulevaim

harras
[omadussõna, adjektiiv]
sügavalt, pühalikult aukartlik

harrastajaskond
[nimisõna, substantiiv]
harrastajad (kogumina)

harrastama
[tegusõna, verb]
1. millegi vastu püsivalt huvi tundma, sel alal innukalt tegutsema

2. midagi kasutama, millegagi tegelema

3. millegi vastu huvi tundma ja sellega tegelema

harrastus
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevus, mis on tegijale meelepärane, mille suhtes ta tunneb püsivat kiindumust ja millega ta jätkuvalt tegeleb

2. tegevus, millega sulle väljaspool tööd meeldib tegeleda

harrastusaednik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle hobiks on aiandus

harrastusala
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mis kedagi huvitab

harrastusfotograaf
[nimisõna, substantiiv]
mitteelukutseline fotograaf

harrastuskalapüük
[nimisõna, substantiiv]
asjaarmastuslik, mitteprofessionaalne kalapüük

harrastuskeegel
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, kus veerema heidetud palliga üritatakse tabada veereraja lõppu paigutatud kümmet kurikat

2. sportmäng

harrastuslik
[omadussõna, adjektiiv]
harrastusena tehtav

harrastuspüük
[nimisõna, substantiiv]
asjaarmastuslik, mitteprofessionaalne kalapüük

harrastussport
[nimisõna, substantiiv]
asjaarmastajate, mitteelukutseliste sport

harrastussportlane
[nimisõna, substantiiv]
asjaarmastajast sportlane, mitteelukutseline sportlane

harrastusteadlane
[nimisõna, substantiiv]
tavainimene, kes vabatahtlikult annab oma panuse teadustöösse vaatluste tegemise, andmete kogumise ja analüüsimise vm abistava tegevuse näol

harrastusteadus
[nimisõna, substantiiv]
tavainimeste vabatahtlik panustamine teadustöösse vaatluste tegemise, andmete kogumise ja analüüsimise vm abistava tegevuse näol

harrastusteater
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõna-, muusika-, tantsulavastusi esitav, kutselise ettevalmistuseta näitlejatega töötav kunstiasutus

harsa
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasia metsades elutsev suur kollase kurgualusega nugis

2. kiskjaline

harta
[nimisõna, substantiiv]
leping, pöördumine, ametlik avaldus vm (ajalooliselt tähtis) dokument, milles sisalduvad mingid lubadused, eesmärgid, teatavad põhimõtted vms

hartšo
[nimisõna, substantiiv]
1. Gruusiast pärit vürtsitatud veise- või lambalihasupp riisiga

2. vürtsitatud lambalihasupp

hartšoo
[nimisõna, substantiiv]
1. Gruusiast pärit vürtsitatud veise- või lambalihasupp riisiga

2. vürtsitatud lambalihasupp

haru
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi valdkonna, teadusala, organisatsiooni vms iseseisev osa või (tegevus)suund

2. mingi organisatsiooni, ettevõtte või valdkonna teatud osa

3. tegevuspiirkonna eri osa

haruharv
[omadussõna, adjektiiv]
väga, haruldaselt harva esinev

haruharva
[määrsõna, adverb]
väga, haruldaselt harva või üksikutel juhtudel

harujõgi
[nimisõna, substantiiv]
1. (suudmealal) peajõest eraldunud veevaesem jõeharu

2. suudmealal peajõest eraldunud jõeharu

harukarp
[nimisõna, substantiiv]
kontaktklemmide ja -kruvidega karp juhtmete hargnemiskohal

harukauplus
[nimisõna, substantiiv]
suurema kaubandusettevõtte või kaubandusketi juurde kuuluv kauplus

harukondlik
[omadussõna, adjektiiv]
ühe majandus-, tootmis-, tegevusharuga vms seotud

harukontor
[nimisõna, substantiiv]
asutuse filiaal, osakond, haru

harukordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga harva esinev, seetõttu eriline või tähelepanuväärne

2. harva esinev, väga eriline

harukordselt
[määrsõna, adverb]
(teatavat omadust rõhutades:) eriliselt, harva esinevalt

harukraav
[nimisõna, substantiiv]
peakraavi suubuv kraav

haruldane
[omadussõna, adjektiiv]
1. harva esinev, mittesage

2. millegi poolest ebatavaline või erakordne

3. harva esinev, mitte sage

4. ebatavaline

haruldus
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtus, ese, olend vm, mida leidub väga väheste eksemplaridena

2. haruldane ese, nähtus

haruliin
[nimisõna, substantiiv]
kesksest liinist hargnev liin, nt selline elektriliin või raudteeliin

haruliit
[nimisõna, substantiiv]
keskliidu liikmeks olev liit

haruline
[omadussõna, adjektiiv]
jagunevate, hargnenud osadega, (oksa)harusid omav

harunema
[tegusõna, verb]
eri osadeks jagunema, eri harudena või eri suundades (edasi) kulgema

haruraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
suurema või keskraamatukogu mujal asuv omaette raamatufondiga kogu

haruraudtee
[nimisõna, substantiiv]
suuremalt raudteelt hargnev raudtee

harutama
[tegusõna, verb]
1. sõlmest, õmblus(t)est vms lahti päästma, hargnema panema

2. ümbrisest, pakendist vms järk-järgult vabastama

Ühendtegusõnad: lahti harutama, lahti harutama, välja harutama, välja harutama, üles harutamaüles harutama

harutee
[nimisõna, substantiiv]
suuremalt teelt hargnev tee (hrl haruraudtee kohta)

harutihti
[määrsõna, adverb]
1. väga, haruldaselt sageli

2. väga tihti

harv
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaliselt juhuslikult, üksikuna esinev, pika aja järel juhtuv

2. mittesage, üksikuna esinev

harva
[määrsõna, adverb]
1. pika vaheaja järel

2. üksikutel juhtudel

3. pikema ajavahemiku järel

harvalt
[määrsõna, adverb]
hõredalt, üksteisest suhteliselt kaugel asetsedes

harvanähtav
[omadussõna, adjektiiv]
1. harva esinev, mittesage

2. millegi poolest ebatavaline või erakordne

3. harva esinev, mitte sage

4. ebatavaline

harvanähtavalt
[määrsõna, adverb]
(teatavat omadust rõhutades:) haruldaselt, eriliselt, harva esinevalt

harvasti
[määrsõna, adverb]
1. pika vaheaja järel

2. üksikutel juhtudel

3. pikema ajavahemiku järel

harvem
[määrsõna, adverb]
(millegagi võrreldes) vähem sageli

harvemini
[määrsõna, adverb]
(millegagi võrreldes) vähem sageli

harvendama
[tegusõna, verb]
vahelt vähemaks võtma, hõredamaks tegema

harvendus
[nimisõna, substantiiv]
metsa harvendamine, puude hõredamaks võtmine

harvenduslõikus
[nimisõna, substantiiv]
puude või põõsaste hõredamaks lõikamine

harvendusraie
[nimisõna, substantiiv]
metsa hooldusraie, kus puistust raiutakse välja kuni 30% puudest, et kasvama jäetavad puud paremini kasvaksid

harvene
[hüüdsõna, interjektsioon]
(käsklusena joonrivis seisjatele:) suurenda külgvahesid

harvenema
[tegusõna, verb]
1. vähem sagedaseks muutuma

2. vähem sagedaseks muutuma

harvester
[nimisõna, substantiiv]
metsatöömasin, mis langetab, laasib ja järkab puu

harvik
[nimisõna, substantiiv]
mets, mis on muutunud hõredaks raie, tormi-, tulekahjustuse või muu tegevuse tõttu

harvikhaigus
[nimisõna, substantiiv]
harva esinev haigus

harvikravim
[nimisõna, substantiiv]
mõne haruldase haiguse (harvikhaiguse) ravis tarvitatav ravim

harvladu
[nimisõna, substantiiv]
hõreda reavahega trükiladu

hasart
[nimisõna, substantiiv]
innustunud ja elevil olek, tegutsemisiha

hasartmäng
[nimisõna, substantiiv]
raha peale mängitav mäng, kus võit oleneb eelkõige juhusest (nt kasiinomängud, mõned kaardimängud)

hasartmängija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes mängib raha peale, nt kasiinos

hasartmängimine
[nimisõna, substantiiv]
hasartmängude mängimine

hasartmängumaks
[nimisõna, substantiiv]
hasartmänge korraldavale ettevõtjale kehtestatud riiklik maks, millest laekuv tulu kasutatakse sihtotstarbel

hasartmängur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes mängib raha peale, nt kasiinos

hasartmängusõltlane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes pidevalt mängib (hrl raha peale) hasartmänge ega suuda mängimist lõpetada

hasartmängusõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus vastu seista tungile mängida hasartmänge, hoolimata negatiivsetest tagajärgedest või soovist lõpetada

hasartne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kergesti) innustuva olekuga, elevil olev, tegutseda tahtev

2. sellist olekut väljendav või sellest põhjustatud

hashtag
[nimisõna, substantiiv]
märgist # ja sõnast koosnev viide, mis ühendab sama teema kohta käivaid sõnumeid Twitteris

haski
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapiirkondade kelgukoer (mujal ka lemmikloomana), tõunimetusena nt Siberi husky

2. põhjapiirkondade kelgukoer

haspel
[nimisõna, substantiiv]
pöörlev seadeldis nööri, viljakõrte vm kerimiseks (nt kombainil, õngel)

haspeldama
[tegusõna, verb]
lõnga haspli abil vihti kerima

haspelkaru
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerikas elunev väike öise eluviisiga kiskja, pika haardsabaga pesukarulane

hass
[hüüdsõna, interjektsioon]
sõna, mida kasutatakse hrl koera ässitamiseks

hassetama
[tegusõna, verb]
koera kellegi kallale ässitama

hassidism
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandi lõpul Poolas ja Ukrainas rabide kuivale õpetusele vastukaaluks tekkinud juudi religioosne liikumine, mis väärtustas lihtsust, elurõõmu, siirast usaldust Jumala vastu

hassiid
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandi lõpul Poolas ja Ukrainas rabide kuivale õpetusele vastukaaluks tekkinud juudi religioosse liikumise, hassidismi pooldaja

hassium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt siirdemetall, keemiline element järjenumbriga 108

hašiš
[nimisõna, substantiiv]
India kanepi vaigutaolisest eritisest valmistatud narkootikum, mida hrl suitsetatakse

hašš
[nimisõna, substantiiv]
India kanepi vaigutaolisest eritisest valmistatud narkootikum, mida hrl suitsetatakse

hašš
[nimisõna, substantiiv]
üks h-tähe häälduskujusid

hatakpilv
[nimisõna, substantiiv]
kiirelt liikuv madal pilv, kihtpilve rebenenud tükk

hateeria
[nimisõna, substantiiv]
mõnel Uus-Meremaa väikesaarel elutsev, väliselt sisalikku meenutav roomaja

hatik
[nimisõna, substantiiv]
hattude kogumik lootekesta välispinnal

hatšapuri
[nimisõna, substantiiv]
Gruusia juustupirukas, mida valmistatakse Taga-Kaukaasia juustu suluguniga

hatt
[nimisõna, substantiiv]
millegi narmendav tükk või osa, narmas

hatt
[nimisõna, substantiiv]
emane koer

hatul
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
ribadena ripendavaks, katkiseks kulununa, narmastega

hatule
[määrsõna, adverb]
ribadena ripendavaks, katkiseks, kulunuks

hatune
[omadussõna, adjektiiv]
narmendavate tükkidega, räbalais või kulumisest karvane

hauahääl
[nimisõna, substantiiv]
madal, hauatagune hääl

hauakabel
[nimisõna, substantiiv]
kabel matmispaigana

hauakaevaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle töö on haudu kaevata

hauakaevamine
[nimisõna, substantiiv]
surnu matmiseks maasse süvendi kaevamine

hauakamber
[nimisõna, substantiiv]
surnu(te) matmispaigaks ehitatud ruum

hauakiri
[nimisõna, substantiiv]
hauakivil, ristil, hauasambal olev tekst

hauakirik
[nimisõna, substantiiv]
Kolgata mäe ja Kristuse tühja haua kohal asuv Püha Haua kirik Jeruusalemmas

hauakivi
[nimisõna, substantiiv]
1. hauale püstitatav mälestuskivi, millele graveeritakse surnu nimi, sünni- ja surmaaeg ning mõnikord ka tsitaat

2. haual olev kivist ese, mille peal on kirjas surnud inimese nimi ning tema sünni ja surma kuupäev

hauakoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus on surnud isiku haud

2. matmispaik

hauakõne
[nimisõna, substantiiv]
matuste puhul haual peetav kõne

hauakääbas
[nimisõna, substantiiv]
haua-, kalmuküngas

hauaküngas
[nimisõna, substantiiv]
see osa hauast, mis ulatub maapinnast kõrgemale

hauamonument
[nimisõna, substantiiv]
mälestussammas haual

hauamärk
[nimisõna, substantiiv]
mälestusmärk haual (nt hauaplaat, -kivi, -sammas)

hauapanus
[nimisõna, substantiiv]
matmisel hauda kaasapandud ese, nt kivikirves, ehe, oda

hauapiire
[nimisõna, substantiiv]
hauda piirav rant või muu ääris

hauapimedus
[nimisõna, substantiiv]
täielik valguse puudumine, pilkane pimedus

hauaplaat
[nimisõna, substantiiv]
hauale paigutatud plaat surnu nime ja sünni- ning surmadaatumiga

hauaplats
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi eraldatud matmispaik kalmistul

hauarahu
[nimisõna, substantiiv]
ühiskondlik kokkulepe, mis keelab haudu lahti kaevata või rüüstata

hauarööv
[nimisõna, substantiiv]
matmispaigast väärtuslike esemete röövimine

hauaröövel
[nimisõna, substantiiv]
matmispaikadest väärtuslikke esemeid otsiv ja rööviv inimene

hauarüüstamine
[nimisõna, substantiiv]
hauarahu rikkumine, nt hauale püstitatud mälestusmärgi lõhkumine või hauapanuste vargus

hauarüüste
[nimisõna, substantiiv]
hauarahu rikkumine, nt hauale püstitatud mälestusmärgi lõhkumine või hauapanuste vargus

hauasammas
[nimisõna, substantiiv]
mälestussammas haual

hauatagune
[omadussõna, adjektiiv]
pärast surma eksisteeriv

hauatahvel
[nimisõna, substantiiv]
hauale paigutatud plaat surnu nime ja sünni- ning surmadaatumiga

hauavaikus
[nimisõna, substantiiv]
täielik vaikus

haubits
[nimisõna, substantiiv]
1. järsu lennujoone ning lühikese rauaga suurtükk

2. (tänapäeval:) kaudse sihtimisega laskmiseks valmistatud suurtükk

3. suurtükk

haud
[nimisõna, substantiiv]
1. koht surnu matmiseks, hrl maasse kaevatud süvend

2. hauaküngas

3. auk maa sees, kuhu surnud inimene maetakse

4. vastav koht maapinnal

haudeaeg
[nimisõna, substantiiv]
lindude haudumisaja kestus

haudeala
[nimisõna, substantiiv]
1. ala, kus linnud pesitsevad

2. lindudel

haudeaparaat
[nimisõna, substantiiv]
seade linnumunade või kalamarja hautamiseks

haudehitis
[nimisõna, substantiiv]
surnu mälestuseks hauale püstitatud ehitis (nt mausoleum, püramiid, dolmen)

haudejaam
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte lindude, kalade ja mõnede loomade aretamiseks

haudekestus
[nimisõna, substantiiv]
lindude haudumisaja kestus

haudelind
[nimisõna, substantiiv]
teatud alal hauduv ja pesitsev lind

haudelinnustik
[nimisõna, substantiiv]
teatud alal hauduvad ja pesitsevad linnuliigid kogumina

haudemaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus kunstlikult viljastatud kalamarjast hautatakse kalamaime

haudemasin
[nimisõna, substantiiv]
seade linnumunade või kalamarja hautamiseks

haudemuna
[nimisõna, substantiiv]
muna, millest kodulindude aretamisega tegelevas farmis koorub tibu

haudepaar
[nimisõna, substantiiv]
isas- ja emaslind, kes teataval alal koos pesitsevad ja hauduvad

haudeperiood
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil linnud istuvad pesal ja hauvad mune

haudepott
[nimisõna, substantiiv]
1. paksude seinte ja paksu põhjaga pott toidu hautamiseks

2. hautamispott

haudetasku
[nimisõna, substantiiv]
teatav väljasopistis munade haudumiseks mõne loomaliigi isenditel (nt merihobukesel, raamatuskorpionil)

haudevältus
[nimisõna, substantiiv]
lindude haudumisaja kestus

haudjas
[omadussõna, adjektiiv]
soe ning niiske

haudmehaigus
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste haudme hukkumist põhjustav haigus

haudmemädanik
[nimisõna, substantiiv]
1. mesilaste bakterhaigus, mis põhjustab vaklade hukkumise kärjekannudes

2. mesilastel

haudmik
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik järsu tõusuga tasase põhjaga nõgu

2. jõesängi sügavam osa

hauduja
[nimisõna, substantiiv]
(hästi) hauduv kana vm lind

hauduma
[tegusõna, verb]
1. (lindude, mõnede loomade kohta:) mune soojendama selleks, et loode areneks

2. loote arenemiseks mune soojendama

Ühendtegusõnad: välja haudumavälja hauduma

haudumus
[nimisõna, substantiiv]
1. niiskusest ja umbsusest põhjustatud punetus, turse ja leemendus nahavoltides, millega kaasneb kipitamine ja sügelemine

2. haudunud olek

haudvaikne
[omadussõna, adjektiiv]
väga vaikne, täiesti vaikne, hääletu

haudvaikus
[nimisõna, substantiiv]
täielik vaikus

haue
[nimisõna, substantiiv]
(lindude, mõnede loomade kohta:) munade soojendamine selleks, et loode areneks

haue
[nimisõna, substantiiv]
1. munade ja vastsete kogum kiletiivaliste (nt mesilase), üraskite vm putukate pesades ja käikudes

2. munade ja vastsete kogum

haug
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera mage- ja riimvete tugeva pea ja pika sihvaka kehaga röövkala

2. suur kala, kes sööb väikseid kalu ja elab ka Eestis

haugas
[nimisõna, substantiiv]
väikse või keskmise suurusega röövlindude (nt kana- ja raudkulli) perekonnanimetus

haugatama
[tegusõna, verb]
(looma kohta:) korraks haukuma

haugatus
[nimisõna, substantiiv]
korraks kostev haukumine

hauge
[nimisõna, substantiiv]
korraks kostev haukumine

hauginolk
[nimisõna, substantiiv]
väike, alamõõduline haug

haugipurikas
[nimisõna, substantiiv]
(suur) haug

haugipüük
[nimisõna, substantiiv]
haugide püüdmine veekogudest

haugjas
[omadussõna, adjektiiv]
sale ja sihvakas (nagu haug)

haugutama
[tegusõna, verb]
kedagi sõitlema või talle etteheiteid tegema, kellegi kallal näägutama

haukama
[tegusõna, verb]
(isukalt, suurt tükki) hammustama

haukamissuised
[nimisõna, substantiiv]
tugevate ülalõugadega suised toidu hammustamiseks tahket toitu söövail putukail

haukuja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes haugub

haukuma
[tegusõna, verb]
1. (koera hariliku häälitsemise, harva mõne muu looma samalaadse häälitsemise kohta)

2. kui koer haugub, siis ta teeb kõva häält

Ühendtegusõnad: vastu haukumavastu haukuma

hauptman
[nimisõna, substantiiv]
kaptenile vastav auaste Saksa sõjaväes

hausa
[nimisõna, substantiiv]
Nigeeria põhjaosas ja naaberaladel elava Aafrika rahva liige

hauskar
[nimisõna, substantiiv]
(puust) kühvel paadist vee väljaloopimiseks

haustor
[nimisõna, substantiiv]
parasiittaimede juurtel asetsev imitoru, mis tungib peremeestaime kudedesse ja omastab temalt toitaineid

hautama
[tegusõna, verb]
1. toiduaineid tihedalt suletud nõus (kas nende endi mahlas või väheses vedelikus) aeglaselt pehmeks kuumutama

2. toiduaineid kuumutama

hautis
[nimisõna, substantiiv]
aeglaselt pikaajalise kuumutamise teel valminud toit, hautatud toit

havailane
[nimisõna, substantiiv]
Hawaii saarte põhielanik

havatsema
[tegusõna, verb]
tähele panema, täheldama, märkama

havi
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera mage- ja riimvete tugeva pea ja pika sihvaka kehaga röövkala

2. suur kala, kes sööb väikseid kalu ja elab ka Eestis

havinolk
[nimisõna, substantiiv]
väike, alamõõduline haug

havipoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kasvueas haug

2. (ütlustes olukorra kohta, kui kalamees ühtki kala pole kätte saanud)

havipurikas
[nimisõna, substantiiv]
(suur) haug

havisaba
[nimisõna, substantiiv]
teravate mõõgataoliste lehtede ja valgete või kollaste õitega toataim

hawala
[nimisõna, substantiiv]
Lähis-Idas, Aafrikas ja Aasias levinud usaldusel põhinev traditsiooniline raha edastamise viis, kus raha ülekandmiseks ei pea seda füüsiliselt sihtkohta saatma

hbr
semi keelte Kaanani rühma kuuluv juudi rahva keel, millel on mitu arengujärku

hea
[omadussõna, adjektiiv]
1. meeldivat tunnet tekitav, rõõmu või rahulolu esile kutsuv

2. meeldiv või nauditav

hea
[määrsõna, adverb]
(intensiivistab väljendatut:) üsna, võrdlemisi

headus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis kedagi (teadlikult) abistab või päästab, see, mis on kõlbeliselt heakskiidetav

2. lahkus, heatahtlikkus

heaendeline
[omadussõna, adjektiiv]
head ennustav

heakeelsus
[nimisõna, substantiiv]
sõnastuse ja stiili oskuslik valdamine (kirjutades, kõneldes), arusaamine keeletasandite erisustest

heakene
[omadussõna, adjektiiv]
pehmesüdameline

heakodanlik
[omadussõna, adjektiiv]
mugava (ka mugandunud) kodanlaseeluga ja sellele vastava vaimulaadiga iseloomustatav

heakord
[nimisõna, substantiiv]
puhtus, kord, korrastus (ruumides, majades, tänavail)

heakorrakomisjon
[nimisõna, substantiiv]
komisjon, kes vastutab puhtuse ja korrastuse eest ruumides, majades, tänavail vm

heakorrastama
[tegusõna, verb]
parke, haljasalasid, kõnniteid vms rajama või korda tegema, vajadusel haljastama vms

heakorrastus
[nimisõna, substantiiv]
1. (parkide, kõnniteede) rajamine või kordategemine, ümbruskonna ja hoonete puhastamine ja koristamine

2. teatava ala või hoone seisund korrasoleku mõttes

heakorrastustöö
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, hoone vms puhastus- ja koristustöö

heakorratöö
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, hoone vms puhastus- ja koristustöö

heaks
[postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi, millegi kasuks või hüvanguks

2. kellegi või millegi aitamiseks, kasuks või huvides

heaksarvamine
[nimisõna, substantiiv]
suva, isiklik äranägemine, vajalikuks pidamine

heakskiidetud
[omadussõna, adjektiiv]
1. õigeks, sobivaks tunnistatud

2. luba omav nt midagi turustada või kasutada

heakskiit
[nimisõna, substantiiv]
millegi heaks või õigeks pidamine, sobivaks tunnistamine, millegagi nõus olemine

heakskiitev
[omadussõna, adjektiiv]
poolehoidu, toetust väljendav, õigeks või sobivaks tunnistav

heakõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) hästi kõlav, ilusa kõlaga

heakäekäik
[nimisõna, substantiiv]
elu õnnelik, soodus laabumine

healoomuline
[omadussõna, adjektiiv]
hea iseloomuga

healõhnaline
[omadussõna, adjektiiv]
meeldiva lõhnaga, selline, mis lõhnab hästi

heamaitseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (toidu, joogi kohta:) hea, meeldiva maitsega

2. hea, meeldiva maitsega

heameel
[nimisõna, substantiiv]
rõõm, rõõmutunne, rahuldustunne

heameelega
[määrsõna, adverb]
rõõmuga (heaks kiites, nõustudes), (väga) rahulolevalt, hea meelega

heanaaberlik
[omadussõna, adjektiiv]
naabrite suhtes sõbralik

heaolu
[nimisõna, substantiiv]
1. jõukus, (aineline) kindlustatus, vajaduste rahuldatus

2. hea olukord või seisund

heaoluriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, kus on saavutatud kõrge elatustase ja kodanike sotsiaalne turvalisus

heaolutunne
[nimisõna, substantiiv]
hea enesetundega iseloomustatav kehaline ja hingeline seisund

heaoluühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskond, kus on saavutatud kõrge elatustase ja kodanike sotsiaalne turvalisus

heapalgaline
[omadussõna, adjektiiv]
hea sissetulekuga, hästi tasustatud

hea-parem
[nimisõna, substantiiv]
maitsev suupiste, joogi- või söögipoolis

heaperemehelik
[omadussõna, adjektiiv]
heale peremehele omane, hoolitsev

heaperemehelikkus
[nimisõna, substantiiv]
heale peremehele omane olek

heasoovlik
[omadussõna, adjektiiv]
head sooviv, hästi suhtuv

heasoovlikkus
[nimisõna, substantiiv]
lahke, toetav suhtumine kellegi tegevusse, probleemi vms

heastama
[tegusõna, verb]
1. halba heaks pöörama

2. korvama, kompenseerima

heast-paremast
[määrsõna, adverb]
1. tungiva põhjuseta

2. ilma pikemata või niisama

3. asjata, põhjuseta

heasüdamlik
[omadussõna, adjektiiv]
lahke, sõbralik, alati abivalmis, osavõtlik

heasüdamlikkus
[nimisõna, substantiiv]
hell, südamlik tunne

heatahtlik
[omadussõna, adjektiiv]
head sooviv, hästi suhtuv

heatahtlikkus
[nimisõna, substantiiv]
lahke, toetav suhtumine kellegi tegevusse, probleemi vms

heatasemeline
[omadussõna, adjektiiv]
hea kvaliteediga, teostuselt, oskuselt hea

heategev
[omadussõna, adjektiiv]
annetuste tegemisega seotud, selline, mille tulu läheb kellegi abistamiseks või millegi hüvanguks

heategevus
[nimisõna, substantiiv]
1. annetuste tegemine vm vabatahtlik tegevus teiste inimeste heaolu parandamiseks

2. annetuste tegemine või vabatahtlik tegevus teiste inimeste aitamiseks

heategevusfond
[nimisõna, substantiiv]
fond, mille kogutud annetused lähevad heategevaks otstarbeks

heategevuskontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, mille tulu läheb heategevaks otstarbeks

heategevuslik
[omadussõna, adjektiiv]
annetuste tegemisega seotud, selline, mille tulu läheb kellegi abistamiseks või millegi hüvanguks

heategevusmüük
[nimisõna, substantiiv]
üritusena korraldatud müük, mille tulu läheb heategevaks otstarbeks

heategevusõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune seltskondlik üritus, mille tulu (nt kogutud annetused) läheb heategevaks otstarbeks

heategevusüritus
[nimisõna, substantiiv]
üritus, mille tulu läheb heategevaks otstarbeks

heategija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes teeb head (nt abistaja, annetaja, heategevuses osaleja kohta)

heategu
[nimisõna, substantiiv]
tegu kellegi heaks, kasuks, abistamiseks

heatujuline
[omadussõna, adjektiiv]
heas tujus olev, rõõmsameelne

heausklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi õigsuses ja aususes kindel olev, usaldusele tuginedes toimiv või tehtud

2. (isiku kohta:) millegi õigsuses ja aususes kindel olev, usaldusele tuginedes toimiv

3. (millegi kohta:) selliselt tehtud või omandatud

heausklikkus
[nimisõna, substantiiv]
millegi õigsuses ja aususes kindel olemine, usaldusele tuginemine

heauskne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi õigsuses ja aususes kindel olev, usaldusele tuginedes toimiv või tehtud

2. (isiku kohta:) millegi õigsuses ja aususes kindel olev, usaldusele tuginedes toimiv

3. (millegi kohta:) selliselt tehtud või omandatud

heauskselt
uskudes, et tehtav vm kõnesolev on õige, hea, kasulik vms

heausksus
[nimisõna, substantiiv]
millegi õigsuses ja aususes kindel olemine, usaldusele tuginemine

hebefreenia
[nimisõna, substantiiv]
1. skisofreenia vorm, milles juhtival kohal on emotsionaalsed häired, hebefreenne skisofreenia

2. skisofreenia vorme

hebraism
[nimisõna, substantiiv]
heebrea keelele omane sõna, väljend või lausekonstruktsioon mõnes muus keeles

hebraist
[nimisõna, substantiiv]
heebrea keele v usundi eriteadlane

hedebo
[nimisõna, substantiiv]
tikand, mille puhul riidest väljalõigatud mustriosad täidetakse pitsiga

hedebotikand
[nimisõna, substantiiv]
tikand, mille puhul riidest väljalõigatud mustriosad täidetakse pitsiga

hedonism
[nimisõna, substantiiv]
1. eetika suund, mis peab naudingut ja lõbu inimese elu kõrgeimaks väärtuseks ning eesmärgiks

2. naudinguõpetus

hedonistlik
[omadussõna, adjektiiv]
hedonismile omane, naudingut ja lõbu taotlev

hee
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ning rõhutab teadasaamist, imestust, rahulolu, rõõmu või kahjurõõmu ja parastamist

heebel
[nimisõna, substantiiv]
lameda otsa ja ümara servaga kang, mida kasutatakse nt rehvi vahetamisel

heebrea
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
heebrealastega seotud, heebrealastele omane või päritolult nendega seotud

heebreakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. heebrea keeles kõneldud või kirjutatud

2. heebrea keelt kasutav

heebrealane
[nimisõna, substantiiv]
1. umbes 13. sajandil eKr Palestiinasse elama asunud semi hõimu liige

2. semi hõimu liikmete järeltulija, Iisraeli ja Juuda elanik

heebreapärasus
[nimisõna, substantiiv]
heebrea keelele omane sõna, väljend või lausekonstruktsioon mõnes muus keeles

heeder
[nimisõna, substantiiv]
1. heina- ja viljakoristusmasina osa, mis koosneb lõikeaparaadist ja lõigatud vilja edasitoimetavaist seadmeist

2. kombaini osa

heegeldama
[tegusõna, verb]
1. heegelnõelaga niidist või lõngast silmuselist kudet tegema

2. spetsiaalse suure nõelaga villasest niidist riideid valmistama

heegeldis
[nimisõna, substantiiv]
1. heegeldatud käsitöö

2. heegeldatud ese

heegeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. heegeldamine

2. heegeldatud või heegeldamisel olev käsitöö

heegellane
[nimisõna, substantiiv]
hegelianismi esindaja või pooldaja

heegellus
[nimisõna, substantiiv]
1. (filosoofias:) vool, mille lõid saksa filosoofi Hegeli õpilased ja järelkäijad

2. Hegeli õpetus

heegelmuster
[nimisõna, substantiiv]
muster heegeldamiseks

heegelniit
[nimisõna, substantiiv]
niit heegeldamiseks

heegelnõel
[nimisõna, substantiiv]
puust, luust, metallist või muust materjalist pikavarreline konksus otsaga nõel heegeldamiseks

heegelpits
[nimisõna, substantiiv]
heegeldatud pits

heeliks
[nimisõna, substantiiv]
kruvikujuline struktuur, paljude makromolekulaarsete ühendite sekundaarstruktuur

heelium
[nimisõna, substantiiv]
värvuseta ja lõhnata mittepõlev kerge väärisgaas, keemiline element järjenumbriga 2

heemne
[omadussõna, adjektiiv]
(toitaine kohta:) loomade verest ja lihast pärit, hemoglobiini ja müoglobiini valkudega seotud

heeringahai
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt parvekaladest, ka heeringaist toituv hai

heeringakuningas
[nimisõna, substantiiv]
maailma pikim (kuni 11-meetrine) luukala, kes on värvuselt hõbedane ja sinine, karmiinpunaste uimede, lintja kehakuju ja seljauimedega kogu kehapikkuses

heeringas
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolseis ookeanivetes ja meredes parvedena elutsev 30–40 cm pikkune kala

2. teatud piklik kala, kes on hõbeda värvi ja elab meres

heeringasoolvesi
[nimisõna, substantiiv]
heeringatele nende soolamiseks peale valatud soolvesi

heeringavaal
[nimisõna, substantiiv]
jahedat vett eelistav, arvukamalt lõunapoolkeral elav suur vaal

heeringavõi
[nimisõna, substantiiv]
või, millesse on segatud peeneks hakitud kilu

heerold
[nimisõna, substantiiv]
1. vürsti vm valitseja käskjalg, ametlik teadete kuulutaja keskajal

2. ametlike teadete kuulutaja keskajal

heeros
[nimisõna, substantiiv]
kangelane, sangar

heft
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmete kaante vahele köidetud kimp kokkumurtud paberipoognaid kirjutamiseks (peamiselt koolitarbena)

2. pehmete kaante vahele kinnitatud paberist lehed, kuhu õpilased koolis kirjutavad

hegeliaan
[nimisõna, substantiiv]
hegelianismi esindaja või pooldaja

hegelianism
[nimisõna, substantiiv]
1. (filosoofias:) vool, mille lõid saksa filosoofi Hegeli õpilased ja järelkäijad

2. Hegeli õpetus

hegellane
[nimisõna, substantiiv]
hegelianismi esindaja või pooldaja

hegellus
[nimisõna, substantiiv]
1. (filosoofias:) vool, mille lõid saksa filosoofi Hegeli õpilased ja järelkäijad

2. Hegeli õpetus

hegemonism
[nimisõna, substantiiv]
(poliitiliselt) valitsev seisund, juhtiv roll

hegemoon
[nimisõna, substantiiv]
1. juhtiv jõud, juht või juhtija

2. juht, juhtiv jõud

hegemoonia
[nimisõna, substantiiv]
(poliitiliselt) juhtiv seisund, (pikka aega kestev) võimalus oma tahet teostada, kedagi valitseda

heh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab üleolekut, põlastust või kasutatakse täitesõnana mõttepausis

hehee
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi lühikest (kahjurõõmsat) naeru

2. väljendab kahjurõõmu, parastamist vms

he-he-hee
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi lühikest (kahjurõõmsat) naeru

2. väljendab kahjurõõmu, parastamist vms

hehehee
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi lühikest (kahjurõõmsat) naeru

2. väljendab kahjurõõmu, parastamist vms

hei
[hüüdsõna, interjektsioon]
hüüatus kellegi tähelepanu äratamiseks (nt et kedagi kutsuda, kõnetada)

heiastama
[tegusõna, verb]
1. (poeetilisemas stiilis:) tagasi peegeldama

2. tagasi peegeldama, kangastama

heiastuma
[tegusõna, verb]
(poeetilisemas stiilis:) tagasi peegelduma, õrna kujutisena paistma

heide
[nimisõna, substantiiv]
heitevahendi vms läbi õhu viskamine, üks heitmise juhtum

heidik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on ühiskonna mingist kooslusest välja tõrjutud, kõrvale jäetud või hüljatud

2. tõrjutud isik

3. heidik

4. ühiskonnast kõrvale jäetud inimene

heidiklaps
[nimisõna, substantiiv]
(hoolitsuseta jäetud või kodutu lapse, tänavalapse kohta)

heidis
[nimisõna, substantiiv]
tulemäest, merest vm väljaheidetud aine

heidutama
[tegusõna, verb]
kartma panema, hirmu peale ajama, kohutama

heidutus
[nimisõna, substantiiv]
(julgeolekupoliitikas:) vastase kõrvalekallutamine tema käimasolevast või plaanitavast tegevusest, viidates potentsiaalsele jõukasutusele

heie
[nimisõna, substantiiv]
peenike nõrga keeruga puuvillalint või kergelt kokku hõõrutud villalint

heietama
[tegusõna, verb]
pikalt-laialt millestki rääkima, kirjutama või mõtlema

heietus
[nimisõna, substantiiv]
1. heietamine

2. pikk, siia-sinna kulgev jutt või lugu

heik
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi idaranniku merede ning Vahe- ja Musta mere kala

heiklema
[tegusõna, verb]
kirkalt ja korduvalt helkima, valguses sädelema ja läikima, värvi ja helki vaheldama

heilutama
[tegusõna, verb]
hõljutama, kõigutama

hein
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel, põldudel vm kasvav rohi, mida kasutatakse hrl loomasöödana

2. selline rohi mahaniidetuna ja kuivatatuna

3. kasvav või lõigatud ja kuivatatud rohi, millega inimesed koduloomi söödavad

4. kasvav või lõigatud rohi

heinaaeg
[nimisõna, substantiiv]
heinateo aeg

heinahang
[nimisõna, substantiiv]
heinatööl kasutatav kolme või nelja metallpiiga tööriist

heinahunnik
[nimisõna, substantiiv]
hunnikuks kogutud hein

heinailm
[nimisõna, substantiiv]
heinateoks sobiv kuiv ilm

heinakaar
[nimisõna, substantiiv]
ees olev töölõik, mida üks vikat heinas niidab

heinakaaruti
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega saab kuivavat heina ümber pöörata

heinakogur
[nimisõna, substantiiv]
seade heina kogumiseks või korjamiseks

heinakoristus
[nimisõna, substantiiv]
heina niitmine ja kokkukogumine

heinakorv
[nimisõna, substantiiv]
vankrile või reele kinnitatav redelitest või pulkadest kere heina vedamiseks

heinakott
[nimisõna, substantiiv]
heintega täidetud kott, ka istmena vankris

heinakuhi
[nimisõna, substantiiv]
heinamaal kuhjana kuivama pandud hein

heinakuivati
[nimisõna, substantiiv]
(vastavate seadmetega varustatud) ruum või hoone heina kuivatamiseks ja hoidmiseks

heinakulu
[nimisõna, substantiiv]
tegemata jäänud vana hein

heinakuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 7. kuu, põhjapoolkeral teine suvekuu

2. aasta 7. kuu

heinakõrs
[nimisõna, substantiiv]
heintaime (kergelt puitunud) vars

heinaküün
[nimisõna, substantiiv]
(kergem) ehitis heina hoidmiseks

heinalakk
[nimisõna, substantiiv]
laepealne heinte hoidlana

heinaline
[nimisõna, substantiiv]
see, kes niidab heina

heinalohisti
[nimisõna, substantiiv]
vahend või riist heina lohistamiseks

heinamaa
[nimisõna, substantiiv]
rohumaa, kust niidetakse heina

heinamaarjapäev
[nimisõna, substantiiv]
2. juuli, eesti rahvakalendris päev, mis tähistab heinateo algust või kõrgaega, kirikliku tähtpäevana neitsi Maarja koduotsimise päev

heinamärss
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne nöörist valmistatud suuresilmaline kott, millega võeti hobusele tee peale heinu söögiks kaasa

heinaniiduk
[nimisõna, substantiiv]
põllutöömasin heintaimede niitmiseks

heinaniidumasin
[nimisõna, substantiiv]
põllutöömasin heintaimede niitmiseks

heinaniit
[nimisõna, substantiiv]
heinaniitmine

heinaniitja
[nimisõna, substantiiv]
heina niitev inimene

heinanohu
[nimisõna, substantiiv]
kõrreliste õietolmu toimel tekkiv ülitundlikkuse seisund

heinapalavik
[nimisõna, substantiiv]
kõrreliste õietolmu toimel tekkiv ülitundlikkuse seisund

heinapall
[nimisõna, substantiiv]
(risttahukakujuliseks) palliks kokkupressitud hein

heinapebred
[nimisõna, substantiiv]
pudenenud, puruks hõõrdunud heinalibled

heinapress
[nimisõna, substantiiv]
põllutöömasin, millega hein pressitakse pallideks või rullideks

heinapõld
[nimisõna, substantiiv]
(kultuur)heina all olev põld

heinaritsikas
[nimisõna, substantiiv]
1. siristav hüppejalgadega putukas

2. suur roheline putukas, kellel on pikad tagumised jalad, kes hüppab väga kõrgele ja kes teeb väga kõrget häält

heinasaad
[nimisõna, substantiiv]
kuivast heinast tehtav ajutine kuhilas heina järelkuivatamiseks ja kokkuvedamiseks kuhja või küüni

heinasaak
[nimisõna, substantiiv]
rohumaadel, niitudel kasvanud rohust hrl loomasöödaks kogutud hein kogumina

heinasara
[nimisõna, substantiiv]
kerge ehitis heinte hoidmiseks

heinaseeme
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme heintaime seemned heina külvamiseks ja kasvatamiseks

heinategemine
[nimisõna, substantiiv]
heina niitmine ja kokkukogumine

heinategija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes niidab heina

heinategu
[nimisõna, substantiiv]
heina niitmine ja kokkukogumine

heinatöö
[nimisõna, substantiiv]
heina niitmine ja kokkukogumine

heinavaal
[nimisõna, substantiiv]
kokkuriisutud või -kuhjatud heina vall

heinavedu
[nimisõna, substantiiv]
niidetud heina toimetamine ühest kohast teise

heinavirn
[nimisõna, substantiiv]
hunnikusse kuhjatud hein

heinavõrk
[nimisõna, substantiiv]
hobusele etteriputatav kotitaoline võrk heinte jaoks

heinaväljasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
(üks endisaegseid põlluharimisviise)

heinik
[nimisõna, substantiiv]
1. paljuliigiline, enamikus mittesöödav sügisseen

2. seen

heinkamar
[nimisõna, substantiiv]
rohukamar

heinmuda
[nimisõna, substantiiv]
1. liivasel ja mudasel merepõhjal kasvav niitjate lehtedega veetaim

2. veetaim

heinputk
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades, metsades ja soovõsades kasvav kõrge õõnsavarreline taim

heintaim
[nimisõna, substantiiv]
rohumaadel söödana või heinana kasvatatav, hrl mitmeaastane rohttaimeliik

heintaimestik
[nimisõna, substantiiv]
rohumaal tihedalt koos kasvavad heintaimed

heintaimik
[nimisõna, substantiiv]
rohumaal tihedalt koos kasvavad heintaimed

heiskama
[tegusõna, verb]
(lippu, purjesid) üles tõmbama

heitaur
[nimisõna, substantiiv]
aurumasinast väljuv töötanud aur

heiteala
[nimisõna, substantiiv]
kettaheide, vasaraheide, odavise, kuulitõuge

heitekivi
[nimisõna, substantiiv]
heidetud või heidetav kivi (nt kiviheitemasinaga heitmiseks)

heitemasin
[nimisõna, substantiiv]
antiik- ja keskajal sõjapidamises kasutatud seadeldis kivide, kuulide, noolte vms heitmiseks (nt ballist, katapult)

heiteoda
[nimisõna, substantiiv]
endisajal viskerelvana kasutatud oda

heitepaik
[nimisõna, substantiiv]
1. heitering

2. koht staadionil, kus võisteldakse heitealades

heitepuu
[nimisõna, substantiiv]
enne vibu ja noolt kasutusele võetud laua- või kepikujuline riist, millega visati viskoda või harpuuni

heiteriist
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ketta või vasara kohta)

heitering
[nimisõna, substantiiv]
ringikujuline ala, kust heidetakse vasarat või ketast

heitesektor
[nimisõna, substantiiv]
ala staadionil, kus ketast või vasarat heidetakse

heitevoor
[nimisõna, substantiiv]
võistluse üks järk nt ketta-, vasaraheites

heitgaas
[nimisõna, substantiiv]
gaasiline jääk- või kõrvalsaadus, mis on tekkinud tööstusprotsessis või kütuse põlemisel ning mis kahjustab ökosüsteeme ja elusolendite tervist (nt vääveldioksiid, vingugaas)

heitkogus
[nimisõna, substantiiv]
saasteallikast keskkonda heidetud saasta kogus

heitkopp
[nimisõna, substantiiv]
trosside abil noole külge riputatud kopp

heitkoppekskavaator
[nimisõna, substantiiv]
ehituses ja pinnasetöödel kasutatav ühekopaline ekskavaator, mille kopp on noole külge kinnitatud trossidega

heitlaps
[nimisõna, substantiiv]
mahajäetud vastsündinu, kelle vanemad on teadmata (tänapäeval kasutusest taandunud)

heitlehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) selline, mis ebasoodsaks aastaajaks lehed (või okkad) ära heidab

heitlema
[tegusõna, verb]
võitlema, millegi saavutamiseks tugevasti vaeva nägema

heitlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. muutlik või ebaühtlane

2. muutlik, vahelduv

heitlik
[omadussõna, adjektiiv]
kergesti kohkuv, heituv

heitlikkus
[nimisõna, substantiiv]
sage muutumine, ebaühtlane vaheldumine

heitlus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) teistest, vastasest parem olla püüdlemine, (äge) võistlemine, heitlemine paremuse pärast

heitma
[tegusõna, verb]
1. läbi õhu viskama, hooga kuhugi paiskama

2. viskama, läbi õhu lendama panema

Ühendtegusõnad: alla heitma, alla heitma, ette heitma, ette heitma, kokku heitma, kokku heitma, kõrvale heitma, kõrvale heitma, maha heitma, maha heitma, välja heitma, välja heitma, ühte heitmaühte heitma

heitmed
[nimisõna, substantiiv]
keskkonda paisatavad saasteained vm mõjud kogumina (nt heitgaas, müra, vibratsioon, heitvesi)

heitmekaubandus
[nimisõna, substantiiv]
süsteem, mis lubab piirkogusest vähem kasvuhoonegaase õhku paiskaval ettevõttel müüa lubatud ja tegeliku heitme vahe maha

heitmesus
[nimisõna, substantiiv]
heitmesisaldus

heitsoojus
[nimisõna, substantiiv]
soojusenergia, mis vabaneb tootmisprotsessis ja seal kasutust ei leia

heituma
[tegusõna, verb]
1. kartma hakkama, kohkuma

2. meeleheitel olema

heitumus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus inimene on meeleheitel või ta on loobunud tööotsimisest, toimetulekuraskustega tegelemisest vms

heitunu
[nimisõna, substantiiv]
pikaajaline töötu, kes on töö otsimisest loobunud

heitunult
[määrsõna, adverb]
1. kartma hakates, kohkunud moel

2. meeleheitel olles

heitvesi
[nimisõna, substantiiv]
inimkasutuses olnud ja loodusesse tagasi suunatav vesi

hej
elektrijaam, milles vee-energia muundatakse elektrienergiaks

hekatomb
[nimisõna, substantiiv]
suur loomohver (hrl 100 veist) Vana-Kreekas

hekikäärid
[nimisõna, substantiiv]
käärid heki pügamiseks

hekipuu
[nimisõna, substantiiv]
hekiks sobiv või kasutatav puu

hekipõõsas
[nimisõna, substantiiv]
hekiks sobiv või kasutatav põõsas

hekitaim
[nimisõna, substantiiv]
hekiks kasutatav taim

hekitama
[tegusõna, verb]
hekiga varustama

hekk
[nimisõna, substantiiv]
tihe, hrl pöetav, ühtlaste vahedega põõsaste või puude rida (maa-ala piiramiseks, tuule, tolmu tõkestamiseks vm otstarbeks)

hekk
[nimisõna, substantiiv]
vee eest kaitsev piire omaaegsete laevade kõrgemas ahtriosas

heksaan
[nimisõna, substantiiv]
mürgine, rasva lahustav aine

heksaeeder
[nimisõna, substantiiv]
1. hulktahukas, millel on kuus tahku

2. kuue tahuga hulktahukas

heksagonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kuusnurga kujuga

heksagoon
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, millel on kuus tippu, mis on ühendatud sirglõikudega

heksagramm
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest võrdkülgsest kolmnurgast moodustuv kuusnurk

2. kahest kolmnurgast moodustatud kuusnurkne täht

heksahord
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaliste helide kuueastmeline helirida

2. kuueastmeline helirida

heksakloraan
[nimisõna, substantiiv]
1. tugeva lõhnaga valge kristalne aine, tugev putukamürk

2. putukamürk

heksakord
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaliste helide kuueastmeline helirida

2. kuueastmeline helirida

heksameeter
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka ja Rooma luules esinev 6-jalaline värss, mis hrl koosneb daktüleist ja spondeustest

2. kuuejalaline värss

heksameetriline
[omadussõna, adjektiiv]
(värsimõõdu kohta:) 6-jalalist värssi sisaldav, hrl koosnedes daktüleist ja spondeustest

heksametüleentetramiin
[nimisõna, substantiiv]
vees kergesti lahustuv valge kristalne aine, mikroobidevastane ravim, mida tarvitatakse eriti kuseelundite põletike puhul

heksel
[nimisõna, substantiiv]
väiksemateks osadeks peenestatud rohi, õled, põhk vms materjal (loomasöödana; rohumaade hekseldades hooldamise tulemina)

hekseldama
[tegusõna, verb]
lõigates, hõõrudes, lüües vm viisil väiksemateks osadeks tegema

hekseldi
[nimisõna, substantiiv]
seade kore- ja haljassööda tükeldamiseks

hekslimasin
[nimisõna, substantiiv]
seade kore- ja haljassööda tükeldamiseks

heksogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav tugevatoimeline lõhkeaine, mida kasutatakse sõjanduses ja tööstuses

2. lõhkeaine

hektar
[nimisõna, substantiiv]
1. mittesüsteemne pindalaühik, 10 000 m^2

2. pindala mõõtühik. Üks hektar on 10 000 m²

hektariline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurusega üks hektar

2. hektarisuurune

hektarine
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurusega üks hektar

2. hektarisuurune

hektarisaak
[nimisõna, substantiiv]
ühe hektari kohta saadav teravilja, köögivilja, puuvilja vms kogum

hektaritoetus
[nimisõna, substantiiv]
teravilja tootjale antav rahaline toetus hektari kohta

hektiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. heitlik, kiirelt vahelduv, muutlik

2. kiire ja toimekas

hekto
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust sada (10^2) korda suurem

hektograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne aparaat teksti ja illustratsioonide paljundamiseks

2. paljundusseade

hektografeerima
[tegusõna, verb]
endisaegse paljundusaparaadi (šapirograafi) abil tekste või pilte paljundama

hektoliiter
[nimisõna, substantiiv]
100 liitrit

hektomeeter
[nimisõna, substantiiv]
100 meetrit

hektopaskal
[nimisõna, substantiiv]
100 paskalit

hektovatt
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvvoolu (aktiiv)võimsuse mõõtühik, 100 vatti

hela
[nimisõna, substantiiv]
helisemine, hele või kõlav heli

helahtama
[tegusõna, verb]
korraks helisema lööma

helama
[tegusõna, verb]
(luuleliselt:) helisema, kõlama

helatama
[tegusõna, verb]
korraks helisema lööma

helbed
[nimisõna, substantiiv]
jahust või tangust pressitud õhukesed libled (piimaga söömiseks, müsli koostisosana, pudrumaterjalina)

helbeke
[nimisõna, substantiiv]
väike, õrn helves

helbeline
[omadussõna, adjektiiv]
helvestest koosnev või neid sisaldav

helbepuder
[nimisõna, substantiiv]
(kaera-, riisi- vm) helvestest keedetud puder

helde
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma osast teistele meelsasti, ohtrasti andev

2. suuremeelsust, armastusväärsust üles näitav

heldeke
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

heldekene
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

heldekäeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma osast teistele meelsasti, ohtrasti andev

2. suuremeelsust, armastusväärsust üles näitav

heldelt
[määrsõna, adverb]
1. heldust üles näidates, jagatavaga, antavaga kokku hoidmata, koonerdamata

2. ohtrasti, suurel hulgal

heldemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
helde loomuga

heldima
[tegusõna, verb]
1. (ülevoolavalt) tundeliseks, hellaks, härdaks muutuma, meeleliigutust tundma

2. härdaks muutuma

heldimus
[nimisõna, substantiiv]
1. õrn, tundeline meeleliigutus

2. tundeline meeleliigutus

heldimuspisar
[nimisõna, substantiiv]
(tundelise, hella või härda oleku kohta)

heldinult
[määrsõna, adverb]
õrna, tundelise meeleliigutusega

heldus
[nimisõna, substantiiv]
helde ja lahke olemine, hea tahte väljendamine

hele
[omadussõna, adjektiiv]
tugevat valgust kiirgav

helebeež
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt beež

heledajuukseline
[omadussõna, adjektiiv]
heledate juustega

heledalt
[määrsõna, adverb]
tugevat valgust kiirgavalt

heledanahaline
[omadussõna, adjektiiv]
heleda nahavärvusega

heledapäine
[omadussõna, adjektiiv]
heledate juustega

heledasti
[määrsõna, adverb]
tugevat valgust kiirgavalt

heledavereline
[omadussõna, adjektiiv]
heledate juuste ja heleda nahaga

heleenium
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikast pärit kollaste, punaste või oranžpruunikate õitega rohttaim, Eestis aialill

helehall
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt hall

helekollane
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt kollane

helelaiksus
[nimisõna, substantiiv]
1. parasiitseente tekitatud taimekahjustus, mille välistunnuseks on heledad laigud lehtedel, koorel või mujal

2. taimehaigus

helelilla
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt lilla

helend
[nimisõna, substantiiv]
heledam koht (nt fotol)

helendama
[tegusõna, verb]
heledana paistma, heledasti särama, valgust kiirgama

helenduma
[tegusõna, verb]
helendama hakkama

helendus
[nimisõna, substantiiv]
1. heledana säramine, valguse kiirgamine

2. tugev ühtlane sära, õhetus

helendusbakter
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt meres elav eri perekondadesse kuuluv bakter, millel on püsiv võime valgust kiirata

helenduselund
[nimisõna, substantiiv]
1. (süvamereloomadel ja mõnedel putukatel:) valgust tekitav elund

2. mõnedel putukatel ja süvaveeloomadel

helendusorgan
[nimisõna, substantiiv]
1. (süvamereloomadel ja mõnedel putukatel:) valgust tekitav elund

2. mõnedel putukatel ja süvaveeloomadel

helenema
[tegusõna, verb]
1. (valguse kohta:) (järk-järgult) heledamaks või valgemaks minema

2. koitma

heleoranž
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt oranž

helepala
[omadussõna, adjektiiv]
liiga elav, kärsitu

helepruun
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt pruun

helepunane
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt punane

heleroheline
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt roheline

heleroosa
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt roosa

helesinine
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt sinine

helestama
[tegusõna, verb]
heledamaks või heledaks tegema

helesti
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend, mida jumestamisel kasutatakse silmade, põsesarnade vm rõhutamiseks heledama või sära andva tooni abil

helestuma
[tegusõna, verb]
heledamaks või heledaks muutuma

helestusmarker
[nimisõna, substantiiv]
viltpliiats, millega saab kirjareale tõmmata värvilise fluorestseeriva riba

heletaiga
[nimisõna, substantiiv]
valgusrohke taiga, kus valdavaks puuliigiks on mänd

heletama
[tegusõna, verb]
heledamaks või heledaks tegema

heletilder
[nimisõna, substantiiv]
sihvakas pikajalgne lind, Eestis läbirändaja ja haruldane haudelind

hele-tume
[nimisõna, substantiiv]
valguse ja varju, heledate ja tumedate toonide vastandus (nt fotograafias, kunstis)

helevalge
[omadussõna, adjektiiv]
puhas, säravalt valge või hele

hele-villkäpp
väga karvane liblikas

helgahtama
[tegusõna, verb]
1. korraks heledalt paistma

2. valgushelki andma

helgas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (helkivalt) valge, helendav

2. valgusküllane

helgatama
[tegusõna, verb]
1. korraks heledalt paistma

2. valgushelki andma

helge
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värvi, valguse kohta:) (rõõmsalt) hele ja selge

2. hele, selge

helgenema
[tegusõna, verb]
heatahtliku(ma)ks muutuma

helgetama
[tegusõna, verb]
(päikese kohta:) kõrvetavalt paistma (ja midagi helkima panema)

helgiheitja
[nimisõna, substantiiv]
prožektor

helgik
[nimisõna, substantiiv]
niiskeis kaljulõhedes ja koobastes kasvav väike lehtsammal, mis helgib hämaras smaragdroheliselt

helgitama
[tegusõna, verb]
helki heitma, valgustama

helguma
[tegusõna, verb]
helgemaks või helgeks muutuma

heli
[nimisõna, substantiiv]
1. elastses keskkonnas lainena leviv võnkumine, mida on võimalik kuulda

2. see, mida sa kuuled

heliaakiline
[omadussõna, adjektiiv]
Päikesesse puutuv, Päikesega seotud

heliajakiri
[nimisõna, substantiiv]
helikandjale salvestatud ajakiri (pimedatele ja vaegnägijaile)

heliallikas
[nimisõna, substantiiv]
1. võnkuv elastne keha (nt pillikeel, häälekurrud)

2. heli tekitaja

heliarhiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumid helilintide, -plaatide vms säilitamiseks

2. seal säilitatavad helidokumendid

heliastmik
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavast arvust astmetest koosnev helide hulk, mis on korrastatud tämbri, tugevuse, vältuse või kõrguse alusel

2. heliredel

helibarjäär
[nimisõna, substantiiv]
(aerodünaamikas:) kiiruste piirkond, kus keha aerodünaamiline takistus järsult kasvab

heliefekt
[nimisõna, substantiiv]
heliga tekitatav efekt (nt lavastseenide ilmestamiseks)

helifail
[nimisõna, substantiiv]
1. fail, mis sisaldab kuulatavat materjali (teksti, muusikat)

2. fail, mis sisaldab helisalvestist

helifilm
[nimisõna, substantiiv]
koos tegelaste kõne, saatemuusika ja müradega esitatav film

helihardus
[nimisõna, substantiiv]
kiriklik teenimisvorm, mis ühendab kristlikku muusikakultuuri ja teoloogilist sõnumit

helihark
[nimisõna, substantiiv]
U-kujuline terashark,mis võnkudes tekitab peaaegu puhta, ülemtoonidest vaba heli ning mida kasutatakse koorile hääle andmiseks ja instrumentide häälestamiseks

heliisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
isolatsioon, mis vähendab müra ruumis, tõkestab selle levimist

helijuhtivus
[nimisõna, substantiiv]
materjali omadus juhtida heli

helijäljendus
[nimisõna, substantiiv]
loodushäälte tinglik väljendamine keele foneetiliste vahenditega

helikaart
[nimisõna, substantiiv]
arvuti koostisosa, mis võimaldab helitöötlust ja multimeediumi heliesitust

helikanal
[nimisõna, substantiiv]
helisignaalide edastamiseks kasutatav elektromagnetlainete piirkond

helikandja
[nimisõna, substantiiv]
vahend, millele saab salvestada helisid (muusikat ja kõnet), nt CD-plaat, kassett

helikassett
[nimisõna, substantiiv]
kassett, milles asetseb helilint

helikauss
[nimisõna, substantiiv]
Tiibetist, Nepaalist, Jaapanist pärit põrandal asetsev eri suurusega kausikujuline kell, mis pannakse helisema spetsiaalseid pulki kausi servadel libistades (tekib põhitoon ja palju ülemhelisid)

helikeel
[nimisõna, substantiiv]
muusikaline väljendusviis, muusikalised väljendusvahendid

helikiirus
[nimisõna, substantiiv]
helilaine levimise kiirus keskkonnas

helikindel
[omadussõna, adjektiiv]
(hoonete ja nende osade kohta:) selline, mis heli läbi ei lase

helikindlus
[nimisõna, substantiiv]
omadus mitte müra läbi lasta

helikiri
[nimisõna, substantiiv]
1. helikandjale salvestatu

2. helisalvestatud tekst

3. helisalvestatud kirjatekst

helikobakter
[nimisõna, substantiiv]
maolimaskestas pesitsev ja selle põletikku tekitav bakter

helikoid
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) kruvipind, mille kujundab sirge joon kruvi liikumisel

helikon
[nimisõna, substantiiv]
1. basside hulka kuuluv suur ovaalne kaelaskantav vaskpuhkpill, mida meelsasti on kasutanud sõjaväeorkestrid, üks tuuba liike

2. vaskpuhkpill

helikoonia
[nimisõna, substantiiv]
suurte lehtede ja värvikirevate õitega rohttaim peamiselt Ameerika troopikas, Eestis toataim

helikopter
[nimisõna, substantiiv]
1. õhusõiduk, mis lendab pöörleva tiiviku tõstejõu toimel

2. õhus lendav sõiduk, mille peal on metallist osadest koosnev keerlev seade

helikoptervanem
[nimisõna, substantiiv]
ülihoolitsev lapsevanem, kes jälgib oma lapse käekäiku ülimalt suure tähelepanuga ning kes pidevalt kontrollib oma last

helikujundus
[nimisõna, substantiiv]
1. lavastuse, filmi, telesaate, videomängu heli kujundamine (eeskätt viimistlemine, töötlus elektronvahendite abil)

2. selle tulemusena valminud lavastuse vm heliline külg

helikunst
[nimisõna, substantiiv]
muusika kui kunstiliik

helikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikateoste looja või interpreteerija

2. interpreet

3. helilooja

helikõrgus
[nimisõna, substantiiv]
muusikalise heli peamiselt sagedusest sõltuv kuulmise järgi määratav omadus

helilaad
[nimisõna, substantiiv]
helikõrguste ning nendega seotud astmete funktsioonide abstraktne süsteem

helilaine
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnas leviv võnkumine, mis kutsub esile heliaistingu

helilindistama
[tegusõna, verb]
heli (nt kõne, muusikat, saadet) jäädvustama infokandjale hilisemaks taasesituseks, helisalvestust tegema

helilindistus
[nimisõna, substantiiv]
magnetlindile salvestatud helid (nt saade, muusikapala)

heliline
[omadussõna, adjektiiv]
heli tekitav, heliga seotud

helilint
[nimisõna, substantiiv]
magnetlint, millele on salvestatud heli

helilooja
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikateoste looja

2. inimene, kes kirjutab muusikat

helilooming
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikateosed

2. nende loomine

helimees
[nimisõna, substantiiv]
heli tekitamise, töötlemise ja selleks vajaliku varustusega tegelev isik

helin
[nimisõna, substantiiv]
(ühekordne) helisemine, hele ja kõlav heli

helind
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlakujuline muusikaliste väljendusvahenditega määratud helide kogum, muusikaline teos

2. muusikaline teos

helindaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tegeleb heli kvaliteetse esitamise ja salvestamise tehnilise poolega (stuudiosalvestusel, elava ettekande, filmide, videote helindamisel)

helindama
[tegusõna, verb]
1. filmile, videole vms heli, muusikat lisama

2. taustaheli looma või taustamuusikat mängima

helineelavus
[nimisõna, substantiiv]
materjali omadus neelata helilaineid

heliofüüsika
[nimisõna, substantiiv]
astrofüüsika osa, käsitleb Päikese pinna nähtusi

heliograaf
[nimisõna, substantiiv]
Päikese pildistamiseks kohandatud teleskoop

helioperaator
[nimisõna, substantiiv]
helisalvestuse spetsialist

helioskoop
[nimisõna, substantiiv]
heledust vähendav seade Päikese vaatlemiseks

heliostaat
[nimisõna, substantiiv]
peeglist ja seda suunavast mehhanismist koosnev seade, mis võimaldab juhtida Päikese kiiri püsivalt ühes ja samas suunas

heliotehnika
[nimisõna, substantiiv]
tehnika haru, mis tegeleb Päikese kiirgusenergia muundamisega muudeks energialiikideks

helioteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. päikesekiirguse kasutamine ravi otstarbel

2. päikeravi

heliotroop
[nimisõna, substantiiv]
tumeroheliste lehtede ja tumedate lillakassiniste õitega magusa lõhnaga ilutaim

heliotropism
[nimisõna, substantiiv]
1. taimeosade pöördumine valguse poole või sellest eemale

2. taimeosade kooldumine valgusärrituse mõjul

heliotsentriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. Päikest keskuseks pidav

2. päikesekeskene

heliotsentrism
[nimisõna, substantiiv]
õpetus, mille kohaselt Maa koos teiste planeetidega tiirleb ümber universumi keskmes asuva Päikese

helipea
[nimisõna, substantiiv]
1. magnetofoni või grammofoni osa, mis muudab salvestatud heli elektrisignaaliks

2. elektrikitarri vms muusikariista osa, mis muudab nt keelte võnkumise helisignaaliks

3. salvestatud heli taasesituse seadis

helipidav
[omadussõna, adjektiiv]
(hoonete ja nende osade kohta:) selline, mis heli läbi ei lase

helipidavus
[nimisõna, substantiiv]
omadus mitte müra läbi lasta

helipilt
[nimisõna, substantiiv]
pillile, helisalvestisele, ansamblile vm iseloomulik kõla

heliplaadifirma
[nimisõna, substantiiv]
vinüül-, CD- vm heliplaate tootev ettevõte

heliplaadistama
[tegusõna, verb]
heliplaadile salvestama

heliplaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kettakujuline helikandja koos sellele salvestatud muusikapalade vm helidega (nt vinüülplaat, CD-plaat)

2. õhuke ümmargune ese, mille peale on salvestatud näiteks muusika

heliproov
[nimisõna, substantiiv]
heliaparatuuri kontrollimine enne kontserti või lindistust

helipult
[nimisõna, substantiiv]
(helitehnikas:) seade helisignaalide segustamiseks ja reguleerimiseks

heliraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. raamat, mille teksti saab kuulata (nt mobiilist, veebist, CD-plaadilt)

2. helikandjale salvestatud kuulatav (kirjanduslik) tekst

helirada
[nimisõna, substantiiv]
salvestatud helisignaalide jäljend plaadil, magnet- või filmilindil

heliredel
[nimisõna, substantiiv]
muusikaline helirida, mis oktavi ulatuses kulgeb üles või alla kõrgussuhete alusel korrastatud astmetena

helireklaam
[nimisõna, substantiiv]
reklaam, mis sisaldab kuulatavat materjali (teksti, muusikat) ning mis hrl meelitab tarbima kaupu, teenuseid või osalema üritusel

helirežissöör
[nimisõna, substantiiv]
helitausta tehnilis-kunstiline kujundaja raadio- ja televisioonisaadetes ning helifilmis

heliriba
[nimisõna, substantiiv]
1. filmi vm esituse salvestatud helisignaalide ja/või muusika jäljend (nt plaadil, failina)

2. selline plaat või fail omaette teosena

helirida
[nimisõna, substantiiv]
muusikaliste helide helikõrguslik järjestus helisüsteemi piires

helirõhk
[nimisõna, substantiiv]
rõhk, mis tekib heli levimisel gaasilises või vedelas keskkonnas ning millega mõõdetakse helitugevust, hrl detsibellides (dB) või paskalites (Pa)

helisagedus
[nimisõna, substantiiv]
helilaine võngete arv sekundis, mida mõõdetakse hertsides

helisalvestama
[tegusõna, verb]
heli (nt kõne, muusikat, saadet) jäädvustama infokandjale hilisemaks taasesituseks, helisalvestust tegema

helisalvestis
[nimisõna, substantiiv]
1. helikandjale (nt plaadile, filmilindile) jäädvustatud heli hilisema taasesituse tarbeks

2. salvestatud heli

helisalvestus
[nimisõna, substantiiv]
1. helikandjale (nt plaadile, filmilindile) jäädvustatud heli hilisema taasesituse tarbeks

2. salvestatud heli

helisema
[tegusõna, verb]
1. (äratuskella, kirikukella, telefoni vms kohta:) heledat, meloodilist, kõlavat heli andma

2. kui mingi asi heliseb, siis see tekitab heli ja annab niimoodi millestki märku

helisignaal
[nimisõna, substantiiv]
heliga antav signaal

helispekter
[nimisõna, substantiiv]
heli koostis, selle eriline kõla, mis sõltub ülemtoonide arvust, sagedusest ja tugevusest

helistaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kellelegi telefonikõne võtab

helistama
[tegusõna, verb]
kellegagi telefoni teel ühendust võtma, telefonikõnet võtma

Ühendtegusõnad: ette helistama, ette helistama, läbi helistama, läbi helistama, tagasi helistama, tagasi helistama, välja helistama, välja helistama, üle helistamaüle helistama

helistik
[nimisõna, substantiiv]
kindla kõrgusega helilaad, mis sõltub kindlast üksikhelist ja saab oma nimetuse selle põhiheli järgi (nt sol-mažoor, si-minoor)

helistuudio
[nimisõna, substantiiv]
ruum või ruumid, kus toimub heli või hääle salvestamine

helisummuti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis summutab tekkiva heli (nt püssidel)

helisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
seadmete kogum, mida kasutatakse heli tekitamiseks, võimendamiseks, ülekandmiseks ja salvestamiseks

helitaasesitus
[nimisõna, substantiiv]
salvestatud heli taastekitamine

helitaasestus
[nimisõna, substantiiv]
salvestatud heli taastekitamine

helitaust
[nimisõna, substantiiv]
1. raadios, televisioonis, teatris ja filmis kasutatavad looduslikud või inimtegevusega seotud helid

2. kuuldemängul

helitehnik
[nimisõna, substantiiv]
heli tekitamise, töötlemise ja selleks vajaliku varustusega tegelev isik

helitehnika
[nimisõna, substantiiv]
seadmed ja vahendid heli tekitamiseks, muundamiseks, ülekandmiseks, salvestamiseks ja taasesitamiseks

helitehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikatööstuse valdkond, mis tegeleb heli tekitamise, töötlemise ja salvestamisega

2. vastavad seadmed ja vahendid

heliteos
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlakujuline muusikaliste väljendusvahenditega määratud helide kogum, muusikaline teos

2. muusikaline teos

helitu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma helita

helitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlakujuline muusikaliste väljendusvahenditega määratud helide kogum, muusikaline teos

2. muusikaline teos

helivaljus
[nimisõna, substantiiv]
heli kõrvaga kuuldav valjus

helivars
[nimisõna, substantiiv]
grammofonikäpp

helivõimendi
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis suurendab heli suuruse väärtust väljastpoolt antava energia arvel

helivõimendus
[nimisõna, substantiiv]
heli tugevdavad elektroakustilised seadmed ja heli tugevdamine nende abil

heliväli
[nimisõna, substantiiv]
ruumipiirkond, milles heli levib

heliülekanne
[nimisõna, substantiiv]
helisageduslike võnkumiste ülekandmine ühest punktist teise

heliülesvõte
[nimisõna, substantiiv]
1. helikandjale (nt plaadile, filmilindile) jäädvustatud heli hilisema taasesituse tarbeks

2. salvestatud heli

heljum
[nimisõna, substantiiv]
aine tahked osakesed, mis hõljuvad vedelikus

heljuma
[tegusõna, verb]
1. nõtke ja kergena lendlema või õõtsuma, hrl õhus, millegi kohal või pinnal

2. sel viisil liikuma

heljutama
[tegusõna, verb]
sujuvalt üles-alla liikuma panema, lendlema panema

helk
[nimisõna, substantiiv]
väheldane läiklev, helendav valgus, kerge läige

helk
[omadussõna, adjektiiv]
hele, terav, läbitungiv

helkama
[tegusõna, verb]
heledasti kõlama

helkima
[tegusõna, verb]
helki heitma, heledalt paistma, sädelema

Ühendtegusõnad: vastu helkimavastu helkima

helkjas
[omadussõna, adjektiiv]
helendav, valendav

helklema
[tegusõna, verb]
kirkalt ja korduvalt helkima, valguses sädelema ja läikima, värvi ja helki vaheldama

helksiine
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere saartelt pärit peente roomavate varte ja väikeste südajate lehtedega rohttaim, Eestis toataim

helkur
[nimisõna, substantiiv]
1. ese, mis peegeldab tagasi valgust (nt jalakäijal või jalgratturil pimedamal ajal)

2. ese, mis peegeldab valgust ja mida inimesed kannavad pimedal ajal riiete küljes, et autojuhid neid näeks

helkurpael
[nimisõna, substantiiv]
riietele kinnitatav valgust peegeldav pael, mis muudab selle kandja pimedas paremini nähtavaks

helkurriba
[nimisõna, substantiiv]
valgust peegeldav tekstiil- vm materjalist riba

helkurvest
[nimisõna, substantiiv]
erksavärviline vest, mis on varustatud helkurribadega, et selle kandja oleks paremini nähtav

hell
[omadussõna, adjektiiv]
1. täis armastust ja õrnust

2. sooje, õrnu tundeid tekitav

hellahingeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundlik, tundeline, kergesti haavatav, ettevaatlikku lähenemist nõudev

2. seda väljendav

3. tundlik

hellake
[nimisõna, substantiiv]
gaidide organisatsiooni 7–11-aastane liige

hellakene
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundlik, tundeline, kergesti haavatav, ettevaatlikku lähenemist nõudev

2. seda väljendav

3. tundlik

hellama
[tegusõna, verb]
kellegagi telefoni teel ühendust võtma, telefonikõnet võtma

hellatama
[tegusõna, verb]
õrnalt hellitama, hellusega suhtuma

hellatundeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hingeliselt hell, õrnahingeline

2. seda väljendav

hellebard
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne pika varrega sõjakirves, millel on ka odaots ja konks

2. keskaegne sõjakirves

hellen
[nimisõna, substantiiv]
1. Kreeka põhirahva liige

2. Kreeka kodanik või elanik

3. Kreeka päritolu inimene

helleniseerima
[tegusõna, verb]
(antiikajal:) hellenismi ajajärgu laadile või eluviisile kohandama, kreekapäraseks muutma

helleniseeruma
[tegusõna, verb]
(antiikajal:) hellenismi ajajärgu laadile või eluviisile kohanduma, kreekapäraseks muutuma

hellenism
[nimisõna, substantiiv]
antiikaja ajaloo- ja kultuuriperiood (umbes 330–30 eKr), mida iseloomustab Kreeka ja idapoolsete Vahemere maade majanduse, ühiskonnakorra ja kultuuri põimumine

hellenist
[nimisõna, substantiiv]
vanakreeka kultuuri tundja

hellenistika
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka kultuuri uurimine

heller
[nimisõna, substantiiv]
Tšehhi münt

hellerhein
[nimisõna, substantiiv]
roosakaslilla kerakujulise õisikuga niidulill

helletama
[tegusõna, verb]
ilma sõnadeta laulma, heleda häälega rütmilisi häälitsusi ja hõikeid kuuldavale tooma

helletus
[nimisõna, substantiiv]
ilma sõnadeta laulmine, heleda häälega häälitsemine ja hüüdmine

hellik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hellitatud, mugavustega harjunud

2. loomult tundlik, kergesti solvuv

3. midagi halvasti taluv, millegi suhtes õrn (ka taimede kohta)

4. hellitatud

hellik
[nimisõna, substantiiv]
tuleasemeil, karjamaadel ja raiesmikel kasvav väike lehtsammal

hellitama
[tegusõna, verb]
kedagi (liigse) hellusega hoidma või (liigse) tähelepanu, õrnusavaldustega ümbritsema

Ühendtegusõnad: ära hellitamaära hellitama

hellitelema
[tegusõna, verb]
korduvalt (puudutuste, sõna või pilguga) hellitama, hellusavaldusi osaks saada laskma

hellitlema
[tegusõna, verb]
korduvalt (puudutuste, sõna või pilguga) hellitama, hellusavaldusi osaks saada laskma

hellitus
[nimisõna, substantiiv]
1. õrnust, hoolivust ja armastust väljendav tunne

2. selliste tunnete avaldus, hellitamine

hellitusliide
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüvele liituv sõnaosa, mis viitab hellitamisele (eesti keeles nt -kene)

hellitusnimi
[nimisõna, substantiiv]
1. hüüdnimi, mida kasutatakse näitamaks, et keegi või miski on armas

2. hellitav hüüdnimi

hellitussõna
[nimisõna, substantiiv]
1. hea, meeldiv sõna hrl kellegi kiitmiseks, hellitamiseks või ahvatlemiseks

2. meelitav sõna

helluma
[tegusõna, verb]
heldima

hellus
[nimisõna, substantiiv]
1. soe, südamlik, hoolivust ja armastust väljendav tunne

2. selliste tunnete avaldus (eriti lähedussuhetes)

helmed
[nimisõna, substantiiv]
helmestest kaelakee

helmekaktus
[nimisõna, substantiiv]
toataimena kasvatatav talvel õitsev lüliliste vartega kaktus

helmekee
[nimisõna, substantiiv]
helmestest kaelakee

helmekuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 1. kuu, põhjapoolkeral teine talvekuu

2. aasta esimene kuu

helmemänd
[nimisõna, substantiiv]
1. Skandinaavia poolsaare lõunaosas ja selle naaberaladel muistsel ajal kasvanud okaspuu, mille vaigust on tekkinud enamik Läänemere piirkonna merevaiku

2. muistsel ajal kasvanud okaspuu

helmendama
[tegusõna, verb]
1. piiskade, pisaratega, mullidega kaetud olema ja neist läikima või helklema

2. nagu pärlitena helklema või sädelema

helmenöör
[nimisõna, substantiiv]
tugev peenike nöör, millele lükitakse helmed, kivid vms

helmes
[nimisõna, substantiiv]
ehteks kasutatav ümmargune või muukujuline kunstlik pärl (nt klaasist, hõbedast)

helmeskivi
[nimisõna, substantiiv]
1. (urbne) kivim, mis valdavalt koosneb väikestest kerajastest mineraalmoodustistest ehkooididest

2. kivim

helmestikand
[nimisõna, substantiiv]
riidele tikitud helmed

helmikas
[nimisõna, substantiiv]
1. parasvöötmes levinud kõrreline rohttaim

2. kõrreline

helmikpööris
[nimisõna, substantiiv]
1. kellukjate õite ja värvikate lehtedega ilutaim

2. ilutaim

helmint
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeses, loomas või taimes parasiteeriv uss

2. organismides parasiteeriv uss

helmintoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus inimese, loomade ja taimede parasiitussidest ning nende tekitatud haigustest

2. teadus helmintidest

helmintoos
[nimisõna, substantiiv]
ussnugiliste tekitatud haigus

helmitama
[tegusõna, verb]
helmestega tikkima

helmjas
[nimisõna, substantiiv]
helmetaoline

heloot
[nimisõna, substantiiv]
põllutöölisest riigiori Vana-Kreeka linnriigis Spartas

helpima
[tegusõna, verb]
vedelat või vähe närimist nõudvat toitu (kiiresti) lusikaga sööma

helsinglane
[nimisõna, substantiiv]
Helsingi elanik

helveet
[nimisõna, substantiiv]
viimastel sajanditel eKr Šveitsi põhja- ja loodeosa asustanud keldi hõimu liige

helveet
[nimisõna, substantiiv]
Šveitsi põhja- ja loodeosa asustanud keldi hõimu liige

helveetslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Šveitsi kodanik või elanik

2. Šveitsi päritolu inimene

helvendama
[tegusõna, verb]
helvestena langema või lendlema

helves
[nimisõna, substantiiv]
1. lendlevalt kerge ja väike aineosake

2. kerge kübe, ebe, helves

3. hulgana

helveskaal
[nimisõna, substantiiv]
(raskejõustikus, nt poksis ja maadluses:) kergeim kaalukategooria (sportlased kehakaaluga kuni umbes 50 kilo)

helveskaallane
[nimisõna, substantiiv]
(raskejõustikus, nt poksis ja maadluses:) helveskaalus võistlev sportlane

helvestama
[tegusõna, verb]
helbeliseks tegema

helvestuma
[tegusõna, verb]
helbeliseks või helvesteks muutuma

helvet
[nimisõna, substantiiv]
1. (usundites:) paik, kuhu hukkamõistetud hinged sattuvad pärast surma, ka kannatusseisund

2. (rahvajuttudes:) kuradi(te) asupaik

3. patuste surmajärgse karistuse paik, põrgu (kirikukeeles)

4. (religioonis:) koht, kus elab kurat

helvik
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis väga sageli teeservadel ja niisketel metsaalustel kasvav sammal, mis näeb välja, nagu oleks tume plaaditaoline leht vastu maad surutud

2. sammal

helviksamblad
[nimisõna, substantiiv]
rakisega või varre ja lehtedega sammaltaimede klass

hemangioom
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoonkonnast lähtuv sinakaspunane healoomuline kasvaja

2. sinakaspunane kasvaja

hematiit
[nimisõna, substantiiv]
1. metalselt must läbipaistmatu poolvääriskivi, mille lihvimisel värvub lihvimisvesi punaseks, nn punane rauamaak

2. punane rauamaak

hematogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. kehvveresuse ja kurnatuse puhul tarvitatav verepreparaat

2. ravim kehvveresuse vastu

hematoloog
[nimisõna, substantiiv]
vere- ja vereloomeelundite haiguste eriarst

hematoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus vere ja vereloomeelundite ehitusest, talitlusest ning haigustest

2. vastav eriala meditsiinis

3. vereõpetus

hematoom
[nimisõna, substantiiv]
suur verevalum kudedes või elundite vahel

hematuuria
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik vere punaliblede esinemine uriinis

hemeraloopia
[nimisõna, substantiiv]
halb nägemisvõime hämaruses ja pimedas

hemiboreaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(metsa kohta:) okas- ja lehtpuudest koosnev, segametsaga kaetud

hemimorfiit
[nimisõna, substantiiv]
tsinki sisaldav mineraal

hemipleegia
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe kehapoole täielik halvatus

2. ühe kehapoole halvatus

hemisfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. üks pooltest, milleks maakera (vm planeet) tinglikult jaotatakse

2. maakera üks pooltest

hemodialüüs
[nimisõna, substantiiv]
jääkainete ja liigse vedeliku verest eemaldamine dialüüsiaparaadi abil (neerupuudulikkuse korral)

hemofiilia
[nimisõna, substantiiv]
vere võimetus tardudes kokku minna, millele on iseloomulikud lihase- ja liigesesisesed verejooksud ning haavade kauakestev veritsus

hemoglobiin
[nimisõna, substantiiv]
1. verele punast värvust andev ning hapnikku kopsudest kudedesse kandev punaliblede valk

2. verele punast värvust andev valk

hemogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. üldine vereanalüüs, kus uuritakse vere põhiparameetreid (hemoglobiinisisaldust, vererakkude arvu ja suhet)

2. analüüsitulemused esitatuna standardvormis

hemolümf
[nimisõna, substantiiv]
veretaoline kehavedelik mõnedel selgrootutel (lülijalgsetel, limustel), mis transpordib vajalikud ühendid vahetult rakkude juurde

hemolüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. vere punaliblede lagunemine ja hemoglobiini vabanemine neist (nt haiguste korral, mürgiste ainete toimel)

2. punaliblede lagunemine

hemolüütiline
[omadussõna, adjektiiv]
hemolüüsiga seotud, sellest põhjustatud või seda põhjustav

hemorraagia
[nimisõna, substantiiv]
verejooks kudedesse või kehaõõntesse, sellest tekkinud verevalum

hemorraagiline
[omadussõna, adjektiiv]
hemorraagiaga iseloomustuv, sellega seotud, sellest põhjustatud

hemorroid
[nimisõna, substantiiv]
päraku veenilaiend

hemostaatikum
[nimisõna, substantiiv]
vere hüübimist soodustav ja verejooksu peatav aine

hemoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
vere või verepreparaatide kasutamine raviks

hemotooraks
[nimisõna, substantiiv]
vere esinemine pleuraõõnes, pleuraõõnde haiguslikult kogunenud veri

henna
[nimisõna, substantiiv]
1. hennapõõsa lehtedest saadav oranž värvaine juuste, naha, küünte värvimiseks

2. ruugjaspunane värvaine

hennamaaling
[nimisõna, substantiiv]
hennaga tehtud tätoveeringut meenutav tumepruun kehamaaling

hennapunane
[omadussõna, adjektiiv]
hennaga värvimisel saadud oranžika varjundiga punane

hennapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
Aasias, Aafrikas ja Austraalias kasvav suur põõsastaim, millest saadakse oranži värvainet hennat

henri
[nimisõna, substantiiv]
1. ühik, millega mõõdetakse vooluringi induktiivsust (ehk omadust tekitada magnetvälja)

2. induktiivsuse ühik

henseldama
[tegusõna, verb]
ekvaatori esmakordseid ületajaid vastava kombe kohaselt ristima

hepakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (olemuselt, olekult) kerglane, peenutsev

2. edev, edvistav

3. kergemeelne, edvistav

4. eputav

hepariin
[nimisõna, substantiiv]
1. kudedes tekkiv vere hüübimist takistav ühend

2. vere hüübimist takistav ühend

hepatiit
[nimisõna, substantiiv]
maksakoe põletik

hepik
[omadussõna, adjektiiv]
1. edev, eputav

2. hellitatud, pirtsakas

hepitama
[tegusõna, verb]
1. eputama

2. mänglema, naljatama

heptaan
[nimisõna, substantiiv]
küllastunud süsivesinik, vees lahustumatu värvuseta vedelik, mida leidub naftas, sünteetilises bensiinis jm

heptahord
[nimisõna, substantiiv]
muusikaliste helide seitsmeastmeline helirida

heptakord
[nimisõna, substantiiv]
muusikaliste helide seitsmeastmeline helirida

heptameeter
[nimisõna, substantiiv]
seitsmejalaline värss

heraldik
[nimisõna, substantiiv]
vappide uurimisega tegelev eriteadlane

heraldika
[nimisõna, substantiiv]
1. vappide uurimisega tegelev teadusharu

2. vappide uurimine

herbaareksemplar
[nimisõna, substantiiv]
herbaariumi jaoks kuivatatud või kuivatatav taim

herbaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivatatud taimede süstematiseeritud kogu

2. kuivatatud taimede kogu

herbaarleht
[nimisõna, substantiiv]
paberileht, millele kinnitatakse või on kinnitatud kuivatatud taim

herbariseerima
[tegusõna, verb]
herbaariumi jaoks taimi koguma ja kuivatama

herbitsiid
[nimisõna, substantiiv]
mürk umbrohu hävitamiseks

herbivoor
[nimisõna, substantiiv]
taimedest toituv loom

herdel
[nimisõna, substantiiv]
1. tehispõõsastest tara ratsaspordis

2. tehispõõsastest tara ratsavõistlustel

hereesia
[nimisõna, substantiiv]
kehtestatud või üldtunnustatud kirikuõpetusest ja usudogmadest kõrvalekaldumine

hereetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehtestatud või üldtunnustatud kirikuõpetusest ja usudogmadest kõrvalekaldumisega seotud

2. ketserile omane

hereford
[nimisõna, substantiiv]
maailma levinumate hulka kuuluv tumepunase karvkattega lihaveisetõug

herero
[nimisõna, substantiiv]
ühe Edela-Aafrika rahva liige

heres
[nimisõna, substantiiv]
1. viinamarjapiiritusega kangestatud Hispaania traditsiooniline vein

2. veinisort

herge
[omadussõna, adjektiiv]
tundlik

hergelt
[määrsõna, adverb]
tundlikult

herilane
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaste põiktriipudega, mesilast meenutav lendav putukas, kes võib inimest nõelata

2. tiibadega putukas, kelle kehal on mustad ja kollased triibud

herilasemürk
[nimisõna, substantiiv]
herilase mürginäärmete nõre

herilasepesa
[nimisõna, substantiiv]
herilaste pesa

herilasepiht
[nimisõna, substantiiv]
peenike, sale piht

herilaseviu
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kiletiivalistest putukatest toituv (tume)pruuni selja ja heleda (hrl tumedate vöötidega) kõhualusega röövlind

2. lind

herilasämblik
[nimisõna, substantiiv]
suur soojalembene ämblik, kelle emase tagakehal on mustad ja kollased ristvöödid

heris
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kasutab ebaausaid võtteid, teisi petab, tüssab

herkulo
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukesteks libledeks pressitud kaeratangud

2. tangaine

3. teatud teravili, millel on õhukeseks pressitud terad ja millest tehakse näiteks putru

herkuloküpsis
[nimisõna, substantiiv]
kaerahelbeid sisaldav küpsis

herkulopuder
[nimisõna, substantiiv]
kaerahelvestest keedetud puder

herm
[nimisõna, substantiiv]
neljatahuline tulp, mille ülaosa kujutas Vana-Kreeka jumala Hermese, aga ka mõne teise jumala või inimese pead

hermafrodiit
[nimisõna, substantiiv]
loom või taim (vm olend), kellel on mõlema soo tunnused

hermafrodiitne
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade, taimede kohta:) isas- ja emassuguelundeid omav, mõlema soo tunnustega

hermafrodiitsus
[nimisõna, substantiiv]
isas- ja emassuguelundite esinemine ühes organismis

hermafrodism
[nimisõna, substantiiv]
isas- ja emassuguelundite esinemine ühes organismis

hermafroditism
[nimisõna, substantiiv]
isas- ja emassuguelundite esinemine ühes organismis

hermeetik
[nimisõna, substantiiv]
tihendussegu hoonevuukide vms tihendamiseks

hermeetiline
[omadussõna, adjektiiv]
gaasi- ja veetihe, gaasi- ja veetihedalt suletud

hermeetima
[tegusõna, verb]
1. hermeetiliseks tegema

2. õhutihestama, gaasitihestama, veetihestama

hermeliin
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kärbi talvine nahk (valge, musta sabaotsaga)

2. kärbinahk

hermeliinkasukas
[nimisõna, substantiiv]
hermeliinist kasukas

hermeneutika
[nimisõna, substantiiv]
1. tekstide tõlgendamise õpetus

2. filosoofiline suund, mille raames arendatakse üldist teooriat mõistmise ja tähenduslike uurimisobjektide tõlgendamise kohta

3. vanatekstiõpetus

hermeneutiline
[omadussõna, adjektiiv]
hermeneutikal kui filosoofilisel suunal põhinev, hermeneutikaga seotud

hermetiseerima
[tegusõna, verb]
1. hermeetiliseks tegema

2. õhutihestama, gaasitihestama, veetihestama

hernehirmutis
[nimisõna, substantiiv]
vanadest riietest ja muust tehtud inimesetaoline kuju lindude või metsloomade aiast või põllult peletamiseks

hernekaun
[nimisõna, substantiiv]
hernetaime lapik vili

hernekepp
[nimisõna, substantiiv]
hernestele kasvamisel toeks olev kepp

hernekärsakas
[nimisõna, substantiiv]
hernekahjur, lühikese kärsaga mardikas

herneleem
[nimisõna, substantiiv]
(vedel) hernesupp

hernemähkur
[nimisõna, substantiiv]
1. väike liblikas, kelle röövik kahjustab herneid

2. taimekahjur

hernepeenar
[nimisõna, substantiiv]
peenar herneste kasvatamiseks

hernepuder
[nimisõna, substantiiv]
pehmeks keedetud herned pudruks segatuna või tambituna

herneroheline
[omadussõna, adjektiiv]
herne värvi roheline

hernes
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesi ümmargusi seemneid sisaldavate kaunviljade ja liblika tiibu meenutavate õitega rohttaim

2. taim, millel on väikeste ümmarguste roheliste seemnetega viljad

herneseeme
[nimisõna, substantiiv]
külvamiseks kasutatavad herned

hernesjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult herne moodi ümar, hernetaoline

hernesluu
[nimisõna, substantiiv]
üks randmeluid

hernesupp
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud hernestest keedetud supp, kuhu sageli lisatakse suitsutatud sealiha ja odrakruupe

hernesvesi
[nimisõna, substantiiv]
higipiisad, higipisarad

hernetamp
[nimisõna, substantiiv]
varasemaaegne hernepuder, mille valmistamisel keedetud herned tambiti uhmris pudruks ja segati hrl rasvaga

hernetera
[nimisõna, substantiiv]
herne seeme

hernetont
[nimisõna, substantiiv]
vanadest riietest ja muust tehtud inimesetaoline kuju lindude või metsloomade aiast või põllult peletamiseks

herneuss
[nimisõna, substantiiv]
hernemähkuri röövik

hernhuutlane
[nimisõna, substantiiv]
1. 18. sajandil sündinud protestantliku äratusliikumise ehk hernhuutluse pooldaja, selles osaleja, vennastekoguduse liige

2. vennastekoguduse liige

hernhuutlik
[omadussõna, adjektiiv]
hernhuutlusele omane, vennastekoguduse liikumisega seotud

hernhuutlus
[nimisõna, substantiiv]
1. 18. sajandil Saksamaal alguse saanud usuline liikumine (protestantlik äratusliikumine), mida iseloomustab tundeline vagadus ja vaimulik lihtsus

2. usuliikumine

hernia
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik elundi väljasopistis, mida põhjustab kehaõõne seinas olev puue

2. elundi väljasopistis

heroiin
[nimisõna, substantiiv]
1. morfiiniga toimelt sarnane, ent veelgi suuremat kehalist ja vaimset sõltuvust põhjustav süstitav narkootikum, mida vanasti kasutati valuvaigistina

2. narkootikum

heroiin
[nimisõna, substantiiv]
kangelanna

heroiinik
[nimisõna, substantiiv]
see, kes tarbib heroiini, on sellest sõltuvuses

heroiinisõltlane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes tarbib heroiini, on sellest sõltuvuses

heroiinisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
kehaline ja vaimne sõltuvus heroiinist, üha suurenev vajadus selle järele

heroiline
[omadussõna, adjektiiv]
kangelas(t)ele omane, väga vapper

heroilisus
[nimisõna, substantiiv]
suur vaprus, julge ja kindlameelne olek, selliselt tegutsemine

heroiseerima
[tegusõna, verb]
1. kangelaseks tõstma või vapra, sangarliku inimesena ülistama

2. kangelaseks tõstma

heroism
[nimisõna, substantiiv]
suur vaprus, julge ja kindlameelne olek, selliselt tegutsemine

heroon
[nimisõna, substantiiv]
antiikne kabel või altar, sümboolne pühamu sureliku kangelase või pooljumala kummardamiseks

herpes
[nimisõna, substantiiv]
viiruslik naha- või limaskestahaigus, mille puhul nahale või limaskestale tekib vesiville, mis hiljem kattuvad koorikuga

herpesviirus
[nimisõna, substantiiv]
viirus, mis põhjustab villilise lööbega kulgevaid haigusi (ohatist ehk herpest või tuulerõugeid ja vöötohatist)

herpetoloog
[nimisõna, substantiiv]
zooloogia eriteadlane, kes uurib roomajaid ning kahepaikseid

herpetoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. zooloogia haru, mis uurib roomajaid ning kahepaikseid

2. roomajaid käsitlev zooloogia haru

herr
[nimisõna, substantiiv]
härra

herrnhutlane
[nimisõna, substantiiv]
1. 18. sajandil sündinud protestantliku äratusliikumise ehk hernhuutluse pooldaja, selles osaleja, vennastekoguduse liige

2. vennastekoguduse liige

herrnhutlik
[omadussõna, adjektiiv]
hernhuutlusele omane, vennastekoguduse liikumisega seotud

herrnhutlus
[nimisõna, substantiiv]
1. 18. sajandil Saksamaal alguse saanud usuline liikumine (protestantlik äratusliikumine), mida iseloomustab tundeline vagadus ja vaimulik lihtsus

2. usuliikumine

herts
[nimisõna, substantiiv]
1. võnkesageduse mõõtühik

2. sagedusühik

hertsegoviinlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Hertsegoviina elanik

2. Hertsegoviina päritolu inimene

hertsog
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost kõrge valitseja või kõrgaadliku tiitel Euroopas

2. selle tiitli kandja

3. kõrgaadlik Lääne-Euroopas

hertsoginna
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost kõrge valitseja või kõrgaadliku tiitel Euroopas

2. selle tiitli kandja

3. hertsogi abikaasa

hertsogiriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille valitseja on hertsog

hertsogkond
[nimisõna, substantiiv]
1. hertsogi võimu alla kuuluv maa-ala või riik

2. hertsogiriik

herul
[nimisõna, substantiiv]
3.-4. sajandil arvatavalt Skandinaaviast Balkani poolsaarele ja Egeuse mere ümbrusse rännanud germaani hõimu liige

hesperiid
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreeka mütoloogias:) jumalik naisolend, Nyxi ja Atlase heledahäälne tütar, kes koos kolme õega valvab kaugel läänes jumalate aias Hera kuldõunu

hesühasm
[nimisõna, substantiiv]
(eriti õigeusu munkluses:) askeetlik-müstiline traditsioon, kus taotletakse inimese ühekssaamist Jumalaga läbi sügava ja lakkamatu palve

hetero
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet teisest soost inimese vastu

heteroabielu
[nimisõna, substantiiv]
mehe ja naise vaheline abielu

heterodüün
[nimisõna, substantiiv]
1. väikese võimsusega kõrgsagedusgeneraator, mis võimendab teatavat signaali ja mida kasutatakse nt nahkhiirte tuvastamiseks

2. kõrgsagedusgeneraator

heterofüllia
[nimisõna, substantiiv]
taimedel esinev nähtus, kus ühel ja samal taimel esineb kujult kahesuguseid lehti (nt kõõluslehel veesisesed ja veepealsed lehed)

heterogaamia
[nimisõna, substantiiv]
1. (sugulise paljunemise vorm:) suuruselt ja kujult erinevate sugurakkude liitumine

2. eri sugurakkude liitumine

heterogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
(koostiselt, omadustelt, tekkelt) ebaühtlane, erisugune

heterogeensus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaühtlus

2. erisugusus

heteromees
[nimisõna, substantiiv]
mehe ja naise vahelisi, heteroseksuaalseid suhteid harrastav mees

heteronormatiivsus
[nimisõna, substantiiv]
kultuuriline hoiak, et meestele ja naistele on looduse poolt antud selged rollid ning seksuaal- ja lähedussuhted on normaalsed vaid vastassugupoolte vahel

heteroos
[nimisõna, substantiiv]
mõnede omaduste (kasv, vitaalsus, viljakus) esinemine ristanditel suuremal määral kui kummalgi vanematest

heteroplastika
[nimisõna, substantiiv]
1. hävinud kehakoe või elundi asendamine teist liiki organismilt võetud koe või elundiga (nt looma elundi siirdamine inimesele)

2. kudede asendamine liigivõõra organismi kudedega

heteroseksuaal
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet teisest soost inimese vastu

heteroseksuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
teisest soost inimese vastu seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet tundev

heteroseksuaalsus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalne ja emotsionaalne tõmme teisest soost inimese vastu

heterosügoot
[nimisõna, substantiiv]
erinevate pärilike omadustega sugurakkude ühinemisel tekkinud organism

heterotroof
[nimisõna, substantiiv]
organism, kes oma elutegevuseks vajaliku energia saamiseks lagundab valmis orgaanilisi ühendeid

hetiit
[nimisõna, substantiiv]
1. Väike-Aasias 2. aastatuhandel eKr elanud rahva liige

2. Väike-Aasias elanud rahva liige

hetk
[nimisõna, substantiiv]
1. väga lühike ajavahemik, mille jooksul midagi toimub, esineb vms

2. väga lühike ajavahemik

hetkeemotsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingil ajahetkel inimest valdav emotsioon

hetkehuvi
[nimisõna, substantiiv]
(teatava ajahetke hrl enda heaks ärakasutamise kohta)

hetkeks
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. (üsna) lühikeseks ajaks või lühikest aega

2. lühikeseks ajaks või lühikest aega

hetkekurss
[nimisõna, substantiiv]
kurss, millega mingil päeval valuutat ostetakse ja müüakse

hetkel
[määrsõna, adverb]
1. (just) nüüd, (just) praegu

2. praegusel ajal

hetkeline
[omadussõna, adjektiiv]
väga lühiajaline, ainult silmapilgu kestev või kestnud, hetke jooksul esinev või esinenud

hetkelt
[määrsõna, adverb]
1. ühe hetkega, kiiresti ja kohe

2. ühe hetkega

hetkemood
[nimisõna, substantiiv]
parajasti tunnustatud rõivamood, hetkel kehtivad moenõuded rõivastuse vm kohta

hetkemulje
[nimisõna, substantiiv]
lühikese aja jooksul tekkinud, silmapilgu kestnud mulje

hetkene
[omadussõna, adjektiiv]
üksnes käesoleval hetkel kehtiv, kasutuses olev vms

hetkeolukord
[nimisõna, substantiiv]
praegune olukord või seisund

hetkepealt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

hetkeseis
[nimisõna, substantiiv]
praegune olukord või seisund

hetkeseisund
[nimisõna, substantiiv]
1. praegune seisund

2. mingil konkreetsel ajal valitsevad olud

hetketehing
[nimisõna, substantiiv]
tehing, mis tehakse tehingu sõlmimise ajal kehtivate hindadega

hetketi
[määrsõna, adverb]
aeg-ajalt üheks momendiks

hetketuju
[nimisõna, substantiiv]
äkitselt tekkinud tahtmine, hetkel valitsev meeleolu

hetkevajadus
[nimisõna, substantiiv]
parajasti esile kerkiv vajadus

hetkiti
[määrsõna, adverb]
aeg-ajalt üheks momendiks

hetktõmmis
[nimisõna, substantiiv]
hrl graafikafailina salvestatud pilt arvuti või nutiseadme kuvaril parajasti näha olevast visuaalsest informatsioonist

hetkvõte
[nimisõna, substantiiv]
(pildistamisel, filmimisel:) väga lühikese säritusajaga, teatud ajahetke väga kiiresti jäädvustav võte

hetman
[nimisõna, substantiiv]
väepealik Poolas ja Leedus 15.–18. sajandil

hett
[nimisõna, substantiiv]
1. Väike-Aasias 2. aastatuhandel eKr elanud rahva liige

2. Väike-Aasias elanud rahva liige

hetäär
[nimisõna, substantiiv]
1. vabade elukommetega haritud vallaline naine Vana-Kreekas, kes ahvatles mehi oma ilu ja kunstivõimetega

2. Vana-Kreeka vabade kommetega naine

3. poolilmadaam

heureka
[hüüdsõna, interjektsioon]
rõõmuhüüatus mingi avastuse või äkki tärganud uue mõtte puhul

heureka
[nimisõna, substantiiv]
hea mõte, avastuslik idee

heuristika
[nimisõna, substantiiv]
1. avastusõpetus, teoreetilise uurimistöö loogiliste võtete ja metoodiliste juhiste kogum

2. neid käsitlev teadusharu

3. avastusõpetus

heuristiline
[omadussõna, adjektiiv]
avastav, heuristikasse puutuv

hevea
[nimisõna, substantiiv]
1. igihaljas troopiline lehtpuu, mille piimmahl sisaldab kautšukit

2. troopiline lehtpuu

hevi
[nimisõna, substantiiv]
jõulis-ekspressiivse väljenduslaadi ja raske rütmiga rokkmuusikastiil

hevimuusika
[nimisõna, substantiiv]
jõulis-ekspressiivse väljenduslaadi ja raske rütmiga rokkmuusikastiil

hevirokk
[nimisõna, substantiiv]
jõulis-ekspressiivse väljenduslaadi ja raske rütmiga rokkmuusikastiil

hiaatus
[nimisõna, substantiiv]
kahe eri silpi kuuluva vokaali kõrvuti esinemine kas sõna sees või sõnade piiril

hibisk
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav suurte õitega põõsas, Eestis ilutaim

hibiskus
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav suurte õitega põõsas, Eestis ilutaim

hidalgo
[nimisõna, substantiiv]
Hispaania alamaadlik

hidžaab
[nimisõna, substantiiv]
mosleminaiste peakate, mis jätab näo nähtavale

hieraatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirikuga, preestriametiga seotud, pühaks peetav

2. püha, preestrite kasutatav

hieraatne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirikuga, preestriametiga seotud, pühaks peetav

2. püha, preestrite kasutatav

hierarhia
[nimisõna, substantiiv]
süsteemi eri tasandite järjestikune sõltuvus ülalt alla, kõrgemalt madalamale või üldiselt erilisele

hierarhiaredel
[nimisõna, substantiiv]
ametikohtade, -astmete tõusev järjestus

hierarhiline
[omadussõna, adjektiiv]
hierarhiat arvestav, seda rakendav vms

hieroduul
[nimisõna, substantiiv]
antiikajal templis teeninud ori või orjatar

hieroglüüf
[nimisõna, substantiiv]
1. mõistet, silpi või ka häälikut tähistav piltkirjamärk

2. piltkirja märk

hieroglüüfiline
[omadussõna, adjektiiv]
piltkirjamärkidest koosnev, lähtuv vms

hieroglüüfkiri
[nimisõna, substantiiv]
hieroglüüfidest koosnev kiri

highlighter
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend, mida jumestamisel kasutatakse silmade, põsesarnade vm rõhutamiseks heledama või sära andva tooni abil

higi
[nimisõna, substantiiv]
1. nahas leiduvate higinäärmete soolaka maitsega eritis

2. vedelik, mis tekib nahale näiteks siis, kui sul on palav või sa kardad

higiauk
[nimisõna, substantiiv]
nahas olev higinäärme ava

higihais
[nimisõna, substantiiv]
higistamisel vallanduv ebameeldiv lõhn

higihernes
[määrsõna, adverb]
higitilkadega kaetud

higilõhn
[nimisõna, substantiiv]
higistamisel vallanduv ebameeldiv lõhn

higilööve
[nimisõna, substantiiv]
higistamisest ja umbsusest põhjustatud peened punased täpid imiku nahavoltidel vm

higimärg
[omadussõna, adjektiiv]
higiga kaetud, higist märg

higine
[omadussõna, adjektiiv]
higiga kaetud, sellest läbiimbunud

higiniiske
[omadussõna, adjektiiv]
higiga kaetud, higist märg

higinire
[nimisõna, substantiiv]
peenikese joana voolav higi

higinõre
[nimisõna, substantiiv]
peenikese joana voolav higi

higinääre
[nimisõna, substantiiv]
higi eritav torujas nahanääre

higipael
[nimisõna, substantiiv]
peakatte sees või ümber pea kantav laiem pael, mis imab higi

higipiisk
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, higist moodustunud piisk

higipisar
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, higist moodustunud piisk

higiplekk
[nimisõna, substantiiv]
higist jäänud määrdunud laik (hrl riietel)

higipulk
[nimisõna, substantiiv]
tahke deodorant, mida kasutamiseks keeratakse pakendist pisut välja

higipull
[nimisõna, substantiiv]
higitilk, higipisar

higipunn
[nimisõna, substantiiv]
suurest higistamisest tekkiv punetav punn või täpike väikese lapse nahal

higirätt
[nimisõna, substantiiv]
rätt kaitseks higi vastu

higistama
[tegusõna, verb]
1. higi eritama, higist märjaks muutuma

2. higist märjaks muutuma

Ühendtegusõnad: välja higistamavälja higistama

higisti
[nimisõna, substantiiv]
higistama panev, higileajav ravim

higistusvahend
[nimisõna, substantiiv]
higistamist esile kutsuv taim, ravim vm

higisõba
[nimisõna, substantiiv]
1. sadula või sedelga alumine vildist osa hobuse selja kaitseks

2. sadula all hobuse selja kaitseks

higitelk
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika indiaanikultuurist inspireeritud püstkojalaadne saun, iseenda ja maailmaga rituaalse suhtlemise ning tervendamise koht

2. vastav rituaal

higitsema
[tegusõna, verb]
1. higi eritama, higist märjaks muutuma

2. higist märjaks muutuma

hihih
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (itsitavat) naeru

hihihii
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (itsitavat) naeru

hihii
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (itsitavat) naeru

hihitama
[tegusõna, verb]
itsitama

hii
[nimisõna, substantiiv]
kreeka tähestiku 22. täht (Χ, χ), ladina tähestikus ühend ch

hiib
[nimisõna, substantiiv]
1. peenimate kaevandatud maavara osakeste ja vee segu

2. peenim sete

hiid
[nimisõna, substantiiv]
rahvaloomingus esinev üleloomulikult suure jõuga tegelane

hiidanakonda
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerika troopikas veekogude kallastel, soodes ja vees elav maailma suurim madu

2. madu

hiidehitis
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur ehitis

hiidgalaktika
[nimisõna, substantiiv]
väga suur, umbes triljonist tähest ja nende jäänustest koosnev tähesüsteem

hiidhai
[nimisõna, substantiiv]
kuni 15 m pikkune väga suurte lõpusepiludega hai

hiidkalmaar
[nimisõna, substantiiv]
sügaval meres elutsev suur kümne haarmega loom

hiid-karuputk
[nimisõna, substantiiv]
jõekallastel ja söötis maadel kasvav sarikas asetsevate õitega kõrge rohttaim

hiidkasv
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese, looma või taime erakordne suurekasvulisus (võrrelduna liigiomaste harilike mõõtmetega)

2. erakordne suurekasvulisus

hiidkraater
[nimisõna, substantiiv]
suur ümmargune nõgu, mis on tekkinud hävinud vulkaani või selle tipu asemele

hiidkrevett
[nimisõna, substantiiv]
15–20 cm pikkune suur krevett

hiidlaine
[nimisõna, substantiiv]
hiiglaslik merelaine, mille on põhjustanud veealune maavärin

hiidlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiiumaa elanik

2. Hiiumaalt pärit inimene

hiidlennuk
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur lennuk

hiidlest
[nimisõna, substantiiv]
1. Atlandi ja Vaikse ookeani rannikuvete suur väärtuslik püügikala

2. kala

hiidlind
[nimisõna, substantiiv]
väga suur lind

hiidlinn
[nimisõna, substantiiv]
suur terviklik linnaline ala, linnastu või kokkukasvanud linnastud

hiidloom
[nimisõna, substantiiv]
väga suur loom

hiid-merikotkas
[nimisõna, substantiiv]
Kaug-Idas kitsaid rannikuribasid ja metsaseid jõeorge asustav suurim merikotkas

hiidmesilane
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna- ja Kagu-Aasias metsades elav suur mesilane

hiidmeteoriit
[nimisõna, substantiiv]
väga suur meteoriit

hiidmuna
[nimisõna, substantiiv]
väga suure keraja või kõrvitsakujulise viljakehaga seen

hiidmõõtmed
[nimisõna, substantiiv]
ülisuured mõõdud

hiidmürkel
[nimisõna, substantiiv]
koonilise teravatipulise kübaraga suur söödav kevadseen

hiidnaine
[nimisõna, substantiiv]
ebatavaliselt suur (ja tugev) naine

hiidnälkjas
[nimisõna, substantiiv]
väga suur kojata tigu (hrl Eesti võõrliigi, lusitaania teeteo kohta)

hiid-paabusilm
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa suurim liblikas, kelle tiibade siruulatus võib küündida kuni 15 sentimeetrini

hiidpanda
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Tiibeti bambustihnikuis elutsev haruldane koheva karvaga loom, kelle põhitoiduks on bambusevõrsed

2. Ida-Tiibeti bambustihnikuis elutsev haruldane karulane

hiidplaneet
[nimisõna, substantiiv]
suure massiga Päikesesüsteemi planeet, mis koosneb valdavalt eri gaasidest ja jääst (nt Jupiter, Saturn, Uraan või Neptuun)

hiidpuu
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur, hiiglaslik puu

hiidpõder
[nimisõna, substantiiv]
väga suurte sarvedega eelajalooline sõraline

hiidrahe
[nimisõna, substantiiv]
hrl äikesepilvest suurte ebakorrapäraste teradena langevad ja suure purustusjõuga jäätükikesed

hiidrahn
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur, üle 25 m ümbermõõduga rändrahn

hiidsalamander
[nimisõna, substantiiv]
suurim sisalikulaadne kahepaikne

hiidsekvoia
[nimisõna, substantiiv]
1. USA lääneosas kasvav hiiglasuur okaspuu

2. okaspuu

hiidsisalik
[nimisõna, substantiiv]
suur sisalikulaadne ürgaja roomaja

hiidsus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese, looma või taime erakordne suurekasvulisus (võrrelduna liigiomaste harilike mõõtmetega)

2. erakordne suurekasvulisus

hiidsõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
kivisöeajastu paarikümne meetri kõrgune sõnajalg

hiidtanker
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur tanklaev

hiidtäht
[nimisõna, substantiiv]
suure absoluutse heleduse ja läbimõõduga hilises arengujärgus olev täht

hiidämblik
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades elutsev väga suur ämblik, kes peab jahti veepinnal joostes

hiidürask
[nimisõna, substantiiv]
kuuskedel ja mändidel elav, neid kahjustav mardikas, Eesti suurim ürask (pikkusega 6–9 mm)

hiiekivi
[nimisõna, substantiiv]
ohvrikivi muistses hiies

hiiekoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, mida muistsel ajal austati püha paigana, hiiena

hiiemets
[nimisõna, substantiiv]
muistsel ajal pühaks peetud metsatukk, kus taotleti rituaalide või ohvritalituste abil kõrgemate jõudude soosingut

hiiemägi
[nimisõna, substantiiv]
küngas, kus muistsel ajal on asunud ohvripaigana kasutatud puudesalu (hiis)

hiiepuu
[nimisõna, substantiiv]
muistsel ajal pühaks peetud puu (nt tamm või pärn), mille juures käidi kõrgemate jõudude soosingut taotlemas

hiiepärn
[nimisõna, substantiiv]
muistsel ajal pühaks peetud pärn, mille juures käidi kõrgemate jõudude soosingut taotlemas

hiiesalu
[nimisõna, substantiiv]
muistsel ajal pühaks peetud lehtpuusalu, kus taotleti rituaalide või ohvritalituste abil kõrgemate jõudude soosingut

hiietamm
[nimisõna, substantiiv]
muistsel ajal pühaks peetud tamm, mille juures käidi kõrgemate jõudude soosingut taotlemas

hiietammik
[nimisõna, substantiiv]
muistsel ajal pühaks peetud tammik, kus käidi kõrgemate jõudude soosingut taotlemas

hiietark
[nimisõna, substantiiv]
muinasusu preester (mitterahvapärase nimetusena)

hiigel
kogult, kujult, mõõtmetelt väga suur

hiigelarmee
[nimisõna, substantiiv]
väga, tohutult suur armee

hiigeledu
[nimisõna, substantiiv]
erakordne menu või parem-olek

hiigelehitis
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur ehitis

hiigeljõgi
[nimisõna, substantiiv]
väga pikk ja lai jõgi

hiigeljõud
[nimisõna, substantiiv]
tohutu suur füüsiline võimsus või tugevus

hiigelkasu
[nimisõna, substantiiv]
väga suur majanduslik tulu

hiigelkasv
[nimisõna, substantiiv]
väga suur kehakasv

hiigelkasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
väga suurt kasvu, väga pikk või kõrge

hiigelkuju
[nimisõna, substantiiv]
inimese vm olendi väga suur ruumiline kujutis

hiigellaine
[nimisõna, substantiiv]
väga suur tormilaine

hiigellind
[nimisõna, substantiiv]
väga suur lind

hiigellinn
[nimisõna, substantiiv]
väga suure elanike arvuga ja pindalaga linn

hiigelloom
[nimisõna, substantiiv]
väga suur loom

hiigelmõõtmed
[nimisõna, substantiiv]
ülisuured mõõdud

hiigelpikk
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, tohutult pikk (rõht- või püstsuunas)

2. alguse ja lõpu vahel väga suure ulatusega

hiigelpuu
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur, hiiglaslik puu

hiigelrajatis
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur rajatis

hiigelrikkus
[nimisõna, substantiiv]
väga palju materiaalselt väärtuslikku vara

hiigelsumma
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur rahasumma

hiigelsuur
[omadussõna, adjektiiv]
kogult, kujult, mõõtmetelt väga suur

hiigeltanker
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur tanklaev

hiigelterritoorium
[nimisõna, substantiiv]
(kellelegi kuuluv) ülisuur maa-ala

hiigeltorm
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev ja laastav torm, ka orkaan vms

hiigeltulekahju
[nimisõna, substantiiv]
väga ulatuslik ja laastav põleng

hiigeltöö
[nimisõna, substantiiv]
väga suur töötegemine

hiigla
[määrsõna, adverb]
tohutult, üliväga

hiiglajõud
[nimisõna, substantiiv]
tohutu suur füüsiline võimsus või tugevus

hiiglakasv
[nimisõna, substantiiv]
väga suur kehakasv

hiiglakasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
väga suurt kasvu, väga pikk või kõrge

hiiglalinn
[nimisõna, substantiiv]
väga suure elanike arvuga ja pindalaga linn

hiiglama
[määrsõna, adverb]
tohutult, üliväga

hiiglamoodi
[määrsõna, adverb]
väga suurel määral, hästi palju

hiiglane
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti mõjuvõimas inimene, nähtus või asi

2. kogult väga suur inimene või asi

hiiglapikk
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, tohutult pikk (rõht- või püstsuunas)

2. alguse ja lõpu vahel väga suure ulatusega

hiiglaslik
[omadussõna, adjektiiv]
kogult, kujult, mõõtmetelt väga suur

hiiglasuur
[omadussõna, adjektiiv]
kogult, kujult, mõõtmetelt väga suur

hiiglatöö
[nimisõna, substantiiv]
väga suur töötegemine

hiilakas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Loode-Eestis kasvav kolmekandilise varrega ja süstjate lehtedega rohttaim

hiilamardikas
[nimisõna, substantiiv]
taimekahjur, rohekas- või sinakasmust metalse läikega väike mardikas

hiilasitikas
[nimisõna, substantiiv]
sitasitikast väiksem sinakas mardikas punakat tooni jalgadega

hiilatama
[tegusõna, verb]
korraks hiilgama, hetkeks eredasti särama

hiile
[nimisõna, substantiiv]
hiilgus, sära

hiilg
[nimisõna, substantiiv]
läige, sära, hiilgus

hiilgama
[tegusõna, verb]
heledasti särama, valgust kiirgama

hiilgav
[omadussõna, adjektiiv]
eriti suurepärane, silmapaistvalt hea

hiilgeaasta
[nimisõna, substantiiv]
eriti silmapaistev aasta (kellegi tegevuses, elus)

hiilgeaeg
[nimisõna, substantiiv]
eriti silmapaistev ajajärk

hiilgenumber
[nimisõna, substantiiv]
eriti silmapaistev etteaste

hiilgeosa
[nimisõna, substantiiv]
1. näitleja eriti silmapaistev roll, osatäitmine näidendis, filmis vm

2. eriti silmapaistev osa

hiilgepartii
[nimisõna, substantiiv]
eriti silmapaistvalt mängitud partii (hrl males)

hiilgepäev
[nimisõna, substantiiv]
eriti silmapaistev päev või aeg

hiilgeroll
[nimisõna, substantiiv]
näitlejale või artistile rohket kuulsust toonud osatäitmine näidendis, filmis vm lavateoses

hiilgesaavutus
[nimisõna, substantiiv]
eriti silmapaistev saavutus

hiilgetulemus
[nimisõna, substantiiv]
eriti silmapaistev tulemus

hiilgevorm
[nimisõna, substantiiv]
1. treenitusest, harjutamisest vm tingitud väga hea seis(und)

2. parim [sportlik] vorm

hiilgevähk
[nimisõna, substantiiv]
Antarktika merevetes suurte parvedena elutsev väike vähk

hiilgus
[nimisõna, substantiiv]
1. väline sära, toredus, uhkus või kuulsus

2. väline sära, toredus

hiilima
[tegusõna, verb]
hääletult, ettevaatlikult, vargsi liikuma, nii liikudes märkamatult kuskile minema või tulema

Ühendtegusõnad: kõrvale hiilima, kõrvale hiilima, ligi hiilima, ligi hiilima, mööda hiilimamööda hiilima

hiilimisi
[määrsõna, adverb]
1. hääletult, vargsi, salamisi liikudes

2. hiilides

hiilimisjaht
[nimisõna, substantiiv]
jahiviis, mille puhul püütakse ulukile laskeulatusse hiilida

hiilivalt
[määrsõna, adverb]
1. hääletult, vargsi, salamisi liikudes

2. hiilides

hiilus
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) süvend elundi pinnal, mille kaudu sisenevad või väljuvad sooned, närvid ja juhad

hiina
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
hiinlaste või hiina keelega seotud

hiinakas
[nimisõna, substantiiv]
Hiina toite pakkuv söögikoht

hiinakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hiina keeles kõneldud või kirjutatud

2. hiina keelt kasutav

hiinalik
[omadussõna, adjektiiv]
hiinlastele, hiina keelele või kultuurile iseloomulik

hiinalinn
[nimisõna, substantiiv]
hiinlaste linnaosa suurlinnades väljaspool Hiinat

hiinapärane
[omadussõna, adjektiiv]
hiinlastele, hiina keelele või kultuurile iseloomulik

hiinastama
[tegusõna, verb]
hiinapäraseks või hiinlaseks muutma

hiinastuma
[tegusõna, verb]
hiinapäraseks või hiinlaseks muutuma

hiinatar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost hiinlane

hiinlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiina põhirahva liige

2. Hiina kodanik või elanik

3. Hiina päritolu inimene

hiinlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost hiinlane

hiiobisõnum
[nimisõna, substantiiv]
1. vapustavalt kurb sõnum raskest õnnetusest

2. õnnetusesõnum

hiir
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, saleda keha ja pika sabaga näriline

2. väike loom, kellel on pikk saba

hiir
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl hobuse kohta:) hiirekarva hall

hiireauk
[nimisõna, substantiiv]
hiir(t)e näritud auk põrandas või mujal

hiirehernes
[nimisõna, substantiiv]
niitudel, raiesmikel ja teeservadel kasvav köitraagude, tihedate õiekobarate ja pikerguste kauntega rohttaim

hiirejaht
[nimisõna, substantiiv]
hiire tagaajamine ja kinnipüüdmine

hiirekarva
[omadussõna, adjektiiv]
hiire värvi hall

hiireke
[nimisõna, substantiiv]
väike või armas hiir

hiirekelder
[nimisõna, substantiiv]
(kassi kohta)

hiirekene
[nimisõna, substantiiv]
väike või armas hiir

hiireklahv
[nimisõna, substantiiv]
(arvutihiirel:) klahv hiire abil käskluste andmiseks

hiireklõps
[nimisõna, substantiiv]
vajutus arvutihiire klahvil

hiirekull
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt hiirtest toituv, hrl tumepruuni mustrilise sulestikuga röövlind

hiirekuningas
[nimisõna, substantiiv]
(kassi kohta)

hiirekõrv
[nimisõna, substantiiv]
1. vastpuhkenud noor leheke

2. vastpuhkenud noor leht

hiirekäsi
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mis tekib suure närvi pitsumisel randmekanalis ja millele on iseloomulik käe tuimenemine, torked vms

hiirekütt
[nimisõna, substantiiv]
(naljatamisi hiirte püüdja, hrl kassi kohta)

hiirelõks
[nimisõna, substantiiv]
hrl vedruga või langeva uksega (lõksatusega kinnilangev) püünis hiirte püüdmiseks

hiirematt
[nimisõna, substantiiv]
alus, mille peal liigutatakse arvutihiirt

hiirepadi
[nimisõna, substantiiv]
alus, mille peal liigutatakse arvutihiirt

hiirepüüdja
[nimisõna, substantiiv]
(hiiri püüdva looma, hrl kassi kohta)

hiiresaba
[nimisõna, substantiiv]
(peenikese patsi kohta)

hiiresilm
[nimisõna, substantiiv]
(inimese väikeste teraste silmade kohta)

hiireviu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt hiirtest toituv, hrl tumepruuni mustrilise sulestikuga röövlind

hiirhall
[omadussõna, adjektiiv]
hiire värvi hall

hiirjas
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl hobuse kohta:) hiirekarva hall

hiirukas
[omadussõna, adjektiiv]
(hobuse kohta:) hall, hiirekarva

hiirvagusi
[määrsõna, adverb]
täiesti vaikselt, hiirvaikselt

hiirvaikne
[omadussõna, adjektiiv]
väga vaikne, täiesti vaikne, helideta-häälteta

hiirvait
[määrsõna, adverb]
täiesti vaikselt, sõna lausumata või häält tegemata

hiis
[nimisõna, substantiiv]
1. muistsel ajal pühaks peetud puudesalu, mida kasutati ohvripaigana

2. pühaks peetud mets

hiislar
[nimisõna, substantiiv]
taarausuliste vaimulik

hiismets
[nimisõna, substantiiv]
laialehiste lehtpuude enamusega mets

hiiukirn
[nimisõna, substantiiv]
1. veekeeriste ja neis pöörlevate kivide uuristatud lohk kõvas kivimis

2. vooluvee ja kivide uuristatud lohk kõvas kivimis

hiiumuistend
[nimisõna, substantiiv]
lühike rahvajutt üleloomulikult suure jõuga tegelasest

hiivama
[tegusõna, verb]
midagi rasket pingutusega üles või välja tõmbama või vedama

hijab
[nimisõna, substantiiv]
mosleminaiste peakate, mis jätab näo nähtavale

hikikomori
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes väldib igasugust suhtlemist, eraldudes oma piiratud ruumi

hikkoripuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika ja Kagu-Aasia kõrge lehtpuu, millest saadakse elastset puitu

2. lehtpuu

hila
[nimisõna, substantiiv]
võrgu ankrukivi

hilbakas
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl naiste kergem riietusese

2. vähenõudlik, kehv riideese

hilbendama
[tegusõna, verb]
1. (tuules) lehvima

2. (hilbuna, räbalana) lipendama

3. lipendama

hilberdama
[tegusõna, verb]
siia-sinna ringi käima v jooksma

hiline
[omadussõna, adjektiiv]
ajaliselt lõpule lähenev, möödumas olev

hilineja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes hilineb

hilinema
[tegusõna, verb]
1. liiga hilja, pärast õiget aega kuhugi jõudma

2. liiga hilja, pärast õiget aega kuhugi jõudma

hilinenult
[määrsõna, adverb]
hilinemisega, hiljaks jäädes

hilisantiikaeg
[nimisõna, substantiiv]
antiikaja lõpp-periood, ajajärk klassikalise antiigi ja varakeskaja vahel, umbes 200.–550. aastani

hilisbarokk
[nimisõna, substantiiv]
baroki lõpp-periood, barokilt klassitsismile ülemineku ajajärk 1770.–1790. aastatel

hilisdiftong
[nimisõna, substantiiv]
konsonandi kao tagajärjel suhteliselt hilja tekkinud diftong (nt ao, eo, öe)

hilisem
[omadussõna, adjektiiv]
1. hiljem ilmnev, saadud või tekkinud

2. pärastine või edaspidine

hilisgootika
[nimisõna, substantiiv]
gooti stiili viimane periood, mida arhitektuuris iseloomustavad dekoratiivsus ja keerukad vormid

hilishommik
[nimisõna, substantiiv]
hiline hommik

hilisjääaeg
[nimisõna, substantiiv]
viimase jääaja lõpp-periood (umbes 13 500 aastat tagasi)

hiliskeskaeg
[nimisõna, substantiiv]
keskaja lõpp-periood, 16.–17. sajand

hiliskevad
[nimisõna, substantiiv]
kevade hilisem, suvepoolne osa

hiliskorje
[nimisõna, substantiiv]
hiline korje

hilisküps
[omadussõna, adjektiiv]
hiliselt küpseks muutunud või valmis saav

hilisrenessanss
[nimisõna, substantiiv]
renessansi lõpp-periood 16. sajandi lõpul

hilissuvi
[nimisõna, substantiiv]
suve hilisem, sügisepoolne osa

hilissügis
[nimisõna, substantiiv]
sügise hilisem, talvepoolne osa

hilissügiseselt
[määrsõna, adverb]
hilissügisele omaselt

hilistalv
[nimisõna, substantiiv]
talve hilisem, kevadepoolne osa

hilisteismeline
[omadussõna, adjektiiv]
umbes 16–19-aastane

hilistekkeline
[omadussõna, adjektiiv]
hilise tekkega, hilja tekkinud

hilisõhtu
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtu hilisem, ööpoolne osa

2. hiline õhtu

hilisõhtune
[omadussõna, adjektiiv]
õhtul hilja toimuv või tehtav, hilise õhtuga seotud

hilja
[määrsõna, adverb]
1. hilisel kellaajal, päeva lõpus

2. hilisel ajal, päeva lõpus

hiljaaegu
[määrsõna, adverb]
1. lähemas minevikus, natukese aja eest

2. mitte kaua aega tagasi, mitte ammu

hiljani
[määrsõna, adverb]
hilise ajani

hiljapoole
[määrsõna, adverb]
üsna hilja

hiljavalmiv
[omadussõna, adjektiiv]
liikide seas üks viimaseid, mis saab küpseks, kasvab täis vms

hiljavõitu
[määrsõna, adverb]
üsna hilja, natuke (liiga) hilja

hiljem
[määrsõna, adverb]
1. ajaliselt millegi järel, millalgi pärastpoole, tulevikus

2. mingi ajavahemiku möödudes, pärast

hiljem
[omadussõna, adjektiiv]
pärastine, edaspidine

hiljemalt
[määrsõna, adverb]
mitte hiljem kui

hiljemini
[määrsõna, adverb]
1. ajaliselt millegi järel, millalgi pärastpoole, tulevikus

2. mingi ajavahemiku möödudes, pärast

hilju
[määrsõna, adverb]
(hrl poeetilisemas väljenduses:) tasahilju, vaikselt või salamahti

hiljukesi
[määrsõna, adverb]
1. (teiste eest) salaja, end või midagi varjates, nii et keegi ei näe ega tea

2. nii et keegi ei näe ega tea

hiljuma
[tegusõna, verb]
1. liiga hilja, pärast õiget aega kuhugi jõudma

2. liiga hilja, pärast õiget aega kuhugi jõudma

hiljuti
[määrsõna, adverb]
1. lähemas minevikus, natukese aja eest

2. mitte kaua aega tagasi, mitte ammu

hiljutine
[omadussõna, adjektiiv]
1. hiljuti olnud, lähemal ajal toimunud, tehtud vms

2. lähemal ajal olnud, toimunud

hillerdama
[tegusõna, verb]
1. (tuules) lipendama

2. lehvima

hillitsema
[tegusõna, verb]
(viha, tundeid) tagasi hoidma, vaos hoidma

hilp
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl naiste kergem riietusese

2. vähenõudlik, kehv riideese

hilpama
[tegusõna, verb]
1. kergelt hüpeldes jooksma või kõndima

2. lippama

hilpharakas
[nimisõna, substantiiv]
(kerges rõivastuses või hilpudes inimese kohta)

hilplema
[tegusõna, verb]
1. (tuules) lehvima

2. (hilbuna, räbalana) lipendama

3. lipendama

hilpnema
[tegusõna, verb]
1. (tuules) lehvima

2. (hilbuna, räbalana) lipendama

3. lipendama

hilpsama
[tegusõna, verb]
kalpsama, (ringi) lippama, hüplema

himu
[nimisõna, substantiiv]
kange tahtmine (midagi teha), kirglik soov, tung või isu

himukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kange tahtmisega (midagi teha), midagi tungivalt, kirglikult sooviv

2. seda väljendav

himuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kange tahtmisega (midagi teha), midagi tungivalt, kirglikult sooviv

2. seda väljendav

himur
[omadussõna, adjektiiv]
meelelise himu, suguiha kütkes olev, seda tundev või väljendav

himurduma
[tegusõna, verb]
himuraks muutuma

himustama
[tegusõna, verb]
midagi väga tahtma, tungivalt, kirglikult soovima

himuti
[määrsõna, adverb]
soovi järgi, nii palju kui tahtmist on

himutsema
[tegusõna, verb]
midagi väga tahtma, tungivalt, kirglikult soovima

hinajaana
[nimisõna, substantiiv]
konservatiivne budismi vool, mis rõhutab Buddha õpetuses individuaalset vabanemist, kättesaadavust vaid vähestele (peamiselt munkadele ja nunnadele)

hind
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba väärtuse rahaline väljendus, rahasumma või mingi muu materiaalne väärtus, mis millegi ostmisel vastu antakse või mida millegi müümisel nõutakse

2. raha, mis tuleb kauba või teenuse eest maksta, et seda endale saada

hindaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes midagi hindab, annab hinnangu

hindama
[tegusõna, verb]
1. millegi rahalist väärtust, suurust, hulka, vanust vms (umbkaudselt või mingite ettenähtud võtete alusel) (kindlaks) määrama

2. millegi suurust, hulka kindlaks määrama

3. hinda v väärtust määrama

Ühendtegusõnad: alla hindama, alla hindama, ära hindama, ära hindama, üle hindama, üle hindama, ümber hindamaümber hindama

hindamatu
[omadussõna, adjektiiv]
nii väärtuslik või tähtis, et selle väärtust on võimatu kindlaks määrata

hindamine
[nimisõna, substantiiv]
punktide, hinde andmine mingi soorituse eest

hindamisalus
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte, millele hindamisel toetutakse

hindamisekspert
[nimisõna, substantiiv]
millegi hindamisega tegelev ekspert

hindamiskomisjon
[nimisõna, substantiiv]
hrl projektide, taotluste vms hindamiseks moodustatud komisjon

hindamismeetod
[nimisõna, substantiiv]
teadmiste, oskuste, kvaliteedi vms hindamise viis (koolis nt kontrolltöö, eksam)

hindamisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
väärtuslik, hinnatav, tunnustust vääriv

hindavalt
[määrsõna, adverb]
1. (väärtust) hinnates

2. tunnustavalt

hindekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlustel harjutuste, hüpete vms sooritamist hindav kohtunik

hindeline
[omadussõna, adjektiiv]
hindega hinnatav

hindepall
[nimisõna, substantiiv]
soorituse või saavutuse hindamise ühik (nt eksamil, konkursil)

hindepunkt
[nimisõna, substantiiv]
soorituse või saavutuse hindamise ühik (nt eksamil, konkursil)

hindetabel
[nimisõna, substantiiv]
tabel, kuhu on märgitud saadud hinded

hindu
[nimisõna, substantiiv]
India usundi hinduismi järgija

hinduism
[nimisõna, substantiiv]
1. India valitsev usund (brahmanismi nüüdisaegne kuju), mida iseloomustab polüteism ja õpetus reaalsuse ürgalgest, maailma nähtumuslikkusest ja sellest vabanemise teest

2. India valitsev usund

hinduist
[nimisõna, substantiiv]
India usundi hinduismi järgija

hindulanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost hindu

hing
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimne ja surematu alge, mis eksisteerib koos füüsilise kehaga, moodustades terviku

2. inimese vaimne osa, mis mõne usu järgi eksisteerib edasi ka pärast inimese surma

3. mittemateriaalne alge

4. elusolend

hing
[nimisõna, substantiiv]
1. ukse, akna, kaane vms kinnitusosa, mis võimaldab avamisel ja sulgemisel nende pöördliikumist

2. uksel, aknal

hingama
[tegusõna, verb]
1. (kõrgemate loomade, eriti inimese kohta:) õhku kopsudesse tõmbama ja sealt eemaldama

2. nina või suu kaudu õhku kopsudesse sisse tõmbama ja kopsudest välja laskma

Ühendtegusõnad: sisse hingama, sisse hingama, välja hingama, välja hingama, ära hingamaära hingama

hingamine
[nimisõna, substantiiv]
vahelduv õhu kopsudesse tõmbamine ja sealt eemaldamine, pidev sisse- ja väljahingamine

hingamis
hingamisega seotud, hingamiseks mõeldud, hingamise

hingamisaparaat
[nimisõna, substantiiv]
(hingamiselundkonna kohta)

hingamisauk
[nimisõna, substantiiv]
auk jääs, mille kaudu veeloomad saavad õhuhapnikku

hingamisava
[nimisõna, substantiiv]
1. (putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) torukujuliste hingamiselundite või kopsude ava

2. putukail

3. hingamisava lülijalgseil

hingamiselund
[nimisõna, substantiiv]
elund, mille kaudu toimub organismi ja väliskeskkonna gaasivahetus (nt kopsud, trahheed, lõpused)

hingamiselundkond
[nimisõna, substantiiv]
kõik hingamisel osalevad elundid

hingamisharjutus
[nimisõna, substantiiv]
hingamist soodustav ja vastavaid elundeid arendav harjutus

hingamishäire
[nimisõna, substantiiv]
mitmetele haigustele omane takistus hingamisel (nt õhupuudus, lämbumistunne)

hingamisjuur
[nimisõna, substantiiv]
hapnikuvaeses keskkonnas kasvavatel taimedel maa-alusest osast üles kasvav juur õhust hapniku omastamiseks

hingamiskahin
[nimisõna, substantiiv]
hingamisel kopsudes tekkiv kahin

hingamiskeskus
[nimisõna, substantiiv]
hingamist reguleeriv närvirakkude rühm piklikus ajus

hingamiskurn
[nimisõna, substantiiv]
1. suud ja nina kattev (kurna meenutav) kaitsevahend, mis väldib mürkgaaside, peene tolmu vms sattumise hingamiselunditesse

2. hingamise kaitsevahend

hingamislihas
[nimisõna, substantiiv]
sisse- ja väljahingamises osalevad lihased (välimised ja sisemised roietevaheliste lihased ning vahelihas)

hingamismaht
[nimisõna, substantiiv]
ühekordselt sisse- või väljahingatava õhu maht

hingamismürk
[nimisõna, substantiiv]
mürk, mis mõjub hingamiselundite kaudu

hingamisorgan
[nimisõna, substantiiv]
elund, mille kaudu toimub organismi ja väliskeskkonna gaasivahetus (nt kopsud, trahheed, lõpused)

hingamispaus
[nimisõna, substantiiv]
(lühiajaline) puhkus

hingamispeetus
[nimisõna, substantiiv]
hingamise ajutine katkestus (nt une ajal)

hingamispäev
[nimisõna, substantiiv]
1. Piibli järgi: nädalapäev puhkamiseks ja Jumalale pühendumiseks

2. mittereligioosses kontekstis: puhkepäev, pühapäev

hingamisruum
[nimisõna, substantiiv]
(füüsilise või vaimse vaba ruumi, avaruse, vabaduse kohta)

hingamisrütm
[nimisõna, substantiiv]
hingamissageduse regulaarsus

hingamissagedus
[nimisõna, substantiiv]
kindla ajavahemiku (nt ühe minuti) jooksul sooritatud sisse- ja väljahingamiste arv

hingamisseiskus
[nimisõna, substantiiv]
hingamise seiskumine

hingamisteed
[nimisõna, substantiiv]
elundid, mille kaudu õhk juhitakse kopsudesse

hingamistehnika
[nimisõna, substantiiv]
teatavaks otstarbeks (nt laulmiseks, ujumiseks, jooksmiseks) vajalik hingamisviis

hingamistoru
[nimisõna, substantiiv]
toru hingamiseks vee all

hingastama
[tegusõna, verb]
hinge tagasi tõmbama, veidi aega puhkama

hingatama
[tegusõna, verb]
(hingamisraskuste vm korral:) kopse õhuga varustama

hingats
[nimisõna, substantiiv]
enamasti kõhrkalade (haide, raide vm) hingamisava, silma tagant neelu ulatuv käik

hingav
[omadussõna, adjektiiv]
(materjalide vms kohta:) õhku läbi laskev, niiskust siduv

hingeabi
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogiline nõustamine

hingeahastus
[nimisõna, substantiiv]
suur ahastus, meeleheide

hingeahistus
[nimisõna, substantiiv]
hingeline ummik

hingearst
[nimisõna, substantiiv]
hingehädades aitaja (hrl psühholoogi, psühhiaatri, pastori kohta)

hingeaur
[nimisõna, substantiiv]
jahedamasse keskkonda väljahingamisel auruna nähtav hingeõhk

hingeava
[nimisõna, substantiiv]
1. (putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) torukujuliste hingamiselundite või kopsude ava

2. putukail

3. hingamisava lülijalgseil

hingedeaeg
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvausundis surnute mälestamisele pühendatud aeg, hrl oktoobris kuni novembri alguseni (mihkli- ja mardipäeva vahel)

hingedekuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 11. kuu, põhjapoolkeral kolmas sügiskuu

2. aasta 11. kuu

hingedepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 2. november, katoliku kirikus ja eesti rahvakalendris surnute mälestuspäev

2. surnute mälestuspäev, 2. november

3. päev, kui mõeldakse surnud inimeste peale

4. 2. november

hingederevisjon
[nimisõna, substantiiv]
1. maksualuse elanikkonna loendus Venemaal 18.–19. sajandil

2. elanikkonna loendus vanasti

hingeelu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese sisemaailm ja selle avaldused (nt mõni psüühiline seisund, omadus)

2. inimese hingeelu, tema sisemaailm, psüühiline seisund

hingeeluline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese sisemaailma puutuv, sellega seotud või sellele omane

2. hingeeluline, psüühiline

hingehaav
[nimisõna, substantiiv]
tugeva hingelise vapustuse, raske elamuse vm jälg

hingeheitlus
[nimisõna, substantiiv]
hingeline segadus, (tugevad) kõhklused

hingehind
[nimisõna, substantiiv]
ülikõrge hind

hingehoid
[nimisõna, substantiiv]
ligimesearmastusest lähtuv religioosne nõustamine kriisi puhul

hingehoidja
[nimisõna, substantiiv]
kristlike põhimõtete ja hoolekandeoskustega inimene, kes pakub kriisis olevale või surevale patsiendile moraalset tuge

hingehoidlik
[omadussõna, adjektiiv]
kriisi-, suhte- vms religioosse nõustamisega seotud

hingehäda
[nimisõna, substantiiv]
hingeline häda, südant vaevav mure

hingejõud
[nimisõna, substantiiv]
sisemine, hingeline jõud, tahte- ja tundejõud

hingekarjane
[nimisõna, substantiiv]
pastor, kirikuõpetaja vm vaimulik

hingeke
[nimisõna, substantiiv]
(noor, õrn) elusolend, hingeline, hrl inimene

hingekeel
[nimisõna, substantiiv]
(tunnete, tundemaailma kohta)

hingekell
[nimisõna, substantiiv]
surnu mälestuseks löödav kirikukell

hingekiri
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaal 18.–19. sajandil elanike (täpsemalt revisjonihingede) nimekiri, mis koostati mõisate, valdade vm kaupa

2. elanike nimekiri vanasti

hingekitsikus
[nimisõna, substantiiv]
hingeline ummik

hingekonks
[nimisõna, substantiiv]
konks hinge osana akna-, uksepiidas, väravapostis vm

hingekosutav
[omadussõna, adjektiiv]
sisemist, hingelist rahuldust pakkuv

hingekosutus
[nimisõna, substantiiv]
1. sisemise, hingelise rahulduse pakkumine

2. seda pakkuv nähtus, asi

hingekriipiv
[omadussõna, adjektiiv]
kedagi sisimas tugevasti ja valusalt puudutav

hingekurk
[nimisõna, substantiiv]
(hingetoru, eriti selle ülaosa kohta)

hingekõri
[nimisõna, substantiiv]
(hingetoru, eriti selle ülaosa kohta)

hingelaad
[nimisõna, substantiiv]
mõtte- ja tundelaad, psüühiline laad

hingeldama
[tegusõna, verb]
tavalisest kiiremini (ja sügavamini) hingama, raskesti hingama

hingeldus
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest kiirem, raskem hingamine, hingeldamine (ka haigusnähtusena)

hingeldustõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. hingeldushoogudega või öiste õhupuudushoogudega iseloomustuv haigus

2. haigus

hingeliigutav
[omadussõna, adjektiiv]
hinge puudutav, heldima panev, härdust tekitav

hingeliigutus
[nimisõna, substantiiv]
hrl lühiaegne tugev tundepuhang, heldimus või härdus

hingeline
[nimisõna, substantiiv]
elusolend, hrl inimene

hingeloend
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaal 18.–19. sajandil elanike (täpsemalt revisjonihingede) nimekiri, mis koostati mõisate, valdade vm kaupa

2. elanike nimekiri vanasti

hingeloendus
[nimisõna, substantiiv]
1. maksualuse elanikkonna loendus Venemaal 18.–19. sajandil

2. elanikkonna loendus vanasti

hingeloom
[nimisõna, substantiiv]
loom (nt rändlind, uss), kes vana uskumuse järgi oli surnu hinge kandja

hingelõõr
[nimisõna, substantiiv]
(hingetoru kohta)

hingelähedane
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi hingelaadile vastav, hästi sobiv, eriti vastuvõetav

hingemaa
[nimisõna, substantiiv]
1. maatükk, mis Tsaari-Venemaal anti revisjonikirjas seisnud talupoja kasutusse

2. talupoja maatükk vanasti

hingemattev
[omadussõna, adjektiiv]
hingamist raskendav või psüühiliselt tugevalt mõjuv, selline, et hing jääb kinni

hingeminev
[omadussõna, adjektiiv]
kedagi tugevasti puudutav, kellelegi tähtis, südamelähedane

hingepalve
[nimisõna, substantiiv]
surnute eest peetav palve või jumalateenistus

hingepide
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis on kellelegi toeks, hoiab hinge sees

hingepiin
[nimisõna, substantiiv]
tugev hingeline kannatus, millegi ränk läbielamine

hingepuhtus
[nimisõna, substantiiv]
hingeelu rikkumatus, tunnete puhtus

hingepõhi
[nimisõna, substantiiv]
sisemaailma varjatuim osa

hingepõhjani
[määrsõna, adverb]
ülimalt, sügavalt, väga

hingepõhjast
[määrsõna, adverb]
1. sügavalt (sisimast)

2. (üli)väga, kogu hingest

hingepüüdja
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kellegi või millegi pooldajaks värbaja kohta)

hingerahu
[nimisõna, substantiiv]
rahulik olemine, erutavate või piinavate mõtete, tundmuste vms puudumine

hinges
[määrsõna, adverb]
elus, mitte surnud

hingesant
[nimisõna, substantiiv]
hingedeajal ukselt uksele ringi liikuvad valges rõivas (maskides) olendid, kellele surnute mälestamisega seotud ande antakse (Eestis nt käkke, pähkleid, ube või herneid)

hingeseisund
[nimisõna, substantiiv]
inimese tunded ja tundmused, tema tundeline, hingeline olek teatud ajahetkel

hingeski
[määrsõna, adverb]
hoopiski, ealeski

hingesoe
[nimisõna, substantiiv]
sisemine rahu ja heaolutunne

hingesoojus
[nimisõna, substantiiv]
südamlikkus, hellus, osavõtlikkus vms

hingesopp
[nimisõna, substantiiv]
sisemaailma varjatuim osa

hingest
[määrsõna, adverb]
(hrl kahetsust väljendavalt:) eales, vähegi

hingestama
[tegusõna, verb]
loodusele või elutule asjale hinge, elutegevust omistama

hingestatud
[omadussõna, adjektiiv]
tundeküllane, tundeid väljendav, elamusi pakkuv

hingestatult
[määrsõna, adverb]
tundeküllaselt, hingega

hingestatus
[nimisõna, substantiiv]
tundeküllane, hingestatud olek

hingestki
[määrsõna, adverb]
(hrl kahetsust väljendavalt:) eales, vähegi

hingestuma
[tegusõna, verb]
(looduse, elutu asja kohta): enesele hinge saama, elustuma

hingesugulane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kellegagi sarnase sisemaailma või vaimulaadiga

hingesugulus
[nimisõna, substantiiv]
eri isikute sisemaailma või vaimulaadi, ka kalduvuste ja harjumuste sarnasus

hingesuurus
[nimisõna, substantiiv]
üllus, õilsameelsus

hingesügavus
[nimisõna, substantiiv]
(sisemaailma, olemuse kohta)

hingeteadlane
[nimisõna, substantiiv]
(vanamoeliselt või naljatlevalt psühholoogi kohta)

hingeteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib psüühika olemust, avaldumise vorme ja mõjutamise viise

2. teadus, mis uurib mõtteid ja tundeid ning seda, kuidas need käitumist mõjutavad

hingetohter
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes oskab nõu anda hingeelu probleemide korral või leevendada hingehäda, nt psühholoog, psühhiaater või hingehoidja

hingetoit
[nimisõna, substantiiv]
(kirjanduse, kunsti, usuelu vm kohta, mis pakub midagi inimese hingele)

hingetoru
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrile järgnev hingamisteede torujas elastne osa

2. kõrile järgnev kehaosa

hingetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hinge rindu kinnijäämisest:) väheseks ajaks hingamisvõimetu

2. väheseks ajaks hingamisvõimetu

hingetuisk
[nimisõna, substantiiv]
ülitugev tuisk

hingetõmbamine
[nimisõna, substantiiv]
1. (põgus) puhkus

2. puhkeaeg

3. põgus puhkus

hingetõmbeaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. (põgus) puhkus

2. puhkeaeg

3. põgus puhkus

hingetõmbepaus
[nimisõna, substantiiv]
(lühiajaline) puhkus

hingetõmbus
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne sissehingamine (või väljahingamine)

hingetõmme
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne sissehingamine (või väljahingamine)

hingevaenlane
[nimisõna, substantiiv]
(eufemistlikult kuradi, saatana kohta)

hingevaev
[nimisõna, substantiiv]
hingeline valu, psüühiline kannatus

hingevalu
[nimisõna, substantiiv]
hingeline valu, psüühiline kannatus

hingevärin
[nimisõna, substantiiv]
(kerge erutuse või hirmu kohta)

hingeõhk
[nimisõna, substantiiv]
väljahingatav või -hingatud õhk

hingeõndsus
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus:) Jumala õnnistus, hinge õndsaks saamine ja heaolu teises ilmas

hingeõnnistus
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus:) Jumala õnnistus, hinge õndsaks saamine ja heaolu teises ilmas

hingima
[tegusõna, verb]
(valguse, suitsu, auru vms kohta:) läbi või välja tungima

hingitsema
[tegusõna, verb]
1. vaevaliselt, kehvalt elama, viletsuses virelema

2. vaevu hinges olema

hingpakki
[määrsõna, adverb]
hing kinni, hingetuna, hingeldades

hingpakkis
[määrsõna, adverb]
hing kinni, hingetuna, hingeldades

hingpuhult
[määrsõna, adverb]
hinge tõmbamata, puhkamata

hingus
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskilt, millestki õhkuv, tajutav õhuhoovus, õhuvool või (tuule)puhang

2. õhuhoovus

hiniin
[nimisõna, substantiiv]
1. kiinapuu koorest saadav või sünteetiliselt valmistatav valge mõru kristalne raviaine (kasutatakse nt malaaria puhul)

2. raviaine

hink
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogude põhjas elutsev väike paeljas mageveekala

2. kala

hinkaal
[nimisõna, substantiiv]
Gruusia päritolu suur pelmeen, mis on täidetud mahlase vürtsitatud liha vm seguga

hinkali
[nimisõna, substantiiv]
Gruusia päritolu suur pelmeen, mis on täidetud mahlase vürtsitatud liha vm seguga

hinkuma
[tegusõna, verb]
kurjalt või kiljuvalt hirnuma (ja tagant üles lööma)

hinnaaland
[nimisõna, substantiiv]
vähendatud hind (nt püsikliendile või suure kaubapartii ostjale)

hinnaalandus
[nimisõna, substantiiv]
1. alandatav või alandatud osa hinnast

2. hinna alandamine

3. see, kui mingeid tooteid müüakse nende tavalisest hinnast odavamalt

hinnaindeks
[nimisõna, substantiiv]
suhtarv, mis iseloomustab hinna üldist suhtelist muutumist

hinnakahvel
[nimisõna, substantiiv]
erinevus hinnas, vastav hinnavahemik

hinnakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju raha maksev, kõrge hinnaga

2. selline, mis maksab palju

hinnakiri
[nimisõna, substantiiv]
hindade loetelu

hinnaklass
[nimisõna, substantiiv]
hindade alusel moodustatud rühm või järk, teatav hindade vahemik

hinnakujundus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ostu-müügihindade kujundamine olemasolevates majandusoludes

hinnakõikumine
[nimisõna, substantiiv]
hinna ebastabiilsus, hinna pidev või sage muutumine

hinnakõrgend
[nimisõna, substantiiv]
jaemüüja poolt hulgihinnale lisatav hinnaosa

hinnakäärid
[nimisõna, substantiiv]
ebakõla eri kaupade (nt toorainete ja tööstustoodete, põllumajandussaaduste ja tööstuskaupade) ja teenuste hindade vahel

hinnalagi
[nimisõna, substantiiv]
kauba või teenuse hinna ülemmäär, kõrgeim hind, mis kaubal või teenusel võib olla

hinnalangus
[nimisõna, substantiiv]
hindade alanemine

hinnaliikumine
[nimisõna, substantiiv]
hindade muutumine

hinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju raha maksev, kõrge hinnaga

2. selline, mis maksab palju

hinnalipik
[nimisõna, substantiiv]
sedel kauba müügihinnaga

hinnang
[nimisõna, substantiiv]
1. hindav arvamus, tähelepanekutel, vaatlustel või ka statistikal põhinev otsustus millegi või kellegi kohta

2. arvamus või ametlik otsus millegi väärtuse, kvaliteedi, vajalikkuse või muu kohta

hinnanguline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnangul tuginev

2. teatavat hinnangut sisaldav, mitte erapooletu

hinnanguliselt
[määrsõna, adverb]
hinnangu kohaselt

hinnapakkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. ettepanek teatud rahasumma eest midagi osta või müüa

2. vastava ettepanekuna esitatav summa või hind

hinnapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
hindade määramise või kujundamise strateegia ja taktika, mida ettevõte rakendab

hinnapõrand
[nimisõna, substantiiv]
(seadusega kehtestatud) minimaalne hind

hinnapäring
[nimisõna, substantiiv]
ettevõttele esitatud soov saada infot teatud toote või teenuse hinna kohta

hinnaralli
[nimisõna, substantiiv]
1. (kiiresti muutuvate, hrl tõusvate hindade kohta)

2. (muutuvate, hrl tõusvate hindade kohta)

hinnasamm
[nimisõna, substantiiv]
(börsil, enampakkumisel:) eelneva ja järgmise pakutud rahasumma vaheline erinevus

hinnasedel
[nimisõna, substantiiv]
sedel kauba müügihinnaga

hinnasiht
[nimisõna, substantiiv]
väärtpaberiturul tegutseva ettevõtte pakutud hind väärtpabereid või paberraha käibele laskva asutuse (ehk emitendi) aktsiale mingil hetkel tulevikus

hinnasilt
[nimisõna, substantiiv]
silt kauba müügihinnaga

hinnaskaala
[nimisõna, substantiiv]
millegi võimalikust madalaimast hinnast võimaliku kõrgeima hinnani moodustuv vahemik

hinnasoodustus
[nimisõna, substantiiv]
määr, mille võrra kauba hind on tavalisest soodsam (nt püsiklientidele, teatud perioodil)

hinnastama
[tegusõna, verb]
tootele, teenusele hinda kehtestama või määrama

hinnasula
[nimisõna, substantiiv]
(allahindluse, allahindluskampaania või hinnalanguse kohta, eriti reklaamtekstides)

hinnasurve
[nimisõna, substantiiv]
teatavate asjaolude tugev mõju millegi hinna kujunemisele, hrl hinnatõusule

hinnasõda
[nimisõna, substantiiv]
hindade võidulangetamine turu hõivamiseks

hinnatase
[nimisõna, substantiiv]
(kaupade, teenuste) hindade suurus

hinnatud
[omadussõna, adjektiiv]
kõrge väärtusega, (oma valdkonnas) väga hea

hinnatundlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) selline, kel on vähe raha ja kelle jaoks kauba hind on oluline

2. (kauba kohta:) selline, mille soetamist mõjutab hind tugevasti

hinnatundlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese seisund, mille puhul tema ostukäitumist mõjutab hind

2. kaupade omadus olla sõltuv hinnast ja selle muutumisest

hinnatõus
[nimisõna, substantiiv]
kauba või teenuse eest küsitava rahasumma suurenemine või lisandumine

hinnatäiend
[nimisõna, substantiiv]
1. soetushinnale müüja kulude katteks ja kasumi tagamiseks lisatav juurdehindlussumma

2. juurdehindlus

hinnavaatlus
[nimisõna, substantiiv]
1. hindade jälgimine, nende kohta tähelepanekute tegemine (nt hindade võrdlemine eri kauplustes, eri kohtades)

2. hindade jälgimine, nende kohta tähelepanekute tegemine (nt hindade võrdlemine eri kauplustes, eri kohtades vms)

hinnavahe
[nimisõna, substantiiv]
erinevus hinnas

hinnavaheleping
[nimisõna, substantiiv]
lepingu aluseks oleva vara (aktsiad, võlakirjad, valuutad, toormed vm) avamishinna ja lepingu lõpetamise aegse hinna vahega kauplemise kokkulepe ostja ja müüja vahel

hinnavahemik
[nimisõna, substantiiv]
võimaliku kõrgeima ja võimaliku madalaima hinna vaheala hinnaastmikus

hinnavähend
[nimisõna, substantiiv]
vähendatud hind (nt püsikliendile või suure kaubapartii ostjale)

hinnaüllatus
[nimisõna, substantiiv]
(ootamatult soodsa või ebasoodsa hinnaga ühenduses)

hinne
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi teadmistele, oskustele, võimetele, töötulemustele antud hinnang, mida väljendatakse numbrites, tähtedes, punktides vm hindamisühikutes

2. number või täht, mis näitab õpilase töö taset

hinneteleht
[nimisõna, substantiiv]
lõputunnistuse või diplomi lisa, mis annab infot läbitud õppekava ja selle täitmise tulemuste kohta

hinnus
[nimisõna, substantiiv]
talupoegade püsiva suurusega naturaalmaks maaomanikule feodalismi ajal

hip-hip-hurraa
[hüüdsõna, interjektsioon]
ergutus- ja rõõmuhüüatus

hiphop
[nimisõna, substantiiv]
1. New Yorgis tekkinud nüüdisaegne muusika- ja tantsustiil, mis on segu afroameerika varasemast tantsumuusikast ning sellele lisandunud uuematest mõjutustest

2. nüüdisaegne muusika- ja tantsustiil

hiphoppar
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes harrastab New Yorgis tekkinud nüüdisaegset muusika- ja tantsustiili, mis on segu afroameerika varasemast tantsumuusikast ning sellele lisandunud uuematest mõjutustest

hipi
[nimisõna, substantiiv]
1. 1960. aastatel lääneriikides tarbimisühiskonna ideaalides pettunud noor, kelle mässumeelsus avaldus üldkehtivate kõlblus- ja käitumisnormide eiramises, eripärases rõivastuses ja vabaarmastuse kultuses

2. stiihilisest noorsooliikumisest osavõtja

hipodroom
[nimisõna, substantiiv]
hobuste võidusõidu ja ratsavõistluste väljak koos tribüüniga

hipokamp
[nimisõna, substantiiv]
Muinas-Kreeka müütiline olend, kellel oli hobuse pea ja eeskeha, tagaosaks aga kõver kalasaba

hipokampus
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest ajukoore osast, mis reguleerib kuulmist ja mälu

hipopotamus
[nimisõna, substantiiv]
1. suur jässakas paksu palja nahaga taimetoiduline imetaja Aafrika magevetes

2. paksu nahaga väga suur loom, kes elab Aafrikas vee ääres

hipoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimine hobustega tegelemise ja selle rahustava mõju kaudu inimese psüühikale, psühhoteraapia harusid

hippokampus
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest ajukoore osast, mis reguleerib kuulmist ja mälu

hipster
[nimisõna, substantiiv]
tänapäevane linnanoor, keda iseloomustab alternatiivne, peavoolule vastanduv ellusuhtumine, kultuurihuvi ja second-hand-rõivaste eelistamine

hipsterid
[nimisõna, substantiiv]
madala vöökohaga lühikesed aluspüksid

hipsterlik
[omadussõna, adjektiiv]
hipsterile omane

hirm
[nimisõna, substantiiv]
1. erutusseisund, mida põhjustab selgesti tajutav oht, suur kartus

2. halb tunne, mis sul tekib, kui sa tajud mingit ohtu

hirmkallis
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga palju raha maksev, äärmiselt kallis

2. väga palju maksev, äärmiselt kallis

hirmkõva
[omadussõna, adjektiiv]
(võistluse, vastupanu vms ühenduses:) murdumatu, vankumatu, väga vastupidav

hirmmagus
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt (või lõhnalt) väga magus

hirmmõru
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt mõru

hirmnaljakas
[omadussõna, adjektiiv]
väga naljakas

hirmpalju
[määrsõna, adverb]
väga palju

hirmraske
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt raske

hirmsalt
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

hirmsasti
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

hirmuhigi
[nimisõna, substantiiv]
suurest hirmust kehale ilmuv higi

hirmuhoog
[nimisõna, substantiiv]
järsku tekkinud lühiajaline tugev hirmutunne

hirmujudin
[nimisõna, substantiiv]
hirmutunne ja ärevus, sellega seotud värin kehas

hirmujutt
[nimisõna, substantiiv]
hirmu tekitav, hirmutav jutt

hirmukangestus
[nimisõna, substantiiv]
lihaste kangestus, mille on põhjustanud suur hirm

hirmukarjatus
[nimisõna, substantiiv]
hirmust põhjustatud karjatus

hirmukarje
[nimisõna, substantiiv]
hirmust põhjustatud karjatus

hirmukil
[määrsõna, adverb]
hirmunud, hirmul olekus

hirmukirjandus
[nimisõna, substantiiv]
reaalelule toetuv, õudust, hirmu vms tundeid esile kutsuv kirjandus

hirmukisa
[nimisõna, substantiiv]
(suurest) hirmust kuuldavale toodud vali kisa

hirmuks
hirmutamiseks

hirmulugu
[nimisõna, substantiiv]
hirmu tekitav, hirmutav jutt

hirmuma
[tegusõna, verb]
1. hirmu tundma, kartma hakkama

2. tugevasti

Ühendtegusõnad: ära hirmumaära hirmuma

hirmunud
[omadussõna, adjektiiv]
hirmul, hirmutundest haaratud

hirmunult
[määrsõna, adverb]
1. hirmu tundes

2. kohkunud või ehmunud moel

hirmus
[omadussõna, adjektiiv]
1. kelleski hirmu, suurt kartust või kohkumistunnet tekitav, hirmuelamusi põhjustav, kedagi kohutav

2. kole, hirmuäratav

3. hirmu tekitav, kohutav

hirmus
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

hirmusegane
[omadussõna, adjektiiv]
hirmunud või kartlik, hirmuga segunenud

hirmusegune
[omadussõna, adjektiiv]
hirmunud või kartlik, hirmuga segunenud

hirmusööst
[nimisõna, substantiiv]
järsku tekkinud lühiajaline tugev hirmutunne

hirmutama
[tegusõna, verb]
1. kedagi kartma panema, kelleski hirmu tekitama

2. sel viisil lahkuma sundima

3. kelleski hirmu tekitama

Ühendtegusõnad: ära hirmutamaära hirmutama

hirmutamistaktika
[nimisõna, substantiiv]
kellegi hirmutamiseks ja mõjutamiseks kasutatavad vahendid ning teguviisid

hirmutamisvahend
[nimisõna, substantiiv]
vahend kellegi hirmutamiseks

hirmutav
[omadussõna, adjektiiv]
hirmu tekitav, kartma panev

hirmutegu
[nimisõna, substantiiv]
hirmuäratav, kohutav tegu

hirmutis
[nimisõna, substantiiv]
loomade või lindude peletamiseks tehtud kuju

hirmutunne
[nimisõna, substantiiv]
1. erutusseisund, mida põhjustab selgesti tajutav oht, suur kartus

2. halb tunne, mis sul tekib, kui sa tajud mingit ohtu

hirmutus
[nimisõna, substantiiv]
millegagi hirmutamine

hirmutusvahend
[nimisõna, substantiiv]
vahend kellegi hirmutamiseks

hirmuunenägu
[nimisõna, substantiiv]
1. hirmuelamusi tekitav unenägu, õudusunenägu

2. selliseid elamusi tekitav muu kujutluspilt

hirmuvabin
[nimisõna, substantiiv]
hirmutunne ja ärevus, sellega seotud värin kehas

hirmuvahk
[nimisõna, substantiiv]
äkiline kiiresti mööduv hirmusööst

hirmuvalitseja
[nimisõna, substantiiv]
1. julm ja vägivaldne valitseja

2. võimukas isik

hirmuvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. vägivallale ja hirmule tuginev valitsus

2. türanniseerimine

hirmuvõpatus
[nimisõna, substantiiv]
hirmutunne ja ärevus, sellega seotud värin kehas

hirmuvärin
[nimisõna, substantiiv]
hirmutunne ja ärevus, sellega seotud värin kehas

hirmuäratav
[omadussõna, adjektiiv]
hirmu, kartust tekitav või sisendav, kohkuma panev

hirmuärevus
[nimisõna, substantiiv]
hirmust tingitud ärevus

hirnahtama
[tegusõna, verb]
(hobuse kohta:) äkki lühidalt hirnuma

hirnatama
[tegusõna, verb]
(hobuse kohta:) äkki lühidalt hirnuma

hirnatus
[nimisõna, substantiiv]
hobuse tavaline häälitsus, (lühike) hirnumine

hirne
[nimisõna, substantiiv]
hobuse tavaline häälitsus, (lühike) hirnumine

hirnuma
[tegusõna, verb]
(hobuse tavalise häälitsemise kohta)

hiromant
[nimisõna, substantiiv]
1. käejoonte järgi ennustaja (üldkeeles hrl igasuguse ennustaja kohta)

2. käetark

hiromantia
[nimisõna, substantiiv]
1. käejoonte järgi ennustamine (üldkeeles igasugu ennustamise kohta)

2. käejoonte järgi ennustamine

hirs
[nimisõna, substantiiv]
1. õrs, latt

2. aiaroigas

hirsaed
[nimisõna, substantiiv]
1. teibapaaride vahele kaldu asetatud roigastest tara

2. roigastest aed

hirsipuder
[nimisõna, substantiiv]
hirsitangudest keedetud puder

hirsitang
[nimisõna, substantiiv]
1. hirsi kooritud ja purustatud tera

2. sellised terad kogumina

hirsjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljude pisikolletega iseloomustuv

2. hirsiterataoline

3. paljude pisikolletega

hirsnik
[nimisõna, substantiiv]
nootkonna vanem Peipsi kaluritel (varasema aja noodapüügil)

hirss
[nimisõna, substantiiv]
kuivas kliimas vastupidav soojemate maade kõrreline rohttaim

hirsstarn
[nimisõna, substantiiv]
niiskeil ja soostunud kohtadel kasvav hallikas- või sinikasroheliste lehtedega rohttaim

hirsutism
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest rikkalikum karvakasv ehk liigkarvasus (eriti naisel)

hirudiin
[nimisõna, substantiiv]
vere hüübivust vähendav aine kaani süljes

hirudoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
(vana loodusravivõte:) ravimine apteegikaanidega

hirv
[nimisõna, substantiiv]
1. metskitsest märksa suurem, saleda keha, kõrgete jalgade ja pikakoonulise peaga sõraline

2. suur metsloom, kellel on sale keha, kõrged jalgad ja kõrged sarved

hirveaed
[nimisõna, substantiiv]
park, aed või ala, kus hirvi peetakse iluloomadena või hooldusalustena

hirveliha
[nimisõna, substantiiv]
hirvelt saadud liha toiduna

hirvesokk
[nimisõna, substantiiv]
isane hirv

hirvsiga
[nimisõna, substantiiv]
Indoneesia saartel elutsev kõrgete jalgade ja ülipikkade kihvadega siga

hisp
romaani keel, mida kõneldakse Hispaanias ja Ladina-Ameerikas

hispaania
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
hispaanlaste või hispaania keelega seotud

hispaaniakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hispaania keeles kõneldud või kirjutatud

2. hispaania keelt kasutav

hispaanialik
[omadussõna, adjektiiv]
Hispaaniale, hispaanlastele või hispaania keelele omane

hispaaniapärane
[omadussõna, adjektiiv]
Hispaaniale, hispaanlastele või hispaania keelele omane

hispaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaania põhirahva liige

2. Hispaania kodanik või elanik

3. Hispaania päritolu inimene

hispaanlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost hispaanlane

histamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. vererõhku alandav, seedenäärmete tegevust tugevdav ja mitmel muul viisil bioloogiliselt aktiivne ravim

2. bioloogiliselt aktiivne amiin

histidiin
[nimisõna, substantiiv]
valkudes esinev asendamatu aminohape, mis organismis aitab tsingil imenduda

histoloog
[nimisõna, substantiiv]
organismi kudesid uuriv eriteadlane

histoloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus organismi kudedest

histooria
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonna, rahva vm minevikus toimunud järjestikused sündmused tervikuna

2. kõik minevikus toimunud sündmused

historiograaf
[nimisõna, substantiiv]
historiograafia eriteadlane

historiograafia
[nimisõna, substantiiv]
teatava perioodi või probleemi ajalugu käsitlevad teosed, ajalookirjandus

historism
[nimisõna, substantiiv]
nähtuste käsitlemine nende arenemises, seoses konkreetsete ajalooliste tingimustega

historistlik
[omadussõna, adjektiiv]
mingit ajaloolist stiili jäljendav

historitsism
[nimisõna, substantiiv]
ajalooliste arhitektuuri- ja tarbekunstistiilide matkimine (eriti 19. sajandi II poolel)

historitsistlik
[omadussõna, adjektiiv]
mingit ajaloolist stiili jäljendav

hitchcockilik
[omadussõna, adjektiiv]
Alfred Hitchcocki loomingule omane, kõhedust ja pinget pakkuv, inimloomuse varjukülgi käsitlev

hitchcockilikult
[määrsõna, adverb]
kõhedust, pinget tekitavalt

hitikogumik
[nimisõna, substantiiv]
väga menukate laulude kogumik

hitlerinoor
[nimisõna, substantiiv]
Natsi-Saksamaa noorsooühingu Hitlerjugend liige

hitlerism
[nimisõna, substantiiv]
1. fašistlik diktatuur Saksamaal (1933–1945), mille eesotsas oli Hitler

2. selle diktatuuri ideoloogia

hitlerjuugend
[nimisõna, substantiiv]
Natsi-Saksamaa noorsooühingu Hitlerjugend liikmed, hitlerinoored kogumina

hitlerlane
[nimisõna, substantiiv]
Hitleri juhitud Saksamaa fašistliku diktatuuri (1933–1945) pooldaja, hrl selle võimumees või sõjaväelane

hitlerlik
[omadussõna, adjektiiv]
Hitleri juhitud Saksamaa fašistliku diktatuuriga (1933–1945) seotud

hitlerlus
[nimisõna, substantiiv]
1. fašistlik diktatuur Saksamaal (1933–1945), mille eesotsas oli Hitler

2. selle diktatuuri ideoloogia

hitse
[nimisõna, substantiiv]
külvaja või külvimasina ees oleva töörinde äärjoon

hitt
[nimisõna, substantiiv]
väga menukas laul, film, teatrietendus vms teos

hj
mittesüsteemne võimsusühik 735,5 vatti (W), USA-s ja Suurbritannias 746,5 vatti (W)

hl
100 liitrit

hm
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab järelemõtlemist, nentimist, imestust, meelepaha, nõutust vms

hm
100 meetrit

hmh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab järelemõtlemist, nentimist, imestust, meelepaha, nõutust vms

hmjaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab järelemõtlemist, kaalutlemist või nõutust

hmjah
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab järelemõtlemist, kaalutlemist või nõutust

hmm
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab järelemõtlemist, nentimist, imestust, meelepaha, nõutust vms

hmnjaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab järelemõtlemist, kaalutlemist või nõutust

h-moll
[nimisõna, substantiiv]
1. minoorhelistik, mille esimene aste on si

2. helistik

hmong
[nimisõna, substantiiv]
ühe Kagu-Aasia mägikülades elava rahva liige

hn
Hiina-Tiibeti keelkonda kuuluv keel, mida räägitakse peamiselt Hiinas, Singapuris, Malaisias, Indoneesias

hoatsiin
[nimisõna, substantiiv]
Amasoonia vihmametsades elutsev lind, kellel on kuklas pikk hõre suletutt

hobi
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevus, mis on tegijale meelepärane, mille suhtes ta tunneb püsivat kiindumust ja millega ta jätkuvalt tegeleb

2. tegevus, millega sulle väljaspool tööd meeldib tegeleda

hobiaednik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle hobiks on aiandus

hobikeegel
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, kus veerema heidetud palliga üritatakse tabada veereraja lõppu paigutatud kümmet kurikat

2. sportmäng

hobikokk
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle hobiks on toiduvalmistamine

hobimesinik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle hobi on mesilaste pidamine

hobinik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes mingi alaga tegeleb hobi korras

hobiõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppimine oma huvides, ilma et peetaks silmas eesmärki õpitaval alal tööle asuda (nt kutsekoolis, täiendus- või ümberõppes)

hobu
[nimisõna, substantiiv]
1. suur koduloom, kes hirnub, kelle seljas ratsutatakse ning keda kasutatakse veoloomana

2. suur loom, kelle seljas inimesed sõidavad ja kes suudab raskeid asju vedada

hobuader
[nimisõna, substantiiv]
hobus(t)ega veetav ader

hobuajam
[nimisõna, substantiiv]
võllist, teatud kangist ja hammasratastest koosnev ajam, mille abil kantakse edasi hoburakendi vedavat jõudu mõnele töömasinale

hobuantiloop
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika kõrgmikel elav suur antiloop

hobueesel
[nimisõna, substantiiv]
hobusetäku ja emaeesli ristand

hobuheinik
[nimisõna, substantiiv]
1. kollase jala ja oliivja või pruunika kübaraga hilissügisene söögiseen

2. seen

hobuhiidlane
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt Heltermaa ümbruse hiidlase kohta)

hobuinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. hobusekasvatusega tegelev, hobuseid armastav inimene

2. hobusekasvatusega tegelev inimene

hobujõud
[nimisõna, substantiiv]
mittesüsteemne võimsusühik 735,5 vatti (W), USA-s ja Suurbritannias 746,5 vatti (W)

hobujõuline
[omadussõna, adjektiiv]
(teatud hulka) hobujõude omav

hobukaan
[nimisõna, substantiiv]
1. magevete loomakestest toituv must kaan

2. must kaan

hobukastan
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrmetaoliste lehtedega ja ogalise kesta sees asuvate ümarate pruunide viljadega puu, Eestis pargipuu

2. suurte lehtedega puu, mille otsas kasvavad pruunid ümmargused viljad

hobukokkuvedu
[nimisõna, substantiiv]
palkide vm materjali ühte kohta toimetamine hobusega

hobukäsn
[nimisõna, substantiiv]
suurte aukudega sarvtoesega algeline hulkrakne loom (käsn)

hobuküüdikohustus
[nimisõna, substantiiv]
veovahendite valdajate, hrl talupoegade omaaegne kohustus Venemaal vedada sõjaväge ja veoseid

hobulaenutuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
Eesti NSV-s 1940-1941 ja 1944–1949 tegutsenud riiklik põllumajandusettevõte, kust laenutati peamiselt uusmaasaajatele hobuseid ja põllutöövahendeid

hobulausuja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb hobuseid väga hästi ja oskab nendega ümber käia, suhelda ja neid ravitseda

hobuliiklus
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) liiklemine hobusõidukitega

hobumadar
[nimisõna, substantiiv]
1. ringina ümber varre asetsevate kitsaste lehtedega rohttaim, mille kollaseid õisi on kasutatud riide värvimisel

2. rohttaim

hobumasin
[nimisõna, substantiiv]
hobuse jõul töötav masin

hobune
[nimisõna, substantiiv]
1. suur koduloom, kes hirnub, kelle seljas ratsutatakse ning keda kasutatakse veoloomana

2. suur loom, kelle seljas inimesed sõidavad ja kes suudab raskeid asju vedada

hobuniiduk
[nimisõna, substantiiv]
hobus(t)ega veetav niidumasin (endisajal)

hobuniidumasin
[nimisõna, substantiiv]
hobus(t)ega veetav niidumasin (endisajal)

hobuoblikas
[nimisõna, substantiiv]
asulate ümbruses ja raudteede ääres kasvav tuhmide, alaküljelt hallikasroheliste lehtedega rohttaim

hobupäev
[nimisõna, substantiiv]
hobuseid, nendega töötamist vms tutvustav teemapäev

hoburakend
[nimisõna, substantiiv]
etterakendatud hobune või hobused koos rakmetega (ja koos veovahendiga)

hoburaud
[nimisõna, substantiiv]
kabja alla kaitseks löödav kaarjas raud

hoburaudkaar
[nimisõna, substantiiv]
ehitist kaunistav kaar, mis meenutab hobuserauda (eeskätt islamimaades)

hoburaudsõlg
[nimisõna, substantiiv]
12. sajandi lõpule ja 13. sajandi algusele iseloomulik hobuserauakujuline sõlg

hoburaudtee
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tänava- või käitisesisene raudtee, mille puhul veojõuna kasutati hobust

hobureha
[nimisõna, substantiiv]
hobusega veetav pulkadega põllutööriist heina riisumiseks, vaalutamiseks või kaarutamiseks

hoburästas
[nimisõna, substantiiv]
oliivpruuni ülapoole ja kollakasvalge tähnilise alapoolega rästas

hobuseaasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab hobuse märk

hobusefarm
[nimisõna, substantiiv]
hobusekasvatusega tegelev tootmisüksus

hobusehambad
[nimisõna, substantiiv]
(inimese pikkade hammaste kohta)

hobusehari
[nimisõna, substantiiv]
tugevate harjastega hari hobuste harjamiseks

hobuseisu
[nimisõna, substantiiv]
(inimese ülisuure isu kohta)

hobusejõhv
[nimisõna, substantiiv]
hobuse sabast või lakast saadav jõhv

hobusekamm
[nimisõna, substantiiv]
kamm, millega kammitakse hobust

hobusekannatus
[nimisõna, substantiiv]
(inimese ülisuure kannatlikkuse kohta)

hobusekarjane
[nimisõna, substantiiv]
hobuste karjataja

hobusekarjus
[nimisõna, substantiiv]
hobuste karjataja

hobusekasvandus
[nimisõna, substantiiv]
hobuste kasvatamise ja aretamise asutus

hobusekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
hobuste kasvatamine, peamiselt nende pidamine ja aretamine ratsaspordiks

hobusekoorem
[nimisõna, substantiiv]
korraga hobusega veetav materjal, esemed vm

hobusekoppel
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala hobuste karjatamiseks

hobusekronu
[nimisõna, substantiiv]
(vana) lahja ja jõuetu hobune

hobuseköha
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kõva, ägeda köha kohta)

hobuseliha
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuselt saadud liha toiduna

2. toiduna

hobusemees
[nimisõna, substantiiv]
hobusega sõitja, töötaja või hobuseomanik

hobusenahk
[nimisõna, substantiiv]
hobuselt saadud nahk

hobuseniru
[nimisõna, substantiiv]
(vana) lahja ja jõuetu hobune

hobusenägu
[nimisõna, substantiiv]
(inimese pika kandilise näo kohta)

hobusepabul
[nimisõna, substantiiv]
hobuse väljaheitetükike

hobuseparisnik
[nimisõna, substantiiv]
hobustega sahkerdaja, hobustega hangeldaja endisajal

hobusepass
[nimisõna, substantiiv]
hobuse omanikule antud dokument, millele on märgitud hobuse tunnused

hobusepiim
[nimisõna, substantiiv]
märalt saadav piim (toiduainena mõnedel rahvastel)

hobusepoiss
[nimisõna, substantiiv]
hobusega sõitja või selle eest hoolitseja

hobusepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse ja sellega töötava inimese tööpäev

2. hobuse ning sellega töötava inimese tööpäev

hobuserakmed
[nimisõna, substantiiv]
hobuse rakendamisel veoki ette kasutatavad vahendid (nt look, rakmed)

hobuserauakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
hobuserauda meenutav, hobuseraua kujuga

hobuserauanael
[nimisõna, substantiiv]
hobuse rautamisel kasutatav erikujuline nael

hobuseraud
[nimisõna, substantiiv]
kabja alla kaitseks löödav kaarjas raud

hobuse-raudkärbes
[nimisõna, substantiiv]
hobustel parasiteeriv lapik tugevate küünistega kahetiivaline putukas

hobuserautamine
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuseraudade alla panemine

2. hobuse kapjade alla tugevdavate raudade löömine

3. selle tulemus

hobuserautus
1. hobuseraudade alla panemine

2. hobuse kapjade alla tugevdavate raudade löömine

3. selle tulemus

hobuseriistad
[nimisõna, substantiiv]
hobuse rakendamisel veoki ette kasutatavad vahendid (nt look, rakmed)

hobuseroots
[nimisõna, substantiiv]
(vana) lahja ja jõuetu hobune

hobusesaba
[nimisõna, substantiiv]
(kõrgel kuklas seotud juuste kohta)

hobusesetukas
[nimisõna, substantiiv]
(hobuse kohta)

hobusesuga
[nimisõna, substantiiv]
metallist hari hobuste puhastamiseks

hobusetall
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuste pidamiseks mõeldud hoone või selle osa

2. hoone, kus peetaks hobuseid

hobusetee
[nimisõna, substantiiv]
vana aja tee, kus hobuvankritega sõideti

hobusetekk
[nimisõna, substantiiv]
tekk, mis pannakse hobusele külmakaitseks peale

hobuseunenägu
[nimisõna, substantiiv]
(millegi segase, totra, absurdse kohta)

hobusevaip
[nimisõna, substantiiv]
tekk, mis pannakse hobusele külmakaitseks peale

hobusevanker
[nimisõna, substantiiv]
hobus(t)e veetav vanker

hobusevaras
[nimisõna, substantiiv]
hobusevargusega tegelev isik

hobusevargus
[nimisõna, substantiiv]
hobuse või hobuste varastamine

hobusipelgas
[nimisõna, substantiiv]
puutüvesse pesa tegev sipelgas

hobuslane
[nimisõna, substantiiv]
imetajate klassi kabjaliste seltsi kuuluva sugukonna esindaja (nt hobune, eesel, sebra)

hobusõiduk
[nimisõna, substantiiv]
hobus(t)ega veetav sõiduk

hobuteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimine hobustega tegelemise ja selle rahustava mõju kaudu inimese psüühikale, psühhoteraapia harusid

hobutramm
[nimisõna, substantiiv]
hobuse (või hobuste) veetav vagun, mis liikus rööbastel, hoburaudteevagun

hobutransport
[nimisõna, substantiiv]
kauba vm vedu hobuste abil

hobuvanker
[nimisõna, substantiiv]
hobus(t)e veetav vanker

hobuvedu
[nimisõna, substantiiv]
kauba vm vedu hobuste abil

hobuveok
[nimisõna, substantiiv]
hobus(t)e jõul liikuv veok, nt vanker, regi, saan

hobuveski
[nimisõna, substantiiv]
vana aja viljaveski, mille mehhanisme ajasid ringi hobused

hobuvoor
[nimisõna, substantiiv]
hobuveokite rida

hodomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõteriist liiklusvahendi läbitud tee pikkuse määramiseks, läbisõidetud kilomeetrite arvesti

2. mõõteriist kilomeetrite arvestamiseks

hodža
[nimisõna, substantiiv]
1. feodalismiaegne õukondlase, kõrgvaimuliku, kõrgema ametniku või suurkaupmehe tiitel Lähis- ja Kesk-Ida islamimaades

2. pöördumissõna majaperemehe poole

hoh-hoh-hoh
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (rõkkavat) naeru

hoh-hoh-hoo
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (rõkkavat) naeru

hoholl
[nimisõna, substantiiv]
ukrainlase pilkenimetus

hohoo
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

hoi
[hüüdsõna, interjektsioon]
uljust väljedav, tähelepanu tõmbav hüüatus

hoiak
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi suhtumine millessegi, arvamus millegi kohta

2. see, kuidas sa kellessegi või millessegi suhtud

hoiatama
[tegusõna, verb]
1. võimalikele halbadele tagajärgedele või hädaohule tähelepanu juhtima

2. kui sa kedagi hoiatad, siis sa ütled või näitad talle, et keegi või miski on ohtlik

Ühendtegusõnad: ette hoiatamaette hoiatama

hoiatav
[omadussõna, adjektiiv]
ettevaatusele manitsev, millelegi ohtlikule, kahjulikule vms tähelepanu juhtiv

hoiatavalt
[määrsõna, adverb]
1. hoiatust väljendades

2. hoiatava häälega

hoiatus
[nimisõna, substantiiv]
1. märkus, mis juhib tähelepanu võimalikele halbadele tagajärgedele või ohtudele

2. võimaliku ohu eest hoiatav nõuanne, teade või asjaolu

hoiatushüüd
[nimisõna, substantiiv]
ohu eest hoiatav hüüatus või mingi muu häälitsus (nt lindude puhul)

hoiatushüüe
[nimisõna, substantiiv]
ohu eest hoiatav hüüatus või mingi muu häälitsus (nt lindude puhul)

hoiatuslask
[nimisõna, substantiiv]
hoiatuseks tehtav lask, mis juhib tähelepanu, et kellegi vastu kavatsetakse kasutada tulirelva

hoiatusmenetlus
[nimisõna, substantiiv]
väärteomenetlus, mille puhul karistust ei määrata, vaid tehakse hoiatustrahv

hoiatusmärk
[nimisõna, substantiiv]
märk või tähis, mis juhib tähelepanu võimalikele halbadele tagajärgedele või hädaohule (nt raudtee ülesõidukohast teavitav liiklusmärk)

hoiatusromaan
[nimisõna, substantiiv]
romaan, milles kujutatakse sünget tulevikku, tehnika edukäigust tulenevate ohtude realiseerumist, katastroofijärgset maailma vms

hoiatussilt
[nimisõna, substantiiv]
millelegi tähelepanu juhtiv, ohu vm eest hoiatav silt, plaat või tahvel

hoiatusstreik
[nimisõna, substantiiv]
kuni üks tund kestev streik

hoiatustrahv
[nimisõna, substantiiv]
hoiatuseks tehtav trahv, mida ei loeta karistuseks (ei kanta karistusregistrisse)

hoiatustähis
[nimisõna, substantiiv]
(kaubamärgi juures:) sümbol, mis näitab, kas kaubamärk on riigi patendiametis registreeritud (®) või mitte (™)

hoiatusvärvus
[nimisõna, substantiiv]
1. lindude-loomade kaitsevärvus, mis muudab selle kandja hästi märgatavaks

2. kaitsevärvus

hoid
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas midagi mingis asendis hoitakse (hrl mingi aja jooksul)

hoide
[määrsõna, adverb]
ettevaatlikult

hoide
hoidmiseks mõeldud, hoidev, hoidmis-

hoideklamber
[nimisõna, substantiiv]
midagi teataval kohal või teatavas asendis hoidev klamber

hoidel
[nimisõna, substantiiv]
ese või riist millegi hoidmiseks teataval kohal või teatavas asendis

hoideriba
[nimisõna, substantiiv]
trükinduse abivahend

hoiderõngas
[nimisõna, substantiiv]
vintpüssil

hoidik
[nimisõna, substantiiv]
ese või riist millegi hoidmiseks teataval kohal või teatavas asendis

hoidis
[nimisõna, substantiiv]
säilitamiseks sissetehtud aedvili, marjad, puuvili või seened

hoidistama
[tegusõna, verb]
hoidiseid valmistama, (marju, seeni või köögivilju) säilitamiseks sisse tegema

hoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes hoolitseb väikeste laste eest, kui nende vanemaid pole kodus

2. inimene, kelle töö on laste eest hoolitseda, kui vanemaid kodus pole

hoidjakeel
[nimisõna, substantiiv]
(väike)lapsega suhtlemisel kasutatav keel

hoidla
[nimisõna, substantiiv]
hoone või ruum, ka rajatis millegi hoidmiseks või kestvaks säilitamiseks

hoidlema
[tegusõna, verb]
alles hoidma, kaitsma

hoidlik
[omadussõna, adjektiiv]
raha ja muu kulutamises arvestav, mitte üleliia kulutusi tegev

hoidma
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki kinni pidama, seda haardesse jätma, haardest mitte vabastama

2. kui sa midagi või kedagi (näiteks käes) hoiad, siis sa ei lase sellel kukkuda, ei lase seda lahti

Ühendtegusõnad: eemale hoidma, eemale hoidma, kinni hoidma, kinni hoidma, kokku hoidma, kokku hoidma, kõrvale hoidma, kõrvale hoidma, ootel hoidma, ootel hoidma, püsti hoidma, püsti hoidma, tagasi hoidma, tagasi hoidma, ära hoidma, ära hoidma, ühte hoidma, ühte hoidma, ülal hoidma, ülal hoidma, üleval hoidmaüleval hoidma

hoiduma
[tegusõna, verb]
1. ebasoovitavat või ohtlikku olukorda vältida püüdma

2. millegi tegemist vältima, et mitte sattuda ebameeldivasse või ohtlikku olukorda

3. vältima

Ühendtegusõnad: kõrvale hoidumakõrvale hoiduma

hoidvus
[nimisõna, substantiiv]
juuste püsimine teatavas asendis

hoie
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl spordis:) kaaslasest või vahendist kinnihoidmise viis, käte asend riistast või vahendist kinnihoidmisel

2. hoidmisviis

hoisin
[nimisõna, substantiiv]
Hiina kaste, mida valmistatakse ploomidest, seesamiseemnetest ja sojakastmest

hoisinkaste
[nimisõna, substantiiv]
Hiina kaste, mida valmistatakse ploomidest, seesamiseemnetest ja sojakastmest

hoiuala
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus loodushoid on korraldatud majandustegevuse mõju hindamise ja ala seisundit kahjustava majandustegevuse keelamise kaudu

hoiuarve
[nimisõna, substantiiv]
pangakonto raha hoiustamiseks (kust raha väljavõtmiseks on vaja esitada pangale vastav nõudmine)

hoiuintress
[nimisõna, substantiiv]
panga poolt hoiustajale hoiuselt makstav tasu

hoiukamber
[nimisõna, substantiiv]
ruum, kus hoitakse midagi

hoiukarp
[nimisõna, substantiiv]
karp millegi hoidmiseks

hoiukassa
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt Nõukogude ajal:) panga tüüpi asutus, mille peaülesanne on inimeste rahaliste säästude kogumine ja säilitamine

hoiukodu
[nimisõna, substantiiv]
koht (hrl kellegi kodu), kus saab elada hüljatud kass või koer ajutiselt, kuni talle leitakse uus omanik

hoiukoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus midagi (varjul) hoitakse

hoiukonto
[nimisõna, substantiiv]
pangakonto raha hoiustamiseks (kust raha väljavõtmiseks on vaja esitada pangale vastav nõudmine)

hoiul
[määrsõna, adverb]
hoitavana kindlas, valvatud kohas

hoiu-laenuühistu
[nimisõna, substantiiv]
tulundusühistu finantstehingute (nt hoiustamine, laenamine) tegemiseks

hoiule
[määrsõna, adverb]
hoitavaks kindlas, valvatud kohas

hoiuleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, mille järgi hoiulevõtja kohustub talle üleantud vara ettenähtud tingimustel hoidma ja hiljem tervena tagastama

hoiumets
[nimisõna, substantiiv]
mets, mis asub kaitseala loodusreservaadis ja sihtkaitsevööndis või püsielupaiga sihtkaitsevööndis

hoiupaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus midagi (varjul) hoitakse

hoiupõrsas
[nimisõna, substantiiv]
põrsakujuline hoiukarp müntide kogumiseks

hoiuraamat
[nimisõna, substantiiv]
(varemalt:) hoiustajale antud raamatuke, kuhu kanti sisse nii hoiule antud kui hoiult võetud rahasummad

hoiuruum
[nimisõna, substantiiv]
koht või ruum millegi hoidmiseks või säilitamiseks

hoius
[nimisõna, substantiiv]
1. panka hoiule antud rahasumma või väärtpaberid

2. raha, mida inimene pangas hoiab

hoiuseintress
[nimisõna, substantiiv]
panga poolt hoiustajale hoiuselt makstav tasu

hoiustaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, asutus, organisatsioon või ettevõte, kellel on pangas hoius

hoiustama
[tegusõna, verb]
järelevalve alla hoiule andma või hoidu panema (nt raha, mööblit, toiduaineid)

hoiustus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi hoiule andmine, hoidu panemine

2. hoiuruum vms

hoiusumma
[nimisõna, substantiiv]
panka hoiule antud rahasumma

hoiutasu
[nimisõna, substantiiv]
tasu millegi või kellegi hoiule võtmise eest

hoki
[nimisõna, substantiiv]
1. jääväljakul uiskudel mängitav sportmäng, kus eesmärgiks on litri löömine vastasmeeskonna väravasse

2. sportlik mäng uiskudel, kus üks võistkond püüab jää peal väikest kummist eset teise võistkonna väravasse lüüa

hokikepp
[nimisõna, substantiiv]
jää-, maa-, saalihokis kasutatav kõveraotsaline kepp litri või palli löömiseks

hokilitter
[nimisõna, substantiiv]
jäähoki mängimisel kasutatav must kettake

hokimatš
[nimisõna, substantiiv]
jäähoki võistlus

hokimees
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes mängib hokit

2. hokimeeskonna liige

hokimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. jääväljakul uiskudel mängitav sportmäng, kus eesmärgiks on litri löömine vastasmeeskonna väravasse

2. sportlik mäng uiskudel, kus üks võistkond püüab jää peal väikest kummist eset teise võistkonna väravasse lüüa

hokimängija
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes mängib hokit

2. hokimeeskonna liige

hokitreener
[nimisõna, substantiiv]
hokimängijaid, hokimeeskonda juhendav treener

hokiuisk
[nimisõna, substantiiv]
lühikesed ja tugevad uisud, mida kasutatakse jäähokis

hokiväljak
[nimisõna, substantiiv]
jääkattega väljak jäähoki mängimiseks

hola
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvamuusika tänapäevased seaded ja nende laadis loodud muusika

2. rahvamuusikalähedane tänapäeva muusika

holamuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvamuusika tänapäevased seaded ja nende laadis loodud muusika

2. rahvamuusikalähedane tänapäeva muusika

holarhia
[nimisõna, substantiiv]
järjest suurenev, kasvav terviklikkus, holistlik hierarhia

holarktiline
[omadussõna, adjektiiv]
põhjapöörijoonest põhja pool asuv või seal levinud

holding-firma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis on teises ettevõttes (või teistes ettevõtetes) osanik või aktsionär ning omab seal häälteenamust või valitsevat mõju

holi
[nimisõna, substantiiv]
hindu kevadpidustus, tuntud kui värvide ja armastuse festival

holism
[nimisõna, substantiiv]
1920-ndatel tekkinud õpetus, mis rõhutab süsteemi, terviku esmasust selle osade või nende mehaanilise liitmise ees (hrl vastanduses reduktsionismile)

holistiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (teoorias, mõtlemises:) selline, mis peab terviklikkuse ja/või kooskõla mõistmist olulisemaks kui üksikosi või nende summat

2. (meditsiinis:) inimest tervikuna haarav

holistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (teoorias, mõtlemises:) selline, mis peab terviklikkuse ja/või kooskõla mõistmist olulisemaks kui üksikosi või nende summat

2. (meditsiinis:) inimest tervikuna haarav

holl
germaani keel, mida kõneldakse Hollandis, Belgias, Surinames ja mõnes Aafrika piirkonnas

hollallaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab hrl rõõmu või võidurõõmu

hollandlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Hollandi põhirahva liige

2. Hollandi kodanik või elanik

3. Hollandi päritolu inimene

hollandlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost hollandlane

hollender
[nimisõna, substantiiv]
masin kiudaine peenestamiseks (nt tselluloosi- ja paberitööstuses)

hollywoodlik
[omadussõna, adjektiiv]
Hollywoodi filmitööstusele omane

holm
[nimisõna, substantiiv]
kivine (ka liivane) madalik, samuti veest väljaulatuv kivine koht või rahn meres

holm
[nimisõna, substantiiv]
otsa- ja külgkatuse kokkupuutepunkt, külje ja kelba murrukoht

holmium
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 67

2. metall

holodomor
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude aja Ukrainas 1930-ndatel riiklikult korraldatud näljahäda, mis põhjustas vähemalt 3,9 miljoni inimese surma

holograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. optiline menetlus esemeist ruumilise kujutise saamiseks

2. ruumkujutiste saamine

hologramm
[nimisõna, substantiiv]
1. laservalguse abil tekitatud kolmemõõtmeline kujutis

2. holograafiline kujutis

holokaust
[nimisõna, substantiiv]
natslikul Saksamaal ja tema poolt okupeeritud aladel 1933–1945 toimunud juudivastane terror ja juutide laushävitamine

holon
[nimisõna, substantiiv]
(holistlikus hierarhias:) tervikusse kuuluv osa, terviklikku süsteemi moodustav osa

holonüüm
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis tähistab tervikut oma koostisosade suhtes (nt nädal kui tervik reede jt nädalapäevade suhtes)

holopp
[nimisõna, substantiiv]
1. ori või seisundilt orjale lähedane Venemaal 18. sajandi alguseni

2. ori Venemaal

holotseen
[nimisõna, substantiiv]
geoloogiline ajastik, kvaternaari ajastu hilisem osa, mille kestel kujunesid ladestiku kivimid

holpsama
[tegusõna, verb]
(kalpsates) hüppama, hüpeldes liikuma

holpsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kiiret liigutust või liikumist

homaar
[nimisõna, substantiiv]
kaljustes rannikumeredes elutsev ebasümmeetriliste sõrgadega suur vähk

homeeriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl naeru vm tundeväljenduse kohta:) kestev, ehe, südame põhjast tulev

2. jõuline, mürisev

homileetika
[nimisõna, substantiiv]
jutlustamisõpetus, üks praktilise teoloogia aineid

hominiidid
[nimisõna, substantiiv]
imetajate sugukond, kuhu kuuluvad orangutanid, gorillad, šimpansid ja inimesed

hommage
[nimisõna, substantiiv]
tänuavaldus, austusavaldus

homme
[määrsõna, adverb]
1. käesolevale, tänasele päevale järgneval päeval

2. tänasele päevale järgneval päeval

homme
[nimisõna, substantiiv]
1. homne päev

2. lähem tulevik

hommepäev
[määrsõna, adverb]
kohe homme, otsekohe

hommik
[nimisõna, substantiiv]
1. päeva algusosa

2. päeva esimene osa

hommiku
[määrsõna, adverb]
hommikul

hommikueine
[nimisõna, substantiiv]
1. toit, mida süüakse hommikul

2. selle söömine, vastav toidukord

3. toit, mida süüakse hommikul

4. selle toidu söömine

hommikuhelbed
[nimisõna, substantiiv]
hommikueineks söödavad maisi-, nisu-, kaera- vm helbed

hommikuhämar
[nimisõna, substantiiv]
hommikune hämar aeg enne päevavalguse saabumist

hommikuhämarik
[nimisõna, substantiiv]
hommikune hämar aeg enne päevavalguse saabumist

hommikuhämarus
[nimisõna, substantiiv]
hommikune hämar aeg enne päevavalguse saabumist

hommikuinimene
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on ergas ning aktiivne hommikuti, õhtuks aga muutub pigem uniseks

hommikukohv
[nimisõna, substantiiv]
hommikune kohv või kohvijoomine

hommikukuub
[nimisõna, substantiiv]
hrl meeste lühem hommikumantel

hommikulaud
[nimisõna, substantiiv]
1. toit, mida süüakse hommikul

2. selle söömine, vastav toidukord

3. toit, mida süüakse hommikul

4. selle toidu söömine

hommikuleht
[nimisõna, substantiiv]
hommikuti ilmuv ajaleht

hommikuline
[nimisõna, substantiiv]
hommikuoode või -eine

hommikumaa
[nimisõna, substantiiv]
maailma osa, mis hõlmab eriti Lähis-Ida, Põhja-Aafrikat ja Kesk-Aasiat

hommikumaalane
[nimisõna, substantiiv]
idamaadest pärit inimene

hommikumaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. idamaadest, hrl Lähis- ja Kaug-Idast ja Kesk-Aasiast pärinev, sealsele kultuurile omane

2. idamaadest pärit

hommikumantel
[nimisõna, substantiiv]
1. kodus kantav hrl paksemast riidest (šenillist, froteest) mantlitaoline rõivas

2. pikk avar riideese, mida kantakse näiteks enne või pärast vanni

hommikune
[omadussõna, adjektiiv]
1. hommikul esinev, toimuv vms

2. hommikul toimuv või tehtav

hommikuoode
[nimisõna, substantiiv]
1. hommikusöögile eelnev kerge söögikord

2. selle ajal söödav kerge söök

hommikupalve
[nimisõna, substantiiv]
1. hommikul loetav palve

2. hommikupalvus

hommikupalvus
[nimisõna, substantiiv]
hommikune palvetalitus

hommikupimedus
[nimisõna, substantiiv]
hommikune pimedus

hommikupool
[nimisõna, substantiiv]
hommikune pool päevast (kuni lõunani)

hommikupoole
[määrsõna, adverb]
hommikupoolikul, hommiku poole jäävas päeva (või öö) osas

hommikupoolik
[nimisõna, substantiiv]
hommikune pool päevast (kuni lõunani)

hommikupoolikuti
[määrsõna, adverb]
hommikupoolikutel, hommikusel ajal (kuni lõunani)

hommikupooliti
[määrsõna, adverb]
hommikupoolikutel, hommikusel ajal (kuni lõunani)

hommikupoolne
[omadussõna, adjektiiv]
ajaliselt hommikule lähemal olev, päeva hommikust poolt hõlmav

hommikuprogramm
[nimisõna, substantiiv]
hommikused raadio- või televisioonisaated kindlas järjestuses

hommikupuder
[nimisõna, substantiiv]
hommikusöögiks söödav puder

hommikupäike
[nimisõna, substantiiv]
hommikune päikesevalgus

hommikusöögihelbed
[nimisõna, substantiiv]
hommikueineks söödavad maisi-, nisu-, kaera- vm helbed

hommikusöök
[nimisõna, substantiiv]
1. toit, mida süüakse hommikul

2. selle söömine, vastav toidukord

3. toit, mida süüakse hommikul

4. selle toidu söömine

hommikutaevas
[nimisõna, substantiiv]
hommikune taevas

hommikuti
[määrsõna, adverb]
1. igal hommikul, (peaaegu) kõigil hommikutel

2. hommikutel

hommikutund
[nimisõna, substantiiv]
(hommikuse aja kohta)

hommikuuni
[nimisõna, substantiiv]
hommikune uinak

hommikuvalge
[nimisõna, substantiiv]
hommikune valgus

hommikuvõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
võimlemine hommikul vahetult pärast ärkamist

hommikvõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
võimlemine hommikul vahetult pärast ärkamist

hommikvärske
[omadussõna, adjektiiv]
hommikuselt värske

homne
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale, tänasele päevale järgnev

2. tänasele päevale järgneval päeval olev, toimuv või tekkiv

homo
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet samast soost inimese vastu

homoabielu
[nimisõna, substantiiv]
samast soost inimeste vaheline abielu

homoaktivist
[nimisõna, substantiiv]
aktiivne homoseksuaalide õiguste eest võitleja

homobaar
[nimisõna, substantiiv]
baar, mida külastab palju homoseksuaale ja mis on homode kokkusaamispaik

homoerootiline
[omadussõna, adjektiiv]
samast soost inimeste vahelist seksuaalset külgetõmmet puudutav

homofiilia
[nimisõna, substantiiv]
(homoseksuaalsust, geisid ja lesbisid soosiva hoiaku kohta)

homofoob
[nimisõna, substantiiv]
homoseksuaalide ja homoseksualismi suhtes võõristust või vaenulikkust tundev inimene

homofoobia
[nimisõna, substantiiv]
umbusaldav või vaenulik hoiak homoseksuaalsuse ja homoseksuaalide suhtes

homofoobne
[omadussõna, adjektiiv]
homoseksuaale ja homoseksualismi vaenav, halvustav või võõristav

homofoonia
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) mitmehäälsus, kus ühel häälel on iseseisev meloodia, millele teised hääled moodustavad harmoonilise saate

homofooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(muusikas:) sel viisil mitmehäälne, mille puhul kõlab üks juhtiv põhimeloodia, mida saadavad teised hääled

homogeenima
[tegusõna, verb]
koostiselt ühtlaselt jaotunuks tegema

homogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (koostiselt, omadustelt, tekkelt) ühesugune, ühtlane

2. ühesugune

homogeensus
[nimisõna, substantiiv]
ühesugusus, ühtlus, ühtlikkus

homogenaator
[nimisõna, substantiiv]
seade ühtlaselt jaotunud aineosakestega segu (emulsiooni) valmistamiseks

homogenisaator
[nimisõna, substantiiv]
seade ühtlaselt jaotunud aineosakestega segu (emulsiooni) valmistamiseks

homogeniseerima
[tegusõna, verb]
koostiselt ühtlaselt jaotunuks tegema

homoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. elundite või tunnuste sarnasus, mis tuleneb geneetilise algupära ja arengulaadi ühtsusest

2. sarnasus, vastavus

homoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
samalaadne, vastav

homoloogne
[omadussõna, adjektiiv]
samalaadne, vastav

homonüüm
[nimisõna, substantiiv]
sõna või sõnaühend, mis kujult on täpselt sama, aga tähenduselt (täiesti) erinev, kui selle keele teine sõna või sõnaühend (nt aas 'rohumaa' ja aas 'silmus')

homonüümia
[nimisõna, substantiiv]
1. keelenähtus, mille puhul mitu sõna on sarnased kirjakuju või kõla poolest, aga erinevad tähenduse ja päritolu poolest (nt pank 'asutus' ja pank 'jõekallas')

2. kahe või enama sõna samakujulisus

3. homonüümide esinemine

homonüümika
[nimisõna, substantiiv]
keele samakujuline, kuid eritähenduslike sõnade (ehk homonüümide) kogum

homonüümne
[omadussõna, adjektiiv]
(sõnade, sõnaühendite kohta:) samakujuline, kuid eritähenduslik

homopaar
[nimisõna, substantiiv]
kaks hrl koos elavat homoseksuaali

homoplastika
[nimisõna, substantiiv]
hävinud kehakoe või elundi asendamine samasse liiki kuuluvalt organismilt võetud koe või elundiga (nt naha siirdamine ühelt inimeselt teisele)

homopropaganda
[nimisõna, substantiiv]
(homoseksuaalide õiguste eest seismise kohta, hrl halvustavalt)

homoseks
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalsuhted samast soost inimeste vahel

homoseksuaal
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet samast soost inimese vastu

homoseksuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
samast soost inimese vastu seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet tundev

homoseksuaalsus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalne ja emotsionaalne tõmme samast soost inimese vastu

homoseksualism
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalne ja emotsionaalne tõmme samast soost inimese vastu

homoseksualist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet samast soost inimese vastu

homosuhe
[nimisõna, substantiiv]
homoseksuaalsete inimeste kooselu vm püsiv vastastikune vahekord

homosügoot
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguste pärilike omadustega sugurakkude ühinemisel tekkinud organism

homoviha
[nimisõna, substantiiv]
umbusaldav või vaenulik hoiak homoseksuaalsuse ja homoseksuaalide suhtes

homunkulus
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlikult loodud inimene

2. kujult inimest meenutav robot

homöo
millegi poolest sarnane, samaväärne

homöomorfism
[nimisõna, substantiiv]
võrreldavate kujundite samaväärsus geomeetrias

homöomorfne
[omadussõna, adjektiiv]
(geomeetrias:) võrreldava kujundiga samaväärne

homöopaat
[nimisõna, substantiiv]
homöopaatiat rakendav arst

homöopaatia
[nimisõna, substantiiv]
1. raviviis, mis toetub rahvalikule põhimõttele "sarnane ravib sarnast" ning kasutab ravimite üliväikseid, ülimalt lahjendatud annuseid, hrl vastanduses tavapärasele ravile

2. raviviis

homöopaatikum
[nimisõna, substantiiv]
preparaat, mis on valmistatud rahvaliku põhimõtte "sarnane ravib sarnast" järgi ning kasutab ravimite üliväikseid, ülimalt lahjendatud annuseid, homöopaatiline preparaat

homöopaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
(raviviisi kohta:) selline, mis toetub rahvalikule põhimõttele "sarnane ravib sarnast" ning kasutab ravimite üliväikseid, ülimalt lahjendatud annuseid, hrl vastanduses tavapärasele ravile

homöostaas
[nimisõna, substantiiv]
organismi füsioloogiline tasakaal ja võime seda säilitada, tema sisekeskkonna keemiliste ja füüsikaliste seisundite püsivus muutlikes keskkonnaoludes

honduraslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Hondurase kodanik või elanik

2. Hondurase päritolu inimene

hong
[nimisõna, substantiiv]
suur vana mänd

hongkonglane
[nimisõna, substantiiv]
1. Hongkongi elanik

2. Hongkongi päritolu inimene

honorar
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus-, kirjandus- ja kunstiteoste väljaandmise ja kasutamise puhul autorile makstav (lepinguline) tasu

2. tasu, mida makstakse näiteks kirjanikule, kunstnikule või teadlasele tema teose ilmumise või kasutamise eest

honoreerima
[tegusõna, verb]
1. honorari andma või määrama

2. honorari andma, määrama

honöör
[nimisõna, substantiiv]
üks 4-5 kõrgemast ühest mastist kaardist ühe mängija käes

hoo
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab imestust, üllatust, rõõmu, uljust

hooaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. aastast aastasse korduv ajalõik, mil tegeldakse mingi kindla tegevuse või spordialaga, levib mingi moevool vms

2. teatud aeg aastas, mil tegeletakse näiteks mingi kindla töö, spordiala või kunstiga

hooajakaup
[nimisõna, substantiiv]
eri hooajal, nt suvel või talvel pakutav kaup

hooajaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. aastast aastasse korduva ajalõiguga seotud, teataval aastaajal või hooajal esinev, toimuv või tegutsev

2. teatava aasta- või hooajaga seotud

hooajaliselt
[määrsõna, adverb]
teatava ajalõiguga, hooajaga seotult

hooajalisus
[nimisõna, substantiiv]
teatava aastaaja või hooajaga seotus

hooajati
[määrsõna, adverb]
eri hooaegadel, hooaja kaupa

hooajatöö
[nimisõna, substantiiv]
töö, mida loodus ja kliima võimaldavad teha hooajuti

hooajatööline
[nimisõna, substantiiv]
hooajatöid tegev tööline

hooajaõpe
[nimisõna, substantiiv]
sügis-, jõulu- vms temaatikaga seotud õpe

hooajuti
[määrsõna, adverb]
eri hooaegadel, hooaja kaupa

hoob
[nimisõna, substantiiv]
mõjur, mis ergutab kellegi või millegi tegevust, paneb kedagi või midagi tegutsema, toimima

hoobama
[tegusõna, verb]
end pingutades (raskustega) teatud asendisse ajama

hoobilt
[määrsõna, adverb]
1. korrapealt, selsamal hetkel, otsekohe

2. korrapealt

hoog
[nimisõna, substantiiv]
1. liikumise kiirus ja energia

2. keha liikumisel tekkiv energia, kineetiline energia

3. liikumise kiirus ja jõud

hoogama
[tegusõna, verb]
1. hoogsalt või hoogudena liikuma

2. hoona tulema

hoogjoomine
[nimisõna, substantiiv]
hooti esinev alkoholi liigtarvitamine

hoogkuu
[nimisõna, substantiiv]
kuu, mil mingis vallas töötatakse kampaania korras intensiivsemalt kui muidu

hooglema
[tegusõna, verb]
(võimlemises:) pendlitaoliselt liikuma, hooglemise harjutust sooritama

hooglemine
[nimisõna, substantiiv]
1. võimleja pendlitaoline liikumine hoidepunktide suhtes

2. sangadega hobusel käte toetusel sooritatav harjutuste sari meeste sportvõimlemises

hooglik
[omadussõna, adjektiiv]
aeg-ajalt, hooti esinev

hooglumi
[nimisõna, substantiiv]
1. lumesadu, mis algab ja lõpeb järsku

2. hooti sadav lumi

hoogne
[omadussõna, adjektiiv]
1. intensiivsuse, tõhususe ja kiirusega tehtav või toimuv

2. seda väljendav

hoogpööre
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) päkal sooritatav pööre

hoogsademed
[nimisõna, substantiiv]
hooti esinevad, muutuva intensiivsusega sademed (vihm, lumi vm)

hoogsalt
[määrsõna, adverb]
1. hooga, energiliselt

2. kiiresti, jõudsalt

hoogsasti
[määrsõna, adverb]
1. hooga, energiliselt

2. kiiresti, jõudsalt

hoogsus
[nimisõna, substantiiv]
tegevuse, millegi toimumise intensiivsus, liikumist, innukust, energiat täis olek

hoogtegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. sihipärane (lühiajaline) tegevus mingi eesmärgi saavutamiseks ning osalejate või ostjate ligimeelitamiseks (nt et midagi reklaamida ja müüa, valimistel hääli saada)

2. teatud ajavahemikul ühiste jõududega sooritatud tegevus(ed), millel on spetsiaalne eesmärk

hoogtõmme
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) võte hooglemise alustamiseks

hoogtõus
[nimisõna, substantiiv]
jalgade ja kere hooga üleminek rippest toengusse või madalamast toengust kõrgemasse

hoogtöö
[nimisõna, substantiiv]
mingil ajahetkel esiplaanile tõstetav ning kõigi võimalike jõududega sooritatav töö

hoogtöökuu
[nimisõna, substantiiv]
kuu, mil mingis vallas töötatakse kampaania korras intensiivsemalt kui muidu

hoogus
[omadussõna, adjektiiv]
1. intensiivsuse, tõhususe ja kiirusega tehtav või toimuv

2. seda väljendav

hoogustama
[tegusõna, verb]
intensiivse(ma)ks, tõhusa(ma)ks ja kiire(ma)ks tegema

hoogustuma
[tegusõna, verb]
intensiivse(ma)ks, tõhusa(ma)ks ja kiire(ma)ks muutuma

hoogvihm
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline, hrl tugev vihm, mis hõlmab väikest maa-ala

hooharjutus
[nimisõna, substantiiv]
liikumishoo kasutamise oskust nõudev ja arendav harjutus

hoohüpe
[nimisõna, substantiiv]
hüpe vajaliku hoo saavutamiseks (nt kuulitõukes)

hoojalg
[nimisõna, substantiiv]
(hüppel) hoogu andev, hoogsalt ette, kõrvale või taha tõstetav jalg

hoojooks
[nimisõna, substantiiv]
jooks (hüppeks, viskeks) vajaliku hoo saavutamiseks

hookas
[omadussõna, adjektiiv]
1. intensiivsuse, tõhususe ja kiirusega tehtav või toimuv

2. seda väljendav

hookaupa
[määrsõna, adverb]
1. vahelduvate (lühiajaliste) puhangutena

2. hoogudena, puhangutena

hookuspookus
[nimisõna, substantiiv]
(tsirkuses vm meelelahutuses:) meelepetteil põhinevad või käteosavusega saavutatud trikid

hool
[nimisõna, substantiiv]
1. hoolitsev suhtumine, kellegi kasvamise või arenemisega tegelemine, vajaduste rahuldamine

2. hoolitsemine, kellegi või millegi vajaduste rahuldamine

hoolas
[omadussõna, adjektiiv]
oma tööd püüdlikult, kohusetundlikult tegev, oma tegemistes tähelepanelikult täpne ja korralik

hoolauahüpe
[nimisõna, substantiiv]
1. hoolaualt sooritatav vettehüpe

2. vastav vettehüppeala

hoolaud
[nimisõna, substantiiv]
vetruva või painduva pinnaga seadeldis, mis tugevdab hüppaja äratõuget (võimlemises ja vettehüpetes)

hooldaja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes kedagi või midagi hooldab

2. inimene, kelle kohustus või töö on kellegi eest hoolitseda

hooldama
[tegusõna, verb]
1. millegi või kellegi eest pidevalt sihipäraselt hoolitsema, midagi või kedagi korras hoidma

2. kellegi või millegi eest hoolitsema, midagi korras hoidma

3. seadmeid korras hoidma

hooldamatus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mille puhul keegi või miski on hooldamata

hoolde
[postpositsioon, tagasõna]
ülesandeks, asjaajamiseks, toimetamiseks, teha

hooldejaam
[nimisõna, substantiiv]
masinate, varustuse vm hooldamisega tegelev asutus

hooldekodu
[nimisõna, substantiiv]
vanurite ja puuetega isikute elamis-, hooldamis- ja rehabilitatsiooniasutus

hooldemees
[nimisõna, substantiiv]
seadmeid, tehnilisi abivahendeid parandav ja korras hoidev töötaja (nt suusa-, rallispordis, ka tööstusettevõttes)

hooldemeeskond
[nimisõna, substantiiv]
(hrl suusatamises, rallisõidus:) sportlast toetav ja abistav töörühm

hooldepealik
[nimisõna, substantiiv]
hrl suusa- või rallisportlast toetava ja abistava hooldemeeskonna juht

hooldetiim
[nimisõna, substantiiv]
(hrl suusatamises, rallisõidus:) sportlast toetav ja abistav töörühm

hooldtoetus
[nimisõna, substantiiv]
igakuine riiklik toetus, mis on mõeldud abi vajava inimese hooldamiseks

hooldus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi korras hoidmine, millegi eest hoolitsemine

2. masinate

hooldusabi
[nimisõna, substantiiv]
hooldustöötaja abi eakate ja puuetega inimeste igapäevase toimetuleku tagamiseks

hooldusalune
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida hooldatakse, hooldatav

hooldusasutus
[nimisõna, substantiiv]
asutus abivajavate inimeste abistamiseks ja neile vajalike teenuste osutamiseks (nt hooldekodu, päevakeskus)

hooldushaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus osutatakse õendusabi

hooldusjaam
[nimisõna, substantiiv]
masinate, varustuse vm hooldamisega tegelev asutus

hoolduskulu
[nimisõna, substantiiv]
millegi korrashoidmisele või hooldamisele kulutatav rahasumma

hooldusleht
[nimisõna, substantiiv]
töövõimetusleht lapse hooldamise või haige põetamise korral

hoolduslipik
[nimisõna, substantiiv]
toote küljes olev lipik toote hooldamise õpetusega

hoolduslõikus
[nimisõna, substantiiv]
puude ja põõsaste okste lõikamine liigiomase võra kujundamiseks ja selle kuju hoidmiseks

hoolduspere
[nimisõna, substantiiv]
perekond, kus kasvatatakse orbu või vanemliku hoolitsuseta jäänud last (ilma teda lapsendamata)

hooldusraie
[nimisõna, substantiiv]
metsaraie viis, mille puhul raiutakse väheväärtuslikke või liiga tihedasti kasvavaid puid, et kasvatada elujõulist, soovitud koosseisu ja omadustega puistut

hooldusravi
[nimisõna, substantiiv]
hooldus ja põetus krooniliste haiguste ja puuete korral, kui inimene ei tule iseseisvalt toime

hooldusremont
[nimisõna, substantiiv]
perioodiline remont masina, ehitise vms normaalse käituse tagamiseks ja kasutusea pikendamiseks

hooldustasu
[nimisõna, substantiiv]
mingi süsteemi, seadme vms hooldamise eest makstav tasu

hooldustöö
[nimisõna, substantiiv]
teede, masinate vms hooldamisel tehtav toiming

hooldustöötaja
[nimisõna, substantiiv]
hoolekande- ja tervishoiutöötaja, kes hoolitseb abivajaja füüsiliste, sotsiaalsete ja psüühiliste vajaduste rahuldamise eest ning juhendab ja toetab teda olukorras, kus abivajaja ise toime ei tule

hooldusvaba
[omadussõna, adjektiiv]
hooldust mittevajav

hooldusvahend
[nimisõna, substantiiv]
aine või ese millegi või kellegi hooldamiseks

hooldusvajadus
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi eest hoolitsemise vajadus, millegi või kellegi korrashoidmise vajadus

hooldusvõte
[nimisõna, substantiiv]
millegi hooldamise viis või korrashoidmise meetod

hooldusõde
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes hooldab ja põetab patsiente

hooldusõigus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kohustus ja õigus kellegi eest hoolitseda

hooldusõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja, kes teenib mingit kogudust, kuid pole selle koguduse vaimulikuks valitud

hoole
[nimisõna, substantiiv]
hooldamine, hooldus

hoolealune
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi hoole, juhatuse või eestkoste all olija

2. keegi, kes vajab hooldust, on kellegi hoole all

hoolega
[määrsõna, adverb]
1. püüdlikult ja usinalt

2. agaralt, innuga

3. kui sa teed midagi hoolega, siis sa teed seda tähelepanelikult või korralikult

hoolekandeasutus
[nimisõna, substantiiv]
asutus abivajavate inimeste abistamiseks ja neile vajalike teenuste osutamiseks (nt hooldekodu, päevakeskus)

hoolekandja
[nimisõna, substantiiv]
kellegi eest hoolitsev, vastutav inimene

hoolekandmine
[nimisõna, substantiiv]
hoolitsemine

hoolekanne
[nimisõna, substantiiv]
1. sotsiaalteenuste, sotsiaaltoetuste, vältimatu sotsiaalabi ja muu abi osutamise või määramisega seotud toimingute süsteem

2. hooldus

3. hoolekandeasutus

hoolekogu
[nimisõna, substantiiv]
mingi asutuse tegevust kontrolliv, nõustav või juhtiv üksus, nt koolis, lasteaias

hooleks
[postpositsioon, tagasõna]
ülesandeks, asjaajamiseks, toimetamiseks, teha

hoolekägu
[nimisõna, substantiiv]
(kevadel esimest korda hommikusel ajal kuuldud käo kohta, kelle kukkumine toovat kuulajale hoolt ja muret)

hooletu
[omadussõna, adjektiiv]
1. lohakavõitu, midagi tähelepanematult tegev, mittepüüdlik

2. lohakavõitu

3. ettevaatamatu

hooletusviga
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjaviga, mis on tehtud kogemata, tähelepanematusest, mitte oskamatusest

2. kogemata tehtud kirjaviga

hoolik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kirglikult midagi armastab, on millestki sõltuvuses

hoolikalt
[määrsõna, adverb]
1. kohusetundliku, pühendunud tähelepanuga, hoolega ja korralikult

2. tähelepanelikult

3. täpselt ja korralikult

hoolikas
[omadussõna, adjektiiv]
oma tööd püüdlikult, kohusetundlikult tegev, oma tegemistes tähelepanelikult täpne ja korralik

hoolikus
[nimisõna, substantiiv]
kohusetundest, püüdlikkusest tulenev tähelepanelikkus ja täpsus (mingis tegevuses)

hoolima
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi arvesse võtma, millelegi või kellelegi tähelepanu pöörama

2. midagi arvestama, millelegi tähelepanu pöörama

3. tähelepanu pöörama

4. arvesse võtma

hoolimata
[postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
1. millelegi vastupidi, midagi trotsides, millelegi mitte tähelepanu pöörates

2. millelegi vastupidi

3. millelegi mitte tähelepanu pöörates

hoolimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte kellestki ega millestki hooliv, mitte midagi ega kedagi arvesse võttev või kõige suhtes ükskõikne

2. mitte hooliv

3. ükskõikne

hoolimatult
[määrsõna, adverb]
mitte kellestki ega millestki hoolides, ilma vastutustundeta

hoolimine
[nimisõna, substantiiv]
1. teistega arvestamine, tähelepanelik suhtumine

2. kellegi või millegi armsaks, oluliseks pidamine

hoolitsema
[tegusõna, verb]
1. kedagi hoolikalt hoidma, teda kaitsma ja valvama, et midagi paha ei juhtuks

2. vajalikke tingimusi looma, hoolt kandma

3. midagi korras hoidma

hoolitsemine
[nimisõna, substantiiv]
1. hoolitsev suhtumine, kellegi kasvamise või arenemisega tegelemine, vajaduste rahuldamine

2. hoolitsemine, kellegi või millegi vajaduste rahuldamine

hoolitsev
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes kannab teiste eest hoolt, on valmis abistama

2. sellist suhtumist väljendav

hoolitsevalt
[määrsõna, adverb]
hoolitsusega, hoolitsust väljendavalt

hoolitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoolitsev suhtumine, kellegi kasvamise või arenemisega tegelemine, vajaduste rahuldamine

2. hoolitsemine, kellegi või millegi vajaduste rahuldamine

hooliv
[omadussõna, adjektiiv]
teistega arvestav, teisi märkav, mitte ükskõikne

hoolivus
[nimisõna, substantiiv]
teistega arvestav, hooliv ja tähelepanelik suhtumine

hoolon
[nimisõna, substantiiv]
(holistlikus hierarhias:) tervikusse kuuluv osa, terviklikku süsteemi moodustav osa

hoolsalt
[määrsõna, adverb]
1. hoolega, püüdlikult ja usinalt

2. usinalt, püüdlikult

hoolsamini
[määrsõna, adverb]
suurema hoolega, hoolsamalt

hoolsasti
[määrsõna, adverb]
1. hoolega, püüdlikult ja usinalt

2. usinalt, püüdlikult

hoolsus
[nimisõna, substantiiv]
usinus, püüdlikkus, tähelepanelikkus

hoomama
[tegusõna, verb]
meeltega, eriti nägemismeelega tajuma

hoomamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole selgesti tajutav, märgatav või arusaadav

hoon
[omadussõna, adjektiiv]
1. halb, vilets

2. kõhetu, kõhn

hoone
[nimisõna, substantiiv]
1. katuse ja siseruumidega ehitis

2. katuse ja seintega ehitis, näiteks maja

hoonekarp
[nimisõna, substantiiv]
ehitatava hoone seinad

hoonekobar
[nimisõna, substantiiv]
lähestikku asuvate hoonete rühm

hoonelobudik
[nimisõna, substantiiv]
1. lagunev, lohakil, vilets ehitis

2. lagunev, vilets maja

3. vana vilets maja

hooneregister
[nimisõna, substantiiv]
hoonete (ja kinnistute) põhiandmeid sisaldav ametlik andmete kogum

hoonestama
[tegusõna, verb]
1. (maa-ala kohta:) hooneid peale ehitama, hoonetega täitma

2. hooneid peale ehitama

hoonestik
[nimisõna, substantiiv]
hooned kogumina

hoonestu
[nimisõna, substantiiv]
hooned kogumina

hoonestus
[nimisõna, substantiiv]
hoonestamise tulemus, hooned või nende rühm

hoonestusala
[nimisõna, substantiiv]
hoonestamiseks mõeldud ala

hoonestustihedus
[nimisõna, substantiiv]
suurus, mida väljendatakse hoonete brutopinna ja maa-ala pindala suhtena

hoonestusõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus kindlaks tähtajaks püstitada hoone teisele omanikule kuuluvale maale

hoonetüüp
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonete ühiste tunnuste või omaduste järgi eristatav rühm

2. hoonele iseloomulikud tunnused või (üldine) laad

hooneühistu
[nimisõna, substantiiv]
tulundusühistu, mille eesmärk on läbi ühise majandustegevuse hoone omamisel ja valdamisel toetada oma liikmete majandushuve

hoonima
[tegusõna, verb]
1. metallilõikepingil viimistlema silindrilisi avasid

2. silinderpindu hoonpingil viimistlema

hoonpink
[nimisõna, substantiiv]
metallilõikepink, millel viimistletakse silindrilisi avasid

hoonuke
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõhn, lahja

2. kehv, vilets

hoonukene
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõhn, lahja

2. kehv, vilets

hoop
[nimisõna, substantiiv]
tugev löök (millegi või kellegi pihta löömisel või kakluses)

hoopis
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutab mitmest võimalusest ühte, hrl ootuste mõttes vastandlikku)

2. vastupidi millelegi

hoopiski
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutab mitmest võimalusest ühte, hrl ootuste mõttes vastandlikku)

2. vastupidi millelegi

hoopistükkis
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutab mitmest võimalusest ühte, hrl ootuste mõttes vastandlikku)

2. vastupidi millelegi

hooplema
[tegusõna, verb]
millestki uhkeldades rääkima, ennast sel viisil tähtsaks tegema või tähelepanu püüdma

hooplus
[nimisõna, substantiiv]
millestki uhkeldades rääkimine, hooplemine

hoopsalt
[määrsõna, adverb]
1. hooga, energiliselt

2. kiiresti, jõudsalt

hoopsasti
[määrsõna, adverb]
1. hooga, energiliselt

2. kiiresti, jõudsalt

hoor
[nimisõna, substantiiv]
1. prostituut, lõbunaine

2. paheliste elukommetega, liiderlik naine

hooraelu
[nimisõna, substantiiv]
(vanemas kõnepruugis:) liiderlik elu, liiderdus

hoorajääger
[nimisõna, substantiiv]
(naistemaia mehe, naistevõrgutaja kohta)

hoorama
[tegusõna, verb]
liiderdama, mitmeid seksuaalsuhteid harrastama

Ühendtegusõnad: ringi hooramaringi hoorama

hooramaja
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus saab seksi osta

hooramari
[nimisõna, substantiiv]
niiskemates metsades ja niitudel kasvav nelja suure lehe ja mustjassinise väga mürgise marjaga rohttaim

hoorapoeg
[nimisõna, substantiiv]
(sõimusõna ebameeldiva, vastikuks peetava inimese kohta)

hoorapurikas
[nimisõna, substantiiv]
(litsaka, liiderliku inimese kohta)

hooratas
[nimisõna, substantiiv]
masina võllile kinnitatud massiivse pöiaga ratas võlli pöörlemiskiiruse ühtlustamiseks

hooratöö
[nimisõna, substantiiv]
(hooramise, liiderduse, prostitueerimise kohta)

hooring
[nimisõna, substantiiv]
sirutatud kä(t)e hoogne ringliigutus

hoorus
[nimisõna, substantiiv]
1. hooramine

2. hooratöö

hoosanna
[hüüdsõna, interjektsioon]
heebrea keelest pärinev palve- ja tervitushüüd juudi ja kristlikus jumalateenistuses

hoosianna
[hüüdsõna, interjektsioon]
heebrea keelest pärinev palve- ja tervitushüüd juudi ja kristlikus jumalateenistuses

hoosulg
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu tiivas olev, lennul hoogu andev sulg

2. linnul

hooti
[määrsõna, adverb]
1. vahelduvate (lühiajaliste) puhangutena

2. hoogudena, puhangutena

hootine
[omadussõna, adjektiiv]
aeg-ajalt, hooti esinev

hoov
[nimisõna, substantiiv]
1. tara, müüri või hoonetega ümbritsetud ala

2. ala elamu ja kõrvalhoonete vahel

3. ala väljaspool hoonet, mis on piiratud näiteks teiste hoonete, müüri või aiaga

hoovama
[tegusõna, verb]
1. (lõhna, soojuse, valguse, heli vms kohta:) puhanguga, hooga, lainetena levima või erituma

2. uhkama, voogama

hoovang
[nimisõna, substantiiv]
miski puhanguna, lainena tulev

hoovastik
[nimisõna, substantiiv]
hoovad, hoobade süsteem

hoovihm
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline, hrl tugev vihm, mis hõlmab väikest maa-ala

hoovikoer
[nimisõna, substantiiv]
õues peetav koer

hoovimaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl teise majaga ühel krundil asuv väiksem maja, mis paikneb hoovis

hoovinarr
[nimisõna, substantiiv]
valitsejat ja õukonda lõbustav kloun

hoovipealne
[omadussõna, adjektiiv]
hoovis asuv

hoovipoolne
[omadussõna, adjektiiv]
hoone taga asuva õue suunas asetsev

hoovivärav
[nimisõna, substantiiv]
õue piirava aia värav

hoovkond
[nimisõna, substantiiv]
1. valitseva monarhi või suurfeodaali ameti- ja aukandjaist ning teenijaskonnast koosnev kaaskond

2. monarhi v suurfeodaali kaaskond

hoovus
[nimisõna, substantiiv]
1. ulatusliku veemassi ühesuunaline horisontaalne liikumine maailmameres

2. voolus

hoovõtmine
[nimisõna, substantiiv]
enese sisemine kogumine, ettevalmistus millekski

hoovõtt
[nimisõna, substantiiv]
hüppeks, viskeks, heiteks, õhkutõusuks vms valmistumine, nt keha liigutades, joostes, sõitu kiirendades

hoovõturada
[nimisõna, substantiiv]
suusahüppemäel

hopakk
[nimisõna, substantiiv]
1. hoogne 2/4-taktimõõdus Kesk- ja Ida-Ukraina rahvatants

2. ukraina rahvatants

3. selle tantsu muusika

hoplaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
hoogustav, mingile tegevusele ergutav või seda tegevust saatev hüüatus

hopp
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi hoogsat hüpet vm sellist tegevust

2. vastav ergutus- või käsusõna

hops
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget, kärmet liigutust, hoogsat tegutsemist

hopsama
[tegusõna, verb]
(korraks) hüppama

hopsassaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
rõõmu väljendav hüüatus

hopsti
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget, kärmet liigutust, hoogsat tegutsemist

hord
[nimisõna, substantiiv]
suur korratu hulk inimesi

hordeiin
[nimisõna, substantiiv]
odra seemneis sisalduv valk

horei
[nimisõna, substantiiv]
pikk kepp põhjapõtrade ajamiseks samojeedidel

horisont
[nimisõna, substantiiv]
näiv piirjoon maa- või merepinna ja taeva vahel

horisontaal
[nimisõna, substantiiv]
otse vasakult paremale või paremalt vasakule, maa vm pinnaga rööbiti kulgev joon

horisontaal
1. maaga, horisondiga vm pinnaga rööbiti asetsev või kulgev, Maa raskusjõuga risti asetsev

2. rööbiti kulgev

horisontaalasend
[nimisõna, substantiiv]
maa vm pinnaga rööbiti olev, rõhtne asend

horisontaaljoon
[nimisõna, substantiiv]
otse vasakult paremale või paremalt vasakule, maa vm pinnaga rööbiti kulgev joon

horisontaallend
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki ühtlane sirgjooneline lend ühel ja samal kõrgusel

horisontaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. maaga, horisondiga vm pinnaga rööbiti asetsev või kulgev, Maa raskusjõuga risti asetsev

2. rööbiti kulgev

horisontaalpaigutus
[nimisõna, substantiiv]
1. lehekülje vms paigutus rõhtsuunas

2. vastav vorming (nt arvutis)

horisontaalsirge
[nimisõna, substantiiv]
1. sirge, mis on mingi tasandiga paralleelne

2. sirge, mis joonisel kulgeb vasakult paremale

horisontaalsuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. maaga, horisondiga vm pinnaga rööbiti asetsev või kulgev, Maa raskusjõuga risti asetsev

2. rööbiti kulgev

horisontaaltasand
[nimisõna, substantiiv]
maa vm pinnaga rööbiti olev, rõhtne tasapind

horisontaaltasapind
[nimisõna, substantiiv]
(anatoomias, füsioloogias:) tasapind, mis läbib keha küljelt küljele, jaotades selle ülemiseks ja alumiseks pooleks

horisontaaltelg
[nimisõna, substantiiv]
maa vm pinnaga rööbiti, millegi keskel rõhtsalt kulgev (mõtteline) sirgjoon või selline detail

hormonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
hormoonidega seotud, hormoonidest tingitud, hormoonidesse, sisesekretsioonisse puutuv

hormoon
[nimisõna, substantiiv]
1. sisesekretsiooninäärmetes (nt sugunäärmetes, kilpnäärmes) tekkiv bioloogiliselt aktiivne aine, mis reguleerib ainevahetust ning organismi talitlusi ja protsesse

2. sisenõre

hormoonasendusravi
[nimisõna, substantiiv]
organismis puuduva või tugevasti vähenenud hormooni manustamine (eriti üleminekuea vaevuste korral)

hormoonpreparaat
[nimisõna, substantiiv]
looduslik hormoon või selle (pool)sünteetiline asendaja ravimina

hormoonravi
[nimisõna, substantiiv]
ravi hormoonpreparaatidega

hormoonravim
[nimisõna, substantiiv]
looduslik hormoon või selle (pool)sünteetiline asendaja ravimina

hormoonsalv
[nimisõna, substantiiv]
hormoone sisaldav salv nahahaiguste raviks

hormoonspiraal
[nimisõna, substantiiv]
hormooni (täpsemalt, progestiini) sisaldav emakasse paigaldatav T-kujuline rasestumisvastane vahend

horoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. astroloogiline tabel või skeem saatuse või sündmuste ennustamiseks taevakehade seisu järgi kellegi sünnihetkel

2. ennustus selle alusel

horoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
horoskoopide koostamisele ja tõlgendamisele keskendunud astroloogia haru

horror
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, mis tekitab õudustunnet

2. teos, mis käsitleb õudustundega seotud juhtumeid

horst
[nimisõna, substantiiv]
1. maakoore osa, mis maakoore plokkideks lahknemisel on kerkinud ümbritsevast kõrgemale ning mida ümbritsevad murrangud

2. maakoore osa

hortensia
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja- ja Lõuna-Ameerikast pärinev suurte valgete, roosade või siniste õisikutega taim, Eestis ilupõõsas või potilill

2. ilupõõsas või potilill

hortoloog
[nimisõna, substantiiv]
aianduse eriteadlane

hortoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis tegeleb taimede sordiaretuse ja taimekaitsega, agrotehnikaga vms

horunži
[nimisõna, substantiiv]
algselt lippur, hiljem nooremohvitser Vene kasakaväes

horvaaditar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost horvaat

horvaat
[nimisõna, substantiiv]
1. Horvaatia põhirahva liige

2. Horvaatia kodanik või elanik

3. Horvaatia päritolu inimene

4. Horvaatias elava lõunaslaavi rahva liige

horvaatlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost horvaat

hosianna
[nimisõna, substantiiv]
1. (väljendites ohtra või liialdatud kiitmise kohta:) kiidulaul

2. palve- ja tervitushüüd

hosianna
[hüüdsõna, interjektsioon]
heebrea keelest pärinev palve- ja tervitushüüd juudi ja kristlikus jumalateenistuses

hospidal
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl sõjaväehaigla vm väiksem haigla

2. sõjaväehaigla

hospiits
[nimisõna, substantiiv]
kristliku organisatsiooni ülalpeetav võõrastemaja, haigla, hooldusasutus või varjupaik

hospiitsravi
[nimisõna, substantiiv]
väga raskelt, pöördumatult haigetele suunatud ravi ja hooldus, mis pakub lisaks haigusnähtude leevendamisele vaimset ja hingelist tuge

hospitaal
haiglas asetleidev või tehtav, haiglaga seotud

hospitaalinfektsioon
[nimisõna, substantiiv]
haiglas vm tervishoiuasutuses saadud mistahes mikroorganismi (bakteri, viiruse või seene) põhjustatud nakkus

hospitaalne
[omadussõna, adjektiiv]
haiglas asetleidev või tehtav, haiglaga seotud

hospital
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl sõjaväehaigla vm väiksem haigla

2. sõjaväehaigla

hospitaliit
[nimisõna, substantiiv]
Malta ordu liige

hospitaliseerima
[tegusõna, verb]
haiglaravile paigutama

hospitaliseeritu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on hospitaliseeritud

hospodar
[nimisõna, substantiiv]
1. Moldova ja Valahhia valitsejate tiitel (14.–19. sajandil)

2. valitseja tiitel Moldovas ja Valahhias

host
[nimisõna, substantiiv]
arvuti, millega töötatakse välja teistsuguse arvuti tarkvara

hosta
[nimisõna, substantiiv]
1. laiade dekoratiivsete lehtede ning lillade või valgete õitega ilutaim

2. ilutaim

hostel
[nimisõna, substantiiv]
lihtne ja odav ajutist majutust pakkuv asutus

hostia
[nimisõna, substantiiv]
armulaual jagatav nisujahust leivake

hota
[nimisõna, substantiiv]
kiiretempoline 3/4- või 3/8-taktimõõdus Hispaania rahvatants

hotell
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl suurem ja esinduslikum ajutist majutust pakkuv asutus

2. koht, kus saab raha eest ööbida

hotellikett
[nimisõna, substantiiv]
hotellid, mis tegutsevad ühe nime või kaubamärgi all

hotellimajandus
[nimisõna, substantiiv]
majutusettevõttes osutatavaid teenuseid hõlmav valdkond

hotellimajutus
[nimisõna, substantiiv]
majutus, koht hotellis

hotellindus
[nimisõna, substantiiv]
majutusettevõttes osutatavaid teenuseid hõlmav valdkond

hotellinumber
[nimisõna, substantiiv]
hotelli numbrituba või mitmetoaline apartement hotellis

hotelliteenija
[nimisõna, substantiiv]
hotellitöötaja, kes teenindab külalisi peamiselt numbritubades

hotellituba
[nimisõna, substantiiv]
hotelli numbrituba

hotentott
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Aafrika põlisasukas

2. Aafrikas elava rahva liige

house
[nimisõna, substantiiv]
1980. aastate alguses Chicagos alguse saanud elektrooniline tantsumuusika

hr
1. jõukamasse või haritumasse kihti kuuluv, käitumiselt ja välimuselt peen mees (ka kõnetlussõnana)

2. sõna, mida kasutame viisakal pöördumisel mehe poole

hrl
1. suuremal osal juhtudest, enamasti

2. kõige sagedamini, nii nagu on üldine

hruštšovka
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt 1960. aastatel levinud väikeste korteritega tüüpelamu

hubane
[omadussõna, adjektiiv]
1. koduselt mugav ja mõnus

2. mugav

3. mõnus

4. kodune, hubane, mõnus

hubasus
[nimisõna, substantiiv]
1. mugav ja mõnus olek

2. mugavus

3. mõnusus

hubin
[nimisõna, substantiiv]
(hrl leegi kohta:) kiire ja vaevumärgatav värisemine

hubisema
[tegusõna, verb]
1. kiirelt ja vaevumärgatavalt värisema (hrl leegi või selle tekitatud valguse kohta)

2. sellise leegiga põlema

3. võbiseva leegiga põlema

hudi
[nimisõna, substantiiv]
1. latt, ritv

2. ritv, latt

hudima
[tegusõna, verb]
1. kaikaga, vitsaga vms lööma

2. torkima, togima

hugenott
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsuse kalvinistliku koguduse liige 16.–18. sajandil

2. Prantsuse kalvinist

huh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ebameeldivus- ja vastumeelsustunnet või kergendust

hui
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline süstikukujuline nõel võrkude, vaipade, vööde vm kudumiseks

huigatama
[tegusõna, verb]
1. korraks lühidalt valju häält või heli kuuldavale tooma

2. öökulli kohta

huige
[nimisõna, substantiiv]
1. hõige, hüüe

2. vile

huik
[nimisõna, substantiiv]
halvasti lendav, kuid hästi ujuv vesiste paikade lind

huikama
[tegusõna, verb]
valju häält või heli kuuldavale tooma (nt linnu, sireeni kohta)

huiklema
[tegusõna, verb]
korduvalt (vastamisi) huikeid kuuldavale tooma

huikuma
[tegusõna, verb]
korduvalt huikeid kuuldavale tooma, ühtelugu huikama

huilatama
[tegusõna, verb]
1. lühidalt kõva ühetoonilist heli kuuldavale tooma, korraks huilgama

2. korraks huilgama

3. vile kohta

huile
[nimisõna, substantiiv]
1. ühekordne uluv hüüdmine, ühetoonilise kõlava ja terava heli tekitamine

2. sellisel moel tekkiv heli

huilgama
[tegusõna, verb]
kestvaid ühetoonilisi helisid kuuldavale tooma, uluvalt hüüdma, kõlavalt hõiskama

huilutama
[tegusõna, verb]
(korduvalt, järkude kaupa) huilgama

huinamuina
[nimisõna, substantiiv]
(mitteasjaliku, mõttetu, segase jutu või millegi jamaks, tobedaks peetava kohta)

huist
[hüüdsõna, interjektsioon]
põlastust väljendav või (loomade) peletamiseks kasutatav hüüatus

hukane
[omadussõna, adjektiiv]
hukas olev, määrdunud, räpane

hukas
[määrsõna, adverb]
surnud, hukatuses või hävingus

hukatu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on tapetud, hukatud

hukatus
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi hävimine, olemast lakkamine

hukatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
hävingut, hävimist põhjustav, hukatusele viiv

hukk
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi hukkumine, lõpp või kadu

2. olemast lakkamine

hukka
[määrsõna, adverb]
surnuks, hukatusse või hävingusse

hukkama
[tegusõna, verb]
1. kellegi võimuses olevat surmama, kelleltki elu võtma

2. surmaotsust täide viima

hukkamiskoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus on inimesi hukatud

2. kellegi hukkamise koht

hukkamispaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus on inimesi hukatud

2. kellegi hukkamise koht

hukkamisstiilis
[määrsõna, adverb]
(abitu inimese tapmise kohta hukkamist meenutaval viisil, nt kuklalasuga)

hukkamõist
[nimisõna, substantiiv]
tugev halvakspanu, taunimine

hukkamõistetav
[omadussõna, adjektiiv]
hukkamõistu vääriv, taunitav

hukkamõistetu
[nimisõna, substantiiv]
surma või hukatusse määratu

hukkamõistev
[omadussõna, adjektiiv]
otsustavalt pahaks panev, täiesti maha laitev

hukkuma
[tegusõna, verb]
1. (õnnetuse, vägivalla tõttu) elu kaotama, surma saama

2. õnnetuse või vägivalla tõttu surma saama

hukkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi (traagiline, ootamatu) surm

2. millegi hävimine, (laeva puhul:) põhjaminek

hukkumiskoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus keegi on hukkunud

2. laeva uppumise koht

hukkumisoht
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus keegi või miski võib tõenäoliselt ära surra või hävida

hukkumispaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus keegi on hukkunud

2. laeva uppumise koht

hukkunu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on mingi õnnetuse või vägivalla tõttu surma saanud

2. inimene, kes on mingi õnnetuse või vägivalla tõttu surma saanud

hukutama
[tegusõna, verb]
1. hukku või hävingusse saatma, viima või ajama

2. hukka, hävingusse saatma

hukutavalt
[määrsõna, adverb]
kahju tekitavalt, hukku põhjustavalt

hula
[nimisõna, substantiiv]
Hawaii pärismaalaste tants

hulahula
[nimisõna, substantiiv]
Hawaii pärismaalaste tants

hularõngas
[nimisõna, substantiiv]
rõngas, mis kehaliigutusega pannakse keha ümber keerlema

hulbitama
[tegusõna, verb]
üles-alla kõigutama

hulga
[määrsõna, adverb]
suurel määral, palju, tublisti

hulgakaupa
[määrsõna, adverb]
hulgana, suures koguses, (väga) suure rühmana

hulgake
[nimisõna, substantiiv]
väike kogus (nt inimesi, asju)

hulgakene
[nimisõna, substantiiv]
väike kogus (nt inimesi, asju)

hulgakesi
[määrsõna, adverb]
1. ühise hulgana, paljudega koos

2. paljudega koos, mitmekesi

hulgaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurel arvul esinev, paljudest koosnev

2. arvukas

hulgaliselt
[määrsõna, adverb]
suurel hulgal, suurel arvul, väga palju

hulgamäärus
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) hulka, kogust väljendav määrus

hulgani
[määrsõna, adverb]
suurel hulgal, suurel arvul, väga palju

hulganiselt
[määrsõna, adverb]
suures koguses, hulganisti, hulgaliselt

hulganisti
[määrsõna, adverb]
suurel hulgal, suurel arvul, väga palju

hulgas
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. mingis rühmas, kellegi keskel

2. kellegagi koos

3. mingis grupis, kellegi keskel

hulgast
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. mingist rühmast, kellegi keskelt

2. kellegi juurest ära

3. mingist grupist, kellegi keskelt

4. mingist rühmast

hulgasõna
[nimisõna, substantiiv]
põhiarvsõna või hulka väljendav nimi-, ase- või määrsõna (nt rühm (lapsi), kolm (puud), palju (ideid))

hulgateooria
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis uurib hulkade üldisi omadusi, hulkadega sooritatavaid operatsioone vms

hulgemini
[määrsõna, adverb]
hulgalisemalt

hulgi
[määrsõna, adverb]
suurel hulgal, suurel arvul, väga palju

hulgibaas
[nimisõna, substantiiv]
kaubandusettevõte, kes ostab ja müüb suurtes kogustes kaupa nii oma ladude kaudu kui ka transiidina

hulgifirma
[nimisõna, substantiiv]
tooteid suuremates kogustes ostev või müüv firma

hulgihind
[nimisõna, substantiiv]
kaupade müügihind ettevõtetevahelises käibes ja hulgikaubanduses

hulgikaubandus
[nimisõna, substantiiv]
tootjaid ja kaubandusettevõtteid ühendav vahenduskaubandus, kus ostetakse ja müüakse hrl suuri kaubakoguseid

hulgikaup
[nimisõna, substantiiv]
kaup, mida müüakse suurtes kogustes edasimüüjale, mitte tarbijale

hulgikäive
[nimisõna, substantiiv]
kaubakäive hulgikaubanduses

hulgilaat
[nimisõna, substantiiv]
(sotsialismiajal hulgikaubanduses:) eri kaubaliikide tutvustamiseks ja müügilepingute sõlmimiseks korraldatud laat

hulgiladu
[nimisõna, substantiiv]
ladu hulgimüügiks

hulgiluumurd
[nimisõna, substantiiv]
1. vigastus, mis on seotud mitme luu murdumisega või ühe luu murdumisega mitmest kohast

2. luumurd, kus on murdunud või vigastatud palju luid

hulgim
[määrsõna, adverb]
suurel hulgal, päris palju

hulgimurd
[nimisõna, substantiiv]
1. vigastus, mis on seotud mitme luu murdumisega või ühe luu murdumisega mitmest kohast

2. luumurd, kus on murdunud või vigastatud palju luid

hulgimüeloom
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline luuüdikasvaja, mille puhul luuüdis vohavad muutunud plasmarakud

hulgimüügihind
[nimisõna, substantiiv]
kaupade müügihind ettevõtetevahelises käibes ja hulgikaubanduses

hulgimüüja
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis tegeleb suurte kaubakoguste turustamisega ning selle vahendamisega eri jaemüüjatele (ja otse tarbijale)

hulgimüük
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupade müük nende tootlikuks tarbimiseks või edasimüügiks

2. kaupade müük ühelt ettevõttelt teisele ettevõttele

hulgiost
[nimisõna, substantiiv]
kauba ostmine suures koguses

hulgiostja
[nimisõna, substantiiv]
suurte kaubakoguste ostja, hrl ettevõte

hulgiskleroos
[nimisõna, substantiiv]
ravimatu, inimest invaliidistav kesknärvisüsteemihaigus, mille korral tekivad liikumis- ja koordinatsioonihäired, kõne-, nägemis- ja psüühikahäired ning kujuneb peaaju atroofia

hulgitarbija
[nimisõna, substantiiv]
kaupade, toodete vms suures koguses ostja või kasutaja

hulgiti
[määrsõna, adverb]
rohkelt, hulkade kaupa

hulgitoodang
[nimisõna, substantiiv]
suurtes kogustes valmistatud standardiseeritud tooted

hulgitootmine
[nimisõna, substantiiv]
samalaadsete toodete (pidev) valmistamine suurtes kogustes

hulgitrauma
[nimisõna, substantiiv]
mitmete kehapiirkondade erinevate kudede ja organite vigastus

hulgulind
[nimisõna, substantiiv]
1. pärast pesitsusaega levikuala piires ringi liikuv lind

2. pärast pesitsusaega levilas ringiliikuv lind

hulguränne
[nimisõna, substantiiv]
1. lindude salkadena ringirändamine talvepoolaastal liigi levikuala piires (hrl toiduotsimiseks)

2. lindudel

hulgus
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel pole kindlat tööd ega asupaika, kes on ühiskonnast mingil põhjusel eemaldunud või välja tõugatud

hulgutama
[tegusõna, verb]
1. hulkuma panema

2. hulkuda laskma

huligaan
[nimisõna, substantiiv]
avaliku korra tahtlik rikkuja, huligaanitseja

huligaanitsema
[tegusõna, verb]
avalikku korda tahtlikult rikkuma, huligaanina käituma

huligaansus
[nimisõna, substantiiv]
avaliku korra tahtlik jäme rikkumine

huljuma
[tegusõna, verb]
(poeetilisemas väljenduses:) tasa lainetama või õõtsuma, kergelt lehvima

huljutama
[tegusõna, verb]
(poeetilisemas väljenduses:) huljuma panema, tasakesi õõtsutama

hulk
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kui palju midagi või kedagi on, nt mingite asjade kogus, inimeste arv, nähtuste määr

2. see, kui palju kedagi või midagi on

3. kogus, arv, määr

4. kogus, määr

hulka
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. mingisse rühma, kellegi keskele

2. kellegagi kokku

3. mingisse gruppi, kellegi keskele

hulkharjasussid
[nimisõna, substantiiv]
klass rõngusse, kellel on pikk lülidest koosnev keha ja kes elavad peamiselt meres

hulkjalgsed
[nimisõna, substantiiv]
1. klass lülilise keha ja paljude lüliliste jalapaaridega selgrootuid loomi (nt sadajalgsed ja tuhatjalgsed)

2. klass lülijalgseid

hulkliige
[nimisõna, substantiiv]
üksliikmete algebraline summa, mis on moodustatud muutujatest liitmise, lahutamise ja/või korrutamise abil (nt 5a^2 + 3ab)

hulknurk
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, mis on külgedelt piiratud teatava arvu sirglõikudega (nt kolmnurk, viisnurk, nelinurk)

hulknurkne
[omadussõna, adjektiiv]
hulknurga kujuga

hulkrakne
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide kohta:) paljudest ehituselt ja talitluselt erinevatest rakkudest koosnev

hulkraksed
[nimisõna, substantiiv]
organismid, kelle keha koosneb paljudest ehituselt ja talitluselt erinevatest rakkudest (nt loomad, taimed, seened)

hulktahukas
[nimisõna, substantiiv]
1. geomeetriline keha, mis on piiratud hulknurkadega (tahkudega)

2. ka seda keha piirav pind

3. geomeetriline keha

hulkuja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kolab sihitult ringi või uitab siin-seal

hulkuma
[tegusõna, verb]
ilma kindla sihita siin-seal, mitmel pool käima

Ühendtegusõnad: ringi hulkumaringi hulkuma

hulkur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes rändab või armastab ühest paigast teise rännata

hulkurdroon
[nimisõna, substantiiv]
laskeseadeldisest üles lastav droonilaadne laskemoon, mis avab õhus tiivad ja jääb õhku hetkeni, mil lahinguüksuse juht rünnakuks käsu annab

hulkurielu
[nimisõna, substantiiv]
hulkurina elamine

hulkurkass
[nimisõna, substantiiv]
kodutu kass

hulkurkoer
[nimisõna, substantiiv]
kodutu koer

hulkurlus
[nimisõna, substantiiv]
hulkuv eluviis, ilma kindla töö ega asupaigata elamine

hulkuv
[omadussõna, adjektiiv]
(koduloomade kohta:) kindla elupaigata või kodust pagenud ja sihitult ringi liikuv

hulkvel
[määrsõna, adverb]
sihitult siin-seal liikumas, hulkumas

hulkvele
[määrsõna, adverb]
sihitult sinna-tänna liikuma, hulkuma

hull
[nimisõna, substantiiv]
1. mõistuse kaotanud inimene

2. vaimselt haige inimene

hullama
[tegusõna, verb]
1. liikumisrohkelt (ja häälekalt) vallatlema

2. ülemäära

Ühendtegusõnad: ringi hullamaringi hullama

hullar
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus ravitakse psüühikahäireid

hullem
[omadussõna, adjektiiv]
1. omaduste, tagajärgede vms poolest halvem, raskemini talutav vms

2. omaduste või tagajärgede poolest halvem, selline, mida on raskem taluda

hullemini
[määrsõna, adverb]
1. pöörasemalt, meeletumalt

2. rohkem, enam

hullenema
[tegusõna, verb]
kehvemaks minema, hullemaks muutuma

hullim
[omadussõna, adjektiiv]
1. omaduste, tagajärgede vms poolest kõige halvem, kõige raskemini talutav vms

2. omaduste või tagajärgede poolest kõige halvem, selline, mida on kõige raskem taluda

hulljulge
[nimisõna, substantiiv]
meeletult, pööraselt julge, surmapõlgav

hulljulgelt
[määrsõna, adverb]
hulljulgelt

hullu
[määrsõna, adverb]
hullupööra, pööraselt

hulluarst
[nimisõna, substantiiv]
1. psüühikahäireid raviv eriarst

2. arst, kelle töö on ravida vaimseid haigusi

hulluke
[nimisõna, substantiiv]
lihtsameelne inimene, lollike

hullukene
[nimisõna, substantiiv]
lihtsameelne inimene, lollike

hullulehmatõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt veiste nakkuslik närvisüsteemihaigus, mida iseloomustab käsnjas peaajukahjustus

2. veiste nakkuslik närvisüsteemihaigus

hullult
[määrsõna, adverb]
ülisuurel määral, meeletult, pööraselt

hullum
[omadussõna, adjektiiv]
peast segasem, hullumeelsem

hulluma
[tegusõna, verb]
1. hulluks minema, mõistust kaotama

2. hulluks minema

3. mõistust kaotama

hullumaja
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus ravitakse psüühikahäireid

hullumeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebatavaliselt, erakordselt suur

2. (erakordsuse tõttu) võimatuna tunduv

hullumeelsus
[nimisõna, substantiiv]
mõistuse, aru kaotus

hullumoodi
[määrsõna, adverb]
ülisuurel määral, meeletult, pööraselt

hullunu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on hulluks läinud

hullupaberid
[nimisõna, substantiiv]
(vaimuhaigust tõendava dokumendi kohta)

hullupööra
[määrsõna, adverb]
ülisuurel määral, meeletult, pööraselt

hullupöörane
[omadussõna, adjektiiv]
meeletult pöörane, jahmatama panev

hullus
[nimisõna, substantiiv]
1. jaburus, pöörane käitumine, tegu vms

2. pöörane, meeletu käitumine, hullumeelne, arulage olukord vms

hullustama
[tegusõna, verb]
hulluks, pööraseks tegema või ajama

hullusti
[määrsõna, adverb]
meeletult, ülisuurel määral, hullupööra

hullustus
[nimisõna, substantiiv]
1. jaburus, pöörane käitumine, tegu vms

2. pöörane, meeletu käitumine, hullumeelne, arulage olukord vms

hullusärk
[nimisõna, substantiiv]
eriti pikkade, seljal kokkuseotavate varrukatega riietusese märatsevate vaimuhaigete liikumise takistamiseks

hullutama
[tegusõna, verb]
kellelgi pead segi ajama, võrgutama, pööraseks või meeletuks tegema

hullutemp
[nimisõna, substantiiv]
hull, arulage tegu

hullutsema
[tegusõna, verb]
hullu kombel, pööraselt toimima

hullutükk
[nimisõna, substantiiv]
hull, arulage tegu

hullvaim
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

hulpima
[tegusõna, verb]
1. vees üles-alla või edasi-tagasi liikuma

2. sel moel edasi kulgema

hulplema
[tegusõna, verb]
1. vees üles-alla või edasi-tagasi liikuma

2. sel moel edasi kulgema

humaanne
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimväärikust austav, julmust ning asjatut rangust vältiv

2. lahke ja õiglane, mitte karm ega julm

humaanravim
[nimisõna, substantiiv]
inimestele kasutamiseks mõeldud ravim

humaansus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimväärikuse austamine, kaastunne teiste inimeste vastu, julmuse ning asjatu ranguse vältimine

2. inimväärikuse austamine

humal
[nimisõna, substantiiv]
pika väänduva varrega taim, mille õisikuid kasutatakse õlle valmistamisel

humalaaed
[nimisõna, substantiiv]
1. aed humalate kasvatamiseks

2. aed, kus kasvavad humalad

humalajook
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese alkoholisisaldusega jook, mis on saadud tärkliserohket toorainet kääritades (Eestis hrl odralinnastest)

2. teraviljast tehtud jook, mis sisaldab alkoholi

humalakäbi
[nimisõna, substantiiv]
käbi meenutav humalataime emasõisik

humalapuu
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikas kasvav kolmeosaliste lehtede, väikeste õite ja lõhnavate, laiatiivaliste viljadega puu või põõsas, Eestis ilupõõsas

humalauim
[nimisõna, substantiiv]
õlleuim

humalavesi
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese alkoholisisaldusega jook, mis on saadud tärkliserohket toorainet kääritades (Eestis hrl odralinnastest)

2. teraviljast tehtud jook, mis sisaldab alkoholi

humalaviha
[nimisõna, substantiiv]
lisatavatest humalatest saadav õlle mõrukas maitse

humallutsern
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivades kohtades kasvav väikeste kollaste õitega lamav rohttaim

2. rohttaim

humaniora
[nimisõna, substantiiv]
inimest ja ühiskonda käsitlevad teadused kogumina

humaniseerima
[tegusõna, verb]
inimlikuks, inimväärikust austavaks tegema

humanism
[nimisõna, substantiiv]
maailmavaade, mis peab kõrgeimaks väärtuseks isiksust ning kaitseb inimväärikust ja isikuvabadust

humanist
[nimisõna, substantiiv]
humanismi pooldaja, selle eest võitleja

humanitaar
[nimisõna, substantiiv]
1. inimest ja ühiskonda käsitleva valdkonnaga, nt ajaloo, filoloogiaga seotud inimene

2. humanitaarteadus(t)e harrastaja, humanitaarvaldkonnaga seotud inimene

humanitaarabi
[nimisõna, substantiiv]
looduskatastroofide, näljahäda, sõja vms korral inimestele osutatav kiireloomuline abi nt toidu, riiete ja ravimite näol

humanitaaraine
[nimisõna, substantiiv]
inimest ja ühiskonda käsitlev õppeaine vastandatuna reaalainetele, nt kirjandus, võõrkeel, ajalugu

humanitaarala
[nimisõna, substantiiv]
humanitaarne eriala või teadusala

humanitaargümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasium, kus süvendatult õpitakse humanitaaraineid (nt kirjandust, keeli, teatriteadust)

humanitaarharidus
[nimisõna, substantiiv]
inimest ja ühiskonda käsitlevatele teadustele rõhku panev haridus

humanitaaria
[nimisõna, substantiiv]
inimest ja ühiskonda käsitlevad teadused kogumina

humanitaarkaalutlus
[nimisõna, substantiiv]
asjaolude läbikaalumine, lähtudes inimelude päästmise ja inimeste kannatuste vähendamise vajadusest

humanitaarkatastroof
[nimisõna, substantiiv]
looduskatastroofi, näljahäda, sõja vms tagajärjel tekkinud olukord, mis ohustab suure hulga inimeste elu, tervist, turvalisust

humanitaarkool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kus humanitaaraineid õpitakse kohustuslikust suuremas mahus

humanitaarkoridor
[nimisõna, substantiiv]
ajutiselt demilitariseeritud ala kriisipiirkonnas humanitaarabi osutamiseks, põgenike liikumise võimaldamiseks vms

humanitaarkriis
[nimisõna, substantiiv]
looduskatastroofi, näljahäda, sõja vms tagajärjel tekkinud olukord, mis ohustab suure hulga inimeste elu, tervist, turvalisust

humanitaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimest ja ühiskonda käsitleva valdkonnaga, nt ajaloo, filoloogiaga seotud inimene

2. humanitaarteadus(t)e harrastaja, humanitaarvaldkonnaga seotud inimene

humanitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
inimese ja ühiskonna suhetega seotud, nendega iseloomustatav

humanitaarorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
humanitaarabi osutav ja korraldav organisatsioon

humanitaarpaus
[nimisõna, substantiiv]
ajutine paus sõjategevuses, et hädas olevaid tsiviilelanikke varustada toidu, vee ja ravimitega

humanitaarteadlane
[nimisõna, substantiiv]
humanitaarvaldkonna eriteadlane

humanitaarteadus
[nimisõna, substantiiv]
inimest ja ühiskonda käsitlev teadus, nt ajalugu, filoloogia, semiootika, õigusteadus

humanitaartöötaja
[nimisõna, substantiiv]
humanitaarorganisatsiooni töötaja, humanitaarabi osutaja ja korraldaja

humanitaarvaldkond
[nimisõna, substantiiv]
inimest ja ühiskonda käsitlevad teadused kogumina

humanitaarviisa
[nimisõna, substantiiv]
luba riiki siseneda ja seal (lühiajaliselt) viibida, mida mõni riik annab inimelude päästmise ja inimeste kannatuste vähendamise põhjusel, nt sõjapõgenikele, kodumaal tagakiusatutele

humanoid
[nimisõna, substantiiv]
kujuteldav inimesetaoline tulnukas kosmosest

humanoidrobot
[nimisõna, substantiiv]
robot, kelle välimus ja käitumine imiteerivad inimese kehakuju ja käitumist

humeraal
[nimisõna, substantiiv]
suurt rätti meenutav katoliku vaimuliku liturgiline riietusese, millega teatud talituste ajal hoitakse pühi esemeid

humifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
huumuse tekkimine orgaanilise aine (peamiselt taimede) lagunemise (kõdunemise, turvastumise, mädanemise) teel

humifitseeruma
[tegusõna, verb]
huumust moodustama, huumuseks muutuma

humifitseerumine
[nimisõna, substantiiv]
huumuse tekkimine orgaanilise aine (peamiselt taimede) lagunemise (kõdunemise, turvastumise, mädanemise) teel

humiidne
[omadussõna, adjektiiv]
(kliimaga seoses:) niiske, sademeterohke

humiinaine
[nimisõna, substantiiv]
bioloogiliselt aktiivne ühend, mis kuulub huumuse põhiliste koostisosade hulka

humiinhape
[nimisõna, substantiiv]
looduslik aine, mida leidub nt mullas, mudas, ja hukkunud taimedes, huumushape, mis lahustub leelistes, kuid ei lahustu mineraalhapetes ja vees

humin
[nimisõna, substantiiv]
tasane, ühetooniline tume undamine

humisema
[tegusõna, verb]
tumedasti, tasaselt, ühetooniliselt undama

humisool
[nimisõna, substantiiv]
meremudast valmistatud ravim, mida kasutatakse nt närvipõletike ja -valude, reuma jpt haiguste korral

hummus
[nimisõna, substantiiv]
Aasias ja Vahemere maades levinud pasteeditaoline määre kikerhernestest

humoorikas
[omadussõna, adjektiiv]
huumorirohke, naljakas ja lõbus

humoraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. organismi vedelikega (vere, lümfiga) seoses olev, nende kaudu toimiv

2. organismi vedelikega seotud

humoresk
[nimisõna, substantiiv]
1. humoristlik lühijutt või väike humoristlik rõõmsaloomuline instrumentaalpala

2. humoorikas pala

humorist
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kasutab huumorit tekste luues, näideldes, joonistades vm moel

2. humoristlike teoste autor

3. humoorikas inimene

humoristlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. huumorit sisaldav, naljaka sisuga

2. huumoriga käsitletud või kujutatud

hundiaed
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hundipüünis, kõrgetest püstvarbadest kahekordne ringtara, mille keskele pandi elussööt

hundiauk
[nimisõna, substantiiv]
pealt okstega kaetud ja peibutussöödaga varustatud sügav auk hundi püüdmiseks

hundihammas
[nimisõna, substantiiv]
1. sulgjate lehtede ja siniste või sinakaslillade õienuttidega rohttaim

2. rohttaim

hundiisu
[nimisõna, substantiiv]
suur isu, aplus

hundijaht
[nimisõna, substantiiv]
hundile peetav jaht

hundijalavesi
[nimisõna, substantiiv]
(viina või puskari kohta)

hundijutt
[nimisõna, substantiiv]
luiskamine, väljamõeldis

hundikari
[nimisõna, substantiiv]
koos liikuvad hundid

hundikoer
[nimisõna, substantiiv]
tugev koer, keda on kasutatud peamiselt karja ja kodu kaitsmisel ning kes välimuselt meenutab hunti

hundikurk
[nimisõna, substantiiv]
looteeas tekkinud väärareng, mille puhul on suuõõs ühenduses ninaõõnega

hundikutsikas
[nimisõna, substantiiv]
hundi noor poeg

hundikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. veebruar

2. aasta 2. kuu, põhjapoolkeral kolmas talvekuu

3. aasta 2. kuu

hundilaut
[nimisõna, substantiiv]
1. (külma ruumi kohta, hrl võrdlustes)

2. väga külm ruum

hundimari
[nimisõna, substantiiv]
niiskemates metsades ja niitudel kasvav nelja suure lehe ja mustjassinise väga mürgise marjaga rohttaim

hundimoraal
[nimisõna, substantiiv]
(inimeste käitumist ja tegutsemist juhtiva omakasupüüdliku kel-jõud-sel-õigus-põhimõtte kohta)

hundinahk
[nimisõna, substantiiv]
hundilt saadud karusnahk

hundinui
[nimisõna, substantiiv]
1. vesistes kohtades kasvav mõõkjate lehtede ja rullitaolise õisikuga (tõlvikuga) taim

2. pikk taim, mis kasvab veekogude läheduses ja millel on pikad õhukesed lehed ning pulga kujuga pruun õis

hundioda
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne odakujuline löögiriist hundivõrku aetud hundi tapmiseks

hundipaju
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav tihedasti hargnev kitsaste lehtedega põõsas

hundipass
[nimisõna, substantiiv]
1. (vallandamise, äraajamise, minemasaatmise, kõlbmatuks tunnistamise kohta)

2. vallandamise, äraajamise kohta

hundipiim
[nimisõna, substantiiv]
1. kõdupuidul roosakate mügarikena esinev algeline organism (kuulub limakute hulka)

2. algeline organism (limak)

hundiratas
[nimisõna, substantiiv]
hrl kerge hooga küljele painutades ja käsi põrandale toetades tehtav keha ring (nii et jalad on vahepeal püsti õhus)

hundirauad
[nimisõna, substantiiv]
hundi püüdmiseks mõeldud püünisrauad

hundisavi
[nimisõna, substantiiv]
merelise tekkega (niiskena) sinakasroheline või lilla-hallikirju tihe savi, Eestis levinud Põhja-Eestis ja Virumaal

hundiseadus
[nimisõna, substantiiv]
(seadusetuse, omavoli, kel-jõud-sel-õigus-olukorra kohta)

hundisilm
[nimisõna, substantiiv]
väike lamp, tuluke

hundisõnad
[nimisõna, substantiiv]
nõidussõnad huntide peletamiseks ja karja kaitseks

hunditubakas
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopas sagedane, hrl kollakate õitega mitmeaastane rohttaim

2. rohttaim

hundituline
[nimisõna, substantiiv]
1. viin

2. naps viina

hunditund
[nimisõna, substantiiv]
müstiline hetk südaöö ja koidiku vahel, mil piir reaalse ja ebareaalse vahel on ähmane ning mis võib olla nii kaose haripunkt kui ka muutuse algataja

hundiuba
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl lillakate või roosakate õiekobaratega kõrge rohttaim, tuntud ka haljasväetisena, sööda- ja ilutaimena

2. rohttaim

hundivõrk
[nimisõna, substantiiv]
ajujahil kasutatud jämedast punutud nöörist hundipüünis

hundiõng
[nimisõna, substantiiv]
õngekujuline söödaga hundipüünis

hundsulestik
[nimisõna, substantiiv]
hrl isaslinnu sigimisaegne värvikas sulestik

hundu
[nimisõna, substantiiv]
skaudiorganisatsiooni 6–10-aastane liige

hungaroloogia
[nimisõna, substantiiv]
fennougristika haru, mis uurib ungari keelt ja kultuuri

hungveiping
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiinas 1966. aastal eelkõige õpilasnoorsoost moodustatud terroristliku organisatsiooni liige

2. Hiina terroristliku organisatsiooni liige

hunhuus
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi teisel poolel ja 20. sajandi esimesel poolel Põhja-Hiinas, eriti Mandžuurias tegutsenud relvastatud röövlijõugu liige

2. röövlijõugu liige Põhja-Hiinas

hunn
[nimisõna, substantiiv]
Aasia päritolu karjakasvatajate rändhõimu liige

hunnik
[nimisõna, substantiiv]
1. hulk ühtekokku või üksteise otsa kuhjatud esemeid või mingit ainet

2. hulk üksteise otsa pandud asju

3. suur kogus

hunnikus
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
tihedalt koos, ühes puntras

hunnikusse
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
tihedalt kokku, ühte puntrasse

hunnitu
[omadussõna, adjektiiv]
äärmiselt kaunis ja suurepärane, võrratult silmapaistev

hunnitult
[määrsõna, adverb]
1. väga, äärmiselt

2. suurepäraselt, eriti hästi

hunt
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

hunta
[nimisõna, substantiiv]
1. organ riigi valitsemiseks pärast sõjaväelist riigipööret

2. poliitiline koondis

huntahven
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa lääne- ja lõunapoolsetes rannikuvetes elutsev hõbedane röövkala, kes võib kasvada üle meetri pikkuseks ja kaaluda kuni 15 kg

huntilves
[nimisõna, substantiiv]
suurem (vöödilise karvkattega) ilves

huntima
[tegusõna, verb]
peenestusmasinast (ehk hundist) läbi laskma

huntkoer
[nimisõna, substantiiv]
loom, kelle üks vanem on koer ja teine hunt, koera ja hundi hübriid

huntnäljane
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt näljane

huntämblik
[nimisõna, substantiiv]
ämblik, kes ei koo võrku, vaid püüab saaki maapinnal või taimestikul joostes

huraal
[nimisõna, substantiiv]
Mongoolia võimuorgan

hurdakoer
[nimisõna, substantiiv]
1. pika kitsa pea, saleda kere ja kõrgete jalgadega jahikoer

2. koeratõug

hurjah
[hüüdsõna, interjektsioon]
kedagi peletav, pahameelt väljendav hüüatus

hurjoh
[hüüdsõna, interjektsioon]
kedagi peletav, pahameelt väljendav hüüatus

hurjuh
[hüüdsõna, interjektsioon]
kedagi peletav, pahameelt väljendav hüüatus

hurjutama
[tegusõna, verb]
häbistades noomima, kellelegi etteheiteid tegema

hurjutus
[nimisõna, substantiiv]
häbistades noomimine, tüütavalt näägutamine

hurm
[nimisõna, substantiiv]
ebamaine, joovastav võlu, meeli kütkestav vägi

hurmaa
[nimisõna, substantiiv]
oranžikat tomatit või suurt ploomi meenutav magus puuvili

hurmama
[tegusõna, verb]
millegi meeldivaga võluma, meeli kütkestama, vaimustusse viima

hurmav
[omadussõna, adjektiiv]
võluv, oma meeldivusega köitev, vaimustusse viiv

hurmuma
[tegusõna, verb]
võlutud, lummatud saama, joobuma

hurmur
[nimisõna, substantiiv]
1. vastassugupoole veetleja, päid segi ajav atraktiivne mees (harvem naine)

2. vastassugupoole veetleja

hurmus
[nimisõna, substantiiv]
võlutud olek, joobumus

huroon
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika indiaani hõimuliidu liige

hurraa
[nimisõna, substantiiv]
suurt rõõmu või vaimustust väljendav hüüe, „hurraa” hüüdmine

hurraa
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi suurt rõõmu või vaimustust

2. sõna, mida hüüad, kui oled väga rõõmus

hurraahüüe
[nimisõna, substantiiv]
suurt rõõmu või vaimustust väljendav hüüe, „hurraa” hüüdmine

hurraaoptimism
[nimisõna, substantiiv]
liialdatult äge optimism

hurraapatriotism
[nimisõna, substantiiv]
liialdatult äge, peamiselt kõlavates sõnades avalduv patriotism

hurraatama
[tegusõna, verb]
korduvalt hurraa hüüdma

hurrikaan
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi ookeani troopiline tsüklon, väga tugev torm, mille puhul tuule tugevus on 12 palli ehk 32,7 m/s või rohkem

hurt
[nimisõna, substantiiv]
1. pika kitsa pea, saleda kere ja kõrgete jalgadega jahikoer

2. koeratõug

hurtsik
[nimisõna, substantiiv]
väike, kitsas ja (seetõttu) vilets maja

husaar
[nimisõna, substantiiv]
1. kergeratsaväelane mõnede riikide sõjaväes, algselt Ungaris

2. ratsaväelane mõnes riigis

husaarikuub
[nimisõna, substantiiv]
1. nöör- ja nööpilustustega ratsaväekuub

2. ratsaväerõivas

husky
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapiirkondade kelgukoer (mujal ka lemmikloomana), tõunimetusena nt Siberi husky

2. põhjapiirkondade kelgukoer

hussiit
[nimisõna, substantiiv]
1. Jan Husi õpetuse pooldaja, katoliku kiriku vastasest liikumisest osavõtja Tšehhis

2. Jan Husi pooldaja

huthi
[nimisõna, substantiiv]
Jeemeni mässulise islamistliku šiiarühmituse Al-Houthi liige

hutjama
[tegusõna, verb]
1. kaikaga, vitsaga vms lööma

2. torkima, togima

hutsuul
[nimisõna, substantiiv]
Ukraina Karpaatides elutseva ukrainlaste etnilise rühma liige

hutu
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Aafrika rahvarühma liige

huu
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab hirmu, vastikust vm

huub
[nimisõna, substantiiv]
keskne koht, kus hoitakse mitmesuguseid elektroonilisi dokumente ja nende versioone (nt andmebaase, programme, filme)

huug
[nimisõna, substantiiv]
huugamine

huugama
[tegusõna, verb]
kestvat ühetoonilist kumedat häält kuuldavale tooma

huul
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese suu üks liikuv lihaseline äär

2. üks kahest pehmest suu äärest, mis on roosat värvi

huuleherpes
[nimisõna, substantiiv]
huultel esinev herpes

huulekas
[nimisõna, substantiiv]
1. pulgalaadne kosmeetikavahend huulte värvimiseks või võidmiseks

2. vahend, millega naised huuli värvivad

huulekida
[nimisõna, substantiiv]
huule ja igeme vaheline limaskestakurd näo keskjoonel

huulelõhe
[nimisõna, substantiiv]
looteeas tekkinud väärareng, mille korral ülahuul on vaoga või koosneb eraldi osadest

huuleläige
[nimisõna, substantiiv]
vahend huultele läike andmiseks

huuleohatis
[nimisõna, substantiiv]
huultel esinev herpes

huulepaar
[nimisõna, substantiiv]
paar huuli, huuled

huulepintsel
[nimisõna, substantiiv]
pintsel huulevärvi pealekandmiseks

huulepliiats
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend huulte kontuurjoonte selgepiiriliseks esiletõstmiseks

huulepulgaindeks
[nimisõna, substantiiv]
majanduse seisu näitaja, mis iseloomustab seda, et majanduslikult rasketel aegadel asendavad naised kallimad ostud odavamatega, enamasti huulepulkadega

huulepulk
[nimisõna, substantiiv]
1. pulgalaadne kosmeetikavahend huulte värvimiseks või võidmiseks

2. vahend, millega naised huuli värvivad

huulepumat
[nimisõna, substantiiv]
huulte võie

huulepuna
[nimisõna, substantiiv]
huulte punane võie

huulepõletik
[nimisõna, substantiiv]
huulte põletikuline seisund (nt päikesepõletusest, seeninfektsioonist)

huulesalv
[nimisõna, substantiiv]
huultele määritav salv huulte pehmendamiseks ja ravitsemiseks

huulestuma
[tegusõna, verb]
(hääliku kohta:) huulte aktiivse kaastegevusega, hrl huulte ümardumisega häälduma

huulestus
[nimisõna, substantiiv]
huulte aktiivne kaastegevus (huulte ümardumine, ettepoole lükkumine või teineteisele lähenemine) hääldamisel, eriti selliste häälikute puhul, mille põhiline moodustuskoht pole huultel

huuletubakas
[nimisõna, substantiiv]
niiske jahvatatud tubakas, mis pannakse imenduma hrl ülahuule ja igeme vahele

huulevärv
[nimisõna, substantiiv]
huulte jumestusvahend

huulhein
[nimisõna, substantiiv]
putuktoiduline rohttaim, mille lehtede karvade külge kleepuvad pisiputukad

huulhäälik
[nimisõna, substantiiv]
1. häälik, mille moodustamisel huuled lähenevad teineteisele või puudutavad teineteist (nt m, p) või alahuul puudutab esimesi ülahambaid (nt f, v)

2. häälik

huulik
[nimisõna, substantiiv]
1. puhkpilli osa, millesse puhumisega tekitatakse heli

2. puhkpillil

huuljas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult huule moodi

huulkala
[nimisõna, substantiiv]
troopika- ja subtroopikamerede lihaseliste mokkadega kala

huulkaru
[nimisõna, substantiiv]
Indo-Malai metsades elav ripakil moka ja tokerja karvaga taimtoiduline karu

huulvile
[nimisõna, substantiiv]
huulikuavadega varustatud orelivile, milles heli tekitab võnkuv õhujuga

huulõielised
[nimisõna, substantiiv]
1. rohttaimede või poolpõõsaste sugukond, kuhu kuuluvad neljakandiliste varte, vastakuti asetsevate lehtede ja huuljate õitega taimed (hõlmab nt münti, salveid, iminõgest)

2. sugukond rohttaimi

huum
[nimisõna, substantiiv]
1. hõõgus, lõõm

2. kuma, helendus

huumama
[tegusõna, verb]
1. hõõguma, (soojust) õhkama

2. kumama, helendama

huumlahendus
[nimisõna, substantiiv]
statsionaarne iseseisev gaaslahendus, mis toimib madalal rõhul ja väikese voolutiheduse korral

huumlamp
[nimisõna, substantiiv]
elektrilamp, mis põhineb statsionaarsel iseseisval gaaslahendusel ehk huumlahendusel

huumor
[nimisõna, substantiiv]
1. heatahtlik nali, koomiliste elunähtuste, sündmuste või inimeste puuduste ja nõrkuste heatahtlik naeruvääristamine

2. see, kui miski on naljakas

3. võime aru saada, et miski on naljakas

huumorimeel
[nimisõna, substantiiv]
1. võime näha asjade, olukordade naljakat, koomilist külge

2. võime aru saada, et miski on naljakas

3. võime nalja teha

huumorimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes oskab näha asjade, olukordade naljakat, koomilist külge

huumorisoon
[nimisõna, substantiiv]
1. võime näha asjade, olukordade naljakat, koomilist külge

2. võime aru saada, et miski on naljakas

3. võime nalja teha

huumoritaju
[nimisõna, substantiiv]
1. võime näha asjade, olukordade naljakat, koomilist külge

2. võime aru saada, et miski on naljakas

3. võime nalja teha

huumus
[nimisõna, substantiiv]
mulla pruun või must orgaaniline aine

huumusene
[omadussõna, adjektiiv]
huumust sisaldav

huumushape
[nimisõna, substantiiv]
looduslik aine, mis annab huumusele tumepruuni värvi (leidub nt mullas, turbas ja mudas)

huumusmuld
[nimisõna, substantiiv]
huumusrikas muld

huumusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
(mulla kohta:) palju looduslikke kõduaineid, huumust sisaldav

huumustoiteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (veekogude kohta:) taimejäänuste lagunemisel moodustunud ainete rohkuse ning toitesoolade vähesusega iseloomustuv

2. toitesoolade vaene

huupi
[määrsõna, adverb]
1. nagu juhtub, hea õnne peale

2. arutult, ilma mõtlemata

huur
[nimisõna, substantiiv]
igavesti noor ja kaunis neitsi islamiusuliste paradiisis

huuthi
[nimisõna, substantiiv]
Jeemeni mässulise islamistliku šiiarühmituse Al-Houthi liige

huvi
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskendunud, kirglik) soov, tahtmine midagi teada saada või tundma õppida

2. millegi harrastamine

3. tunne, et sa tahad millestki rohkem teada saada

huviala
[nimisõna, substantiiv]
tegevus- või ainevald, mis kedagi huvitab

huvialane
[omadussõna, adjektiiv]
mingi huvialaga seotud

huvialaring
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste harrastuslik, erialane vms ühendus (nt koolis)

2. ühiste huvidega inimeste ühendus

huvides
mingil põhjusel, hrl kellegi või millegi heaolust lähtudes

huvifookus
[nimisõna, substantiiv]
peamine (idee, teema), millele kellegi huvi on suunatud

huvigrupp
[nimisõna, substantiiv]
asjast huvitatud või asjaga seotud isikute rühm

huviharidus
[nimisõna, substantiiv]
juhendatud tegevuse kaudu õppetööst ja tööst vabal ajal omandatud teadmised ja oskused valitud huvialal (nt kooli huviringides, rahvaülikoolis)

huvijuht
[nimisõna, substantiiv]
klassivälise töö korraldaja koolis

huvikaitse
[nimisõna, substantiiv]
kodanikuühenduste tegevus, millega püütakse kindlustada oma eesmärkide arvestamist poliitika kujundamisel ning rakendamisel (nt kampaaniad, võrgustike arendamine, avalikkuse teavitamine)

huvikeskus
[nimisõna, substantiiv]
õpilastele (või täiskasvanutele) mitmekesist huvitegevust pakkuv kooli- või tööväline asutus

huviklubi
[nimisõna, substantiiv]
1. õpilastele (või täiskasvanutele) mitmekesist huvitegevust pakkuv kooli- või tööväline kooskäimisvorm või asutus

2. ühiste huvidega inimeste ühendus

huvikonflikt
[nimisõna, substantiiv]
ametiisiku ametikohustuste ja erahuvide vastuolu, kus erahuvid võivad mõjutada ametikohustuste täitmist

huvikool
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud alal hariv õppeasutus (nt keeltekool, loodusmaja, spordikool)

2. spetsiaalne kool, kus saab teatud ala (näiteks keeli või sporti) õppida

huviline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes millegi või kellegi vastu huvi tunneb

2. millegi või kellegi vastu huvi tundev

3. inimene, kes millegi vastu huvi tunneb

huviobjekt
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis paelub kellegi huvi

huviorbiit
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tähelepanu pälviv olek

huvipakkuv
[omadussõna, adjektiiv]
endale tähelepanu tõmbav, huvi tekitav

huvipool
[nimisõna, substantiiv]
asjahuviline isik või rühm

huvipuudus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus miski jätab ükskõikseks, kus millegi vastu huvi ei tunta

huvireis
[nimisõna, substantiiv]
mittetöine reis (nt meelelahutuseks, huviväärsustega tutvumiseks)

huvireisija
[nimisõna, substantiiv]
1. turismireisil olija

2. inimene, kes külastab puhkuse ajal mingit kohta (tavaliselt välisriiki)

huviring
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste harrastuslik, erialane vms ühendus (nt koolis)

2. ühiste huvidega inimeste ühendus

huvirühm
[nimisõna, substantiiv]
asjast huvitatud või asjaga seotud isikute rühm

huvisfäär
[nimisõna, substantiiv]
kellegi huviala või huvi pakkuv tegevuspiirkond

huvisuund
[nimisõna, substantiiv]
üldine siht, kallak, kuhupoole millegi harrastamine liigub

huvitama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi huvi pakkuma, kellegi tähelepanu köitma

2. kellegi jaoks huvitav olema

3. kellegi jaoks huvitav olema

4. kedagi köitma

huvitatu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes millegi vastu huvi tunneb

2. isik, kes tunneb huvi

huvitatud
[omadussõna, adjektiiv]
millegi vastu huvi tundev, mingi sihiga tegutsev

huvitatult
[määrsõna, adverb]
millegi või kellegi vastu huvi tundes

huvitatus
[nimisõna, substantiiv]
millestki huvitatud olek, huvi tundmine millegi vastu (nt kasumi saamise eesmärgil)

huvitav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis tõmbab kellegi tähelepanu, pakub millegi kohta uut infot, äratab soovi, tahtmist millestki (rohkem) teada saada

2. selline, mis pakub huvi, tõmbab tähelepanu

3. köitev

huvitavalt
[määrsõna, adverb]
1. nii, et on põnev nt kuulata, lugeda või vaadata

2. selliselt, et on põnev näiteks kuulata, lugeda või vaadata

huvitavamalt
[määrsõna, adverb]
huvitavamal viisil

huvitegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. jätkuv tegelemine mingi huvialaga, hobiga (nt huviringides, rahvaülikoolis)

2. juhendatud tegevus õppetööst ja tööst vabal ajal, et omandada süvendatud teadmisi ja oskusi valitud huvialal (nt kooli huviringid, rahvaülikool)

huvitet
[omadussõna, adjektiiv]
millegi vastu huvi tundev, mingi sihiga tegutsev

huvitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. huvi või hoolimist mitteilmutav, kellegi või millegi suhtes neutraalne, mitte reageeriv

2. seda väljendav

3. mitte huvitatud, mitte hooliv

4. seda väljendav

huvituma
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi vastu huvi tundma, millestki midagi teada saada tahtma või soovima sellega tegelda

2. millegi vastu huvi tundma

huviväärne
[omadussõna, adjektiiv]
huvi pakkuv, vaatamisväärne

huviväärsus
[nimisõna, substantiiv]
1. turistidele huvi pakkuv paik, ese vms

2. huvitav hoone või koht, mida turistid sageli vaatamas käivad

3. turistile huvitav paik

huviäratav
[omadussõna, adjektiiv]
endale tähelepanu tõmbav, huvi tekitav

hõbe
[nimisõna, substantiiv]
1. valge läikiv väärismetall, keemiline element järjenumbriga 47

2. hall läikiv väärtuslik metall, millest tehakse näiteks ehteid

hõbeakaatsia
[nimisõna, substantiiv]
Austraaliast ja Tasmaaniast pärit kollaste õiekobaratega puu, mida mujal maailmas kasvatatakse tema tüves leiduvate parkainete pärast või ilupuuna

hõbeangerjas
[nimisõna, substantiiv]
kudema rändav angerjas, kelle selg on tume, aga küljed ja kõht on muutunud hõbejaks

hõbeasi
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast ehe, nõu, söögiriist vms

hõbebrokaat
[nimisõna, substantiiv]
hõbeniitidega läbikootud mustriline raske (siid)riie

hõbebromiid
[nimisõna, substantiiv]
hõbeda ja broomi ühend, väga valgustundlik aine, mida kasutatakse fotopaberi tootmiseks ja nt isetumenevates päikeseprillides

hõbedakarva
[omadussõna, adjektiiv]
hõbeda värvi (ja läikega)

hõbedamees
[nimisõna, substantiiv]
hõbemedali võitnud sportlane, hõbemedalimees

hõbedane
[omadussõna, adjektiiv]
1. hõbedast tehtud, hõbedat sisaldav või hõbedakihiga kaetud

2. hõbedast tehtud, hõbedat sisaldav või hõbedaga kaetud

hõbedasegune
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl juuste värvuse kohta:) hõbehalliga segunenud

hõbedasisaldus
[nimisõna, substantiiv]
hõbeda määr mingis aines, ühendis vm

hõbedasulam
[nimisõna, substantiiv]
sulam, mis lisaks hõbedale sisaldab ka muid metalle

hõbedavärviline
[omadussõna, adjektiiv]
hõbeda värvi (ja läikega)

hõbeehe
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast ehteasi

hõbeese
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast ehe, nõu, söögiriist vms

hõbehaab
[nimisõna, substantiiv]
(ilupuuna kasvatatav) rohekashallika koorega puu, mille lehed on altpoolt kaetud valgete viltjate karvadega

hõbehaigur
[nimisõna, substantiiv]
suur lumivalge sulestikuga lind, kelle õlgadel on kaks torti pikki käharaid sulgi

hõbehaljas
[omadussõna, adjektiiv]
(metalselt) hallikas ja hiilgav, (hõbedaselt) läikiv

hõbehall
[omadussõna, adjektiiv]
hõbeda helgiga hall

hõbeheik
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi ookeanist püütav tursataoline kala

hõbehele
[omadussõna, adjektiiv]
hõbedase läikega hele

hõbehäälne
[omadussõna, adjektiiv]
heledalt kõlava, puhta häälega

hõbejane
[omadussõna, adjektiiv]
hõbedase varjundiga, hõbeda värvi (ja läikega)

hõbejas
[omadussõna, adjektiiv]
hõbedase varjundiga, hõbeda värvi (ja läikega)

hõbejodiid
[nimisõna, substantiiv]
hõbeda ja joodi ühend, kollaka värvusega valgustundlik vees väga raskelt lahustuv kristalne aine, mida kasutatakse fotopaberi tootmiseks

hõbejuubel
[nimisõna, substantiiv]
tähtpäev, mil täitub 25 aastat kellegi valitsemisajast, millegi asutamisest vms

hõbekajakas
[nimisõna, substantiiv]
üldiselt valge sulestiku, kuid sinihalli selja ja tiibadega suur kajakas, Eesti tavalisemaid kajakaid

hõbekandik
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast tehtud või hõbetatud kandik

hõbekett
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast kaelakee

hõbekloriid
[nimisõna, substantiiv]
hõbeda ja kloori ühend, valget värvi valgustundlik vees mittelahustuv kristalne aine, mida kasutatakse fotopaberi tootmiseks

hõbekoger
[nimisõna, substantiiv]
järvedes elutsev kala, kelle küljed ja kõht on hõbedased

hõbekuul
[nimisõna, substantiiv]
võlukuul, mille abil saab kaotada kõik halva (folklooris nt tappa libahundi)

hõbekuusk
[nimisõna, substantiiv]
1. hallikate okastega aias kasvatatav kuusk

2. hallikate okastega kuusk

hõbekõri
[nimisõna, substantiiv]
hingetorusse selle vigastuse puhul asetatav metalltoru

hõbelehisus
[nimisõna, substantiiv]
viljapuude haigus, mis tekitab lehtedele algul hõbehalli läike, hiljem kärbunud laigud

hõbelema
[tegusõna, verb]
hõbedaselt helkima, hõbedasena paistma

hõbelusikas
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast lusikas

hõbeläik
[nimisõna, substantiiv]
hõbedat ja väävlit sisaldav mineraal, üks tähtsamaid hõbedamaake

hõbemajandus
[nimisõna, substantiiv]
1. eakatele pakutavad teenused ja tooted, mis kindlustavad pikeneva eluea veetmise turvaliselt, (kauem) terve ja aktiivsena

2. eakate majandustegevus

hõbemaran
[nimisõna, substantiiv]
kuivades kohtades kasvav kollaste õitega rohttaim

hõbemedal
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlusel teise koha saavutamist märkiv auhind, hrl hõbedasulamist või sellega kaetud medal

2. teine koht spordivõistlustel

3. medal, mis selle eest antakse

hõbemedalist
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes on võitnud hõbemedali

hõbemerluus
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi ookeanist püütav tursataoline kala

hõbemünt
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast metallraha

hõbe-nahkhiir
[nimisõna, substantiiv]
keskmise suurusega, seljapoolel tipust hõbevalgete karvadega nahkhiir

hõbendama
[tegusõna, verb]
hõbedaselt helkima, hõbedasena paistma

hõbene
[omadussõna, adjektiiv]
hõbedast tehtud

hõbenema
[tegusõna, verb]
hõbedase(ma)ks muutuma

hõbeniit
[nimisõna, substantiiv]
hõbedaga kaetud või hõbedast tehtud niit

hõbenitraat
[nimisõna, substantiiv]
1. vees lahustuv värvuseta ja lõhnata (tahke) aine, mis on suures kontsentratsioonis söövitav ning mida kasutatakse meditsiinis

2. keemiline aine

hõbepaber
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke tina- või alumiiniumsulamist lehtmaterjal

2. õhuke lehtmaterjal

hõbepaju
[nimisõna, substantiiv]
hõbedaste alakülgedega siidkarvaste piklike lehtedega (ilupuuna kasvatatav) puu

hõbepappel
[nimisõna, substantiiv]
(ilupuuna kasvatatav) rohekashallika koorega puu, mille lehed on altpoolt kaetud valgete viltjate karvadega

hõbepilved
[nimisõna, substantiiv]
kõige kõrgemal Maa atmosfääris tekkivad helendavad pilved, mis on nähtavad suvel hämariku ajal neilt peegelduva päikesevalguse tõttu

hõbeplomm
[nimisõna, substantiiv]
elavhõbeda ja hõbeda sulamist hambatäidis, mida tänapäeval enam ei kasutata

hõbepulm
[nimisõna, substantiiv]
abiellumise 25. aastapäev, ka selle tähistamine

hõbepuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiinast ja Jaapanist pärit süstjate hõbedaselt läikivate lehtedega ilupõõsas või -puu

2. ilupõõsas

hõberaha
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast münt

hõberebane
[nimisõna, substantiiv]
1. hõbedaselt valgete karvatippudega pehme musta või sinakashalli nahaga rebane

2. karusloom

hõberebasenahk
[nimisõna, substantiiv]
hõberebaselt saadud karusnahk

hõberemmelgas
[nimisõna, substantiiv]
hõbedaste alakülgedega siidkarvaste piklike lehtedega (ilupuuna kasvatatav) puu

hõberist
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast või hõbedaga kaetud rist

hõberubla
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud hõbedasisaldusega rahaühik endisaegsel Venemaal

hõbesalvei
[nimisõna, substantiiv]
hõbedaste karvaste lehtedega aiailutaim

hõbeseekel
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja hõbemünt Ees-Aasia maades

hõbeselge
[omadussõna, adjektiiv]
hõbedaselt selge (ja sillerdav)

hõbesepp
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast ehete ja esemete valmistaja

hõbestuma
[tegusõna, verb]
värvilt hõbedaseks muutuma

hõbetaaler
[nimisõna, substantiiv]
1. Saksamaal ja mujal peamiselt 16.–18. sajandil kasutusel olnud hõbemünt

2. hõbemünt

hõbetama
[tegusõna, verb]
hõbedakihiga katma

hõbetis
[nimisõna, substantiiv]
kattev hõbedakiht

hõbetoos
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast tehtud karp

hõbetuma
[tegusõna, verb]
värvilt hõbedaseks muutuma

hõbetükk
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast münt (raha ja ehtena)

hõbevaher
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärinev laia silinderja võraga ja alt hõbevalgete lehtedega kõrge puu

hõbevalge
[omadussõna, adjektiiv]
hõbeda värvi, valge kui hõbe

hõdras
[omadussõna, adjektiiv]
habras, pude, õrn

hõi
[hüüdsõna, interjektsioon]
hrl tähelepanu äratamiseks kasutatav hüüatus

hõigatama
[tegusõna, verb]
1. äkki korraks lühidalt hõikama

2. korraks hõikama

hõigatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike hõige

hõige
[nimisõna, substantiiv]
valju häälega mingi teate, käsu, kutse vms edasiandmine

hõik
[nimisõna, substantiiv]
hüüd, hõige

hõikama
[tegusõna, verb]
1. eemalt kellelegi käsku, kutset, teadet vms hüüdma

2. kedagi valju häälega (nimepidi) hüüdma

Ühendtegusõnad: maha hõikama, maha hõikama, välja hõikamavälja hõikama

hõiklema
[tegusõna, verb]
1. korduvalt (vastamisi, segiläbi) valjult hüüdma, hrl rõõmust, erutusest

2. korduvalt vastamisi hõikama

hõikuma
[tegusõna, verb]
1. korduvalt eemalt kellelegi kutset, teadet vms hüüdma

2. kedagi hüüetega ergutama

hõim
[nimisõna, substantiiv]
1. ühist päritolu inimesed, kes hrl muistsel ajal elasid ühisel territooriumil ning kes kuulusid kokku ühise keele, usu ja ühiste tavade alusel

2. etniline inimrühm

hõimkond
[nimisõna, substantiiv]
(taime- ja loomasüstemaatikas:) kõrgeim üksus, milles loomi ja taimi on eristatud nn ehitusplaani alusel ning mis jaguneb kas klassideks või alamhõimkondadeks

hõimlane
[nimisõna, substantiiv]
1. abikaasapoolne sugulane, abiellumise kaudu sugulaseks saanud isik

2. abikaasapoolne sugulane

hõimlus
[nimisõna, substantiiv]
1. suhe, mis tekib abikaasal ja tema veresugulastel teise abikaasa veresugulastega

2. abiellumise kaudu tekkinud suhe

3. hõimlus

hõimukeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, mida kõnelesid muistsed ühist päritolu inimesed, kes elasid ühisel territooriumil

hõimuliikumine
[nimisõna, substantiiv]
ühiskondlik liikumine, mis taotleb etniliselt lähedaste rahvaste poliitiliste ja kultuurisidemete tugevdamist

hõimuliit
[nimisõna, substantiiv]
(sugulas)hõimude poliitiline ühendus

hõimupealik
[nimisõna, substantiiv]
suguharu, hõimu valitud või määratud juht

hõimupäev
[nimisõna, substantiiv]
oktoobri kolmas laupäev, Eestis riiklik tähtpäev, millega väärtustatakse soome-ugri rahvaste keeli ja kultuuri

hõimurahvas
[nimisõna, substantiiv]
rahvas, kes on (ühe või mitme) teise rahvaga ühist päritolu, etniliselt lähedane

hõimuõhtu
[nimisõna, substantiiv]
mõnele soome-ugri rahvale pühendatud klubiline üritus (hõimuliikumise raames)

hõirima
[tegusõna, verb]
võidurõõmutsema, triumfeerima

hõise
[nimisõna, substantiiv]
1. rõõmus, helehäälne hüüe, hõiskamine

2. ühekordne hõiskamine

hõisk
[nimisõna, substantiiv]
1. rõõmus, helehäälne hüüe, hõiskamine

2. ühekordne hõiskamine

hõiskama
[tegusõna, verb]
1. rõõmsaid, helehäälseid hüüdeid, hõikeid kuuldavale tooma

2. sel viisil midagi teatama

hõisklema
[tegusõna, verb]
korduvaid rõõmsaid, helehäälseid hüüdeid, hõikeid kuuldavale tooma

hõissa
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab juubeldavat rõõmu

hõissassa
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab juubeldavat rõõmu

hõissatama
[tegusõna, verb]
"hõissa" hüüdma

hõivama
[tegusõna, verb]
1. midagi enda alla, oma valdusse või käsutusse võtma

2. kui näiteks mingi koht on hõivatud, siis keegi juba istub seal

hõivatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. tööga, mingi tegevusega koormatud, mingis olekus, mitte vaba

2. mitte vaba

hõivatus
[nimisõna, substantiiv]
millessegi haaratud, hõivatud olek

hõive
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste osalemine majandustegevuses, rahvastiku rakendatus tööga

2. rakendatus, tööga hõivatus

hõivemüük
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba müük (välisturul) normaalsest madalama hinnaga ja isegi alla omahinna, et hõivata turgu ja välja tõrjuda konkurente

2. väliskaubandusvõte

hõk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (purjus) inimese luksumishäälitsust

hõkk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (purjus) inimese luksumishäälitsust

hõlbuelu
[nimisõna, substantiiv]
kerge, muretu elu

hõlbus
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähe vaeva nõudev, lihtsalt, raskusteta sooritatav, saavutatav vms

2. selline, mis nõuab vähest vaeva või toimub pingutuseta

hõlbustama
[tegusõna, verb]
midagi kergendama, lihtsamaks, vähem vaeva nõudvaks tegema

hõlbustuma
[tegusõna, verb]
kergemaks, lihtsamaks, vähem vaeva nõudvaks muutuma

hõlbustus
[nimisõna, substantiiv]
elu, olukorda vms kergendav, lihtsustav asjaolu

hõlje
[nimisõna, substantiiv]
hõljumine

hõljejää
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogudes külmumise algusperioodil hõljuvad jääkristallid

2. veekogus külmumise alguses

hõljuk
[nimisõna, substantiiv]
1. õhkpadjal libisev sõiduk, millega saab sõita nii veel, jääl kui ka siledal maapinnal

2. õhkpadjal sõiduk

hõljuklaev
[nimisõna, substantiiv]
laeva kere alla tekitatud õhkpadjal libisev laev

hõljukrong
[nimisõna, substantiiv]
rongi kere alla kinnitatud õhk-, magnet- vm padjal liikuv ratasteta rong

hõljum
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogus hõljuvate liikumisvõimetute või vähe liikuvate organismide kogum

2. vees hõljuvate organismide kogum

hõljuma
[tegusõna, verb]
1. nõtke ja kergena lendlema või õõtsuma, hrl õhus, millegi kohal või pinnal

2. sel viisil liikuma

hõljutama
[tegusõna, verb]
hrl õhu, vee mõjul midagi kergelt ja sujuvalt üles-alla liikuma, lendlema panema

hõllandus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamäärane igatsus vm vaevu aimatav, hoomatav tunne

2. igatsus

hõlm
[nimisõna, substantiiv]
1. eest lahtikäiva riietuseseme üks esimene pool, ka selle alumine nurk

2. riietusesemel

hõlmader
[nimisõna, substantiiv]
laia kündva osaga endisaegne ader, mis lahtilõigatud künniviilu täiesti ümber pööras

hõlmama
[tegusõna, verb]
1. endasse haarama või enda all hoidma

2. enda alla võtma, seotud olema

hõlmapidi
[määrsõna, adverb]
hõlmast või hõlmaga

hõlmas
millegi varjus, päevavalgest eemal, silma alt ära

hõlmik
[nimisõna, substantiiv]
peleriin või keebitaoline (käisteta ja eest lahtine) üleriie

hõlmikkleit
[nimisõna, substantiiv]
laialt vaheliti käiva hõlmaga kleit

hõlmikpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiinast pärinev omapäraste laiade lehtedega puu, Eestis ilupuu

2. pikaealine puu

hõlmikseelik
[nimisõna, substantiiv]
laialt vaheliti käiva hõlmaga seelik

hõlmikuks
[nimisõna, substantiiv]
avamisel kokkuvolditav uks

hõlmine
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) väljalõigetega, mis ulatuvad kuni kolmandikuni poole lehelaba laiusest (nt tammel)

hõlp
[nimisõna, substantiiv]
elu, olukorda vms kergendav, lihtsustav asjaolu

hõlpelu
[nimisõna, substantiiv]
kerge, muretu elu

hõlppaigaldatav
[omadussõna, adjektiiv]
kergesti, hõlpsalt paigaldatav

hõlpsalt
[määrsõna, adverb]
1. kergesti

2. vähese vaevaga

hõlpsamini
[määrsõna, adverb]
kergemini, ladusamini, vähema vaevaga

hõlpsasti
[määrsõna, adverb]
1. kergesti

2. vähese vaevaga

hõlptulu
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese vaevaga, kergesti saadav tulu

2. kerge teenistus

hõlptöö
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti, hrl lohakalt, kehvasti tehtud töö

hõlpus
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähe vaeva nõudev, lihtsalt, raskusteta sooritatav, saavutatav vms

2. selline, mis nõuab vähest vaeva või toimub pingutuseta

hõlst
[nimisõna, substantiiv]
kerge avar üleriie

hõlvama
[tegusõna, verb]
1. hrl maa-ala enda valdusse võtma, endale omaseks ja kasulikuks tegema

2. enda kasuks rakendama

hõlve
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi teenusega seotud olek, teenuse omaksvõetuse aste (protsentides)

hõng
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrk, aimatav lõhn või lõhnapuhang

2. lõhn

hõngama
[tegusõna, verb]
kerget, õrna lõhna levitama või eritama

hõnguline
[nimisõna, substantiiv]
iseloomulike detailide või esemete abil millelegi viitav või midagi meenutav

hõnguma
[tegusõna, verb]
kerge, õrna lõhnana levima või erituma

hõngus
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrk, aimatav lõhn või lõhnapuhang

2. lõhn

hõngushäälik
[nimisõna, substantiiv]
1. kaashäälik, mille hääldamine lõpeb h-taolise üleminekuosaga (nt th, kh)

2. häälik

hõrakmari
[nimisõna, substantiiv]
punane sõstar

hõre
[omadussõna, adjektiiv]
vahemaa poolest eraldi, üksteisest eemal asetsev

hõredakoeline
[omadussõna, adjektiiv]
hõreda, lõdva koega

hõredamini
[määrsõna, adverb]
(millegagi võrreldes) enam hõredasti

hõredapuhmikuline
[omadussõna, adjektiiv]
(rohttaime kohta:) selline, kus võsud moodustavad hõreda puhmiku

hõredavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
veidi harv või üsna vähene

hõredus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi koostisosade paiknemine üksteisest suhteliselt kaugel, hõre-olek

2. kellegi või millegi vähesus

hõrehall
[omadussõna, adjektiiv]
hõre ja ühtlasi hall

hõrendama
[tegusõna, verb]
vähemaks võtma, harvemini esinevaks või toimuvaks tegema

hõrendik
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl halbade kasvutingimuste tõttu looduslikult hõre mets

2. hõre mets

hõrendus
[nimisõna, substantiiv]
atmosfäärirõhust madalam gaasi rõhk kinnises ruumis (anumas)

hõrenema
[tegusõna, verb]
vähemaks jääma, harvemini esinema hakkama, tiheduselt vähenema

hõrgutama
[tegusõna, verb]
maitse ja lõhna naudingut pakkuva peenusega isu äratama, oma hõrkusega sööma ahvatlema

hõrgutav
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl toidu kohta:) peene maitsega, peent naudingut pakkuv, sööma ahvatlev

hõrgutis
[nimisõna, substantiiv]
1. peenemaitseline ja hõrk roog

2. peen roog, maiuspala

hõrk
[omadussõna, adjektiiv]
1. peene maitse või lõhnaga, peent naudingut pakkuv

2. peene maitse v lõhnaga

hõrkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. peene maitse või lõhnaga, peent naudingut pakkuv

2. peene maitse v lõhnaga

hõrkus
[nimisõna, substantiiv]
millegi (sageli maitse, lõhna) naudingut pakkuv peenus

hõrnas
[nimisõna, substantiiv]
forell, kes elutseb Euroopa, Väike-Aasia ja Põhja-Aafrika jahedates jõgedes, meriforelli mageveevorm

hõõg
[nimisõna, substantiiv]
hõõgamine, lõõmamine

hõõg
hõõguv, hõõgav

hõõgama
[tegusõna, verb]
kuumust, valgust vm kiirgust levitama

hõõge
[nimisõna, substantiiv]
hõõgamine, lõõmamine

hõõgel
[määrsõna, adverb]
hõõgumas, hõõguvas olekus

hõõgküünal
[nimisõna, substantiiv]
diiselmootorite käivitamist lihtsustav elektriline seadis, mille kõrge temperatuuri toimel diiselkütus süttib

hõõglamp
[nimisõna, substantiiv]
elektrilamp, milles valgust kiirgab hõõguv traat (hõõgniit)

hõõgniit
[nimisõna, substantiiv]
peenike metallniit hõõglambis

hõõgpirn
[nimisõna, substantiiv]
elektrilamp, milles valgust kiirgab hõõguv traat (hõõgniit)

hõõgsukk
[nimisõna, substantiiv]
erilise seguga immutatud kotikesekujuline keha, mis kõrgel temperatuuril heledat valgust kiirgab (nt gaasilambis)

hõõguma
[tegusõna, verb]
1. ilma leegita põlema

2. tugeva kuumuse mõjul (punakalt) helendama

hõõgus
[nimisõna, substantiiv]
1. hõõgumine, hõõguv soojus, valgus vm kiirgus

2. värvide intensiivsus, kirkus, sära

hõõgutama
[tegusõna, verb]
hõõguma ajama

hõõguv
[omadussõna, adjektiiv]
tugeva kuumuse tõttu punakas, helendav

hõõguvkuum
[omadussõna, adjektiiv]
tulikuum ja seetõttu hõõguv

hõõguvpunane
[omadussõna, adjektiiv]
kuumusest (ere)punane

hõõguvus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime, omadus valgust, soojust kiirata

2. (värvide, tundetooni) intensiivsus, kirkus, sära

hõõgvein
[nimisõna, substantiiv]
kuumana joodav vein, millele on lisatud suhkrut, maitseaineid, mandleid ja rosinaid

hõõgvel
[määrsõna, adverb]
hõõgumas, hõõguvas olekus

hõõgvele
[määrsõna, adverb]
hõõguma, hõõguvasse olekusse

hõõrdeelekter
[nimisõna, substantiiv]
kahe keha vastastikusel hõõrdumisel tekkivad elektrilaengud (nt kui klaasi hõõrduda siidiga, tekib klaasil laeng)

hõõrdejõud
[nimisõna, substantiiv]
kehade kokkupuutel nende suhtelist liikumist takistav jõud

hõõrdhäälik
[nimisõna, substantiiv]
1. konsonant (nt f, s, š), mille moodustamisel õhuvool tekitab hääldusorganite kujundatud kitsas ahtuses hõõrdudes pideva kahina

2. konsonant

hõõrduma
[tegusõna, verb]
liikudes teise keha pinda puutuma, sel viisil midagi takistama või vigastama

Ühendtegusõnad: maha hõõrdumamaha hõõrduma

hõõrdumine
[nimisõna, substantiiv]
kehade, osakeste kokkupuutel tekkiva suhtelist liikumist takistava jõu avaldumine

hõõrdumus
[nimisõna, substantiiv]
millegi vastu puutumise tagajärjel tekkiv millegi takistus või vigastus

hõõrdülekanne
[nimisõna, substantiiv]
mehhanism, kus liikumist kantakse üle hõõrdejõu abil

hõõre
[nimisõna, substantiiv]
millegi vastu hõõrdumine

hõõrel
[nimisõna, substantiiv]
1. kitiinhambakestega kaetud riivilaadne elund limuste suuõõnes või neelus

2. riivilaadne elund

hõõrits
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme teraga lõikeriist silinder- ja koonusavade viimistlemiseks

2. lõikeriist

hõõritsema
[tegusõna, verb]
hõõritsaga lõikama

hõõruk
[nimisõna, substantiiv]
hõõrumisvahend

hõõruma
[tegusõna, verb]
1. kätega, abivahendiga (tugevalt) peale surudes, muljudes edasi-tagasi või ringliigutusi tegema

2. sel viisil midagi tegema

3. peeneks, katki, kokku, laiali, sisse, üle

Ühendtegusõnad: sisse hõõrumasisse hõõruma

hõõrumine
[nimisõna, substantiiv]
(pidev) nägelemine, kerge tülitsemine

hõõrutama
[tegusõna, verb]
kestvalt või korduvalt (edasi-tagasi) millegi vastu hõõruma

hõõtsik
[nimisõna, substantiiv]
1. kilpnäärme haiguslik suurenemine

2. suurenenud kilpnääre

3. suurenenud kilpnääre

häbe
[nimisõna, substantiiv]
naise välimised suguelundid

häbedus
[nimisõna, substantiiv]
välimised suguelundid

häbelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülearu tagasihoidlik, end häbenev, kohmetunud, natuke arg

2. väga tagasihoidlik, natuke arg

häbelikkus
[nimisõna, substantiiv]
ülearu tagasihoidlik, häbenev, kohmetunud, natuke arg olek

häbemata
[määrsõna, adverb]
väga suurel määral, hästi palju

häbematane
[omadussõna, adjektiiv]
häbematu

häbematu
[omadussõna, adjektiiv]
ülbe ja väljakutsuva käitumisega, (avalikult, püsivalt) häbi mittetundev, viisakusreegleid eirav

häbematult
[määrsõna, adverb]
1. ülbelt ja väljakutsuvalt, viisakusreegleid eiravalt

2. häbi tundmata

häbematus
[nimisõna, substantiiv]
häbematu käitumine või väljendumine

häbemekink
[nimisõna, substantiiv]
nahaaluse rasvpadjandi tõttu kõrgem piirkond ülalpool välimisi suguelundeid, mis puberteedi ajal kattub karvadega

häbemeliidus
[nimisõna, substantiiv]
häbemeluid omavahel siduv plaadikujuline kõhrkoest koosnev ühendus

häbemeluu
[nimisõna, substantiiv]
üks vaagnavöötme luudest, täiskasvanul puusaluu alumine eesmine osa

häbememokk
[nimisõna, substantiiv]
(naisel:) üks kurdudest, mis piiristab häbemepilu või tupeesikut

häbemepilu
[nimisõna, substantiiv]
(naisel:) suurte häbememokkade vaheline pilu

häbenema
[tegusõna, verb]
1. piinlikkust, häbi tundma

2. kellegi või millegi pärast häbi tundma

3. arglik, häbelik olema, arglema

4. tagasihoidlik, häbelik olema

5. kartma

6. häbelik olema

7. häbi tundma

häbenematu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes ei tunne häbi või ei häbene

2. selline, mis ei ole tagasihoidlik

häbenematus
[nimisõna, substantiiv]
hrl viisakusetu käitumine või väljendus, mille pärast ei tunta häbi

häbenemisi
[määrsõna, adverb]
häbenedes, häbenevalt

häbi
[nimisõna, substantiiv]
1. hingepiin, kahetsus või piinlikkus, mille on tinginud sobimatu käitumine, ebaväärikas tegu, alandav olukord vms

2. halb tunne, mis sul tekib, kui oled teinud midagi rumalat või käitunud valesti

3. lugupidamise kadumine, mis tuleb sellest, kui teed midagi rumalat või käitud valesti

häbiasi
[nimisõna, substantiiv]
häbistav, häbiväärne või piinlik asjaolu

häbi-häbi
[hüüdsõna, interjektsioon]
häbistamisel, hurjutamisel kasutatav sõna

häbilugu
[nimisõna, substantiiv]
häbistav, häbiväärne või piinlik asjaolu

häbimärgistama
[tegusõna, verb]
midagi (avalikult, sõnadega) häbistama, kedagi piinlikkust tundma panema

häbimärk
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal karistuseks nt kurjategija või liiderdaja nahale põletatud märk

häbinägu
[nimisõna, substantiiv]
häbitunnet väljendav näoilme

häbipink
[nimisõna, substantiiv]
pink hrl kirikus, kuhu pandi istuma või põlvitama isik või isikud, keda taheti avalikult häbistada

häbiplekk
[nimisõna, substantiiv]
häbistav asi, see, mis kahjustab mainet

häbipost
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne avalikku kohta püstitatud puu- või kivipost, mille külge kinnitati karistatav ning kus sageli ka ihunuhtlust jagati

häbipuna
[nimisõna, substantiiv]
häbist, piinlikkusest või häbelikkusest tekkinud puna näos

häbistama
[tegusõna, verb]
kellelegi (avalikult) häbi, piinlikkust põhjustama, kellegi väärikust alandama

häbistatult
[määrsõna, adverb]
1. (avalikult) häbi, piinlikkust tundma panduna

2. (avalikku, üldist) hukkamõistu kogenuna

häbistav
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl teo, sündmuse vm asjaolu kohta:) häbi, piinlikkust põhjustav, (avalikku) hukkamõistu pälviv

häbistus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi (avalik) häbistamine

häbitegu
[nimisõna, substantiiv]
häbiväärne, häbistav tegu

häbitu
[omadussõna, adjektiiv]
ülbe ja väljakutsuva käitumisega, (avalikult, püsivalt) häbi mittetundev, viisakusreegleid eirav

häbitult
[määrsõna, adverb]
1. ülbelt ja väljakutsuvalt, viisakusreegleid eiravalt

2. häbi tundmata

häbitunne
[nimisõna, substantiiv]
1. häbi

2. võime häbi tunda

häbivääristama
[tegusõna, verb]
häbiks olevana näitama, häbiväärsena ära märkima

häbiväärne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl teo, sündmuse vm asjaolu kohta:) häbi, piinlikkust põhjustav, (avalikku) hukkamõistu pälviv

häbiväärt
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl teo, sündmuse vm asjaolu kohta:) häbi, piinlikkust põhjustav, (avalikku) hukkamõistu pälviv

häda
[nimisõna, substantiiv]
1. raske, ähvardav või hingevalu tekitav olukord

2. raske, halb olukord

hädaabi
[nimisõna, substantiiv]
esialgne, hädapärane abi või abinõu (nt toit, riided, arstiabi)

hädaabikõne
[nimisõna, substantiiv]
hrl päästeteenistuse numbrile tehtav telefonikõne abi kutsumiseks hädaolukorras

hädaabinumber
[nimisõna, substantiiv]
1. häirekeskuse telefoninumber, millel saab hädaolukorra puhul kutsuda nt kiirabi, tuletõrjet või politseid

2. telefoninumber, kuhu sa helistad, kui sul on vaja kutsuda näiteks kiirabi või tuletõrje

hädaabinõu
[nimisõna, substantiiv]
hädapärane, parema puudumisel rakendatav abinõu

hädaabipill
[nimisõna, substantiiv]
erandjuhtumeil kasutamiseks sobiv suure progestiinisisaldusega pill raseduse vältimiseks

hädaabitelefon
[nimisõna, substantiiv]
telefoninumber, millel saab helistada hädaolukorras, hrl kutsuda kiirabi, politseid või päästjaid

hädaabitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi või omavalitsuste poolt töötutele organiseeritud odavapalgaline töö

2. töötuile

hädaaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. raske ja ahistav ajaperiood

2. puuduse ja viletsuse aeg

hädaasi
[nimisõna, substantiiv]
see, mis ainult kõige hädapärasemaid nõudeid täita suudab

hädaga
[määrsõna, adverb]
1. vaevaliselt, rohke pingutusega

2. suurte raskustega

hädaharitlane
[nimisõna, substantiiv]
äpardunud haritlane

hädahüüd
[nimisõna, substantiiv]
hädasolija appikutsuv hüüe

hädahüüe
[nimisõna, substantiiv]
hädasolija appikutsuv hüüe

hädajuht
[nimisõna, substantiiv]
hrl kellegagi juhtunud õnnetus, mille puhul on kiiresti abi vaja

hädajuhtum
[nimisõna, substantiiv]
hrl kellegagi juhtunud õnnetus, mille puhul on kiiresti abi vaja

hädakaitse
[nimisõna, substantiiv]
kaitse, millega tõrjutakse iseenda või teise isiku vastu suunatud vahetut õigusvastast rünnet

hädakarje
[nimisõna, substantiiv]
(halvale, talumatule olukorrale osutava märguande, hoiatuse vms kohta)

hädakell
[nimisõna, substantiiv]
hädaolukorra puhul löödav kell

hädakisa
[nimisõna, substantiiv]
hädasolija(te) valjuhäälsed hüüded

hädalahendus
[nimisõna, substantiiv]
poolik, ajutine, kiirustades tehtud vms lahendus

hädaldama
[tegusõna, verb]
häda või muret (ohtralt) kurtma, ahastades kaeblema

hädaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. kurtmine, hädaldamine

2. kaeblev lausung vms kurtmise väljendus

hädaline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
inimene, kes (kohe) vajab abi või abistamist, kes on sattunud mingisse õnnetusse, (majanduslikult) viletsasse seisu vms

hädalipp
[nimisõna, substantiiv]
laeva lipp, mis tõmmatakse üles, et teatada hädaolukorrast

hädamaanduma
[tegusõna, verb]
sunnitult, hädaolukorras maanduma

hädamaandumine
[nimisõna, substantiiv]
sunnitud maandumine, hädaolukorras maandumine

hädamisi
[määrsõna, adverb]
läbi häda, kuidagimoodi, mitte korralikult

hädaoht
[nimisõna, substantiiv]
oht, ohtlik olukord

hädaohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
ohtlik, mingi ohuga seotud

hädaohustama
[tegusõna, verb]
1. endast ohtu kujutama, ohuks olema

2. kellelegi või millelegi ohtlik olema

hädaohutu
[omadussõna, adjektiiv]
ohutu

hädaolukord
[nimisõna, substantiiv]
hrl inimese tervisele või heaolule suurt riski põhjustav, kiiret sekkumist vajav olukord

hädaorg
[nimisõna, substantiiv]
1. (raskuste, vaevade ja eluolu viletsuse kohta)

2. vaevade ja viletsuste paik

hädapasun
[nimisõna, substantiiv]
1. alatasa hädaldav inimene

2. hädaldaja

hädapeatus
[nimisõna, substantiiv]
peatumine hädaolukorra tõttu

hädapidur
[nimisõna, substantiiv]
hädaohu või hädaolukorra puhul kasutatav pidur

hädapidurdus
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki äkiline pidurdamine ohuolukorras

hädapõli
[nimisõna, substantiiv]
halb olukord, vilets elu

hädapõlv
[nimisõna, substantiiv]
halb olukord, vilets elu

hädapärane
[omadussõna, adjektiiv]
niisugune, mis ajab kuidagi asja ära

hädapärast
[määrsõna, adverb]
läbi häda, kuidagimoodi, mitte korralikult

hädapätakas
[nimisõna, substantiiv]
hädine, saamatu inimene

hädarakett
[nimisõna, substantiiv]
hädaolukorrast teatav (punane) rakett

hädaristimine
[nimisõna, substantiiv]
kiirkorras ristimine juhul, kui vastsündinu või ristimist soovinud täiskasvanu on suremas

hädasadam
[nimisõna, substantiiv]
sadam, kuhu laev merehäda vältimiseks või avarii korral sisse sõidab

hädaseisund
[nimisõna, substantiiv]
hrl inimese tervisele või heaolule suurt riski põhjustav, kiiret sekkumist vajav olukord

hädaside
[nimisõna, substantiiv]
haavale asetatud ajutine side

hädasignaal
[nimisõna, substantiiv]
hädaolukorra puhul antav signaal

hädasolija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes (kohe) vajab abi või abistamist, kes on sattunud mingisse õnnetusse, (majanduslikult) viletsasse seisu vms

hädasti
[määrsõna, adverb]
1. (ühenduses mingi vajadusega:) väga, ilmtingimata

2. väga, tungivalt

hädatapmine
[nimisõna, substantiiv]
(loomade kohta:) tapmine raske haiguse või vigastuse korral

hädatapp
[nimisõna, substantiiv]
(loomade kohta:) tapmine raske haiguse või vigastuse korral

hädatarvilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. igal juhul, hädasti vaja minev, ilmtingimata vajalik

2. selline, mida on väga vaja

hädatsema
[tegusõna, verb]
kaebama, kurtma, hädaldama

hädavaevalt
[määrsõna, adverb]
1. suure vaevaga, raskustega, tugevasti pingutades

2. raskustega, suure vaevaga

hädavaevu
[määrsõna, adverb]
1. suure vaevaga, raskustega, tugevasti pingutades

2. raskustega, suure vaevaga

hädavahend
[nimisõna, substantiiv]
hädapärane, parema puudumisel rakendatav abinõu

hädavajadus
[nimisõna, substantiiv]
tõsine, suur vajadus

hädavajalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. igal juhul, hädasti vaja minev, ilmtingimata vajalik

2. selline, mida on väga vaja

hädavale
[nimisõna, substantiiv]
keeruka olukorra sunnil väljamõeldud vale

hädavalgustus
[nimisõna, substantiiv]
põhivalgustuse, nt töövalgustuse ootamatul kustumisel automaatselt sisselülituv või käsitsi lülitatav ajutine valgustus

hädavares
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle käes kõik äpardub, saamatu inimene

2. äpard

hädaväljapääs
[nimisõna, substantiiv]
tulekahju korral hoonest väljapääsemist võimaldav koht või käik

hädine
[omadussõna, adjektiiv]
1. haiglase, viletsa väljanägemise või olemisega

2. viril, hädas olemist väljendav

hädisus
[nimisõna, substantiiv]
1. haiglane, vilets olek, põdurus

2. kellegi või millegi jõuetus, nõrkus, mannetus vms

hägu
[nimisõna, substantiiv]
kerge, hõre udu või vine

hägune
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuhm, ebaselgelt nähtav, (kergelt) udune

2. ähmane

hägunema
[tegusõna, verb]
kord-korralt ebaselgemaks, ähmasemaks vms muutuma

hägus
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuhm, ebaselgelt nähtav, (kergelt) udune

2. ähmane

hägusloogika
[nimisõna, substantiiv]
loogika haru, milles tõesust käsitatakse astmelisena

hägustama
[tegusõna, verb]
ebaselgemaks, ähmaseks vms muutma

hägustuma
[tegusõna, verb]
ebaselge(ma)ks, ähmase(ma)ks muutuma

hägusus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi nähtava ähmasus, tuhmus

2. vedeliku, õhu kehv läbinähtavus

häh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab halvakspanu, ükskõiksust, üleolekut vm

häh-häh-häh
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (parastavat, põlastavat) naeru

hä-hä-hää
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (parastavat, põlastavat) naeru

häil
[nimisõna, substantiiv]
1. järsuveeruline tasase põhjaga lohk maapinnas

2. lohk maapinnas

häilima
[tegusõna, verb]
1. millegi pinda eriti siledaks ja läikivaks töötlema

2. (puhastades) läikima hõõruma

häilraie
[nimisõna, substantiiv]
metsa raiumine pesadena

häire
[nimisõna, substantiiv]
1. (ajutine) korrast ära olek või rike, mingi takistus või segav asjaolu

2. (ajutine) korrast ära olek

häirekell
[nimisõna, substantiiv]
hädaohu puhul löödav kell

häirekeskus
[nimisõna, substantiiv]
koordineeriv asutus, kuhu õnnetusest teatada või kust ohu puhul abi paluda

häirenumber
[nimisõna, substantiiv]
1. häirekeskuse telefoninumber, millel saab hädaolukorra puhul kutsuda nt kiirabi, tuletõrjet või politseid

2. telefoninumber, kuhu sa helistad, kui sul on vaja kutsuda näiteks kiirabi või tuletõrje

häirenupp
[nimisõna, substantiiv]
turvasüsteemiga ühendatud nupp abi kutsumiseks hädaolukorras

häireolukord
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus tuleb ohu vältimiseks valmis olla tegutsema

häireseisukord
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus tuleb ohu vältimiseks valmis olla tegutsema

häiresignaal
[nimisõna, substantiiv]
ohu, õnnetuse vms olukorra puhul hrl spetsiaalse seadme abil antav signaal

häiresireen
[nimisõna, substantiiv]
hädaohust märku andev või hoiatav sireen

häirima
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi segama või eksitusse viima

2. kellegi tasakaalu või meelerahu rikkuma

3. kedagi või midagi segama

häirimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida miski või keegi ei häiri, ei sega

2. häirimatu

häirimatult
[määrsõna, adverb]
1. nii, et keegi ei häiri, ei sega

2. end mitte segada, häirida lastes

häirimatus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mida iseloomustab meelerahu, tasakaal, end mitte segada laskmine

häiring
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne häirimine

häiringutasu
[nimisõna, substantiiv]
tasu, millega hüvitatakse inimese elukvaliteeti halvendavat keskkonnamõju

häiritsema
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi segama või eksitusse viima

2. kellegi tasakaalu või meelerahu rikkuma

3. kedagi või midagi segama

häiritult
[määrsõna, adverb]
segadusse aetuna, häiritud seisundis

häiritus
[nimisõna, substantiiv]
planeedi hälbimine korrapäraselt orbiidilt

häiriv
[omadussõna, adjektiiv]
rahu rikkuv, segav, ebamugavust vms tunnet esile kutsuv

häirivalt
[määrsõna, adverb]
rahu rikkuvalt, segavalt

häiruma
[tegusõna, verb]
korratuks minema, tasakaalust või normaalseisundist välja minema

häitse
[nimisõna, substantiiv]
1. taime hrl silmapaistvaim erksavärviline osa, tema sugulise paljunemise organ

2. värviline osa taime küljes, mis tekib enne seemneid või vilju

häitsmemees
[nimisõna, substantiiv]
(poeetilises stiilis:) luuletaja

häkaton
[nimisõna, substantiiv]
1. tarkvaraarenduse võistkondlik üritus, kus hrl 1-2 päeva intensiivse programmeerimise jooksul valmib mingi vajaliku programmi prototüüp, nn arendustalgud

2. tarkvaraarenduse võistkondlik üritus, kus hrl 1-2 päeva intensiivse programmeerimise jooksul valmib teatav prototüüp

häkk
[nimisõna, substantiiv]
programmeeritud mitteametlik lahendus, mis vähemalt ajutiselt asja ära ajab

häkker
[nimisõna, substantiiv]
lubamatult tegutsev, kaitsesüsteeme muukiv ja viirusi loov arvutiasjatundja

häkkerlik
[omadussõna, adjektiiv]
lubamatult kaitsesüsteeme muukiv ja viirusi levitav

häkkima
[tegusõna, verb]
1. (omavoliliselt) kodeeritud arvutiprogrammidesse tungima, et neid muuta või rikkuda

2. midagi teadasaamise või parandamise eesmärgil lahti harutama

Ühendtegusõnad: sisse häkkimasisse häkkima

häktivist
[nimisõna, substantiiv]
poliitiliselt või ideoloogiliselt motiveeritud häkker

hälbeline
[omadussõna, adjektiiv]
millestki kõrvale kalduv

hälbima
[tegusõna, verb]
1. soovitud, õigelt teelt või suunalt kõrvale kalduma

2. teelt eksima

hälbimus
[nimisõna, substantiiv]
hälbinud olek, kõrvalekalle esialgsest suunast, normist vms

hälbkirjutamine
[nimisõna, substantiiv]
kirjutamispuue, mida iseloomustab tähtede, kirjavahemärkide või sõnade väärkasutamine

hälin
[nimisõna, substantiiv]
lärm või kära, ahastav kaeblemine

hälisema
[tegusõna, verb]
hälinat kuuldavale tooma, kaeblema

häll
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl korvi- või kastikujuline kiigutatav magamisase imikule või väikelapsele

2. imiku magamisase

hällilaps
[nimisõna, substantiiv]
inimene sel päeval, kui tal on sündimise aastapäev

hällilaul
[nimisõna, substantiiv]
lüürilist laadi, äiutava rütmiga vokaal- või instrumentaalpala

hällima
[tegusõna, verb]
1. (kõikudes) edasi-tagasi liikuma

2. õõtsuma

hällipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. päev, millal keegi on sündinud või miski on rajatud, loodud

2. päev, millal keegi on sündinud (või miski on rajatud) ja sama kuupäev igal järgneval aastal

hällisurm
[nimisõna, substantiiv]
varasemalt terve imiku äkiline ja ootamatu surm, imiku äkksurma sündroom

hällitama
[tegusõna, verb]
kiigutama, (õrnalt) õõtsutama

hällitrükis
[nimisõna, substantiiv]
1. trükikunsti leiutamisest kuni aastani 1500 trükitud raamat või leht

2. 15. sajandil trükitud teos

hällivibu
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) hrl lakke kinnitatud nõtke puust ritv, mille külge riputati lapse häll

hälve
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle, mis eristub tavapärasest olekust, suunast või asendist, on tavapärasega võrreldes nihkes või eristuv

hälvik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kõrvalekaldega inimene

2. hälbega, puudega isik

hälvitama
[tegusõna, verb]
kõrvale eksitama, kõrvale kallutama

häma
[nimisõna, substantiiv]
keerutav , demagoogiline jutt, eksitamine, vassimine

hämama
[tegusõna, verb]
vassima, demagoogitsema, jutuga keerutama

hämamine
[nimisõna, substantiiv]
jutuga keerutamine, ebamääraselt väljendumine, kellegi eksitamine, demagoogitsemine

hämar
[omadussõna, adjektiiv]
1. nõrga valgusega, udune, natukene pime

2. nõrga valgusega, pisut pime

3. pimedavõitu

4. hämar, udune

hämaralüliti
[nimisõna, substantiiv]
lüliti, mis lülitab valgusti automaatselt sisse, kui hämaraks läheb, ning välja, kui loomuölikku valgust on piisavalt

hämaravõitu
[omadussõna, adjektiiv]
veidi vähese valgusega, veidi või üsna hämar

hämardama
[tegusõna, verb]
hämaraks või hämaramaks tegema

hämardi
[nimisõna, substantiiv]
regulaator, mille abil saab valgust hämardada vastavalt soovile

hämarduma
[tegusõna, verb]
hämara(ma)ks muutuma

hämarik
[nimisõna, substantiiv]
1. hämar aeg pärast päikeseloojangut või enne päikesetõusu

2. valguse ja pimeduse vahepealne seisund

hämarikuloom
[nimisõna, substantiiv]
hämariku ajal tegutsev loom

hämarolek
[nimisõna, substantiiv]
1. paarist minutist mõne ööpäevani kestev teadvusehäire, mille korral reaalne ümbrusetaju ja orientatsioon puuduvad

2. teadvusehäire

hämarus
[nimisõna, substantiiv]
1. hämar aeg pärast päikeseloojangut või enne päikesetõusu

2. valguse ja pimeduse vahepealne seisund

hämaruspimesus
[nimisõna, substantiiv]
halb nägemisvõime hämaruses ja pimedas

hämm
[nimisõna, substantiiv]
väike heina- või viljahunnik

hämmastama
[tegusõna, verb]
suurt imestust tekitama või seda tundma

hämmastav
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurt imestust, üllatust põhjustav

2. selline, mis paneb imestama

hämmastavalt
[määrsõna, adverb]
suurt imestust tekitavalt

hämmastuma
[tegusõna, verb]
1. suurt imestust tundma

2. hämmastust tundma

hämmastunult
[määrsõna, adverb]
hämmastusega, suuresti imestunult

hämmastus
[nimisõna, substantiiv]
suur imestus millegi ootamatu, etteaimamatu puhul

hämmeldama
[tegusõna, verb]
1. segadusse ajama, kohmetuks või nõutuks tegema

2. segadusse ajama, kohmetuks tegema

hämmelduma
[tegusõna, verb]
1. segadusse sattuma, kohmetuks või nõutuks muutuma

2. segadusse sattuma, kohmetuma

hämmeldunult
[määrsõna, adverb]
hämmeldusega, segadusse sattunult

hämmeldus
[nimisõna, substantiiv]
nõutuks tegevast asjaolust tekkinud segadusesolek või häiritus

hämmelgas
[nimisõna, substantiiv]
ämblik

hämming
[nimisõna, substantiiv]
nõutuks tegevast asjaolust tekkinud segadusesolek või häiritus

hämpšir
[nimisõna, substantiiv]
suurekasvuline lihasiga, kellel on must kere, mida läbib valge vööt

hämu
[nimisõna, substantiiv]
1. udu-, suitsu- vms vine

2. hämarus

hämune
[omadussõna, adjektiiv]
1. udune või ähmane, ebateravate piirjoontega

2. udune

hämutama
[tegusõna, verb]
ähmaselt, uduselt paistma

händ
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade tagumine kehaosa, mis esineb selgroo painduva pikendusena (imetajatel), pikkade sulgedena (lindudel) või tagakeha lülidena (putukatel)

2. loomade tagumine kehaosa, mis on pikliku kujuga ja mida saab liigutada

händikäp
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordis:) nõrgematele, vähem kogenud võistlejatele antav soodustus (nt jooksudes edumaa, pallimängudes punktid)

2. edumaa

händkakk
[nimisõna, substantiiv]
kodukakust pisut suurem sulgkõrvadeta kakk, kellel on pikk saba

hängima
[tegusõna, verb]
kuskil ilma kindla sihita viibima või liikuma, niisama logelema

hänilane
[nimisõna, substantiiv]
1. linavästrikku meenutav sale kollakas lind

2. linavästrikku meenutav lind

hännakas
[nimisõna, substantiiv]
kodukakust pisut suurem sulgkõrvadeta kakk, kellel on pikk saba

hännatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. halb, järelemõtlematu

2. kõlvatu

häpening
[nimisõna, substantiiv]
1950.–1960. aastatel Ameerikas sündinud tegevuskunsti liik, mis kujutas endast hrl kunstnike osavõtul galeriis või mujal toimunud improviseeritud sündmust, kus sõnum antakse edasi ja kujund luuakse inimtegevuse kaudu

häppening
[nimisõna, substantiiv]
1950.–1960. aastatel Ameerikas sündinud tegevuskunsti liik, mis kujutas endast hrl kunstnike osavõtul galeriis või mujal toimunud improviseeritud sündmust, kus sõnum antakse edasi ja kujund luuakse inimtegevuse kaudu

härdalt
[määrsõna, adverb]
tundeliselt, haledalt, meeleliigutusest kantuna

härdameelne
[omadussõna, adjektiiv]
(loomult) tundlik, härras, halemeelne

härdasti
[määrsõna, adverb]
tundeliselt, haledalt, meeleliigutusest kantuna

härdasüdameline
[omadussõna, adjektiiv]
härda loomuga, haleda meelega

härduma
[tegusõna, verb]
1. (ülevoolavalt) tundeliseks, hellaks, härdaks muutuma, meeleliigutust tundma

2. härdaks muutuma

härdumus
[nimisõna, substantiiv]
1. tundeline, pisarateni heldinud olek, suur meeleliigutus

2. härdunud olek

härdus
[nimisõna, substantiiv]
1. õrn, tundeline meeleliigutus

2. tundeline meeleliigutus

härduspisar
[nimisõna, substantiiv]
(tundelise, pisarateni heldinud oleku, meeleliigutuse kohta)

härg
[nimisõna, substantiiv]
1. kastreeritud pull, hrl nuum- või tööloomana

2. kastreeritud pull

härgamisi
[määrsõna, adverb]
raskepärasel moel, aegamööda, härga meenutades

härghein
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kollaste õite ja lillakate lehtedega mürgine rohttaim, mis poolparasiidina kinnitub teiste taimede juurtele

2. rohttaim

härghöövel
[nimisõna, substantiiv]
kahemehehöövel, mille otstes on käepidemeks põikpulgad

härgkonn
[nimisõna, substantiiv]
suur Põhja-Ameerika konn, kelle häälitsus meenutab härja möirgamist

härgmullikas
[nimisõna, substantiiv]
1. isane noor veis, kes on vasikaeast välja kasvanud

2. noor pull või härg

3. noor härg

härgvasikas
[nimisõna, substantiiv]
isane noor veis, kes on vasikaeas

härik
[nimisõna, substantiiv]
1. isane noor veis, kes on vasikaeast välja kasvanud

2. noor pull või härg

3. noor härg

härja-aasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab härja ehk pühvli märk

härjaike
[nimisõna, substantiiv]
1. põline veohärgade rakendamise vahend, veopuu härja etterakendamiseks

2. härja etterakendamiseks

3. veopuu

härjajooks
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline jooks Hispaanias, kus inimesed jooksevad tänavaile lahti lastud härgade (pullide) ees

härjakara
[nimisõna, substantiiv]
1. härja suguliige

2. härja kuivatatud suguliikmest valmistatud peksunuut

härjaliha
[nimisõna, substantiiv]
(nuum)härjalt saadud liha

härjalik
[omadussõna, adjektiiv]
härja moodi, härjale omane

härjanahk
[nimisõna, substantiiv]
härjalt saadud nahk

härjapaar
[nimisõna, substantiiv]
kaks koos koormat või atra vedavat härga

härjapea
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmeosaliste lehtede ja valgete või punakate nutitaoliste õitega rohttaim

2. rohttaim

härjapill
[nimisõna, substantiiv]
putkest või pärnakoorest valmistatud rahvapärane puhkpill, mis teeb jämedat häält

härjapõlvemees
[nimisõna, substantiiv]
1. väikest kasvu inimesetaoline mütoloogiline olend (haldjas vm, nt muinasjuttudes)

2. pöialpoiss

härjapõlvlane
[nimisõna, substantiiv]
1. väikest kasvu inimesetaoline mütoloogiline olend (haldjas vm, nt muinasjuttudes)

2. pöialpoiss

härjasilm
[nimisõna, substantiiv]
ühelt poolt praetud muna (rebu keskel terve)

härjasoor
[nimisõna, substantiiv]
1. härja suguliige

2. härja kuivatatud suguliikmest valmistatud peksunuut

härjavagun
[nimisõna, substantiiv]
kaubavagun elusloomade veoks

härjavanker
[nimisõna, substantiiv]
härgade veetav vanker

härjaveri
[nimisõna, substantiiv]
(teatud punaveinide kohta)

härjavõitleja
[nimisõna, substantiiv]
1. härjavõitlusest osavõtja, härjaga võitleja

2. härjavõitlusest osavõtja

härjavõitlus
[nimisõna, substantiiv]
areenil aset leidev inimese vaatemänguline võitlus härjaga (pulliga)

härm
[nimisõna, substantiiv]
kohev jääkristallide kiht nt puuokstel, põõsastel, taradel

härm
[nimisõna, substantiiv]
ämblik

härma
[määrsõna, adverb]
koheva jääkristallide kihiga kaetud olekusse

härmak
[nimisõna, substantiiv]
(Setu) meeste vanaaegne ülerõivana kantav maani ulatuv laia seljaga pikk-kuub

härmalõng
[nimisõna, substantiiv]
sügistuulest kantav ämbliku võrguniit, selle pundar taimel või õhus

härmalõng
[nimisõna, substantiiv]
(härmatise kohta)

härmane
[omadussõna, adjektiiv]
1. härmatisega, koheva jääkristallide kihiga kaetud

2. selline, kus esineb härmatist

härmaniit
[nimisõna, substantiiv]
sügistuulest kantav ämbliku võrguniit, selle pundar taimel või õhus

härmaniit
[nimisõna, substantiiv]
(härmatise kohta)

härmas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
koheva jääkristallide kihiga kaetud

härmatama
[tegusõna, verb]
1. härmaga kattuma, härma minema

2. härmaga katma

härmatis
[nimisõna, substantiiv]
kohev jääkristallide kiht nt puuokstel, põõsastel, taradel

härmpaju
[nimisõna, substantiiv]
veekogude kallastel kasvav sinaka vahakirmega kaetud võrsetega kõrge põõsas või väheldane puu

härra
[nimisõna, substantiiv]
1. jõukamasse või haritumasse kihti kuuluv, käitumiselt ja välimuselt peen mees (ka kõnetlussõnana)

2. sõna, mida kasutame viisakal pöördumisel mehe poole

härrake
[nimisõna, substantiiv]
(hrl halvustavalt või pilkavalt härra, end peenelt käituvaks pidava mehe kohta)

härrakene
[nimisõna, substantiiv]
(hrl halvustavalt või pilkavalt härra, end peenelt käituvaks pidava mehe kohta)

härrandlik
[omadussõna, adjektiiv]
jõuka elustiiliga inimestele, härrasrahvale omane, hrl uhke ja suursugune

härras
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundlik ja hale, halemeelsusse kalduv

2. heldimust, meeleliigutust väljendav

härrased
[nimisõna, substantiiv]
1. austav (või naljatlev) kõnetlussõna hrl meeste seltskonna poole pöördumisel

2. härrad

3. saksad

härraskond
[nimisõna, substantiiv]
jõukasse, eesõigustega kihti kuuluvad inimesed, hrl lihtrahva isandad (nt mõisnikud)

härraslik
[omadussõna, adjektiiv]
käitumiselt ja välimuselt peenele mehele, härrasmehele omane, talle iseloomulik

härraslikkus
[nimisõna, substantiiv]
käitumiselt ja välimuselt peenele mehele, härrasmehele omane, talle iseloomulik

härrasmaja
[nimisõna, substantiiv]
mõisa peahoone, mis oli ühtlasi mõisniku perekonna elamu

härrasmees
[nimisõna, substantiiv]
käitumiselt ja välimuselt peen mees

härrasmehelik
[omadussõna, adjektiiv]
käitumiselt ja välimuselt peenele mehele, härrasmehele omane, talle iseloomulik

härrasmehelikkus
[nimisõna, substantiiv]
käitumiselt ja välimuselt peenele mehele, härrasmehele omane, talle iseloomulik

härrasrahvas
[nimisõna, substantiiv]
jõukasse, eesõigustega kihti kuuluvad inimesed, hrl lihtrahva isandad (nt mõisnikud)

härrassots
[nimisõna, substantiiv]
jõukas sotsiaaldemokraat, keda kahtlustatakse mitte esindavat tööliste huve

härrastemaja
[nimisõna, substantiiv]
mõisa peahoone, mis oli ühtlasi mõisniku perekonna elamu

härratama
[tegusõna, verb]
kõnetamisel härraks nimetama

härratsema
[tegusõna, verb]
end härrana paista laskma, härrandlikult, isandlikult käituma

härtu
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
(peamiselt rahvalauludes:) armas, pai

häslik
[nimisõna, substantiiv]
1. tumehalli selja, hallikassiniste külgede ja valkja kõhuga sale jõekala

2. jõekala

hästi
[määrsõna, adverb]
1. nii, et millegagi ollakse rohkem kui ainult rahul

2. omaduste, laadi poolest nõuetele täiesti vastavalt

3. heal, õigel või soovitud viisil

hästikasvatatud
[omadussõna, adjektiiv]
haritud, hästi kasvatatud või heade kommetega

hästitama
[tegusõna, verb]
1. kahjurõõmsalt ette heitma, osatama või näägutama

2. kahjurõõmsalt osatama

hättasattunud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda on tabanud mingi raske olukord

hävi
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi hukkumine, lõpp või kadu

2. olemast lakkamine

hävilugemine
[nimisõna, substantiiv]
mäluseadmest lugemise viis, mis kustutab andmed nende algses asukohas

hävima
[tegusõna, verb]
1. olemast lakkama, otsa või hukka saama

2. kui mingi asi on hävinud, siis seda enam pole või ei saa seda enam kasutada

3. hukka saama

4. olemast lakkama

hävimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei saa otsa või hukka

hävimine
[nimisõna, substantiiv]
olemast lakkamine, hukka saamine

hävimisoht
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus keegi või miski võib lõplikult otsa lõppeda või hukka saada

hävinema
[tegusõna, verb]
1. olemast lakkama, otsa või hukka saama

2. kui mingi asi on hävinud, siis seda enam pole või ei saa seda enam kasutada

3. hukka saama

4. olemast lakkama

häving
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi hukkumine, lõpp või kadu

2. olemast lakkamine

hävitaja
[nimisõna, substantiiv]
ülikiire sõjalennuk vastase lennukite ja piloodita lennuaparaatide hävitamiseks õhus

hävitama
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi olematuks tegema, millelegi või kellelegi lõppu peale tegema

2. tegema nii, et midagi või kedagi enam ei ole

3. purustama

Ühendtegusõnad: ära hävitamaära hävitama

hävitamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on võimatu hävitada

hävitav
[omadussõna, adjektiiv]
kedagi või midagi täiesti maha tegev või hukkamõistev

hävitavalt
[määrsõna, adverb]
1. olematuks tehes või suure kaotuse, hävituse osaliseks saades

2. mahategevalt ja hukkamõistvalt

hävitus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi järsk, ootamatu hukk

2. millegi või kellegi olematuks tegemine või hävitamine

hävitusagent
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse julgeolekuteenistuse, nt NKVD kaastööline, kelle ülesanne oli vaenlasi mõrvata

hävitusjõud
[nimisõna, substantiiv]
hävitav, purustav jõud, suutlikkus midagi hävitada või purustada

hävituslaager
[nimisõna, substantiiv]
koonduslaager, kus hävitati hulgaliselt inimesi

hävituslendur
[nimisõna, substantiiv]
hävituslennuki piloot

hävituslennuk
[nimisõna, substantiiv]
ülikiire sõjalennuk vastase lennukite ja piloodita lennuaparaatide hävitamiseks õhus

hävituslik
[omadussõna, adjektiiv]
hävitust toov, hävitust põhjustav

hävituspataljon
[nimisõna, substantiiv]
1941. aastal metsavendade, Saksa langevarjurite jt vastu võidelnud ning Punaarmee kaitselahingutest osa võtnud relvastatud väeüksus

hävitussõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, mille eesmärk on vastane ja tema elukeskkond täielikult hävitada

hävitustöö
[nimisõna, substantiiv]
(hävitamise, laastamise kohta)

hävitusvara
[nimisõna, substantiiv]
hävituslik tarkvara, mille eesmärk on kustutada andmed ja muuta arvutisüsteemid täielikult kasutuskõlbmatuks

hää
[omadussõna, adjektiiv]
1. meeldivat tunnet tekitav, rõõmu või rahulolu esile kutsuv

2. meeldiv või nauditav

hääbuma
[tegusõna, verb]
1. aeglaselt, pikkamisi hävima, otsa saama

2. aeglaselt nõrgenedes kaduma, vaibuma, haihtuma

häädus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis kedagi (teadlikult) abistab või päästab, see, mis on kõlbeliselt heakskiidetav

2. lahkus, heatahtlikkus

hääl
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kõnelemisel, hüüdmisel, laulmisel tekkiv heli kohta:) häälekurdude võnkumise tagajärjel tekkiv heli

2. heli, mida sa rääkides või lauldes teed

hääldama
[tegusõna, verb]
1. häälikuid (ja sõnu, fraase vm) kõneelundite abil moodustama

2. suu ja keele abil häälikuid moodustama

Ühendtegusõnad: välja hääldamavälja hääldama

hääldamine
[nimisõna, substantiiv]
1. häälikute (ja sõnade, fraaside vm) moodustamine kõneelundite abil

2. viis, kuidas sõnu, lauseid hääldatakse

3. see, kuidas sa häälikuid suu abil moodustad

hääldamisviga
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne hääliku väär hääldamine (nt sigmatismi puhul)

2. eksimus võõrkeele hääldamisel

häälde
[määrsõna, adverb]
(muusikariista kohta:) seisundisse, kus helid on ettenähtud kõrgusastmeil, häälestatud seisundis

häälduma
[tegusõna, verb]
hääldatav olema

hääldus
[nimisõna, substantiiv]
1. häälikute (ja sõnade, fraaside vm) moodustamine kõneelundite abil

2. viis, kuidas sõnu, lauseid hääldatakse

3. see, kuidas sa häälikuid suu abil moodustad

hääldusalus
[nimisõna, substantiiv]
teatud keelele või murdele omane häälduselundite asend ja toimimissuund häälikute moodustamisel

häälduselund
[nimisõna, substantiiv]
hääldusest osa võttev elund (nt häälekurrud, suulagi, keel, huuled)

hääldusharjutus
[nimisõna, substantiiv]
häälikute moodustamist, teatud keele hääldust treeniv harjutus

häälduskoht
[nimisõna, substantiiv]
hääliku moodustuskoht

häälduslik
[omadussõna, adjektiiv]
hääldusse puutuv, hääldamisega seotud

hääldusnorm
[nimisõna, substantiiv]
reegel, kuidas mingit sõna hääldada

hääldusorgan
[nimisõna, substantiiv]
hääldusest osa võttev elund (nt häälekurrud, suulagi, keel, huuled)

häälduspärane
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl kirjaviisi kohta:) hääldusele võimalikult lähedane

häälduspärastama
[tegusõna, verb]
1. (hrl võõrkeelse tsitaatsõna kirjaviisi kohta:) võimalikult häälduse lähedaseks muutma

2. häälduspäraseks tegema

hääldusviga
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne hääliku väär hääldamine (nt sigmatismi puhul)

2. eksimus võõrkeele hääldamisel

hääldusviis
[nimisõna, substantiiv]
see, kui selgelt ja õigesti keegi häälikuid, sõnu, lauseid välja hääldab (nt kõnelemisel, laulmisel)

hääleandja
[nimisõna, substantiiv]
valimistel või mingi küsimuse otsustamisel hääletaja

hääleaparaat
[nimisõna, substantiiv]
hääleelundid ühe tervikuna

hääleelund
[nimisõna, substantiiv]
hääle tekitamiset osa võttev, häält tekitav elund

hääleharjutus
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes silpide, erinevate nootide eri kombinatsioonides laulmine, et hääl lahti teha ja hääle parimad omadused välja tuua

häälehäire
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mille korral mõni hääle omadus on kahjustunud või hääle kasutamisel tekib probleeme (nt hääl on käre, kähe, liiga vali, kriiskav või hääl väsib)

häälejätke
[nimisõna, substantiiv]
(üks kõri osi)

häälekadu
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik seisund, kus hääle tekkimine on täielikult häiritud

2. täielik häälekaotus

häälekandja
[nimisõna, substantiiv]
teatava partei, rühmituse, organisatsiooni põhimõtteid ning ideid levitav ajaleht või ajakiri

häälekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugeva, kaugele kostva häälega

2. sellise häälega toimuv, kära tekitav

3. valju häälega

4. valju häälega toimuv

häälekool
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese hääle arendamise süsteem

2. hääle koolitus

häälekurd
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest elastsest voldist kõris, mille võnkumisel tekib hääl

häälekus
[nimisõna, substantiiv]
kõva hääle, heli, müra olemasolu, valjuhäälsus

häälekõla
[nimisõna, substantiiv]
hääle üldilme

häälekõmin
[nimisõna, substantiiv]
1. häälte, rääkimise kumedalt kostev heli

2. ebaselged (madalad) hääled

häälekõvendaja
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis teeb hääle eemalt kuuldavaks

häälelaine
[nimisõna, substantiiv]
(helilaine kohta)

hääleline
[omadussõna, adjektiiv]
1. häälega seotud, häält iseloomustav

2. mingisuguse häälega, häälne

häälemagnet
[nimisõna, substantiiv]
1. (tuntud inimese kohta, kes valimistel palju hääli saab ja kes seetõttu paigutatakse valimisnimekirjas hrl etteotsa)

2. (tuntud inimese kohta, kes kandideerib valimistel erakonna nimekirja eesotsas, aga kes valituks osutudes oma senisest tööst või tegevusest ei loobu)

häälematerjal
[nimisõna, substantiiv]
häälelised eeldused

häälemurre
[nimisõna, substantiiv]
hääle tämbri muutumine murdeeas koos hääleulatuse suurenemisega madalamate toonide suunas

hääleorgan
[nimisõna, substantiiv]
hääle tekitamiset osa võttev, häält tekitav elund

häälepael
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest elastsest voldist kõris, mille võnkumisel tekib hääl

häälepartii
[nimisõna, substantiiv]
ühele lauljale või häälerühmale ettenähtud osa mitmehäälse helitöö partituuris

häälepilu
[nimisõna, substantiiv]
häälekurdude vaheline pilu

häälepüüdja
[nimisõna, substantiiv]
1. (tuntud inimese kohta, kes kandideerib valimistel erakonna nimekirja eesotsas, aga kes valituks osutudes oma senisest tööst või tegevusest ei loobu)

2. (kandidaadi kohta, kes saab palju hääli)

häälerühm
[nimisõna, substantiiv]
kooris sama häälepartiid laulvad lauljad

hääles
[määrsõna, adverb]
(muusikariista kohta:) seisundis, kus helid on ettenähtud kõrgusastmeil, häälestatud seisundis

hääleseade
[nimisõna, substantiiv]
hääleomaduste ja õige laulmistehnika arendamine

hääleseadja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes aitab arendada hääle kasutamist ja annab nõu häälega seotud probleemide korral

häälestaja
[nimisõna, substantiiv]
1. asjatundja, kes häälestab klaverit või teisi pille

2. vahend, mille abil saab kitarri vm pilli häälestada

häälestama
[tegusõna, verb]
1. pilli häälde seadma, muusikariista helisid ettenähtud kõrgusastmeile viima

2. muusikariista häälde seadma

häälestamine
[nimisõna, substantiiv]
seadme, rakenduse töökorda panemine, teatud otstarbeks kohandamine, kasutamiseks ettevalmistamine

häälestatus
[nimisõna, substantiiv]
kujunenud suhtumine või hoiak

häälestuma
[tegusõna, verb]
end mingiks pingutuseks ette valmistama, oma meeleolu, meelsust millegi nimel, mingis suunas kujundama

häälestus
[nimisõna, substantiiv]
1. enda ettevalmistamine mingiks pingutuseks, oma meeleolu, meelsuse kujundamine millegi nimel, mingis suunas

2. selline seisund

häälestuskondensaator
[nimisõna, substantiiv]
1. muudetava mahtuvusega kondensaator (elektriahela element, nt raadiovastuvõtjal)

2. raadiovastuvõtjal

häälestustabel
[nimisõna, substantiiv]
1. pilt, mille televisioonikujutise järgi häälestatakse elektroonilisi seadmeid, eriti televiisoreid

2. kujutis teleri häälestamiseks

hääletaja
[nimisõna, substantiiv]
valija (valimiste puhul) vm oma hääle andja

hääletama
[tegusõna, verb]
1. (suuliselt, kirjalikult, märguandega) oma seisukohta avaldama (valimistel, mingi küsimuse otsustamisel), millelegi oma hinnangut, häält andma

2. kedagi või midagi valima kirjalikult või nii, et tõstad käe üles

Ühendtegusõnad: läbi hääletama, läbi hääletama, maha hääletama, maha hääletama, poolt hääletama, poolt hääletama, sisse hääletama, sisse hääletama, vastu hääletama, vastu hääletama, välja hääletamavälja hääletama

hääletamine
[nimisõna, substantiiv]
1. seisukoha avaldamine mingi küsimuse otsustamisel, oma poolt- või vastuhääle andmine nt valimistel

2. see, kui sa kedagi või midagi ametlikult valid, näiteks koosolekul või valimistel

hääletamiskabiin
[nimisõna, substantiiv]
kabiin, kus valimiste ajal hääletussedelit täidetakse

hääletamiskast
[nimisõna, substantiiv]
piluga kast, kuhu lastakse hääletussedelid

hääletamisprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
protokoll hääletamise tulemuste kohta

hääletamisõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. õigus osa võtta hääletamisest

2. õigus osa võtta hääletamisest

hääletoon
[nimisõna, substantiiv]
kõneleja poolt häälele antav värving

hääletoru
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi põhimõtteid ning ideid levitav väljaanne, meediakanal, isik vms

2. (sõnumi edasiandmise abinõu, vahendi kohta)

hääletu
[omadussõna, adjektiiv]
heli mittetekitav, ilma hääleta või vaikne

hääletus
[nimisõna, substantiiv]
1. seisukoha avaldamine mingi küsimuse otsustamisel, oma poolt- või vastuhääle andmine nt valimistel

2. see, kui sa kedagi või midagi ametlikult valid, näiteks koosolekul või valimistel

hääletus
[nimisõna, substantiiv]
1. heli puudumine, ilma heli või hääleta olek

2. hääle puudumine, vaikus

hääletuskast
[nimisõna, substantiiv]
piluga kast, kuhu lastakse hääletussedelid

hääletusmasin
[nimisõna, substantiiv]
1. (hääletamist võimaldava seadme või süsteemi, nt pultide ja mikrofonidega kohtvõrku ühendatud arvutisüsteemi kohta)

2. hääletamist võimaldav seade

hääletusprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
protokoll hääletamise tulemuste kohta

hääletuspult
[nimisõna, substantiiv]
hääletaja kasutada olev ekraani ja mikrofoniga elektrooniline seade, mis on ühendatud kohtvõrku arvutisüsteemiga

hääletussedel
[nimisõna, substantiiv]
kirjaliku hääletuse puhul kasutatav leheke, kus valija märgib ära oma eelistuse (hrl sobiva kandidaadi nime või numbri)

hääletustulemus
[nimisõna, substantiiv]
hääletamise tulemus nt valimistel, referendumil, mingi küsimuse üle otsustamisel

hääletusvoor
[nimisõna, substantiiv]
hääletuskord valimisprotsessis

hääletusõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. õigus osa võtta hääletamisest

2. õigus osa võtta hääletamisest

hääleulatus
[nimisõna, substantiiv]
hääle kõrgeima ja madalaima helikõrguse vahe

hääleõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. õigus osa võtta hääletamisest

2. õigus osa võtta hääletamisest

hääleõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
hääleõigust omav, hääleõigusega

häälik
[nimisõna, substantiiv]
1. suulise kõne väikseim hääldusüksus

2. suulise kõne väikseim üksus. Häälikut märgitakse kirjas ühe või mitme tähega

häälikkiri
[nimisõna, substantiiv]
kiri, milles tähtedega märgitakse üksikuid häälikuid (või foneeme)

häälikukordus
[nimisõna, substantiiv]
häälikute kordus kõlakujundina, nt alliteratsioon

häälikuline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõnas olevate) häälikutega seotud

häälikulooline
[omadussõna, adjektiiv]
häälikute arenemise, häälikute muutumisega seotud

häälikulugu
[nimisõna, substantiiv]
1. lingvistika ala, mis uurib keele häälikute arenemiskäiku ning keeles toimunud häälikumuutusi, ajalooline foneetika

2. häälikute ajalugu

häälikumuutus
[nimisõna, substantiiv]
hääliku muutumine teiseks häälikuks, kadu või teke mingil keele ajaloo etapil (nt mõtelda → mõelda)

häälikuseadus
[nimisõna, substantiiv]
reeglipära, mille kohaselt üks häälik või häälikukombinatsioon teatud kindlas positsioonis sõnas või kindlas häälikuümbruses on alati muutunud ühtmoodi

häälikuseaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
häälikuseadusest või -seadustest põhjustatud

häälikusümboolika
[nimisõna, substantiiv]
häälikute, häälikuühendite või sõna häälikulise kuju motiveeritud seos tähendusega (nt sõnades klirdi, mürts, nurruma)

häälikusüsteem
[nimisõna, substantiiv]
keele häälikute süsteem

häälikuvaheldus
[nimisõna, substantiiv]
teatud häälikute seaduspärane vaheldumine sõna eri vormides (nt süsi : söe : süte)

häälikuõpetus
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse osa, mis käsitleb keele häälikulist ehitust, häälikute moodustamist ja vastuvõtmist kuulmiselundite abil

häälikuühend
[nimisõna, substantiiv]
mitu järjestikust kaas- või täishäälikut (nt -ea-, -ntskl-)

häälima
[tegusõna, verb]
1. üksikuid häälikuid hääldama, sõna üksikhäälikute kaupa lugema

2. sõna häälikute kaupa lugema

häälitsema
[tegusõna, verb]
(hrl linnu, looma kohta:) mingit iseloomulikku häält tegema

häälitsus
[nimisõna, substantiiv]
linnu või looma iseloomulik häälitsemine, teatav heli või hääl

hääljuhis
[nimisõna, substantiiv]
häälega antav õpetus (nt naviseadmelt)

hääljuhitav
[omadussõna, adjektiiv]
(seadmete vms kohta:) häälkäskluste abil kasutatav

hääljuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
kõnet tuvastava seadme kasutamine häälkäskluste abil

häälkõne
[nimisõna, substantiiv]
ainult häälega toimuv kõne telefoni teel või üle interneti (ilma et kõnelejad teineteist näeksid)

häälkäsklus
[nimisõna, substantiiv]
häälega antav käsklus, millele reageerib teatud elektrooniline seade

häälpeleti
[nimisõna, substantiiv]
linde nende hädakisaga eemale peletav seade

häältearv
[nimisõna, substantiiv]
esinduskogu valimisel, otsuse tegemisel vms hääletamise teel kogutud häälte arv

häälteenamus
[nimisõna, substantiiv]
(hääletamisel, valimistel:) poolthäälte ülekaal

häältemagnet
[nimisõna, substantiiv]
1. (tuntud inimese kohta, kes valimistel palju hääli saab ja kes seetõttu paigutatakse valimisnimekirjas hrl etteotsa)

2. (tuntud inimese kohta, kes kandideerib valimistel erakonna nimekirja eesotsas, aga kes valituks osutudes oma senisest tööst või tegevusest ei loobu)

häältepüüdja
[nimisõna, substantiiv]
1. (tuntud inimese kohta, kes kandideerib valimistel erakonna nimekirja eesotsas, aga kes valituks osutudes oma senisest tööst või tegevusest ei loobu)

2. (kandidaadi kohta, kes saab palju hääli)

häältesaak
[nimisõna, substantiiv]
esinduskogu, võimuorgani vm valimistel kogutud poolthääled kogumina

häälutus
[nimisõna, substantiiv]
luulevorm, mis pooleldi meenutab inimkõnet, pooleldi loitsu või laulu

häälvalimine
[nimisõna, substantiiv]
helistamisel telefoninumbri valimine eelnevalt salvestatud tunnussõna ütlemisega

häärber
[nimisõna, substantiiv]
mõisa peahoone, mis oli ühtlasi mõisniku perekonna elamu

höör
[nimisõna, substantiiv]
võimleja hoogne ringliikumine ümber riista telje (kang, eri kõrgusega rööbaspuud) või hoidepunktide (rõngad, rööbaspuud)

höörima
[tegusõna, verb]
keerlevalt, õõtsuvalt liikuma

hööritama
[tegusõna, verb]
keerutavalt või õõtsuvalt liigutama, hooga keerutama

hööritus
[nimisõna, substantiiv]
1. keerlev, õõtustav (puusa)liigutus

2. hööritamine

höörlema
[tegusõna, verb]
keerlevalt, õõtsuvalt liikuma

höövel
[nimisõna, substantiiv]
riist, millega saab puidu, metalli vm pinda edasi-tagasi liigutustega laaste lõigates töödelda

hööveldama
[tegusõna, verb]
puidu, metalli vm pinda edasi-tagasi liikuva lõiketeraga laaste lõigates töötlema

höövelmasin
[nimisõna, substantiiv]
tööpink puidupinna hööveldamiseks

höövelpink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink puidu või metalli hööveldamiseks

höövlilaast
[nimisõna, substantiiv]
hööveldamisel tekkinud laast

höövlipakk
[nimisõna, substantiiv]
höövli puidust või metallist põhiosa

höövliraud
[nimisõna, substantiiv]
höövli lõiketera

höövlitera
[nimisõna, substantiiv]
höövli lõiketera

hüaliit
[nimisõna, substantiiv]
klaasjas opaal

hüaloplasma
[nimisõna, substantiiv]
looma- ja taimerakkude tsütoplasma osa, mis ei sisalda mikroskoobiga nähtavaid struktuure

hüaluroonhape
[nimisõna, substantiiv]
kukeharjast ja mikroobidest saadav aine, mida kasutatakse kosmeetikatööstuses loodusliku niisutajana

hüatsint
[nimisõna, substantiiv]
1. siniste, valgete vm värvi healõhnaliste õitega sibullill

2. ilutaim

hüatsint
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruun või oranž vääriskivi, tsirkooni teisend

hübridisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
erinevate isendite ristamisel või ristumisel uueks taimeks või loomaks muutmine või muutumine

hübridiseerima
[tegusõna, verb]
1. (taimede, loomade kohta:) geneetiliselt erinevate isendite sugurakke ühendama, et uusi järglasi saada (tõu- või sordiaretuses)

2. teatud viisil aretama

hübridiseeruma
[tegusõna, verb]
erinevate isendite ristamisel või ristumisel uueks taimeks või loomaks muutuma

hübriid
[nimisõna, substantiiv]
1. uus taim või loom, mis on saadud geneetiliselt erinevate isendite ristamisel või ristumisel

2. ristamisel saadud taim või loom

hübriid
1. eri liiki asjadest koosnev, eri liiki osi, meetodeid vms hõlmav

2. eri kohtades töötavaid inimesi hõlmav

hübriidajam
[nimisõna, substantiiv]
seade mehhanismide ja masinate käitamiseks mitme eri jõuallika, nt elektri ja bensiini jõul

hübriidarvuti
[nimisõna, substantiiv]
arvuti, mida saab kasutada mitmes eri funktsioonis (nt nii tahvelarvutina kui ka sülearvutina)

hübriidauto
[nimisõna, substantiiv]
1. auto, mis kasutab sõitmiseks mitut energiaallikat, hrl elektriauto, millel on ka sisepõlemismootor

2. sõitmiseks mitut energiaallikat kasutav auto, hrl elektriauto, millel on ka sisepõlemismootor

hübriidhindamine
[nimisõna, substantiiv]
punktide, hinde andmine mingi soorituse eest osalt arvutirakenduse abil, osalt inimese vahetul osavõtul

hübriidima
[tegusõna, verb]
1. (taimede, loomade kohta:) geneetiliselt erinevate isendite sugurakke ühendama, et uusi järglasi saada (tõu- või sordiaretuses)

2. teatud viisil aretama

hübriidimine
[nimisõna, substantiiv]
(taimede, loomade kohta:) geneetiliselt erinevate isendite sugurakkude ühendamine, et uusi järglasi saada (tõu- või sordiaretuse võte)

hübriidimmuunsus
[nimisõna, substantiiv]
vaktsineerimise ja haiguse läbipõdemise kombinatsioonis kujunev võime tõrjuda teatavaid haigusetekitajaid

hübriidkaalikas
[nimisõna, substantiiv]
kaalika ja söödakapsa ristamisel saadud söödataim

hübriidkaamera
[nimisõna, substantiiv]
1. ilma peeglita, hrl väike ja kompaktne fotoaparaat, millel puudub optiline pildiotsija

2. peegelkaamerast väiksem ja kergem fotoaparaat, millel puudub optiline pildiotsija

hübriidkiri
[nimisõna, substantiiv]
kiri, mis koosneb mitmest kirjastiilist

hübriidkonverents
[nimisõna, substantiiv]
konverents, millest saab osa võtta kohapeal ja veebi kaudu

hübriidlaev
[nimisõna, substantiiv]
laev, mis kasutab sõitmiseks mitut energiaallikat, nt diiselkütust ja elektrit

hübriidlutsern
[nimisõna, substantiiv]
söödataimena kasvatatav kirjude õite ja spiraalsete kauntega rohttaim

hübriidne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eri liiki asjadest koosnev, eri liiki osi, meetodeid vms hõlmav

2. eri kohtades töötavaid inimesi hõlmav

hübriidpetuunia
[nimisõna, substantiiv]
peenra-, rõdukasti- ja potilillena kasvatatav lehterjate õitega rohttaim

hübriidpilv
[nimisõna, substantiiv]
eri tüüpi pilveteenuste kombinatsioon

hübriidratas
[nimisõna, substantiiv]
mägiratta välimuse ja linnaratta omadustega jalgratas, millega saab sõita sõita nii maanteel, metsa vahel kui ka väiksemates mägedes

hübriidrünnak
[nimisõna, substantiiv]
rünnak, milles on ühendatud lahingutegevus, eriteenistuste salaoperatsioonid ja avalikkuse laialdane desinformeerimine

hübriidseeme
[nimisõna, substantiiv]
kahe taimesordi ristamisel saadud seeme (ka kogumina)

hübriidseemik
[nimisõna, substantiiv]
erinevate isendite seemnest kasvatatud taim

hübriidsort
[nimisõna, substantiiv]
geneetiliselt erisuguste taimesortide ristamise teel aretatud sort

hübriidsõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, milles on ühendatud lahingutegevus, eriteenistuste salaoperatsioonid ja avalikkuse laialdane desinformeerimine

hübriidtöö
[nimisõna, substantiiv]
töötamise vorm, milles on ühendatud kaugtöö ja kontoris töötamine

hübriidõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppevorm, milles on ühendatud distants- ja kontaktõpe (nt loengud toimuvad veebis, seminarid auditooriumis või osa tunde e-õppena, osa klassiruumis kohapeal)

hübriidüritus
[nimisõna, substantiiv]
üritus, millest saab osa võtta kohapeal ja veebi kaudu

hübristofiilia
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalne kiindumus kurjategija(te)sse

hüdisema
[tegusõna, verb]
värisema, võbisema

hüdra
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Kreeka mütoloogias:) mürgise verega mitmepealine veemadu, kellele kasvab iga maharaiutud pea asemele kaks uut asemele

2. veemadu

hüdraat
[nimisõna, substantiiv]
1. keemiline ühend, mis sisaldab vee molekule

2. seotud vett sisaldav ühend

hüdraatima
[tegusõna, verb]
1. vee molekule keemilisse ühendisse viima

2. hüdraati moodustama

hüdraatuma
[tegusõna, verb]
vee molekulidega liituma, hüdraadiks muutuma

hüdraloomad
[nimisõna, substantiiv]
klass peamiselt meres elutsevaid ainuõõsseid röövloomi

hüdrant
[nimisõna, substantiiv]
1. paikne seadis välisveevõrgust vee võtmiseks

2. veevõtukoht veevõrgus

hüdrargilliit
[nimisõna, substantiiv]
rohkesti alumiiniumoksiidi sisaldav mineraal

hüdrartroos
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku liigne kogunemine liigeseõõnde

hüdrasiin
[nimisõna, substantiiv]
mürgine vedelik, mida kasutatakse fotode ilmutamisel

hüdratatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vee molekulide liitumine või liitmine mingi muu aine osakestega

2. vee molekulide liitumine mingi aine osakestega

hüdrateerima
[tegusõna, verb]
1. vee molekule keemilisse ühendisse viima

2. hüdraati moodustama

hüdrateeruma
[tegusõna, verb]
vee molekulidega liituma, hüdraadiks muutuma

hüdratiseerima
[tegusõna, verb]
1. vee molekule keemilisse ühendisse viima

2. hüdraati moodustama

hüdraulika
[nimisõna, substantiiv]
seadmed ja meetodid, mis juhivad vedelike tasakaalu ja liikumist

hüdrauliline
[omadussõna, adjektiiv]
vedeliku surve mõjul liikuv või toimuv, vedeliku surve kasutamisel põhinev

hüdreemia
[nimisõna, substantiiv]
1. vere suhteliselt suur veesisaldus, mis tekib suure verekaotuse või mõne haiguse korral

2. vesiveresus

hüdreerima
[tegusõna, verb]
1. (organismi) vedelikuga varustama

2. niisutama

hüdria
[nimisõna, substantiiv]
kahe külgsanga ja kaelasangaga Vana-Kreeka vaas või veenõu

hüdriid
[nimisõna, substantiiv]
1. vesiniku ühend teiste keemiliste elementidega (kitsamas tähenduses: metallidega)

2. vesiniku ja muu elemendi ühend

hüdroaerodroom
[nimisõna, substantiiv]
lennusadam, vesilennuväli

hüdroajam
[nimisõna, substantiiv]
seade mehhanismide ja masinate käitamiseks rõhu all oleva vedeliku vahendusel, hüdrauliline ajam

hüdroakustika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis käsitleb helinähtuste levimist vees

hüdrobioloog
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia eriteadlane, kes uurib veeloomade ja -taimede elu ning veekogudes toimuvaid bioloogilisi protsesse

hüdrobioloogia
[nimisõna, substantiiv]
veeloomade ja -taimede elu ning veekogudes toimuvaid bioloogilisi protsesse käsitlev bioloogia haru

hüdrobiont
[nimisõna, substantiiv]
1. organism, kelle elukeskkond on vesi, veekogude vees elav mikroob, seen, taim või loom

2. veeorganism

hüdrodünaamika
[nimisõna, substantiiv]
1. hüdromehaanika haru, mis käsitleb vedelike liikumise seaduspärasusi ja liikuvasse vedelikku asetatud jäiga keha välispinnale mõjuvaid jõude

2. uurib vedelike liikumist

hüdrodünaamiline
[omadussõna, adjektiiv]
vedelike liikumisega seonduv, hüdrodünaamikasse kuuluv, selle seadustest tulenev või neil põhinev

hüdroehitis
[nimisõna, substantiiv]
looduslike veevarude kasutamist võimaldav või vee purustavat toimet tõkestav rajatis, hüdrotehniline ehitis

hüdroelekter
[nimisõna, substantiiv]
vee jõul toodetud elektrienergia

hüdroelektrijaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrijaam, milles vee-energia muundatakse elektrienergiaks

hüdroenergeetika
[nimisõna, substantiiv]
vee-energia kasutamisega tegelev energeetika haru

hüdroenergia
[nimisõna, substantiiv]
veevoolu energia

hüdrofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(aine, materjali kohta:) märguv

hüdrofiilsus
[nimisõna, substantiiv]
aine molekulide võime seostuda vee molekulidega

hüdrofon
[nimisõna, substantiiv]
1. seade vees levivate helilainete vastuvõtmiseks

2. helipüüdur vees

hüdrofoobia
[nimisõna, substantiiv]
loomade ning inimese äge ohtlik viirushaigus, mis kandub edasi peamiselt haige looma sülje kaudu

hüdrofoobne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei võta vett sisse, ei märgu

hüdrofoobsus
[nimisõna, substantiiv]
1. aine ja vee vastastikuse mõju puudumine, nii et aine ei märgu ega lahustu vees

2. veetõrjuvus

hüdrofoor
[nimisõna, substantiiv]
osaliselt suruõhuga täidetud reguleeriv veemahuti

hüdrofrakkimine
[nimisõna, substantiiv]
kivimi purustamine vedeliku survel, et eraldada maapõuest gaasi või naftat

hüdrofüüt
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis on kohastunud vees elamisega

hüdrogaamia
[nimisõna, substantiiv]
taimede tolmlemine vee abil

hüdrogeenima
[tegusõna, verb]
1. (toiduainetööstuses:) vedelaid õlisid kõrge rõhu ja temperatuuri juures vesinikuga töötlema, muutes nad toatemperatuuril tahkeks

2. ühendisse vesinikku sisse viima

hüdrogeoloogia
[nimisõna, substantiiv]
põhjavee päritolu, koostist, omadusi ja liikumist uuriv geoloogia haru

hüdrogeoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
hüdrogeoloogiasse puutuv, sellega seotud

hüdrograaf
[nimisõna, substantiiv]
laevasõiduteede ja -tingimuste uurimise ja loomisega tegelev inimene, hüdrograafia valdkonna spetsialist

hüdrograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. merenduse haru, mis uurib laevasõiduteid ja -tingimusi ning töötab välja ohutu laevaliikluse tagamise abinõusid

2. laevateeasjandus

hüdrograafialaev
[nimisõna, substantiiv]
veekogudel laevatatavuse korraldamisel vajalike tööde tegemiseks mõeldud laev või abilaev

hüdrohooria
[nimisõna, substantiiv]
taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine vee abil

hüdroisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingit konstruktsiooni, ehitist või selle osa vee kahjustava toime ja läbijooksu eest kaitsev kiht

hüdrojaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrijaam, milles vee-energia muundatakse elektrienergiaks

hüdrokaevandamine
[nimisõna, substantiiv]
maavarade kaevandamise viis, mille puhul kivim purustatakse ja seda transporditakse veejoa energia abil

hüdrokeemia
[nimisõna, substantiiv]
1. loodusliku vee koostise ja selle muutumisega tegelev keemia haru

2. loodusliku vee koostist käsitlev keemia haru

hüdrokinoon
[nimisõna, substantiiv]
pleegitava mõjuga orgaaniline ühend, mida kreemide ja teiste nahahooldustoodete koostises kasutatakse pigmendilaikude raviks

hüdrokopter
[nimisõna, substantiiv]
hõljukiga sarnanev, ent propelleriga varustatud päästesõiduk, mis on võimeline liikuma vees, jääl, lumel

hüdrokortisoon
[nimisõna, substantiiv]
1. neerupealise koore tähtsaim hormoon, mida kasutatakse ka ülitundlikkust vähendava ja põletikku pidurdava ravimina

2. ülitundlikkust vähendav ravim

hüdroksiid
[nimisõna, substantiiv]
keemiline aine, mis annab lahusesse hüdroksiidioone

hüdroksiidrühm
[nimisõna, substantiiv]
molekuli osa, mis koosneb ühest hapniku- ja ühest vesinikuaatomist, aatomirühm OH

hüdroksübenseen
[nimisõna, substantiiv]
tugeva terava lõhna ja antiseptiliste omadustega kristalne mürgine aine

hüdroksüülrühm
[nimisõna, substantiiv]
orgaaniliste hapete funktsionaalne rühm (ehk asendusrühm), mille järgi liigitatakse alkohole ja fenoole

hüdrokultuur
[nimisõna, substantiiv]
taimede kasvatamine toitelahuses

hüdrolaat
[nimisõna, substantiiv]
taimedest aroomiõlide destilleerimisel saadud piimjas vesilahus, mida kasutatakse nt kosmeetikatööstuses

hüdrolokaator
[nimisõna, substantiiv]
1. helilainete levimisel ja peegeldumisel põhinev veealune navigatsioonisüsteem või -seade (nt veealuste objektide leidmiseks, vee sügavuse mõõtmiseks)

2. navigatsiooniseade sügavuse mõõtmiseks

hüdrolokatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vees keha asukoha määramine

hüdroloog
[nimisõna, substantiiv]
Maa hüdrosfääri ja seal toimuvaid protsesse uuriv eriteadlane

hüdroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis uurib Maa hüdrosfääri ja seal toimuvaid protsesse

2. vett ja selle ringvoolu looduses uuriv teadusharu

hüdroloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
Maa hüdrosfääri ja seal toimuvate protsessidega seotud, nendesse puutuv

hüdrolüsaat
[nimisõna, substantiiv]
keemiline ühend, mis on saadud ühendi lõhustumisel (või lõhustamisel) vee osavõtul

hüdrolüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. keemilise ühendi lõhustumine (või lõhustamine) vee osavõtul

2. vesilõhustumine

hüdrolüüsima
[tegusõna, verb]
keemilist ühendit lõhustama vee osavõtul

hüdrolüüsuma
[tegusõna, verb]
(keemilise ühendi kohta:) vee osavõtul lõhustuma

hüdrolüütiline
[omadussõna, adjektiiv]
hüdrolüüsisse puutuv või kuuluv, sellega seotud

hüdromeetria
[nimisõna, substantiiv]
loodusveemõõdistus

hüdromehaanika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis käsitleb vedelike tasakaalu ja liikumise seaduspärasusi

2. vedelike tasakaalu ja liikumise seaduspärasusi uuriv mehaanika haru

hüdromelioratsioon
[nimisõna, substantiiv]
mulla veeolude korrastamine maa parandamiseks

hüdrometallurgia
[nimisõna, substantiiv]
metallurgia haru, milles metalle toodetakse märgmeetodil, töödeldes maake või nende tööstuslikke jääke keemiliste reagentide vesilahustega

hüdrometeoroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis käsitleb vee ringkäiku atmosfääris

2. uurib veeringet atmosfääris

hüdrometeoroloogiajaam
[nimisõna, substantiiv]
ilmanähtusi uuriv ja analüüsiv asutus

hüdromonitor
[nimisõna, substantiiv]
1. seade võimsa veejoa saamiseks ja suunamiseks, kasutatakse (nt kivimi purustamiseks või uhtmiseks, mullatöödel)

2. veekahur

hüdromootor
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku rõhuenergiat kolvivarre, võlli vms mehaaniliseks energiaks muundav seade (hrl kasutatav nii mootori kui pumbana)

hüdronefroos
[nimisõna, substantiiv]
1. neeruvaagna haiguslik laienemine, mis tekib uriini liikumise takistusest

2. vesikottneer

hüdroplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. veepinnalt startiv ja veepinnale maanduv lennuk

2. veepinnalt startiv ja veepinnale maanduv lennuk

hüdropoonika
[nimisõna, substantiiv]
taimede kasvatamine toitelahuses

hüdropooniline
[omadussõna, adjektiiv]
toitelahuses kasvatatavate taimedega seotud

hüdropult
[nimisõna, substantiiv]
lihtne tulekustuti: käsiprits veeanumaga

hüdrosalvesti
[nimisõna, substantiiv]
energiat salvestav hüdroelektrijaam, mis käivitumisel aitab tagada energiajulgeolekut ja elektrivõrgu stabiilsust

hüdrosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik maakeral esinevad veed, eelkõige maailmamere vesi

2. maailmavesi

hüdrosool
[nimisõna, substantiiv]
taimedest aroomiõlide destilleerimisel saadud piimjas vesilahus, mida kasutatakse nt kosmeetikatööstuses

hüdrostaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelike tasakaalu tingimusi käsitlev teadusharu

2. vedelike tasakaalu uuriv teadusharu

hüdrostaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
hüdrostaatikasse kuuluv, selle seadustest tulenev või neil põhinev

hüdrosõlm
[nimisõna, substantiiv]
jõel paiknev vesiehitiste kogum

hüdrotehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus- ja tehnikaharu, mis tegeleb veevarude kasutamisega ja veekahjustuste ärahoidmisega

2. vetetehnika

hüdroteraapia
[nimisõna, substantiiv]
magevee välispidine kasutamine raviks ja profülaktikaks

hüdrotooraks
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku haiguslik kogunemine kopsukelme õõnde

hüdrotransport
[nimisõna, substantiiv]
tahke materjali transportimine voolava vedeliku abil

hüdrotropism
[nimisõna, substantiiv]
1. taimeosade (eriti juurte) kasvamine niiskusallika suunas või sellest eemale

2. taimeosade kasvuliikumine niiskema keskkonna suunas

hüdrotseele
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku haiguslik kogunemine munandi või seemneväädi kestade vahele

hüdrotsefaalia
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik seisund, mida põhjustab ajuvedeliku koguse suurenemine koljuõõnes

2. ajuvedeliku koguse haiguslik suurenemine koljuõõnes

hüdroturbiin
[nimisõna, substantiiv]
jõumasin, mis muundab vee energiat pöörleva võlli mehaaniliseks energiaks

hüdroturvas
[nimisõna, substantiiv]
hüdrauliliselt toodetud kütteturvas

hüdrovasar
[nimisõna, substantiiv]
raske seade, mida kasutatakse hoonete ja kivide lõhkumiseks

hüdrovõimendi
[nimisõna, substantiiv]
seade, mida kasutatakse hüdraulilistes ajamites lähtejõu võimendamiseks

hügieen
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiteaduse haru, mis käsitleb abinõusid tervise säilitamiseks (eriti puhtuse tähtsust)

2. vastavate meetmete kogum

hügieenik
[nimisõna, substantiiv]
1. hügieenispetsialist

2. hügieenispetsialist

3. tervishoiuarst

hügieeniline
[omadussõna, adjektiiv]
tervise kaitseks kehtestatud puhtuse nõuetele vastav, tervist hoidev

hügieeninõuded
[nimisõna, substantiiv]
tervise kaitseks kehtestatud puhtuse nõuded

hügieeniside
[nimisõna, substantiiv]
1. aluspükstesse asetatav spetsiaalne side menstruatsioonivere imamiseks

2. spetsiaalne vahend, mille naised panevad aluspükstesse, kui neil on menstruatsioon

hügieenitarbed
[nimisõna, substantiiv]
keha pesemiseks ja hooldamiseks vajalikud esemed (nt seep, hambahari, kreemid)

hügieeniteadlane
[nimisõna, substantiiv]
hügieeni eriteadlane

hügienist
[nimisõna, substantiiv]
1. hügieenispetsialist

2. hügieenispetsialist

3. tervishoiuarst

hügrofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) niisket keskkonda vajav

hügrofüüt
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis kasvab niiskes kasvukohas (nt varsakabi)

hügrograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. niiskusmõõtur, mis mõõdab mingi keskkonna niiskust ja registreerib selle automaatselt

2. niiskusmeerik

hügromeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade niiskuse mõõtmiseks

hügroskoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. endasse niiskust imav

2. niiskust imav

hügroskoopne
[omadussõna, adjektiiv]
1. endasse niiskust imav

2. niiskust imav

hügroskoopsus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime, omadus õhust (või gaasist) niiskust imada

2. imamisvõime

hühisema
[tegusõna, verb]
vaikselt ja tuhmilt häälitsema (hrl hobuste kohta)

hüksoslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ees-Aasias II aastatuhandel eKr asunud rändhõimu liige

2. Ees-Aasia rändhõimu liige

hülgama
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi maha jätma või ära põlgama

2. millestki loobuma või lahti ütlema

hülgehall
[omadussõna, adjektiiv]
üksluiselt, ühtlaselt tinakarva hall

hülgejaht
[nimisõna, substantiiv]
hüljeste küttimine

hülgejää
[nimisõna, substantiiv]
1. triiviv jää (ajujää), mis on hüljeste elupaik poegimisajal

2. hülgepüük sellisel jääl

hülgekajakas
[nimisõna, substantiiv]
üldiselt valge sulestiku, kuid sinihalli selja ja tiibadega suur kajakas, Eesti tavalisemaid kajakaid

hülgeliha
[nimisõna, substantiiv]
hülgelt saadud liha toiduna

hülgenahk
[nimisõna, substantiiv]
hülgelt saadud (karus)nahk

hülgepaat
[nimisõna, substantiiv]
jalastega paat hülgepüügiks talvel jää pealt

hülgepüük
[nimisõna, substantiiv]
hüljeste küttimine

hülgerasv
[nimisõna, substantiiv]
hülge organismist pärinev rasv

hülgeraud
[nimisõna, substantiiv]
väike harpuun hülgepüügiks

hülgevuntsid
[nimisõna, substantiiv]
mehe pikad allapoole rippuvad vuntsid

hülgeõng
[nimisõna, substantiiv]
rauast (kolme)haruline unnakujuline hülgepüünis

hüljatu
[nimisõna, substantiiv]
1. maha jäetud inimene, loom vm

2. maha jäetud olend

hüljatult
[määrsõna, adverb]
kellegi poolt mahajäetuna või põlatuna

hüljatus
[nimisõna, substantiiv]
maha jäetud, põlatud olek

hüljes
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ümara kehaga ja lühikese ning tiheda karvaga imetaja, kes elutseb rannalähedastes vetes

2. suur ümara kehaga loom, kes elab külmas meres ning mere lähedal rannas ja kes sööb kalu

hülosoism
[nimisõna, substantiiv]
õpetus, mille järgi mateeria on aistimis- ja tajumisvõimeline

hülss
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbritsev ja kaitsev kest (nt korstnal, padrunil)

2. kest, tupp

hümn
[nimisõna, substantiiv]
1. teatava riigi, rahvuse, klassi, organisatsiooni pidulik esinduslaul

2. riigi ametlik laul, mida esitatakse eriliste sündmuste puhul

hümnilik
[omadussõna, adjektiiv]
hümnile omane, seda meenutav

hüpak
[nimisõna, substantiiv]
1. (tantsus, spordis:) väike hüpe

2. väike hüpe

hüpatama
[tegusõna, verb]
korduvalt üles viskama, korraks üles hüppama või hüppama panema

hüpe
[nimisõna, substantiiv]
1. mingilt pinnalt jalgadega üles tõukamine, nii et toimub õhulend (ka elutute asjade taolise liikumise puhul)

2. liigutus, millega sa lükkad oma keha kiiresti jalgade abil maapinnalt lahti

hüper
1. koguselt või hulgalt liiga suur, ülemäära suurenenud

2. erakorraliselt suur või rohke

hüperaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl aktiivsus- ja tähelepanuhäirega lapse kohta:) puuduliku tähelepanuvõimega, keskendumisraskustega, püsimatu jaimpulsiivne

hüperaktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
neurobioloogiline arenguhäire, millele on iseloomulikud tähelepanu puudulikkus, püsimatus ja impulsiivsus

hüperboliseerima
[tegusõna, verb]
mingi nähtuse või asja iseloomulikke jooni ülepakutult esitama

hüperboloid
[nimisõna, substantiiv]
1. (kujutavas geomeetrias:) pind, mis moodustub hüperbooli pöörlemisel ühe oma telje ümber ning mis ei ole tasand (nt läätsel)

2. kõverpind

hüperbool
[nimisõna, substantiiv]
stiilivõte, poeetiline liialdus, milles kirjeldatavaid nähtusi rõhutamise eesmärgil võimatuseni suurendatakse (nt sajab ja sajab lõpmata)

hüperborealane
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja kreeklaste kujutluste järgi kaugel põhjas elanud rahva liige

hüperboreiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kauge põhjamaine

2. põhjamaine

hüpereemia
[nimisõna, substantiiv]
1. vere liigne kogunemus mingis elundis või kehaosas

2. vere liigne kogunemine

hüperesteesia
[nimisõna, substantiiv]
meeleelundite (eriti naha) suurenenud ärrituvus

hüperfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi elundi normaalsest aktiivsem talitlemine

hüperglükeemia
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus veresuhkur on tõusnud üle normi, liiga suur glükoosihulk veres

hüperhidroos
[nimisõna, substantiiv]
ebaloomulikult suur higieritus

hüperinflatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kontrolli alt väljunud inflatsioon, olukord, kus üldine hinnatõus on väga kiire, samal ajal kui valuuta kaotab väärtust

hüperkeratoos
[nimisõna, substantiiv]
naha sarvkihi paksenemine (ilmneb nt konnasilmana)

hüperlink
[nimisõna, substantiiv]
elektroonilises dokumendis asuv sõna või piltkujutis, millele hiirega klõpsamisel avaneb sihtobjekt hüpertekstis

hüpermarket
[nimisõna, substantiiv]
hiiglasuur kaubahall

hüpermeedium
[nimisõna, substantiiv]
hüpertekst, mis sisaldab viiteid piltidele, animatsioonidele, heli- ja videosalvestistele

hüperon
[nimisõna, substantiiv]
1. barüonide hulka kuuluv mittestabiilne elementaarosake

2. mittestabiilne elementaarosake

hüperonüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. üldisem, laiem mõiste, hrl vastandudes kitsamale, eritunnustega liigimõistele, üks ülemmõisteid

2. mõiste, mis hõlmab kitsamaid alamliike

hüperoopia
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mille korral inimene näeb kaugemal asuvaid objekte selgelt, lähemal asuvaid aga häguselt

hüperpind
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) hüpertasandi, tasandilise joone ja pinna mõistete üldistus

hüperplaasia
[nimisõna, substantiiv]
1. rakkude (haiguslik) rohkenemine kudedes

2. sellest tingitud elundi või koe tavalisest suuremad mõõtmed

3. rakkude rohkenemine kudedes

hüperrealism
[nimisõna, substantiiv]
fotoga sarnanevat tõetruud tegelikkuse kujutamist taotlev kunstivool (peamiselt maalikunstis)

hüpersekretsioon
[nimisõna, substantiiv]
suurenenud nõreeritus mõnes näärmes

hüperseksuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
normaalsest suurema, ülemäärase sugutungiga

hüpersomnia
[nimisõna, substantiiv]
unehäire, mis seisneb suurenenud unevajaduses ja väljendub uneaja pikenemises ning ülemäärases päevases unisuses

hüpertekst
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) sisust sõltumatu paigutusega hajus tekst, mille osi seovad hüperlingid

hüpertensioon
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille põhitunnus on arteriaalse vererõhu kõrgenemine

2. vererõhuhaigus

hüpertermia
[nimisõna, substantiiv]
keha ülekuumenemine, kehatemperatuuri tõus kõrge välistemperatuuri mõjul, kui soojuse äraandmine organismist on takistatud

hüpertoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille põhitunnus on arteriaalse vererõhu kõrgenemine

2. vererõhuhaigus

hüpertooniatõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille põhitunnus on arteriaalse vererõhu kõrgenemine

2. vererõhuhaigus

hüpertoonik
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgvererõhktõbe põdev inimene

2. kõrgvererõhuhaige

hüpertooniline
[omadussõna, adjektiiv]
vereplasmast suurema osmootse rõhuga, mistõttu aine (nt spordijook) imendub verre halvasti ning seda tuleb enne soolestikus lahjendada

hüpertrihhoos
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest rikkalikum paikne või üldine karvakasv inimesel

hüpertrofeeruma
[tegusõna, verb]
1. haiglaselt suurenema

2. ülesuurenema, liigsuurduma

hüpertrofeerunud
[omadussõna, adjektiiv]
liialdamisse, liialdustesse kalduv

hüpertroofia
[nimisõna, substantiiv]
mingi elundi, selle osa või koe ülemäärane suurenemine rakkude suurenemise tagajärjel

hüpertüreoos
[nimisõna, substantiiv]
kilpnäärme normaalsest aktiivsem talitlemine

hüpervitaminoos
[nimisõna, substantiiv]
mingi vitamiini liigtarvitamisest tekkinud haiguslik seisund

hüpik
[nimisõna, substantiiv]
pika saba ja pikkade tagajalgadega näriline

hüpik
ajutiselt üles, püsti seatav, ajutiselt töötav

hüpikaken
[nimisõna, substantiiv]
(arvuti)ekraani aken, mis ilmub kiiresti ekraanile vastusena mingile toimingule või sündmusele

hüpiklased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond närilisi, kellel on tugevad, hüppamiseks sobivad tagajalad

hüpiknukk
[nimisõna, substantiiv]
iseseisvusetu, teiste juhitav, teiste tahet täitev isik

hüpikpood
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutiselt üles seatav, ajutiselt töötav pood või müügipunkt

2. ajutine pood või müügipunkt

hüpikreklaam
[nimisõna, substantiiv]
reklaam, mis avaneb eraldi brauseriaknas ja vajab käsitsi sulgemist

hüpikteade
[nimisõna, substantiiv]
lühiteade või väike passiivne hüpikaken

hüpitama
[tegusõna, verb]
korduvalt õhku tõstma või üles viskama

hüpits
[nimisõna, substantiiv]
1. käepidemetega hüplemisnöör

2. nöör, mida sa hüpates liigutad üle oma pea ja jalgade alt läbi

hüpitsaharjutus
[nimisõna, substantiiv]
harjutus hüpitsaga (ka iluvõimlemisvõistluse ühe osana)

hüpitus
[nimisõna, substantiiv]
korduv õhku tõstmine või üles viskamine

hüpituslaul
[nimisõna, substantiiv]
salm või laul, mida loetakse või lauldakse väikest last põlve peal hüpitades (nt „Sõit, sõit linna”)

hüplema
[tegusõna, verb]
korduvalt kergelt hüppama, lühikeste hüpetega (edasi) liikuma

Ühendtegusõnad: ringi hüplemaringi hüplema

hüplemine
[nimisõna, substantiiv]
1. korduv kerge üleshüppamine (ka võimlemisharjutusena)

2. hüpetega edasiliikumine

hüplik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis liigub korduvate lühikeste hüpetega või mis on heitlik ja kõikuv

hüpnoos
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl tahtlikult esile kutsutud osaline uni, milles viibija võtab vastu sisendusi hüpnotiseerijalt

2. unetaoline seisund

3. psühhoteraapia menetlus

hüpnoosravi
[nimisõna, substantiiv]
ravi hüpnoosi abil

hüpnootiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hüpnoosisse puutuv või seda tekitav, hüpnoosiga saavutatud

2. hüpnotiseerivalt uinutav

hüpnopeedia
[nimisõna, substantiiv]
õppevorm, kus õpitavat materjali kuuldakse pinnalises unes viibides

hüpnoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravi hüpnoosi abil

hüpnotiseerija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes hüpnotiseerib

hüpnotiseerima
[tegusõna, verb]
hüpnoosi esile kutsuma, hüpnoosile allutama

hüpnotiseeritu
[nimisõna, substantiiv]
hüpnoosiseisundis viibija, see, kes on hüpnotiseeritud

hüpnotism
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus hüpnoosist ja selle rakendamisest

2. hüpnoosiga seotud nähtuste kogum

hüpnotisöör
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes hüpnotiseerib

hüpoallergeenne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis üsna tõenäoliselt ei tekita allergiat, allergia tekitamise suhtes ohutu

hüpodermatoos
[nimisõna, substantiiv]
veiste parasitaarhaigus, mida tekitavad kahetiivaliste seltsi kuuluvate endoparasiitide noorvormid

hüpodermis
[nimisõna, substantiiv]
nahaaluskude, mis kinnitab naha luude ja lihaste külge

hüpodermoos
[nimisõna, substantiiv]
veiste parasitaarhaigus, mida tekitavad kahetiivaliste seltsi kuuluvate endoparasiitide noorvormid

hüpofunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi elundi normaalsest nõrgem või puudulik talitlus

2. normaalsest nõrgem või puudulik talitlus

hüpofüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. sisesekretsiooninääre, mis mõjustab organismi ainevahetust ning kasvu

2. sisesekretsiooninääre

hüpoglükeemia
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus veresuhkur on langenud alla normi, liiga väike glükoosihulk veres

hüpogonadism
[nimisõna, substantiiv]
organismi sugunäärmete funktsionaalse aktiivsuse vähenemine

hüpohondria
[nimisõna, substantiiv]
1. irratsionaalne mure ja hirm oma tervise pärast, oma terviseseisundi pidev ärev jälgimine

2. ärev enesejälgimine

hüpohondrik
[nimisõna, substantiiv]
oma tervise pärast irratsionaalselt muretsev, seda ärevalt jälgiv inimene, terviseärev inimene

hüpohondriline
[omadussõna, adjektiiv]
irratsionaalselt ja ärevalt oma tervise pärast muretsev, terviseärevuse all kannatav

hüpokaleemia
[nimisõna, substantiiv]
vere normaalsest väiksem kaaliumisisaldus, vere kaaliumivaegus

hüpokaltseemia
[nimisõna, substantiiv]
vere normaalsest väiksem kaltsiumisisaldus, kaltsiumivaegus veres

hüpokoer
[nimisõna, substantiiv]
suhkruhaigeid aitav koer, kes hindab peremehe madala veresuhkru taset lõhna järgi ning talle sellest märku annab

hüpoksia
[nimisõna, substantiiv]
hapniku vähesus või puudujääk organismi kudedes

hüpoksiline
[omadussõna, adjektiiv]
vähese või puuduliku hapnikukoguse või -sisaldusega seotud

hüpomaania
[nimisõna, substantiiv]
maania nõrgim aste, mida iseloomustab nt lühiajaline meeleolu kõrgenemine, mõnevõrra suurenenud töövõime, vähenenud unevajadus

hüponatreemia
[nimisõna, substantiiv]
vere normaalsest väiksem naatriumisisaldus, naatriumivaegus veres

hüponüüm
[nimisõna, substantiiv]
liiki eristav mõiste, hrl vastandudes üldisemale, laiemale soomõistele, üks alammõisteid

hüpostaas
[nimisõna, substantiiv]
jumalaga seoses tema iseseisvaks muutunud omadus või funktsioon

hüpotaks
[nimisõna, substantiiv]
liitlause, kus osalaused (pea- ja kõrvallause) on alistusseoses

hüpotalamus
[nimisõna, substantiiv]
selgroogsete aju osa, inimesel vaheaju alumine piirkond, mis reguleerib ainevahetust, janu- ja näljatunnet, und, emotsioone ning tundeelu

hüpoteegipank
[nimisõna, substantiiv]
pank, mis on spetsialiseerunud pikaajaliste laenude andmisele kinnisvara tagatisel

hüpoteegipidaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kelle kasuks on hüpoteek seatud

hüpoteegisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
hüpoteegi seadmise süsteem, mille aluseks on kinnistusraamatus või -registris olevad ammendavad ja usaldusväärsed andmed kinnisvara kohta (omaniku nimi, omandiõiguse üleminekud, servituudid ja kinnisvaral lasuvad võlad)

hüpoteek
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnisasjale seatud pant laenu tagatisena

2. laen kinnisvara tagatisel

hüpoteeklaen
[nimisõna, substantiiv]
pikaajaline laen, mille tagatiseks on kinnisasjale seatud pant

hüpotees
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi nähtuse seletamiseks esitatud tõestamata, ent ka kummutamata teaduslik oletus

2. teaduslik oletus

hüpoteetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebapiisavale teadmisele tuginev, (seni) tõestamata, oletusel põhinev

2. oletust väljendav

hüpotensioon
[nimisõna, substantiiv]
ebanormaalselt madal vererõhk

hüpotenuus
[nimisõna, substantiiv]
(täisnurkses kolmnurgas:) täisnurga vastaskülg

hüpotermia
[nimisõna, substantiiv]
1. kehatemperatuuri langemine normaalsest tunduvalt madalamale

2. vaegsoojumus

hüpotoonia
[nimisõna, substantiiv]
madal vererõhk

hüpotooniline
[omadussõna, adjektiiv]
vereplasmast väiksema osmootse rõhuga, mistõttu aine (nt spordijook) imendub verre suhteliselt kiiresti või on seda vaja natuke soolestikus lahjendada

hüpotroofia
[nimisõna, substantiiv]
1. pidevast puudulikust toitumisest tingitud seisund, mis väljendub kaalulanguses ja lastel kasvupeetuses

2. pidevast puudulikust toitumisest tingitud seisund

hüpotsenter
[nimisõna, substantiiv]
1. koht maa sisemuses, kus tekib maavärin, maavärina kolle

2. maavärinakolle

hüpotüreoos
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mille korral kilpnääre ei tooda piisavalt hormoone, kilpnäärme alatalitlus

hüpovitaminoos
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi vitamiini vähesus või puudumine organismis ning sellest tingitud haiguslik seisund

2. mingi vitamiini vähesus või puudumine organismis

hüppama
[tegusõna, verb]
1. jalgadega mingilt pinnalt üles tõukama, sellisel moel kuhugi liikuma (inimeste ja loomade kohta)

2. kui sa hüppad, siis sa lükkad ennast jalgadega kiiresti maast lahti

Ühendtegusõnad: alla hüppama, alla hüppama, kõrvale hüppama, kõrvale hüppama, läbi hüppama, läbi hüppama, maha hüppama, maha hüppama, peale hüppama, peale hüppama, püsti hüppama, püsti hüppama, sisse hüppama, sisse hüppama, välja hüppama, välja hüppama, ära hüppama, ära hüppama, üle hüppama, üle hüppama, üles hüppamaüles hüppama

hüppeharjutus
[nimisõna, substantiiv]
hüppega sooritatav harjutus

hüppejalg
[nimisõna, substantiiv]
hüppamiseks kohastunud jalg, nt putukatel

hüppekast
[nimisõna, substantiiv]
pehme materjaliga (liiv, saepuru, poroloon vms) täidetud koht, kuhu hüppaja maandub

hüppekiik
[nimisõna, substantiiv]
väikelapsele mõeldud toolilaadne rippuv kiik, milles laps saab hüpata

hüppelatt
[nimisõna, substantiiv]
postidele asetatav ristpuu, mis näitab hüppe kõrgust (kõrgus- ja teivashüppes)

hüppelaud
[nimisõna, substantiiv]
vahend edasijõudmiseks, karjääri tegemiseks

hüppeliiges
[nimisõna, substantiiv]
sääre ja labajala vaheline liiges

hüppeline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl arengus, kasvus:) järsult ja ülikiiresti toimuv või tekkiv

hüppemägi
[nimisõna, substantiiv]
hoonõlvast, tõukelauast, maandumisnõlvast ja pidurdusalast koosnev spordirajatis suusahüpete sooritamiseks

hüppemäng
[nimisõna, substantiiv]
liikumismäng, mille põhiosaks on hüpped või hüplemine

hüppenöör
[nimisõna, substantiiv]
1. käepidemetega hüplemisnöör

2. nöör, mida sa hüpates liigutad üle oma pea ja jalgade alt läbi

hüppepaik
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus sooritatakse hüppeid (nt kergejõustikustaadionil)

hüppepakk
[nimisõna, substantiiv]
1. hoovõturajas olev pakk, millelt sooritatakse äratõuge (nt kaugushüppes)

2. hoovõturajas olev tugi

hüppepall
[nimisõna, substantiiv]
suur täispuhutav käepideme või sangaga pall, millel istudes hüpatakse

hüppepööre
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamisel:) pööre paigal hüppega ümber keha pikitelje kuni 180°

hüppesamm
[nimisõna, substantiiv]
hüppega sooritatav pikem ja kiirem samm (nt kolmikhüppes, keksumängus)

hüppesektor
[nimisõna, substantiiv]
ala staadionil, kus kaugust või kõrgust hüpatakse

hüppesuusk
[nimisõna, substantiiv]
murdmaasuusast pikem, laiem ja raskem suusk suusahüpeteks

hüppetants
[nimisõna, substantiiv]
rõõmsa loomuga, kiiremat liikumist ja hüppeid sisaldav tants (nt masurka, galjard, džiig)

hüppetehnika
[nimisõna, substantiiv]
kaugus-, kõrgus-, suusahüpetes vms kasutatavad võtted ja meetodid

hüppeteivas
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mille abil teivashüppes latti ületatakse

hüppetorn
[nimisõna, substantiiv]
tornikujuline ehitis vettehüpeteks või suusahüpeteks

hüppevalmis
[omadussõna, adjektiiv]
1. hüppamiseks valmis (asendis)

2. valmis reageerima, millegagi algust tegema vms

hüppevoor
[nimisõna, substantiiv]
hüppevõistluse sarja üks osa

hüppevõime
[nimisõna, substantiiv]
inimese, looma vm elusolendi suutlikkus hüpata

hüppevõrk
[nimisõna, substantiiv]
akrobaatilist laadi hüppeharjutusteks mõeldud vahend, mille puhul on tugev kangas keerdvedrudega terasraamile pingule tõmmatud

hüpsomeeter
[nimisõna, substantiiv]
termobaromeeter koha kõrguse mõõtmiseks

hüsteeria
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mida iseloomustavad ülitundlikkus ja ülierutuvus, samuti tugevad kontrollimata tundeväljendused (nt äkkviha, paanika)

hüsteerik
[nimisõna, substantiiv]
hüsteeria all kannatav inimene

hüsteerika
[nimisõna, substantiiv]
1. hüsteeriahoog

2. ärritatud, ülierutatud seisundis olemine, sellisel moel käitumine

hüsteeriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hüsteeria all kannatav

2. ärritatud, ülierutatud seisundist põhjustatud, sellega seotud või sellele omane

hüsteeritsema
[tegusõna, verb]
ärritatud, ülierutatud seisundis olema, sellisel moel käituma

hüsterees
[nimisõna, substantiiv]
välismõjule alluva keha seisundi sõltuvus eelmistest seisunditest

hüsterektoomia
[nimisõna, substantiiv]
emaka kirurgiline eemaldamine

hütnik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maata või vähese maaga, suurema talu maal hrl saunas elav kehvtalupoeg

hütt
[nimisõna, substantiiv]
väike, kitsas ja (seetõttu) vilets maja

hütt
[nimisõna, substantiiv]
metstuvi, kaelus- või õõnetuvi rahvapärane nimetus

hüva
[omadussõna, adjektiiv]
(muhedamas, mõnusamas keelepruugis:) hea

hüva
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (suhtluses kasutatav ütlus, mis väljendab kinnitust, nõusolekut või mööndust)

2. sõna, millega sa näitad, et oled nõus, või mida sa kasutad, kui vahetad teemat või tegevust

hüvak
[omadussõna, adjektiiv]
1. parempoolne, parem

2. parem, parempoolne

hüvakul
[määrsõna, adverb]
paremal, paremal pool, paremat kätt

hüvakule
[määrsõna, adverb]
paremale, paremale poole, paremat kätt

hüvakult
[määrsõna, adverb]
paremalt, paremalt poolt, parema käe poolt

hüvakäsi
[nimisõna, substantiiv]
1. parem käsi

2. parem pool

hüvale
[määrsõna, adverb]
paremale poole

hüvang
[nimisõna, substantiiv]
hea olukord või seisund, millegi soodus laabumine

hüvastama
[tegusõna, verb]
1. halba heaks pöörama

2. korvama, kompenseerima

hüvasti
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. hüvastijätul, lahkumisel kasutatav sõna

2. sõna, mida sa ütled lahkudes, eriti siis, kui arvad, et ei näe teist inimest enam pikka aega

hüvastijätmine
[nimisõna, substantiiv]
kellestki või millestki lahkumine, kellegagi või millegagi hüvasti jätmine, lahkumissõnade lausumine

hüvastijätt
[nimisõna, substantiiv]
kellestki või millestki lahkumine, kellegagi või millegagi hüvasti jätmine, lahkumissõnade lausumine

hüvastijätukiri
[nimisõna, substantiiv]
enesetapu sooritaja kiri, milles selgitatakse oma teo motiive, palutakse andestust vms

hüve
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on vajalik ja kasulik

2. millegi või kellegagi võrreldes eelisolukord, parem olek või kasu

hüvejuur
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) tähistab inimese omandatud häid omadusi, mis soodustavad virgumist

hüveline
[omadussõna, adjektiiv]
hüvedel põhinev, nendest lähtuv

hüvendama
[tegusõna, verb]
1. paremaks tegema, parandama

2. rikastama

hüveolu
[nimisõna, substantiiv]
heaolu, vajaduste rahuldatus või asjade hea seis

hüvis
[nimisõna, substantiiv]
inimeste tarbeid rahuldav toode (kaup) või teenus

hüvitama
[tegusõna, verb]
rahalist kulu tasa tegema, kellegi kulusid korvama

hüvitis
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi makstav rahasumma majandusliku kaotuse, varanduse vähenemise vm kahju eest

hüvitus
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi makstav rahasumma majandusliku kaotuse, varanduse vähenemise vm kahju eest

hüvitushagi
[nimisõna, substantiiv]
isiku pöördumine tsiviilkohtu poole kahju hüvitamise nõudega

hüvitussumma
[nimisõna, substantiiv]
hüvitis, selle suurus

hüään
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrikas ja Lõuna-Aasias elunev peamiselt raipeist toituv koeralaadne kiskja

2. kiskja

hüäänkoer
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas elutsev musta-valge-punaselaiguline kiire jooksuga hundisuurune hüääni meenutav kiskja

hüüatama
[tegusõna, verb]
korraks järsku hüüdma

hüüatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike, järsk hüüdmine

hüübima
[tegusõna, verb]
(hrl vere kohta:) tardudes kokku minema, pihustunud olekust klompi, tükki minema

hüübimatus
[nimisõna, substantiiv]
vere võimetus tardudes kokku minna, millele on iseloomulikud lihase- ja liigesesisesed verejooksud ning haavade kauakestev veritsus

hüübivus
[nimisõna, substantiiv]
hrl vere võime tardudes kokku minna

hüüd
[nimisõna, substantiiv]
valju häälega mingi teate, käsu, kutse vms edasiandmine

hüüdekaugus
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, mille tagant hüüe veel kuuldav on

hüüdja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kedagi või midagi hüüab

hüüdlause
[nimisõna, substantiiv]
1. lühidas ja löövas sõnastuses (ühiskondlik, poliitiline) juhtmõte, nõue või üleskutse

2. (lühike) lause, mis jääb kergesti meelde ja millel on enamasti poliitiline või ühiskondlik sisu

3. üleskutse, loosung, juhtlause

4. juhtlause, lipukiri

hüüdlema
[tegusõna, verb]
1. korduvalt hüüdma

2. vastastikku hüüdma

hüüdma
[tegusõna, verb]
1. kellelegi mingit käsku, teadet vms valju häälega edasi andma, kellegi poole hõikega pöörduma

2. (eemalt) valju häälega midagi ütlema või kedagi kutsuma

Ühendtegusõnad: järele hüüdma, järele hüüdma, vahele hüüdma, vahele hüüdma, vastu hüüdma, vastu hüüdma, välja hüüdmavälja hüüdma

hüüdnimi
[nimisõna, substantiiv]
igapäevases kõnes tarvitatav isiku mitteametlik nimi, mis on talle külge jäänud tema välimuse, tegevuse või iseloomu järgi või kujunenud tema nime moonutusel

hüüdsõna
[nimisõna, substantiiv]
1. kõneleja tunde- ja tahteavaldusi, häälitsusi, loodushääli vms väljendav muutumatu sõnaliik (nt oi, ahaa, põmm)

2. sõna, mis väljendab tundeid ja emotsioone ning on suhtlemisel kontakti hoidmise ja loomise vahend. Hüüdsõnad on näiteks oi, ah, jah, noh, tere, aitäh

hüüe
[nimisõna, substantiiv]
valju häälega mingi teate, käsu, kutse vms edasiandmine

hüüf
[nimisõna, substantiiv]
seene keha moodustav rakk või niitjas rakkude rida

hüümen
[nimisõna, substantiiv]
naise tupe ava osalt sulgev limaskestavolt, mis esimesel suguühtel hrl rebeneb

hüüp
[nimisõna, substantiiv]
hrl (hallikas)kollase-pruunitriibulise sulestikuga roostikulind

hüüs
[nimisõna, substantiiv]
vara, varandus, rikkus

hüüumärk
[nimisõna, substantiiv]
1. püstkriipsust ja selle all olevast punktist koosnev kirjavahemärk (!), mis tähistab nt käsku, hoiatust, keeldu või imestust

2. (märk !) kasutatakse lause või sõna järel, et väljendada näiteks tugevat käsku, keeldu, soovi või üllatust

hüüund
[nimisõna, substantiiv]
teise lausesse kiildunud sõna- või fraasikujuline hüüdlause

hüüve
[nimisõna, substantiiv]
1. tardudes kokku läinud aine (nt veri)

2. hüübimise tulemus

3. hüübinud aine

hüüvis
[nimisõna, substantiiv]
hüübinud vere tombuke

hüüvistama
[tegusõna, verb]
hüübima panema, kalgendama

i
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

i
arv, mille ruut on –1

iatrogeenne
[nimisõna, substantiiv]
ravitekkeline, ravimitest, meditsiinilisest protseduurist vms tingitud

ib.
(tekstis viitamisel:) sealsamas, samas (eespool viidatud) raamatus või samal leheküljel

iba
[nimisõna, substantiiv]
mõttetu, loll jutt

ibadiit
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Omaanis levinud islami konfessiooni esindaja

ibe
[nimisõna, substantiiv]
1. mulla tahked osakesed (läbimõõduga alla 0,001 mm)

2. mulla tahked osakesed

ibeer
[nimisõna, substantiiv]
1. Pürenee poolsaare muistne asukas

2. Pürenee poolsaarel elanud hõimu liige

ibeeri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
Pürenee poolsaare muistsete asukatega seotud

ibeeris
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadelt pärinev madal rohttaim, Eestis peamiselt kiviktaimla ilutaim

ibeliiv
[nimisõna, substantiiv]
väga peenike liiv

iberoameerika
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
Ameerika hispaanlaste ja portugallastega seotud

ibesoo
[nimisõna, substantiiv]
viljatu soomaa

ibid.
(tekstis viitamisel:) sealsamas, samas (eespool viidatud) raamatus või samal leheküljel

ibidem
[määrsõna, adverb]
(tekstis viitamisel:) sealsamas, samas (eespool viidatud) raamatus või samal leheküljel

ibliis
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu kuradile vastav kuri vaim islamis

2. saatan, kuri vaim islamis, iblis

ibo
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Nigeeria lõuna- ja idaosas elava Aafrika rahva liige

ibuprofeen
[nimisõna, substantiiv]
valuvaigisti, millel on palavikku vähendav ja põletikku pärssiv toime

id.
osutab, et miski või keegi on mingi omaduse vm poolest (see)sama

ida
[nimisõna, substantiiv]
1. ilmakaar, mis asub põhjast 90° päripäeva

2. ilmakaar, kust päike tõuseb

idaala
[nimisõna, substantiiv]
millestki idas asuv ala

idablokk
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt Varssavi Lepingu Organisatsiooni kuulunud riikide kohta külma sõja ajal)

idaeestlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Eestis elav eestlane

2. Ida-Eestist pärit eestlane

idaeurooplane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Euroopa elanik

2. Ida-Euroopast pärit inimene

idagoot
[nimisõna, substantiiv]
1. Dnestrist ida poole jäänud gootide haru liige

2. idagermaani hõimu liige

ida-jugapuu
[nimisõna, substantiiv]
Kaug-Idast ja Jaapanist pärit mürgine okaspuu või põõsas, mida mõnel pool kasvatatakse ilutaimena

idakaar
[nimisõna, substantiiv]
1. ida, idapoolne suund

2. ida

idakallas
[nimisõna, substantiiv]
idapoolne kallas

idakeeled
[nimisõna, substantiiv]
keeled, mida kõneldakse eriti Lähis-Idas, Põhja-Aafrikas ja Kesk-Aasias

idakirik
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu kirikute, Bütsantsi riitusega katoliku kiriku ja vanade idamaade kirikute koondnimetus

ida-kitsehernes
[nimisõna, substantiiv]
söödataimena kasvatatav kitseherne liik

idakonverents
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest peamiselt USA spordiklubide alajaotusest, mis omakorda jaotub divisjonideks (nt korvpallis, jäähokis)

idakristlus
[nimisõna, substantiiv]
Bütsantsis ehk Ida-Rooma keisririigis kujunenud ja sealt lähtuvad ristiusu harud (eelkõige õigeusk) ja vana idamaade kristlus

idakülg
[nimisõna, substantiiv]
idapoolne osa

idamaa
[nimisõna, substantiiv]
maailma osa, mis hõlmab eriti Lähis-Ida, Põhja-Aafrikat ja Kesk-Aasiat

idamaalane
[nimisõna, substantiiv]
idamaadest pärit inimene

idamaauurija
[nimisõna, substantiiv]
Idamaade keelte ja kultuuri tundja või uurija

idamagun
[nimisõna, substantiiv]
karvaste varte, suurte tulipunaste õite ja paljuseemneliste kupardega rohttaim, Eestis aialill

idamaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. idamaadest, hrl Lähis- ja Kaug-Idast ja Kesk-Aasiast pärinev, sealsele kultuurile omane

2. idamaadest pärit

ida-mariõunapuu
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Siberist ja Põhja-Hiinast pärit väga väikeste kollakaspunaste viljadega õunapuu, Eestis ilupuu

idamurre
[nimisõna, substantiiv]
idapoolne murre mingil keelealal

idanaaber
[nimisõna, substantiiv]
(idapoolse naabermaa või selle rahva, Eestis hrl Venemaa ja venelaste kohta)

idand
[nimisõna, substantiiv]
1. idanev taim, mis toitub seemnes või viljas olevaist toitainevarudest

2. idust areneva taime varane elujärk

idandama
[tegusõna, verb]
seemneid idanema panema, idaneda laskma

idandus
[nimisõna, substantiiv]
1. idandamine

2. idanema pandu, idandid

idanema
[tegusõna, verb]
arenema hakkama, tärkama

idanemisaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajaperiood, mille jooksul seeme hakkab idanema

idanemisenergia
[nimisõna, substantiiv]
seemne ühtliku idanemise võime (nt õlleodral)

idanemisprotsent
[nimisõna, substantiiv]
seemnete idanemist väljendav protsent

idanemistemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
taime idanemiseks vajalik temperatuur

idanemisvõime
[nimisõna, substantiiv]
(taimedega seoses:) võime idaneda

idanevus
[nimisõna, substantiiv]
(taimedega seoses:) võime idaneda

idanõlv
[nimisõna, substantiiv]
idapoolne nõlv

idaosa
[nimisõna, substantiiv]
(mingi ala) idapoolne osa

idapartnerlus
[nimisõna, substantiiv]
2009. aastal Euroopa Liidu naabruspoliitikast välja kasvanud suund eesmärgiga tihendada Armeenia, Aserbaidžaani, Gruusia, Moldova, Ukraina ja Valgevene koostööd ja integratsiooni Euroopa Liiduga

idapiir
[nimisõna, substantiiv]
idapoolne (riigi)piir või piiriala

idapikkus
[nimisõna, substantiiv]
mingi koha kaugus nullmeridiaanist ida suunas (kraadides mõõdetuna)

idapoolkera
[nimisõna, substantiiv]
algmeridiaanist ida pool asuv maakera osa

idapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ida suunas, idas asuv

2. ida poolt pärinev

idarannik
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm territooriumi idaosas asuv mereäärne ala

idasakslane
[nimisõna, substantiiv]
1. endise Saksa DV ehk Ida-Saksamaa elanik

2. Saksa DV aladelt pärit inimene

idaserv
[nimisõna, substantiiv]
idapoolne äär või ääreala

idaslaavlane
[nimisõna, substantiiv]
mõnd idaslaavi keelt kõneleva rahva liige

idasuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
idapoolsetele riikidele sihitud või neid arvestav, suunaga itta

idataevas
[nimisõna, substantiiv]
taevavõlvi idapoolne osa või serv

idatatar
[nimisõna, substantiiv]
raudteel ja teeäärtel kasvav rohelise varre ja rohekate õitega rohttaim

idatiib
[nimisõna, substantiiv]
(hoone, rinde vm) idapoolne külgmine osa

idatuul
[nimisõna, substantiiv]
idasuunast puhuv tuul

idavirulane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Virumaa elanik

2. Ida-Virumaalt pärit inimene

idavirumaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Virumaa elanik

2. Ida-Virumaalt pärit inimene

ida-vöötorav
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika idaosa lehtmetsade oravat meenutav näriline, kelle seljal on viis tumepruuni pikivööti

2. näriline

ideaal
[nimisõna, substantiiv]
taotluste kõrgeim eesmärk, ettekujutus millestki täiuslikust

ideaalgaas
[nimisõna, substantiiv]
gaas, mis koosneb elastsetest molekulidest, mille vahel ei toimi vastastikmõju ning kus gaasimolekulid loetakse punktmassideks

ideaalilähedane
[omadussõna, adjektiiv]
peaaegu ideaalile vastav

ideaaljuhul
[määrsõna, adverb]
1. parimal võimalikul juhul

2. sellises (kujuteldavas) olukorras, kus kõik segavad asjaolud, mõjud vms on kõrvaldatud

ideaalkuju
[nimisõna, substantiiv]
millegi parim võimalik kuju või vorm

ideaalmaastik
[nimisõna, substantiiv]
maal, millel olev maastik on loodud kunstniku enda ettekujutuste põhjal, klassitsismiajastul levinud maalitüüpe

ideaalnaine
[nimisõna, substantiiv]
täiuslik naine (ettekujutuses või tegelikkuses)

ideaalne
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt ülim, nõudmistele kõigekülgselt vastav, selline, mis on veatu ja ebakõlata

ideaaltüüp
[nimisõna, substantiiv]
absoluutselt täiuslik, parim võimalik tüüp, vorm vms

idealiseerima
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi tegelikust täiuslikumana nägema või kujutama

2. ideaalina kujutlema või kujutama

3. tegelikust paremaks pidama

idealism
[nimisõna, substantiiv]
ideaalidest juhindumine või tegelikkuse idealiseerimine

idealist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kedagi või midagi näeb või kujutab tegelikust täiuslikumana, ideaalina

ideatsioon
[nimisõna, substantiiv]
probleemile lahenduse otsimine rühma inimeste loova mõttetöö kaudu

idee
[nimisõna, substantiiv]
1. (äkiline leidlik) mõte või kavatsus midagi teha

2. uus mõte

3. plaan

ideeauto
[nimisõna, substantiiv]
mingi auto uuenduslik erimudel, mis pole veel seeriatootmises

ideedraama
[nimisõna, substantiiv]
näidend, milles pearõhk on asetatud mingi idee esiletoomisele

ideekas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete ideedega, ideede poolest tähelepanuväärne, väärtuslik

ideekavand
[nimisõna, substantiiv]
loodava (kunsti)teose üldjooneline, põhiideed esitav kavand

ideekonkurss
[nimisõna, substantiiv]
võistlus uute ideede saamiseks (nt mingi ala hõlvamisel, millegi kujundmisel, mõne probleemi lahendamisel)

ideekorje
[nimisõna, substantiiv]
rahvalt teatud teema või teemade kohta ideede, ettepanekute kogumine

ideeline
[omadussõna, adjektiiv]
ideedel või maailmavaatel põhinev, neisse puutuv või neis avalduv

ideeliselt
[määrsõna, adverb]
ideede järgi, mõtete ja plaanide poolest

ideerikas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete ideedega, ideede poolest tähelepanuväärne, väärtuslik

ideestik
[nimisõna, substantiiv]
ideed kogumina

ideetu
[omadussõna, adjektiiv]
ideedeta, mõtete ja plaanide poolest vaene

ideevaene
[omadussõna, adjektiiv]
leidlikkuseta, värskete ideedeta

ideevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus uute ideede saamiseks (nt mingi ala hõlvamisel, millegi kujundmisel, mõne probleemi lahendamisel)

idem
[määrsõna, adverb]
osutab, et miski või keegi on mingi omaduse vm poolest (see)sama

identifikaator
[nimisõna, substantiiv]
(arvutiasjanduses:) objekti identifitseerida võimaldav tähis või nimi

identifitseerima
[tegusõna, verb]
isiku ja andmete üksühest vastavust kindlaks tegema, kedagi või midagi kellenagi või millenagi ära tundma

identifitseeruma
[tegusõna, verb]
samastuma, täpselt ühesuguseks või võrdväärseks muutuma

identima
[tegusõna, verb]
isiku ja andmete üksühest vastavust kindlaks tegema, kedagi või midagi kellenagi või millenagi ära tundma

identiteedikriis
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus ei osata otsustada kes või mis või kelle või mille poolt ollakse, kõigutakse eri poolte vahel

identiteedivaras
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kasutab loata kellegi teise isikuandmeid, esineb teise isikuna tolle nõusolekuta

identiteedivargus
[nimisõna, substantiiv]
isikut tuvastavate andmete väärkasutamine, teise isikuna esinemine ilma selle isiku nõusolekuta

identiteet
[nimisõna, substantiiv]
inimese teadmine endast, oma minast, enda samastamine teatud sotsiaalse rühmaga, eristudes teistest

identne
[omadussõna, adjektiiv]
1. täpselt ühesugune, üksüheselt vastav

2. samane

identsus
[nimisõna, substantiiv]
üksühene vastavus, täpselt ühesugune, üks ja seesama olemine

ideograafia
[nimisõna, substantiiv]
kiri, mille märgid tähistavad mõistet või sõna (nt vanem egiptuse kiri, sumeri kiilkiri)

ideograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
mõistet väljendav, (ühe) mõistega seotud

ideogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. mõistet tähistav kirjamärk, number või tingmärk

2. mõistet tähistav märk

ideologeem
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalselt tingitud nähtus, mis väljendab kellegi maailmavaadet ning peegeldab ühiskonna ideoloogilisi norme ja hoiakuid (nt loosungina, väljendina, sümbolina)

ideologiseerima
[tegusõna, verb]
mingile ideoloogiale allutama

ideoloog
[nimisõna, substantiiv]
mingi ideoloogia väljendaja ja kaitsja

ideoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas kehtiv ja poliitilist võimu legitimeeriv maailmavaateliste eelistuste ja tõekspidamiste süsteem

2. vaadete ja ideede süsteem

idikas
[nimisõna, substantiiv]
1. ülimal määral totter, rumal inimene, lollakas

2. kirumissõnana

idiofon
[nimisõna, substantiiv]
isehelisev löökpill, nt gong, taldrikud, kastanjetid

idiograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
(filosoofias, psühholoogias, õiguses vm:) üksikisikut, juhtumit, üksikuid asjaolusid uuriv

idiolekt
[nimisõna, substantiiv]
ühele isikule omane keelekasutus

idiomaatika
[nimisõna, substantiiv]
mingi keele püsiühendite või keeleliste omapärade kogum

idioom
[nimisõna, substantiiv]
1. püsiühend, mille kogutähendus ei tulene ühendit moodustavate sõnade tähenduste summast (nt viskab villast, vesi ahjus)

2. sõna-sõnalt teise keelde mittetõlgitav püsiühend või keeleline omapärasus (nt kuidas käsi käib?)

3. liik püsiühendeid

idioot
[nimisõna, substantiiv]
1. ülimal määral totter, rumal inimene, lollakas

2. kirumissõnana

idiootia
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimse alaarengu raskeim vorm, sügav vaimne alaareng

2. nõrgamõistuslikkus

idiootlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülimalt totter, äärmiselt rumal

2. idioodile omane

3. totter, rumal

idiootne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülimalt totter, äärmiselt rumal

2. idioodile omane

3. totter, rumal

idiootsus
[nimisõna, substantiiv]
ülim totrus, suur rumalus

idiopaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse kohta:) iseseisvalt, teistest haigustest sõltumatult tekkinud

idiosünkraasia
[nimisõna, substantiiv]
1. personaalne eripära

2. eripärane käitumisviis või reaktsioon millelegi

idiotism
[nimisõna, substantiiv]
ülim totrus, suur rumalus

ido
[nimisõna, substantiiv]
esperanto alusel loodud tehiskeel

idolaatria
[nimisõna, substantiiv]
ebajumala teenimine või kummardamine

idu
[nimisõna, substantiiv]
1. taime esimene arenemisaste (hrl seemnest)

2. idand

iduettevõte
[nimisõna, substantiiv]
alles käivituv lennuka äriideega väikeettevõte, mille eesmärk on arendada välja täiesti uus toode või teenus

idufirma
[nimisõna, substantiiv]
alles käivituv lennuka äriideega väikeettevõte, mille eesmärk on arendada välja täiesti uus toode või teenus

idujuur
[nimisõna, substantiiv]
idu osa, millest areneb taime juurestik, taime juure alge

idulane
[nimisõna, substantiiv]
(inimesel jt imetajatel:) organism emakasisese arengu varaseimas järgus (inimese puhul vältab see esimesed kaheksa rasedusnädalat)

iduleht
[nimisõna, substantiiv]
idu osa, mida taimedel on hrl kas üks või kaks ja kus osal taimedel paikneb seemne toitainevaru

iduplasma
[nimisõna, substantiiv]
sugurakkude kromosoomides paiknev pärilikkusaine, pärilike omaduste kandja (varasema aja käsitlustes)

idupung
[nimisõna, substantiiv]
idu osa, millest areneb taime maapealne põhiosa

idurakk
[nimisõna, substantiiv]
arengu alguses olev sugurakk, algstaadiumis muna- või seemnerakk

idusektor
[nimisõna, substantiiv]
majandusvaldkond, mis hõlmab iduettevõtteid

idutama
[tegusõna, verb]
idusid ära murdma

idutustama
[tegusõna, verb]
haigusidusid hävitama, pisikutest vabastama (sterilieerides, pastöriseerides)

iduvars
[nimisõna, substantiiv]
idu osa, millest areneb taime varre alumine osa

idüll
[nimisõna, substantiiv]
1. vaikne, harmooniline, mitte millestki tumestatud olemine

2. vaikelupildike

3. kooskõlaline, häirimatu olukord

idülleerima
[tegusõna, verb]
midagi või kedagi tegelikust ideaalsemaks või idüllilisemaks pidama

idülliline
[omadussõna, adjektiiv]
vaikne, harmooniline, mitte millestki tumestatud

idülliseerima
[tegusõna, verb]
idüllilisena kujutama

idüllitsema
[tegusõna, verb]
idüllina kujutama, nautima või idülliliselt olesklema

iga
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi teatav vanus, aeg, mis on seni elatud või olemas oldud

2. teatud järk kellegi eluajast

3. kellegi või millegi vanus

iga
[asesõna, pronoomen]
1. (üksiku kohta kogumis:) teatav kindel, määratud

2. ükskõik missugune (paljudest või kõigist võimalustest)

iga-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
igal aastal toimuv

igaesmaspäevane
[omadussõna, adjektiiv]
igal esmaspäeval toimuv, esinev vms

igahommikune
[omadussõna, adjektiiv]
igal hommikul toimuv

igailma
iga ilmaga, erinevates ilmastikutingimustes kantav, kasutatav vms

igakolmapäevane
[omadussõna, adjektiiv]
igal kolmapäeval toimuv, esinev vms

igakord
[määrsõna, adverb]
1. alati, igal viimasel kui ühel korral

2. iga kord

igakordne
[omadussõna, adjektiiv]
igal üksikul juhul, iga kord toimuv, esinev vms

igakuine
[omadussõna, adjektiiv]
igal kuul toimuv, esinev vms

igakuiselt
[määrsõna, adverb]
iga kuu, igal kuul

igakuuline
[omadussõna, adjektiiv]
igal kuul toimuv, esinev vms

igakuune
[omadussõna, adjektiiv]
igal kuul toimuv, esinev vms

igakülgne
[omadussõna, adjektiiv]
mis tahes, kõikvõimalikke (eri) liiki asju hõlmav

igakülgselt
[määrsõna, adverb]
1. igas suhtes, igas mõttes, igal moel

2. igas suhtes, igas mõttes

igalaupäevane
[omadussõna, adjektiiv]
igal laupäeval toimuv, esinev vms

igama
[tegusõna, verb]
kellestki (või millestki) kauem elama

igamees
[nimisõna, substantiiv]
1. (möönvalt:) ükskõik kes, iga inimene

2. ükskõik kes

igameheõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigused ja kohustused, mis seovad inimest loodusega kui rahva ühisvaraga

igamine
[nimisõna, substantiiv]
omandiõiguse tekkimine teisele isikule kuuluva asja kauaaegse valdamise tagajärjel

igamisaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil kauaaegse pideva valdamise tagajärjel tekib omandiõigus

igamistähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil kauaaegse pideva valdamise tagajärjel tekib omandiõigus

igamus
[nimisõna, substantiiv]
aegumus

igand
[nimisõna, substantiiv]
oma aja äraelanud arusaam, tava vms

iganeljapäevane
[omadussõna, adjektiiv]
igal neljapäeval toimuv, esinev vms

iganema
[tegusõna, verb]
oma ajakohasust kaotama, oma aja äraelanuks muutuma, moraalselt vananema

iganematu
[omadussõna, adjektiiv]
mitte kunagi aeguv

iganes
[määrsõna, adverb]
1. (märgib ebamäärast asjaolu:) ükskõik mis, ükskõik milline, ükskõik kus vms

2. mööndust märkivates ühendites

iganädalane
[omadussõna, adjektiiv]
igal nädalal toimuv, esinev vms

igaon
[nimisõna, substantiiv]
kahemõõtmelise maailma osake, mille spinn võib olla suvaline (erinevalt poolarvulise spinniga fermionist ja täisarvulise spinniga bosonist)

igapidi
[määrsõna, adverb]
1. igas suhtes, igas mõttes, igal moel

2. igas suhtes, igas mõttes

igapidine
[omadussõna, adjektiiv]
mis tahes, kõikvõimalikke (eri) liiki asju hõlmav

igapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. igapäevane elu oma toimetuste ja askeldustega

2. igapäevane elu, argielu, argipäev

igapäeva
1. iga päev, päevast päeva toimuv, esinev vms

2. iga päev esinev, toimuv

igapäevaelu
[nimisõna, substantiiv]
1. igapäevane elu oma toimetuste ja askeldustega

2. igapäevane elu, argielu, argipäev

igapäevakeel
[nimisõna, substantiiv]
igapäevases suhtluses (nii kirjas kui ka kõnes) kasutatav, ametlikust keelest vabam keel

igapäevamure
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaeluga, eluoluga seotud probleem või kohustus

igapäevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. iga päev, päevast päeva toimuv, esinev vms

2. iga päev esinev, toimuv

igapäevariietus
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaseks kandmiseks mõeldud, nt tööl või kodus kantav riietus

igapäevaselt
[määrsõna, adverb]
1. kogu aeg, päev päeva järel, igal päeval

2. pidevalt

igapäevastama
[tegusõna, verb]
tavaliseks, harjumuspäraseks muutma

igapäevastuma
[tegusõna, verb]
tavaliseks, harjumuspäraseks muutuma

igapäevasuitsetaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes tavaliselt alati suitsetab

igapäevasus
[nimisõna, substantiiv]
1. igapäevane elu koos kõige sellega, mis inimesi ümbritseb

2. argisus

igapäevatoimetus
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane toiming, argiaskeldus

igapäevatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. töö, mida keegi päevast päeva teeb

2. põhitöö, leivatöö

igapäine
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavaline, laialt levinud, argine

2. tavaline, harilik

igapühapäevane
[omadussõna, adjektiiv]
igal pühapäeval toimuv, esinev vms

igareedene
[omadussõna, adjektiiv]
igal reedel toimuv, esinev vms

igastahes
[määrsõna, adverb]
1. (öeldavat kinnitades:) igal juhul, täiesti kindlasti

2. igal juhul, kindlasti

igasugu
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljudest eri liikidest, iga liiki või laadi

2. mis tahes, ükskõik milline

3. igat liiki, igat laadi

4. ükskõik milline

igasugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljudest eri liikidest, iga liiki või laadi

2. mis tahes, ükskõik milline

3. igat liiki, igat laadi

4. ükskõik milline

igasuvine
[omadussõna, adjektiiv]
iga suvi, suvest suvesse toimuv, esinev vms

igasügisene
[omadussõna, adjektiiv]
igal sügisel toimuv

igatahes
[määrsõna, adverb]
1. (öeldavat kinnitades:) igal juhul, täiesti kindlasti

2. igal juhul, kindlasti

igateisipäevane
[omadussõna, adjektiiv]
igal teisipäeval toimuv, esinev vms

igatekanti
[määrsõna, adverb]
igal moel, igas suhtes

igatemoodi
[määrsõna, adverb]
1. igas suhtes, igas mõttes, igal moel

2. igas suhtes, igas mõttes

igatepidi
[määrsõna, adverb]
1. igas suhtes, igas mõttes, igal moel

2. igas suhtes, igas mõttes

igateviisi
[määrsõna, adverb]
1. igas suhtes, igas mõttes, igal moel

2. igas suhtes, igas mõttes

igati
[määrsõna, adverb]
1. igas suhtes, igas mõttes, igal moel

2. igas suhtes, igas mõttes

igatipidi
[määrsõna, adverb]
1. igas suhtes, igas mõttes, igal moel

2. igas suhtes, igas mõttes

igatpidi
[määrsõna, adverb]
1. igas suhtes, igas mõttes, igal moel

2. igas suhtes, igas mõttes

igatsema
[tegusõna, verb]
1. eemal viibides kedagi või midagi jälle näha soovima, tundeliselt lootma taas kohtuda

2. näha tahtma seda, kes on sinust kaugel

Ühendtegusõnad: taga igatsemataga igatsema

igatsevalt
[määrsõna, adverb]
igatsust tundes, seda tundeliselt väljendades

igatsugu
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljudest eri liikidest, iga liiki või laadi

2. mis tahes, ükskõik milline

3. igat liiki, igat laadi

4. ükskõik milline

igatsus
[nimisõna, substantiiv]
nukker, hell tunne, mis sisaldab endas (unistuslikku) soovi, iha millegi või kellegi järele

igatviisi
[määrsõna, adverb]
1. igas suhtes, igas mõttes, igal moel

2. igas suhtes, igas mõttes

igav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, milles ei ole või mis ei paku vaheldust ja mis ei avalda muljet

2. selline, et ei ole huvitav ega põnev

igavavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
vähe vaheldust pakkuv, üsna igav

igavene
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaliselt lõputu, väga pikaajaline

2. kustumatu

igaveseks
[määrsõna, adverb]
lõpmata pikaks, püsivaks ajaks, jäädavalt

igavesti
[määrsõna, adverb]
1. ajaliselt lõputult või lõpmata pikaks ajaks

2. ajaliselt lõputult

igaviisi
1. igas suhtes, igas mõttes, igal moel

2. igas suhtes, igas mõttes

igavik
[nimisõna, substantiiv]
alguse ja lõputa aeg

igavikpikk
[omadussõna, adjektiiv]
väga pikk või sellisena tunduv

igavikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis on aegade algusest olemas olnud ja kestab lõputult

2. igavikuga seotud

igavikupikkune
[omadussõna, adjektiiv]
väga pikk või sellisena tunduv

igavikustama
[tegusõna, verb]
igaveseks jäädvustama

igavlema
[tegusõna, verb]
tegevusetusest, millegi üksluisusest või huvi puudumisest tingitud tüdimust tundma või väljendama

igavlevalt
[määrsõna, adverb]
tegevusetuse või huvipuuduse tõttu tüdimust tundes

igavus
[nimisõna, substantiiv]
tegevusetusest, millegi üksluisusest või huvi puudumisest tingitud tüdimustunne

igavustunne
[nimisõna, substantiiv]
tegevusetusest, millegi üksluisusest või huvi puudumisest tingitud tüdimustunne

igaõhtune
[omadussõna, adjektiiv]
igal õhtul toimuv

igaöine
[omadussõna, adjektiiv]
igal ööl toimuv, esinev vms

igaüheõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigused ja kohustused, mis seovad inimest loodusega kui rahva ühisvaraga

igaüks
[asesõna, pronoomen]
1. (möönvalt:) ükskõik kes, iga inimene

2. ükskõik kes

igbo
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Nigeeria lõuna- ja idaosas elava Aafrika rahva liige

ige
[nimisõna, substantiiv]
hambaid ümbritsev suu kude, mis läheb üle limaskestaks

igemehaigus
[nimisõna, substantiiv]
hammast ümbritsevate kudede haigus (gingiviit, parodontiit vm)

igemekasvaja
[nimisõna, substantiiv]
igeme põletikuline vohang

igemepiir
[nimisõna, substantiiv]
igeme ja hambakrooni piir

igemepõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. igemete põletikuline haigus, mille nähtudeks on valulikkus, punetus ja turse

2. igeme kudede põletik

igemeravi
[nimisõna, substantiiv]
igemehaiguste, peamiselt igemepõletiku ja hammast ümbritseva koe kroonilise põletiku ravi

igemetasku
[nimisõna, substantiiv]
ava igeme ja hambakaela vahel

igemevagu
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) süvend hamba pinna ja igeme vahel

igerik
[omadussõna, adjektiiv]
omaduselt ja kõlblikkuselt vilets või kidur, väga armetu

igiaeg
[nimisõna, substantiiv]
väga ammune aeg

igiammu
[määrsõna, adverb]
väga ammu, väga kaua aega tagasi

igiammune
[omadussõna, adjektiiv]
väga kaua aega tagasi toimunud, väga kaugesse aega kuuluv

igihali
[nimisõna, substantiiv]
hrl siniste õitega igihaljaste vartega poolpõõsas või rohttaim, Eestis ilutaim

igihaljas
[omadussõna, adjektiiv]
(looduse, taimede kohta:) aasta läbi haljas, rohu värvi roheline

igihaljus
[nimisõna, substantiiv]
taimede omadus säilitada lehestikku kogu aasta

igijää
[nimisõna, substantiiv]
jääkate, mis püsib kogu aasta, igavene jää

igikelts
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus pindmine maakooreosa on püsivalt külmunud (nt Kirde-Siberis)

igikestev
[omadussõna, adjektiiv]
igavesti, väga pikka aega kestev

igiliikur
[nimisõna, substantiiv]
kujutletav masin, mis liigub või teeb tööd igavesti

igilumi
[nimisõna, substantiiv]
aastakümneid või -sadu sulamata püsiv lumikate

iginaiselik
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga naiselik, naistele igipõliselt omane

2. väga naiselik, emalik

igine
[omadussõna, adjektiiv]
1. igavesti kestev

2. igivana, põline

iginoor
[omadussõna, adjektiiv]
igavesti noor, alati nooruslik

igiomane
[omadussõna, adjektiiv]
alati omane olnud, väga omane

igipõline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vanast ajast pärit, väga ammu tekkinud, loodud vms, väga vana

2. väga vana, ammune

igipüsiv
[omadussõna, adjektiiv]
igavesti, väga pikka aega kestev

igirivaal
[nimisõna, substantiiv]
kauaaegne, igipõline võistleja või vastane sama eesmärgi nimel või samal alal (hrl spordis, poliitikas)

igiroheline
[omadussõna, adjektiiv]
(looduse, taimede kohta:) aasta läbi haljas, rohu värvi roheline

igituttav
[omadussõna, adjektiiv]
ammusest ajast tuttav

igivana
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vanast ajast pärit, väga ammu tekkinud, loodud vms, väga vana

2. väga vana, ammune

iglu
[nimisõna, substantiiv]
eskimote lumeonn, pika sissekäigutunneliga kuppeljas lumetahukaist maja

iglusaun
[nimisõna, substantiiv]
ümaralt kumera kujuga saun

ignoma
[tegusõna, verb]
tahtlikult tähele panemata jätma, mitte arvestama

ignoorima
[tegusõna, verb]
tahtlikult tähele panemata jätma, mitte arvestama

ignorant
[nimisõna, substantiiv]
1. asjatundmatu inimene

2. asjatundmatu isik

ignorantne
[omadussõna, adjektiiv]
asjatundmatu, mingit ala, küsimust vms mitte tundev

ignorants
[nimisõna, substantiiv]
1. hoolimatu, ükskõikne asjatundmatus

2. vastaspoolt mittearvestav suhtumine

ignorantsus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoolimatu, ükskõikne asjatundmatus

2. vastaspoolt mittearvestav suhtumine

ignoreerima
[tegusõna, verb]
tahtlikult tähele panemata jätma, mitte arvestama

ignoreerimine
[nimisõna, substantiiv]
tahtlik tähelepanuta jätmine, mitte arvestamine, mitte välja tegemine

igrek
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku võõrtäht (esineb üksnes võõrnimedes ja tsitaatsõnades)

2. vastav häälik võõrkeele hääldusreeglite kohaselt

3. ladina täht y

4. kreeka täht υ

5. eesti tähestiku võõrtäht

6. vastav häälik

igritsema
[tegusõna, verb]
vähehaaval nirisema või immitsema

iguaan
[nimisõna, substantiiv]
seljaharja, külgedelt kokkusurutud kere ning väga pika sabaga sisalik peamiselt Lõuna- ja Kesk-Ameerikas

iguaanlased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond läänepoolkera sisalikke

iguaanodon
[nimisõna, substantiiv]
tagajalgadel liikuv hiiglaslik dinosaurus

iguumen
[nimisõna, substantiiv]
1. õigeusu mungakloostri ülema või pühakoja munkpreestri nimetus

2. mungast vaimuliku aunimetus

3. kreekakatoliku mungakloostri ülem

iguumenja
[nimisõna, substantiiv]
1. õigeusu nunnakloostri ülem

2. kreekakatoliku nunnakloostri ülem

iha
[nimisõna, substantiiv]
1. kirglik soov, kange tahtmine, sisemine sund midagi saada või teha

2. tung, kiindumus

3. kirg

4. janu

ih-ah-haa
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi naeru

ihaldama
[tegusõna, verb]
midagi või kedagi väga (endale) soovima

ihaldatud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida või keda hrl paljud ihaldavad

ihaldet
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida või keda hrl paljud ihaldavad

ihaldusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida või keda hrl paljud ihaldavad

ihalema
[tegusõna, verb]
hardalt või ihaldades imetlema

ihalus
[nimisõna, substantiiv]
1. harras või ihaldav imetlus

2. sellise imetluse objekt

ihane
[omadussõna, adjektiiv]
iha täis

ihar
[omadussõna, adjektiiv]
meelelise himu, suguiha kütkes olev, seda tundev või väljendav

iharus
[nimisõna, substantiiv]
1. teise inimese vastu tuntav kirg, meeleline himu

2. meeleline himu

ihe
[nimisõna, substantiiv]
1. ihkamine

2. soov, iha

iherus
[nimisõna, substantiiv]
1. täpilise seljaga vääriskala Põhja-Euroopa rannavetes ja Läänemeres ning kudemise ajal jõgedes

2. see kala toiduna

3. täpilise seljaga vääriskala

ihes
[nimisõna, substantiiv]
1. maitsva lihaga sale hõbedane kala Peipsi järves

2. kala

ihhii
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (itsitavat) naeru

ihhoor
[nimisõna, substantiiv]
haavadest erituv vedelik

ih-ih-hii
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (itsitavat) naeru

ihii
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (itsitavat) naeru

ihk
[nimisõna, substantiiv]
tugev iha, kange soov

ihkama
[tegusõna, verb]
midagi või kedagi väga (endale) soovima

ihmjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuhm ja ähmane

2. tuhm, ähmane

ihnama
[tegusõna, verb]
ihne olema, seetõttu mitte raatsima

ihne
[omadussõna, adjektiiv]
1. raha mitte kulutada raatsiv, ülemäära kokkuhoidlik

2. midagi napilt, otsekui vastu tahtmist andev

ihneumon
[nimisõna, substantiiv]
väheldane hallikaspruuni karvkattega loom mangustite hulgast

ihnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
organismide elutegevuse jälgi (nt liikumisjäljed, käigud, uuristused) uuriv paleontoloogia haru

ihnsus
[nimisõna, substantiiv]
soovimatus raha mitte kulutada, püüd olla ülemäära kokkuhoidlik

ihnuma
[tegusõna, verb]
ihneks minema

ihnur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ei raatsi raha välja anda ja on ülemäära kokkuhoidlik

2. kitsi ja ihne inimene

ihnus
[omadussõna, adjektiiv]
1. raha mitte kulutada raatsiv, ülemäära kokkuhoidlik

2. midagi napilt, otsekui vastu tahtmist andev

ihnus
[nimisõna, substantiiv]
soovimatus raha mitte kulutada, püüd olla ülemäära kokkuhoidlik

ihnuskael
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ei raatsi raha välja anda ja on ülemäära kokkuhoidlik

2. kitsi ja ihne inimene

ihnuskoi
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ei raatsi raha välja anda ja on ülemäära kokkuhoidlik

2. kitsi ja ihne inimene

ihnuskott
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ei raatsi raha välja anda ja on ülemäära kokkuhoidlik

2. kitsi ja ihne inimene

ihnutsema
[tegusõna, verb]
ihne olema

ihtüoloog
[nimisõna, substantiiv]
ihtüoloogia eriteadlane

ihtüoloogia
[nimisõna, substantiiv]
kalu uuriv zooloogia haru

ihtüool
[nimisõna, substantiiv]
1. mustjaspruun siirupitaoline omapärase lõhna ja maitsega püdel vedelik, mida kasutatakse ravimina

2. desinfitseeriv ravim

ihtüoolsalv
[nimisõna, substantiiv]
ihtüooli sisaldav mustjas salv, mida endisajal kasutati nahahaiguste raviks

ihtüoos
[nimisõna, substantiiv]
1. naha sarvestumishäire, mille korral naha pinnal moodustuvad soomusjad ketud ning nahk meenutab kala- või maonahka

2. nahahaigus

ihtüornis
[nimisõna, substantiiv]
kriidiajastu lõpus Põhja-Ameerikas veekogude lähistel elanud tuvisuurune hea lennuvõimega ja arvatavasti hammastega lind

ihtüosaurus
[nimisõna, substantiiv]
1. ürgaja meredes elanud hiiglaslik kalalaadne roomaja

2. ürgaja roomaja

ihtüotsiid
[nimisõna, substantiiv]
mürk, millega hävitatakse veekogudes soovimatuid kalu

ihu
[nimisõna, substantiiv]
hrl inimese keha

ihualasti
[määrsõna, adverb]
täiesti alasti, ühegi riidehilbuta, täiesti ilma riieteta

ihuarst
[nimisõna, substantiiv]
tähtsa isiku isiklik arst

ihuhooldus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl välispidise keha eest hoolitsemise, ka vastavate protseduuride kohta)

ihuhäda
[nimisõna, substantiiv]
(kehalise vaevuse kohta)

ihukaardivägi
[nimisõna, substantiiv]
valitseja ihukaitsevägi, kaardivägi

ihukaart
[nimisõna, substantiiv]
valitseja ihukaitsevägi, kaardivägi

ihukaitse
[nimisõna, substantiiv]
väesalk või valvegrupp võimukandja, ametiisiku vms julgeoleku tagamiseks

ihukaitsekaardivägi
[nimisõna, substantiiv]
valitseja ihukaitsevägi, kaardivägi

ihukaitsevägi
[nimisõna, substantiiv]
valikväeosad valitseja või kõrge võimukandja kaitseks

ihukaitsja
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi julgeolekut kaitsev isik

2. ihukaitseväelane

ihukarv
[nimisõna, substantiiv]
inimese kehal kasvav karv

ihukarva
[omadussõna, adjektiiv]
heleda ihuga ühte värvi

ihukate
[nimisõna, substantiiv]
1. riietusese

2. riietus

ihuliige
[nimisõna, substantiiv]
(inimese) kehaosa

ihulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese kehaga seotud

2. inimese kehaga seotud

ihuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese kehaga seotud

2. inimese kehaga seotud

ihuma
[tegusõna, verb]
1. (lõikeriista) millegi vastu hõõrumisega teritama

2. teritama

ihumiskivi
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) kivist teritus- ja lihvimisriist

ihunahk
[nimisõna, substantiiv]
inimese keha kattev nahk

ihunuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
1. peksukaristus

2. (ka füüsilisi kannatusi põhjustava karistuse kohta üldse)

ihupesu
[nimisõna, substantiiv]
1. keha vastas, teiste riiete all kantavad riietusesemed (nt aluspüksid, särk, rinnahoidja)

2. riideesemed, mida inimene kannab keha vastas teiste riiete all, näiteks aluspüksid ja rinnahoidja

ihupide
[nimisõna, substantiiv]
kehakinnitus

ihupiim
[nimisõna, substantiiv]
piimjas vedel kreem kehanaha hoolduseks

ihurakk
[nimisõna, substantiiv]
(inimest üleni valdava tunde kohta)

ihurätsep
[nimisõna, substantiiv]
hrl tähtsa isiku isiklik rõivaid kujundav ja õmblev rätsep

ihusoe
[omadussõna, adjektiiv]
1. umbes nii soe nagu inimese kehatemperatuur

2. kehast soojendatud, ihu järele soe

ihusoojus
[nimisõna, substantiiv]
kehas leiduv soojus

ihusugu
[nimisõna, substantiiv]
laps(ed), järglane või järglased

ihusõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
(vahetult nahale mõjuva materjali vm kohta:) kehale mõnus

ihutervis
[nimisõna, substantiiv]
((kehalise) tervise kohta)

ihutoidus
[nimisõna, substantiiv]
(toidu kohta, hrl vastanduses vaimumaailmale)

ihutoit
[nimisõna, substantiiv]
(toidu kohta, hrl vastanduses vaimumaailmale)

ihuvari
[nimisõna, substantiiv]
1. riietusese

2. riietus

ihuviga
[nimisõna, substantiiv]
(kehalise puude või ebakoha kohta)

ihuvili
[nimisõna, substantiiv]
(loote kohta)

ihuvärv
[nimisõna, substantiiv]
inimese naha värv

ihuvärvi
[omadussõna, adjektiiv]
heleda ihuga ühte värvi

ihuüksi
[määrsõna, adverb]
täiesti, päris üksi

ihuüksinda
[määrsõna, adverb]
täiesti, päris üksi

iial
[määrsõna, adverb]
mitte mingil ajal, korral või juhul

iialgi
[määrsõna, adverb]
mitte mingil ajal, korral või juhul

iibama
[tegusõna, verb]
kasvama, juurde võtma

iibis
[nimisõna, substantiiv]
kuretaoline pika kõvera nokaga ja suurte tiibadega (lõunamaine) lind

iid
[nimisõna, substantiiv]
pidustus, püha islamiusulistel, nagu hadži lõppu tähistav ohverduspüha (ʿĪd al-ʾAḍḥā), ramadaani lõppu tähistav paastukatkestuspüha (ʿĪd al-Fiṭr)

iidamast-aadamast
[omadussõna, adjektiiv]
1. ammustest aegadest, kaugest ajast (saadik)

2. ammustest aegadest peale

iidid
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Rooma kalendris:) 13. või (mõnes kuus) 15. kuupäev, päev, mida peeti eriliseks, mis tähistas täiskuu saabumist ja mil toimusid tähtsad sündmused (nt laadad, pidupäevad, rituaalid)

iidne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vanast ajast pärit, väga ammu tekkinud, loodud vms, väga vana

2. väga vana, ammune

iidol
[nimisõna, substantiiv]
erilise austamise või jumaldamise objekt

iidvana
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vanast ajast pärit, väga ammu tekkinud, loodud vms, väga vana

2. väga vana, ammune

ii-ha-ha
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hobuse hirnumist

iil
[nimisõna, substantiiv]
(tugev) tuulepuhang

iil
[nimisõna, substantiiv]
väike pruunikas kaan

iileks
[nimisõna, substantiiv]
1. lähistroopilises ja troopilises Ameerikas ning Aasias kasvav igihaljas põõsas, Eestis ilutaim

2. igihaljas põõsas

iileus
[nimisõna, substantiiv]
soole läbitavuse häire (nt soolevalendiku sulgumine kasvaja tõttu)

iililine
[omadussõna, adjektiiv]
iilidena, iiliti puhuv

iilima
[tegusõna, verb]
iilidena puhuma

iiling
[nimisõna, substantiiv]
(tugev) tuulepuhang

iilinguline
[omadussõna, adjektiiv]
iilidena, iiliti puhuv

iiliti
[määrsõna, adverb]
1. iilide kaupa, hooti

2. hooti

iiris
[nimisõna, substantiiv]
1. pupilli ümbritsev silma osa, mille pigmendist sõltub silmade värvus

2. vikerkest

iiris
[nimisõna, substantiiv]
1. suhkru- ja tärklisesiirupist ning piimast või koorest valmistatav helepruun maius, ka kompvekina

2. kompvek

iirisekomm
[nimisõna, substantiiv]
suhkru- ja tärklisesiirupist ning piimast või koorest valmistatav helepruun kompvek

iirisekompvek
[nimisõna, substantiiv]
suhkru- ja tärklisesiirupist ning piimast või koorest valmistatav helepruun kompvek

iiristrükk
[nimisõna, substantiiv]
(graafikas:) lihtne siiditrüki võte luua värvi üleminekuid

iirlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Iirimaa põhirahva liige

2. Iirimaa kodanik või elanik

3. Iirimaa päritolu inimene

iirlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost iirlane

iiskann
[nimisõna, substantiiv]
toruga (ja hrl selle otsas oleva erilise sõelaga) kann taimede kastmiseks

iisop
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maadelt pärinev püstiste varte ja tumesiniste, roosade või valgete õitega magusalõhnaline ilu-, mee-, ravim- ja vürtsitaim

2. taim

iisraellane
[nimisõna, substantiiv]
1. Iisraeli kodanik või elanik

2. Iisraeli päritolu inimene

iitsama
[tegusõna, verb]
1. rääkima, midagi ütlema või lausuma

2. sõna lausuma

iitsatama
[tegusõna, verb]
1. rääkima, midagi ütlema või lausuma

2. sõna lausuma

iivan
[nimisõna, substantiiv]
(venelase kohta)

iive
[nimisõna, substantiiv]
teatud piirkonna rahvaarvu muutumine kindla ajavahemiku jooksul, hrl juurdekasv

iiveldama
[tegusõna, verb]
1. oksendada tahtma, iiveldust tundma

2. kui sul iiveldab, siis sa tunned, et tahaksid oksendama hakata

iiveldus
[nimisõna, substantiiv]
1. südame pahaksmineku, oksendamistungi algusjärk

2. seisund, kus süda hakkab pahaks minema

iiveldustunne
[nimisõna, substantiiv]
1. südame pahaksmineku, oksendamistungi algusjärk

2. seisund, kus süda hakkab pahaks minema

ik
1. riigi poolt kodanikele ja alaliselt riigis elavatele isikutele antav, isiku ühest kindlaksmääramist võimaldav numbrikombinatsioon, mis hrl kantakse isikut tõendavasse dokumenti

2. numbrite rida, mis võimaldab inimese isikut kindlaks teha

ikaldama
[tegusõna, verb]
(põllusaagi kohta:) ebasoodsate ilmastikuolude tõttu osaliselt või täielikult hävinema

ikalduma
[tegusõna, verb]
(põllusaagi kohta:) ebasoodsate ilmastikuolude tõttu osaliselt või täielikult hävinema

ikaldus
[nimisõna, substantiiv]
põllusaagi osaline või täielik hävimine ebasoodsate ilmastikuolude tõttu

ikaldusaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, mil saak on osaliselt või täielikult hävinud ebasoodsate ilmastikuolude tõttu

ikalduskahju
[nimisõna, substantiiv]
ikalduse läbi saadud kahju

ikatlõng
[nimisõna, substantiiv]
erivärviliste laikudega lõng (saadakse lõnga kinniseotud vihtidena värvides)

ike
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhuv, orjastav võim või valitsus

2. orjus või üldse rasked kohustused

ikebana
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlate proportsioonide ning sümboolika arvestamisel põhinev Jaapani lilleseadmiskunst

2. lillekompositsioon, -seade

ikestama
[tegusõna, verb]
kedagi täielikult oma võimule allutama, kedagi orjastama

ikka
[määrsõna, adverb]
1. kogu aeg, alati, iga (viimane kui üks) kord

2. kogu aeg, alati

3. iga kord

4. alati

ikkagi
[määrsõna, adverb]
sellegipoolest, kõigele vaatamata

ikkagist
[määrsõna, adverb]
ikkagi

ikonograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla isiku või teema kujutamise reeglistik kunstis

2. kunstnikureeglid mingi süžee jaoks

ikonoklasm
[nimisõna, substantiiv]
1. pühapiltide ja -kujude purustamine ja kirikuist kõrvaldamine (8.-9. sajandil pilditüli ja 16. sajandil reformatsiooni ajal)

2. pühapiltide hävitamine ja kirikuist kõrvaldamine

ikonoklast
[nimisõna, substantiiv]
pühapiltide vastases liikumises (pildirüüstes) osaleja 8.–9. sajandi Bütsantsis

ikonoklastia
[nimisõna, substantiiv]
1. pühapiltide ja -kujude purustamine ja kirikuist kõrvaldamine (8.-9. sajandil pilditüli ja 16. sajandil reformatsiooni ajal)

2. pühapiltide hävitamine ja kirikuist kõrvaldamine

ikonoskoop
[nimisõna, substantiiv]
elektronkiiretoru, mis muundab optilise kujutise moodustava valguskiirguse elektrisignaaliks

ikonostaas
[nimisõna, substantiiv]
1. ikoonidega sein õigeusu kirikus altariruumi ees

2. pühapildistu

ikoon
[nimisõna, substantiiv]
tahvelmaal või reljeef, millel on kujutatud Kristust, jumalaema, pühakuid või piiblistseene (kultusese katoliikluses ja eriti õigeusus)

ikoonikapp
[nimisõna, substantiiv]
hrl klaasiga kaetud esiküljega puidust kapp ikooni hoidmiseks ja kaunistamiseks

ikoonilamp
[nimisõna, substantiiv]
1. väike õlilamp pühakuju või -pildi ees

2. õlilamp ikooni ees

ikooniline
[omadussõna, adjektiiv]
väga tuntud, väga kuulus, (nt ajastu, ilu) sümboliks olev, sümbolväärtusega

ikoonilisem
[omadussõna, adjektiiv]
veel rohkem tuntud või kuulus, (nt ajastu, ilu) veel suuremaks sümboliks olev, veel suurema sümbolväärtusega

ikoonilisim
[omadussõna, adjektiiv]
kõige tuntum või kuulsam, (nt ajastu, ilu) kõige suuremaks sümboliks olev, kõige suurema sümbolväärtusega

ikoonimaal
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl puidule maalitud pühapilt (ikoon kui maal)

2. ikoonide maalimine kui kunstiliik

ikoonimaalija
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalselt ikoone maaliv kunstnik

ikoonimaalikunst
[nimisõna, substantiiv]
ikoonide maalimine kunstiliigina

ikoonlik
[omadussõna, adjektiiv]
ikoonile sarnanev, ikooni meenutav

ikosaeeder
[nimisõna, substantiiv]
hulktahukas, millel on kakskümmend tahku

iks
[nimisõna, substantiiv]
1. võõrtäht x

2. x-täht

iksjalad
[nimisõna, substantiiv]
sissepoole kaardunud põlvedega jalad

ikterus
[nimisõna, substantiiv]
1. sapivärvnikest tulenev naha, limaskestade ja silmavalgete kollasus (haigustunnusena või mõnedel vastsündinutel füsioloogilise nähuna)

2. naha, limaskestade, silmavalgete kollasus

ila
[nimisõna, substantiiv]
hrl loomal suust või suunurkadest voolav sülg

ilalakkuja
[nimisõna, substantiiv]
1. (lipitseva, pugejalikult käituva inimese kohta)

2. lipitseja, pugeja

ilalõug
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt inimese kohta, ka sõimusõnana)

ilamokk
[nimisõna, substantiiv]
(juhmi vms inimese kohta; ka sõimusõnana)

ilane
[omadussõna, adjektiiv]
ilaga kaetud, ilast märg

ilang
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasias kasvav väga aromaatsete kollaste õitega puu

2. puu

ilang-ilang
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasias kasvav väga aromaatsete kollaste õitega puu

2. puu

ilangiõli
[nimisõna, substantiiv]
lõhnava kananga õitest valmistatud eeterlik õli, mida kasutatakse parfümeerias ja aroomiteraapias

ilastama
[tegusõna, verb]
sülge suust välja ajama, süljega kokku tegema

Ühendtegusõnad: ära ilastamaära ilastama

ilatsema
[tegusõna, verb]
süljega koos olema, sülge suust välja ajama

iletama
[tegusõna, verb]
1. suurt vastikust, jälkustunnet tekitama

2. vastik olema

ilge
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugevat vastikustunnet tekitav, eriti vastik või tülgastav

2. vastik

3. tülgastav

4. jõle

ilgema
[tegusõna, verb]
midagi jälki, tülgastavat, ilget teha võima või söandama

ilgur
[nimisõna, substantiiv]
eriti vastik inimene

ilgus
[nimisõna, substantiiv]
ilge, vastik tunne, tegu, nähtus, asi vms

ilkuma
[tegusõna, verb]
1. kellestki või millestki parastavalt, kahjurõõmsalt rääkima, kellegi või millegi üle pahatahtlikku nalja heitma

2. parastama, kahjurõõmutsema

ilkuvalt
[määrsõna, adverb]
pahatahtlikult ja parastades, ilkudes

ill
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellesse?, millesse? (nt vennasse, majasse)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellesse?/millesse? (nt vennasse, õpikusse)

illatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellesse?, millesse? (nt vennasse, majasse)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellesse?/millesse? (nt vennasse, õpikusse)

illatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
sisseütlevas käändes esinev

illegaal
[nimisõna, substantiiv]
seadusevastaselt riigis viibiv isik

illegaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. seadusega vastuolus olev, ametlikult keelatud, mittetunnustatud või määramata

2. selline, mis ei ole seadusega lubatud

illegitiimne
[omadussõna, adjektiiv]
ebaseaduslik, seadusega vastuolus olev

illi
[omadussõna, adjektiiv]
armas ja sõnakuulelik (eriti laste kohta või laste keeles)

illiberaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mitteliberaalne (hrl demokraatia kohta: piiratud vabadustega, konservatiivne vms)

illike
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt armastatud inimese kohta)

illikene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt armastatud inimese kohta)

illikuku
[omadussõna, adjektiiv]
armas ja sõnakuulelik (eriti laste kohta või laste keeles)

illokutiivne
[omadussõna, adjektiiv]
käsu, palve vm kõneaktiga seotud, vastavat eesmärki väljendav

illuminaat
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmete mh müstikat harrastavate salaühingute liige Euroopas 16.–18. sajandil

2. mitmete salaühingute liikmed Euroopas 16.–18. sajandil

illuminaator
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ümmargune (vee- või õhutihe) laeva- või lennukiaken

2. sõiduki ümaraken

3. initsiaali-, miniatuurimaalija

illuminatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kaunistav kunstlik valgustus (nt värvilised laternad, lambid, mitmesugused valgusefektid)

illumineerima
[tegusõna, verb]
1. ilutuledega, valgustusega kaunistama või varustama

2. ilutulestama

illusionist
[nimisõna, substantiiv]
silmapettetrikke tegev tsirkuseartist või mustkunstiga tegeleja

illusioon
[nimisõna, substantiiv]
1. petlik, ekslik ettekujutus või selline kujutluspilt (nt aluseta lootus, täitumatu unistus)

2. näilik, ekslik taju

3. ekslik ettekujutus

illusoorne
[omadussõna, adjektiiv]
sellist muljet jättev, mis ei vasta tegelikkusele, petlikul kujutlusel põhinev

illusoorsus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus miski paistab tõene või usutav, kui ta seda tegelikult pole, kujuteldav mulje

illustraator
[nimisõna, substantiiv]
teksti juurde pilte, jooniseid vms valmistav kunstnik

illustratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. näidiseks olev või näiteid esitav, selgitav või illustreeriv

2. näitlik, selgitav

illustratiivsus
[nimisõna, substantiiv]
1. illustratiivne käsitlus- või kujutusviis

2. näidiseks või näiteks olemine

illustratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. trükises või käsikirjas teksti kaunistav, selgitav või täiendav pilt, joonis, skeem vms

2. trükisepilt

3. näide

illustreerija
[nimisõna, substantiiv]
teksti juurde pilte, jooniseid vms valmistav kunstnik

illustreerima
[tegusõna, verb]
1. teksti juurde pilte, jooniseid vms tegema, teksti nendega varustama

2. piltidega varustama

illuuvium
[nimisõna, substantiiv]
1. mulla ülemistest kihtidest sügavamale uhutud ained

2. sisseuhtekiht

illuviaalhorisont
[nimisõna, substantiiv]
tihenenud pinnakiht, kuhu on nõrgunud ained ülemistest mullakihtidest

illuviaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mulla ülemistest kihtidest sügavamale uhutud ainetega, illuuviumiga seotud

illüürlane
[nimisõna, substantiiv]
mõne Illüüriat asustanud muistse illüüri hõimu liige

ilm
[nimisõna, substantiiv]
1. pidevalt muutuv atmosfääri olek (temperatuur, sademed, tuul, pilvitus), hrl lühema aja jooksul

2. teatud ajal väljas valitsevad tingimused, näiteks temperatuur, tuul ja see, kas sajab vihma või paistab päike

3. atmosfääri olek

ilm
[nimisõna, substantiiv]
1. maailm kogu oma ulatuses, (maapealne) elu üldiselt

2. sealsed inimesed ja sündmused

ilma
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. osutab rõhutavalt millegi või kellegi puudumisele

2. osutab kellegi või millegi puudumisele

3. näitab, et miski jääb kasutamata või saamata

ilmaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida pole vaja, millest pole kasu

2. selline, millel pole tulemust, mis on tagajärjetu

ilmaaegu
[määrsõna, adverb]
ilma erilise põhjuse või eesmärgita, tarbetult või kasutult

ilmaasjad
[nimisõna, substantiiv]
maailma asjad, kõik see, mis ilmas toimub või leidub

ilmaasjata
[määrsõna, adverb]
ilma erilise põhjuse või eesmärgita, tarbetult või kasutult

ilmaelu
[nimisõna, substantiiv]
maailmaelu, elu maa peal, elu

ilmaennustaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes koostab teaduslikke ilmaprognoose ja ilmateateid

ilmaennustus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida kindlatele ilmavaatlusandmetele toetudes edasise ilma kohta oletatakse

2. teade (näiteks televiisoris või raadios) selle kohta, milline ilm homme või järgnevatel päevadel tuleb

ilmahulgus
[nimisõna, substantiiv]
ringirändaja, hulgus

ilmaime
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi haruldast ja ennenähtamatut

2. midagi haruldast

3. midagi haruldast maailmas

ilmajaam
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus, kus tehakse ilmavaatlusi

2. mõõteseadmetega varustatud vaatlusväljak, kus kogutakse ilmaandmeid (tänapäeval hrl automatiseeritud seirejaam)

ilmajagu
[nimisõna, substantiiv]
suur kokkuleppeliste piiridega maismaa-ala, mis hõlmab mandri või selle osa koos lähedal asuvate saartega

ilmajutt
[nimisõna, substantiiv]
jutuajamine õhutemperatuuri, sademete vms nähtuste teemal

ilmajäämishirm
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus inimene kardab ilma jääda millestki, mida teised tema ümber kogevad, ning jälgib seetõttu pidevalt sotsiaalmeediat

ilmakaar
[nimisõna, substantiiv]
1. suund vaatlejast horisondi teatavasse punkti, suund looduses või kaardil

2. teatav suund (looduses), näiteks põhi, ida, lõuna või lääs

ilmakaart
[nimisõna, substantiiv]
geograafiline kaart koos sellele tingmärkidega kantud suure maa-ala üheaegse ilmavaatluse andmetega, sünoptiline kaart

ilmake
[nimisõna, substantiiv]
ilm, ilmastik (kiitvalt, osatavalt vm hinnanguga)

ilmakene
[nimisõna, substantiiv]
ilm, ilmastik (kiitvalt, osatavalt vm hinnanguga)

ilmaklaas
[nimisõna, substantiiv]
riist õhurõhu mõõtmiseks

ilmakodanik
[nimisõna, substantiiv]
(hrl vastsündinu, imiku kohta)

ilmakord
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kuidas asjad on maailmas korraldatud

2. maailma poliitiline, majanduslik vms olukord

3. ühiskonnaelu korraldus

ilmakuulus
[omadussõna, adjektiiv]
üle maailma kuulus, väga laialt tuntud

ilmakära
[nimisõna, substantiiv]
maailma, igapäevaelu kära ja askeldused

ilmalaps
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lahkusuliste kasutuses jumalakartmatu, uskmatu inimese kohta)

ilmaletoomine
[nimisõna, substantiiv]
1. (sünnituse, sündimise kohta)

2. sünnitamine

ilmaletulek
[nimisõna, substantiiv]
1. sündimine, sünd

2. sündimine

ilmalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. religiooni ja kirikuga mitteseotud, jumalasõna või kirikutraditsioone mitte järgiv, mittevaimulik

2. religiooni ja kirikuga mitte seotud

ilmalikustama
[tegusõna, verb]
(ühiskonnaelu, vaimuelu kohta:) religioonist ja kirikust eemaldama, kiriku mõju alt vabastama, ilmalikuks muutma

ilmalikustuma
[tegusõna, verb]
(ühiskonnaelu, vaimuelu kohta:) religioonist ja kirikust eemalduma, ilmalikuks muutuma

ilmaluure
[nimisõna, substantiiv]
ilma kohta andmete hankimine (õhust)

ilmama
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

ilmamaa
[nimisõna, substantiiv]
1. maakera koos kõige sellel leiduvaga

2. kõik maad, riigid

3. Maa koos kõikide riikide ja inimestega

ilmameister
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmameistrivõistluste võitja

2. mingi spordiala ülemaailmsete võistluste võitja

ilmameri
[nimisõna, substantiiv]
(maailmamere, ka ookeanide ja kaugete merede kohta)

ilmamuutus
[nimisõna, substantiiv]
ilmaolude muutumine

ilmamärk
[nimisõna, substantiiv]
nähtus või ilming looduses, mille põhjal saab teha järeldusi ilma ennustamisel

ilmanarr
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kogu ilma naeruks on, suur narr

ilmanurk
[nimisõna, substantiiv]
(kõrvalisem, kaugem) koht maailmas

ilmaolud
[nimisõna, substantiiv]
ilmaga seotud asjaolud, neist tulenev olukord

ilmaprognoos
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida kindlatele ilmavaatlusandmetele toetudes edasise ilma kohta oletatakse

2. teade (näiteks televiisoris või raadios) selle kohta, milline ilm homme või järgnevatel päevadel tuleb

ilmapuu
[nimisõna, substantiiv]
taevast, maad ja allmaailma ühendav vertikaalne telg mütoloogilises maailmakäsituses

ilmarahvas
[nimisõna, substantiiv]
teised inimesed, laiem avalikkus

ilmaratas
[nimisõna, substantiiv]
vertikaalselt pöörlev karussell kõrgusest avanevate vaadete nautimiseks

ilmaruum
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu universumit hõlmav lõputu ruum väljaspool Maad koos selles leiduvate objektidega

2. väljaspool Maa atmosfääri asuv ruum, kus on tähed ja planeedid

ilmas
[määrsõna, adverb]
1. iialgi, mitte ühelgi juhul või ajal

2. mitte iialgi

ilmasammas
[nimisõna, substantiiv]
1. miski jääv või igavene, (nagu) maailma tugi või alus

2. maailma tugi

ilmasatelliit
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri uurimiseks ja ilmavaatluste tegemiseks kasutatav tehiskaaslane

ilmaski
[määrsõna, adverb]
1. iialgi, mitte ühelgi juhul või ajal

2. mitte iialgi

ilmastik
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt pikema ajavahemiku ilm

ilmastikukindel
[omadussõna, adjektiiv]
ilmastiku mõjudele vastupidav

ilmastikuline
[omadussõna, adjektiiv]
ilmastikku puutuv, sellega seotud

ilmastikunähtus
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääris ilmnev nähtus, mis mõjutab ilma(stikku)

ilmastikuolud
[nimisõna, substantiiv]
ilmaga seotud asjaolud, neist tulenev olukord

ilmastikuteadus
[nimisõna, substantiiv]
Maa atmosfääri uuriv geofüüsika haru

ilmastikutingimused
[nimisõna, substantiiv]
ilmaga seotud asjaolud, neist tulenev olukord

ilmast-ilma
[määrsõna, adverb]
alatasa, kogu aeg, õige tihti

ilmastu
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi paikkonna geograafilisest asendist tingitud pikaajaline ilmade laad ja rütm

2. mingi maa-ala ilmade pikaajaline laad ja rütm

ilmasõda
[nimisõna, substantiiv]
1. sõda, millesse on haaratud mitme maailmajao riigid (ka suurriigid)

2. paljusid (suuri) riike haarav sõda

ilmataat
[nimisõna, substantiiv]
(ilma, ilmastiku kui elusolendi kohta)

ilmatark
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes oskab ilma ennustada loodusmärkide järgi

ilmatark
[nimisõna, substantiiv]
väga tark inimene (hrl irooniliselt, rumala inimese kohta)

ilmatarkus
[nimisõna, substantiiv]
rahvalikud tähelepanekud loodusmärkide ja ilma seoste kohta

ilmateade
[nimisõna, substantiiv]
1. meteoroloogiline info ja ilmaprognoos

2. teade ilma kohta (televisioonis, raadios, ajalehes või internetis)

ilmateadustaja
[nimisõna, substantiiv]
ilmateateid esitav isik televisioonis

ilmateenistus
[nimisõna, substantiiv]
ilma prognoosimise, ilmavaatluste ja ilma puudutava info esitamisega tegelev ametiasutus

ilmatu
[omadussõna, adjektiiv]
väga suur

ilmatu
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

ilmatuma
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

ilmatuma
[omadussõna, adjektiiv]
väga suur

ilmatüdruk
[nimisõna, substantiiv]
neiust ilmateadustaja televisioonis

ilmavaade
[nimisõna, substantiiv]
1. ellusuhtumine, maailmavaade

2. maailmavaade

ilmavaatlus
[nimisõna, substantiiv]
ilmastikunähtuste jälgimine, temperatuuri, sademete, tuuletugevuse vms kohta tähelepanekute tegemine

ilmavalu
[nimisõna, substantiiv]
maailmavalu

ilmaü
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelleta?, milleta? (nt vennata, majata)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelleta?/milleta? (nt vennata, õpikuta)

ilmaütlev
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelleta?, milleta? (nt vennata, majata)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelleta?/milleta? (nt vennata, õpikuta)

ilme
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomu või psüühilise seisundi kajastus näol

2. see, kui inimese näo peal on näha tema mõtted või tunded

3. näoilme

ilmekalt
[määrsõna, adverb]
väga sobival viisil, olulist hästi, täpselt iseloomustades

ilmekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. värvikalt, eredalt tundeid, mõtteid või nende varjundeid väljendav

2. väljendusrikas, elav

ilmeksimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes mitte kunagi ei eksi

ilmekus
[nimisõna, substantiiv]
väljendusrikkus

ilmeline
[omadussõna, adjektiiv]
teatava iseloomuliku ilmega

ilmemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. näo väljendusliigutused

2. tunnete ja elamuste väljendamine näoilmega (ning -liigutustega)

ilmendama
[tegusõna, verb]
heliteost muusikaliselt mõtestatult liigendama

ilmeniit
[nimisõna, substantiiv]
hallikaspruun või pruunikasmust metalse läikega mineraal

ilmestama
[tegusõna, verb]
sündmust, olukorda, kohta vm huvitavaks, meeldejäävaks tegema

ilmestuma
[tegusõna, verb]
välist laadi, iseloomulikke jooni, kuju vms omandama

ilmetu
[omadussõna, adjektiiv]
(olemuse, oleku kohta:) mitte muljet avaldav, ühesugustest või eripärata osadest koosnev, sellisena ebahuvitav

ilmetus
[nimisõna, substantiiv]
iseloomulike või tunnusjoonte puudumine, ebahuvitav, mitte pilkupüüdev olek

ilmik
[nimisõna, substantiiv]
koguduseliige, kes pole vaimulik

ilmikvaimulik
[nimisõna, substantiiv]
mungaks pühitsemata vaimulik

ilmikvend
[nimisõna, substantiiv]
1. mungatõotust mitte andnud, ent kloostrielu reegleid järgiv mees, kes elab kloostris ja teeb seal kehalisi töid

2. poolmunk

ilming
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi esinemis- või avaldusvorm, millegi avaldumine

2. avaldumisvorm

ilmkuulmatu
[omadussõna, adjektiiv]
ennekuulmatu

ilmkärakas
[nimisõna, substantiiv]
(väga kõva paugu või tugeva plahvatuse kohta)

ilmlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. religiooni ja kirikuga mitteseotud, jumalasõna või kirikutraditsioone mitte järgiv, mittevaimulik

2. religiooni ja kirikuga mitte seotud

ilmlõpmata
[määrsõna, adverb]
1. lõputult, igavesti kestes

2. alatasa, väga sageli

ilmlõpmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rõhutades:) lõpmatu, üha jätkuv või kestev

2. lõputu

ilmne
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti selge, väga selgelt märgatav

2. selline, et mingit kahtlust pole

3. kergesti, väga selgelt nähtav

ilmnema
[tegusõna, verb]
1. (osakaupa, vähehaaval) esile või ilmsiks tulema

2. avalikuks, märgatavaks saama

3. selguma, välja tulema

4. ilmsiks tulema, märgatavaks saama

5. selguma, osutuma

ilmotsata
[määrsõna, adverb]
väga (palju)

ilmotsatu
[omadussõna, adjektiiv]
väga, lõpmatu suur, väga ulatuslik

ilmselge
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti selge, väga selgelt märgatav

2. selline, et mingit kahtlust pole

3. kergesti, väga selgelt nähtav

ilmselgelt
[määrsõna, adverb]
täiesti kindlalt, väga selgesti (nähtavalt)

ilmselt
[määrsõna, adverb]
1. osutab ebakindlale teadmisele, oletusele, suhteliselt suurele tõenäosusele

2. kasuta siis, kui sa arvad, et miski juhtub või on tõsi

ilmsesti
[määrsõna, adverb]
1. osutab ebakindlale teadmisele, oletusele, suhteliselt suurele tõenäosusele

2. kasuta siis, kui sa arvad, et miski juhtub või on tõsi

ilmsi
[määrsõna, adverb]
1. ärkvel või täie teadvuse juures

2. tõeliselt, tegelikult (sagedasti unele vastandatuna)

ilmsiks
[määrsõna, adverb]
avalikuks, esile või teatavaks, märgatavaks

ilmsikstulek
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi avalikuks või teatavaks saamine

2. ilmnemine

ilmsus
[nimisõna, substantiiv]
millegi selgesti märgatav olek

ilmsüüta
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti süütu või süütult

ilmsüütu
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti süütu

ilmsüütus
[nimisõna, substantiiv]
ilmsüütu olek või meelelaad

ilmtingimata
[määrsõna, adverb]
1. täie kindlusega, ilma et mingit kahtlust tekiks

2. ilma et tekiks kahtlust

ilmtingimatu
[omadussõna, adjektiiv]
kõrvalekaldumatu, vastuvaidlematu

ilmuke
[nimisõna, substantiiv]
ilm, ilmastik (kiitvalt, osatavalt vm hinnanguga)

ilmukene
[nimisõna, substantiiv]
ilm, ilmastik (kiitvalt, osatavalt vm hinnanguga)

ilmuma
[tegusõna, verb]
1. uue teosega avalikkuse ette (lugejani, kuulajani, vaatajani) jõudma, hrl raamatute, ajakirjade, muusikaplaatide vms kohta

2. kui näiteks ajaleht või raamat ilmub, siis see avaldatakse

Ühendtegusõnad: välja ilmumavälja ilmuma

ilmumisaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, millal raamat, ajakiri, muusikaplaat vm tehakse avalikkusele kättesaadavaks

ilmumisaeg
[nimisõna, substantiiv]
raamatu, ajakirja, muusikaplaadi vm avaldamise aeg, hrl märgitud aastanumbriga

ilmumisandmed
[nimisõna, substantiiv]
1. trükisel olevad andmed kirjastuse, ilmumisaasta ja väljaandmise koha kohta

2. ilmumiskoht, -aasta, kirjastus

ilmumiskoht
[nimisõna, substantiiv]
artikli vm teose ilmumise koht (nt kirjastus, linn või väljaanne)

ilmutaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes fotoplaadil või filmilindil tekkinud peitkujutise nähtavaks teeb (fotomaterjali ilmutab)

ilmutama
[tegusõna, verb]
1. tegude, oleku või sõnadega midagi avaldama või teatavaks tegema

2. oma käitumise või olekuga midagi välja näitama

ilmuti
[nimisõna, substantiiv]
1. keemiline lahus, mille abil tekitatakse valgusega mõjutatud fotomaterjalile nähtav kujutis

2. ilmutusvahend

ilmutis
[nimisõna, substantiiv]
1. kummalise välimusega hirmutav kuju

2. viirastuslik kuju

ilmutuma
[tegusõna, verb]
nähtavaks muutuma, end näitama, end ilmsiks tegema

ilmutus
[nimisõna, substantiiv]
1. jumala vahetu tahteavaldus nähtavakssaamise, sõna või teo kaudu ja temalt lähtuv sõnum

2. jumaluselt lähtuv sõnum

ilmutuslahus
[nimisõna, substantiiv]
1. keemiline lahus, mille abil tekitatakse valgusega mõjutatud fotomaterjalile nähtav kujutis

2. ilmutusvahend

ilmutuslik
[omadussõna, adjektiiv]
ilmutusele sarnane või sellele omane, ilmutust meenutav

ilmutusraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. (Uue Testamendi viimase raamatu, Johannese ilmutusraamatu kohta)

2. Piibli osa

ilmutustoos
[nimisõna, substantiiv]
valgustihe mahuti, milles töödeldakse säritatud fotomaterjali

ilmutusvann
[nimisõna, substantiiv]
anum, milles ilmutatakse fotomaterjali

ilmvõimatu
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti võimatu

ilo
[nimisõna, substantiiv]
lust, rõõm, ilutsemine

ilu
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud omadused (välimus, värvus, vorm vm), mille vaatamine annab esteetilise naudingu

2. omadus olla ilus

iluaed
[nimisõna, substantiiv]
kaunistava otstarbega aed

iluaednik
[nimisõna, substantiiv]
iluaiandust õppinud, sel alal töötav inimene

iluaiandus
[nimisõna, substantiiv]
aiandusharu, mis tegeleb ilutaimedega (lillede, ilupuude ja põõsastega)

iluarsenal
[nimisõna, substantiiv]
kehahooldus- ja kosmeetikavahendite kogu

iluasi
[nimisõna, substantiiv]
hrl interjööri kaunistav asi (nt kujuke või vaas), millel ei ole praktilist väärtust

iludus
[nimisõna, substantiiv]
kaunis inimene (hrl naine)

iluduskuninganna
[nimisõna, substantiiv]
(hrl tiitli, aunimetuse osana:) iludusvõistluse võitnud naine

iludusmärk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike tume täpikujuline sünnimärk või selline nahale ilu pärast joonistatud märk

2. kleebitud täpike

iludussalong
[nimisõna, substantiiv]
juuksuri-, kosmeetika-, iluravi- vms teenust pakkuv ettevõte

iludusviga
[nimisõna, substantiiv]
väike, ebaoluline viga

iludusvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus kauneimate naiste selgitamiseks

ilueedi
[nimisõna, substantiiv]
edev, ennast imetlev mees, kes oma välimusele suurt rõhku paneb, hrl peenutsedes või liialdades rõivastusega

iluese
[nimisõna, substantiiv]
hrl interjööri kaunistav asi (nt kujuke või vaas), millel ei ole praktilist väärtust

iluideaal
[nimisõna, substantiiv]
kujutlus sellest, missugune peab välja nägema ilus inimene

ilujanu
[nimisõna, substantiiv]
igatsus ilu järele

ilukapsas
[nimisõna, substantiiv]
ilutaimena kasvatatav lehtkapsas

ilukapsel
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduki ratastele paigaldatav kaunistav kate

ilukilp
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki ratta velge kattev ümar plaat

ilukiri
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjatehnika

2. kirjatehnika

ilukirjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstiloomingu valdkonda kuuluv kirjandus, mis taotleb esteetilist naudingut, meelelahutust vms

2. proosas ja värssides kirjutatud teosed

ilukirjanduskeel
[nimisõna, substantiiv]
ilukirjanduses kasutatav keelekuju

ilukirjanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
ilukirjandusse kuuluv või puutuv, sellega seotud

ilukirjanik
[nimisõna, substantiiv]
1. ilukirjanduslikke teoseid kirjutav inimene

2. inimene, kes kirjutab näiteks romaane või jutte

ilukirurg
[nimisõna, substantiiv]
ilukirurgia spetsialist

ilukirurgia
[nimisõna, substantiiv]
plastikakirurgia haru, mis ilma meditsiinilise näidustuseta muudab lõikuse teel kehaosa kuju

ilukivi
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kaunistuseks pandud kivi

2. ehis- või kalliskivi

3. kalliskivi

ilukoer
[nimisõna, substantiiv]
ilusa välimuse tõttu kasvatatav koer

ilukõla
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleline ilus või hea kõla, häälikute valikuga saavutatud heakõlalisus

2. heakõlalisus

ilukõne
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgelennuline, ülespuhutud väljenduslaad

2. sellises väljenduslaadis kõne

3. ülespuhutud väljenduslaad

4. selles laadis kõne

ilukõneleja
[nimisõna, substantiiv]
kõrgelennuliste, kaunite (ja sisutühjade) sõnadega kõneleja

ilukõneline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrgelennulisi, ilusaid (tühje) sõnu sisaldav

2. kõrgelennuline, ilusaid sõnu tegev

ilulema
[tegusõna, verb]
1. lõbusalt aega veetma, (tühja) lõbutsema

2. rõõmu tundma

3. lusti pidama

ilulind
[nimisõna, substantiiv]
ilusa välimuse tõttu kasvatatav lind

ilulugeja
[nimisõna, substantiiv]
1. luule või proosa ilmekalt ja kunstipäraselt esitaja, deklamatsiooniga esineja

2. sõnakunstnik

ilulugema
[tegusõna, verb]
luulet või proosat suuliselt ilmekalt esitama

ilulugemine
[nimisõna, substantiiv]
luule või proosa ilmekas esitamine, deklameerimine, etlemine

ilulõikus
[nimisõna, substantiiv]
1. ilukirurgias tehtav näo- vm lõikus (nt rindade suurendamine, rasvaimu)

2. ilukirurgias tehtav lõikus vms kasutatav võte, rindade suurendamine, rasvaimu

ilumark
[nimisõna, substantiiv]
postimaksulise väärtuseta postmark, mis kleebitakse postisaadetisele kaunistuseks või mingi sõnumi edasiandmiseks

ilumeel
[nimisõna, substantiiv]
ilu tajumise ja mõistmise võime

ilumuru
[nimisõna, substantiiv]
kaunistuseks rajatud peenekõrreline muru (nt parkides)

ilumõiste
[nimisõna, substantiiv]
arusaam ilust, see, mida ilu all mõistetakse

ilunael
[nimisõna, substantiiv]
kaunistatud peaga nael

ilunumber
[nimisõna, substantiiv]
füüsilist osavust, painduvust, tugevust vms nõudev, pealtvaatajate tähelepanu köitev etteaste

ilunõel
[nimisõna, substantiiv]
nõelataoline ehe riiete kinnitamiseks või kaunistamiseks

ilunõges
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna- ja Kesk-Aafrikas, ka Sri Lankal kasvav rohttaim, Eestis dekoratiivsete lehtedega ilutaim

2. troopika-, ka toataim

ilunööp
[nimisõna, substantiiv]
kaunistuseks kasutatav nööp

iluoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ilukirurgias tehtav näo- vm lõikus (nt rindade suurendamine, rasvaimu)

2. ilukirurgias tehtav lõikus vms kasutatav võte, rindade suurendamine, rasvaimu

ilupaber
[nimisõna, substantiiv]
1. kaunistamiseks või ilustuste valmistamiseks kasutatav paber (nt läik-, samet- või krepp-paber)

2. kingituste pakkimiseks kasutatav dekoratiivne paber

ilupael
[nimisõna, substantiiv]
pael hrl rõivaste kaunistamiseks

ilupuu
[nimisõna, substantiiv]
ümbruse kaunistuseks kasvatatav puu

ilupõõsas
[nimisõna, substantiiv]
ümbruse kaunistuseks kasvatatav põõsas

iluravi
[nimisõna, substantiiv]
ilu säilitamiseks või värskendamiseks kasutatavad võtted (nt naha puhastus ja koorimine, ilusüstid, tselluliidiravi)

iluraviarst
[nimisõna, substantiiv]
iluvigade kõrvaldamise spetsialist

iluravija
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetik

iluravilõikus
[nimisõna, substantiiv]
1. ilukirurgias tehtav näo- vm lõikus (nt rindade suurendamine, rasvaimu)

2. ilukirurgias tehtav lõikus vms kasutatav võte, rindade suurendamine, rasvaimu

iluravioperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ilukirurgias tehtav näo- vm lõikus (nt rindade suurendamine, rasvaimu)

2. ilukirurgias tehtav lõikus vms kasutatav võte, rindade suurendamine, rasvaimu

iluravivahendid
[nimisõna, substantiiv]
1. ilu esiletoomiseks, eeskätt näo hooldamiseks mõeldud tooted (nt huulepulk, ripsmetušš, puuder)

2. tooted, mida sa kasutad oma näol ja kehal, et ilusam välja paista

iluriie
[nimisõna, substantiiv]
sisekujunduseks sobilik riie, nt mööbli- või kardinariie

ilus
[omadussõna, adjektiiv]
1. välimuselt meeldiv, vaadates rahuldust pakkuv, väga kena

2. väga kena

ilusalong
[nimisõna, substantiiv]
juuksuri-, kosmeetika-, iluravi- vms teenust pakkuv ettevõte

ilusalt
[määrsõna, adverb]
kaunilt, korralikult, ilusasti

ilusasti
[määrsõna, adverb]
1. silmale või kõrvale nauditavalt, esteetilist elamust pakkuvalt

2. nii, et on ilus vaadata või kuulata

ilustama
[tegusõna, verb]
elunähtusi vm tegelikust ilusamana, paremana esitama või kujutama, sellisena paista laskma

ilustamata
[määrsõna, adverb]
varjamata, töötlemata, nagu tegelikult on

ilustamine
[nimisõna, substantiiv]
1. ilusa(ma)ks tegemine

2. tegelikust paremana kujutamine

ilusti
[määrsõna, adverb]
1. nõuete kohaselt, nagu peab, nii, et midagi (halba) ei juhtu

2. nii nagu peab

ilustis
[nimisõna, substantiiv]
millegi kaunistamiseks kasutatav ese, muster, nikerdus, kiri vms

ilustus
[nimisõna, substantiiv]
millegi kaunistamiseks kasutatav ese, muster, nikerdus, kiri vms

ilusõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrgelennulisi, ilusaid (tühje) sõnu sisaldav

2. kõrgelennuline, ilusaid sõnu tegev

ilusüst
[nimisõna, substantiiv]
näojoonte korrigeerimiseks (kortsude täitmiseks või kortse tekitavate miimiliste lihaste liikumise pärssimiseks) tehtav süst

ilutaim
[nimisõna, substantiiv]
meeldiva välimuse pärast kasvatatav taim

ilutaju
[nimisõna, substantiiv]
võime tajuda või tunnetada ilu

iluteenindus
[nimisõna, substantiiv]
hoolitsetud välimuse loomisega seotud teenuste osutamine (hõlmab nt juuksuri, kosmeetiku, maniküürija teenuseid)

iluteenus
[nimisõna, substantiiv]
hoolitsetud välimuse loomisega seotud teenus, nt juuksuri, kosmeetiku, maniküürija teenus

ilutehnika
[nimisõna, substantiiv]
elektrilised või elektroonilised seadmed, mida kasutatakse kosmeetikas või hügieeni hoidmisel (nt föön, elektriline hambahari, raseerija)

ilutoode
[nimisõna, substantiiv]
näo ja juuste, ka keha hooldamiseks mõeldud vahend (nt huulepulk, ripsmetušš, kehakreem)

ilutsema
[tegusõna, verb]
1. ilusana olemas olema, ilusana silma paistma

2. ilusana silma paistma

3. toretsema

ilutu
[omadussõna, adjektiiv]
niisugune, kellel või millel puudub ilu

ilutuled
[nimisõna, substantiiv]
kaunistav kunstlik valgustus (nt värvilised laternad, lambid, mitmesugused valgusefektid)

ilutulestik
[nimisõna, substantiiv]
1. pürotehniliste vahenditega tekitatavad valgus-, suitsu- ja heliefektid

2. meelelahutuseks mõeldud raketid, mis kõrgel õhus värviliste tulede ja valju heliga plahvatavad

ilutulestus
[nimisõna, substantiiv]
kaunistav kunstlik valgustus (nt värvilised laternad, lambid, mitmesugused valgusefektid)

ilutunne
[nimisõna, substantiiv]
ilu tajumise ja mõistmise võime

ilutõug
[nimisõna, substantiiv]
nt kodulinnutõug, mille aretamisel on eeskätt silmas peetud isendite välimust, nende dekoratiivseid omadusi

iluuisk
[nimisõna, substantiiv]
uisud iluuisutamiseks

iluuisutaja
[nimisõna, substantiiv]
iluuisutamisega tegelev sportlane

iluuisutama
[tegusõna, verb]
uiskudel muusika saatel teatud elemente sooritades sõitma, iluuisutamisega tegelema

iluuisutamine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, kus uiskudel ja muusika saatel esitatakse kava, mis koosneb kohustuslikest elementidest (nt hüpped, tõsted)

iluuisutamisvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus iluuisutamise alal

iluuni
[nimisõna, substantiiv]
väike uinak, peamiselt päeval magamine

iluvidin
[nimisõna, substantiiv]
hrl pelgalt iluks mõeldud, mitte praktiline asi

iluviga
[nimisõna, substantiiv]
väike, ebaoluline viga

iluvõimleja
[nimisõna, substantiiv]
iluvõimlemisega tegeleja

iluvõimlema
[tegusõna, verb]
muusika saatel erinevate vahenditega harjutusi sooritama, iluvõimlemisega tegelema

iluvõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
naiste võistlusvõimlemise ala, kus muusika saatel sooritatakse harjutusi hüpitsa, rõnga, kurikate, palli ja lindiga

iluvõre
[nimisõna, substantiiv]
(mootorsõidukite) radiaatorivõre

ilves
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese sabaga pruunikas kõrgejalgne kaslasest kiskja

2. suur kassi moodi loom, kellel on lühike saba, kõrged jalgad ja terava otsaga kõrvad

ilvesenahk
[nimisõna, substantiiv]
ilveselt saadud nahk

imaago
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjaliku arengu ehk moonde läbi teinud täiskasvanud putukas või ämblikulaadne

2. moonde läbi teinud täiskasvanud putukas

imaam
[nimisõna, substantiiv]
(šiiitlikus islamis:) kogukonna kõrgem vaimulik

imaginaar
1. kujutletav, tõeluses esinematu, näilik

2. kujutletav, näiline

imaginaararv
[nimisõna, substantiiv]
arv, mis sisaldab imaginaarühikut

imaginaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujutletav, tõeluses esinematu, näilik

2. kujutletav, näiline

imaginaarosa
[nimisõna, substantiiv]
kompleksarvu osa (bi), kui kompleksarvu c näidatakse kujus c = a + bi

imaginaarühik
[nimisõna, substantiiv]
arv, mille ruut on –1

imago
[nimisõna, substantiiv]
1. avalikkuses loodud kujutluspilt esemest, olendist või nähtusest

2. avalik kujutluspilt

imagoloog
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi imago looja ja kujundaja

imagoloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus kellegi või millegi imago loomisest ja kujundamisest

imal
[omadussõna, adjektiiv]
(maitse, lõhna kohta:) mesiselt, iiveldama ajavalt magus

imalmagus
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt (või lõhnalt) imalalt, läägelt magus

imama
[tegusõna, verb]
vedelikku, niiskust (hrl poorsuse tõttu) endasse tõmbama või imema

Ühendtegusõnad: sisse imamasisse imama

imar
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud sõnajalgtaim, Eestis hrl kivi-imar (Polypodium vulgare)

2. sõnajalg

imažinism
[nimisõna, substantiiv]
1. imažismile vastav revolutsioonijärgne Vene luule suund, mis kuulutas sisupiiranguist vaba kunstiloomet ning ühendas revolutsioonilisi ja usundlikke motiive

2. suund vene kirjanduses

imažism
[nimisõna, substantiiv]
1. täpset kujundlikkust, täielikku teema- ja vormivabadust ning ilustusteta luulekeelt taotlenud suund 1910.–1920. aastate Inglise ja USA luules

2. suund inglise ja ameerika luules 20. saj algul

imavus
[nimisõna, substantiiv]
imamisvõime

imb
[nimisõna, substantiiv]
neitsi, neiu

imbetsill
[nimisõna, substantiiv]
mõõduka vaimse alaarenguga isik

imbetsilne
[omadussõna, adjektiiv]
vaimselt mõõdukalt alaalarenenud

imbetsilsus
[nimisõna, substantiiv]
mõõdukas vaimne alaareng

imbkaev
[nimisõna, substantiiv]
kaev või auk eelpuhastatud reovee maasse immutamiseks

imbuma
[tegusõna, verb]
1. vähehaaval millestki läbi, kusagilt välja või kuhugi sisse tungima (eriti vedelike või gaaside kohta)

2. sisse

3. imenduma

Ühendtegusõnad: läbi imbuma, läbi imbuma, sisse imbumasisse imbuma

imbväljak
[nimisõna, substantiiv]
jaotustorudega süsteem eelpuhastatud reovee maasse immutamiseks

ime
[nimisõna, substantiiv]
1. (näilikult) üleloomulik, mõistusega seletamatu või väga üllatav nähtus

2. sündmus, mida ei saa mõistusega seletada või mis on väga üllatav

imearmas
[nimisõna, substantiiv]
väga, äärmiselt armas

imearst
[nimisõna, substantiiv]
ametlikult tunnustamata meetodeid või ravimeid kasutav arst

imeasi
[nimisõna, substantiiv]
haruldane, kummaline, üllatav asi või nähtus

imedemaa
[nimisõna, substantiiv]
1. imepärane, imena tunduv koht või paik

2. väljamõeldud fantaasiapaik

imedieet
[nimisõna, substantiiv]
erilise, imelise toimega dieet (hrl ülekaalust vabanemiseks)

imeelukas
[nimisõna, substantiiv]
1. kummaline, üllatav asi või nähtus, imeasi

2. haruldane, seninägematu elukas

imeharva
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt harva

imehea
[omadussõna, adjektiiv]
haruldaselt hea

imehästi
[määrsõna, adverb]
väga, haruldaselt hästi

imeilus
[omadussõna, adjektiiv]
haruldaselt kaunis

imeja
[nimisõna, substantiiv]
(imedes toituva rinnalapse või loomapoja kohta)

imekannike
[nimisõna, substantiiv]
kevadiste lõhnavate ning ilusate (kuid viljatute) ja suviste märkamatute (kuid vilju andvate) õitega kannike

imekaunis
[omadussõna, adjektiiv]
haruldaselt kaunis

imekena
[omadussõna, adjektiiv]
haruldaselt ilus või meeldiv

imekerge
[omadussõna, adjektiiv]
haruldaselt kerge

imekiiresti
[määrsõna, adverb]
haruldaselt, väga kiiresti

imekombel
[määrsõna, adverb]
1. vastu (igasuguseid) ootusi

2. nagu ime läbi, kummalisel kombel

imekomet
[nimisõna, substantiiv]
1. keegi või miski eriskummaline, veider

2. asja, nähtuse kohta

imekspandav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis tekitab imestust, hämmastav

imekspanek
[nimisõna, substantiiv]
millegi üle imestamine, imestus

imekspanu
[nimisõna, substantiiv]
millegi üle imestamine, imestus

imekähku
[määrsõna, adverb]
haruldaselt, väga kiiresti

imelahke
[omadussõna, adjektiiv]
erakordselt lahke

imelaps
[nimisõna, substantiiv]
mingil alal erakordselt andekas, juba varases eas silmapaistvaid võimeid ilmutanud laps

imelihtne
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt lihtne

imelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebatavalisena, iseäralikuna tunduv, hämmastust või võõrastust tekitav

2. tavalisest erinev, millegi poolest omapärane

imelill
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärinev muguljate juurte ja mitmevärviliste õitega lõhnav ilupõõsas

imelind
[nimisõna, substantiiv]
eriliste võimetega lind nt muinasjuttudes

imeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. imena tunduv, imestama panev

2. seletamatult hea, meeldiv tunduv

imeloom
[nimisõna, substantiiv]
1. kummaline, üllatav asi või nähtus, imeasi

2. haruldane, seninägematu elukas

imelugu
[nimisõna, substantiiv]
kummaline, imelik jutt, sündmus, asjaolu, nähtus vms

imelühike
[omadussõna, adjektiiv]
erakordselt lühike

imema
[tegusõna, verb]
1. huulte ja keele abil vaakumit tekitades midagi (vedelikku, suitsu vm) vähehaaval suhu tõmbama

2. pidevalt selliseid liigutusi tegema

3. huulte abil midagi (tavaliselt vedelikku) suhu tõmbama

imemaa
[nimisõna, substantiiv]
1. imepärane, imena tunduv koht või paik

2. väljamõeldud fantaasiapaik

imemagus
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt (või lõhnalt) väga magus

imemasin
[nimisõna, substantiiv]
mingi ülivõimas või imepärane, seninägematu masin

imemees
[nimisõna, substantiiv]
imepäraste võimetega inimene

imemiselund
[nimisõna, substantiiv]
mõnede putukate kehaosa toidu imemiseks (nt liblikate imilont)

imemiskomm
[nimisõna, substantiiv]
kõva kompvek imemiseks, lutsimiseks

imemiskõrgus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgus, milleni vedelik täielikult või osaliselt õhust tühjendatud torus tõuseb

imemisrefleks
[nimisõna, substantiiv]
vastsündinu refleks imeda

imemissuised
[nimisõna, substantiiv]
vedela toidu imemiseks kohanenud suised

imemistablett
[nimisõna, substantiiv]
tablett, mida hoitakse suus ja imetakse kuni selle sulamiseni

imemuinasjutt
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutt, milles on üleloomulikke tegelasi ja juhtub imesid

imendama
[tegusõna, verb]
(vedelike, toitainete vms kohta:) läbi rakukihtide endasse vastu võtma

imenduma
[tegusõna, verb]
1. (vedelike ja poolvedelate ainete kohta:) millessegi või läbi millegi imbuma või valguma

2. (organismis:) läbi rakukihtide kudedesse, verre, lümfi imbuma

imeosav
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt osav

imepeegel
[nimisõna, substantiiv]
muinasjuttudes esinev peegel, millel on üleloomulikke võimeid, nt oskus vastata peeglisse vaataja küsimustele, noorendav toime vm

imepeen
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt peen

imepehme
[omadussõna, adjektiiv]
väga pehme või mahe

imepisike
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt väike

2. pisitilluke, väga tilluke

imepisikene
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt väike

2. pisitilluke, väga tilluke

imepärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. imena tunduv, imestama panev

2. seletamatult hea, meeldiv tunduv

imeravim
[nimisõna, substantiiv]
erilise, imelise toimega aine, (ravi)võte vm abivahend

imerelv
[nimisõna, substantiiv]
(mõjusa, üllatusliku lahenduse, abivahendi kohta)

imeriist
[nimisõna, substantiiv]
(uus) eriti tõhus, aukartust äratav seade või vahend

imerohi
[nimisõna, substantiiv]
erilise, imelise toimega aine, (ravi)võte vm abivahend

imeruttu
[määrsõna, adverb]
haruldaselt, väga kiiresti

imeselge
[omadussõna, adjektiiv]
värvi, läbipaistvuse vm poolest täiesti selge

imestama
[tegusõna, verb]
1. millegi ootamatu, arusaamatu, imeliku vms üle imestust, hämmastust tundma või avaldama

2. kui sa imestad, siis miski on sind üllatanud

Ühendtegusõnad: ära imestamaära imestama

imestamisi
[määrsõna, adverb]
imestades, imestusega

imestamisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
imestust tekitav, hämmastama panev

imestamisväärt
[omadussõna, adjektiiv]
imestust tekitav, hämmastama panev

imestelema
[tegusõna, verb]
1. rõõmsat imestust tundma ja avaldama

2. midagi või kedagi imetlema

imestlema
[tegusõna, verb]
1. rõõmsat imestust tundma ja avaldama

2. midagi või kedagi imetlema

imestuma
[tegusõna, verb]
1. imestust tundma või seda avaldama

2. imestama hakkama

imestunult
[määrsõna, adverb]
imestusega, imestust või üllatust tundes

imestus
[nimisõna, substantiiv]
üllatust või hämmastust väljendav tundeelamus, mis tekib millegi ebahariliku või mõistmatu tajumisel

imestushüüe
[nimisõna, substantiiv]
imestust väljendav hüüe

imestusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
imestust tekitav, hämmastama panev

imesõrmus
[nimisõna, substantiiv]
võlujõuga, nõidusliku imeväega sõrmus, mis täidab omaniku soove

imetabane
[omadussõna, adjektiiv]
1. imena tunduv, imeline, imepärane

2. imelik, veider

imetaja
[nimisõna, substantiiv]
loom (või inimene), kes oma poegi toidab piimaga, imetajate klassi esindaja

imetajad
[nimisõna, substantiiv]
1. klass kõrgeima arengutasemega selgroogseid, kes toidavad poegi emapiimaga

2. selgroogsete loomade klass

imetajalevi
[nimisõna, substantiiv]
taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine imetajate vahendusel

imetama
[tegusõna, verb]
last või noort looma rinnapiimaga toitma

imetamisnõustaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes annab nõu lapse imetamisega seotud küsimustes

imetamisperiood
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul last või noort looma toidetakse emapiimaga

imetaoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. imena tunduv, imestama panev

2. seletamatult hea, meeldiv tunduv

imetegija
[nimisõna, substantiiv]
imetegude tegija

imetegu
[nimisõna, substantiiv]
1. (näilikult) seletamatu, üleloomulik tegu

2. imetlusväärne, vaimustust äratav vms tegu

3. üleloomulik v imetlusväärne tegu

imetelema
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi tunnustava imestuse, rõõmsa üllatusega vaatlema

2. kedagi või midagi erakordseks pidades selle üle vaimustust tundma

3. kui sa kedagi või midagi imetled, siis see inimene või asi meeldib sulle väga

imeti
[nimisõna, substantiiv]
nisa koos selle juurde kuuluvate näärmetega

imetilluke
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt väike

2. pisitilluke, väga tilluke

imetillukene
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt väike

2. pisitilluke, väga tilluke

imetlema
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi tunnustava imestuse, rõõmsa üllatusega vaatlema

2. kedagi või midagi erakordseks pidades selle üle vaimustust tundma

3. kui sa kedagi või midagi imetled, siis see inimene või asi meeldib sulle väga

imetlus
[nimisõna, substantiiv]
kedagi või midagi tunnustav, rõõmus imestus, millestki vaimustuses olemine

imetlusobjekt
[nimisõna, substantiiv]
asi, olend või inimene, keda või mida imetletakse

imetlusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
imetlust vääriv, erakordne, vaimustav

imetore
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt tore

imetrikk
[nimisõna, substantiiv]
1. väga leidlik toimimisviis, kaval võte

2. leidlik toimimisviis, (kaval) võte

imettegev
[omadussõna, adjektiiv]
1. võlujõuga

2. imepärase oskuse või toimega

imeulme
[nimisõna, substantiiv]
1. ulme liik või vastav teos (nt raamat, film), mille aineks on maagia ja üleloomulikkus ning tegelasteks võlurid, nõiad, lohed vms

2. ulme liik

imevahend
[nimisõna, substantiiv]
miski, millel on imettegev jõud

imevahva
[omadussõna, adjektiiv]
väga tore, väga vahva

imevaikne
[omadussõna, adjektiiv]
äärmiselt vaikne

imeveski
[nimisõna, substantiiv]
muinasjuttude veski, mis muretseb (jahvatab) valdajale kõike soovitut

imevigur
[nimisõna, substantiiv]
keeruline või uudne, erilist imetlust äratav asi või toiming

imevihm
[nimisõna, substantiiv]
tormist või tuulekeeristest õhku tõstetud esemete või organismide sadu maapinnale

imeväel
[määrsõna, adverb]
nii, nagu keegi ei oska oodata, imelisel viisil

imevägi
[nimisõna, substantiiv]
1. imettegev (maagiline, üleloomulik) mõjujõud

2. võlujõud

imevähe
[määrsõna, adverb]
äärmiselt vähe

imeväike
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt väike

2. pisitilluke, väga tilluke

imeväikene
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt väike

2. pisitilluke, väga tilluke

imevärk
[nimisõna, substantiiv]
1. üllatav asi või nähtus, kummaline värk

2. imeasi

imevärki
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebatavalisena, iseäralikuna tunduv, hämmastust või võõrastust tekitav

2. tavalisest erinev, millegi poolest omapärane

imeväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. imena tunduv või selle taoline

2. ülimalt meeldiv või vaimustav

imeõhuke
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt õhuke

imi
imemisega seonduv, imemis-, imev

imidž
[nimisõna, substantiiv]
1. avalikkuses loodud kujutluspilt esemest, olendist või nähtusest

2. avalik kujutluspilt

imihäälik
[nimisõna, substantiiv]
häälduselundite üksteise vastu imemisel artikuleeritav plõksuv häälik (nt bantu jt keeltes)

imijuur
[nimisõna, substantiiv]
(taimel:) juure tipuosa, mille kaudu taim saab mullast vett ja mineraaltoitaineid

imik
[nimisõna, substantiiv]
1. laps sündimisest kuni esimese eluaasta lõpuni

2. väga väike laps, kes ei oska veel rääkida ega kõndida

imikala
[nimisõna, substantiiv]
peas paikneva imikettaga troopikavete kala

imikas
[nimisõna, substantiiv]
väikeste lillade või siniste sametiste õitega rohttaim

imiketas
[nimisõna, substantiiv]
kettakujuline iminapp teatud kaladel

imikpõrsas
[nimisõna, substantiiv]
imemisealine põrsas

imiktall
[nimisõna, substantiiv]
imemisealine tall

imikude
[nimisõna, substantiiv]
taime kude, mille kaudu taim saab vett ja toitaineid, nt juure imavas vöötmes olev juurekarvadega rakkude välimine kiht

imikuiga
[nimisõna, substantiiv]
vanusjärk lapse sünnist kuni esimese eluaasta lõpuni

imikukaal
[nimisõna, substantiiv]
kaal imiku kaalumiseks

imikupakk
[nimisõna, substantiiv]
linna, valla poolt vastsündinu vanematele kingitav pakk, milles on esmased imikutarbed ja muu vajalik info

imikusuremus
[nimisõna, substantiiv]
kuni üheaastaste laste suremus

imikutarbed
[nimisõna, substantiiv]
imiku jaoks vajalikud esemed (nt lutipudel, mähkmed)

imikärss
[nimisõna, substantiiv]
paljude selgrootute (nt putukate, kärssusside) pikk peenike imemiselund, mida nad kasutavad vedela toidu (nt vere) söömiseks

imilont
[nimisõna, substantiiv]
pikenenud alalõugadest tekkinud imemiselund peamiselt liblikatel

iminapp
[nimisõna, substantiiv]
detail, mis võimaldab vaakumi abil kinnitada mingi eseme sileda pinna külge

iminokk
[nimisõna, substantiiv]
teatud putukate pistmis- ja/või imemiselund (nt sääsel, lutikal)

iminõges
[nimisõna, substantiiv]
nõgesetaoline kõrvetavate karvadeta rohttaim, ka aiailutaim

imipump
[nimisõna, substantiiv]
imemise põhimõttel töötav pump

imisõel
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend tahkete osakeste eraldamiseks vedelikest või gaasidest (nt õhu puhastamiseks, kohvipuru eraldamiseks)

2. kurna põhimõttel töötav seade

imitaator
[nimisõna, substantiiv]
imiteerija, eriti näitleja, kes imiteerib teiste inimeste, loomade, muusikariistade häält

imitatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
imiteeriv

imitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
see, mis midagi jäljendab, mis pole originaal

imiteerija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kedagi jäljendab

imiteerima
[tegusõna, verb]
mingi eeskuju, mudeli vm põhjal kedagi või midagi järele tegema

imiteering
[nimisõna, substantiiv]
see, mis midagi jäljendab, mis pole originaal

i-mitmus
[nimisõna, substantiiv]
vokaalmitmus, mille tunnus on -i (nt punase/i/sse)

imitoru
[nimisõna, substantiiv]
toru, kust pump või ventilaator imeb vett, pulpi või õhku sisse

imiussid
[nimisõna, substantiiv]
klass parasiitseid kahe iminapaga lameusse

imiventilaator
[nimisõna, substantiiv]
ventilaatori põhimõttel töötav seade, mis hõrendab õhku või muud gaasi

immanentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. esemele või nähtusele seesmiselt omane, selle loomusest tulenev

2. siseomane

immateriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei koosne ainest, millestki reaalselt eksisteerivast

2. kehatu, ainetu

immatrikulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõpilaste nimekirja arvamine, üliõpilaseks vastuvõtmine

2. nimistusse kandmine

3. üliõpilaseks vastuvõtmine

immatrikuleerima
[tegusõna, verb]
1. ametlikult üliõpilaseks vastu võtma

2. nimistusse kandma

immatrikuleerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõpilaste nimekirja arvamine, üliõpilaseks vastuvõtmine

2. nimistusse kandmine

3. üliõpilaseks vastuvõtmine

immatrikuleeruma
[tegusõna, verb]
ülikooli sisse astuma

immelmann
[nimisõna, substantiiv]
vigurlennus poolsõlm, mis koosneb sõlme esimesest poolest ja sellele järgnevast ületiivapöördest, mille tulemusena jätkub lend samas ruumipunktis vastupidises suunas

immersiivne
[omadussõna, adjektiiv]
meeltele mõjuv, kõiki meeli mõjutav, aistiliselt kogema panev

immersioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mikroskoobi lahutusvõime suurendamine vedeliku asetamisega vaadeldava eseme ja objektiivi vahele

2. mikroskoobi lahutusvõime suurendamine

immigrant
[nimisõna, substantiiv]
vabatahtlikult elukohta vahetanud inimene uue asukohamaa suhtes või teel uuele asukohamaale

immigratsioon
[nimisõna, substantiiv]
inimeste elama asumine riigis, mis ei ole nende kodumaa

immigratsiooniametnik
[nimisõna, substantiiv]
inimeste sisserännet riiki reguleeriv ametnik

immigreerima
[tegusõna, verb]
1. mingile alale, mingisse riiki kuskilt mujalt elama asuma

2. kuskilt mujalt elama tulema

immigreeruma
[tegusõna, verb]
1. mingile alale, mingisse riiki kuskilt mujalt elama asuma

2. kuskilt mujalt elama tulema

immitsema
[tegusõna, verb]
(vedeliku, gaasi kohta:) vähehaaval, peenikese joana (kuskilt välja, kuhugi sisse) tungima või levima

Ühendtegusõnad: läbi immitsema, läbi immitsema, välja immitsemavälja immitsema

immobilaiser
[nimisõna, substantiiv]
mootori käivitamist tõkestav elektrooniline turvaseade

immobilisaator
[nimisõna, substantiiv]
mootori käivitamist tõkestav elektrooniline turvaseade

immobilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaosa või liigese liikumatusse asendisse kinnitamine või sellisena hoidmine, hrl valu vähendamiseks, ravi otstarbel

2. kehaosa v liigese liikumatuna fikseerimine

immobiliseerima
[tegusõna, verb]
kehaosa või liigest liikumatusse asendisse fikseerima (hrl ravi otstarbel)

immobiliseerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaosa või liigese liikumatusse asendisse kinnitamine või sellisena hoidmine, hrl valu vähendamiseks, ravi otstarbel

2. kehaosa v liigese liikumatuna fikseerimine

immortell
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, mis säilitab oma õlgsete õite värvi ja kauniduse ka kuivanult (nt õlelill, rebashein, käokuld)

2. õlglill

immuniseerima
[tegusõna, verb]
1. kedagi millegi suhtes immuunseks tegema, vaktsiini abil kedagi haiguskindlaks muutma

2. nakkus- v haiguskindlaks tegema

immuniseerimiskava
[nimisõna, substantiiv]
kava riigi kulul tehtavate vaktsineerimiste kohta

immuniteet
[nimisõna, substantiiv]
parlamendi, valitsuse liikmete jt võimuesindajate eriseisund (isikupuutumatus või mõningaile seadustele allumisest vabastus)

immuno
immuunsusega seotud, immuunsus-

immunoglobuliin
[nimisõna, substantiiv]
1. valk, mis organismis reageerib kehavõõra ainega ehk antigeeniga ja hrl nõrgestab selle mõju

2. valk, mis nõrgestab kehavõõra aine mõju

immunoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis käsitleb organismide vastupanuvõimet haigustekitajatele ja kõigele kehavõõrale

2. immuunsusõpetus

immunoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
immunoloogiasse või immuunsusse puutuv, sellega seotud

immunoprofülaktika
[nimisõna, substantiiv]
nakkushaiguste vältimine immunoloogiliste meetoditega, hrl vaktsineerimise abil

immunoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimeetod, millega mõjutatakse organismi immuunsüsteemi (kas reguleeritakse, pidurdatakse, stimuleeritakse vms)

2. haiguste ravimine immuunsüsteemi mõjutamise kaudu

immutama
[tegusõna, verb]
midagi millegagi osaliselt või täiesti läbi imbuda laskma

immuti
[nimisõna, substantiiv]
aine millegi immutamiseks

immutusaine
[nimisõna, substantiiv]
aine millegi immutamiseks

immutusvahend
[nimisõna, substantiiv]
aine millegi immutamiseks

immuun
immuunsusega seotud, immuunsus-

immuunglobuliin
[nimisõna, substantiiv]
1. valk, mis organismis reageerib kehavõõra ainega ehk antigeeniga ja hrl nõrgestab selle mõju

2. valk, mis nõrgestab kehavõõra aine mõju

immuunkeha
[nimisõna, substantiiv]
1. valk, mis organismis reageerib kehavõõra ainega ehk antigeeniga ja hrl nõrgestab selle mõju

2. valk, mis nõrgestab kehavõõra aine mõju

immuunne
[omadussõna, adjektiiv]
nakkus- või tõvekindel, mittenakatuv

immuunpuudulikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi immuunsüsteemi häire

2. immuunsüsteemidefekt

immuunravi
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimeetod, millega mõjutatakse organismi immuunsüsteemi (kas reguleeritakse, pidurdatakse, stimuleeritakse vms)

2. haiguste ravimine immuunsüsteemi mõjutamise kaudu

immuunreaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismi reaktsioon kehavõõrastele ainetele

immuunseerum
[nimisõna, substantiiv]
antikehi sisaldav seerum ravivahendina

immuunsus
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi võime tõrjuda haigustekitajaid, organismi haiguskindlus

2. nakkusohutus

immuunsuskadu
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi immuunsüsteemi häire

2. immuunsüsteemidefekt

immuunsuspuudulikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi immuunsüsteemi häire

2. immuunsüsteemidefekt

immuunsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
elundite, kudede ja rakkude kogum, mis tagab organismi vastupanuvõime haigustele

immuunteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimeetod, millega mõjutatakse organismi immuunsüsteemi (kas reguleeritakse, pidurdatakse, stimuleeritakse vms)

2. haiguste ravimine immuunsüsteemi mõjutamise kaudu

immuunvastus
[nimisõna, substantiiv]
organismi reaktsioon kehavõõrastele ainetele

impaala
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas elutsev pruunikaspunase karvaga antiloop

impala
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas elutsev pruunikaspunase karvaga antiloop

impedants
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvvooluahelas elektrivoolule mõjuv kogutakistus

impeerium
[nimisõna, substantiiv]
1. monarhistlik suurriik

2. suur koloniaalriik, maailmariik

3. maailmariik

imperaator
[nimisõna, substantiiv]
keiser või tsaar (monarhi tiitlina)

imperaatorlik
[omadussõna, adjektiiv]
imperaatorile kuuluv, temast lähtuv, tema teenistuses olev vms

imperatiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) käsku väljendav kõneviis

imperatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on käskiv ja nõudev, ettekirjutusi tegev

imperfekt
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) pöördsõna aeg, mis väljendab minevikusündmust, seostamata seda olevikuga või mõne teise minevikuhetkega

2. grammatiline aeg

imperfektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatilise aspektikategooriaga seoses:) lõpetamata või kestvat tegevust tähistav

imperiaal
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kümne- või viieteistkümnerublane Vene kuldmünt

2. Tsaari-Vene kuldmünt

imperiaal
[nimisõna, substantiiv]
istmetega katus või lahtine ülemine korrus reisijate jaoks (nt bussis, tõllas)

imperialism
[nimisõna, substantiiv]
suurriigi püüd oma võimu- ja mõjupiirkonda laiendada

imperialismivastane
[omadussõna, adjektiiv]
imperialismi vastu suunatud, selle vastu võitlev

imperialist
[nimisõna, substantiiv]
imperialismipoliitikat teostav poliitikategelane

imperialistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. imperialismisse puutuv või sellele omane

2. imperialistidega seotud

impersonaal
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) tegumood, mis näitab, et tegevussubjektiks on keegi inimene, kes jääb lauses väljendamata (nt lauses Vaieldi ja arutati, aga ei otsustatud midagi)

2. umbisikuline tegumood

impersonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. konkreetse isikuga sidumata

2. ebaisikuline, umbmäärane

impetiigo
[nimisõna, substantiiv]
pindmine bakteriaalne nahamädapõletik

implant
[nimisõna, substantiiv]
koe sisse istutatud võõrkeha või aine (nt sisekõrva-, hamba-, rinnaimplantaat)

implantaadipost
[nimisõna, substantiiv]
titaanist vm materjalist ühenduskruvi lõualuus oleva implantaadi ja sellele kinnitatud proteesi vahel

implantaat
[nimisõna, substantiiv]
koe sisse istutatud võõrkeha või aine (nt sisekõrva-, hamba-, rinnaimplantaat)

implantatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. koe sisse istutamine (nt embrüo istutamine emakasse kunstlikul viljastamisel)

2. tehiselundi või kehavõõra aine viimine organismi

implanteerima
[tegusõna, verb]
1. (embrüot) koe sisse istutama

2. tehiselundit või kehavõõrast ainet organismi viima, paigaldama

3. koe sisse istutama

implanteeruma
[tegusõna, verb]
kinnituma (emaka limaskestale)

implantoloog
[nimisõna, substantiiv]
hambaarst, kes tegeleb hambaimplantaatidega, implantoloogia eriarst

implantoloogia
[nimisõna, substantiiv]
hambaravi haru, mis hõlmab hamba tehisjuure ehk implantaadiga seotud ravi ja tehnoloogiat

implikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. järeldav loogikatehe, mille üks osalause on teise osalause eeltingimuseks (kui A ..., siis B ...)

2. loogikatehe

implitsiitne
[omadussõna, adjektiiv]
varjatud, ilmutamata, selgelt väljendamata või sõnastamata

implosioon
[nimisõna, substantiiv]
sissepoole suunduv plahvatus

imponeerima
[tegusõna, verb]
1. lugupidamist, poolehoidu või aukartust äratama

2. head muljet jätma

impordiartikkel
[nimisõna, substantiiv]
teatavat liiki kaup või toode, mida veetakse riiki sisse

impordifirma
[nimisõna, substantiiv]
sisseveoga tegelev firma

impordikeeld
[nimisõna, substantiiv]
riigivõimu keeld teatavat kaupa riiki sisse vedada

impordilitsents
[nimisõna, substantiiv]
valitsusasutuse väljastatud dokument, mis annab õiguse teatud kaupa riiki sisse vedada

impordimaks
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes maks (nt tollimaks või aktsiis), mida võetakse kaupade teistest riikidest sisseveo pealt

impordiriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, kust veetakse kaupa sisse kohaliku turu või edasimüümise jaoks

imporditoll
[nimisõna, substantiiv]
sisseveetavate kaupade eest tasutav maks

import
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste ostmine välismaalt, ostetud kauba vedu oma riiki

importartikkel
[nimisõna, substantiiv]
teatavat liiki kaup või toode, mida veetakse riiki sisse

importfirma
[nimisõna, substantiiv]
sisseveoga tegelev firma

importija
[nimisõna, substantiiv]
kaupade sisseveoga tegelev asutus või isik

importima
[tegusõna, verb]
kaupa, toodangut välismaalt oma riiki tooma

Ühendtegusõnad: sisse importimasisse importima

importimine
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste ostmine välismaalt, ostetud kauba vedu oma riiki

importkaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste sissevedu hõlmav kaubandusvaldkond

importkaup
[nimisõna, substantiiv]
välismaalt sisseveetav kaup, nende koguhulk ja väärtus

importöör
[nimisõna, substantiiv]
kaupade sisseveoga tegelev asutus või isik

imposantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugevat muljet või aukartust tekitav

2. võimas ja vägev

impotent
[nimisõna, substantiiv]
1. mees, kes on võimetu saavutama ja hoidma sugulist erutust

2. suguvõimetu

impotentne
[omadussõna, adjektiiv]
(mehe kohta:) võimetu saavutama ja hoidma sugulist erutust

impregneer
(riide, puidu vm kohta:) hrl niiskuskindluse tagamiseks spetsiaalsete lahustega immutatud

impregneerima
[tegusõna, verb]
1. riiet vm hrl kaitseks millegi (nt vihma) vastu spetsiaalsete lahustega immutama

2. immutama

impregneeritud
[omadussõna, adjektiiv]
(riide, puidu vm kohta:) hrl niiskuskindluse tagamiseks spetsiaalsete lahustega immutatud

impregneerriie
[nimisõna, substantiiv]
(vihma kaitseks) spetsiaalsete lahustega immutatud, impregneeritud riie

impressaario
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtja või agent, kes korraldab etendusi ja kontserte ning sõlmib esinejatega lepinguid

2. etenduste v kontsertide korraldaja

impressiivne
[omadussõna, adjektiiv]
muljet tekitav, mõju avaldav

impressionism
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi lõpupoolel tekkinud kunsti-, kirjandus- ja muusikavool, mis taotles eelkõige kunstniku vahetute muljete, hetkeelamuste ning -meeleolude edasiandmist

2. 19. saj II poole kunsti-, kirjandus- ja muusikavool

impressionistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. impressionismile või selle esindajale omane, impressionismi stiilivahendeid rakendav

2. hetkemuljetel või -meeleoludel põhinev

impressioon
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kunstiliselt, kirjanduslikult väljendatud mulje

2. mulje

impressum
[nimisõna, substantiiv]
trükise lõppu või tiitellehe pöördele märgitud andmed trükise loomisel osalenud isikute, kirjastuse, toimetuse, trükikoja vms kohta

impro
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikapala, tantsu vm kunstiteose kohapeal, samal hetkel sündiv esitus

2. sel kombel loodud muusika-, teatri- vm teos

improma
[tegusõna, verb]
(muusikapala, tantsu vm kunstiteose kohta:) esitamise ajal looma, kohapeal, samal hetkel looma ja ettevalmistuseta esitama

improteater
[nimisõna, substantiiv]
1. teatritrupp, mis annab improvisatsioonil põhinevaid etendusi, kus lugu, tegelased ja dialoogid sünnivad kohapeal, esinemise hetkel

2. improviseeritud etendus(ed)

improvisaator
[nimisõna, substantiiv]
luuletuse, muusikapala, kõne vms kohapeal looja ja esitaja

improvisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikapala, tantsu vm kunstiteose kohapeal, samal hetkel sündiv esitus

2. sel kombel loodud muusika-, teatri- vm teos

improvisatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(muusikapala, tantsu vm kunstiteose kohta:) esitamise ajal loodav, kohapeal sündiv, ettevalmistuseta esitatav

improviseerija
[nimisõna, substantiiv]
luuletuse, muusikapala, kõne vms kohapeal looja ja esitaja

improviseerima
[tegusõna, verb]
(muusikapala, tantsu vm kunstiteose kohta:) esitamise ajal looma, kohapeal, samal hetkel looma ja ettevalmistuseta esitama

improviseering
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikapala, tantsu vm kunstiteose kohapeal, samal hetkel sündiv esitus

2. sel kombel loodud muusika-, teatri- vm teos

impulsiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. impulsi, hetkelise mõttesähvatuse ajel toimiv või toimuv

2. erk, elavalt ja kiiresti reageeriv

impulsimoment
[nimisõna, substantiiv]
dünaamiline suurus, mis iseloomustab pöördliikumist, pöörlemist

impulss
[nimisõna, substantiiv]
1. (äkiline sisemine või väline) aje, tõuge millegi tegemiseks

2. tundepuhangu mõjul tehtud hetkeotsus

impulsslamp
[nimisõna, substantiiv]
tugevaid valgussähvatusi tekitav gaaslahenduslamp (kasutatakse nt stroboskoobis, plinkivates signalisatsioonivahendites)

impulssmüra
[nimisõna, substantiiv]
müra, mida põhjustavad vahelduvate intervallidega lühiajalised tugevad helid (nt tulirelva lasud, haamrilöögid)

impulssost
[nimisõna, substantiiv]
kavatsemata, hetkeajel tehtud otsusel põhinev ost

imu
[nimisõna, substantiiv]
1. alarõhku tekitades enda sisse või külge või kuskilt ära tõmbamine

2. rasvaimu

imur
[nimisõna, substantiiv]
masin või seade, mis tõmbab midagi (nt tolmu või tuhka) kuskilt ära, millegi sisse vms

in
[määrsõna, adverb]
moes, soositud, päevakorral

in
1. mis tahes soost või vanusest isik (nt mees, naine, laps), ühiskonna liige, liigi Homo sapiens esindaja

2. mees, naine või laps

in
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelles?, milles? (nt vennas, majas)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelles?/milles? (nt vennas, õpikus)

inaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
toimetu, mitteaktiivne või -tegev

inaktiveerima
[tegusõna, verb]
mitteaktiivseks, toimetuks muutma

inaktiveeruma
[tegusõna, verb]
mitteaktiivseks, toimetuks muutuma

inar
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukeseks kulunud riie

2. kalts, räbal

inauguratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulik ametisse seadmine või auastme andmine

2. pidulik ametisse seadmine

inaugureerima
[tegusõna, verb]
kõrgel ametikohal olevat isikut kindlate traditsioonide kohaselt pidulikult ametisse seadma

inbriiding
[nimisõna, substantiiv]
tõu- või taimearetus, mille puhul paaritatakse või ristatakse suguluses olevaid isendeid

incel
[nimisõna, substantiiv]
liige internetikogukonnas, mis koondab hrl noori mehi, kes vaatamata sellekohasele soovile ei leia endale seksuaalpartnerit, sundtsölibaadis (noor) mees

incl.
1. kuhugi, millegi või kellegi hulka arvestatult

2. näitab, et keegi või miski on hulgas

inclusive
[määrsõna, adverb]
1. kuhugi, millegi või kellegi hulka arvestatult

2. näitab, et keegi või miski on hulgas

incognito
[määrsõna, adverb]
1. tundmatuna, võõra nime all

2. tundmatuna

ind
[nimisõna, substantiiv]
tegutsemisrõõm, tegutsemisiha

ind
[nimisõna, substantiiv]
1. looma perioodiline sugukihu

2. emaslooma sugukihu

indefiniitne
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) umbmäärane, määramatu, üheselt tuvastamatu

indeks
[nimisõna, substantiiv]
1. väikekirjas number, täht või sümbol, mis lisatakse arvule või tähele (sellest madalamale või kõrgemale) ning mis märgib mingeid eriväärtusi (nt x1, xn, an)

2. millegi arvu või hulka tähistav numbrike

indekseerima
[tegusõna, verb]
palka, pensioni vm korrigeerima mingi suhtarvu, indeksi alusel (nt tarbijahinnaindeksi, sisemajanduse kogutoodangu järgi)

indekseerimine
[nimisõna, substantiiv]
indeksiga varustamine

indeksfond
[nimisõna, substantiiv]
fond, mis ostab börsi aktsiaindeksi arvutamisel arvestatavas nimekirjas olevaid aktsiaid, et tagada fondi tootluse muutumist võrdselt aktsiaindeksi muutumisega

indeksifond
[nimisõna, substantiiv]
fond, mis ostab börsi aktsiaindeksi arvutamisel arvestatavas nimekirjas olevaid aktsiaid, et tagada fondi tootluse muutumist võrdselt aktsiaindeksi muutumisega

indekspatsient
[nimisõna, substantiiv]
esimene teadaolev nakatumisjuhtum mingis kohas, rahvastikurühmas vm, teatava haiguse levikul esimesena diagnoosi saanud isik

indemniteet
[nimisõna, substantiiv]
riigiõiguse põhimõte, mille kohaselt parlamendi liikmed ei kanna distsiplinaar- ega kriminaalvastutust parlamendis tehtud avalduste ja hääletamise eest, parlamendiliikme vastutamatus

indeterminism
[nimisõna, substantiiv]
filosoofiline suund, mis eitab üldist põhjuslikku sõltuvust ja seaduspärasust looduses ning ühiskonnas, eitab võimalust kõiki sündmusi ette näha

indiaani
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
indiaanlastega seotud (nt päritolu poolest), indiaanlastele omane

indiaanihõim
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna- ja Põhja-Ameerika põlisasukate rahvarühm

indiaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerika põlisasukas (välja arvatud eskimo ja aleuut)

2. Ameerika põlisasukaid

indiaanlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost indiaanlane

indialane
[nimisõna, substantiiv]
1. India kodanik või elanik

2. India päritolu inimene

indie
[nimisõna, substantiiv]
muusika, film, hoiak vm asi, mis on mingis mõttes peajoonest, keskusest sõltumatu

indie-film
1. suurtest filmikompaniidest, eeskätt Hollywoodi stuudiost sõltumatult toodetud mitmesugust tüüpi film (nt eksperimentaalne, vähese rahaga tehtud, B-kategooria film)

2. suurtest filmikompaniidest sõltumatult toodetud film

indie-muusika
[nimisõna, substantiiv]
1. suurtest plaadifirmadest sõltumatult loodav ja avaldatav muusika

2. suurtest plaadifirmadest sõltumatult loodav muusika

indiferentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. huvi või hoolimist mitteilmutav, kellegi või millegi suhtes neutraalne, mitte reageeriv

2. seda väljendav

3. mitte huvitatud, mitte hooliv

4. seda väljendav

indigo
[nimisõna, substantiiv]
indigopõõsast saadav, tänapäeval ka sünteetiliselt toodetav tumesinine värvaine

indigolaps
[nimisõna, substantiiv]
andekas, ülitundlik laps, kelle energiaväljas (auras) on sensitiivide väiteil indigo, mis tähistab nn uue põlvkonna laste erilisust (nt tugevat tahet, pikka mälu)

indigopõõsas
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav paljuliigiline rohttaim, mille mõningaid liike on kasutatud sinise värvaine saamiseks

indigosinine
[omadussõna, adjektiiv]
tume, sügava tooniga sinine, lasuurkivi või teksade värvi

indiits
[nimisõna, substantiiv]
teave, mis ei kajasta kuritegu ennast, vaid võimaldab teha olulisi järeldusi sellega seotud muude asjaolude kohta

indikaator
[nimisõna, substantiiv]
hrl mõõdetav, nähtav vm selgelt tajutav näitaja, millega hinnatakse või mõõdetakse mingi nähtuse, omaduse vm olemasolu, kvaliteeti või taset

indikaatorlamp
[nimisõna, substantiiv]
pinge- või signaalinäiturina kasutatav elektrilamp

indikaatorpaber
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalse ainega immutatud paber, millega saab määrata keskkonna mingit füüsikalis-keemilist näitajat (nt lakmuspaber)

indikaatortaim
[nimisõna, substantiiv]
taimeliik, mis viitab pinnase mingitele eriomadustele

indikatiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tähenduslikult neutraalne kõneviis, millel puudub tunnus

indikatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
kindel; (millelegi) osutav; (midagi) näitav

indikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
märguanne või (kaudne) vihje, millelegi viitav asjaolu

indikeerima
[tegusõna, verb]
millestki märku andma, millelegi osutama, (kaudselt) vihjama või viitama

indiskreetne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebasobivalt avameelne

2. ebaviisakas, taktitu

3. taktitu

inditseerima
[tegusõna, verb]
millestki märku andma, millelegi osutama, (kaudselt) vihjama või viitama

indium
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme hõbevalge haruldane metall, keemiline element järjenumbriga 49

2. element

individuaal
[nimisõna, substantiiv]
1. eravalduses olev, hrl ühele perele mõeldud elamu

2. aiaga maja, kus elab tavaliselt üks pere

individuaal
üksikisikuga seotud, ühele inimesele mõeldud, suunatud vms

individuaalala
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) üksikvõistlejate, mitte võistkondade ala

individuaalarvestus
[nimisõna, substantiiv]
arvestus üksikvõistlejate, mitte võistkondade kohta

individuaaldistants
[nimisõna, substantiiv]
distants üksikvõistlejatele

individuaalelamu
[nimisõna, substantiiv]
1. eravalduses olev, hrl ühele perele mõeldud elamu

2. aiaga maja, kus elab tavaliselt üks pere

individuaalitsema
[tegusõna, verb]
end individualistlikult ülal pidama

individuaalkonsultatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimese konsulteerimine mingis küsimuses

individuaalkuld
[nimisõna, substantiiv]
üksikvõistlejana esimese koha saavutamist märkiv auhind, individuaalne kuldmedal

individuaalmaja
[nimisõna, substantiiv]
1. eravalduses olev, hrl ühele perele mõeldud elamu

2. aiaga maja, kus elab tavaliselt üks pere

individuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. üksikolendile omane, tema eriliste, isikupäraste joontega seotud

2. ühele inimesele omane, tema eriliste iseloomulike omadustega seotud

individuaalplaan
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilase koostatud õppeplaan vastavalt tema võimalustele, erihuvidele ja võimekusele

individuaalprojekt
[nimisõna, substantiiv]
üksikjuhuks tehtud ehitusprojekt, milles arvestatakse täpselt kliendi soove

individuaalsus
[nimisõna, substantiiv]
isikupärasus

individuaaltellimus
[nimisõna, substantiiv]
ainukordne tellimus

individuaaltootmine
[nimisõna, substantiiv]
mittekorduva või ebakorrapäraselt korduva toodangu valmistamine üksikeksemplaridena või väikeses koguses

individuaalturniir
[nimisõna, substantiiv]
individuaalarvestusega, mitte võistkondlik turniir

individuaalvõistleja
[nimisõna, substantiiv]
võistkonda mitte kuuluv võistleja

individuaalvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, kus arvestust peetakse iga võistleja kohta

individuaalõpe
[nimisõna, substantiiv]
üksikisikule suunatud, tema erijooni arvestav õpe

individualiseerima
[tegusõna, verb]
1. isikupäraseks tegema, teatud erijooni esile tõstma, nendega varustama

2. individuaalseks tegema, isikupärastama

individualism
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikisiku huvide, isiksuse, tema vabaduse tähtsustamine

2. üksikisiku huvide absolutiseerimine

individualist
[nimisõna, substantiiv]
1. kollektiivist eralduv või seda mittearvestav, ebaseltskondlik inimene

2. individualismi pooldaja

individualistlik
[omadussõna, adjektiiv]
individualismiga, kollektiivist eraldumise või seda pooldava inimesega seotud, neile iseloomulik

individualiteet
[nimisõna, substantiiv]
inimesele või nähtusele iseloomulik omaduste kogum

indiviid
[nimisõna, substantiiv]
üks inimene eristatuna mingist rühmast, organisatsioonist vm kooslusest, üks inimene teiste seas

indiviiditi
[määrsõna, adverb]
individuaalselt, üksikute isikute või olendite viisi

indlema
[tegusõna, verb]
(imetajast emaslooma kohta:) perioodilist sugukihuperioodi läbima, sellele vastavalt käituma, innal olema

indlema
[tegusõna, verb]
innukas olema

indlus
[nimisõna, substantiiv]
imetajast emaslooma füsioloogiline seisund ja tegevused innaajal

indoeurooplane
[nimisõna, substantiiv]
mõnd indoeuroopa keelt kõneleva või kõnelnud rahva liige

indoeuropeist
[nimisõna, substantiiv]
indoeuroopa keelte eriteadlane

indoeuropeistika
[nimisõna, substantiiv]
1. Indoeuroopa keeli uuriv keeleteaduse haru

2. indoeuroopa filoloogia

indoktrinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingite seisukohtade, hinnangute pealesurumine, nende kujundamine kellegi veendumusteks

indoktrineerima
[tegusõna, verb]
mingeid seisukohti, hinnanguid peale suruma, neid kellegi veendumusteks kujundama

indolents
[nimisõna, substantiiv]
1. tundetus, ükskõiksus ümbritseva vastu, loidus, tegevusetus

2. vaikiv nõusolek

indolentsus
[nimisõna, substantiiv]
1. tundetus, ükskõiksus ümbritseva vastu, loidus, tegevusetus

2. vaikiv nõusolek

indoloog
[nimisõna, substantiiv]
India keelte, kirjanduse ja kultuuri uuriv eriteadlane

indoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. orientalistika haru, mis uurib India keeli, kirjandust ja kultuuri

2. uurib India keeli, kirjandust ja kultuuri

indoneesia
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
indoneeslaste või indoneesia keelega seotud

indoneeslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Indoneesia põhirahva liige

2. Indoneesia kodanik või elanik

3. Indoneesia päritolu inimene

indossament
[nimisõna, substantiiv]
allkirjastatud pealdis käibedokumendil (nt tšekil, obligatsioonil) omandiõiguse üleandmise tähistamiseks

indri
[nimisõna, substantiiv]
1. Madagaskaril elutsev, kohalike poolt pühaks peetav lühisabaline poolahv

2. poolahv

induktiiv
(elektrilise või magnetilise mõju kohta:) ilma otsese kontaktita teatava vahemaa taha ulatuv, (elektrilise) induktsiooniga seotud, sellel põhinev

induktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(analüüsimeetodi kohta:) üksikult üldisele liikuv, induktsioonil põhinev

induktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
vooluringi omadus tekitada magnetvälja

induktsioon
[nimisõna, substantiiv]
üksiku või erilise põhjal üldise järeldamine

induktsioonahi
[nimisõna, substantiiv]
elektriahi, milles metalli kuumutab temas välise magnetvälja toimel tekkinud elektrivool

induktsioonimeetod
[nimisõna, substantiiv]
üksiku või erilise põhjal üldise järeldamine

induktsioonivool
[nimisõna, substantiiv]
elektrivool, mis tekib suletud juhtmekeerus magnetvälja muutumisel

induktsioonpliit
[nimisõna, substantiiv]
elektripliit, mille puhul pinda kuumutab temas välise magnetvälja toimel tekkinud elektrivool

indulgents
[nimisõna, substantiiv]
1. (katoliku kirikus:) uskliku patukaristuse leevendamine või hüvitamine

2. pattude andeksandmine

industriaal
[nimisõna, substantiiv]
tehase hääli ja kõlasid kasutav mürarikka helipildiga muusika, milles on ühendatud roki ja elektroonilise muusika elemendid (tekkis Ühendkuningriigis 1970. aastatel)

industriaal
1. tehases, vabrikus vm tööstusettevõttes (masinatega, mehhaniseeritult, hulgi) toodetav

2. tööstuses kasutatav, tööstusest saadav

3. tööstuse valdkonda kuuluv, sellega seotud

industriaalmaa
[nimisõna, substantiiv]
1. riik, kus tööstusel on suurem osatähtsus kui teistel rahvamajandusharudel

2. arenenud tööstusega riik

industriaalmuusika
[nimisõna, substantiiv]
tehase hääli ja kõlasid kasutav mürarikka helipildiga muusika, milles on ühendatud roki ja elektroonilise muusika elemendid (tekkis Ühendkuningriigis 1970. aastatel)

industriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tehases, vabrikus vm tööstusettevõttes (masinatega, mehhaniseeritult, hulgi) toodetav

2. tööstuses kasutatav, tööstusest saadav

3. tööstuse valdkonda kuuluv, sellega seotud

industriaalriik
[nimisõna, substantiiv]
1. riik, kus tööstusel on suurem osatähtsus kui teistel rahvamajandusharudel

2. arenenud tööstusega riik

industriaalrokk
[nimisõna, substantiiv]
1. 1980. aastatel kujunenud teise laine industriaalmuusika, mille agressiivses helipildis on rohkem digitaalset müra ja heavy metal'ile iseloomulikke kitarre

2. 1980. aastatel kujunenud teise laine industriaalmuusika, mille agressiivses helipildis on rohkem digitaalset müra ja heavy metal'ile iseloomulikke kitarre

industriaalühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskond, kus majanduses tähtsustatakse tööstuslikku tootmist ja tootmisvõimsust

industrialiseerima
[tegusõna, verb]
tööstuslikuks muutma

industrialiseeruma
[tegusõna, verb]
tööstuslikuks muutuma

indutseerima
[tegusõna, verb]
elektrilise või magnetilise mõju toimel tekitama

inert
mittereageeriv, vähese reageerimisvõimega

inertgaas
[nimisõna, substantiiv]
lõhnatu, värvitu, looduses harva esinev madala reaktsioonivõimega gaas

inertmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
sideaine kivistumisest mitte osavõttev materjal (kruus, liiv, killustik vm)

inertne
[omadussõna, adjektiiv]
loid, aktiivsuse ja initsiatiivita

inerts
[nimisõna, substantiiv]
keha omadus säilitada oma liikumist või paigalseisu, kuni mingi jõud seda olekut ei muuda

inertsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
inertsil põhinev, sellega seotud

inertsijõud
[nimisõna, substantiiv]
keha omadus säilitada oma liikumist või paigalseisu, kuni mingi jõud seda olekut ei muuda

inertsimoment
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab massi jaotust kehas ja on pöörleva keha inertsi mõõt

inertsiseadus
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaseadus, mis kirjeldab kehade liikumist vastasmõjude toimel, Newtoni esimene seadus

inertsus
[nimisõna, substantiiv]
kehaline või vaimne jõuetus või ükskõiksus

inessiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelles?, milles? (nt vennas, majas)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelles?/milles? (nt vennas, õpikus)

inetama
[tegusõna, verb]
inetuks, näotuks tegema

inetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma (välise) iluta, esteetiliselt ebameeldiv (silmale või kõrvale)

2. ilma iluta, ebameeldiv vaadata

inetus
[nimisõna, substantiiv]
inetu-olek, koledus

inf
[nimisõna, substantiiv]
1. andmed või faktid, mis iseloomustavad mingit nähtust, protsessi, asja vm

2. selliste andmete ja teadete edasiandmine

3. andmed, faktid

infant
[nimisõna, substantiiv]
1. printsi tiitel Hispaanias ja (varem ka) Portugalis

2. Hispaania v Portugali prints

infanta
[nimisõna, substantiiv]
1. printsessi tiitel Hispaanias ja (varem ka) Portugalis

2. Hispaania v Portugali printsess

infantiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(täiskasvanu, tema käitumise kohta:) lapse moodi lihtsameelne, vanuselise või kogemusliku küpsuseta

infantiilsus
[nimisõna, substantiiv]
täiskasvanu lapsik-olek, vanuselise või kogemusliku küpsuse puudumine täiskasvanud inimesel

infantilism
[nimisõna, substantiiv]
1. täiskasvanu kehaliste või vaimsete võimete püsimine lapse tasemel, lapsepärane alaareng

2. alaareng

infarkt
[nimisõna, substantiiv]
1. vere juurdevoolu lakkamisest tingitud elundi või selle osa kärbus (üldkeeles hrl südameinfarkti kohta)

2. raske haigus, kui su süda ei saa järsku piisavalt verd ja seetõttu enam korralikult ei tööta

3. kärbus verevarustuse puudusel

infarktieelne
[omadussõna, adjektiiv]
infarktile eelnev, infarkti ennustav

infarktioht
[nimisõna, substantiiv]
1. võimalus või tõenäosus saada infarkt

2. olukord, kus ähvardab infarkt

infektsionist
[nimisõna, substantiiv]
nakkushaiguste ennetamisele, diagnostikale ja ravile spetsialiseerunud arst, nakkushaiguste arst

infektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. haigustekitajate tungimine organismi ja sellest põhjustatud protsessid organismis

2. haigustekitajaga nakkamine

infektsioonhaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. nakkuse teel leviv haigus, nt leetrid, katk, tuberkuloos

2. haigus, mis levib ühelt inimeselt teisele

infektsioosne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis nakkab või nakatab

inferno
[nimisõna, substantiiv]
1. (usundites:) paik, kuhu hukkamõistetud hinged sattuvad pärast surma, ka kannatusseisund

2. (rahvajuttudes:) kuradi(te) asupaik

3. patuste surmajärgse karistuse paik, põrgu (kirikukeeles)

4. (religioonis:) koht, kus elab kurat

infertiilsus
[nimisõna, substantiiv]
hrl inimese võimetus järglasi saada, paljunemisvõime puudumine

infiks
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve sees esinev liide

infiltraat
[nimisõna, substantiiv]
1. kudedesse imbunud vedelik vms

2. immistis

infiltratsioon
[nimisõna, substantiiv]
vee või õhu sisseimbumine

infiltreeruma
[tegusõna, verb]
sisse imbuma

infiniit
1. käändes või käänetena esinev

2. käände omadustega

3. käändes esinev, käände omadustega

infiniitne
[omadussõna, adjektiiv]
1. käändes või käänetena esinev

2. käände omadustega

3. käändes esinev, käände omadustega

infinitiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) pöördsõna ehk verbi käändeline vorm, mis süntaktiliselt käitub nimisõnalaadselt (nt mängida)

2. pöördsõna käändeline vorm

infinitiivitarind
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) grammatiliselt seostatud, tegevusnime sisaldav rühm

infinitiivkonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) grammatiliselt seostatud, tegevusnime sisaldav rühm

infinitiivne
[omadussõna, adjektiiv]
verbi käändelises vormis olev

infitseerima
[tegusõna, verb]
1. haigusetekitajaid edasi andma, nakkust põhjustama

2. nakatama

infitseeruma
[tegusõna, verb]
nakkust, viirust saama, haigeks jääma

inflaator
[nimisõna, substantiiv]
vahend täispuhutavate esemete täitmiseks õhuga või nende tühjendamiseks õhust

inflatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. raha ostujõu vähenemine, mis väljendub üldises hinnataseme tõusus

2. raha odavnemine liigväljalaske tagajärjel

inflatsioonimäär
[nimisõna, substantiiv]
(inflatsiooni mõõtmise vahend:) üldine hinnataseme muutus protsentides võrreldes eelnenud samasuguse ajavahemikuga

influencer
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle arvamusel on laialdane mõju ning kes kasutab oma tuntust, et reklaamida mingit toodet, brändi või ideed

influentsa
[nimisõna, substantiiv]
1. äge viiruseline hingamiselundite nakkushaigus, mis võib põhjustada raskeid tüsistusi

2. nakkushaigus, mida iseloomustavad palavik, köha ja nohu

influentser
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle arvamusel on laialdane mõju ning kes kasutab oma tuntust, et reklaamida mingit toodet, brändi või ideed

info
[nimisõna, substantiiv]
1. andmed või faktid, mis iseloomustavad mingit nähtust, protsessi, asja vm

2. selliste andmete ja teadete edasiandmine

3. andmed, faktid

infoagentuur
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis hangib ja vahendab uudiseid

infoajastu
[nimisõna, substantiiv]
ajajärk, mida iseloomustab info vaba liikumine ja õigus sõnavabadusele

infoallikas
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust saadakse infot või inimene, kes jagab infot

infobüroo
[nimisõna, substantiiv]
organisatsiooni, asutuse vms tööd ja tegevust tutvustav (all)asutus või osakond

infodeemia
[nimisõna, substantiiv]
info üleküllus, sh eksitava ja väärinfo massilevik, mis teeb tõese ja väärinfo eristamise keeruliseks

infoedastus
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edasiandmine (teabelevi kanalite kaudu, suhtluses)

infograafik
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni, andmeid visuaalselt esitav joonis, diagramm, pilt vms kujutis, mis on loodud infograafika vahenditega

infograafika
[nimisõna, substantiiv]
1. informatsiooni, andmete kunstiliselt kujundatud visuaalne esitus (nt diagrammidena, joonistena, pildina)

2. sellega tegelev (kunsti)ala

infojuht
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ettevõtte või organisatsiooni avalikkussuhetega tegelev töötaja

infokaan
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur infohuviline, infohull, infoahne

infokanal
[nimisõna, substantiiv]
1. kanal info edastamiseks, nt televisioon, ajakirjandus, internet

2. allikas, kust infot saadakse

infokandja
[nimisõna, substantiiv]
vahend andmete salvestamiseks, säilitamiseks ja taasesitamiseks (nt diskett, laserplaat, magnetlint, mälupulk)

infokataloog
[nimisõna, substantiiv]
isikute, asutuste, nende kontaktandmete vm süstematiseeritud nimistu (trükisena, veebis)

infokeskus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, selle allüksus vm organisatsioon, mille ülesandeks on teatava info jagamine (nt millegi tutvustamine, nõuandmine)

infokild
[nimisõna, substantiiv]
info, mis on väike osake millestki suuremast või terviklikumast

infokiosk
[nimisõna, substantiiv]
avalikku ruumi üles seatud tahvelarvuti, mis toimib selve-infopunktina

infokorratus
[nimisõna, substantiiv]
sihilikult eksitava, ka pahatahtliku info levik, selle raskesti eristatavus usaldusväärsest teabest

infolaud
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust saab küsida mingit asutust või üritust puudutavat informatsiooni

infoleht
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kohta infot andev (elektrooniline) väljaanne

2. teavitava tekstiga paberileht

infoleke
[nimisõna, substantiiv]
salajase info avalikuks tulek

infolett
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust saab küsida mingit asutust või üritust puudutavat informatsiooni

infolevi
[nimisõna, substantiiv]
info edastamine, infojagamine

infomassiiv
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) teatud moel korrastatud andmete kogum

infomess
[nimisõna, substantiiv]
suur näituslaat, kus tutvustatakse nt õppimise, vaba aja veetmise, tööturu võimalusi

infominutid
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike üritus, kus jagatakse millegi kohta infot

2. info jagamine mingi valdkonna või probleemi kohta

infomüra
[nimisõna, substantiiv]
1. info üleküllus

2. sisutühi, ebaoluline või eksitav info

infondus
[nimisõna, substantiiv]
1. informatsiooni kogumise, töötlemise, säilitamise ja vahendamise valdkond

2. infoasjandus, informatsiooniala

infonumber
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ettevõtte ja selle tegevuse kohta infot jagav infoteenistuse telefoninumber, sageli lühinumber

infooperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväe tegevus oma eesmärkide toetuseks inforuumis, nagu vastase desinformeerimine, tema võitlusvaimu õõnestamine, luureinfo kogumine

infootsi
infootsingu(-), info otsimise

infootsikeel
[nimisõna, substantiiv]
tehiskeel jäädvustatud informatsiooni kirjeldamiseks ja otsimiseks

infootsing
[nimisõna, substantiiv]
info otsimine veebis, failis vm dokumendis teatava käskluse (nt sõna, sümbolijada) abil

infootsisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
infotöötlussüsteem või programm, mis võimaldab otsida vajalikke andmeid märksõnade vm etteantud tunnuste järgi

infopank
[nimisõna, substantiiv]
virtuaalne, arvuti vahendatav infokogu

infopesu
[nimisõna, substantiiv]
kontrollimata allikatest pärit info levitamine meedias, et juhtida avalikku arvamust soovitud suunas

infoportaal
[nimisõna, substantiiv]
mingi konkreetse valdkonna infot vahendav veebisait

infopunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus jagatakse infot mingi paikkonna, ürituse, teenuse vm kohta

infopäev
[nimisõna, substantiiv]
ühepäevane üritus, kus jagatakse millegi kohta infot, tutvustatakse midagi

infopäring
[nimisõna, substantiiv]
1. info leidmise korraldus mingis infosüsteemis

2. asutusele vm esitatud soov info saamiseks (mingis küsimuses)

informaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mitteametlik, vaba, reglementeerimata

informaatik
[nimisõna, substantiiv]
informaatika spetsialist

informaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti abil info hankimist, töötlemist ja esitamist käsitlev teaduse ning tehnika haru

2. teadusinformatsiooni struktuuri ja otsimise õpetus

informaatikateadlane
[nimisõna, substantiiv]
informaatika eriteadlane

informaator
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes millestki teada annab, infot edastab

2. teateandja

informant
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellelt uurija keeleainestikku kogub

informatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. infot sisaldav või andev

2. teabesse puutuv

informatiivsus
[nimisõna, substantiiv]
(teate, dokumendi, veebilehe vms) teabe sisaldus, selle väärtus

informatiseerima
[tegusõna, verb]
(infotehnoloogiavahendite ja -võimalustega varustamise kohta)

informatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. andmed või faktid, mis iseloomustavad mingit nähtust, protsessi, asja vm

2. selliste andmete ja teadete edasiandmine

3. andmed, faktid

informatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. infot sisaldav või andev

2. teabesse puutuv

informatsioonimassiiv
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) teatud moel korrastatud andmete kogum

informatsioonindus
[nimisõna, substantiiv]
1. informatsiooni kogumise, töötlemise, säilitamise ja vahendamise valdkond

2. infoasjandus, informatsiooniala

informatsioonivoog
[nimisõna, substantiiv]
1. suure hulga uudiste ja teadaannete ühtlane katkematu tulemine

2. uudised ja teadaanded kogumina

informeerima
[tegusõna, verb]
1. millestki teada andma, infot edastama

2. (ametlikult) teatama, mingit infot edasi andma

informeerimatus
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus info ei jõua seda vajavate inimesteni, kus info on puudulik või ebaselge

2. olukord, kus info ei jõua seda vajavate inimesteni

informeerimine
[nimisõna, substantiiv]
teadistamine

informeeritus
[nimisõna, substantiiv]
vajaliku, selge või õige teabega varustatud olek

informist
[nimisõna, substantiiv]
infondusametnik

inforägastik
[nimisõna, substantiiv]
(keerulise, raskesti arusaadava info kohta)

infosaal
[nimisõna, substantiiv]
külastajatele info jagamiseks mõeldud (avar) ruum mingis asutuses

infosilt
[nimisõna, substantiiv]
silt või leht ettevõtet, üritust, toodet, teenust vms puudutava infoga

infostend
[nimisõna, substantiiv]
(püstine) alus infoga mingi koha, hoone vm kohta

infosulg
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus info ei jõua seda vajavate inimesteni, kus info on puudulik või ebaselge

2. olukord, kus info ei jõua seda vajavate inimesteni

infosõda
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni levitamine, moonutamine või selle hankimise takistamine oma huvidele sobivalt

infosüsteem
[nimisõna, substantiiv]
vahendite ja põhimõtete kogum, mille abil kogutakse, töödeldakse, säilitatakse ja väljastatakse teatavaid andmeid

infotahvel
[nimisõna, substantiiv]
püstine alus teadete väljapanemiseks

infotalitus
[nimisõna, substantiiv]
info sihipärase otsimise ja levitamisega tegelev (all)asutus

infoteadus
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni kogumise, talletamise ja otsingu probleemidega tegelev teadus

infoteenindus
[nimisõna, substantiiv]
infoga tegelev asutus või üksus

infoteenus
[nimisõna, substantiiv]
info osutamise teenus

infotehnika
[nimisõna, substantiiv]
arvutite ja sidevahendite kasutamisel põhinev tehnikaharu, mis hõlmab info moodustamist, salvestamist, edastamist ja esitamist

infotehnoloog
[nimisõna, substantiiv]
infotehnoloogia asjatundja, IT-spetsialist

infotehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. info automaatse töötlemise, salvestamise ja edastuse meetodid ja vahendid

2. valdkond, mille spetsialistid tegelevad arvutitega ja info töötlemisega

infotehnoloogiasektor
[nimisõna, substantiiv]
majandusvaldkond, mis hõlmab infotehnoloogiaga tegelejaid

infotehnoloogiavaldkond
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis hõlmab info automaatset töötlemist, salvestamist ja edastamist, vastavaid meetodeid ja vahendeid

infotehnoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
info automaatsel töötlemisel põhinev

infotelefon
[nimisõna, substantiiv]
telefon, millele helistades on võimalik saada või jagada informatsiooni millegi kohta

infoteooria
[nimisõna, substantiiv]
info mõõtmist, kodeerimist ja edastamist uuriv küberneetika haru

infotulp
[nimisõna, substantiiv]
post vm alus mitmesuguse info jaoks

infotulv
[nimisõna, substantiiv]
info rohke lisandumine või täienemine

infotund
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike üritus, kus jagatakse millegi kohta infot

2. info jagamine mingi valdkonna või probleemi kohta

infoturve
[nimisõna, substantiiv]
infovarade (andmed, riistvara, tarkvara, side, infrastruktuur, personal) turvalisuse tagamine

infotöötlus
[nimisõna, substantiiv]
andmete kogumine, sisestamine, teisendamine ja talletamine automaattöötlusvahendite abil

infouputus
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni üleküllus

infovaene
[omadussõna, adjektiiv]
vajalikku, uut informatsiooni ebapiisavalt sisaldav

infovahetus
[nimisõna, substantiiv]
info vastastikune vahetamine, selle liikumine asjaosaliste vahel

infovara
[nimisõna, substantiiv]
asutuses või ettevõttes kasutusel olevad andmed ja nende töötlemiseks vajalikud rakendused

infovoog
[nimisõna, substantiiv]
1. suure hulga uudiste ja teadaannete ühtlane katkematu tulemine

2. uudised ja teadaanded kogumina

infoväli
[nimisõna, substantiiv]
(info kohta, mis inimest või teatud inimrühma ümbritseb, teda kõnetab ja mõjutab)

infoväsimus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mis tekib info üleküllusest, liigse seotuse tõttu meedia ja nutivahenditega (väljendub nt keskendumisvõime languses, ärritatuses, töö kvaliteedi halvenemises)

infoühik
[nimisõna, substantiiv]
infohulga mõõtühik, nt bitt, bait, terabait

infoühiskond
[nimisõna, substantiiv]
teadmisi ja infotehnoloogiat tähtsustav, neid kõigis eluvaldkondades enim rakendav võrgustunud ühiskond

infra
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna või ettevõtte tööks vajalikud vahendid, tegevused ja teenused (nt internetiühendus, tänavavõrk, veevarustus)

infraheli
[nimisõna, substantiiv]
inimkõrvale kuuldamatu madala sagedusega (alla 16 Hz) heli

infrapunakiired
[nimisõna, substantiiv]
ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt raadiolainetega piirnev elektromagnetiline kiirgus

infrapunakiirgus
[nimisõna, substantiiv]
ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt raadiolainetega piirnev elektromagnetiline kiirgus

infrapunalamp
[nimisõna, substantiiv]
infrapunakiirgust andev lamp, mida kasutatakse nt nahahoolduses vereringe ergutamiseks

infrapunaliides
[nimisõna, substantiiv]
juhtmevaba andmesidevahend, infrapunasignaalide edastaja ja vastuvõtja

infrapunane
[omadussõna, adjektiiv]
(kiirguse kohta:) spektri punase otsa taha jääv, nähtava valgusega ning raadiolainetega piirnev

infrapunasaun
[nimisõna, substantiiv]
infrapunakiirgusel põhinev saun, mis ei lähe kuumaks

infrapunatermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
infrapunakiirguse mõõtmise põhimõttel töötav termomeeter

infrapunavalgus
[nimisõna, substantiiv]
ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt raadiolainetega piirnev elektromagnetiline kiirgus

infrastruktuur
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna või ettevõtte tööks vajalikud vahendid, tegevused ja teenused (nt internetiühendus, tänavavõrk, veevarustus)

infravalgus
[nimisõna, substantiiv]
ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt raadiolainetega piirnev elektromagnetiline kiirgus

infundeerima
[tegusõna, verb]
suurt vedelikukogust inimese organismi manustama

infusioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeliku rohke manustamine veeni, naha alla, pärasoolde vm

2. sisseniristus

infusoorid
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm ripsmete abil kulgevaid keeruka ehitusega ainurakseid

2. rühm ripsmete abil kulgevaid ainurakseid

ingel
[nimisõna, substantiiv]
1. (juudi usundis, kristluses ja islamis:) üleloomulik taevane vaimolend, jumala saadik, sõnumitooja ning ilmutuse vahendaja

2. (kujutavas kunstis:) tiibadega inimkuju

3. olend, kes toob jumalalt sõnumeid. Piltide peal on inglitel tavaliselt valged riided ja tiivad

ingelhai
[nimisõna, substantiiv]
väga suurte kõhu- ja rinnauimedega ning lameda kehaga hai

ingelinvestor
[nimisõna, substantiiv]
jõukas ärikogemusega eraisik, kes toetab alustavat väikeettevõtet (nt idufirmat) varajase investeeringuga, sageli ka oskusteabega

ingellik
[omadussõna, adjektiiv]
1. imekaunis, hea, armas, süütu

2. inglile omane või teda meenutav

ingerisoome
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
Ingerimaal (ja Soomes) elavate ingerlastega seotud või neile omane

ingerisoomlane
[nimisõna, substantiiv]
Ingerimaa soomlane

ingerjas
[nimisõna, substantiiv]
ümaruss, kes parasiteerib taimedel ja põhjustab taime osade mädanikku (nt sibulal, kartulil)

ingerlane
[nimisõna, substantiiv]
Ingerimaa soomlane

ingl
germaani keel, mis on ametlik riigikeel nt Suurbritannias, Ameerika Ühendriikides, Austraalias, Kanadas, Uus-Meremaal

inglane
[nimisõna, substantiiv]
1. Inglismaa põhirahva liige

2. Inglismaa elanik

3. Inglismaa päritolu inimene

inglanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost inglane

inglaslik
[omadussõna, adjektiiv]
inglastele omane või iseloomulik

inglihääl
[nimisõna, substantiiv]
(puhta heliseva (heleda) hääle kohta)

inglihäälne
[omadussõna, adjektiiv]
heleda ja heliseva, ülevust tekitava häälega

inglijuuksed
[nimisõna, substantiiv]
jõulukuuse ehteina kasutatavad kuldsed või hõbedased narmad, kard

inglike
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt väga voorusliku, hea või ilusa inimese, hrl naise või lapse kohta)

inglikeeli
[määrsõna, adverb]
ilukõneliselt, kaunite sõnadega

inglikene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt väga voorusliku, hea või ilusa inimese, hrl naise või lapse kohta)

inglikoor
[nimisõna, substantiiv]
(Piiblis:) inglitest koosnev laulukoor

inglinägu
[nimisõna, substantiiv]
(ilusa, armsa näo või vaga, süütu näoilme kohta)

inglis
1. inglaste või inglise keelega seotud

2. inglastega seotud

inglise
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. inglaste või inglise keelega seotud

2. inglastega seotud

inglishaigus
[nimisõna, substantiiv]
D-vitamiini vaegusest tekkiv luu ainevahetushaigus (hrl lastel, ka noorloomadel)

ingliska
[nimisõna, substantiiv]
Eesti, Soome, Rootsi ja Norra 2/4-taktimõõdus rahvatants

ingliskeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. inglise keeles kõneldud või kirjutatud

2. selline, mis on inglise keeles

3. inglise keelt kasutav

inglismann
[nimisõna, substantiiv]
(inglase kohta)

inglispärane
[omadussõna, adjektiiv]
inglastele või inglise keelele omane, iseloomulik või tunnuslik

inglispärastama
[tegusõna, verb]
1. inglispärastama

2. inglispäraseks muutma

inglispärasus
[nimisõna, substantiiv]
keeles

inglissarv
[nimisõna, substantiiv]
munakujulise kõlalehtriga puupuhkpill

inglissool
[nimisõna, substantiiv]
1. rohkelt magneesiumi sisaldav vees hästi lahustuv mõru ja ühtlasi soolase maitsega aine, mida kasutatakse hrl väetisena, aga ka meditsiinis

2. mõrusool

inglistina
[nimisõna, substantiiv]
normaaltingimustel hõbejasvalge väga plastiline metall, keemiline element järjenumbriga 50

inglitrompet
[nimisõna, substantiiv]
lopsaka lehestiku ja trompetikujuliste õitega troopika- ja lähistroopikataim (puu või põõsas), Eestis toataim

ingredient
[nimisõna, substantiiv]
1. (segu) koostisosa, täiendav aine või osis

2. segu koostisosa, lisand

ingušš
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Põhja-Kaukaasia rahva liige

2. Põhja-Kaukaasias elava rahva liige

ingver
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas, lähistroopikas vm kasvatatav suurte lehtede ning aromaatse juurikaga (risoomiga) taim

2. troopikataim

ingverijuur
[nimisõna, substantiiv]
ingveritaime muundunud maa-alune vars, kerajate moodustistega juurikas, mida kasutatakse nt ravimina ja vürtsina

ingveripulber
[nimisõna, substantiiv]
jahvatatud ingverijuur maitseainena

ingveriõli
[nimisõna, substantiiv]
ingverist saadav eeterlik õli, mida kasutatakse nt kosmeetikas, aga ka toiduvalmistamisel

inhalaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade ravimi sissehingamiseks

2. sissehingamisaparaat

inhalant
[nimisõna, substantiiv]
sissehingatav uimasti (kummiliim, bensiin vms)

inhalatoorium
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum ravimi sissehingamiseks auruna, gaasina või aerosoolina

2. inhalatsiooniruum

inhalatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimi sissehingamine auruna, gaasina või aerosoolina

2. ravimi sissehingamine

inhaleerima
[tegusõna, verb]
hrl ravimit sisse hingama

inhaleerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimi sissehingamine auruna, gaasina või aerosoolina

2. ravimi sissehingamine

inhibeerima
[tegusõna, verb]
mingit protsessi, tegevust pidurdama, pärssima

inhibiitor
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogilist protsessi või keemilist reaktsiooni pidurdav või pärssiv aine

2. protsessi v reaktsiooni pidurdav aine

inhoatiiv
[nimisõna, substantiiv]
tegevuse algust väljendav verb

inimahv
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesele ehituselt lähim ahv (nt šimpans, gorilla)

2. inimesetaoline ahv

inimahvid
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeima arengutasemega, inimesele kõige lähedasem ahviliste sugukond

inimahvlased
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeima arengutasemega, inimesele kõige lähedasem ahviliste sugukond

inimajalugu
[nimisõna, substantiiv]
inimkonna ajalugu

inimajastu
[nimisõna, substantiiv]
geoloogiline ajajärk, mille kestel mõjutab Maa biosfääri kõige rohkem inimliik, inimese ajajärk

inimaju
[nimisõna, substantiiv]
inimese aju

inimareng
[nimisõna, substantiiv]
inimeste eluolu ja selle edenemine ühiskonnas

inimarmastus
[nimisõna, substantiiv]
armastus teiste inimeste või inimkonna vastu, teistest hoolimine

inimasula
[nimisõna, substantiiv]
linn, alev vm asula, kus inimesed lähestikku elavad

inimasustus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimestega asustumine

2. elanike ja asulate olemasolu teatud maa-alal

inimekvivalent
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimese põhjustatud keskmine reostus ööpäevas

inimelu
[nimisõna, substantiiv]
elav inimene, inimhing

inimene
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes soost või vanusest isik (nt mees, naine, laps), ühiskonna liige, liigi Homo sapiens esindaja

2. mees, naine või laps

inimesearmastus
[nimisõna, substantiiv]
armastus teiste inimeste või inimkonna vastu, teistest hoolimine

inimesehakatis
[nimisõna, substantiiv]
(naljatamisi väikese lapse kohta)

inimesekaasleja
[nimisõna, substantiiv]
organism, kes elutseb inimesega koos ja levib tema vahendusel

inimesekirp
[nimisõna, substantiiv]
inimesel parasiteeriv kirp

inimesekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
inimest meenutav, inimese kujuga

inimeselaps
[nimisõna, substantiiv]
inimene (kui maine olend)

inimeselik
[omadussõna, adjektiiv]
inimesele omane

inimeseloom
[nimisõna, substantiiv]
inimene (kui loomariigist pärit olend)

inimesemuld
[nimisõna, substantiiv]
(väga vana inimese, rauga kohta)

inimeseparasiit
[nimisõna, substantiiv]
inimesel parasiteeriv nugiline

inimesepoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes soost või vanusest isik (nt mees, naine, laps), ühiskonna liige, liigi Homo sapiens esindaja

2. mees, naine või laps

inimesepõlgur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vihkab või pelgab teisi inimesi ja kes väldib (erakuna) teisi inimesi

inimesesarnane
[omadussõna, adjektiiv]
(välimuselt, olemuselt, eemalt) inimest meenutav

inimesestama
[tegusõna, verb]
1. loomale, olendile või asjale inimese kuju ja omadusi omistama

2. inimese kuju ja omadusi andma

inimesesööja
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta:) inimliha sööja

2. inimliha sööja

inimesesöömine
[nimisõna, substantiiv]
1. inimliha kasutamine toiduna

2. inimliha söömine

inimesetapmine
[nimisõna, substantiiv]
mõrv

inimeseteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis uurib inimest kui bioloogilist olendit, tema teket, kujunemist, põlvnemist ning inimese füsioloogilisi, soolisi ja vanuselisi eriomadusi

2. inimeseteadus

inimeseti
[määrsõna, adverb]
eri inimestel

inimesetundja
[nimisõna, substantiiv]
inimesi, nende psüühikat või käitumisviise hästi tundev isik

inimesetundmine
[nimisõna, substantiiv]
võime inimeste ja nende käitumise üle õigesti otsustada

inimesetükk
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, hrl mingit tema omadust esile tuues)

inimesevihkaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vihkab või pelgab teisi inimesi ja kes väldib (erakuna) teisi inimesi

inimeseõpetus
[nimisõna, substantiiv]
inimest, tema tervist ja perekonda käsitlev õppeaine koolis

inimesiti
[määrsõna, adverb]
eri inimestel

inimeslik
inimesele omane

inimestama
[tegusõna, verb]
1. loomale, olendile või asjale inimese kuju ja omadusi omistama

2. inimese kuju ja omadusi andma

inimestetundja
[nimisõna, substantiiv]
inimesi, nende psüühikat või käitumisviise hästi tundev isik

inimestevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
inimeste vahel toimuv või olev

inimfiguur
[nimisõna, substantiiv]
inimese välised piirjooned, inimese (ebaselge) kujutis

inimgeenius
[nimisõna, substantiiv]
geniaalne inimene või inimvaim

inimgenoom
[nimisõna, substantiiv]
inimese pärilikkustegurite kogum, geneetiline materjal, mis inimesele on omane

inimgeograaf
[nimisõna, substantiiv]
inimgeograafia asjatundja

inimgeograafia
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ja nende rühmade elu uuriv geograafia põhiharu

inimgrupp
[nimisõna, substantiiv]
teatav (piiritletud) hulk inimesi

inimhing
[nimisõna, substantiiv]
inimese sisemaailm, eelkõige tundmuste ala

inimhulk
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hulk

inimhääl
[nimisõna, substantiiv]
inimese hääl (nt lauldes, kõneldes)

inimideaal
[nimisõna, substantiiv]
kujutlus sellest, missugune peab olema ideaalne inimene

inimiga
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese eluiga

2. inimese (keskmine) vanus

inimihu
[nimisõna, substantiiv]
inimese keha

inimisik
[nimisõna, substantiiv]
inimene üksikisikuna või tema individuaalne olemus või laad

inimisiksus
[nimisõna, substantiiv]
inimene kui isiksus

inimjalg
[nimisõna, substantiiv]
inimene (oma liikumiste ja toimetamistega)

inimjõud
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese jõud või võimed

2. mingit ülesannet täitvad inimesed kogumina

inimjätis
[nimisõna, substantiiv]
alatu, autu, eemaletõukav inimene (ka sõimusõnana)

inimkaasleja
[nimisõna, substantiiv]
organism, kes elutseb inimesega koos ja levib tema vahendusel

inimkannatanu
[nimisõna, substantiiv]
hrl liiklusõnnetuses viga saanud inimene

inimkaotus
[nimisõna, substantiiv]
inimelu kaotus, surmajuhtum

inimkapital
[nimisõna, substantiiv]
inimesed kui piirkonnale, ettevõttele vms (töötegijana) väärtuslik vara

inimkarakter
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese iseloom

2. inimene isiksusena, tegelaskujuna

inimkari
[nimisõna, substantiiv]
(tõukleva, käratseva või muul moel häirivalt käituva inimrühma kohta)

inimkatastroof
[nimisõna, substantiiv]
looduskatastroofi, näljahäda, sõja vms tagajärjel tekkinud olukord, mis ohustab suure hulga inimeste elu, tervist, turvalisust

inimkatse
[nimisõna, substantiiv]
inimeste peal (uurimise eesmärgil) tehtav katse

inimkaubandus
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, mille eesmärgiks on inimese ekspluateerimine nt seksuaalse ärakasutamise, töölesundimise või sunniviisilise organidoonorluse eesmärgil

inimkaubitsemine
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, mille eesmärgiks on inimese ekspluateerimine nt seksuaalse ärakasutamise, töölesundimise või sunniviisilise organidoonorluse eesmärgil

inimkauge
[omadussõna, adjektiiv]
inimestest kaugel eemal seisev või nendest võõrdunud

inimkeel
[nimisõna, substantiiv]
inimese kõneldav keel

inimkeelne
[omadussõna, adjektiiv]
üldiselt arusaadav, (tava)inimesele mõeldud

inimkeha
[nimisõna, substantiiv]
inimese kogu organism, inimese keha

inimkett
[nimisõna, substantiiv]
hrl millegi eest võitlevate (üksteisel käest kinni hoidvate) inimeste pikk rida

inimkilp
[nimisõna, substantiiv]
inimesed kaitsva, turvava seinana

inimkobar
[nimisõna, substantiiv]
kobaras koos olev inimhulk

inimkogu
[nimisõna, substantiiv]
inimene üldjoontes nähtuna, tema ähmane kujutluspilt

inimkond
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesed kogumina, kõik inimesed

2. inimesed kogumina

inimkuju
[nimisõna, substantiiv]
inimese kujutis, figuur või skulptuur

inimkujuline
[omadussõna, adjektiiv]
inimest meenutav, inimese kujuga

inimkõne
[nimisõna, substantiiv]
inimese kõne

inimkõrv
[nimisõna, substantiiv]
kõrv inimese kuulmiselundina

inimkäsi
[nimisõna, substantiiv]
inimene, hrl millegi (kätega) tegijana

inimlage
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus pole inimesi

inimlaip
[nimisõna, substantiiv]
inimese surnukeha.

inimlaps
[nimisõna, substantiiv]
laps

inimlased
[nimisõna, substantiiv]
imetajate sugukond, kuhu kuuluvad orangutanid, gorillad, šimpansid ja inimesed

inimlevi
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine inimese vahendusel (nt toidu või riietusega, külvi kaudu)

2. taimede levimine inimese abil

inimliha
[nimisõna, substantiiv]
inimese liha loomade või kannibalide toiduna

inimlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimesele omane või loomupärane, eriti nõrkuste kohta

2. inimesepärane

3. inimesele omane, inimesega seotud

inimlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimväärikuse austamine, kaastunne teiste inimeste vastu, julmuse ning asjatu ranguse vältimine

2. inimväärikuse austamine

inimloode
[nimisõna, substantiiv]
naise emakas arenev organism (oma hilisemas arengujärgus)

inimloom
[nimisõna, substantiiv]
inimene (kui loomariigist pärit olend)

inimlooming
[nimisõna, substantiiv]
inimeste loodu

inimloomus
[nimisõna, substantiiv]
inimese olemus, tema loomulik olek või sünnipärased omadused

inimluu
[nimisõna, substantiiv]
hrl surnud inimese luu

inimmaailm
[nimisõna, substantiiv]
inimeste maailm

inimmass
[nimisõna, substantiiv]
suur inimhulk

inimmeri
[nimisõna, substantiiv]
1. (väga suure rahvahulga kohta)

2. väga suur rahvahulk

inimmõistus
[nimisõna, substantiiv]
inimesele omane, inimlik mõistus

inimmõju
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevuse mõju millelegi

inimmõte
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese mõte

2. mõtlemine

inimmüür
[nimisõna, substantiiv]
(tihedalt, müürina seisvate inimeste kohta)

inimnahk
[nimisõna, substantiiv]
inimese keha väliskate, inimese nahk

inimnägu
[nimisõna, substantiiv]
inimese nägu (ka mõnel muul olendil)

inimnäoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimväärikust austav, inimliku olemusega (hrl vastandina võimalikule kurjale)

2. inimesele (mõõtmetelt) sobiv, arusaadav või vastuvõetav

inimohver
[nimisõna, substantiiv]
inimelu kaotus, surmajuhtum

inimolend
[nimisõna, substantiiv]
elav inimene (kui maailmakõiksuse osa)

inimolu
[nimisõna, substantiiv]
inimese olukord, seisund maailmas

inimorganism
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene kui talitluslik tervik

2. kõik tema kehas olev ja toimuv

inimpaar
[nimisõna, substantiiv]
kaks inimest

inimpale
[nimisõna, substantiiv]
(inimväärikuse, inimliku olemuse, inimlikkuse kohta)

inimpelglik
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimesi kartev või häbenev

2. inimesi kartev

inimpsüühika
[nimisõna, substantiiv]
inimese psüühika

inimputukas
[nimisõna, substantiiv]
(väikese või tähtsusetu inimese kohta)

inimpõlgur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vihkab või pelgab teisi inimesi ja kes väldib (erakuna) teisi inimesi

inimpõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik, mille jooksul enamik samal ajal sündinud inimesi üles kasvab ja ise lapsed saab (20–30 aastat)

2. sellise ajavahemiku inimeste kogu, sugupõlv, põlvkond

inimpõlvkond
[nimisõna, substantiiv]
1. samaaegselt elavad või elanud lähedase vanusega (ja lähedase tegevusala või elukogemusega) inimesed

2. kõik inimesed perekonnas, riigis või maailmas, kes on sündinud umbes samal ajal

inimpäev
[nimisõna, substantiiv]
tööaja mõõtühik, inimese tööpäev

inimrass
[nimisõna, substantiiv]
1. suur inimrühm, millel on teatavad ühised välistunnused (nt naha värvus, näo kuju vm)

2. rühm inimesi, kellel on ühised välised tunnused, näiteks sama värvi nahk

3. [inim]tõug

inimressurss
[nimisõna, substantiiv]
inimesed kui piirkonnale, ettevõttele vms (töötegijana) väärtuslik vara

inimrämps
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt alamaks, alaväärtuslikuks peetavate inimeste kohta)

inimrööv
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslik inimese vabaduse äravõtmine vägivalla või ähvarduste abil, inimese äraröövimine

inimrühm
[nimisõna, substantiiv]
teatav (piiritletud) hulk inimesi

inimsaatus
[nimisõna, substantiiv]
1. elu kulg, kõik, mis elu jooksul toimub

2. elulugu

inimsarnane
[omadussõna, adjektiiv]
(välimuselt, olemuselt, eemalt) inimest meenutav

inimsilm
[nimisõna, substantiiv]
inimene (oma nägemisega), inimese silm

inimsmugeldamine
[nimisõna, substantiiv]
inimeste salaja ebaseaduslikult kuhugi toimetamine, nt üle piiri

inimsugu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesed kogumina, kõik inimesed

2. inimesed kogumina

inimsuhted
[nimisõna, substantiiv]
inimestevahelised suhted

inimsumm
[nimisõna, substantiiv]
tihe rahvahulk

inimsus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimväärikuse austamine, kaastunne teiste inimeste vastu, julmuse ning asjatu ranguse vältimine

2. inimväärikuse austamine

inimsusevastane
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl kuriteo kohta:) inimväärikust mitteaustav, julm ja metsik

inimsusvastane
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl kuriteo kohta:) inimväärikust mitteaustav, julm ja metsik

inimsõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
(teiste) inimeste vastu lahke ja sõbralik

inimsööja
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta:) inimliha sööja

2. inimliha sööja

inimsööjalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga julm ja jõhker, inimesi halastamatult kahjustav või tappev

2. inimsööjale omane, julm

inimsöömine
[nimisõna, substantiiv]
1. inimliha kasutamine toiduna

2. inimliha söömine

inimsüda
[nimisõna, substantiiv]
inimese süda

inimtarkus
[nimisõna, substantiiv]
inimesele omane, inimmõistusel põhinev tarkus (ka vastandatult jumalikule tarkusele)

inimteadus
[nimisõna, substantiiv]
(inimest ja ühiskonda käsitlevate teaduste kohta)

inimteadvus
[nimisõna, substantiiv]
inimese teadvus, võime peegeldada maailma ja iseennast

inimtegevus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste tegevus

inimtekkeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese tekitatud, inimtegevuse tagajärjel tekkinud

2. inimese loodud v tekitatud

inimtervis
[nimisõna, substantiiv]
inimorganismi normaalne, häireteta elutegevus, sellest johtuv inimese kehaline, sotsiaalne ja vaimne heaolu

inimtoit
[nimisõna, substantiiv]
inimeste toit

inimtorpeedo
[nimisõna, substantiiv]
inimese juhitav, mehitatud torpeedo

inimtsivilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
inimühiskond koos oma ainelise ja vaimse kultuuriga (ka paikkondlikult või mingil ajaloo arenguastmel)

inimtund
[nimisõna, substantiiv]
tööaja mõõtühik, inimese töötund

inimtunne
[nimisõna, substantiiv]
inimesele omane tunne, emotsioon, tundmus

inimtõug
[nimisõna, substantiiv]
inimesed, keda piiritletakse mingite omaduste või tunnuste järgi

inimtöö
[nimisõna, substantiiv]
inimeste töö (hrl vastandatuna masinate tööle)

inimtööpäev
[nimisõna, substantiiv]
tööaja mõõtühik, inimese tööpäev

inimtöötund
[nimisõna, substantiiv]
tööaja mõõtühik, inimese töötund

inimtühi
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus pole inimesi

inimtüüp
[nimisõna, substantiiv]
teatava omapäraga inimene

inimuuring
[nimisõna, substantiiv]
inimese geeniuuring vm biomeditsiiniline uuring

inimvaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
inimest, tema heaolu või võimalusi mitte arvestav, tema suhtes pahatahtlik

inimvaim
[nimisõna, substantiiv]
inimese vaim (psüühika, teadvuse, inimmõistusega ühenduses)

inimvara
[nimisõna, substantiiv]
inimesed kui piirkonnale, ettevõttele vms (töötegijana) väärtuslik vara

inimvare
[nimisõna, substantiiv]
kurnatud, armetus seisundis inimene

inimveri
[nimisõna, substantiiv]
inimese veri

inimvihkajalik
[omadussõna, adjektiiv]
inimesi vihkav, inimväärikust mitteaustav

inimvoog
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk mingis suunas liikuvaid inimesi

inimvool
[nimisõna, substantiiv]
suur, katkematult liikuv inimhulk

inimvrakk
[nimisõna, substantiiv]
kurnatud, armetus seisundis inimene

inimvõimed
[nimisõna, substantiiv]
inimese suutlikkus midagi teha

inimväärikas
[omadussõna, adjektiiv]
inimese enesehinnangut, väärikust toetav

inimväärikus
[nimisõna, substantiiv]
inimese seisund, milles väljendub inimese enesehinnang ja tema ühiskonnapoolne väärtustamine

inimvääriline
[omadussõna, adjektiiv]
inimese väärikust arvestav, inimesele vastuvõetav või kohane

inimväärne
[omadussõna, adjektiiv]
inimese väärikust arvestav, inimesele vastuvõetav või kohane

inimõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. iga inimese sünnipärane õigus, mis ei sõltu tema rassist, soost, usutunnistusest, päritolust vms asjaoludest

2. kõigile inimestele kehtiv õigus

inimõigusaktivist
[nimisõna, substantiiv]
aktiivne inimõiguste eest võitleja

inimõiguslane
[nimisõna, substantiiv]
inimõiguste eest võitleja

inimühiskond
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ühiskond

inin
[nimisõna, substantiiv]
(pidev) millegi üle virisemine või vingumine

inisema
[tegusõna, verb]
tasa ühetooniliselt hrl läbi nina häälitsema

inisemine
[nimisõna, substantiiv]
(pidev) millegi üle virisemine või vingumine

initsiaal
[nimisõna, substantiiv]
nime algustäht

initsiaator
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes algatab midagi

initsiatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. algatus või algatusvõime

2. algatus

3. algatusvõime

initsiatiivgrupp
[nimisõna, substantiiv]
millegi loomiseks või taastamiseks moodustatud rühm teotahtelisi inimesi

initsiatiivikas
[omadussõna, adjektiiv]
midagi hooga alustav või korraldav, kedagi koostööle kutsuv

initsiatiivipuudus
[nimisõna, substantiiv]
1. algatusvõime puudumine, vähene huvi millegi algatamise vastu

2. algatusvõimetus

initsiatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. noorukite täisealiseks vastuvõtmise kombetalitus loodusrahvastel

2. täieõiguslikuks ühiskonnaliikmeks vastuvõtt

initsiatsiooniriitus
[nimisõna, substantiiv]
täiskasvanuks pühitsemise kombetalitus mõnedel rahvastel

initsieerima
[tegusõna, verb]
algatama, tõuget andma, põhjustama

injektor
[nimisõna, substantiiv]
seade pumpamiseks mingi teise vedeliku, auru või gaasi liikumisenergia arvel

injektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. toiming, mille käigus süstlaga viiakse kellegi kehasse ravimit

2. toiming, mille käigus pannakse inimese kehasse süstla abil ravimit

3. ühekordne süstimine

injitseerima
[tegusõna, verb]
1. süstla abil ravimit, vaktsiini vm ainet organismi kudedesse või kehaõõnde manustama

2. süstla abil ravimit organismi viima

inka
[nimisõna, substantiiv]
enne hispaanlaste sissetungi Peruus elanud indiaanihõimu liige

inka
[nimisõna, substantiiv]
(õpilaste keelepruugis:) inglise keel

inkaliilia
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärinev pikkade varte ja mitmes värvitoonis õitega rohttaim, mida kasvatatakse eeskätt lõikelilledeks

inkamari
[nimisõna, substantiiv]
Peruu füüsali (Physalis peruviana) kergelt hapuka maitsega vili, mida süüakse nt kuivatatult tervisetootena

inkarnatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(mitmetes usundites ja mütoloogiates:) jumaliku olendi kehastumine inimeseks vm elusolendiks

inkassaator
[nimisõna, substantiiv]
1. ametiisik, kes tegeleb raha vastuvõtu ja väljaandmisega (peamiselt väljaspool asutust)

2. sissekasseerija

inkasseerima
[tegusõna, verb]
1. raha sisse nõudma

2. kelleltki millegi eest raha vastu võtma

inkasso
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma sissenõue panga poolt kliendi vastava dokumendi alusel

2. raha sissenõue panga poolt

inkassofirma
[nimisõna, substantiiv]
võlgu sisse nõudev asutus

inkassoveksel
[nimisõna, substantiiv]
veksel, mille tähtpäev on saabunud ja mille eest võib raha sisse nõuda

inklinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
rõhttasapinna ja Maa magnetvälja jõujoonte vaheline nurk

inklusiivne
[omadussõna, adjektiiv]
kaasav, kaasa haarav

inkognito
[määrsõna, adverb]
1. tundmatuna, võõra nime all

2. tundmatuna

inkongruentne
[omadussõna, adjektiiv]
ühtimatu, mittekattuv

inkonsekventne
[omadussõna, adjektiiv]
1. järjekindlusetu, ebajärjekindel, kõikuv

2. vasturääkiv

inkontinents
[nimisõna, substantiiv]
iseeneslik, tahtmatu uriini väljavool põiest, võimetus seda takistada

inkontinentsus
[nimisõna, substantiiv]
iseeneslik, tahtmatu uriini väljavool põiest, võimetus seda takistada

inkorporeerima
[tegusõna, verb]
1. endaga liitma, oma koosseisu lülitama

2. oma koosseisu lülitama

inkreet
[nimisõna, substantiiv]
1. sisesekretsiooninäärmetes (nt sugunäärmetes, kilpnäärmes) tekkiv bioloogiliselt aktiivne aine, mis reguleerib ainevahetust ning organismi talitlusi ja protsesse

2. sisenõre

inkretsioon
[nimisõna, substantiiv]
sisenõrenäärmete ja eriomaste rakkude talitlus, sisenõre valmistus

inkrimineerima
[tegusõna, verb]
1. süüks panema, süüks arvama

2. süüks arvama v panema

inkrustatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi pinna ilustamine teise või erineva materjali tükkidega, nii et need jäävad kaunistatava pinnaga samale tasandile

2. selline kaunistus

inkrusteerima
[tegusõna, verb]
1. teisest materjalist sissepandud kaunistustega millegi pinda ilustama

2. ilustamiseks millegi pinda teisest materjalist tükke sisse panema

inkubaator
[nimisõna, substantiiv]
seade linnumunade või kalamarja hautamiseks

inkubaatoriettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtlusinkubaatoriga liitunud ettevõte

inkubant
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtlusinkubaatoriga liitunud ettevõte

inkubatoorium
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte lindude, kalade ja mõnede loomade aretamiseks

inkubatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. munade või viljastatud kalamarja tehislikes tingimustes haududa laskmine

2. inkubaatoris hautamine

inkubatsiooniaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg nakkuse saamisest esimeste haigustunnuste ilmumiseni

inkubatsiooniperiood
[nimisõna, substantiiv]
aeg nakkuse saamisest esimeste haigustunnuste ilmumiseni

inkubeerima
[tegusõna, verb]
mune või viljastatud kalamarja tehislikes tingimustes haududa laskma loote arenemiseks vajalikes tingimustes

inkunaabel
[nimisõna, substantiiv]
1. trükikunsti leiutamisest kuni aastani 1500 trükitud raamat või leht

2. 15. sajandil trükitud teos

inkuub
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse uskumuse kohaselt meheks kehastunud deemon, kes ilmub magavatele naistele ja astub nendega seksuaalvahekorda

inkvisiitor
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse inkvisitsioonikohtu liige

inkvisitsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskajal:) katoliku kiriku uurimis- ja kohtuasutus võitluseks ketseritega

2. selle tegevus, ketserite väljaselgitamine, nende ümberveenmine ja/või karistamine

3. katoliku kiriku tagakiusukohus

inkvisitsioonikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse inkvisitsioonikohtu liige

inkvisitsioonikohus
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskajal:) katoliku kiriku uurimis- ja kohtuasutus võitluseks ketseritega

2. selle tegevus, ketserite väljaselgitamine, nende ümberveenmine ja/või karistamine

3. katoliku kiriku tagakiusukohus

inkvisitsiooniprotsess
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne inkvisitsioonikohtu menetlus, mis hrl lõppes karmi karistusega

innaaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. looma perioodiline sugukihu, mil organism on valmis tiinestuma (koeral nt kaks korda aastas)

2. looma sugukihu aeg

innatsükkel
[nimisõna, substantiiv]
periood ühest innaajast teiseni

innatus
[nimisõna, substantiiv]
looma perioodilise sugukihu puudumine

innervatsioon
[nimisõna, substantiiv]
elundite ja kudede närvidega varustatus

innerveerima
[tegusõna, verb]
närvidega või närvierutustega varustama

innovaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
uuendustega seotud, neid taotlev või toetav

innovaator
[nimisõna, substantiiv]
1. uuendaja, uue looja või algataja, uute meetodite algataja (nt töös, kunstis)

2. mingi teadusliku või tehnilise avastuse, leiutise vm saavutuse uuendusliku rakenduse looja või algataja (inimene, ettevõte vms)

3. uuendaja, uue algataja

innovatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
uuendustega seotud, neid taotlev või toetav

innovatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi teadusliku või tehnilise avastuse, leiutise vm saavutuse uuenduslik rakendamine

innoveerima
[tegusõna, verb]
uuendama, uuendusi tegema

innukas
[omadussõna, adjektiiv]
midagi õhinal, rõõmsalt tegev

innustama
[tegusõna, verb]
1. elavamale, tõhusamale tegevusele julgustama

2. hoogu või indu andma

Ühendtegusõnad: tagant innustamatagant innustama

innustuma
[tegusõna, verb]
millestki vaimustuma, millegagi õhinal, rõõmsalt tegelema hakkama

innustus
[nimisõna, substantiiv]
1. elavamale, tõhusamale tegevusele julgustamine, tõuge midagi teha

2. innustamine

inokulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kaitsesüsti tegemine immuunsust tekitavat ainet manustades, et ära hoida eluohtlikke nakkushaigusi

inokuleerima
[tegusõna, verb]
1. taimeosa (hrl pookoksa) teise taime juurele või võrale nii liitma, et nad kokku kasvaksid, üks vegetatiivse paljundamise võtteid

2. pookoksa teisele taimele liitma

insaider
[nimisõna, substantiiv]
1. siseinfot valdav isik

2. asjasse pühendatu, omainimene

insekt
[nimisõna, substantiiv]
1. kuue jalaga lülijalgne, kolmeosalise kehaga selgrootu loom

2. väga väike loom, kellel on kuus jalga, näiteks kärbes, mesilane või sipelgas

insektaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum või anum putukate kasvatamiseks ja teaduslikeks vaatlusteks

2. putukate kasvatamise ruum

insektitsiid
[nimisõna, substantiiv]
putukate tõrjumiseks mõeldud keemiline vahend

insektitsiidne
[omadussõna, adjektiiv]
putukaid hävitav

insektofungitsiid
[nimisõna, substantiiv]
kahjulikke putukaid ja seenhaigusi hävitav mürk

inseminatsioon
[nimisõna, substantiiv]
emakasisene kunstlik viljastamine (nt oma partneri või doonori seemnerakkudega)

inseneeria
[nimisõna, substantiiv]
inseneri- ja tehnikateaduste valdkond (nt ehitusteadus, masinaõpetus, energeetika)

insener
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi tehnikaharu spetsialist, hrl tehniliste lahenduste, tehnosüsteemide, seadmete ja toodete konstrueerija, looja ja uuendaja

2. inimene, kelle töö on tehnika ja masinate ehitust plaanida

insenergeneetika
[nimisõna, substantiiv]
molekulaarbioloogia haru, mis tegeleb DNA lõikude (geenide) eraldamise, töötlemise ja siirdamisega

inseneriala
[nimisõna, substantiiv]
inseneri- ja tehnikateaduste valdkond (nt ehitusteadus, masinaõpetus, energeetika)

inseneribüroo
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis projekteerib hrl eri tehnosüsteeme või ehituskonstruktsioone (nt elektri-, kütte-, kanalisatsioonisüsteeme), aga ka tööstushooneid vm ehitisi

insenerindus
[nimisõna, substantiiv]
inseneri- ja tehnikateaduste valdkond (nt ehitusteadus, masinaõpetus, energeetika)

inseneripsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja masina sobitamist ehk inimese võimete ja võimaluste ning kaasaegsete keeruliste tehniliste seadmete efektiivse kooskõlastatuse printsiipe uuriv psühholoogia haru

inseneriteadus
[nimisõna, substantiiv]
mingit tehnikaala käsitlev, seda uuriv teadus (nt ehitusteadus, masinaõpetus, energeetika)

inseneriteave
[nimisõna, substantiiv]
teadmised inseneeria alalt, insenerikonsultatsioon

insenerivägi
[nimisõna, substantiiv]
väeüksus, mille ülesandeks on maastiku kohandamine lahingutegevuseks (nt kaitsevööndite, tõkete, teede, sildade ehitamine)

insenerkond
[nimisõna, substantiiv]
1. insenerid

2. insenerid kogumina

insenerlik
[omadussõna, adjektiiv]
inseneri töö või erialaga, hrl uute tehniliste lahenduste, toodete konstrueerimise ja loomisega seotud

insener-tehniline
[omadussõna, adjektiiv]
inseneriteadusega, spetsiifilise tehnilise teostusega või selliste oskustega seotud

insiignia
[nimisõna, substantiiv]
võimu või au väline sümbol, kõrgema aukandja tunnus (nt valitsejal kroon ja valitsuskepp)

insinuatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kedagi kaudselt halvustav või laimav vihje või süüdistus

2. laim

insinueerima
[tegusõna, verb]
1. kellegi kohta halvustavaid või laimavaid vihjeid tegema, kedagi kaudselt (halvustades, laimates) süüdistama

2. laimama

insolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. päikesevalguse kestus, päikesekiirguse voog

2. päikesekiiritus

insomnia
[nimisõna, substantiiv]
1. unehäire, mis seisneb suutmatuses ilma raskusteta magama jääda, katkendlikus unes ja liigvarajases ärkamises

2. magamataolek

inspekteerima
[tegusõna, verb]
1. ülevaatust, kontrolli toimetama, tegevuse õigsust kontrollima

2. järele vaatama, kontrollima

inspektor
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi tööd, millegi toimimist või korrasolekut uuriv ja kontrolliv ametiisik

2. mõne valdkonna spetsialisti ametinimetus

3. järelevaataja

4. koolidirektori abi

inspektriss
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnel maal koolidirektori naisabi kasvatus- ja õppetöö alal

2. koolidirektori naisabi

inspektsioon
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis kontrollib kellegi tegevuse seaduslikkust (nt tarbijakaitseamet, keskkonnainspektsioon)

inspektuur
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tegevust kontrolliv asutus või üksus

inspiratoorne
[omadussõna, adjektiiv]
sissehingamisel toimuv või põhinev

inspiratsioon
[nimisõna, substantiiv]
(loominguline, vaimne) innustus, äkiline mõttesähvatus ja sellest johtuv eriline loomevõime ja -seisund

inspiratsioonipäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mis on sisustatud mingis valdkonnas tegutsejaid innustavate ja seda valdkonda propageerivate üritustega

inspiratsiooniseminar
[nimisõna, substantiiv]
mingi teemaga tegelejaid innustav, neile tegutsemiseks vajalikku tõuget andev seminar

inspireerima
[tegusõna, verb]
1. kedagi loominguliselt innustama, millestki vaimustuma panema

2. kellelegi (head) ideed, mõtet või tõuget andma

inspireeruma
[tegusõna, verb]
1. loominguliselt innustuma, head ideed või innustust saama

2. inspiratsiooni saama

inspitseerima
[tegusõna, verb]
1. ülevaatust, kontrolli toimetama, tegevuse õigsust kontrollima

2. järele vaatama, kontrollima

inspitsient
[nimisõna, substantiiv]
näitejuhi abi, etenduse häireteta kulgemise ja lavatehnilise külje eest vastutaja

instagrammer
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes postitab ühismeedia keskkonda Instagram regulaarselt omatehtud videoid ja fotosid ning kogub nendega tuntust

instagrammija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes postitab ühismeedia keskkonda Instagram regulaarselt omatehtud videoid ja fotosid ning kogub nendega tuntust

instagrammima
[tegusõna, verb]
omatehtud videoid ja fotosid (regulaarselt) ühismeedia keskkonda Instagram postitama

installatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kunstikavatsuslik esemete või materjalide seade, mis võib ühendada eri kunstivorme ja -tehnikaid

installeerima
[tegusõna, verb]
elektroonilist seadet või tarkvara paigaldama, sel viisil seadet töökorda seadma

installeerimine
[nimisõna, substantiiv]
seadme või tarkvara paigaldamine, sel viisil seadme töökorda seadmine

installima
[tegusõna, verb]
elektroonilist seadet või tarkvara paigaldama, sel viisil seadet töökorda seadma

Ühendtegusõnad: maha installimamaha installima

installimine
[nimisõna, substantiiv]
seadme või tarkvara paigaldamine, sel viisil seadme töökorda seadmine

instants
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtu, ametiasutuse vm aste

2. aste asutuse süsteemis

3. asjaomane asutus

instinkt
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogiline, pärilik sund ja võime tegutseda teatavates olukordades teataval (otsustaval) viisil

2. bioloogiline, pärilik sund

instinktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. bioloogilisel sunnil põhinev, tahtmatult toimuv

2. intuitiivne

3. instinktil põhinev, tahtmatult toimuv

instinktiivselt
[määrsõna, adverb]
loomuliku vaistu, sünnipärase sunni, instinkti ajel

institutsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. asutusega, organisatsiooniga vms ühendusega seotud

2. institutsioonidesse puutuv, nendega seotud

3. institutsiooniks organiseeritud

institutsionaliseerima
[tegusõna, verb]
ametlikuks muutma, õiguslikult toimivaks muutma

institutsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. majanduslik, riiklik, poliitiline, kunstiline vm sotsiaalne korraldus, tava või asutus

2. ühiskondlik korraldus v organiseering

institutsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. asutusega, organisatsiooniga vms ühendusega seotud

2. institutsioonidesse puutuv, nendega seotud

3. institutsiooniks organiseeritud

instituut
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus-, uurimis- või õppeasutus

2. (ülikoolis:) teatud valdkonnaga tegelev struktuuriüksus

3. asutus või asutuse osa, kus tegeletakse teaduse ja/või õpetamisega

instrueerima
[tegusõna, verb]
1. juhtnööre andma, nõuannetega abistama

2. juhtnööre või nõu andes suunama

3. soovituste ja õpetustega suunama

4. juhendama, juhtnööre andma

instrueerimine
[nimisõna, substantiiv]
juhtnööride ja nõuannete andmine, sedakaudu suunamine

instrueering
[nimisõna, substantiiv]
juhtnööride ja nõuannete andmine, sedakaudu suunamine

instruktaaž
[nimisõna, substantiiv]
juhtnööride ja nõuannete andmine, sedakaudu suunamine

instruktiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis väljendab tegevuse vm viisi ning mille vormid on eesti keeles säilinud määrsõnaliste väljenditena (nt pikisilmi, värisevi käsi)

2. tegevuse vm viisi väljendav kääne

instruktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. juhendav, juhtnööre andev või sisaldav

2. juhendav

instruktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
instruktiivis esinev

instruktor
[nimisõna, substantiiv]
1. alluvate organite või isikute tööd juhendav ning kontrolliv ametiisik

2. mingi erioskuse õpetaja

instruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
õpetus või eeskiri, kuidas mingil puhul toimida või tegutseda

instrument
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl käes hoitav (mehhaniseeritud) töötegemise vahend mingiks eriotstarbeks

2. käes hoitav ese, millega saab mingit tööd teha, näiteks haamer, saag või puur

3. töövahend

4. tööriist, vahend

instrumentaal
[nimisõna, substantiiv]
instrumentaalpala või instrumentaalne osa muusikateoses

instrumentaal
(muusika kohta:) muusikariistadel, mitte lauldes ettekantav, muusikariistadele, mitte laulmiseks loodud

instrumentaalansambel
[nimisõna, substantiiv]
instrumentaalmuusikat esitav ansambel

instrumentaalhelind
[nimisõna, substantiiv]
instrumentaalne muusikateos

instrumentaalkontsert
[nimisõna, substantiiv]
teatavale muusikariistale (nt klaverile, viiulile) komponeeritud või sellel ettekantav kontsert

instrumentaalkvartett
[nimisõna, substantiiv]
muusikariistadel musitseeriv, neljast esinejast koosnev ansambel

instrumentaallooming
[nimisõna, substantiiv]
instrumentaalheliteosed

instrumentaalmuusika
[nimisõna, substantiiv]
pillidel esitamiseks loodud muusikateosed

instrumentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(muusika kohta:) muusikariistadel, mitte lauldes ettekantav, muusikariistadele, mitte laulmiseks loodud

instrumentaalpala
[nimisõna, substantiiv]
instrumentaalne muusikateos

instrumentaalsaade
[nimisõna, substantiiv]
lauljat, koori või pilli saatev instrumentaalne kaasmäng

instrumentaalteos
[nimisõna, substantiiv]
instrumentaalne muusikateos

instrumentaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. mingiks otstarbeks kasutatavad riistad, seadmed, aparaadid

2. riistastik, riistakomplekt

instrumentalism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline seisukoht, mille järgi teaduslikel teooriatel puudub otsene tõesus või väärus ja neid tuleks käsitleda maailmaga kohanemise vahenditena

2. pragmatismi teisend

instrumentalist
[nimisõna, substantiiv]
1. muusik, kes esitab heliloomingut mingil pillil

2. pillimängija

instrumentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. heliteose seade muusikariistadele

2. pillide kõlaomaduste kasutamine väljendusvahendina

3. orkestreering

instrumenteerima
[tegusõna, verb]
heliteost muusikariistadele, orkestrile seadma

instrumenteering
[nimisõna, substantiiv]
1. heliteose seade muusikariistadele

2. pillide kõlaomaduste kasutamine väljendusvahendina

3. orkestreering

instseneerima
[tegusõna, verb]
1. näidendit, ooperit vm etendamiseks ette valmistama, sellest lavaversiooni looma

2. stsenaariumi filmiteostust looma ning juhtima

3. mingit teost ette valmistama, et seda publikule esitada

instseneering
[nimisõna, substantiiv]
teose töötlus draamavormi

insufitsientsus
[nimisõna, substantiiv]
mingi elundi puudulik talitlusvõime

insuldijärgne
[omadussõna, adjektiiv]
insuldile järgnev

insuliin
[nimisõna, substantiiv]
1. süsivesikute ainevahetust reguleeriv kõhunäärme hormoon

2. kõhunäärme hormoon

insuliinipump
[nimisõna, substantiiv]
insuliini doseerimise vahend, mis on kogu aeg kasutajaga ühendatud

insuliinisüst
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne süstimine, mille käigus organismi manustatakse insuliini

insuliinravi
[nimisõna, substantiiv]
ravi insuliiniga

insult
[nimisõna, substantiiv]
äkki tekkiv aju veresoonte ummistus või lõhkemine, mille tõttu on häiritud aju verevarustus ning aju ei saa piisavalt hapnikku ja toitaineid

intaktne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei ole kahjustatud, kuhu pole (raviotstarbel) füüsiliselt sekkutud, puutumatu, kahjustumatu

intaljo
[nimisõna, substantiiv]
1. lõigatud süvendkujutistega vääris- või poolvääriskivi

2. madalreljeefiga gemm

intarsia
[nimisõna, substantiiv]
puidu (ka naha) erineva värvuse ja faktuuriga pindade mosaiik, üks panustehnikaid esemete kaunistamisel

integraal
[nimisõna, substantiiv]
1. (matemaatilisel analüüsil:) integreerimise teel leitud algfunktsioon

2. teatav summa piirväärtus

integraalarvutus
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis uurib integraalide omadusi, nende arvutamise viise ja rakendusi

integraallülitus
[nimisõna, substantiiv]
väike elektrooniline terviktoode, mis koosneb ühte kesta paigutatud ja väljaviikudega ühendatud ühest või mitmest kiibist (kasutatakse elektronseadmetes)

integraalne
[omadussõna, adjektiiv]
osadest tervikut moodustav, terviklik, lõimitud

integraalvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
võrrand, mis seob tundmatu funktsiooni tuntutega integraali abil

integratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
mitut koostisosa ühendav, mitmest osast kokku liidetud

integratsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühe rahvusrühma ühinemine või liitmine teiste sama ühiskonna rahvusrühmadega, lõimumine või lõimimine

integreerima
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi omavahel liitma või (ühte süsteemi) ühendama, osadest tervikut moodustama

integreeruma
[tegusõna, verb]
1. kellegagi või millegagi liituma või (ühte süsteemi või keskkonda) ühinema, osadest tervikuks ühinema või sulanduma

2. kellegagi ühinema, liituma

integreerumine
[nimisõna, substantiiv]
ühe rahvusrühma ühinemine teiste sama ühiskonna rahvusrühmadega

intekas
[nimisõna, substantiiv]
1. küsitlus hrl ajakirjanduses, raadios, televisioonis avaldamise eesmärgil

2. vestlus, kus üks inimene vastab teise inimese küsimustele (tavaliselt televisiooni, ajalehe või raadio jaoks)

intellekt
[nimisõna, substantiiv]
1. mõistus, võime loogiliselt mõelda

2. mõtlemisvõime

3. mõistus, aru

intellektipuue
[nimisõna, substantiiv]
intellekti peetunud või puudulik areng

intellektitehnika
[nimisõna, substantiiv]
teaduse ja tehnika valdkond, mille uurimisobjektiks on tehisintellekt

intellektuaal
[nimisõna, substantiiv]
vaimseid väärtusi kõrgelt hindav, vaimsete huvidega, vaimutööd tegev inimene

intellektuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõistusel rajanev, sellest lähtuv, mõtlemisega seoses olev

2. inimese mõistusega seotud

3. mõistusel rajanev

intellektuaalomand
[nimisõna, substantiiv]
vaimse töö tulemusena tekkiv omand, õigus inimese loometöö tulemustele (nt autoriõigus, kaubamärk, disainilahendus)

intellektuaalomandiõigus
[nimisõna, substantiiv]
(hõlmab autoriõigust, autoriõigusega kaasnevaid õigusi ehk naaberõigusi ning tööstusomandit)

intellektualiseerima
[tegusõna, verb]
1. mõistuse osatähtsust suurendama

2. mõistusliku(ma)na käsitlema

intellektualism
[nimisõna, substantiiv]
mõistuse osa rõhutamine

intelligent
[nimisõna, substantiiv]
kõrghariduse omandanud hrl vaimset tööd tegev inimene

intelligentlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. arenenud, uuriva ja terase mõistusega, keerulisi ideid, olukordi mõistev, heade teadmistega

2. tark, asjalik, mõistlik

intelligentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. arenenud, uuriva ja terase mõistusega, keerulisi ideid, olukordi mõistev, heade teadmistega

2. tark, asjalik, mõistlik

intelligents
[nimisõna, substantiiv]
1. üldine vaimne võimekus, teadmistele ja mõistusele toetuv arusaamine

2. intelligentsus

intelligentsus
[nimisõna, substantiiv]
1. üldine vaimne võimekus, teadmistele ja mõistusele toetuv arusaamine

2. intelligentsus

intelligentsuskoefitsient
[nimisõna, substantiiv]
inimese intelligentsuse suhtelist taset väljendav arvväärtus, mis on määratud intelligentsustesti(de) abil

intelligentsuskvoot
[nimisõna, substantiiv]
inimese intelligentsuse suhtelist taset väljendav arvväärtus, mis on määratud intelligentsustesti(de) abil

intelligentsustest
[nimisõna, substantiiv]
küsimuste ja ülesannete kogum teadmiste ja mõtlemisvõime uurimiseks ja hindamiseks, intelligentsuse määramiseks

intendanditeenistus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kelle ülesanne on toetada mingi üksuse toimimist, nt hankida vajalikke vahendeid

intendant
[nimisõna, substantiiv]
asutuse tööd ja eriti suhtlust avalikkusega korraldav juht

intendantuur
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne sõjaväe varustusasutus

intensiiv
[nimisõna, substantiiv]
intensiivravi osakond või palat

intensiivistama
[tegusõna, verb]
(kulult, toimelt) ägedamaks, tõhusamaks, tugevamaks või pingelisemaks muutma

intensiivistuma
[tegusõna, verb]
ägedamaks, tõhusamaks, tugevamaks või pingelisemaks muutuma

intensiivkursus
[nimisõna, substantiiv]
kursus, kus õpetus toimub võimalikult pingeliselt suhteliselt lühema aja vältel

intensiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (töö, tegevuse kohta:) suurt pingutust ja vaeva nõudev, töömahukas ja (füüsiliselt) raske

2. suurt pingutust nõudev

intensiivosakond
[nimisõna, substantiiv]
(haiglas:) osakond, kus tehakse intensiivravi raskes üldseisundis patsientidele, intensiivravi osakond

intensiivravi
[nimisõna, substantiiv]
raskes või eluohtlikus seisundis olevale haigele rakendatav tõhus ravi

intensiivõpe
[nimisõna, substantiiv]
õpe, kus õpetus toimub võimalikult pingeliselt suhteliselt lühema aja vältel

intensionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(filosoofias, semiootikas:) tundmustel, hinnangulisel kontekstil põhinev, reaalset maailma mittearvestav

intensioon
[nimisõna, substantiiv]
(filosoofias, semiootikas:) mõiste, sõna sisu, mis põhineb tundmustel, hinnangulisel kontekstil, ei arvesta reaalset maailma

intentsioon
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kavatsus, püüdlus midagi teha või väljendada

inter
[nimisõna, substantiiv]
1988–1991 Eestis tegutsenud Interrinde nime alla koondunud nõukogudemeelse interliikumise liige

inter
[nimisõna, substantiiv]
1. kooli ühiselamu

2. õppeasutuse ühiselamu

interakteeruma
[tegusõna, verb]
vastastikusesse mõjuseosesse astuma

interaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vastastikusel mõjul või suhtlusel põhinev, kasutaja tegevusele reageeriv, hrl kasutades elektroonilisi vahendeid

2. vastastikusel mõjul või suhtlusel põhinev

interaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaliste objektide (kehade, osakeste) vaheline mõju, mille tagajärjel muutub nende liikumisolek

interdikt
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriklik karistus, mis keelab jumalateenistuse pidamise teatud paikkonnas või nendel osalemise teatud isikutel või gruppidel

2. kirikutalituskeeld

interdistsiplinaarne
[omadussõna, adjektiiv]
mitmesse teadusharusse või erialasse puutuv, teadusharude või erialade vaheline

interferents
[nimisõna, substantiiv]
kohtuvate lainete vastastikune toime

interferomeeter
[nimisõna, substantiiv]
valguse interferentsil põhinev optiline mõõteriist valguse lainepikkuse ja murdumisnäitajate täpseks määramiseks

interferoon
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis tekkiv valk nakkuste ja kasvajate vastu võitlemiseks

2. vastav laboratoorselt toodetav ravim

interglatsiaal
[nimisõna, substantiiv]
soojema kliimaga periood kahe jääaja vahel

interioriseerima
[tegusõna, verb]
väliselt, esemeliselt tegevuselt sisemisele, mõttetegevusele siirduma

interjektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kõneleja tunde- ja tahteavaldusi, häälitsusi, loodushääli vms väljendav muutumatu sõnaliik (nt oi, ahaa, põmm)

2. sõna, mis väljendab tundeid ja emotsioone ning on suhtlemisel kontakti hoidmise ja loomise vahend. Hüüdsõnad on näiteks oi, ah, jah, noh, tere, aitäh

interjöör
[nimisõna, substantiiv]
1. seintega piiratud ruum, siseruum

2. siseruumi kujundus

3. siseruum

4. selle kujundus

5. looma sisemine ehitus

interjöörimaal
[nimisõna, substantiiv]
hoone sisevaadet kujutav maal

interleukiin
[nimisõna, substantiiv]
vere valgeliblede ehk leukotsüütide toodetav ühend, mis mõjutab teisi valgeliblesid

interliikumine
[nimisõna, substantiiv]
Eestis aastatel 1988–1991 Interrinde nime alla koondunud nõukogudemeelne, Eesti iseseisvuse vastane liikumine

interlingva
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheline tehiskeel, mis tugineb ladina keelele ning mille lõi Itaalia matemaatik G. Peano 1903. aastal

interlingvistika
[nimisõna, substantiiv]
1. tehiskeeltega tegelev keeleteaduse haru

2. uurib tehiskeeli

interluudium
[nimisõna, substantiiv]
muusikaline vaheosa nt lavateose eri osade (eriti Inglismaal) või muusikateose eri osade vahel (nt ooperis, süidis, sonaadis)

interlüüd
[nimisõna, substantiiv]
muusikaline vaheosa nt lavateose eri osade (eriti Inglismaal) või muusikateose eri osade vahel (nt ooperis, süidis, sonaadis)

intermeedium
[nimisõna, substantiiv]
vahelduseks mõeldud lühike muusikateos, jutuke vms pala muude esinemiste või esituste vahel

intermetso
[nimisõna, substantiiv]
vabavormiline instrumentaalne muusikapala või sonaadi osa

intern
[nimisõna, substantiiv]
internatuuris erialaõpet jätkav noor arst

internaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kooli ühiselamu

2. õppeasutuse ühiselamu

internaatkodu
[nimisõna, substantiiv]
vanurite ja puuetega isikute elamis-, hooldamis- ja rehabilitatsiooniasutus

internaatkool
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutus, mille õpilased elavad kooli juures asuvas internaadis ja õpivad õpetajate ja kasvatajate järelevalve all

internaliseerima
[tegusõna, verb]
sotsiaalseid norme, väärtusi, ideid, tegevusviise omaks võtma (õppimise või sotsialiseerumise käigus)

internalism
[nimisõna, substantiiv]
filosoofiline arusaam, mille kohaselt sõltub vaimne tegevus vähemalt osaliselt seesmistest (tõestest) uskumustest vm subjektiivsetest asjaoludest

internatsionaal
[nimisõna, substantiiv]
1. tööliste, marksistlike vms rahvusvaheliste liitude üldnimetus

2. rahvusvaheline ühendus

internatsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eri rahvaste või riikide vaheline, neisse puutuv, neid siduv või neile ühine

2. eri rahvaste või riikide vaheline

internatsionaliseerima
[tegusõna, verb]
1. (rohkem) rahvusvaheliseks tegema

2. väina, sadamat vm rahvusvaheliseks kasutamiseks lubama

internatsionaliseeruma
[tegusõna, verb]
(rohkem) rahvusvaheliseks muutuma

internatsionalism
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmavaade, mis pooldab rahvaste võrdsust ja koostööd

2. töötajate rahvusvahelise solidaarsuse poliitika

internatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. arsti- või hambaarsti väljaõppesse kuuluv hrl viimasel õppeaastal toimuv praktiline erialaõpe eri raviasutustes

2. arstide diplomijärgne lisaettevalmistus

interneerima
[tegusõna, verb]
1. kedagi tema vabadust piirates valve alla elama paigutama (ning relvitustama) (nt sõjapõgenikke, vaenlasriigi kodanikke sõdivas riigis)

2. valve alla eraldi elama paigutama

interneeritu
[nimisõna, substantiiv]
keegi (nt põgenik, sõjavang), kes on tema vabadust piirates valve alla elama paigutatud

internet
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutivõrkude vaheline ühendus, mis võimaldab mitut tüüpi sideteenuseid (nt sõnumsidet, failiedastust)

2. mis tahes arvutivõrkude üldnimetus

3. rahvusvaheline süsteem, mis võimaldab inimestel üle maailma arvuti kaudu infot vahetada

internetiaadress
[nimisõna, substantiiv]
1. teenust, asutust vm ressurssi tuvastav aadress internetis

2. teenuse, asutuse aadress

internetifoorum
[nimisõna, substantiiv]
teemapõhine veebilehekülg internetis, kus osalejad saavad suhelda

internetikasiino
[nimisõna, substantiiv]
veebileht, kus saab hasartmänge mängida

internetikaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste müümine interneti kaudu

internetikeel
[nimisõna, substantiiv]
suhtlusvõrgustikes ja mujal internetis kasutatav, hrl kõnekeelseid väljendeid sisaldav keel

internetikiirus
[nimisõna, substantiiv]
läbi internetiühenduse liikuv andmemaht kindla ajaühiku jooksul, internetiühenduse kiirus

internetikohvik
[nimisõna, substantiiv]
kohvik, kus on võimalik kasutada internetti

internetikommentaar
[nimisõna, substantiiv]
arvamusavaldus internetis mingi sündmuse, sõnavõtu vm kohta

internetiküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
interneti teel korraldatav küsitlus

internetilehekülg
[nimisõna, substantiiv]
1. veebis kindlat aadressi omav dokument, mis võib sisaldada teksti, pilte, helisid, programme või viiteid teistele lehekülgedele

2. veebis kindlat aadressi omav lehekülg või dokument

internetiliiklus
[nimisõna, substantiiv]
sõnumite, andmete vms liikumine internetis

internetimeem
[nimisõna, substantiiv]
internetis paljude kasutajate vahel jagatav humoorika sõnumiga tekstijupp, pilt, video vms, mis peegeldab ja kujundab üldiseid sotsiaalseid arusaamu ja suundumusi

internetimüük
[nimisõna, substantiiv]
müük interneti kaudu

internetioksjon
[nimisõna, substantiiv]
vara või toote enampakkumisega müük interneti teel

internetipangandus
[nimisõna, substantiiv]
pangateenuste osutamine arvutivõrgu, veebi kaudu

internetipank
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrooniline pangakontor, mis võimaldab interneti vahendusel sooritada pangatehinguid

2. elektrooniline süsteem internetis, mille kaudu saab kasutada panga pakutavaid teenuseid

internetipiraatlus
[nimisõna, substantiiv]
autoriõigusega kaitstud teoste (arvutitarkvara, muusika, filmide vms) ebaseaduslik kopeerimine ja levitamine interneti teel

internetipood
[nimisõna, substantiiv]
interneti veebileht, kus on kaupade kataloog ja ostukorv ning võimalik lülituda online-maksesüsteemi ja valida kauba kättetoimetamise viis

internetiportaal
[nimisõna, substantiiv]
mahukas veebisait, mis pakub rohkesti infot ja/või teenuseid teatud valdkonna kohta (nt otsisüsteem, e-müük, foorumid)

internetiprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
peamine sideprotokoll ehk reeglistik, mida järgitakse andmepakettide saatmisel internetis kasutatavate võrguseadmete vahel

internetipunkt
[nimisõna, substantiiv]
avalik koht, kus saab kasutada internetti (nt raamatukogus)

internetiraadio
[nimisõna, substantiiv]
interneti teel saateid edastav raadiojaam

internetiseerima
[tegusõna, verb]
internetiühendusega varustama, internetiga ühendama

internetiseeruma
[tegusõna, verb]
internetti kolima, internetikeskkonnas toimetama

internetistama
[tegusõna, verb]
internetiühendusega varustama, internetiga ühendama

internetistuma
[tegusõna, verb]
internetti kolima, internetikeskkonnas toimetama

internetisuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemine veebi vahendusel

internetisõltlane
[nimisõna, substantiiv]
interneti kasutamisest sõltuvuses olev, sellest ülemäära mõjutatud inimene

internetisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) sõltumine interneti kasutamisest, ülemäärane mõjutatus sellest

internetiteenus
[nimisõna, substantiiv]
internetiside osutamise teenus

internetitelefon
[nimisõna, substantiiv]
kõneside liik, mille puhul kõnesid tehakse üle interneti (nt Skype'i vahendusel)

internetitelevisioon
[nimisõna, substantiiv]
televisiooniprogrammide ülekandmine interneti vahendusel

internetitroll
[nimisõna, substantiiv]
internetikeskkonnas (nt foorumites, kommentaariumis) huligaanitseja, solvavate, vaenu õhutavate ja asjakohatute sõnumite postitaja

internetiturundus
[nimisõna, substantiiv]
ideede, väärtushinnangute, kaupade või teenuste turundus interneti kaudu

internetitutvus
[nimisõna, substantiiv]
internetikeskkonnas sõlmitud tutvus

internetivabadus
[nimisõna, substantiiv]
digitaalse eneseväljenduse õigus, hõlmab ka vaba juurdepääsu arvutivõrgule

internetivõrk
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutivõrkude vaheline ühendus, mis võimaldab mitut tüüpi sideteenuseid (nt sõnumsidet, failiedastust)

2. mis tahes arvutivõrkude üldnimetus

3. rahvusvaheline süsteem, mis võimaldab inimestel üle maailma arvuti kaudu infot vahetada

internetiväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
1. internetis ilmuv väljaanne

2. Internetis ilmuv väljaanne

internetivärav
[nimisõna, substantiiv]
mahukas veebisait, mis pakub rohkesti infot ja/või teenuseid teatud valdkonna kohta (nt otsisüsteem, e-müük, foorumid)

internetiäri
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtlusvorm, kus tooteid-teenuseid pakutakse interneti kaudu

2. selline ettevõte

internetiühendus
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti (nutitelefoni vm seadme) ühendatus internetiga, andmevahetus internetiga

2. arvuti, telefoni või muu seadme ühendus internetiga

internist
[nimisõna, substantiiv]
sisehaiguste arst

interpellatsioon
[nimisõna, substantiiv]
arupärimine valitsuselt või selle liikmetelt parlamendis

interpelleerima
[tegusõna, verb]
valitsuselt parlamendis aru pärima, interpellatsiooni esitama

interplanetaarne
[omadussõna, adjektiiv]
planeetide vahel asuv, esinev või toimuv

interpolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mingisse teksti hiljem lisatud kiilosa

2. sellise kiilosa lisamine

interpoleerima
[tegusõna, verb]
(arvutamisel, statistikas vm:) funktsiooni, andmete vms vahepealseid väärtusi arvutama selle antud väärtuste alusel

interpreet
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl muusikateose loov, tõlgendav esitaja

2. tõlgendaja

3. loov tõlgendaja

interpretatsioon
[nimisõna, substantiiv]
muusikapala loov esitus, esitaja kujutlust vahendav ettekanne

interpreteerija
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (loov) tõlgendaja, seletaja

2. loov tõlgendaja

interpreteerima
[tegusõna, verb]
1. teost, seadust, uurimistöö tulemusi vms tõlgendama või seletama

2. tõlgendama

3. loovalt esitama

interpreteering
[nimisõna, substantiiv]
muusikapala loov esitus, esitaja kujutlust vahendav ettekanne

interpunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
kirjavahemärkide tarvitamine

interpunktsiooniviga
[nimisõna, substantiiv]
eksimus kirjavahemärkide tarvituses

interreegnum
[nimisõna, substantiiv]
kahe seadusliku valitsuse vaheline ajavahemik, teatav võimuvaakum

interregnum
[nimisõna, substantiiv]
kahe seadusliku valitsuse vaheline ajavahemik, teatav võimuvaakum

interrindelane
[nimisõna, substantiiv]
aastatel 1988–1991 Eesti iseseisvuse vastases liikumises (Interrindes) osalenud isik

interrogatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) küsiv

interrogatiivpronoomen
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) asesõna, mis esineb küsisõnana otseses või kaudses küsilauses (nt kes?, missugune?)

interseksuaal
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel on nii nais- kui meessoo tunnused, interseksuaalne inimene

interseksuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) nii nais- kui meessoo tunnustega

2. mõlema soo tunnustega

interseksuaalsus
[nimisõna, substantiiv]
nii nais- kui meessoo tunnuste olemasolu ühel ja samal inimesel

intersektsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mitut tunnust või vaatenurka kombineeriv, mitmetahuline

intersooline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) nii nais- kui meessoo tunnustega

2. mõlema soo tunnustega

intersoolisus
[nimisõna, substantiiv]
nii nais- kui meessoo tunnuste olemasolu ühel ja samal inimesel

interstellaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(astronoomias:) tähtedevaheline

intertekstuaalsus
[nimisõna, substantiiv]
semiootiline käsitlus, mis tegeleb märkide ja tekstiosiste kandumisega ühest märgisüsteemist (tekstist) teise

intervall
[nimisõna, substantiiv]
1. piiritletud ajalõik

2. ajavahemik

intervallhooldus
[nimisõna, substantiiv]
ajutine lühiajaline hooldustöötaja abi eakatele ja puuetega inimestele (nt hooldajast pereliikmele puhkuse andmiseks)

interventsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe või mitme riigi (vägivaldne) sekkumine teise riigi siseasjadesse, viimase suveräänsuse rikkumine

2. relvadega sekkumine teise riigi siseasjadesse

intervjueerija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes intervjueerib, usutleb

intervjueerima
[tegusõna, verb]
1. kedagi küsitlema vastuste avaldamiseks mõnes meediakanalis, väljaandes vm

2. küsitlema vastuste avaldamiseks ajakirjanduses

3. intervjueerima

intervjueeritav
[nimisõna, substantiiv]
inimene, keda intervjueeritakse

intervjuu
[nimisõna, substantiiv]
1. küsitlus hrl ajakirjanduses, raadios, televisioonis avaldamise eesmärgil

2. vestlus, kus üks inimene vastab teise inimese küsimustele (tavaliselt televisiooni, ajalehe või raadio jaoks)

intervokaalne
[omadussõna, adjektiiv]
vokaalidevaheline

intifada
[nimisõna, substantiiv]
palestiinlaste (relvastatud) vastuhakk Iisraeli võimule

intiimasjad
[nimisõna, substantiiv]
elu sügavalt isiklikud, tihti ka varjatud küljed või asjad

intiimelu
[nimisõna, substantiiv]
1. elu sügavasti isiklikud, tihti varjatavad küljed

2. armuelu

intiimhügieen
[nimisõna, substantiiv]
suguelundite puhtuse hoidmine

intiimne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga lähedane, usalduslik

2. puhtisiklik, kõrvaliste eest varjatud

intiimpesu
[nimisõna, substantiiv]
1. (seksikas, napp) ihupesu

2. (napp) aluspesu

intiimpiirkond
[nimisõna, substantiiv]
suguelundite piirkond

intiimsuhe
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekordi ja seksuaalsust hõlmav inimestevaheline suhe

intiimsus
[nimisõna, substantiiv]
midagi väga lähedast või isiklikku, sageli seksuaalsuhete kohta

intiimteenus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi suguiha rahuldamine teenusena, raha eest

intiimvahekord
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste suguline ühinemine, suguline vahekord

2. inimeste suguline ühinemine seksimisel

intoksikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mis tekib organismi sattunud või seal tekkiva mürgise aine toimel

intolerantne
[omadussõna, adjektiiv]
(organismi kohta:) selline, mis ei talu või ei omanda mingit ainet

intolerantsus
[nimisõna, substantiiv]
organismi eriline reageerimisviis mingi aine suhtes

intonatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kõne põhitooni kõrguse muutumine lauses

intoneerima
[tegusõna, verb]
helitöö esitamisel õigeid helisuhteid saavutama

intrakardiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
südamesisene, südamelihasega seotud

intramuskulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lihase sees olev, lihases tekkinud

2. (süsti kohta:) lihasesse tehtav

3. lihase sees olev, lihasesse tehtav

intranet
[nimisõna, substantiiv]
Interneti standardeid kasutav arvutivõrk, millesse pääsevad ainult organisatsiooni liikmed

intransitiiv
[nimisõna, substantiiv]
tegusõna, mis väljendab sihitut tegevust ja esineb ilma sihitiseta (nt punastama, leegitsema)

intransitiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(tegusõna kohta:) selline, mis esineb lauses hrl ilma sihitiseta, s.t millega väljendatud tegevus või olukord ei ole otseselt millelgi suunatud

intransitiivsus
[nimisõna, substantiiv]
(tegusõna kohta:) omadus esineda lauses hrl ilma sihitiseta, s.t millega väljendatud tegevus või olukord ei ole otseselt millelegi suunatud

intravenoosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (meditsiiniliste toimingutega seoses:) veeni sees olev

2. veeni sisse tehtav, pandav, veeni kaudu toimiv

intress
[nimisõna, substantiiv]
1. tasu, mida pank maksab hoiustajale või laenaja pangale õiguse eest kasutada teise poole raha

2. see raha, mida sa laenuks võetud summale lisaks tagasi pead maksma või mida sa investeeritud summale lisaks tagasi saad

intressikulu
[nimisõna, substantiiv]
intresside maksmiseks kulutatav rahasumma

intressimakse
[nimisõna, substantiiv]
laenuandjale lepingus kindlaksmääratud tähtpäevadel makstav intressisumma

intressimarginaal
[nimisõna, substantiiv]
laenu intressimäära ja panga või muu määratud intressimäära vahe, mis sõltub laenu tingimustest, laenusaaja maksevõimest ja muudest teguritest

intressimäär
[nimisõna, substantiiv]
väljalaenatud või pangas hoiustatud raha pealt aastas saadava tasu suhteline suurus (protsentides)

intressitulu
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis saadakse laenuks antud raha eest kindlaksmääratud aja jooksul

intressivaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma intressita

intrigaan
[nimisõna, substantiiv]
1. tagaselja kellegi vastu tegutseja, salasepitsuste väljamõtleja

2. intriigide sepitseja

intrigaanlus
[nimisõna, substantiiv]
intriigide sepitsemine, tagaselja kellegi vastu tegutsemine, intriigitsemine

intrigant
[nimisõna, substantiiv]
1. tagaselja kellegi vastu tegutseja, salasepitsuste väljamõtleja

2. intriigide sepitseja

intrigeerija
[nimisõna, substantiiv]
1. tagaselja kellegi vastu tegutseja, salasepitsuste väljamõtleja

2. intriigide sepitseja

intrigeerima
[tegusõna, verb]
1. (oma salapärasuse või mõistatuslikkusega) huvi, uudishimu äratama

2. uudishimu äratama

intriig
[nimisõna, substantiiv]
1. tagaselja kellegi vastu tegutsemine, salajane (halba põhjustav) plaan kellegi vastu

2. salasepitsus, riuge

intriigitsema
[tegusõna, verb]
1. intriige sepitsema või välja mõtlema, tagaselja kellegi vastu tegutsema

2. intriige sepitsema v punuma

3. salasepitsema

intro
[nimisõna, substantiiv]
helitöö, kirjandusteose, sõnavõtu vms sissejuhatus

introduktsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi looma- või taimeliigi sisseviimine alale, kus seda varem polnud, võõrliigi sissetoomine

introdutseerima
[tegusõna, verb]
mingit looma- või taimeliiki uuele alale asustama

introspektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
iseenda psüühikasse või mõtetesse süvenev, oma sisemaailma jälgiv, enesesse vaatav

introspektsioon
[nimisõna, substantiiv]
süvenemine iseenda psüühikasse või mõtetesse, oma sisemaailma jälgimine, enesesse vaatamine

introvert
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on loomu poolest sissepoole pööratud ning tegeleb rohkem iseendaga kui välismaailma ja teiste inimestega

introvertne
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkem sissepoole, iseendale kui välismaailmale suunatud psüühikaga

2. enesesse pöördunud

introvertsus
[nimisõna, substantiiv]
teatud inimtüübile iseloomulik sissepoole pööratus, psüühika suundus rohkem iseendale kui välismaailmale ja teistele inimestele

intrusiiv
[nimisõna, substantiiv]
kivimkeha, mis on tekkinud magmakoldest maakoorde tunginud magma tardumisel (nt batoliit, daik, sill)

intrusioon
[nimisõna, substantiiv]
1. magma tungimine sügavast magmakoldest maakoorde

2. magma tungimine maakoorde

intsest
[nimisõna, substantiiv]
suguline vahekord lähedaste veresugulaste vahel

intsident
[nimisõna, substantiiv]
1. (ebameeldiv) vahejuhtum või ootamatu sündmus

2. vahejuhtum

intsisiiv
[nimisõna, substantiiv]
üks eesmistest terava lõikeservaga peitlikujulistest hammastest, millega toitu hammustatakse

intubatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (plast)toru paigaldamine hingetorusse hingamise tagamiseks

2. sondi v toru viimine elundisse

intubatsioonitoru
[nimisõna, substantiiv]
(plast)toru, mis paigaldatakse patsiendi hingetorusse suu või nina kaudu (hingamise tagamiseks)

intubeerima
[tegusõna, verb]
(plast)toru hingetorusse paigaldama (hingamise tagamiseks)

intuitiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomulikul vaistul, sisemisel sunnil või instinktil põhinev

2. vaistul põhinev, tahtmatult toimuv

intuitiivselt
[määrsõna, adverb]
loomuliku vaistu, sisetunde ajel

intuitivism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline õpetus, mille kohaselt adekvaatse tunnetuse vahendiks on intuitsioon, mitte aga kogemusele tuginev arutlus

2. moraalifilosoofias veendumus, et teatud teguviiside kõlbeline õigsus või ebaõigsus on meile intuitiivselt teada

intuitsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. loomupärane anne tõde, lahendust tabada, oskus ilma eelneva aruteluta midagi hästi, õigesti teha

2. sisetunne, vaistlik taju

inuit
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika põhjaosas Kanadas, Alaskal ja Gröönimaal elava rahva liige

inuliin
[nimisõna, substantiiv]
süsivesik ja vees lahustuv kiudaine, mida looduslikult leidub rohkesti nt siguris ja maapirnis

invaauto
[nimisõna, substantiiv]
sõiduauto, mis on kohandatud liikumispuudega inimese jaoks

invaginatsioon
[nimisõna, substantiiv]
elundi kihi või osa sissesopistumine, tungimine teise sisse

invalift
[nimisõna, substantiiv]
tõstuk, lift ratastoolis inimestele

invaliid
[nimisõna, substantiiv]
(vigastuse või haiguse tõttu) osaliselt või täielikult töövõime kaotanu

invaliididekodu
[nimisõna, substantiiv]
vanurite ja puuetega isikute elamis-, hooldamis- ja rehabilitatsiooniasutus

invaliidistama
[tegusõna, verb]
invaliidiks tegema

invaliidistuma
[tegusõna, verb]
õnnetuse või haiguse tõttu töövõimetuks muutuma, vigaseks jääma

invaliidisõiduk
[nimisõna, substantiiv]
väike käte (või jalgade) abil juhtimiseks kohandatud sõiduauto või kolmerattaline sõiduvahend

invaliidne
[omadussõna, adjektiiv]
pikaajaliselt töövõimetu või vigane

invaliidsus
[nimisõna, substantiiv]
töövõime jääv või pikaajaline, täielik või osaline puudumine

invaliidsusgrupp
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ametlikult kindlaksmääratud invaliidsuse aste

invaliidsuspension
[nimisõna, substantiiv]
püsiva töövõimetuse puhul makstav pension

invar
[nimisõna, substantiiv]
soojenemisel väga vähe paisuv raua ja nikli sulam

invariant
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavate teisenduste või protsesside puhul muutumatuks jääv suurus, seos vms

2. muutumatu suurus, osis vm

invariantne
[omadussõna, adjektiiv]
muutumatuks jääv

invasiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(taime-, loomaliikide kohta:) sissetungiv, väljaspool oma harilikku levikuala esinev ja seal kinnistuv

invasioon
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõjaline sissetung teise riigi territooriumile

invasioonihaigus
[nimisõna, substantiiv]
loomparasiitide tekitatud haigus, nt amöbiaas

invasport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab liikumispuuetega inimeste sportimise eri aladel (nt ratastoolikorvpall, istevõrkpall, sõudmine)

invatakso
[nimisõna, substantiiv]
puuetega inimesi teenindav takso

invatehniline
[omadussõna, adjektiiv]
liikumispuudega või töövõimetutele inimestele mõeldud vahenditega, seadmetega seotud

invatransport
[nimisõna, substantiiv]
puuetega inimeste vedu

invatualett
[nimisõna, substantiiv]
WC, mis on kohandatud liikumispuudega inimese jaoks

inventar
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ettevõtte, organisatsiooni vara, eriti vallasvara

inventarinimestik
[nimisõna, substantiiv]
inventari moodustavate esemete nimestik

inventariraamat
[nimisõna, substantiiv]
(varemalt:) asutuse vm omanduses olevate esemete, varustuse vms nimestik

inventariseerima
[tegusõna, verb]
1. vara vm üksusi registrisse, nimestikku või loendisse kandma

2. vara loendama ja arvele võtma

inventeerima
[tegusõna, verb]
1. vara vm üksusi registrisse, nimestikku või loendisse kandma

2. vara loendama ja arvele võtma

inventeerimisakt
[nimisõna, substantiiv]
ametlik dokument inventuuri käigu ja tulemuste kohta

inventeerimiskomisjon
[nimisõna, substantiiv]
inventuuri läbiviimiseks moodustatud komisjon

inventsioon
[nimisõna, substantiiv]
väike polüfooniline instrumentaalpala, hrl harjutuspala

inventuur
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kord aastas toimuv ettevõtte varade ja vahendite perioodiline kontroll

2. vara perioodiline kontroll

inventuuriakt
[nimisõna, substantiiv]
ametlik dokument inventuuri käigu ja tulemuste kohta

inventuurikomisjon
[nimisõna, substantiiv]
inventuuri läbiviimiseks moodustatud komisjon

inversioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi ümberpööramine või ümberasetus (võrreldes algse või tavalisega)

invertaas
[nimisõna, substantiiv]
liitsuhkruid (ehk disahhariide), peamiselt sahharoosi hüdrolüüsiv ensüüm

inverteerima
[tegusõna, verb]
midagi ümber pöörama, ümber asetama või vaheldama (võrreldes algse või tavalisega)

inverter
[nimisõna, substantiiv]
alalisvoolu vahelduvvooluks muundav seade

invertsuhkur
[nimisõna, substantiiv]
1. puuviljades leiduv või roosuhkrust saadav glükoosi ja fruktoosi segu

2. glükoosi ja fruktoosi segu

investeerija
[nimisõna, substantiiv]
füüsiline või juriidiline isik, kes tulu teenimiseks paigutab oma raha väärtpaberitesse, kinnisvarasse vm, investeeringu sooritaja

investeerima
[tegusõna, verb]
1. oma raha paigutama väärtpaberitesse, kinnisvarasse vm viisil, et sellest tulu teenida

2. ettevõttele oma raha andma või näiteks aktsiaid ostma, et hiljem sellest tulu saada

investeerimisalane
[omadussõna, adjektiiv]
investeerimisvaldkonnaga seotud

investeerimisfond
[nimisõna, substantiiv]
ühisteks investeeringuteks moodustatud investorite raha kogum või aktsiaselts, mida haldab või mille vara valitseb selleks palgatud fondijuht

investeerimispangandus
[nimisõna, substantiiv]
pangandusharu, mis hõlmab võlakirjadega, väärtpaberitega kauplemist (nii panga kui ka klientide huvides)

investeerimispank
[nimisõna, substantiiv]
pank, mis tegeleb firmade väärtpaberite väljalaske kavandamise, müügi ja tagamisega, väärtpaberite vahendamisega, klientide vahendite investeerimisega ja ettevõtete nõustamisega

investeerimisühing
[nimisõna, substantiiv]
investeerimisteenuseid osutav aktsiaselts

investeering
[nimisõna, substantiiv]
pikaajalise kasusaamise eesmärgil tehtav rahapaigutus väärtpaberitesse, kinnisvarasse, kunsti vm

investitsioon
[nimisõna, substantiiv]
pikaajalise kasusaamise eesmärgil tehtav rahapaigutus väärtpaberitesse, kinnisvarasse, kunsti vm

investituur
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) piiskopi vm kõrgema vaimuliku pidulik ametisse seadmine, kusjuures anti talle valitsemiseks kirikumaad koos elanikkonnaga

investor
[nimisõna, substantiiv]
füüsiline või juriidiline isik, kes tulu teenimiseks paigutab oma raha väärtpaberitesse, kinnisvarasse vm, investeeringu sooritaja

involutsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. taandarenemine

2. suurenenud elundi endisesse seisundisse tagasiminek

ioniit
[nimisõna, substantiiv]
tahke aine, mis on võimeline vahetama oma ioone lahuses olevate ioonide vastu (kasutatakse nt vee pehmendamisel ja puhastamisel)

ionisaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis tekitab negatiivseid ioone ning lagundab positiivsed

2. ionisatsiooni põhjustav tegur

ionisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
protsess, mille käigus aatom või molekul omandab negatiivse või positiivse laengu

ioniseerima
[tegusõna, verb]
1. elektrilaenguga aatomi(te)ks või aatomirühmaks muutma

2. (kusagil) neid tekitama

ioniseerimine
[nimisõna, substantiiv]
protsess, mille käigus aatom või molekul omandab negatiivse või positiivse laengu

ioniseeruma
[tegusõna, verb]
rohkesti ioone sisaldavaks muutuma

ionosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. üks atmosfääri kõrgeimaid kihte, mis paikneb umbes 50 km kuni 800 km kõrgusel ning mis on Päikese lühilainelise kiirguse toimel osaliselt ioniseeritud

2. atmosfääri väliskiht

iontoforees
[nimisõna, substantiiv]
(elekterravis:) raviainete viimine organismi naha kaudu elektrivoolu abil

ioon
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrilaenguga aatom või aatomirühm

2. laetud aineosa

ioonium
[nimisõna, substantiiv]
tooriumi radioaktiivne isotoop

ioonravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimiioonide viimine organismi iontoforeesi vm teel

ioonsaba
[nimisõna, substantiiv]
komeedi sabaosa, mis koosneb laetud osakestest

ioonseadis
[nimisõna, substantiiv]
seadis, mille talitlus põhineb ioonide liikumisel vaakumis, gaasis, plasmas või tahkises (nt türistor)

ioota
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku üheksas täht (Ι, ι), ladina tähestikus i

2. kreeka täht

ipekakuanja
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas kasvav taim, mille juurt tarvitatakse oksendamist esilekutsuva vahendina ja köharohuna

ipekakuanjajuur
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas kasvav taim, mille juurt tarvitatakse oksendamist esilekutsuva vahendina ja köharohuna

ipriit
[nimisõna, substantiiv]
1. söövitava ja lämmatava toimega ründemürk, mida kasutatakse keemiarelvana

2. ründemürk

i-punkt
koht, kus jagatakse infot mingi paikkonna, ürituse, teenuse vm kohta

iraaklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Iraagi kodanik või elanik

2. Iraagi päritolu inimene

iraanikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärsia keeles kõneldud või kirjutatud

2. pärsia keelt kasutav

iraanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Iraani kodanik või elanik

2. Iraani päritolu inimene

irama
[tegusõna, verb]
irisema, (hädaldades) oma rahulolematust väljendama

iranist
[nimisõna, substantiiv]
iraani keelte ja kultuuri uurija

iranistika
[nimisõna, substantiiv]
iraani keelte ja kultuuri uurimine

irask
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes alailma vingub ja viriseb, väljendades oma rahulolematust või pahameelt

irbis
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasia kõrgmäestikes elutsev suur kaslane

2. Aasia suur kaslane

ird
eraldunud, eraldiolev, lahus, lahtine

irdama
[tegusõna, verb]
1. millestki eraldama või eemaldama, üksteisest lahku ajama või viima

2. eraldama, eemaldama

irdeksemplar
[nimisõna, substantiiv]
raamatusarjast või muust komplektist lahus eksemplar

irdhing
[nimisõna, substantiiv]
surnu hingest põlvnev kehatu vaim, kes varjuna ringi hulkudes inimesi kohutab

irdjää
[nimisõna, substantiiv]
aktiivsest liustikust eraldunud liikumatu jääpank, surnud jää

irdlisa
[nimisõna, substantiiv]
vahele köidetud, vahele pandav lisaleht (nt raamatus, margialbumis)

irdmuistis
[nimisõna, substantiiv]
1. muistisena leitud lahtine ese, töö- või tarberiist, ehe, münt vms

2. üksikese, selle osa v katkend

irdne
[omadussõna, adjektiiv]
lahtine, tervikust eraldunud või eemal seisev

irdoks
[nimisõna, substantiiv]
surnud oks, mis ei ole tugevalt seotud ümbritseva puiduga, üks puidurikkeid

irdriim
[nimisõna, substantiiv]
1. (luule vormivõte:) riim, milles kahe sõna häälikud ühtivad osaliselt, mitte puhtalt (st alates pearõhulise silbi täishäälikust), ebapuhas, ebatäpne riim (nt räti : roti)

2. ebatäpne riim

irdseade
[nimisõna, substantiiv]
arvutiga ühendatud ja tema juhitav seade (nt välismälu, printer, kõlarid)

irdtorn
[nimisõna, substantiiv]
lahendus, mille puhul lennujuhtidele kuvatakse visuaalne info videosüsteemi vahendusel, võimaldades lennujuhtidel töötada mujal kui lennujuhtimistornis

irdu
[määrsõna, adverb]
eraldi, teis(t)est lahus või lahku

irduma
[tegusõna, verb]
1. millestki lahti tulema, millestki eemalduma

2. lahti tulema

irdumus
[nimisõna, substantiiv]
eemaletõmbumine, eraldatus(tunne)

iretama
[tegusõna, verb]
irevil v avatud olema

irevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(suu, hammaste asendi kohta:) lahtisi sui, hambad paljad

irevile
[määrsõna, adverb]
(suu, hammaste asendi kohta:) lahtise suuga olekusse, hambad paljad olekusse

iriidium
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge väga vastupidav plaatinametall, keemiline element järjenumbriga 77

iriit
[nimisõna, substantiiv]
1. silma vikerkesta põletik

2. silma vikerkesta põletikuline haigus

irin
[nimisõna, substantiiv]
millegi üle vingumine, virisemine, et oma rahulolematust või pahameelt avaldada

iriseerima
[tegusõna, verb]
vikerkaarevärvides helklema

iriseja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes alailma vingub ja viriseb, väljendades oma rahulolematust või pahameelt

irisema
[tegusõna, verb]
millegi üle hrl vingudes, virisedes oma rahulolematust või pahameelt avaldama

irokees
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika indiaanlaste hõimurühma liige

2. indiaani hõimurühma liige

ironiseerima
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki irooniaga rääkima või kirjutama, peenelt pilkama

2. kellessegi, millessegi selliselt suhtuma

iroonia
[nimisõna, substantiiv]
peen, varjatud pilge, võte, kus millestki kõneldakse pilkeks teadlikult vastupidiselt sellele, mida mõeldakse

iroonik
[nimisõna, substantiiv]
irooniline inimene

irooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. peent, varjatud pilget sisaldav, seda (pilkena, teravmeelselt) väljendav

2. pilkav, pilklik

iroonitsema
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki irooniaga rääkima või kirjutama, peenelt pilkama

2. kellessegi, millessegi selliselt suhtuma

irradiatsioon
[nimisõna, substantiiv]
heledate esemete mõõtmete näiv suurenemine tumedal foonil, üks optilisi petteid

irratsionaalarv
[nimisõna, substantiiv]
arv, mis avaldub lõpmatu mitteperioodilise kümnendmurruna (nt kuldlõige, pii π)

irratsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mõistusega mittehaaratav, loogiliselt mitteseletatav

irratsionaalvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

irratsionalism
[nimisõna, substantiiv]
1. idealistlik filosoofiline suund, mis alahindab mõistuspärast loogilist tunnetust

2. mõistuspärast tunnetust alahindav suund

irre
[nimisõna, substantiiv]
irdumine

irreaalne
[omadussõna, adjektiiv]
tegelikult mitteeksisteeriv, näilik, ebatõeline (vastandina tõelisele, tegelikule)

irreaalsus
[nimisõna, substantiiv]
ebatõelisus

irregulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
ebaregulaarne, ebareeglipärane, korrapäratu

irrelevantne
[omadussõna, adjektiiv]
väheoluline, tähtsusetu

irrigaator
[nimisõna, substantiiv]
elektriline seade hambavahede puhastamiseks veejoaga

irrigatsioon
[nimisõna, substantiiv]
hrl põllumaade kunstlik niisutamine

irrigatsiooniehitis
[nimisõna, substantiiv]
ehitis hrl põllumaade (kunstlikuks) niisutamiseks

irrigatsioonikanal
[nimisõna, substantiiv]
kanal, mis on mõeldud hrl põllumaade niisutamiseks ja kuivendamiseks

irrigatsioonisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
seadmed ja vahendid hrl põllumaade (kunstlikuks) niisutamiseks

irriteerima
[tegusõna, verb]
1. närviliseks tegema, häiriv olema, vihale ajama

2. ärritama

irruli
[määrsõna, adverb]
eraldi, omaette

irrutama
[tegusõna, verb]
1. millestki eraldama või eemaldama, üksteisest lahku ajama või viima

2. eraldama, eemaldama

irv
[nimisõna, substantiiv]
1. üleolev, kahjurõõmus naljaheitmine millegi üle, kellegi (häbistav, mõnitav) narrimine

2. pilkav ütlus vm väljendus

irvakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
poollahti, praokil

irvakile
[määrsõna, adverb]
1. poollahti asendisse, praokile

2. poollahti, praokile

irve
[nimisõna, substantiiv]
pilget, üleolekut, kahjurõõmu vms väljendav näoilme

irvhammas
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kellegi või millegi üle üleolevalt, pahatahtlikult või kahjurõõmsalt nalja viskab

irvi
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(suu, hammaste asendi kohta:) lahtise suuga olekusse, hambad paljad olekusse

irvik
[nimisõna, substantiiv]
irvitaja, irvhammas

irvis
[määrsõna, adverb]
(suu, hammaste asendi kohta:) lahtisi sui, hambad paljad

irvisui
[määrsõna, adverb]
1. lahtise suuga, hambad paljad

2. irvitades, naerdes

irvitama
[tegusõna, verb]
1. pilkavalt, üleolevalt, kahjurõõmsalt vms moel naerma

2. selliselt naerdes või mõnitades millestki või kellestki rääkima

irvitus
[nimisõna, substantiiv]
pilget, üleolekut, kahjurõõmu vms väljendav näoilme

irw
[hüüdsõna, interjektsioon]
muiet, irooniat vms tähistav sõna

isa
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost vanem, mees oma lapse või laste suhtes

2. mees, kellel on laps või lapsed

isaarmastus
[nimisõna, substantiiv]
isa armastus oma lapse või laste vastu

isadepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvaheline tähtpäev, millega tõstetakse esile meeste roll laste kasvatamisel ning avaldatakse tänu isadele ja vanaisadele, Eestis novembri teine pühapäev

2. spetsiaalne isadele pühendatud päev, mil neile kingitakse kaarte ja kingitusi

isadus
[nimisõna, substantiiv]
isa-olek, isaks olemine

isadustest
[nimisõna, substantiiv]
DNA-analüüs isaduse tuvastamiseks

isa-ema
[nimisõna, substantiiv]
isa ja ema

isaema
[nimisõna, substantiiv]
isa poolt vanaema

isaisa
[nimisõna, substantiiv]
isa poolt vanaisa

isajärgne
[omadussõna, adjektiiv]
1. patriarhaadil rajanev, isaõigust ja meesliini esimust järgiv

2. (laiemalt:) meeste võimuga iseloomustatav

isajärgus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnakorraldus, milles juhtkoht on mehel (perekonnas isal) ja kus sugulust ja pärimisjärglust arvestatakse meesliinis

2. (laiemalt:) meeste võim ühiskonnas vm rühmas

isakala
[nimisõna, substantiiv]
isane kala

isakanep
[nimisõna, substantiiv]
kanepi isastaim

isakaru
[nimisõna, substantiiv]
isane karu

isakass
[nimisõna, substantiiv]
isane kass

isake
[nimisõna, substantiiv]
isa

isakene
[nimisõna, substantiiv]
isa

isakoda
[nimisõna, substantiiv]
isakodu, isamaja

isakodu
[nimisõna, substantiiv]
1. isa sünnikodu

2. (laiemalt päritolu, juurte või lapsepõlvekodu kohta)

isakohus
[nimisõna, substantiiv]
isa kohus lapse või laste vastu

isaliin
[nimisõna, substantiiv]
sugulussidemete liin isade kaudu

isalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. isale omane

2. hoolitsev, heasoovlik

isalikult
[määrsõna, adverb]
isale omasel viisil, justkui isa positsioonilt, nt hoolitsevalt, toetavalt, heasoovlikult

isalind
[nimisõna, substantiiv]
isane lind

isaloom
[nimisõna, substantiiv]
1. isane loom

2. loom isana

isalõvi
[nimisõna, substantiiv]
isane lõvi

isamaa
[nimisõna, substantiiv]
1. maa, riik, kus keegi on üles kasvanud ja mille kodanik ta on

2. kodumaa

isamaa-armastus
[nimisõna, substantiiv]
armastus oma isamaa vastu, patriotism

isamaakaitsja
[nimisõna, substantiiv]
(sõjas isamaa eest võidelnud sõduri või kaitseväes teeniva sõjaväelase kohta)

isamaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. oma riiki ja rahvast, oma isamaad armastav ja selle heaks töötav inimene

2. isamaalane

isamaalaul
[nimisõna, substantiiv]
isamaalik laul

isamaalaulik
[nimisõna, substantiiv]
isamaaliste laulude ja luuletuste kirjutaja

isamaalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. isamaad ülistav või tema kasu ning heakäekäiku silmas pidav, isamaalasele omane

2. isamaad ülistav

isamaaline
[omadussõna, adjektiiv]
isamaasse puutuv

isamaalus
[nimisõna, substantiiv]
1. isamaa-armastus, ühtekuuluvustunne, ustavus oma riigile

2. isamaa-armastus

isamaaluule
[nimisõna, substantiiv]
isamaateemaline luule

isamaalüürika
[nimisõna, substantiiv]
isamaateemaline luule

isamaasõda
[nimisõna, substantiiv]
1812. aastal toimunud Vene-Prantsuse sõda, mis algas Napoleon I armee sissetungiga Venemaale 22. juunil

isamaatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma isamaata, isamaa kaotanud või tahtlikult unustanud

isamaja
[nimisõna, substantiiv]
isale kuuluv või kuulunud maja, hrl kodu tähenduses

isamees
[nimisõna, substantiiv]
(vanemates pulmakommetes:) (vanem) meesterahvas, kes koos peigmehega kosjas käib ja pruudi vanematega kokku lepib pruudi kaasavara asjus

isamesilane
[nimisõna, substantiiv]
paksu tagakehaga isane mesilane, kelle ainus ülesanne on mesilasema viljastamine

isand
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes valitseb, on kellegi peremees või käskija

isandlik
[omadussõna, adjektiiv]
isandale omane või vastav, isanda moodi

isane
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. (loomade kohta:) seemnerakke tootvasse sugupoolesse kuuluv

2. looma kohta: sellest soost, kes järglasi ei sünnita

isanimi
[nimisõna, substantiiv]
isa nimest (või nime osast) saadud nimi (nt araabia ibn 'poeg')

isapalk
[nimisõna, substantiiv]
isale makstav vanemahüvitis

isapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
(suguluse kohta:) isast lähtuv, isa liini kuuluv

isapuhkus
[nimisõna, substantiiv]
isale antav lapsehoolduspuhkus

isaroll
[nimisõna, substantiiv]
käitumisviis, mida (ühiskonnas) isalt eeldatakse

isarõõm
[nimisõna, substantiiv]
isaks olemise rõõmutunne, isa rõõm oma lapse üle

isaskala
[nimisõna, substantiiv]
isane kala

isaskäbi
[nimisõna, substantiiv]
okaspuudel lühiealine käbi, milles valmivad tolmuterad

isaslind
[nimisõna, substantiiv]
isane lind

isasloom
[nimisõna, substantiiv]
1. isane loom

2. loom isana

isasort
[nimisõna, substantiiv]
aretuse sihtsort, millega ristatakse lähtesorti (ehk emasorti)

isassugurakk
[nimisõna, substantiiv]
1. suguliselt paljunevate organismide viljastumisvõimeline rakk, mis koosneb ümarast peast ja liikuvast pikast sabast (ehk viburist)

2. viljastuv rakk

isastaim
[nimisõna, substantiiv]
ainult isasõisi kandev taim

isasurb
[nimisõna, substantiiv]
isasõitega urb

isasus
[nimisõna, substantiiv]
(üleolevalt) oma sugupoolt rõhutavaks meheks olemine

isasõis
[nimisõna, substantiiv]
tolmukatega, kuid emakata õis

isatalu
[nimisõna, substantiiv]
isale kuuluv või kuulunud talu

isatapp
[nimisõna, substantiiv]
isa tapmine

isatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma isata

2. selline, kel pole isa

isatunne
[nimisõna, substantiiv]
isaksolemise tunne, isa kiindumus oma lapsesse

isauhkus
[nimisõna, substantiiv]
see, kui isa on uhke oma lapse üle

isavend
[nimisõna, substantiiv]
1. isapoolne onu, isa vend

2. isa vend

isaõde
[nimisõna, substantiiv]
isapoolne tädi, isa õde

isaõigus
[nimisõna, substantiiv]
tavaõiguse süsteem, kus sugulust ja pärimisjärglust arvestatakse meesliinis

isaõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. patriarhaadil rajanev, isaõigust ja meesliini esimust järgiv

2. (laiemalt:) meeste võimuga iseloomustatav

ise
[asesõna, pronoomen]
1. (rõhutab põhisõnaga väljendatut, tõstab seda mingil moel esile:) just see, mitte keegi või miski muu

2. rõhutab, et just see, mitte keegi teine

ise
[nimisõna, substantiiv]
inimese enda olemus, nii nagu ta ennast teadvustab ja tunnetab

ise
[määrsõna, adverb]
iseenesest, ilma et keegi seda otseselt põhjustaks

isearenemine
[nimisõna, substantiiv]
iseeneslik mingi uue kvaliteedi, endisest erineva oleku väljakujunemine

iseasi
[nimisõna, substantiiv]
hoopis teine, täiesti erinev asi või küsimus

iseavaja
[nimisõna, substantiiv]
(fotograafias:) seadis katiku avamiseks viivitusega

isedus
[nimisõna, substantiiv]
individuaalsus, iseolek

iseenda
[asesõna, pronoomen]
1. rõhutab seda, et tegevus on (sihikindlalt) suunatud tegijale endale, mingis rollis olijale

2. näitab ja rõhutab seda, et tegevus on suunatud tegijale endale

3. rõhutab enesekohasust

iseendast
[määrsõna, adverb]
1. ise, ilma inimese abita või muu välise tõukejõuta

2. ise, ilma inimese abita

iseendastmõistetav
[omadussõna, adjektiiv]
iseendast, ilma pikemata selge ja mõistetav

iseendastmõistetavalt
[määrsõna, adverb]
nagu pikemata selge, otse loomulikult

iseendastmõistetavus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, mis on või näib väga selge ja lihtne

iseenese
[asesõna, pronoomen]
1. rõhutab seda, et tegevus on (sihikindlalt) suunatud tegijale endale, mingis rollis olijale

2. näitab ja rõhutab seda, et tegevus on suunatud tegijale endale

3. rõhutab enesekohasust

iseenesest
[määrsõna, adverb]
1. ise, ilma inimese abita või muu välise tõukejõuta

2. ise, ilma inimese abita

iseenesestmõistetav
[omadussõna, adjektiiv]
iseendast, ilma pikemata selge ja mõistetav

iseenesestmõistetavalt
[määrsõna, adverb]
nagu pikemata selge, otse loomulikult

iseenesestmõistetavus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, mis on või näib väga selge ja lihtne

iseeneslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma otsese välise tõuketa, iseenesest tekkiv või toimuv

2. iseenesest tekkiv

3. iseeneslik

4. tahtmatult, sundimatult esiletulev

isegi
[määrsõna, adverb]
1. (tõstab esile järgnevat sõna või lauseosa:) vastupidi ootustele, lisaks kõigele, lausa

2. sõna, mida kasutatakse, et tuua esile midagi ootamatut või üllatavat

isehakanu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on ilma vastava erialase ettevalmistuseta hakanud mingil alal tegutsema

2. inimene, kes teeb midagi ilma eriettevalmistuseta

isehakanud
[omadussõna, adjektiiv]
ilma vastava erialase ettevalmistuseta või ilma määramiseta mingil alal tegutsema hakanud

isejuhtiv
[omadussõna, adjektiiv]
(sõidukite kohta:) selline, mis sõidab täisautomaatse juhtimissüsteemi abil ning ei vaja liikluses hakkamasaamiseks ja navigeerimiseks inimesest juhti

isejutt
[nimisõna, substantiiv]
hoopis teine, hoopis erinev küsimus, teema vms

isekallutaja
[nimisõna, substantiiv]
kallutatava veokastiga auto

isekarastumine
[nimisõna, substantiiv]
mõnede metallisulamite kõvemaks muutumine õhu käes jahtudes pärast kuumutamist karastustemperatuurini

isekas
[omadussõna, adjektiiv]
tegutsemisel ainult oma kasust või oma arvamustest lähtuv, isemeelne ning iseteadlik

isekeskine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahe või enama osalise (nt inimese, riigi, asutuse) vahel toimuv või olemasolev

2. selline, mis on olemas või toimub kahe või enama inimese või nähtuse vahel (ühelt teisele ja teiselt tagasi)

isekeskis
[määrsõna, adverb]
1. vastastikku üksteisega või teineteisega

2. üksteisega või teineteisega

isekirjastamine
[nimisõna, substantiiv]
raamatu väljaandmine autori kulul, mitte (tuntud) kirjastuse vahendusel

isekirjuti
[nimisõna, substantiiv]
1. iseregistreeriv seade või seadis

2. seade

isekopeeruv
[omadussõna, adjektiiv]
(paberi kohta:) ise alusele, aluspaberile jäljendit jättev

isekus
[nimisõna, substantiiv]
iseenda kasust või huvidest lähtuv tegutsemine või suhtumine, teistega mittearvestamine

isekustuv
[omadussõna, adjektiiv]
piiratud süttivusega

isekuumenemine
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilise aine iseeneslik kuumenemine

isekülgne
[omadussõna, adjektiiv]
pikkuselt eri külgedega (nt kolmnurk)

isekülv
[nimisõna, substantiiv]
taime võime oma seemneid ise külvata ja seeläbi paljuneda, iseeneslik külvumine

isekülvumine
[nimisõna, substantiiv]
taime võime oma seemneid ise külvata ja seeläbi paljuneda, iseeneslik külvumine

iseküsimus
[nimisõna, substantiiv]
hoopis teine, täiesti erinev asi või küsimus

iselaad
[nimisõna, substantiiv]
omapära

iselaadi
[omadussõna, adjektiiv]
1. isesugune, omapärane

2. omapärane

3. teist laadi, erisugune

iselaadiv
[omadussõna, adjektiiv]
automaatselt laenguga vms varustav

iselaadne
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma (kummalise) eripäraga, teistest või tavalisest (tugevasti) erinev, millegi poolest isesugune

2. tavalisest erinev, ebatavaline

3. oma eripäraga, teistest erinev

iseliikuv
[omadussõna, adjektiiv]
(masina, seadme kohta:) oma jõul, ilma inimese abita liikuv

iseloom
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma käitumises ja suhtumises ilmnevad põhilised, püsivamad psüühilised omadused

2. inimese käitumises ja suhtumises ilmnevad omadused, mis eristavad teda teistest inimestest

iseloomujoon
[nimisõna, substantiiv]
käitumises või suhtumises ilmnev spetsiifiline omadus või eripärane joon

iseloomukindel
[omadussõna, adjektiiv]
kindla, vankumatu iseloomuga, julgelt oma seisukohti väljendav

iseloomulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellelegi või millelegi eriti omane, kedagi või midagi iseloomustav

2. kellelegi või millelegi omane

3. tüüpiline

iseloomuomadus
[nimisõna, substantiiv]
käitumises või suhtumises ilmnev spetsiifiline omadus või eripärane joon

iseloomustama
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi iseloomulikke tunnuseid või omadusi määrama ja kirjeldama

2. kellegi või millegi omadusi ja tunnuseid kirjeldama

iseloomustus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi iseloomulike tunnuste või omaduste määramine ja kirjeldus

2. iseloomustamine

3. ametlik dokument

4. kirjeldamine

iseloomutu
[omadussõna, adjektiiv]
nõrga, tahtejõuetu iseloomuga

iselugu
[nimisõna, substantiiv]
iseasi

isemajandamine
[nimisõna, substantiiv]
majandamisviis, mille puhul ettevõtte kulud kaetakse omaenda tuludega, vahendeid kasutatakse kokkuhoidlikult vms

isemajandav
[omadussõna, adjektiiv]
iseseisvalt tegutsev ja toimetulev

isemeelik
[omadussõna, adjektiiv]
kangekaelselt, jonnakalt oma arusaamise või tahtmise järgi toimiv

isemeelikus
[nimisõna, substantiiv]
1. oma arusaamisest või tahtmisest lähtumine, kangekaelsus, jonnakus

2. kangekaelsus

isemeelitsema
[tegusõna, verb]
oma tahtmist mööda, isemeelselt käituma

isemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
kangekaelselt, jonnakalt oma arusaamise või tahtmise järgi toimiv

isemeelsus
[nimisõna, substantiiv]
1. oma arusaamisest või tahtmisest lähtumine, kangekaelsus, jonnakus

2. kangekaelsus

isemoodi
[määrsõna, adverb]
1. omal erilisel viisil või kombel

2. erinevalt, teist moodi

isemõtleja
[nimisõna, substantiiv]
iseseisvalt, oma peaga mõtlev inimene

isemõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
iseseisev mõtlemine, oma peaga mõtlemine

isemürgistus
[nimisõna, substantiiv]
organismi mürgitumine kehas tekkivate ainevahetusproduktidega, mis ei saa mingil põhjusel erituda

isenakatumine
[nimisõna, substantiiv]
organismis seni kahjutult eksisteerinud haigusetekitajate põhjustatud haigestumine

isenakatus
[nimisõna, substantiiv]
organismis seni kahjutult eksisteerinud haigusetekitajate põhjustatud haigestumine

isend
[nimisõna, substantiiv]
üks (teatava tunnusega) loom, taim vm organism teiste omasuguste seas, mingisugune üks omas liigis

isendiareng
[nimisõna, substantiiv]
organismi individuaalne areng, areng (viljastatud) munarakust täiskasvanuks või kuni loomuliku surmani

isendiline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud hulka isendeid hõlmav

isenäoline
[omadussõna, adjektiiv]
erinev, oma eripäraga

iseolemine
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatult, vabalt ja omaette eksisteerimine

iseoma
[asesõna, pronoomen]
1. viitab (tugevasti) kuulumisele tegevuse tegijale, tegijale kui millegi lähtele või omanikule

2. näitab ja rõhutab seda, et keegi või miski kuulub tegijale endale

3. rõhutab kuuluvust

isepidi
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
omapärane, eriline

isepruunistav
[omadussõna, adjektiiv]
keemiliste vahendite abil nahale päevitunud jume andev

isepruunistuv
[omadussõna, adjektiiv]
keemiliste vahendite abil nahale päevitunud jume andev

isepuhastumine
[nimisõna, substantiiv]
looduses toimuv protsess, mille tulemusena keskkonda vabaneb saasteaineist inimese sekkumiseta

isepuhastus
[nimisõna, substantiiv]
looduses toimuv protsess, mille tulemusena keskkonda vabaneb saasteaineist inimese sekkumiseta

isepäevitav
[omadussõna, adjektiiv]
keemiliste vahendite abil nahale päevitunud jume andev

isepäevituv
[omadussõna, adjektiiv]
keemiliste vahendite abil nahale päevitunud jume andev

isepäi
[määrsõna, adverb]
1. iseseisvalt, omal algatusel või tahtel

2. teistest sõltumata või teistega kokku puutumata

isepäine
[omadussõna, adjektiiv]
kangekaelselt, jonnakalt oma arusaamise või tahtmise järgi toimiv

isepäinis
[määrsõna, adverb]
omaette, eraldi

isepäisus
[nimisõna, substantiiv]
1. oma arusaamisest või tahtmisest lähtumine, kangekaelsus, jonnakus

2. kangekaelsus

isepära
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik(ud) erijoon(ed), mille poolest keegi või miski teistest erineb, eriomaste tunnuste kogum

2. kellegi või millegi erilised, iseloomulikud omadused

isepärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma (kummalise) eripäraga, teistest või tavalisest (tugevasti) erinev, millegi poolest isesugune

2. tavalisest erinev, ebatavaline

3. oma eripäraga, teistest erinev

isepärasus
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik(ud) erijoon(ed), mille poolest keegi või miski teistest erineb, eriomaste tunnuste kogum

2. kellegi või millegi erilised, iseloomulikud omadused

iseregulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
iseeneslik regulatsioon, mille korraldav mõju pärineb süsteemist enesest

isereguleeruv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis läheb automaatselt normaalsesse korda või muutub korrapäraseks

iseseaduv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis läheb automaatselt kuhugi või mingisse asendisse

iseseisev
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõltumatu ja vaba, mitte kellelegi alluv

2. sõltumatu, mitte kellelegi alluv

iseseisvuma
[tegusõna, verb]
iseseisvaks, sõltumatuks saama

iseseisvus
[nimisõna, substantiiv]
iseseisev olemine, vabadus

iseseisvusdeklaratsioon
[nimisõna, substantiiv]
riigi iseseisvust kuulutav deklaratsioon

iseseisvusetu
[omadussõna, adjektiiv]
kellestki või millestki sõltuv, teiste poolt juhitav

iseseisvusetus
[nimisõna, substantiiv]
kellestki või millestki sõltumine, teiste poolt juhitud olemine

iseseisvuslane
[nimisõna, substantiiv]
iseseisvuse pooldaja

iseseisvuspäev
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi iseseisvuse väljakuulutamise või muu iseseisvumisega seotud sündmuse aastapäev, hrl rahvuspüha

2. päev, mil kuulutati välja riigi iseseisvus

iseseisvuspüüdlus
[nimisõna, substantiiv]
sihipärane tegevus iseseisvuse saavutamiseks, püüd iseseisvusele

iseseisvuspüüe
[nimisõna, substantiiv]
sihipärane tegevus iseseisvuse saavutamiseks, püüd iseseisvusele

iseseisvussõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, mida peetakse riikliku iseseisvuse saavutamiseks

isesiduja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne lõikusmasin, millel oli viljavihu sidumise mehhanism

isesorti
[omadussõna, adjektiiv]
1. isesugune, omapärane

2. omapärane

3. teist laadi, erisugune

isesugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma (kummalise) eripäraga, teistest või tavalisest (tugevasti) erinev, millegi poolest isesugune

2. tavalisest erinev, ebatavaline

3. oma eripäraga, teistest erinev

isesulguv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis läheb automaatselt kinni või kokku

isesõitev
[omadussõna, adjektiiv]
(sõidukite kohta:) selline, mis sõidab täisautomaatse juhtimissüsteemi abil ning ei vaja liikluses hakkamasaamiseks ja navigeerimiseks inimesest juhti

isesõitja
[nimisõna, substantiiv]
oma jõuallika abil liikuv seade (eriti sellise omaaegse rehepeksumasina kohta)

isesöötja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne söötmisautomaat

isesüttimine
[nimisõna, substantiiv]
iseeneslik põlema minek

isesüttiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. õhuga kokkupuutel iseenesest süttiv

2. iseenesest süttiv

isetahtsi
[määrsõna, adverb]
1. omal tahtel või soovil, oma tahtmist mööda

2. nii, nagu keegi soovib

iseteadev
[omadussõna, adjektiiv]
oma tähtsuses veendunud, oma väärtust tundev või seda tunda andev

iseteadlik
[omadussõna, adjektiiv]
oma tähtsuses veendunud, oma väärtust tundev või seda tunda andev

iseteadlikkus
[nimisõna, substantiiv]
veendumus oma väärtuses, eksimatuses vms, suur enesekindlus

iseteadvus
[nimisõna, substantiiv]
veendumus oma väärtuses, eksimatuses vms, suur enesekindlus

iseteenindav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus klient teenindab end ise, iseteeninduse põhimõttel toimiv

iseteenindus
[nimisõna, substantiiv]
teenindusvorm, kus kliendid end ise teenindavad

iseteeninduskassa
[nimisõna, substantiiv]
teenindajata kassa, kus klient saab ise ostude või teenuste eest tasuda

iseteeninduskauplus
[nimisõna, substantiiv]
iseteenindusega kauplus, ostja valib kaubad müügisaalis ise välja ja maksab nende eest kassas

iseteeninduskeskkond
[nimisõna, substantiiv]
internetikeskkond, kus saab kasutada e-teenuseid

iseteeninduslik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus klient teenindab end ise, iseteeninduse põhimõttel toimiv

iseteenindusportaal
[nimisõna, substantiiv]
portaal, mille kaudu saab kasutada e-teenuseid ja teha muid vajalikke toiminguid

isetegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisev või endaalgatuslik tegevus

2. isealgatuslik tegevus

3. taidlus

isetegevuslane
[nimisõna, substantiiv]
1. asjaarmastaja mingil loomingulisel alal, taidlusega tegeleja

2. taidlusega tegeleja

isetegevuslik
[omadussõna, adjektiiv]
endaalgatuslik

isetehtud
[omadussõna, adjektiiv]
ise, oma kätega tehtud

isetekkeline
[omadussõna, adjektiiv]
iseenesest kujunenud või tekkinud, mitte rajatud, plaanitud, korraldatud vms

iseterituv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis muutub iseenesest teravaks

isetolmleja
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille õie emaka viljastab sama taime õietolm

isetolmlema
[tegusõna, verb]
tolmlema nii, et emaka viljastavad sama õie (või sama taime teiste õite) tolmuterad

isetolmlemine
[nimisõna, substantiiv]
tolmlemine, mille puhul õie emaka viljastab sama taime õietolm

isetsema
[tegusõna, verb]
oma mina esile tõstma, egoistlikult käituma

isetu
[omadussõna, adjektiiv]
ennast mittearvestav, omakasu mitte taotlev

isetäituv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis saab või läheb ise täis

isetärkamine
[nimisõna, substantiiv]
elusolendi tekkimine elutust ainest

isetühjenev
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis läheb iseenesest tühjaks

isevaldne
[omadussõna, adjektiiv]
ebaseaduslikult, vägivaldselt vm lubamatul viisil tegutsev või tehtud

isevalitseja
[nimisõna, substantiiv]
piiramatu võimuga valitseja

isevalitsus
[nimisõna, substantiiv]
ühe isiku piiramatul võimul rajanev riigivalitsemissüsteem

isevalitsuslik
[omadussõna, adjektiiv]
ühe isiku piiramatul võimul rajanev

iseviisi
[määrsõna, adverb]
erineval viisil, erinevalt

iseviljastumine
[nimisõna, substantiiv]
ühe ja sama organismi sugurakkude liitumine

isevool
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku või puistaine liikumine oma raskuse jõul

isevooluline
[omadussõna, adjektiiv]
juhuslikult või omasoodu, mitte eesmärgipäraselt toimuv

isevärki
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest eriline või omapärane, seetõttu imelik või kummaline

isevärklik
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest eriline või omapärane, seetõttu imelik või kummaline

iseõppija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teadmisi või oskusi omandab koolis käimata

iseõppimine
[nimisõna, substantiiv]
koolis käimata omal käel teadmiste või oskuste omandamine

iseõppinu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on teadmised või oskused omandanud koolis käimata

iseärak
[nimisõna, substantiiv]
iseäralik inimene

iseäraldi
[määrsõna, adverb]
1. teistest, muudest lahus, mujal kui muud teised

2. omaette

3. mujal kui teised

iseäraldus
[nimisõna, substantiiv]
eriline, iseloomulik omadus või tunnus

iseäralik
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest eriline või omapärane, seetõttu imelik või kummaline

iseäraline
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest eriline või omapärane, seetõttu imelik või kummaline

iseäranis
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutades:) suurel määral, väga

2. suurel määral, väga

3. väga

iseärasus
[nimisõna, substantiiv]
eriline, iseloomulik omadus või tunnus

iseäratsema
[tegusõna, verb]
1. iseäralikult käituma

2. iseäralik olema

isheemia
[nimisõna, substantiiv]
1. arteri ahenemise või sulguse tõttu vere juurdevoolu vähenemine või lakkamine, paikne verevähesus, mis põhjustab kudede hapnikupuudust

2. paikne väheveresus

isheemiatõbi
[nimisõna, substantiiv]
haigus, kus arterite ummistumise tagajärjel on südamelihases hapnikuvaegus

isheemiline
[omadussõna, adjektiiv]
arteri ahenemise või sulguse tõttu vere juurdevoolu vähenemisega seotud, paikset väheveresust puudutav

ishias
[nimisõna, substantiiv]
1. nimme-ristluu närvijuurte ja istmikunärvi valud, mis võivad kiirguda ka jalgadesse

2. istmikunärvivalu

isik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene ühiskonna või mingi rühma liikmena

2. inimene (ühiskonna liikmena)

isikkoosseis
[nimisõna, substantiiv]
väeosa või väeüksuse koosseisu kuuluvad sõjaväelased ja seal teenivad eraisikud

isiklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud isikule endale kuuluv, tema tarbeks olev või mõeldud

2. ühele konkreetsele inimesele kuuluv või mõeldud

isiklikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. kuulumine teatud isikule endale, tema tarbeks olemine

2. subjektiivsus

3. noriv suhtumine

isiklikult
[määrsõna, adverb]
1. ise, vahetult, teiste vahenduseta

2. ise

3. otse, vahetult

isiksus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese eriomane (vaimne) olemus või laad

2. inimene oma küpses, kordumatus eripäras

3. ühe inimese ainult talle omane iseloom

4. välja kujunenud, oma eripäraga inimene

5. inimene oma eripärases olemuses

isiksusehäire
[nimisõna, substantiiv]
püsiv sotsiaalsetest normidest erinev viis suhtuda endasse, teistesse inimestesse ja olukordadesse

isikuandmed
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes andmed füüsilise isiku kohta, mis võimaldavad isikut otse või kaudselt tuvastada (nt inimese nimi, pilt, sõrmejäljed, perekonna andmed, elu- ja töökoht)

isikuasesõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) asesõna, mis tähistab lauses kõneleja või kuulaja isikut (nt ma, sa, meie)

isikukaitse
[nimisõna, substantiiv]
isiku soovil ja nõusolekul selliste meetmete rakendamine, mis tagavad isiku enda või muu isiku turvalisuse

isikukindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustus, mille puhul kindlustussumma makstakse välja isiku surma, õnnetusjuhtumi, teatud aja üleelamise, teatud elujuhtumi vms puhul

isikukirjeldus
[nimisõna, substantiiv]
inimese välimuse võimalikult täpne kirjeldus

isikukonto
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) konto, mis on seotud füüsiliste või juriidiliste isikutega, mitte aga nt kinnisvara või kuludega

isikukood
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi poolt kodanikele ja alaliselt riigis elavatele isikutele antav, isiku ühest kindlaksmääramist võimaldav numbrikombinatsioon, mis hrl kantakse isikut tõendavasse dokumenti

2. numbrite rida, mis võimaldab inimese isikut kindlaks teha

isikukultus
[nimisõna, substantiiv]
üksikisiku, hrl juhi pime austamine ning tema võimete ja teenete ülehindamine, hrl omane totalitarismile

isikuliide
[nimisõna, substantiiv]
isikut tähistavaid sõnu tuletav liide (nt -nna, -lane)

isikuline
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) isikut väljendav

isikulooline
[omadussõna, adjektiiv]
isiku elukäiku, arengulugu käsitlev, vastavaid andmeid sisaldav

isikulugu
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi elukäigu ja tegevuse käsitlus

2. elulugu

isikumaks
[nimisõna, substantiiv]
1. tulust ja varandusest sõltumatu otsene riiklik või kohalik maks, mida võetakse igalt täiskasvanult (mõnedes riikides)

2. pearaha

isikumandaat
[nimisõna, substantiiv]
mandaat, mille võidab valimisringkonnas see kandidaat, kes saab lihtkvoodiga võrdselt või sellest rohkem hääli

isikunimeteadus
[nimisõna, substantiiv]
isikunimesid käsitlev teadus

isikunimi
[nimisõna, substantiiv]
inimese nimi (hrl ees- ja perekonnanimi, mõnes traditsioonis ka isanimi)

isikunäitus
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühe kunstniku (ka fotograafi vm isiku) tööde näitus

isikuomadus
[nimisõna, substantiiv]
joon, külg, mis on kellelegi püsivalt või oluliselt omane (ning mida hinnatakse nt teatavas ametis)

isikupuutumatus
[nimisõna, substantiiv]
kodaniku põhiõigus ja demokraatlik vabadus, mis kaitseb teda kohtu otsuseta või prokuröri sanktsioonita vahistamise eest

isikupära
[nimisõna, substantiiv]
inimese, tema tegevuse, loomingu vms omapära, teda teistest eristavad omadused

isikupärane
[omadussõna, adjektiiv]
kellelegi ainuomane, huvitav või eriline, teda teistest eristav omadus

isikupärastama
[tegusõna, verb]
midagi kellelegi ainuomaseks, teistest eristuvaks tegema

isikupärasus
[nimisõna, substantiiv]
inimese, tema tegevuse, loomingu vms omapära, teda teistest eristavad omadused

isikupäratu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma ühegi huvitava või erilise omaduseta, ilma omapärata, hrl igav või üksluine

isikusamasus
[nimisõna, substantiiv]
inimese üksühene vastavus tema kohta käivate andmete ja dokumentidega

isikustama
[tegusõna, verb]
teatud isikuga või isikutega siduma

isikustamine
[nimisõna, substantiiv]
loodusnähtustele, esemetele, mõistetele elusolendi (hrl inimese) omaduste ja tegevuste omistamine

isikuti
[määrsõna, adverb]
1. inimeste kaupa

2. isikute kaupa

isikutunnistus
[nimisõna, substantiiv]
1. põhiline isikut tõendav dokument (nt ID-kaart, pass, elamisloakaart)

2. dokument, mis näitab, kes sa oled, näiteks ID-kaart

isikutuvastus
[nimisõna, substantiiv]
veendumine selles, et isik on see, kes ta väidab end olevat, isiku identiteedi kindlakstegemine

isikuvabadus
[nimisõna, substantiiv]
inimese õigus vabadusele, üks põhilisi inimõigusi

isikuvastane
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl süüteo kohta:) isiku vastu suunatud

isl
germaani keel, mida kõneldakse Islandil

islam
[nimisõna, substantiiv]
7. sajandil prohvet Muhamedi rajatud laia levikuga usund

islamiliikumine
[nimisõna, substantiiv]
1. islamism

2. vastav organisatsioon

islamimaa
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille rahva enamik tunnistab islamit

islamimaailm
[nimisõna, substantiiv]
islamiusulised maad

islamirevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
Iraani 1979. aasta revolutsioon, mis muutis šahhi juhitud Iraani konstitutsioonilise monarhia islami vabariigiks, mida juhtis ajatolla

islamiriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille rahva enamik tunnistab islamit

islamiseerima
[tegusõna, verb]
(riigi, rahva kohta:) islamiusuliseks muutma, islami usku pöörama

islamiseeruma
[tegusõna, verb]
1. islamiusuliseks piirkonnaks või islamiriigiks muutuma

2. islami usku vastu võtma

islamism
[nimisõna, substantiiv]
poliitiline ja usuline teooria, ideoloogia ja liikumine, mis väidab, et islam peab olema ühiskonnaelu aluseks, äärmuslik islam

islamist
[nimisõna, substantiiv]
äärmusislami, islamismi tunnistaja

islamistama
[tegusõna, verb]
(riigi, rahva kohta:) islamiusuliseks muutma, islami usku pöörama

islamistuma
[tegusõna, verb]
1. islamiusuliseks piirkonnaks või islamiriigiks muutuma

2. islami usku vastu võtma

islamiusk
[nimisõna, substantiiv]
7. sajandil prohvet Muhamedi rajatud laia levikuga usund

islamiusuline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunnistab islamit

islamivaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
islami vastu suunatud või islamiusuliste suhtes agressiivselt meelestatud

islamivastane
[omadussõna, adjektiiv]
islami vastu suunatud või islamiusuliste suhtes agressiivselt meelestatud

islamivõitleja
[nimisõna, substantiiv]
võitleja islami levitamiseks peetavas pühas sõjas

islamofoob
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb viha või kartust islami ja muslimite suhtes

islamofoobia
[nimisõna, substantiiv]
viha või kartus islami ja muslimite suhtes, islamivastased meeleolud

islandlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Islandi põhirahva liige

2. Islandi kodanik või elanik

3. Islandi päritolu inimene

islandlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost islandlane

ism
[nimisõna, substantiiv]
suund, vool, koolkond vms

ismailiit
[nimisõna, substantiiv]
šiiitliku islami usuvoolu esindaja, kes tunnistab kaliif Ali järglastena ainult seitset imaami (neist viimane Ismail)

isobaar
[nimisõna, substantiiv]
1. sama õhurõhuga punkte ühendav joon kaardil

2. jääval rõhul kulgeva protsessi graafik

isobaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (mere- vm kaartidel:) veekogu sama sügavusega punkte ühendav joon

2. sama sügavusega punkte ühendav joon

isoflavoon
[nimisõna, substantiiv]
taimedes esinev ainerühm, millel on hormoonidele, vitamiinidele ja antioksüdantidele sarnaseid omadusi

isogaamia
[nimisõna, substantiiv]
ainurakseil ja alamatel taimedel sigimisvorm, mille puhul liituvad gameedid (sugurakud) on väliselt ühesugused

isogloss
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi keelenähtuse levikuala piirjoon kaardil

2. samakeelendijoon

isoheelia
[nimisõna, substantiiv]
(fotograafias:) kopeerimise eritehnika, millega saadakse erinevate tooniastmetega graafilist laadi pilt

isohoor
[nimisõna, substantiiv]
(füüsikas:) joon, mis olekudiagrammil kujutab jääval ruumalal kulgevat protsessi

isohüeet
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguse sademetehulgaga paiku ühendav joon kaardil

isohüps
[nimisõna, substantiiv]
1. sama kõrgusega maapinnapunkte ühendav joon kaardil või plaanil

2. sama kõrgusega joon kaardil

isokliin
[nimisõna, substantiiv]
joon, mis ühendab kaardil võrdse magnetilise kaldega punkte

isokoor
[nimisõna, substantiiv]
(füüsikas:) joon, mis olekudiagrammil kujutab jääval ruumalal kulgevat protsessi

isokroonne
[omadussõna, adjektiiv]
1. sama ajalise pikkusega

2. samakestev

isolaator
[nimisõna, substantiiv]
detail juhtmete ja pingestatud seadmeosade isoleerimiseks ja kinnitamiseks

isolatsionism
[nimisõna, substantiiv]
1. eraldumist ja neutraliteeti taotlev välispoliitika suund

2. teistest eraldumise taotlus

isolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühenduse, läbikäimise vms poolest teistest eraldatud olek

2. eraldatus

isolatsioonikiht
[nimisõna, substantiiv]
millegi läbitungimist või levimist takistav kiht mingit ainet hrl millegi peal (nt elektrikaabli ümber)

isolatsioonimaterjal
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu, soojuse, heli vms levimist tõkestav materjal

isolatsioonipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
1. eraldumist ja neutraliteeti taotlev välispoliitika suund

2. teistest eraldumise taotlus

isolatsiooniruum
[nimisõna, substantiiv]
(spetsiaalne) ruum nakkushaigete vm eraldamist vajavate inimeste või loomade ajutiseks paigutamiseks

isoleeraine
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis takistab soojuse, elektri, vee vm läbitungimist või levimist

isoleerima
[tegusõna, verb]
1. üksteisest lahus hoidma või lahutama, ümbritsevast eraldi hoidma

2. millegi vahel olema

3. millegi või kellegi vahel olema, neid üksteisest lahutama

isoleeritus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühenduse, läbikäimise vms poolest teistest eraldatud olek

2. eraldatus

isoleerkiht
[nimisõna, substantiiv]
millegi läbitungimist või levimist takistav kiht mingit ainet hrl millegi peal (nt elektrikaabli ümber)

isoleerkinnas
[nimisõna, substantiiv]
isoleerivast materjalist kaitsekinnas nt elektritööde tegemiseks

isoleermaterjal
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu, soojuse, heli vms levimist tõkestav materjal

isoleerpael
[nimisõna, substantiiv]
lindikujuline kleepuv isoleermaterjal, mida kasutatakse elektriseadmete isolatsioonis, montaažitöödel ja mujal

isoleeruma
[tegusõna, verb]
ennast kellestki, millestki või ümbritsevast keskkonnast eraldama

isoleutsiin
[nimisõna, substantiiv]
vees lahustuv kristalne aine, asendamatu aminohape

isomeer
[nimisõna, substantiiv]
orgaaniline ühend, mis on sama molekulmassi ja koostisega, kuid struktuurilt ning füüsikalistelt ja keemilistelt omadustelt erinev

isomeeria
[nimisõna, substantiiv]
(keemias:) sama molekulmassi ja koostisega, kuid struktuurilt ning füüsikalistelt ja keemilistelt omadustelt erinevate orgaaniliste ühendite esinemine

isomeerne
[omadussõna, adjektiiv]
isomeeriat omav

isomeeruma
[tegusõna, verb]
iseenda isomeeriks muunduma

isomeetria
[nimisõna, substantiiv]
samamõõdulisus

isomerisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
aine molekulis aatomite omavaheline ümberpaiknemine, nii et moodustub uus molekul täpselt samadest aatomitest

isomeriseeruma
[tegusõna, verb]
iseenda isomeeriks muunduma

isomorfism
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme objekti samakujulisus, üksühene (ehituslik) vastavus

2. samakujulisus

3. üksühene struktuurivastavus

isomorfne
[omadussõna, adjektiiv]
samakujuline, täiesti vastav

isopreen
[nimisõna, substantiiv]
teatud küllastumata süsivesinik, sünteeskautšuki lähteaine

isopropanool
[nimisõna, substantiiv]
värvitu mürgine aine, piirituselaadne vedelik, mis mõjub ärritavalt silmadele, hingamisteedele ja nahale

isoprotsess
[nimisõna, substantiiv]
termodünaamiline protsess, mille puhul üks olekuparameeter on jääv

isostaasia
[nimisõna, substantiiv]
maakoore ja vahevöö kivimasside ligikaudne gravitatsiooniline tasakaal, mille puhul tihedamad maakooreosad vajuvad sügavamale ja kergemad tõusevad kõrgemale

isoteel
[nimisõna, substantiiv]
vitamiinirühma (nt A) üksikesindaja, nt A1, A2

isoteer
[nimisõna, substantiiv]
joon, mis ühendab kaardil ühekõrguse suvetemperatuuriga punkte

isoterm
[nimisõna, substantiiv]
sama õhutemperatuuriga punkte ühendav joon kaardil

isotermiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sama temperatuuriga

2. ühtlast temperatuuri säilitav

isotooniline
[omadussõna, adjektiiv]
vereplasmaga võrdse osmootse rõhuga, mistõttu aine (nt spordijook) imendub verre kiiresti, ilma et seda oleks vaja enne soolestikus lahjendada

isotoop
[nimisõna, substantiiv]
1. keemilise elemendi teisend, mille aatomituumas on sama prootonite arv, aga erinev neutronite arv

2. elemendi aatommassteisend

isotroopia
[nimisõna, substantiiv]
1. aine füüsikaliste omaduste sõltumatus suunast

2. suunast sõltumatus

isotroopne
[omadussõna, adjektiiv]
igas suunas samade omadustega

isotroopsus
[nimisõna, substantiiv]
1. aine füüsikaliste omaduste sõltumatus suunast

2. suunast sõltumatus

ispravnik
[nimisõna, substantiiv]
maakonna politseiülem endisaegsel Venemaal

israeliit
[nimisõna, substantiiv]
Jaakobist põlvneva rahva liige (Piibli järgi)

issa
[nimisõna, substantiiv]
(jumala kohta)

issake
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

issakene
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

issameie
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu üks tuntumaid palveid, millel on keskne koht kristlike kirikute liturgias

2. ristiusu palve

issand
[nimisõna, substantiiv]
1. Jumala nimetus Piiblis

2. ristiusu jumal

issanda
[määrsõna, adverb]
täiesti, läbini, üleni

issaristike
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

issi
[nimisõna, substantiiv]
1. (lastekeeles:) isa

2. sõna, mida lapsed kasutavad isa kohta

issu
[nimisõna, substantiiv]
1. (lastekeeles:) isa

2. sõna, mida lapsed kasutavad isa kohta

ist
[nimisõna, substantiiv]
kahe kokkukuuluva detaili (ava ja võlli) seostatuse laad (nt otsak, pealmik)

istak
[nimisõna, substantiiv]
ratsutaja asend sadulas

istamine
[nimisõna, substantiiv]
detaili (pealtpoolt, peale) paigaldamine

istanbullane
[nimisõna, substantiiv]
Istanbuli elanik

istandik
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala istikute või mitmeaastaste taimedega, ka noorte puudega

istandus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit (hrl troopilist või subtroopilist) kultuuri kasvatav majand

2. selle kultuuri all olev maa-ala

iste
[nimisõna, substantiiv]
1. koht või ese, millel istutakse, istumise alus või plaat

2. ese, mille peal sa istud, näiteks tool

iste
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) istumisasend

isteasend
[nimisõna, substantiiv]
asend, milles istutakse

istekoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht istumiseks (nt bussis, kontserdil)

2. koht, kus saab istuda

istelaud
[nimisõna, substantiiv]
laud, millel istutakse (nt kiigel, sõiduvankril) vm istumise alus

istemööbel
[nimisõna, substantiiv]
mööbliesemed, millel istutakse (nt toolid, diivanid)

istepadi
[nimisõna, substantiiv]
pehmendus või padi, mis pannakse istumise alla

istepakk
[nimisõna, substantiiv]
puupakk, millel saab istuda

istepink
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva jalgadega iste, mis enamasti mahutab mitut istujat

2. kõva jalgadega iste, mille peale mahub istuma mitu inimest

3. kõva iste

istepoos
[nimisõna, substantiiv]
kehaasend istudes

istevann
[nimisõna, substantiiv]
vann istudes pesemiseks või allkeha kümbluse tegemiseks

istevõrkpall
[nimisõna, substantiiv]
kehalise puudega inimeste võrkpall, mida mängitakse istudes, nii et puusad puudutavad maad kogu mängu ajal

istik
[nimisõna, substantiiv]
seemikust või pistikust alatisele kasvukohale istutamiseks kasvatatud noor taim

istjad
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsed tüdrukute (sügisesed) käsitööõhtud, kus ka lauldi, tantsiti ja mängiti

istjatsed
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsed tüdrukute (sügisesed) käsitööõhtud, kus ka lauldi, tantsiti ja mängiti

istmealune
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. koht või ese istumiseks

2. istme või tooli all asetsev

istmepadi
[nimisõna, substantiiv]
istmetes toeks või aluseks olev pehmendus

istmepolster
[nimisõna, substantiiv]
istme sees olev pehme osa, istme pehme kate

istmesoojendus
[nimisõna, substantiiv]
autoistmesse paigaldatud seade, mis sisse lülitamisel istet soojendab

istmestik
[nimisõna, substantiiv]
(teatri, kontserdiväljaku vms) istmed

istmetasku
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki istme (seljatoe) küljes olev tasku esemete paigutamiseks

istmik
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaosa, millel istutakse

2. see osa kehast, mille peal sa istud

istmikuhari
[nimisõna, substantiiv]
istmikuluu väljaulatuv osa, millele kinnituvad lihased

istmikuluu
[nimisõna, substantiiv]
üks vaagnavöötme luudest, täiskasvanul puusaluu alumine tagumine osa

istmikunärv
[nimisõna, substantiiv]
tuhara keskkohas allapoole suunduv närv

istu
[määrsõna, adverb]
istuvasse asendisse, istumisasendisse

istukil
[määrsõna, adverb]
istuvas asendis, istumisasendis

istukile
[määrsõna, adverb]
istuvasse asendisse, istumisasendisse

istuli
[määrsõna, adverb]
istuvasse asendisse, istumisasendisse

istuma
[tegusõna, verb]
1. sellises asendis olema, kus istmik toetub mingile alusele ja selg on püstine

2. sellisesse asendisse laskuma

3. kui sa istud, siis su keha alumine pool toetub mingile pinnale, näiteks toolile

Ühendtegusõnad: kinni istuma, kinni istuma, maha istuma, maha istuma, peale istuma, peale istuma, ära istuma, ära istuma, üleval istuma, üleval istuma, ümber istumaümber istuma

istumajääja
[nimisõna, substantiiv]
klassikursuse kordaja

istumajäämine
[nimisõna, substantiiv]
klassi kordamine

istumine
[nimisõna, substantiiv]
oleng, koosviibimine

istumine-astumine
[nimisõna, substantiiv]
1. viis või laad, kuidas keegi või miski reageerib, teotseb või töötab

2. tegutsemise või rääkimise laad

istumisasend
[nimisõna, substantiiv]
asend, milles istutakse

istumisstreik
[nimisõna, substantiiv]
töökohtadel või avalikes kohtades istudes toimepandav streik

istumistöö
[nimisõna, substantiiv]
töö, mille tegemine eeldab istumist (nt raamatupidaja või bussijuhi töö)

istung
[nimisõna, substantiiv]
1. (juhtiva organi) koosolek või nõupidamine

2. ametlik koosolek

istungisaal
[nimisõna, substantiiv]
hrl suurem ruum riigikogus, kohtus vm juhtivas asutuses istungite pidamiseks

istungjärk
[nimisõna, substantiiv]
valitsusorgani vm organisatsiooni tööperiood, mille jooksul toimuvad (teaduslikud) ettekanded hrl teataval teemal

istutama
[tegusõna, verb]
1. taime või taimeosa (nt sibulat) mulda kasvama panema

2. mingit taime mulla sisse kasvama panema

Ühendtegusõnad: maha istutama, maha istutama, sisse istutama, sisse istutama, ümber istutamaümber istutama

istutamine
[nimisõna, substantiiv]
taime(de) mulda kasvama panek

istutamisaeg
[nimisõna, substantiiv]
kõige soodsam või sobivam periood taimede istutamiseks

istutus
[nimisõna, substantiiv]
puude, põõsaste vm taimede mulla sisse istutamine (ka istutamisviisi silmas pidades)

istutusaeg
[nimisõna, substantiiv]
kõige soodsam või sobivam periood taimede istutamiseks

istutusauk
[nimisõna, substantiiv]
taime istutamiseks kaevatud auk

istutuseelne
[omadussõna, adjektiiv]
enne taimede istutamist tehtav

istutusjärgne
[omadussõna, adjektiiv]
pärast istutamist tehtav

istutusmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega saab taimi avamaale istutada

istutusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
istutatavad taimed, nt seemikud, istikud, pistoksad, haljaspistikud

istutuspulk
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuliselt teritatud pulk, millega istutamisel torgatakse auk mulda

istutussead
[nimisõna, substantiiv]
taimede istutustihedus

istutustaim
[nimisõna, substantiiv]
seemikust või pistikust alatisele kasvukohale istutamiseks kasvatatud noor taim

istutustihedus
[nimisõna, substantiiv]
istikute istutamise tihedus, suurus, mida väljendatakse istikute arvu ja istutamiseks kasutatava maa-ala suhtena

istutusvagu
[nimisõna, substantiiv]
taime istutamiseks kaevatud vagu

istutusvahe
[nimisõna, substantiiv]
istutatavate taimede vahekaugus

istutusvahemik
[nimisõna, substantiiv]
istutatavate taimede vahekaugus

istuvus
[nimisõna, substantiiv]
kehakatte või selle osa mõõtmete sobivus

isu
[nimisõna, substantiiv]
1. soov, tahtmine süüa

2. soov, tahtmine süüa

isujuur
[nimisõna, substantiiv]
harilik kalmus, südame-emajuur vm ravimtaim, millega raviti isutust või ka muid haigusnähte

isukalt
[määrsõna, adverb]
hea söögiisuga, suure süüatahtmisega

isukaotus
[nimisõna, substantiiv]
söögiisust ilmajäämine

isukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju süüa tahtev, hea isuga

2. head isu väljendav, hea isuga toimuv

3. suure isuga

isune
[omadussõna, adjektiiv]
isu tundev, näljane

isunema
[tegusõna, verb]
isu tundma. süüa tahtma

isupuudus
[nimisõna, substantiiv]
isu puudumine või isu vähesus

isur
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Narva ja Peterburi vahel Ingerimaal elava ühe läänemeresoome rahva liige

isuri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
isurite või isuri keelega seotud

isutama
[tegusõna, verb]
midagi süüa või juua tahtma, isu tekitama

isutekitaja
[nimisõna, substantiiv]
toit või jook, mis tellitakse enne pearooga

isutu
[omadussõna, adjektiiv]
nii, et ei söö (peaaegu) midagi, ilma söögiisuta

isutult
[määrsõna, adverb]
nii, et süüa ei taheta

isutus
[nimisõna, substantiiv]
hrl haigusega kaasnev süüa mittetahtmine

isuäratav
[omadussõna, adjektiiv]
söögiisu tekitav

isver
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

isver-susver
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab hädaldamist, ehmumist, üllatumist vms

it
romaani keel, mida kõneldakse Itaalias

itaalia
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
itaallaste või itaalia keelega seotud

itaaliakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. itaalia keeles kõneldud või kirjutatud

2. itaalia keelt kasutav

itaaliapärane
[omadussõna, adjektiiv]
itaallastele või itaalia keelele omane, iseloomulik või tunnuslik

itaalik
[nimisõna, substantiiv]
itali keeli kõnelnud muistse hõimu liige Apenniini poolsaarel

itaallane
[nimisõna, substantiiv]
1. Itaalia põhirahva liige

2. Itaalia kodanik või elanik

3. Itaalia päritolu inimene

itaallanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost itaallane

itelmeen
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Kamtšatka läänerannikul elava rahva liige

2. Kamtšatkal elava rahva liige

iteratiiv
[nimisõna, substantiiv]
korduvat tegevust väljendav verb

iteratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (infotehnoloogias:) järkjärguliselt korduv, kusjuures iga järgmise korduse puhul toetutakse eelneva seisu andmetele

2. korduvatel tsüklitel põhinev kuni lõppotsuseni jõudmiseni

iteratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (infotehnoloogias:) järkjärguline kordamine, kusjuures iga järgmise korduse puhul toetutakse eelneva seisu andmetele

2. korduvatel tsüklitel põhinemine kuni lõppotsuseni jõudmiseni

itereerima
[tegusõna, verb]
(infotehnoloogias:) korduvate tsüklitena sooritama, sel viisil lahenduseni jõudma, kusjuures iga korduse puhul toetutakse eelneva seisu andmetele

itimees
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kavandab, loob, testib, juurutab ja haldab tarkvaralahendusi

2. infotehnoloogia alal töötav mees

itk
[nimisõna, substantiiv]
1. rituaalne kaebelaul, mis väljendab kurbust või leina ning mis sünnib improvisatsioonina kohapeal

2. nutulaul

itkeja
[nimisõna, substantiiv]
rituaalsete kaebelaulude ehk itkude laulja (nt mõnede rahvaste matusekombestikus)

itkema
[tegusõna, verb]
(mõnede rahvaste kombestikus:) kurbust, muret, leina väljendavat improvisatsioonilist rahvalaulu, itku laulma

itketama
[tegusõna, verb]
1. nutma ajama

2. nutta laskma

itkulaul
[nimisõna, substantiiv]
1. rituaalne kaebelaul, mis väljendab kurbust või leina ning mis sünnib improvisatsioonina kohapeal

2. nutulaul

itsi
[määrsõna, adverb]
väljasirutatud, etteulatuvasse või püstisesse asendisse

itsis
[määrsõna, adverb]
väljasirutatud, etteulatuvas või püstises asendis

itsitama
[tegusõna, verb]
endamisi vaikselt, sageli kahjurõõmsalt või pilkavalt naerma

itsitus
[nimisõna, substantiiv]
1. endamisi vaikselt, sageli kahjurõõmsalt või pilkavalt naermine

2. itsitamine

itske
[nimisõna, substantiiv]
(juudi kohta)

iu
[hüüdsõna, interjektsioon]
vastikust, ebameeldivust väljendav hüüatus

iva
[nimisõna, substantiiv]
1. peamine mõte, põhiküsimus

2. tark nõuanne, mõttekas tähelepanek, sügavam sisu vms

ivaja
[nimisõna, substantiiv]
viljapeksumasina seade, mille abil viljast kõrvaldatakse harajsetaolisi moodustisi ehk ohteid

ivakas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete v suurte ivadega

ivake
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

ivake
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

ivakene
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

ivakene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

ivama
[tegusõna, verb]
viljast harjasetaolisi moodustisi ehk ohteid kõrvaldama, vilja ohetest puhastama

ivamisseadis
[nimisõna, substantiiv]
viljapeksumasina seade, mille abil viljast kõrvaldatakse harajsetaolisi moodustisi ehk ohteid

ivermektiin
[nimisõna, substantiiv]
loomade raviks kasutatav parasiidivastane preparaat

ivriit
[nimisõna, substantiiv]
heebrea keele omanimetus (peamiselt mõistetakse selle all uusheebrea keelt, mis on aastast 1948 Iisraeli riigikeel)

i-ülivõrre
[nimisõna, substantiiv]
algvõrde mitmuse osastava alusel moodustatav ülivõrre (nt ilusaim, truim, jõulisim)

j
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

j
1. mööda pikka kitsast süvendit voolav veekogu

2. pikk ja lai veekogu, mis voolab tavaliselt merre

j.a
halduslikult mingi asutuse või organistatsiooniga seotud

ja
[sidesõna, konjunktsioon]
1. (ühendavalt:) seob sisu poolest samaväärseid, võrreldavaid või loetletavaid sõnu, lauseosi või lauseid

2. seob sisu poolest võrdseid, võrreldavaid või üksteist täiendavaid sõnu ja lausete osi

jaa
[määrsõna, adverb]
1. jaatussõna, mis osutab nõusolekule, kinnitab väidet või tugevdab selle jaatamist

2. küll, tõepoolest

3. sõna, mis väljendab nõusolekut või kinnitab väidet, soovi vms

jaa
[nimisõna, substantiiv]
1. nõusolek millekski, jaatav, positiivne otsus

2. jaatav otsus, nõusolek

jaa-ah
[hüüdsõna, interjektsioon]
tugevdab jaatust, väljendab kinnitust, nõusolekut

jaaguar
[nimisõna, substantiiv]
1. tumedate laikudega pruunikaskollane Lõuna- ja Kesk-Ameerika kiskja, läänepoolkera suurim ja võimsaim kaslane

2. kiskja

jaagup
[nimisõna, substantiiv]
jaagupipäev

jaagupipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 25. juuli, eesti rahvakalendris suve poolitaja, mil lõppes heinaaeg ja algas lõikus

2. suve keskpaika märkiv päev, 25. juuli

ja-ah
[hüüdsõna, interjektsioon]
tugevdab jaatust, väljendab kinnitust, nõusolekut

jaah
[hüüdsõna, interjektsioon]
tugevdab jaatust, väljendab kinnitust, nõusolekut

jaa-jaa
[määrsõna, adverb]
tugevdab jaatust, väljendab kinnitust, nõusolekut

jaa-jah
[määrsõna, adverb]
tugevdab jaatust, väljendab kinnitust, nõusolekut

jaal
[nimisõna, substantiiv]
1. väheldane rannapurjekas

2. pooltekiga või tekita purjepaat

3. väike rannapurjekas

jaala
[nimisõna, substantiiv]
1. väheldane rannapurjekas

2. pooltekiga või tekita purjepaat

3. väike rannapurjekas

jaam
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalsete hoonetega koht raudteel, kus rongid peatuvad ja reisijad saavad rongile ja rongilt maha minna

2. koht, kus rongid peatuvad, et inimesed saaksid siseneda või väljuda

jaamahoone
[nimisõna, substantiiv]
raudteejaama peahoone, kus asuvad reisijaile mõeldud ootesaalid ja muud ruumid

jaamakorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
rongide vastuvõtmist ja väljasaatmist korraldav ametnik raudteejaamas

jaamavahe
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa kahe jaama vahel, rongipeatuste vahemik

jaamaülem
[nimisõna, substantiiv]
(raudtee)jaama töö juhtija ja organiseerija

jaan
[nimisõna, substantiiv]
jaanipäev (24. juuni), ka selle lähedased päevad

jaan
1. aasta 1. kuu, põhjapoolkeral teine talvekuu

2. aasta esimene kuu

jaanalind
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiresti jooksev lennuvõimetu suur Kesk-Aafrika lind

2. suur lind, kellel on pikk kael ja pikad jalad. Jaanalind jookseb väga kiiresti, aga ei oska lennata

jaanalinnufarm
[nimisõna, substantiiv]
jaanalinnukasvatusega tegelev tootmisüksus

jaanalinnulik
[omadussõna, adjektiiv]
asjade käiku mitte ettenägev, mitte näha tahtev või lühinägelikult mitte-ettearvestav

jaanalinnupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
lühinägelik, ohtusid mitte näha tahtev poliitika või tegutsemisviis

jaaniaeg
[nimisõna, substantiiv]
jaanipäev (24. juuni) ja selle lähedased päevad

jaanihein
[nimisõna, substantiiv]
hein, mille talurahvas tegi kas vahetult enne jaanipäeva või jaanipäeval

jaanijuur
[nimisõna, substantiiv]
kalmusejuur

jaanik
[nimisõna, substantiiv]
1. jaanilaupäeva õhtul süüdatud suurem tuli

2. pidu jaanitule ümber

jaanikakar
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte värviliste õitega kõrgevarreline rohttaim

2. rohttaim

jaanikann
[nimisõna, substantiiv]
roosakaslilla kerakujulise õisikuga niidulill

jaanikask
[nimisõna, substantiiv]
jaanipäeval ruumide ehteks tuppa toodav kask

jaanikaun
[nimisõna, substantiiv]
1. jaanikaunapuu magus lapik vili, Euroopas tuntud jõuluaja maiustusena

2. jaanikaunapuu vili

jaanikaunapuu
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadel kasvav liblika tiibu meenutavate punaste õitega puu, mis kasvatab pruunikaid lapikuid kaunu

jaanikomme
[nimisõna, substantiiv]
jaanipäeva pühitsemisega seotud rahvakomme

jaanikuline
[nimisõna, substantiiv]
jaanitulest osavõtja

jaanikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 6. kuu, põhjapoolkeral esimene suvekuu

2. aasta 6. kuu

jaanikõder
[nimisõna, substantiiv]
1. jaanikaunapuu magus lapik vili, Euroopas tuntud jõuluaja maiustusena

2. jaanikaunapuu vili

jaanilaat
[nimisõna, substantiiv]
jaanipäeva paiku peetav laat

jaanilaul
[nimisõna, substantiiv]
jaanipäevateemaline laul

jaanilaupäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 23. juuni, päev enne jaanipäeva

2. 23. juuni

jaanileib
[nimisõna, substantiiv]
1. jaanikaunapuu magus lapik vili, Euroopas tuntud jõuluaja maiustusena

2. jaanikaunapuu vili

jaanileivapuu
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadel kasvav liblika tiibu meenutavate punaste õitega puu, mis kasvatab pruunikaid lapikuid kaunu

jaanilill
[nimisõna, substantiiv]
roosakaslilla kerakujulise õisikuga niidulill

jaaniline
[nimisõna, substantiiv]
jaanitulest osavõtja

jaanilõke
[nimisõna, substantiiv]
jaanilaupäeva õhtul süüdatud jaanituli

jaanimardikas
[nimisõna, substantiiv]
pehme kehaga mardikas, kelle emastel isenditel on helenduselundid, mis kiirgavad rohekat valgust

jaaninädal
[nimisõna, substantiiv]
nädal, millesse langeb jaanipäev

jaanipuna
[nimisõna, substantiiv]
1. ravim- ja värvitaimena kasutatav hrl kollakate õitega rohttaim

2. ravimtaim

jaanipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 24. juuni, eesti rahvakalendris suvist pööripäeva ja kevadiste põllutööde lõppu tähistav püha

2. suvine püha, mida Eestis tähistatakse 24. juunil

jaanireede
[nimisõna, substantiiv]
päev enne jaanilaupäeva, 22. juuni

jaanirukis
[nimisõna, substantiiv]
jaanipäeva paiku külvatud rukis, mis esimesel aastal annab haljassööta, teisel aastal teri või haljassööta

jaanituleline
[nimisõna, substantiiv]
jaanitulest osavõtja

jaanituli
[nimisõna, substantiiv]
1. jaanilaupäeva õhtul süüdatud suurem tuli

2. pidu jaanitule ümber

jaaniuss
[nimisõna, substantiiv]
1. jaanimardika helendusvõimeline tiibadeta emasloom

2. jaanimardikas

jaaniõhtu
[nimisõna, substantiiv]
jaanilaupäeva õhtu

jaaniõlu
[nimisõna, substantiiv]
jaaniajaks tehtud või ostetud õlu

jaani-õnnehein
[nimisõna, substantiiv]
kuivadel aladel kasvav karvaste lehtede ja lillakate õitega rohttaim

jaaniöö
[nimisõna, substantiiv]
jaanilaupäeva ja jaanipäeva vaheline öö, öö vastu 24. juunit

jaanuar
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 1. kuu, põhjapoolkeral teine talvekuu

2. aasta esimene kuu

jaanuarikuine
[omadussõna, adjektiiv]
jaanuarile omane või sel kuul esinev, toimuv

jaanuarikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 1. kuu, põhjapoolkeral teine talvekuu

2. aasta esimene kuu

jaanuaritorm
[nimisõna, substantiiv]
erakordselt tugev ja laastav jaanuarikuu torm, Eestis eriti 2005. aasta tormi kohta

jaapani
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
jaapanlaste või jaapani keelega seotud

jaapanikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. jaapani keeles kõneldud või kirjutatud

2. jaapani keelt kasutav

jaapanipärane
[omadussõna, adjektiiv]
jaapanlastele või jaapani keelele omane või tunnuslik

jaapanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani põhirahva liige

2. Jaapani kodanik või elanik

3. Jaapani päritolu inimene

jaapanlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost jaapanlane

jaapanlik
[omadussõna, adjektiiv]
jaapanlastele või jaapani keelele omane või tunnuslik

jaarmark
[nimisõna, substantiiv]
iga-aastane suurem laat

jaa-sõna
[nimisõna, substantiiv]
1. nõusolek millekski, jaatav, positiivne otsus

2. jaatav otsus, nõusolek

jaasõna
[nimisõna, substantiiv]
1. nõusolek millekski, jaatav, positiivne otsus

2. jaatav otsus, nõusolek

jaatama
[tegusõna, verb]
1. "jaa", "jah" ütlema, nõustuma

2. mingit väidet heaks kiitma, millelegi positiivset hinnangut andma

jaatamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi omaks võtmine, millegagi nõus olemine, õigeks või vajalikuks pidamine

jaatav
[omadussõna, adjektiiv]
1. nõusolekut, sobivust, poolehoidu väljendav

2. heakskiitev, positiivne

3. nõus olev, positiivne

jaatus
[nimisõna, substantiiv]
millegi omaks võtmine, millegagi nõus olemine, õigeks või vajalikuks pidamine

jaatussõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis väljendab möönmist, kinnitust, nõusolekut (nt jah, jaa)

jaavalane
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Indoneesias (peamiselt Jaava saarel) elava rahva liige

2. Indoneesias elava rahva liige

jaavasiga
[nimisõna, substantiiv]
Jaava saarel elav must tüükalise näoga sõraline

jabur
[omadussõna, adjektiiv]
1. arulage, tobe

2. mittemõistlik, (pisut) pöörane

jaburdama
[tegusõna, verb]
1. totrusi tegema, veiderdama, midagi pöörast korraldama vms

2. rumalusi rääkima, jaburat juttu ajama

jaburduma
[tegusõna, verb]
jaburaks minema

jaburdus
[nimisõna, substantiiv]
1. totrus, arulagedus

2. pöörasus

3. rumal jutt, mõte vms

jaburus
[nimisõna, substantiiv]
1. totrus, arulagedus

2. pöörasus

3. rumal jutt, mõte vms

jackpot
[nimisõna, substantiiv]
1. (loteriil:) peavõit

2. (pokkerimängus:) täispank

jacuzzi
[nimisõna, substantiiv]
1. suur vann, kus vannivette juhitakse suruõhku vee pulbitsemise esilekutsumiseks

2. suur vann, kus saab vette mulle lasta

jada
[nimisõna, substantiiv]
1. hulk järgemööda toimuvaid sündmusi, tegevusi vms

2. (suur) hulk samalaadseid asju

3. hulk üksteise järel ilmuvaid sama laadi nähtusi või muud sellist

jadalülitus
[nimisõna, substantiiv]
elektriahela elementide ühendusviis, mille puhul kõiki elemente läbib ükssama vool

jadamisi
[määrsõna, adverb]
1. üksteise järel või reas

2. ridamisi, järjestikku

jadaprinter
[nimisõna, substantiiv]
printer, mis prindib märkhaaval

jadapöördus
[nimisõna, substantiiv]
(arvutis:) pöördumismeetod, mille puhul faili töötlus on rangelt järjestikuline

jadaõng
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüünis, mis koosneb pikast nöörist ja sellele umbes 1,5–2-meetriste vahedega kinnitatud söödaga õngekonksudest

2. järjestikku asetatud püünised

jadeiit
[nimisõna, substantiiv]
mitmes värvis esinev (nt rohekas, lilla, roosa, sinine) väga kõva poolvääriskivi

jae
[määrsõna, adverb]
1. (kaubanduses:) väiksemas koguses, tükiviisi

2. jaoti, väiksemas koguses

jaehind
[nimisõna, substantiiv]
hind, millega tarbijale müüakse kaupa ja osutatakse teenuseid

jaekaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste müük lõpptarbijale (isiklikuks, mitte äriliseks tarbimiseks)

jaekaubandusvõrk
[nimisõna, substantiiv]
jaekaubandusega tegelevate poodide, ettevõtete vms kogum

jaekaup
[nimisõna, substantiiv]
kaup, mida müüakse lõpptarbijale, väikestes kogustes

jaekett
[nimisõna, substantiiv]
poed, mis tegutsevad ühe nime või kaubamärgi all, müües kaupa hrl ühtlustatud hindadega

jaekäive
[nimisõna, substantiiv]
kaubakäive jaekaubanduses

jaemüügifirma
[nimisõna, substantiiv]
firma, kes tegeleb kaupade müümisega otse tarbijaile kaupluste, postimüügi, oksjonite vm müügipunktide kaudu

jaemüüja
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis tegeleb väikeste kaubakoguste turustamisega otse tarbijale

jaemüük
[nimisõna, substantiiv]
kaupade müük kaupluste, postimüügi, oksjonite vm müügipunktide kaudu otse tarbijale isiklikuks tarbimiseks või majapidamises kasutamiseks

jaepangandus
[nimisõna, substantiiv]
pangandusharu, mis hõlmab eraisikutele ning väikeste ja keskmise suurusega ettevõtetele suunatud pangateenuseid

jaevõrk
[nimisõna, substantiiv]
jaekaubandusega tegelevate poodide, ettevõtete vms kogum

jagaja
[nimisõna, substantiiv]
(jagamistehtes:) arv, millega jagatakse (6 : 2)

jagama
[tegusõna, verb]
1. tükkideks või (mõttelisteks) osadeks tegema

2. osadeks tegema

3. osadena kellegi vahel

Ühendtegusõnad: välja jagama, välja jagama, ära jagamaära jagama

jagamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa jagada või mis ei kuulu jagamisele

jagamatult
[määrsõna, adverb]
kogu ulatuses, täiel määral

jagamine
[nimisõna, substantiiv]
1. raha, info, teadmiste vm laiali jaotamine, (võimalikult) paljudele edasiandmine

2. osadeks tegemine

3. mitmele või paljudele andmine

jagamismajandus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl veebirakenduse kaudu, ilma vahendajata korraldatav teenuse osutamine või toote müümine (nt lastehoid, koduste toitude pakkumine, auto jagamine hommikul tööle sõites)

2. seda hõlmav majandusvaldkond

3. majandus, mis toimib ilma vahendajata (raha eest või tasuta) jagatud teenuse, vara või vahendi abil (nt naabritega jagatud lastehoid, auto jagamine hommikul tööle sõites)

jagamismärk
[nimisõna, substantiiv]
koolonitaoline märk, millega tähistatakse jagamist (9 : 3)

jagamistehe
[nimisõna, substantiiv]
1. (matemaatiline tehe:) antud arvu vähendamine teatav arv korda (nt 9 : 3)

2. matemaatikas: uurimine, mitu korda üks arv teise sisse mahub

jagatav
[nimisõna, substantiiv]
jagamistehtel arv, mida jagatakse (65 : 5)

jagatis
[nimisõna, substantiiv]
jagamistehte tulemus või avaldis kujul a : b, jagamisel saadud arv (6 : 2 = 3)

jagelema
[tegusõna, verb]
(tüli kiskudes) vaidlema, vahekordi klaarima

jagelus
[nimisõna, substantiiv]
1. vahekordade klaarimine

2. vaidlus, kus kumbki pool taotleb enese maksmapanekut

jagin
[nimisõna, substantiiv]
1. vahekordade klaarimine

2. vaidlus, kus kumbki pool taotleb enese maksmapanekut

jagu
[nimisõna, substantiiv]
1. (jaotatud või jagatud) osa, teatud hulk millestki või kellestki

2. (jaotatud, jagatud) osa millestki

3. osa, jaotamise v jagunemise tulemus

jaguaeg
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvausundis surnute mälestamisele pühendatud aeg, hrl oktoobris kuni novembri alguseni (mihkli- ja mardipäeva vahel)

jaguma
[tegusõna, verb]
1. küllaldaselt, piisavalt (palju) olema

2. piisavalt (palju) olema

jagumatu
[omadussõna, adjektiiv]
(matemaatikas:) mittejaguv, niisugune, mida ei saa jagada

jagune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimelehe kohta:) väga sügavate väljalõigetega, mis ulatuvad peaaegu lehelaba aluseni või keskrooni (nt mõnel viirpuusordil)

2. sügavate väljalõigetega

jagunema
[tegusõna, verb]
1. (tervest kogumist, tervikust) mitmeid teatava suurusega osi, rühmi vm üksusi moodustama

2. eri osi moodustama

jagunematu
[omadussõna, adjektiiv]
mittejagunev, ühtne

jagur
[nimisõna, substantiiv]
elektroonikaseadmete ja elektririistade jagamisseade

jagus
[omadussõna, adjektiiv]
1. piisav, kauaks jätkuv

2. kauaks jätkuv, piisav

jaguv
[omadussõna, adjektiiv]
(arvu kohta:) selline, mida saab teatav arv kordi vähendada

jaguvili
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) mitmeseemneline kuivvili, mis valmimisel jaguneb pikisuunas üheseemnelisteks osadeks

2. jaguneb valmimisel

jaguvus
[nimisõna, substantiiv]
1. (matemaatikas:) omadus jaguda

2. omadus jaguneda

jaguvusteooria
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

jaguvustunnus
[nimisõna, substantiiv]
tingimus, mis võimaldab kindlaks teha, kas üks täisarv jagub teisega (nt 0-ga lõppev arv jagub 10-ga)

jah
[määrsõna, adverb]
1. jaatussõna, mis osutab nõusolekule, kinnitab väidet või tugevdab selle jaatamist

2. küll, tõepoolest

3. sõna, mis väljendab nõusolekut või kinnitab väidet, soovi vms

jah
[nimisõna, substantiiv]
1. nõusolek millekski, jaatav, positiivne otsus

2. jaatav otsus, nõusolek

jahe
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergelt külm, veidi vilu

2. veidi külm

jahedalt
[määrsõna, adverb]
suurema huvi ja hoolimiseta, üsna ükskõikselt, pisut ebasõbralikult

jahedapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
pigem jahe, mitte soe

jahedavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
jahedusele kalduv, kergelt külm, veidi või üsna jahe

jahedus
[nimisõna, substantiiv]
madalapoolne temperatuur, kerge külm või külmus, jahe õhk või keskkond

jahekamber
[nimisõna, substantiiv]
kahekambrilise külmkapi sügavkülmutuseta osa

jahekapp
[nimisõna, substantiiv]
külmik, millel puudub sügavkülmutuse osa

jahendama
[tegusõna, verb]
temperatuurilt veidi külmemaks, jaheda(ma)ks tegema

jahenema
[tegusõna, verb]
(järk-järgult) jahedaks muutuma

jahhitama
[tegusõna, verb]
korduvalt "jah" ütlema

jah-hääl
[nimisõna, substantiiv]
millegi toetuseks või hääletamisel poolt antud hääl

jahiaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul võib teatud ulukeile jahti pidada

jahiala
[nimisõna, substantiiv]
jahiulukite vabaks elamiseks sobiv ja jahipidamiseks kasutatav ala

jahieeskiri
[nimisõna, substantiiv]
jahipidamise eeskiri

jahifaasan
[nimisõna, substantiiv]
Aasia päritolu poolmetsik jahilind

jahifauna
[nimisõna, substantiiv]
jahiloomad ja -linnud

jahihooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mil peetakse jahti, on lubatud ulukeid küttida

jahijumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naisjumal, kes annab jahiõnne

jahijutt
[nimisõna, substantiiv]
1. liialdusi, väljamõeldisi sisaldav (jahimeeste) jutt

2. jahisündmustest rääkiv jutt

jahijärelevalve
[nimisõna, substantiiv]
järelevalve jahieeskirjade täitmise üle

jahikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega koos jahil käiakse

jahikalender
[nimisõna, substantiiv]
jahipidamise ajad, ametlik ajaline jahipidamise kord antud aastal

jahikatse
[nimisõna, substantiiv]
jahikoerte katse jahiomaduste kindlakstegemiseks

jahikeeld
[nimisõna, substantiiv]
koha või ajaga piiratud keeld küttida

jahikeeluaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul on keelatud teatavate ulukite küttimine

jahikeeluala
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus on keelatud kõigi või teatavate ulukiliikide küttimine

jahikeelupiirkond
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus on keelatud kõigi või teatavate ulukiliikide küttimine

jahikirg
[nimisõna, substantiiv]
tugev tahtmine jahti pidada

jahikoer
[nimisõna, substantiiv]
jahil kasutatav koer (ka vastavate koeratõugude üldnimetusena)

jahikott
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne kott jahitarvete ja -saagi kandmiseks

jahikull
[nimisõna, substantiiv]
jahiks väljaõpetatud kull

jahilaskmine
[nimisõna, substantiiv]
laskespordi ala, kus haavlipüssist lastakse lendava märgi pihta

jahilaskur
[nimisõna, substantiiv]
jahilaskmisega tegelev laskesportlane

jahilind
[nimisõna, substantiiv]
lind, keda on lubatud küttida

jahiline
[nimisõna, substantiiv]
jahist osavõtja

jahilkäik
[nimisõna, substantiiv]
jahil, küttimas käimine

jahiloom
[nimisõna, substantiiv]
loom, keda kütitakse (keda on lubatud küttida)

jahiloomastik
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala, piirkonna eri liiki jahiloomad

jahiloss
[nimisõna, substantiiv]
(uhke) hoone, mida endisajal kasutati peatuspaigana jahilkäikude ajal ning mis tänapäeval toimib hrl puhkekohana

jahiluba
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis annab õiguse teataval ajal ja teataval maa-alal jahti pidada

jahilugu
[nimisõna, substantiiv]
1. liialdusi, väljamõeldisi sisaldav (jahimeeste) jutt

2. jahisündmustest rääkiv jutt

jahimaa
[nimisõna, substantiiv]
jahiulukite vabaks elamiseks sobiv ja jahipidamiseks kasutatav ala

jahimaja
[nimisõna, substantiiv]
jahialale ehitatud maja, kus peatutakse jahi ajal

jahimajand
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte jahiala majandamiseks

jahimajandus
[nimisõna, substantiiv]
jahipidamine, jahiloomade eest hoolitsemine, jahisaaduste kasutamine ja jahijärelevalve majandusharuna

jahimees
[nimisõna, substantiiv]
1. jahil käiv, metsloomi küttiv inimene (hrl mees)

2. inimene, kes käib jahil metsloomi tapmas

jahimehejutt
[nimisõna, substantiiv]
liialdusi, väljamõeldisi sisaldav jutt

jahimehekaabu
[nimisõna, substantiiv]
tagant üles keeratud äärega kaabu

jahinaine
[nimisõna, substantiiv]
jahil käiv, metsloomi küttiv naine

jahindus
[nimisõna, substantiiv]
1. jahti ja jahimajandust hõlmav tegevusala

2. ürgne elatusala

jahindusalane
[omadussõna, adjektiiv]
jahinduse kui tegevusalaga seotud

jahindusklubi
[nimisõna, substantiiv]
jahi ja jahimajandusega tegelevate inimeste ühendus

jahinuga
[nimisõna, substantiiv]
puss suuremate ulukite tapmiseks ja nülgimiseks

jahionn
[nimisõna, substantiiv]
väike jahimeeste maja metsas

jahipasun
[nimisõna, substantiiv]
ventiilideta (metall)puhkpill jahil signaalide andmiseks

jahipidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. ulukite jälitamine ja püüdmine või surmamine saagi saamiseks või kahjulike isendite hävitamiseks

2. metsloomade püüdmine ja tapmine

jahipistrik
[nimisõna, substantiiv]
valge või hallikaspruun varesest suurem röövlind

jahipüss
[nimisõna, substantiiv]
tulirelv jahipidamiseks, hrl sileda rauaga haavlipüss või vintrauaga püss

jahirahu
[nimisõna, substantiiv]
jõuluaegsed päevad (või pikem aeg), mil ei kütita metsloomi ja viiakse neile süüa

jahirelv
[nimisõna, substantiiv]
jahipidamiseks kasutatav relv

jahirentnik
[nimisõna, substantiiv]
maaomanikult jahipidamiseks maad rentinud isik või ettevõte

jahiretk
[nimisõna, substantiiv]
jahil, küttimas käimine

jahisaabas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne jahilkäimiseks mõeldud saabas

jahisaak
[nimisõna, substantiiv]
jahil kütitud loomad-linnud kogumina

jahisadam
[nimisõna, substantiiv]
sadam suhteliselt väikeste jahtlaevade jaoks

jahisarv
[nimisõna, substantiiv]
ventiilideta (metall)puhkpill jahil signaalide andmiseks

jahiseadus
[nimisõna, substantiiv]
jahipidamise korda määrav seadus

jahisport
[nimisõna, substantiiv]
jahipidamine spordina

jahitasku
[nimisõna, substantiiv]
kaelas või õlal kantav tasku jahitarvete, -saagi vms jaoks

jahitrofee
[nimisõna, substantiiv]
jahiga seotud mälestusese (nt topis, loomasarved vm)

jahitunnistus
[nimisõna, substantiiv]
tähtajaline dokument, mis annab isikule õiguse jahipidamiseks

jahiturism
[nimisõna, substantiiv]
turismi liik, mis pakub jahihuvilistele võimalust sõita väljapoole oma tavapärast jahipiirkonda ja seal jahti pidada

jahiuluk
[nimisõna, substantiiv]
loom, keda kütitakse (keda on lubatud küttida)

jahivarustus
[nimisõna, substantiiv]
jahipidamiseks ettenähtud relvad ja vastav rõivastus

jahivorst
[nimisõna, substantiiv]
teatud sorti peenike poolsuitsuvorst

jahiõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus mingil maa-alal jahti pidada

jahiõnn
[nimisõna, substantiiv]
edu, õnnestumine jahil, rohke jahisaak

jah-leping
[nimisõna, substantiiv]
(liikluskindlustuses:) maksekohustusega leping, mille alusel kindlustusselts väljastab automaatselt uue kindlustuspoliisi järgmiseks perioodiks

jahm
[nimisõna, substantiiv]
1. jahmatus, ehmatus või kohkumus

2. ehmatus, kohkumus

jahmatama
[tegusõna, verb]
kedagi järsku hirmutama või üllatama

jahmatav
[omadussõna, adjektiiv]
väga ootamatu, tugevasti üllatav (ja ehmatav)

jahmerdama
[tegusõna, verb]
ebaolulisega, kõrvalisega tegelema, segadust tekitades tegutsema

jahmuma
[tegusõna, verb]
tugevasti üllatudes ehmuma

jah-sõna
[nimisõna, substantiiv]
1. nõusolek millekski, jaatav, positiivne otsus

2. jaatav otsus, nõusolek

jaht
[nimisõna, substantiiv]
1. ulukite jälitamine ja püüdmine või surmamine saagi saamiseks või kahjulike isendite hävitamiseks

2. metsloomade püüdmine ja tapmine

jaht
[nimisõna, substantiiv]
1. varem kiire ühemastiline purjelaev, nüüd väike ja kerge alus sportimiseks ja lõbusõiduks või avamereretkedeks

2. teatud väike laev, millega sõidetakse tavaliselt meelelahutuse või spordi eesmärgil

jahtima
[tegusõna, verb]
püüdma kedagi või midagi kätte saada

jahtklubi
[nimisõna, substantiiv]
purjespordi arendamisega tegelev asutus

jahtlaev
[nimisõna, substantiiv]
avamereretkedeks kasutatav suhteliselt väike (purje)laev

jahtuma
[tegusõna, verb]
soojust kaotama, jahedamaks, külmemaks muutuma

Ühendtegusõnad: maha jahtuma, maha jahtuma, ära jahtumaära jahtuma

jahu
[nimisõna, substantiiv]
1. jahvatatud teravili

2. (valge) pulber, mis on tehtud teraviljast ning millest saab leiba ja saia küpsetada

jahubanaan
[nimisõna, substantiiv]
tärkliserikas vähem magus banaan, mida süüakse küpsetatud kujul

jahujas
[omadussõna, adjektiiv]
jahu meenutav, jahule sarnanev

jahukahjur
[nimisõna, substantiiv]
jahu kahjustav putukas, nt jahuleedik

jahukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. pehme ja mure, nagu jahu sisaldav

2. mure, jahune

3. jahukas, mure

jahukaste
[nimisõna, substantiiv]
1. taimehaigus, mille puhul parasiitseened katavad valge jahutaolise kirmena taime lehti vm maapealseid osi

2. taimehaigus

jahukaste
[nimisõna, substantiiv]
jahuga paksendatud kaste

jahukastekindel
[omadussõna, adjektiiv]
jahukastesse mittehaigestuv

jahukott
[nimisõna, substantiiv]
kott jahuga

jahukört
[nimisõna, substantiiv]
(odra)jahust veega keedetud paks supp eesti talurahva vanema toiduna

jahuleedik
[nimisõna, substantiiv]
1. hallikas liblikas, kelle tõugud kahjustavad jahu

2. jahukahjur

jahuleem
[nimisõna, substantiiv]
(odra)jahust veega keedetud paks supp eesti talurahva vanema toiduna

jahulest
[nimisõna, substantiiv]
1. väike läbipaistev hoidlakahjur

2. terakahjur

jahuma
[tegusõna, verb]
millestki tüütuseni palju rääkima

jahumaniokk
[nimisõna, substantiiv]
troopikamaades kasvatatav tärkliserohkete mõrumaitseliste juuremugulatega taim

jahumardikas
[nimisõna, substantiiv]
1. jahu ja jahusaadusi kahjustav tumepruun mardikas

2. jahukahjur

jahumatt
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ovaalne või ümmargune madal puunõu jahu kandmiseks või tõstmiseks

jahune
[omadussõna, adjektiiv]
1. jahuga koos, jahuga kaetud

2. jahuga koos v kaetud

jahupea
[nimisõna, substantiiv]
(kergesti unustava või taipamatu, juhmi inimese kohta)

jahupuder
[nimisõna, substantiiv]
odra- vm jahust keedetud puder

jahurokk
[nimisõna, substantiiv]
1. jahust ja veest segatud loomatoit

2. [rukki]jahust ja külmast veest loomajook

jahusoust
[nimisõna, substantiiv]
jahuga paksendatud kaste

jahusus
[nimisõna, substantiiv]
jahusisaldus

jahutama
[tegusõna, verb]
jahtumist põhjustama, temperatuuri alandama, jaheda(ma)ks tegema

Ühendtegusõnad: maha jahutamamaha jahutama

jahuti
[nimisõna, substantiiv]
seade vedelike või gaaside jahutamiseks

jahutoode
[nimisõna, substantiiv]
teraviljajahust valmistatud toiduaine (nt müsli, pasta, kaerahelbed, küpsetised)

jahutus
[nimisõna, substantiiv]
jahutamine või jahutamisviis

jahutusnõu
[nimisõna, substantiiv]
nõu millegi jahutamiseks

jahutussegu
[nimisõna, substantiiv]
segu, mille osiste sulamisel või lahustumisel neeldub soojust (nt lume või jää ja keedusoola segu)

jahutussärk
[nimisõna, substantiiv]
(mootoris:) õõs, kus ringleb jahutusvedelik

jahutussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
seade hoone, ruumi, mootori vms jahutamiseks

jahutusvedelik
[nimisõna, substantiiv]
jahutamisel soojuskandjana kasutatav vedelik (sisepõlemismootorites)

jahuuss
[nimisõna, substantiiv]
jahumardika vastne

jahuveski
[nimisõna, substantiiv]
1. (vee, tuule, auru jõul töötav) teravilja jahvatamise seade

2. ehitis (ja ettevõte), kus see seade paikneb ja teraviljajahvatus toimub

jahvama
[tegusõna, verb]
jahvatama

jahvard
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

jahvatama
[tegusõna, verb]
jahuks või pulbriks peenestama

jahvatatult
[määrsõna, adverb]
jahvatatud kujul, jahvatatuna

jahvatis
[nimisõna, substantiiv]
1. jahvatamise saadus, miski jahvatatu

2. jahvatamise saadus, jahvatatu

jahvatus
[nimisõna, substantiiv]
1. jahvatamine või jahvatamise viis

2. jahvatamine

3. jahvatis

jahvatusaste
[nimisõna, substantiiv]
jahvatuse jämeduse aste

jahvatuskivi
[nimisõna, substantiiv]
(veskis:) üks kahest pealistikku asuvast soonilise sisepinnaga kivikettast, mille vahel toimub vilja jahvatamine

jahvekivi
[nimisõna, substantiiv]
teravilja käsitsi jahvatamise riist, mis koosneb kahest auguga kivikettast

jajaa
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab kinnitust, mööndust, nõusolekut:) jah muidugi, nii tõepoolest

2. näitab, et oled nõus, kiidad midagi heaks

jajah
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab kinnitust, mööndust, nõusolekut:) jah muidugi, nii tõepoolest

2. näitab, et oled nõus, kiidad midagi heaks

jaka
[nimisõna, substantiiv]
erilehise leivapuu hiigelsuur vili

jakaranda
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika troopikast pärinev hrl siniste või violetsete õitega lehtpuu või -põõsas, mida kasvatatakse rohkesti ilupuuna

jakk
[nimisõna, substantiiv]
1. eest lahti käiv ülakeha kattev varrukatega pealisrõivas

2. (naiste) riideese, millel on pikad varrukad ja mis käib eest lahti

jakk
[nimisõna, substantiiv]
1. külgedelt alla rippuva pika karvaga Sise-Aasia veis

2. veislane

jako
[nimisõna, substantiiv]
1. halli sulestiku ja erepunase sabaga papagoi, kes oskab hästi inimkõnet järele aimata

2. lind

jakobiaan
[nimisõna, substantiiv]
Jacobi determinant, mida rakendatakse nt kordses integraalis, ilmutamata funktsioonide käsitlemisel

jakobiin
[nimisõna, substantiiv]
1. Suure Prantsuse revolutsiooni aegse, äärmuslikumaid vaateid esindava poliitilise rühmituse liige

2. poliitilise klubi liige Prantsusmaal

jakobson
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 1992–2010 kehtinud 500-kroonine paberraha, millel oli C. R. Jakobsoni näopilt

jaks
[nimisõna, substantiiv]
kehaline jõud, suutlikkus

jaksama
[tegusõna, verb]
1. (füüsiliselt, võimalustelt) millekski võimeline, suuteline olema

2. (füüsiliselt) midagi teha saama või suutma

3. füüsiliste võimete või rahaga seoses: suutma, jõudma

jaksukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. jaksu omav, tugev ja jõuline

2. tugev

jakuut
[nimisõna, substantiiv]
ühe Ida-Siberis elava turgi rahva liige

jala
[määrsõna, adverb]
1. kõndides, liiklusvahendit kasutamata

2. kõndides, mitte sõidukiga

jalaast
[nimisõna, substantiiv]
1. astumine

2. samm

jalaaste
[nimisõna, substantiiv]
1. astumine

2. samm

jalahoop
[nimisõna, substantiiv]
jalaga antav löök

jalajälg
[nimisõna, substantiiv]
jala tekitatud märk maapinnale, lumele vm

jalajäri
[nimisõna, substantiiv]
madal pingike, millele toetatakse jalad istumisel

jalakand
[nimisõna, substantiiv]
1. labajala tagumine osa

2. jalalaba tagumine osa

jalakas
[nimisõna, substantiiv]
tumeda tüve, looklevate okste ja suurte karedate lehtedega puu

jalakasurm
[nimisõna, substantiiv]
1. jalakate ja künnapuude kuivamist põhjustav seenhaigus

2. jalaka seenhaigus

jalakate
[nimisõna, substantiiv]
jalats, sukk, sokk vms jalgu kattev ese

jalakeder
[nimisõna, substantiiv]
1. luukühm(ud) jalal hüppeliigese külgedel

2. jala vastav piirkond

jalakeerutus
[nimisõna, substantiiv]
tants

jalakurk
[nimisõna, substantiiv]
labajala paindekoht

jalakäija
[nimisõna, substantiiv]
1. (liikluses:) jalgsi liikuv inimene

2. inimene, kes liigub jala, ilma sõidukita

jalakönt
[nimisõna, substantiiv]
pärast jala ühe osa eemaldamist järelejääv jupp

jalalaba
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese jala osa kannast varvasteni (koos varvastega)

2. jala osa, mille peal inimene seisab ja mille küljes on varbad

jalalihas
[nimisõna, substantiiv]
(laba)jalas olev lihas

jalaluu
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl sääre- või pindluu kohta)

2. jala sees olev luu

jalalöök
[nimisõna, substantiiv]
löök jalaga (ka nt poksis ja võitluskunstides)

jalam
[nimisõna, substantiiv]
mäe, künka vms nõlva alumine osa ja selle lähem ümbrus

jalamaid
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

jalamatk
[nimisõna, substantiiv]
(sportlik) rännak kõndides

jalamatt
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone sissepääsu või korteri välisukse juures olev matt jalatsite puhastamiseks

2. väike vaip, mis asub ukse kõrval ja mille peal saab jalanõusid puhastada

jalamees
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgsi liikuv inimene

2. sõiduvahendita inimene

3. inimene, kes liigub jala, ilma sõidukita

4. liiklusvahendita isik

jalamehepäev
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) hobuseta teol oleva inimese, jalateolise tööpäev

jalanarts
[nimisõna, substantiiv]
riidest jalakate, mida kantakse soki asemel või sokile lisaks (endisajal eriti sõjaväes või nt viiskudega kantuna)

jaland
[nimisõna, substantiiv]
1. seadme eseme kandev või toetav osa

2. seadme tugijalg

jalane
[omadussõna, adjektiiv]
üks jalg pikk

jalanina
[nimisõna, substantiiv]
labajala esiosa

jalanumber
[nimisõna, substantiiv]
jalatsi suurust osutav arv

jalanõu
[nimisõna, substantiiv]
1. jalalaba välismõjude eest kaitsev ese, nt king, saabas, sandaal, suss

2. ese, mida inimene jalas kannab, näiteks king või saabas

jalapaar
[nimisõna, substantiiv]
paar jalgu

jalapakk
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kahest lahtikäivast osast koosnev pakukujuline riist, mille aukudesse kinnitati karistusaluse jalad

2. karistusvahend

jalapealne
[nimisõna, substantiiv]
labajala pealmine pind

jalapealt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

jalapeno
[nimisõna, substantiiv]
hariliku paprika kibedaviljalise sordi 'Jalapeño' vili

jalapink
[nimisõna, substantiiv]
madal pingike, millele toetatakse jalad istumisel

jalapomm
[nimisõna, substantiiv]
raskus ahelate küljes põgenemise vältimiseks

jalaprotees
[nimisõna, substantiiv]
jalga asendav ortopeediline abivahend

jalapõhi
[nimisõna, substantiiv]
jalatald

jalapäev
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) hobuseta teol oleva inimese, jalateolise tööpäev

jalapöid
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese jala osa kannast varvasteni (koos varvastega)

2. jala osa, mille peal inimene seisab ja mille küljes on varbad

jalarahvas
[nimisõna, substantiiv]
jalgsi liikuvad inimesed, jalakäijad, jalamehed

jalarauad
[nimisõna, substantiiv]
omavahel ühendatud raudvõrud jalgade aheldamiseks

jalaraud
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorrattal või hobusel sõitja jalga toetav hrl rauast aas või tugi

2. jalgraud sadulasse tõusmiseks

jalaravi
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniharu, mis tegeleb jalalaba tervisliku seisundi säilitamise ja taastamisega

jalaruum
[nimisõna, substantiiv]
(sõidukis:) istumisel jalgade mahutamiseks piisava suurusega koht istme ees

jalarõngas
[nimisõna, substantiiv]
1. lindudele märgistamisel jala ümber pandav rõngas

2. lindude märgistamiseks

jalarännak
[nimisõna, substantiiv]
jalgsi, liiklusvahendita sooritatav rännak

jalarätik
[nimisõna, substantiiv]
rätik jalgade kuivatamiseks

jalarätt
[nimisõna, substantiiv]
riidest jalakate, mida kantakse soki asemel või sokile lisaks (endisajal eriti sõjaväes või nt viiskudega kantuna)

jalas
[nimisõna, substantiiv]
ülespoole käänatud otsaga puu või raud, millel sõiduk (hrl regi, kelk) aluspinda (hrl lund või jääd) mööda edasi libiseb

jalaseen
[nimisõna, substantiiv]
jalgadel avalduv nahaseen, dermatofüütide põhjustatud nakkus

jalaselg
[nimisõna, substantiiv]
labajala pealmine pind

jalasepainik
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne puupakust vestetud vorm reejalaste koolutamiseks

2. reejalaste koolutamiseks

jalasepakk
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne puupakust vestetud vorm reejalaste koolutamiseks

2. reejalaste koolutamiseks

jalashäll
[nimisõna, substantiiv]
jalastel kiikuv häll

jalasirutus
[nimisõna, substantiiv]
jala sirutamine (kehast eemale, millenigi)

jalastama
[tegusõna, verb]
1. lahingus jalgsi tegutsemiseks maha tulla laskma hobuse seljast, soomustransportöörilt või lahingumasinalt

2. jalgsi tegutsemiseks hobustelt v masinailt maha võtma

jalastuma
[tegusõna, verb]
1. jalgsi tegutsemiseks hobuse seljast, soomustransportöörilt või lahingumasinalt maha tulema

2. jalgsi tegutsemiseks hobustelt v masinailt maha tulema

jalasäär
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese jala osa põlvest pöiani

2. jala osa, mis ulatub jalalabast põlveni

jalatald
[nimisõna, substantiiv]
jala alumine pind

jalategu
[nimisõna, substantiiv]
1. (teoorjuse ajal:) hobuseta inimese töö mõisale

2. jalateolise tegu mõisale

jalatekk
[nimisõna, substantiiv]
jalgadele tõmmatav tekk (nt endisajal saanis, praegu lapsevankris või kärus)

jalateoline
[nimisõna, substantiiv]
1. teoorjuse ajal hobuseta mõisas teol olev inimene

2. hobuseta mõisateoline

jalateopäev
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) hobuseta teol oleva inimese, jalateolise tööpäev

jalats
[nimisõna, substantiiv]
1. jalalaba välismõjude eest kaitsev ese, nt king, saabas, sandaal, suss

2. ese, mida inimene jalas kannab, näiteks king või saabas

jalatsivabrik
[nimisõna, substantiiv]
jalatsitootmise ettevõte

jalatugi
[nimisõna, substantiiv]
alus, millele toetatakse jalad istumisel

jalatõste
[nimisõna, substantiiv]
jala ühekordne tõstmine (hrl kehalist harjutust sooritades)

jalatõstehüpe
[nimisõna, substantiiv]
hüpe ette (või kõrvale või taha) tõstetud jalaga

jalatõuge
[nimisõna, substantiiv]
tõuge jalaga, jalaga antav hoog

jalatäis
[nimisõna, substantiiv]
väga väike maa-ala

jalavaev
[nimisõna, substantiiv]
käimisega seotud jõukulu

jalavahetus
[nimisõna, substantiiv]
toetusjala vahetamine (nt ühel jalal hüplemise puhul)

jalavann
[nimisõna, substantiiv]
väike anum jalgade vannitamiseks

jalavari
[nimisõna, substantiiv]
jalats(id)

jalavõlv
[nimisõna, substantiiv]
tallaalune kumer osa, jalapöia võlv

jalavõru
[nimisõna, substantiiv]
järelevalveks jala ümber pandav elektrooniline seade, mis tuvastab süüdimõistetu asukoha ja liikumistrajektoori

jalaväelane
[nimisõna, substantiiv]
jalaväkke kuuluv sõjaväelane, kes tegutseb lahingus peamiselt jalgsi (või suuskadel) liikudes ning käsirelvaga

jalaväemiin
[nimisõna, substantiiv]
maamiin vastase jalaväe liikumise tõkestamiseks

jalavägi
[nimisõna, substantiiv]
maajõudude vanim, algselt jala tegutsenud, nüüd motoriseeritud väeliik

jalg
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma kehaosa, millele toetutakse ja mille abil liigutakse

2. ka labajalg, (taga)käpp

3. inimese või looma kehaosa, mille abil saab kõndida ja seista

jalgalaskmine
[nimisõna, substantiiv]
põgenemine, ärajooksmine

jalgapanek
[nimisõna, substantiiv]
(jalanõude, sokkide-sukkade) jalga panemine

jalgapidi
[määrsõna, adverb]
jalast või jalaga

jalgealune
[nimisõna, substantiiv]
pind, kus keegi seisab või millele toetub

jalgevahe
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe jala vahekoht

2. kubemepiirkond

jalggolf
[nimisõna, substantiiv]
golfi meenutav mitme rajaga sportmäng, kus jalgpall on vaja lüüa raja lõpus olevasse auku võimalikult väheste löökidega

jalg-jalalt
[määrsõna, adverb]
1. aeglaselt, üht jalga teise ette tõstes

2. aeglaselt, sammhaaval

jalgmasin
[nimisõna, substantiiv]
jalaga sõtkumisel töötav õmblusmasin

jalgots
[nimisõna, substantiiv]
jalgadepoolne ots, (voodi) jaluts

jalgpall
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, milles kumbki meeskond püüab palli jalaga (või peaga) lüües vastaspoole väravasse saata

2. sportlik mäng, kus üks võistkond püüab palli jalaga teise võistkonna väravasse lüüa

jalgpallifänn
[nimisõna, substantiiv]
kirglik jalgpallihuviline

jalgpalliföderatsioon
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv organisatsioon jalgpalli alal

jalgpalligolf
[nimisõna, substantiiv]
golfi meenutav mitme rajaga sportmäng, kus jalgpall on vaja lüüa raja lõpus olevasse auku võimalikult väheste löökidega

jalgpallihaige
[nimisõna, substantiiv]
jalgpallist kirglikult huvituv inimene

jalgpallihooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mil mängitakse jalgpalli, peetakse võistlusi

jalgpallihuligaan
[nimisõna, substantiiv]
avalikku korda rikkuv, huligaanitsev jalgpallifänn

jalgpalliklubi
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalliorganisatsioon või jalgpallimeeskond

jalgpallikoondis
[nimisõna, substantiiv]
(riigi, piirkonna) jalgpallurite koondvõistkond

jalgpalliliit
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv organisatsioon jalgpalli alal (nt Eesti Jalgpalli Liit, Euroopa jalgpalliliit UEFA)

jalgpallimuru
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalliväljaku tallamisele vastupidav muru

jalgpallimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, milles kumbki meeskond püüab palli jalaga (või peaga) lüües vastaspoole väravasse saata

2. sportlik mäng, kus üks võistkond püüab palli jalaga teise võistkonna väravasse lüüa

jalgpallimängija
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgpalli mängiv inimene, hrl sportlane

2. inimene, kes mängib jalgpalli

jalgpallisaapad
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalli mängimiseks kasutatavad jalatsid

jalgpallistaadion
[nimisõna, substantiiv]
spordirajatis jalgpalliväljaku, pealtvaatajate kohtade ja muu võistluste korraldamiseks vajalikuga

jalgpallisõber
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalli armastav inimene

jalgpallitreener
[nimisõna, substantiiv]
jalgpallureid, jalgpallimeeskonda juhendav treener

jalgpallivärav
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalliväljaku otsjoone keskel asuv kahest postist, põikpuust ja võrgust koosnev ehitis, kuhu pall tuleb lüüa

jalgpallur
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgpalli mängiv inimene, hrl sportlane

2. inimene, kes mängib jalgpalli

jalgpidur
[nimisõna, substantiiv]
jalaga käitatav pidur

jalgpunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. vaatlejast lähtuva, gravitatsioonijõu suunas alla kulgeva püstjoone ja taevakaare alumine lõikepunkt, seniidi vastandkoht

2. seniidi vastaspunkt

jalgpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. purre

2. sooteeks pandud puu

jalgrada
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste tallatud kitsas tee

2. jalakäijatele mõeldud tee

jalgratas
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgade abil liikuma pandav kahe-, harva kolmerattaline sõiduk

2. kahe rattaga sõiduk, mida sa liigutad jalgade abil

jalgrattakell
[nimisõna, substantiiv]
jalgratta juhtraua külge kinnitatud kõlisti

jalgrattakiiver
[nimisõna, substantiiv]
jalgratturi kaitsekiiver

jalgrattakott
[nimisõna, substantiiv]
jalgratta pakiraamile kinnitatav kott

jalgrattakross
[nimisõna, substantiiv]
jalgrattavõistlus vahelduvate pinnavormidega maastikul

jalgrattakäru
[nimisõna, substantiiv]
jalgrattale järele haagitav käru laste, reisitarvete vm vedamiseks

jalgrattalukk
[nimisõna, substantiiv]
lukk, millega jalgratas ärandamise vältimiseks lukustatakse

jalgrattamatk
[nimisõna, substantiiv]
jalgratastel sooritatav rännak

jalgrattapump
[nimisõna, substantiiv]
pump jalgratta õhukummi täitmiseks õhuga

jalgrattarent
[nimisõna, substantiiv]
jalgratta ajutiseks kasutamiseks andmine või võtmine teatava tasu eest

jalgrattasport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab jalgrattavõistlused maanteesõidus, maastikurattasõidu, trekisõidu, samuti BMX-võistluse

jalgrattasportlane
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes tegeleb jalgrattaspordiga

jalgrattasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgrattaga sõitmine, ka spordialana

2. jalgrattaga sõitmine, ka spordiala

jalgrattasõitja
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgrattaga sõitja

2. inimene, kes sõidab jalgrattaga

jalgrattatasku
[nimisõna, substantiiv]
tasku jalgratta raami või sadula küljes jalgratta remondiks vajalike esemete jaoks

jalgrattatee
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt jalgrattasõiduks mõeldud tee(osa)

jalgrattatreener
[nimisõna, substantiiv]
jalgrattureid juhendav treener

jalgrattatuur
[nimisõna, substantiiv]
ringsõit jalgrattaga

jalgrattur
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgrattaga sõitja

2. inimene, kes sõidab jalgrattaga

jalgsi
[määrsõna, adverb]
1. kõndides, liiklusvahendit kasutamata

2. kõndides, mitte sõidukiga

jalgsimatk
[nimisõna, substantiiv]
(sportlik) rännak kõndides

jalgsipatrull
[nimisõna, substantiiv]
julgestuse või korravalve tagamiseks jalgsi liikuv korravalvurite või sõjaväelaste salk

jalgsirännak
[nimisõna, substantiiv]
jalgsi, liiklusvahendita sooritatav rännak

jalgtarn
[nimisõna, substantiiv]
maapinnal roomava jämeda risoomiga rohtaim, mis kasvab metsaservadel ja kuivadel nõlvadel

jalgtee
[nimisõna, substantiiv]
tee jalgsi käimiseks (nt jalgrada, kõnnitee)

jalgtäpp
[nimisõna, substantiiv]
1. vaatlejast lähtuva, gravitatsioonijõu suunas alla kulgeva püstjoone ja taevakaare alumine lõikepunkt, seniidi vastandkoht

2. seniidi vastaspunkt

jalgu
[määrsõna, adverb]
takistuseks, tülinaks ette

jalgupidi
[määrsõna, adverb]
1. jalgadest kinni hoides (kedagi vedades, tirides)

2. jalgadega kusagil kinni (seotud, riputatud, millegi sees)

jalgvärav
[nimisõna, substantiiv]
värav jalakäijatele

jalgõmblusmasin
[nimisõna, substantiiv]
jalaga sõtkumisel töötav õmblusmasin

jalka
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, milles kumbki meeskond püüab palli jalaga (või peaga) lüües vastaspoole väravasse saata

2. sportlik mäng, kus üks võistkond püüab palli jalaga teise võistkonna väravasse lüüa

jalkafänn
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgpallifänn

2. kirglik jalgpallihuviline

jalkagolf
[nimisõna, substantiiv]
golfi meenutav mitme rajaga sportmäng, kus jalgpall on vaja lüüa raja lõpus olevasse auku võimalikult väheste löökidega

jalks
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, milles kumbki meeskond püüab palli jalaga (või peaga) lüües vastaspoole väravasse saata

2. sportlik mäng, kus üks võistkond püüab palli jalaga teise võistkonna väravasse lüüa

jallis
[omadussõna, adjektiiv]
1. armastatu truuduses kahtlev, armukadedust tundev

2. selline, kes on vihane või kurb, sest kardab kellegi armastust kaotada

jallu
[nimisõna, substantiiv]
jalg

jalul
[määrsõna, adverb]
1. liikvel, tegevuses

2. toimimas, kehtimas

jalule
[määrsõna, adverb]
1. liikvele, tegevusse

2. toimima, kehtima

3. Kriis oli laastav, aga jäime jalule.

jaluleseadmine
[nimisõna, substantiiv]
maksmapanek

jaluli
[määrsõna, adverb]
1. jalgadega (otsa või otsas, ka sisse või sees)

2. jalgadel

jalus
[määrsõna, adverb]
1. takistamas, tülinaks ees

2. jalgade all v ümber

jalus
[nimisõna, substantiiv]
1. ratsaniku jalga toetav rihmaga sadula külge kinnitatud (raud)aas

2. jalgraud sadulasse tõusmiseks

jaluserihm
[nimisõna, substantiiv]
rihm, mille abil jalus kinnitatakse sadula külge

jalust
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
takistamast, tülinast ära

jalustiitel
[nimisõna, substantiiv]
dokumendi, veebilehe lehekülgi läbiv märge allservas (nt leheküljenumber, pealkiri)

jalustrabav
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt üllatav, vapustust esile kutsuv

jalutaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes jalutab

jalutama
[tegusõna, verb]
1. aeglaselt kõndima (nt puhkuseks, meelelahutuseks)

2. aeglaselt kõndima

3. kõndima, käima

4. jalutuskäiku tegema

Ühendtegusõnad: läbi jalutama, läbi jalutama, mööda jalutama, mööda jalutama, ringi jalutamaringi jalutama

jalutamine
[nimisõna, substantiiv]
aeglasem kõndimine nt puhkamiseks, meelelahutuseks

jalutelema
[tegusõna, verb]
(edasi-tagasi, ringi) jalutama

jalutlema
[tegusõna, verb]
(edasi-tagasi, ringi) jalutama

jaluts
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgadepoolne ots (voodil, puusärgil, haual vm)

2. jalgadepoolne ots

jalutu
[omadussõna, adjektiiv]
jalgadeta või käimisvõimetu

jalutus
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne jalutamas käimine

jalutus
[nimisõna, substantiiv]
jalutu olek

jalutusaed
[nimisõna, substantiiv]
loomadele

jalutuskepp
[nimisõna, substantiiv]
käimisel toeks olev või moe tõttu kasutatud kepp

jalutuskäik
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne jalutamas käimine

jalutuskäru
[nimisõna, substantiiv]
(istuvas asendis) väikelapse sõidutamise vahend

jalutuspaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus on kena jalutada

jalutusrihm
[nimisõna, substantiiv]
rihm, mis pannakse koerale kaela, kui jalutama minnakse

jalutusruum
[nimisõna, substantiiv]
teatris, kontserdimajas vm etenduse vaheajal jalutamiseks mõeldud ruum

jama
[nimisõna, substantiiv]
1. (kuuldud, loetud) tekst või sõnavõtt, mis ei vasta tõele, on mitteasjalik või mõttetu

2. rumalus, totrus

jamaicalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Jamaica kodanik või elanik

2. Jamaica päritolu inimene

jamaicalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost jamaicalane

jamaikalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Jamaica kodanik või elanik

2. Jamaica päritolu inimene

jamaikalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost jamaicalane

jamajutt
[nimisõna, substantiiv]
mitteasjalik, mõttetu või tõele mittevastav jutt

jamama
[tegusõna, verb]
1. mitteasjalikku, segast või tõele mittevastavat juttu ajama

2. lobama, joba ajama, mõttetut juttu rääkima

jamasti
[määrsõna, adverb]
halvasti, kehvasti

jamb
[nimisõna, substantiiv]
1. kahesilbiline värsijalg, värsirea korduv üksus, milles esimene silp on lühike (või rõhutu), teine aga pikk (või rõhuline) (ᵕ –, nt värsis ja vanker veeres mööda kallakut)

2. värsijalg

jambalaya
[nimisõna, substantiiv]
kreooli köögist pärit riisiroog, mida valmistatakse kanalihast, singist ja köögiviljast

jambiline
[omadussõna, adjektiiv]
jambidest koosnev

jamelema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi tüli kiskudes sõnelema

2. millegagi jändama

jamesbondilik
[omadussõna, adjektiiv]
James Bondi tegelaskujule omane, James Bondi moodi, hrl laitmatute maneeridega, šikk ja galantne, keerukaid olukordi elegantselt lahendav

jamps
[nimisõna, substantiiv]
totrus, rumal või segane jutt või tegu

jampsima
[tegusõna, verb]
1. segast, ebaloogilist või totrat juttu rääkima

2. kinnisideena millestki rääkima

jampslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. totter ja jabur

2. rumal, totter

jamss
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas ja lähistroopikas kasvav või kasvatatav suure tärkliserikka söödava mugulaga rohttaim

2. kultuurtaim

ja-märk
[nimisõna, substantiiv]
märk &

jandama
[tegusõna, verb]
keeruka või palju vaeva ja aega nõudvaga tegelema

janditama
[tegusõna, verb]
1. vallatust, koerust tegema

2. midagi mitte tõsimeeli rääkima või tegema

3. vempe, vallatust, üleannetust tegema

4. veidrusi, vempe tegema

janitšar
[nimisõna, substantiiv]
1. Türgi, täpsemalt, Osmanite jalaväelane 14.–19. sajandil

2. jalaväelasest palgasõdur Türgis

jant
[nimisõna, substantiiv]
sekeldus, askeldus

jantima
[tegusõna, verb]
keeruka või palju vaeva ja aega nõudvaga tegelema

jantlema
[tegusõna, verb]
1. vallatust, koerust tegema

2. midagi mitte tõsimeeli rääkima või tegema

3. vempe, vallatust, üleannetust tegema

4. veidrusi, vempe tegema

jantlik
[omadussõna, adjektiiv]
labasevõitu, lihtsakoelist nalja sisaldav, jandile või farsile omane

janu
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev juuatahtmise tunne, vajadus juua

2. tugev tunne, et tahad juua

3. joomata olek

janukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (palju) juua vajav, janus olev

2. selline, kes tahab juua

janukustutus
[nimisõna, substantiiv]
1. (millegi joodava kohta)

2. janu kustutamine

januline
[nimisõna, substantiiv]
janus olija

januma
[tegusõna, verb]
tugevasti soovima, midagi ihaldama

janune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (palju) juua vajav, janus olev

2. selline, kes tahab juua

janunema
[tegusõna, verb]
tugevasti soovima, midagi ihaldama

janupalavik
[nimisõna, substantiiv]
vedelikupuudusest tingitud temperatuuri kõrgenemine vastsündinul

janutama
[tegusõna, verb]
jooma ajama, janu tekitama, januseks tegema

janutunne
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev juuatahtmise tunne, vajadus juua

2. tugev tunne, et tahad juua

3. joomata olek

janutäis
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe korraga, jooginõud suult võtmata joodav vedeliku kogus

2. suur sõõm

jaokaupa
[määrsõna, adverb]
1. (üksikute) osadena, osade kaupa

2. piiratud koguses

3. osade kaupa

jaoks
[postpositsioon, tagasõna]
1. osutab, kelle või mille huvides, kasuks, vajaduseks midagi tehakse, mis otstarbel miski toimub või on olemas

2. osutab, kelle või mille huvides või kasuks midagi tehakse

jaol
[määrsõna, adverb]
kohal, juures (selleks et millestki osa saada või osa võtta, midagi ära hoida või takistada, kedagi abistada vms)

jaole
[määrsõna, adverb]
kohale, juurde (selleks et millestki osa saada või osa võtta, midagi ära hoida või takistada, kedagi abistada vms)

jaolt
[määrsõna, adverb]
mingi osa ulatuses

jaopärast
[määrsõna, adverb]
piiratult, piiratud koguses

jaos
[nimisõna, substantiiv]
1. maatükk, mis Tsaari-Venemaal anti revisjonikirjas seisnud talupoja kasutusse

2. talupoja maatükk vanasti

jaoskond
[nimisõna, substantiiv]
1. suurema ettevõtte vms allüksus või maa-alaline alljaotus

2. suurema organisatsiooni või ettevõtte väiksem osa

jaoskonnakomisjon
[nimisõna, substantiiv]
komisjon, kes organiseerib valimisi ja hääletamist valimisjaoskonnas

jaosmaa
[nimisõna, substantiiv]
1. maatükk, mis Tsaari-Venemaal anti revisjonikirjas seisnud talupoja kasutusse

2. talupoja maatükk vanasti

jaosvara
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mille pidevaks kasutamiseks tuleb tasuda registreerimismaks

jaotama
[tegusõna, verb]
1. tükkideks või (mõttelisteks) osadeks tegema

2. osadeks tegema

3. osadena kellegi vahel

Ühendtegusõnad: ära jaotamaära jaotama

jaotatavus
[nimisõna, substantiiv]
võime olla jaotatav

jaoti
[määrsõna, adverb]
1. mingil määral, mitte terviklikult või täielikult

2. mingis osas, osadena

3. mitte täielikult, aga mingil määral

4. mingil määral, osadena

jaoti
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, milles elektrienergia (alajaamas) vastu võetakse ja tarbijatele laiali juhitakse

2. elektrienergia laialijaotamise seade

jaotis
[nimisõna, substantiiv]
teksti, mõõteskaala vm ühikuteks, osadeks jagamise või jagunemise tulemusel saadud osa (nt alapeatükk artiklis, vahemik mõõteriistal)

jaotla
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, milles elektrienergia (alajaamas) vastu võetakse ja tarbijatele laiali juhitakse

2. elektrienergia laialijaotamise seade

jaotuma
[tegusõna, verb]
1. (tervest kogumist, tervikust) mitmeid teatava suurusega osi, rühmi vm üksusi moodustama

2. eri osi moodustama

jaotumus
[nimisõna, substantiiv]
1. (tervest kogumist, tervikust) moodustunud mitmed teatava suurusega osad, rühmad vm üksused

2. sellisteks osadeks jagunemine

jaotur
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, milles elektrienergia (alajaamas) vastu võetakse ja tarbijatele laiali juhitakse

2. elektrienergia laialijaotamise seade

jaotus
[nimisõna, substantiiv]
1. (mõttelisteks) osadeks jagamine või jagunemine

2. sel viisil saadud osa või sel viisil tekkinud seisund

3. jaotamine

4. jaotumine

5. liigendus

6. jaotis

jaotusalajaam
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest või kahest trafost koosnev alajaam, mis toidab elektritarbijate madalpingevõrkusid

2. kesk- ja madalpinge alajaam

jaotusfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
(tõenäosusteoorias:) pideva juhusliku suuruse jaotuse iseloomustaja

jaotusjoon
[nimisõna, substantiiv]
joon jaotatud osade vahel või millegi jaotamiseks

jaotuskarp
[nimisõna, substantiiv]
karbi- või kastikujuline vahend, mille abil midagi jaotatakse teatavatesse üksustesse (nt juhtmeid, ravimeid)

jaotuskast
[nimisõna, substantiiv]
karbi- või kastikujuline vahend, mille abil midagi jaotatakse teatavatesse üksustesse (nt juhtmeid, ravimeid)

jaotuskava
[nimisõna, substantiiv]
ametlik dokument, plaan millegi või kellegi laialijagamise, eri kohtadesse paigutamise kohta

jaotuskilp
[nimisõna, substantiiv]
madalpingeseade siseneva elektrienergia jaotamiseks

jaotuskõver
[nimisõna, substantiiv]
graafik või diagramm, mis esitab teatavate tunnuste jaotuse

jaotusmärk
[nimisõna, substantiiv]
skaalal

jaotuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht või asutus, kus nt inimesed või kaubad (rühmadesse) jaotatakse ja edasi saadetakse või antakse

jaotusseade
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, milles elektrienergia (alajaamas) vastu võetakse ja tarbijatele laiali juhitakse

2. elektrienergia laialijaotamise seade

jaotusvõll
[nimisõna, substantiiv]
võll, mis kooskõlastab masinasse või seadmesse kuuluvate mehhanismide tööd

jaotusvõrguettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
elektriettevõtja, kes osutab võrguteenust jaotusvõrgu kaudu

jaotusvõrk
[nimisõna, substantiiv]
torustik või juhtmestik (koos juurdekuuluvate seadmetega) gaasi, vedeliku või (elektri)energia jaotamiseks

jaotuvus
[nimisõna, substantiiv]
jaotumus

jaotvara
[nimisõna, substantiiv]
tekstid, pildid vms vahendid, mida õpetaja mingi teema käsitluse ajaks klassis laiali jagab

jaoülem
[nimisõna, substantiiv]
jagu juhtiv sõjaväelane

japanistika
[nimisõna, substantiiv]
1. jaapani keelt, kultuuri ja ajalugu, nüüdisajal ka majandust ja poliitikat uuriv teadus

2. jaapani keelt ja kultuuri uuriv teadus

japanoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. jaapani keelt, kultuuri ja ajalugu, nüüdisajal ka majandust ja poliitikat uuriv teadus

2. jaapani keelt ja kultuuri uuriv teadus

japs
[nimisõna, substantiiv]
(jaapanlase kohta)

jaranga
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede tundrarahvaste (nt tšuktšide) teisaldatav ümara põhiplaaniga elamu

2. tundrarahvaste elamu

jard
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkusühik Inglise mõõdustikus, 0,9144 m

2. pikkusmõõt

jarl
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Skandinaavia ülik

2. kõrge võimukandja Norras ja Rootsis keskajal

jarlõkk
[nimisõna, substantiiv]
1. mongoli-tatari ikke ajal Venemaal Kuldhordi khaanilt saadud valitsemisõigus vene vürstidel

2. seda kinnitav ürik

3. mongoli khaani ürik

jarmulke
[nimisõna, substantiiv]
väike ümmargune pealaele liibuv müts, juutide traditsiooniline peakate

jarovisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
õite moodustumise esilekutsumine ja kiirendamine madalate plusskraadide toimel

jaroviseerima
[tegusõna, verb]
soodustama õite moodustumist, mõjustades seemneid, idusid või taimi madala plusstemperatuuriga

jasmiin
[nimisõna, substantiiv]
lõhnavate valgete õitega ilupõõsas, ebajasmiin

jasmiiniriis
[nimisõna, substantiiv]
Taist pärit siledate kitsaste pikkade teradega riis, millest peale keetmist eraldub õrna jasmiini lõhna

jaspis
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistmatu, hrl laikude või triipudega värviline poolvääriskivi, kvartsi teisend

2. poolvääriskivi

jassakikoguja
[nimisõna, substantiiv]
jassakimaksu kogujaVolgamaa ja Siberi rahvastel peamiselt 16.–18. sajandil

jassakimaks
[nimisõna, substantiiv]
1. Volgamaa ja Siberi rahvaste (naturaal)maks, peamiselt 16.–18. sajandil

2. riigimaks Venemaal

jassakk
[nimisõna, substantiiv]
1. Volgamaa ja Siberi rahvaste (naturaal)maks, peamiselt 16.–18. sajandil

2. riigimaks Venemaal

jaziid
[nimisõna, substantiiv]
ajaloolisel kurdide asualal Iraagis, Süürias, Türgis ja Iraanis elava mittemuslimi usuvähemuse liige

jazz
[nimisõna, substantiiv]
afroameerika päritolu nüüdismuusika, mida iseloomustab meloodia variatsioonilisus ja rohke improvisatsiooni kasutamine

jazz-muusika
[nimisõna, substantiiv]
afroameerika päritolu nüüdismuusika, mida iseloomustab meloodia variatsioonilisus ja rohke improvisatsiooni kasutamine

jatagan
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk- ja Lähis-Ida rahvaste kõver mõõk

2. idamaa kõvera teraga mõõk

jatkuma
[tegusõna, verb]
1. ajaliselt üha edasi kestma

2. edasi kestma

3. pidevalt kestma

jats
[nimisõna, substantiiv]
afroameerika päritolu nüüdismuusika, mida iseloomustab meloodia variatsioonilisus ja rohke improvisatsiooni kasutamine

jatsmuusika
[nimisõna, substantiiv]
afroameerika päritolu nüüdismuusika, mida iseloomustab meloodia variatsioonilisus ja rohke improvisatsiooni kasutamine

jatving
[nimisõna, substantiiv]
mõne II aastatuhande alguses Nemunase kesk- ja Narewi alamjooksul asunud preisi hõimu liige

jaunidus
[nimisõna, substantiiv]
suursugusus, õilsus

jaunis
[omadussõna, adjektiiv]
suursugune, õilis, üllas

jaur
[nimisõna, substantiiv]
1. jauramine

2. rumal, mõttetu jutt

jauram
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti algeline rütmipill, millel on üks keel ning metallripatsid ja kuljused

2. algeline rütmipill

jaurama
[tegusõna, verb]
mõttetut, tüütavat, rumalat juttu ajama või korrutama

jaurang
[nimisõna, substantiiv]
1. jauramine

2. rumal, mõttetu jutt

jebima
[tegusõna, verb]
vaeva nägema, askeldama, sebima

jee
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab rõõmu, rahulolu, heakskiitu

jeekim
[nimisõna, substantiiv]
tont, kuradike, paha vaim, koll

jeemenlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Jeemeni kodanik või elanik

2. Jeemeni päritolu inimene

jeen
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani rahaühik

2. rahaühik

jeerum
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jeestlane
[nimisõna, substantiiv]
(eesti keelt kangelt kõneleva Venemaa eestlase kohta)

jeesus
[hüüdsõna, interjektsioon]
esineb rahvapärastes väljendites või tunderõhulistes hüüatustes imestuse, kohkumise, meelepaha vms väljendamisel

jeevel
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jeever
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jefreitor
[nimisõna, substantiiv]
1. kapralile vastav sõjaväeline auaste mõnes armees

2. selles auastmes sõjaväelane

jehhuu
[hüüdsõna, interjektsioon]
rõõmu väljendav hüüatus

jehovist
[nimisõna, substantiiv]
1. Jehoova tunnistajateks kutsutud kristlike sugemetega usuvoolu esindaja

2. lahkusuline

jehuu
[hüüdsõna, interjektsioon]
rõõmu väljendav hüüatus

jenka
[nimisõna, substantiiv]
1. Soomest pärinev seltskonnatants

2. tants

jenkivoodi
[nimisõna, substantiiv]
voodi, mis koosneb aluskušetist, vedru- ja kattemadratsist

jenkki-voodi
[nimisõna, substantiiv]
voodi, mis koosneb aluskušetist, vedru- ja kattemadratsist

jep
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. jaatussõna, mis osutab nõusolekule, kinnitab väidet või tugevdab selle jaatamist

2. küll, tõepoolest

3. sõna, mis väljendab nõusolekut või kinnitab väidet, soovi vms

jepp
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. jaatussõna, mis osutab nõusolekule, kinnitab väidet või tugevdab selle jaatamist

2. küll, tõepoolest

3. sõna, mis väljendab nõusolekut või kinnitab väidet, soovi vms

jeremiaad
[nimisõna, substantiiv]
nutulaul, kaebelugu (hrl proosas, mõnikord ka värssides)

jess
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab rahulolu, rõõmu, vaimustust

jessake
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jessas
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jessauul
[nimisõna, substantiiv]
1. kaptenile vastav ametikoht ja auaste Ukraina ja Vene kasakaväes 16. sajandist 1917. aastani

2. kasakakapten

jesseke
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jesses
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jessuke
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jestas
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jesuiit
[nimisõna, substantiiv]
katoliku mungaordu Jeesuse Seltsi liige

jesuiitlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. jesuiidile või jesuiitidele omane

2. jesuiitide

jesuiitlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. salakaval ja silmakirjalik suhtumine

2. silmakirjalikkus, salakavalus, kahepalgelisus

jeziid
[nimisõna, substantiiv]
ajaloolisel kurdide asualal Iraagis, Süürias, Türgis ja Iraanis elava mittemuslimi usuvähemuse liige

jeti
[nimisõna, substantiiv]
1. oletatav ürginimeselaadne karvane olend, keda arvatakse elavat nt Himaalaja mäestikus, Pamiiris ja mujal

2. ürginimene

jeti
[nimisõna, substantiiv]
veepinnal libisev mootorrattataoline veesõiduk

jett
[nimisõna, substantiiv]
veepinnal libisev mootorrattataoline veesõiduk

jidiš
[nimisõna, substantiiv]
1. keskajal Reini-äärsete saksa murrete baasil kujunenud, heebrea tähtedega kirjutatav heebrea, romaani ning slaavi keelte sugemetega germaani keel, Euroopa juutide kõne- ja kirjakeel

2. juudi keel

jj
(viide järgneva(te)le üksus(t)ele:) ja järgmine, ja järgmised

jm
osutab objektide, asjaolude loetelu jätkumisele

jm
1. spetsiaalsete hoonetega koht raudteel, kus rongid peatuvad ja reisijad saavad rongile ja rongilt maha minna

2. koht, kus rongid peatuvad, et inimesed saaksid siseneda või väljuda

jm
osutab kohtade loetelu jätkumisele

jms
osutab sarnaste objektide, asjaolude loetelu jätkumisele

jmt
osutab loetelu (mõnetisele) jätkumisele

jn
1. joonestamisel saadud graafiline kujutis

2. pilt, skeem vms, mis selgitab või täiendab teksti sisu

jne
(osutab loendi jätkumisele samal viisil:) ja muud, ja teised (sarnased)

jo
[määrsõna, adverb]
ju, juba

joadüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasi-, auru- või vedelikutorustiku otsmine kitsenev osa, mida kasutataksevedeliku- või gaasivoo juhtimiseks ja kiirendamiseks

2. kaliibritud ava

joastik
[nimisõna, substantiiv]
mitu üksteisele järgnevat juga

joatoru
[nimisõna, substantiiv]
koonilise otsa või pihustusseadisega toru vee vm aine joa vormimiseks ja suunamiseks

joba
[nimisõna, substantiiv]
jabur jutt, loba, lora

jobajutt
[nimisõna, substantiiv]
jabur jutt, lora

jobama
[tegusõna, verb]
jamajuttu rääkima

jobi
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline, juhuslikum töö(võimalus)

jobi
[nimisõna, substantiiv]
mehe seemnerakke sisaldav kleepuv vedelik, mis väljub seemnepurske ajal

jobin
[nimisõna, substantiiv]
lobajutt

jobisema
[tegusõna, verb]
1. lobisema, lobajuttu ajama

2. omaette pomisema

3. lobisema, jobama

jobu
[nimisõna, substantiiv]
tobu, lollakas

jobujutt
[nimisõna, substantiiv]
rumal, tühine jutt

jobukakk
[nimisõna, substantiiv]
(saamatu inimese, hädavarese kohta)

jobusk
[nimisõna, substantiiv]
tobu, lollakas

jobutama
[tegusõna, verb]
rumalusi, totrat juttu rääkima, jobujuttu ajama

jobutus
[nimisõna, substantiiv]
1. rumal, totter jutt

2. miski totter, rumal

jodaat
[nimisõna, substantiiv]
joodhappe sool

jodeerima
[tegusõna, verb]
jooditinktuuriga peitsima

jodiid
[nimisõna, substantiiv]
vesinikjodiidhappe sool

jodoform
[nimisõna, substantiiv]
1. kollane kristalne pulber, mida kasutatakse antiseptilise ravimina

2. antiseptiline ravim

jogurt
[nimisõna, substantiiv]
1. maheda maitsega hapupiimajook, mis saadakse eriliste bakteritega hapendamisel

2. vedel toiduaine, mis on tehtud piimast ja millele on sageli lisatud marju või puuvilju

johanniit
[nimisõna, substantiiv]
Malta ordu liige

johhaidii
[hüüdsõna, interjektsioon]
pahameelt, nördimust, imestust või uljast rõõmu väljendav hüüatus

johmane
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholist uimane

2. joobnud

joht
[määrsõna, adverb]
teps, küll mitte

johtuma
[tegusõna, verb]
1. põhjustatud, tingitud olema

2. millestki põhjustatud, tingitud olema

joig
[nimisõna, substantiiv]
1. saamide traditsiooniline itku meenutav laul, mis on seotud kohtade, inimeste või loomadega ning mille viisis on hrl 1–2 takti

2. laplaste laululiik

joiguma
[tegusõna, verb]
saamide traditsioonilist laulu, joigu laulma

jojo
[nimisõna, substantiiv]
käega mängitav mänguasi – rullile kinnituva niidi otsas hüpitatav pallike

jojobaõli
[nimisõna, substantiiv]
1. igihalja põõsa simmondsia (jojoobipõõsa) seemnetest saadav õli, mida kasutatakse ravimitööstuses ja kosmeetikas

2. igihalja põõsa simmondsia (jojoobi) seemnetest saadav õli, mida kasutatakse ravimitööstuses ja kosmeetikas

jojo-efekt
[nimisõna, substantiiv]
(millegi edasi-tagasi, üles-alla kõikuva kohta)

jojoefekt
[nimisõna, substantiiv]
(millegi edasi-tagasi, üles-alla kõikuva kohta)

jojoob
[nimisõna, substantiiv]
jojoobipõõsa vili

jojoobi
[nimisõna, substantiiv]
USA ja Mehhiko piirialadel kasvav väike rikkalikult harunenud igihaljas lehtpõõsas, mille õlirikkaid seemneid kasutatakse ravimi- ja ilutööstuses

jojoobipõõsas
[nimisõna, substantiiv]
USA ja Mehhiko piirialadel kasvav väike rikkalikult harunenud igihaljas lehtpõõsas, mille õlirikkaid seemneid kasutatakse ravimi- ja ilutööstuses

jojoobiõli
[nimisõna, substantiiv]
1. igihalja põõsa simmondsia (jojoobipõõsa) seemnetest saadav õli, mida kasutatakse ravimitööstuses ja kosmeetikas

2. igihalja põõsa simmondsia (jojoobi) seemnetest saadav õli, mida kasutatakse ravimitööstuses ja kosmeetikas

jokine
[omadussõna, adjektiiv]
(kergelt) purjus

jokk
[nimisõna, substantiiv]
osutab, et juriidiliselt on kõik korrektne (kasutatakse rõhutamaks vastuolu tegeliku ja juriidilise korrasolu vahel)

jokk
[määrsõna, adverb]
1. läbi, otsas, valmis

2. läbi, otsas, punkt, lõpp

jokker
[nimisõna, substantiiv]
mõnes kaardimängus kasutatav hrl tugevaim kaart, mis võib võita mis tahes teise kaardi, ka ässa

jokki
[määrsõna, adverb]
1. (kergelt) purju

2. purju

jokkis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

jokutama
[tegusõna, verb]
niisama vahtima, mõttetult logelema, aega viitma

joll
[nimisõna, substantiiv]
väike lameda põhjaga purjepaat

jombuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kühmudega kaetud, kühme omav

2. kühmudega kaetud

jommi
[määrsõna, adverb]
1. (kergelt) purju

2. purju

jommis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

jommitama
[tegusõna, verb]
1. alkohoolseid jooke pruukima, napsi võtma

2. alkohoolseid jooke pruukima

jomp
[nimisõna, substantiiv]
1. tombuke, paksem koht (lõngas)

2. tombuke

jomplik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kühmudega kaetud, kühme omav

2. kühmudega kaetud

jonklema
[tegusõna, verb]
1. jõnkse või lookeid tegema, jõnksudega, loogeldes liikuma või kulgema

2. looklema

3. jõnkse tegema

jonks
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk liigutus, tõmme või tõuge

2. nõksak, jõnks

3. võnks

4. järsk tõmme, nõksak

jonksatama
[tegusõna, verb]
1. korraks järsku liigutust tegema

2. sel viisil (äkki) liikuma hakkama või seisma jääma

3. korraks jõnksu tegema

4. jõnksuga liikuma hakkama

jonksatus
[nimisõna, substantiiv]
jõnks

jonkslema
[tegusõna, verb]
1. jõnkse või lookeid tegema, jõnksudega, loogeldes liikuma või kulgema

2. looklema

3. jõnkse tegema

jonksti
[määrsõna, adverb]
1. lühikese järsu liigutusega

2. jonksuga, võnksti

jonksu
[määrsõna, adverb]
1. heasse, sobivasse seisu, ootustele vastavasse seisundisse

2. heaks, sobivaks, vastavaks

jonksuma
[tegusõna, verb]
1. korduvaid lühikesi järske liigutusi, tõmbeid või tõukeid tegema

2. sellisel viisil liikuma

jonksus
[määrsõna, adverb]
1. heas, sobivas seisus, ootustele vastavas seisundis

2. heas, sobivas, eluks ja tööks vajalikus või teatavatele nõudmistele või ootustele vastavas seisundis

3. selliseis seisundis, mis on hea, sobiv või vastab ootustele

jonksutama
[tegusõna, verb]
lühikeste katkeliste liigutustega tõmbama või lükkama

jonn
[nimisõna, substantiiv]
1. isemeelne tõrkumine, kiusakas kangekaelsus, liialdatud visadus, jonnimine

2. tujukus

jonnakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kiusakalt tõrkuv või oma tahtmist taotlev, kangekaelne, isemeelne

2. kangekaelne

3. järeleandmatu

4. tujukas

5. isekas

jonniajamine
[nimisõna, substantiiv]
oma tahte kangekaelne läbisurumine, jonnimine

jonnikisa
[nimisõna, substantiiv]
jonnides tekkiv kisa

jonnima
[tegusõna, verb]
1. millelegi kiuslikult vastu seisma, oma soovi või tahet kangekaelselt, mõistmatult läbi viia püüdma

2. tujutsema

3. kangekaelne olema

jonnipulk
[nimisõna, substantiiv]
1. palju jonniv laps

2. (jonnaka täiskasvanu kohta)

jonnipunn
[nimisõna, substantiiv]
mänguasi, mis ümbertõugatult kohe püsti tõuseb

jonnipurikas
[nimisõna, substantiiv]
1. palju jonniv laps

2. (jonnaka täiskasvanu kohta)

jonnitama
[tegusõna, verb]
jonnida laskma

jonnituju
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lapse kohta:) tahtmine jonnida, meeleolu, mis paneb jonnima

jonnituur
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lapse kohta:) jonnimise hoog

jonoon
[nimisõna, substantiiv]
kannikese lõhnaga õlitaoline lõhnaaine

joobeaste
[nimisõna, substantiiv]
alkoholist, narkootilisest või psühhotroopsest ainest joobumise määr

joobereid
[nimisõna, substantiiv]
politsei ootamatu kontrollkäik autojuhtide hingeõhu alkoholisisalduse mõõtmiseks

joobeseisund
[nimisõna, substantiiv]
1. alkoholi, narkootiliste või psühhotroopsete ainete tarvitamisest tingitud olek, mis avaldub häiritud kehalistes või psüühilistes reaktsioonides

2. joove, joobnud olek

joobnu
[nimisõna, substantiiv]
purjus inimene

joobnud
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholijoobes, alkoholi tarvitanud olekus

2. selline, kes on joonud nii palju alkoholi, et ei suuda enam selgelt mõelda või rääkida

joobnudpäi
[määrsõna, adverb]
1. joobnud olekus, purjus olles

2. joobnud olekus

joobnult
[määrsõna, adverb]
1. joobnud olekus, purjus olles

2. joobnud olekus

joobnustama
[tegusõna, verb]
purju panema, uimaseks, joobnuks tegema

joobuma
[tegusõna, verb]
1. millegi väga meeldiva tõttu muud unustama

2. vaimustuma, võlutud saama

joobumus
[nimisõna, substantiiv]
ülev meeleolu, vaimustuse, eneseunustuse seisund

joobunu
[nimisõna, substantiiv]
purjus inimene

jood
[nimisõna, substantiiv]
1. metalli läikega tumepruun kristalne mittemetall, omadustelt halogeen, keemiline element järjenumbriga 53

2. keemiline element

joodav
[omadussõna, adjektiiv]
joomiseks kõlblik

joode
[nimisõna, substantiiv]
joodetud liitekoht hrl metallesemel

joodeldama
[tegusõna, verb]
1. tekstita laulma, kasutades suuri intervallihüppeid ja sagedasi üleminekuid rinnahäälelt falsetti

2. huilutama

joodeldus
[nimisõna, substantiiv]
huilutus, sõnadeta laulmisviis Alpimaades

joodiarv
[nimisõna, substantiiv]
100 g orgaanilise ainega ühineva joodi grammide arv

joodijüri
[nimisõna, substantiiv]
1. (meediku, eriti velskri kohta)

2. arsti, eriti velskri kohta

joodik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

joodiklus
[nimisõna, substantiiv]
mõõdukuse piire ületav alkoholi joomine

joodima
[tegusõna, verb]
1. joodi orgaanilisse ühendisse sisse viima

2. jooditinktuuriga peitsima

joodis
[nimisõna, substantiiv]
1. sulam, mida tarvitatakse mingite materjalide ühendamiseks, kokkujootmiseks

2. jootmiseks tarvitatav sulam

joodisalv
[nimisõna, substantiiv]
joodi sisaldav salv, mida endisajal kasutati haava- ja nahahaiguste raviks

joodisisaldus
[nimisõna, substantiiv]
joodi määr mingis aines vm

jooditinktuur
[nimisõna, substantiiv]
joodi 5–10%-line alkohollahus, mida kasutatakse nt haavade desinfitseerimiseks

jooduline
[nimisõna, substantiiv]
jootudel osaleja

jooga
[nimisõna, substantiiv]
1. Indiast pärit usulis-filosoofiline süsteem, mis taotleb vaimsete ja kehaliste harjutuste kaudu ühinemist ülimaga

2. taoliste harjutuste süsteem ja distsipliin läänemaailmas

3. teatud kehaliste ja vaimsete harjutuste süsteem, mis on pärit Indiast

4. india usulis-filosoofiline õpetus

5. sellega seotud kehaliste harjutuste süsteem

joogaharjutus
[nimisõna, substantiiv]
joogas tehtav harjutus

joogaharrastaja
[nimisõna, substantiiv]
joogaharjutuste tegija

joogamatt
[nimisõna, substantiiv]
kerge kokkurullitav matt joogaga tegelemiseks

joogataja
[nimisõna, substantiiv]
joogaharjutuste tegija

joogatama
[tegusõna, verb]
joogaharjutusi tegema, joogat harrastama

joogatreener
[nimisõna, substantiiv]
joogatundide läbiviija

joogatund
[nimisõna, substantiiv]
joogatreening

joogaõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
joogatundide läbiviija

joogi
[nimisõna, substantiiv]
1. joogat rakendav isik

2. jooga harrastaja

joogiautomaat
[nimisõna, substantiiv]
mündi või kaardi sisestamisel automaatselt jooki väljastav seade

joogijanu
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev juuatahtmise tunne, vajadus juua

2. tugev tunne, et tahad juua

3. joomata olek

joogikaart
[nimisõna, substantiiv]
restoranis, kohvikus vm pakutavate (alkohoolsete) jookide nimekiri

joogikartong
[nimisõna, substantiiv]
kartongist pakend mahla, piima, veini vms jaoks

joogikelner
[nimisõna, substantiiv]
veiniasjatundja, kes oskab soovitada iga roa juurde sobiva joogi

joogikoht
[nimisõna, substantiiv]
1. baar, pubi vm asutus, kus pakutakse alkohoolseid jooke

2. kõrts vms

joogikraam
[nimisõna, substantiiv]
jook, joogid

joogikõrs
[nimisõna, substantiiv]
peenike seest tühi toru joogi imemiseks

joogiküna
[nimisõna, substantiiv]
nõu loomade jootmiseks

joogilaud
[nimisõna, substantiiv]
(jookide, joogivaliku kohta)

joogilaul
[nimisõna, substantiiv]
vägijooke ja joomist ülistav laul, mida lauldakse nt joomapidudel

joogine
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholijoobes, alkoholi tarvitanud olekus

2. selline, kes on joonud nii palju alkoholi, et ei suuda enam selgelt mõelda või rääkida

joogipaik
[nimisõna, substantiiv]
1. baar, pubi vm asutus, kus pakutakse alkohoolseid jooke

2. kõrts vms

joogipiim
[nimisõna, substantiiv]
joogiks tarvitatav piim

joogipoolis
[nimisõna, substantiiv]
jook, joogid

joogisarv
[nimisõna, substantiiv]
jooginõuks töödeldud sarv või muust materjalist sarvekujuline jooginõu

joogitops
[nimisõna, substantiiv]
väiksem jooginõu vee, karastavate jookide vms jaoks

joogivesi
[nimisõna, substantiiv]
1. joomiseks kõlbulik, joomiseks mõeldud vesi

2. vesi, mis kõlbab joomiseks

jook
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelik joomiseks (nt kohv, piim, mahl), ka alkohol (nt vein, konjak)

2. vedelik, mida inimesed joovad, näiteks vesi, piim või mahl

jookohver
[nimisõna, substantiiv]
rahvakombestikus kellegi või millegi õnneks või õnnistamiseks joodav (ohverdatav) jook, nt õlu, viin

jooks
[nimisõna, substantiiv]
1. joostes liikumine spordialana, sportliku tegevusena, harrastusena

2. kiiresti liikumine jalgadel

3. spordiala, kus sa liigud jalgadel kiiresti edasi

jookse
[nimisõna, substantiiv]
sääre ja varvaste vaheline osa linnu jalast

jooksev
[omadussõna, adjektiiv]
päevast päeva või teatud aja järel korrapäraselt toimuv, tehtav või esinev

jooksevkonto
[nimisõna, substantiiv]
1. maksebilansi konto, milles registreeritakse kaupade ekspordi- ja impordi- ning teenusekaubanduse ja välisarvelduste käivet

2. pangakonto arvelduste tegemiseks

jooksik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on kuskilt põgenenud

jooksiklased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond tugevate lõugadega kiiresti jooksvaid röövmardikaid

jooksiktalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. mõisniku juurest ärakaranud talupoeg

2. mõisniku juurest ärakaranu

jooksja
[nimisõna, substantiiv]
mingi jooksualaga tegelev sportlane, mingil jooksudistantsil võistleja

jooksjarohi
[nimisõna, substantiiv]
kuivematel niitudel ja teeservadel kasvav kolmeharuliste lehtede ja roosade õitega rohttaim

jookslema
[tegusõna, verb]
(edasi-tagasi, korduvalt) jooksma

jooksma
[tegusõna, verb]
1. (inimeste, loomade kohta:) jalgadel kiiresti edasi liikuma, jalga jala ette tõstes

2. jalgadel kiiresti edasi liikuma

Ühendtegusõnad: järele jooksma, järele jooksma, kinni jooksma, kinni jooksma, kokku jooksma, kokku jooksma, läbi jooksma, läbi jooksma, maha jooksma, maha jooksma, ringi jooksma, ringi jooksma, umbe jooksma, umbe jooksma, välja jooksma, välja jooksma, ära jooksma, ära jooksma, üle jooksma, üle jooksma, ümber jooksmaümber jooksma

jooksmine
[nimisõna, substantiiv]
1. joostes liikumine spordialana, sportliku tegevusena, harrastusena

2. kiiresti liikumine jalgadel

3. spordiala, kus sa liigud jalgadel kiiresti edasi

jooksu
[määrsõna, adverb]
põgenema, pakku

jooksuaed
[nimisõna, substantiiv]
väike piiratud ala, kus loomad saavad joosta

jooksuaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. looma perioodiline sugukihu, mil organism on valmis tiinestuma (koeral nt kaks korda aastas)

2. looma sugukihu aeg

jooksudistants
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, mis jooksjal tuleb mingil jooksualal stardist finišini läbida

jooksujalg
[nimisõna, substantiiv]
(loomadel:) jooksmiseks kohastunud jalg

jooksujalu
[määrsõna, adverb]
joostes, kiirustades

jooksuking
[nimisõna, substantiiv]
kindlatele nõuetele vastav spordijalats, mis leevendab põrutamist ja toetab jalga jooksmisel

jooksukoppel
[nimisõna, substantiiv]
koppel, kus loomad saavad joosta ja jalutada

jooksukross
[nimisõna, substantiiv]
võistlus murdmaajooksus

jooksukuulsus
[nimisõna, substantiiv]
kuulus jooksja

jooksul
[postpositsioon, tagasõna]
1. mingi ajaühiku väldates või millegi toimumise ajal

2. osutab ajavahemikule või ajale, mil midagi tehakse või toimub

jooksulaius
[nimisõna, substantiiv]
1. maismaasõiduki roomikute või ühe silla rataste vahekaugus

2. sama telje rataste vahe

jooksulint
[nimisõna, substantiiv]
treeningseade, millel saab käia ja joosta

jooksult
[määrsõna, adverb]
1. suure kiiruga, kiirustades, otsekohe

2. suure kiiruga, kiirustades

jooksumäng
[nimisõna, substantiiv]
liikumismäng, mille põhiosaks on jooksmine

jooksupealt
[määrsõna, adverb]
1. suure kiiruga, kiirustades, otsekohe

2. suure kiiruga, kiirustades

jooksupoiss
[nimisõna, substantiiv]
käskjalana, teenijana töötav poiss või nooruk (nt hotellis, laevas, kontoris)

jooksupolka
[nimisõna, substantiiv]
1. jooksu- ja hüpaksammudega eesti rahvatants

2. eesti rahvatants

jooksupüksid
[nimisõna, substantiiv]
(liibuvad) spordipüksid nt sörkjooksuks

jooksuratas
[nimisõna, substantiiv]
puuris hoitava looma jooksutamiseks mõeldud trummel vm kettakujuline seade

jooksus
[määrsõna, adverb]
mingi asjatoimetuse pärast liikvel, vilkalt toimetamas

jooksusamm
[nimisõna, substantiiv]
samm joostes edasiliikumisel

jooksustiil
[nimisõna, substantiiv]
jooksmise isikupärane soorituslaad

jooksusõber
[nimisõna, substantiiv]
jooksmist armastav inimene

jooksutaktika
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas jooksudistants läbida

jooksutama
[tegusõna, verb]
kellelgi joosta võimaldama, joosta laskma

Ühendtegusõnad: kokku jooksutamakokku jooksutama

jooksutehnika
[nimisõna, substantiiv]
jooksmisel kasutatavad võtted ja meetodid

jooksutreening
[nimisõna, substantiiv]
1. jooksuoskuse treenimine

2. treenimine jooksmise kaudu

3. vastav treeningukord

jooksutrenn
[nimisõna, substantiiv]
1. jooksuoskuse treenimine

2. treenimine jooksmise kaudu

3. vastav treeningukord

jooksva
[nimisõna, substantiiv]
1. muutlik, aeg-ajalt siin-seal luudes-liigestes esinev valu

2. mingi (põletikuline) liiges- ja lihashaigus

jooksvalt
[määrsõna, adverb]
pidevalt, jooksvas töös

jooksvarohi
[nimisõna, substantiiv]
luu- ja liigesevalu (jooksva) arstimiseks kasutatud taim (nt kibe tulikas, harilik maasapp, jooksjarohi)

joom
[nimisõna, substantiiv]
1. (alkoholi) joomine

2. joomapidu

joom
[nimisõna, substantiiv]
mingist ainest, loodusnähtusest vm moodustunud pikk kitsas riba või triip

jooma
[tegusõna, verb]
1. mingit vedelikku suuga võtma ja alla neelama

2. mingit vedelikku suuga võtma ja alla neelama

Ühendtegusõnad: kokku jooma, kokku jooma, maha jooma, maha jooma, peale jooma, peale jooma, ära joomaära jooma

jooma
[nimisõna, substantiiv]
1. (alkoholi) joomine

2. joomapidu

Ühendtegusõnad: kokku jooma, kokku jooma, maha jooma, maha jooma, peale jooma, peale jooma, ära joomaära jooma

joomaaeg
[nimisõna, substantiiv]
jook (kasutatakse tänapäeval naljatlevalt peamiselt vägijookide kohta)

joomahaige
[omadussõna, adjektiiv]
joomatõbe põdev

joomahimu
[nimisõna, substantiiv]
himu, vajadus alkoholi järele

joomahimuline
[omadussõna, adjektiiv]
alkoholi tarbida armastav, sellega liialdav

joomahoog
[nimisõna, substantiiv]
1. perioodiliselt korduv ajavahemik, mil alkohoolikut valdab vastupandamatu alkoholihimu

2. pikka aega vältav alkoholitarvitamine

joomahullus
[nimisõna, substantiiv]
kroonilisest alkoholimürgistusest tingitud psüühikahäire (pärast alkoholi kasutamise katkemist, vahel ka alkoholi intensiivse tarvitamise ajal)

joomakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega koos vägijooke tarvitatakse

joomakaru
[nimisõna, substantiiv]
palju alkohoolseid jooke pruukiv inimene, joodik

joomakoer
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

joomakoht
[nimisõna, substantiiv]
vägijookide joomise koht, nt kõrts, pubi, baar

joomakomme
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi joomisega seotud komme, viis teatud moel toimida või käituda

joomakõri
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

joomalaud
[nimisõna, substantiiv]
(peo)laud vägijookidega

joomalaul
[nimisõna, substantiiv]
vägijooke ja joomist ülistav laul, mida lauldakse nt joomapidudel

joomamees
[nimisõna, substantiiv]
joodik, napsimees

joomane
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholijoobes, alkoholi tarvitanud olekus

2. selline, kes on joonud nii palju alkoholi, et ei suuda enam selgelt mõelda või rääkida

joomaorgia
[nimisõna, substantiiv]
ohjeldamatu jooming

joomapidu
[nimisõna, substantiiv]
oleng, kus pruugitakse rohkesti alkohoolseid jooke

joomapunker
[nimisõna, substantiiv]
halva kuulsusega joomakoht

joomapäev
[nimisõna, substantiiv]
vägijookide tarvitamisele kuluv päev

joomar
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

joomarlus
[nimisõna, substantiiv]
mõõdukuse piire ületav alkoholi joomine

joomaseltskond
[nimisõna, substantiiv]
vägijooke pruukiv seltskond

joomasõber
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega koos vägijooke tarvitatakse

joomasööst
[nimisõna, substantiiv]
1. perioodiliselt korduv ajavahemik, mil alkohoolikut valdab vastupandamatu alkoholihimu

2. pikka aega vältav alkoholitarvitamine

joomatsükkel
[nimisõna, substantiiv]
1. perioodiliselt korduv ajavahemik, mil alkohoolikut valdab vastupandamatu alkoholihimu

2. pikka aega vältav alkoholitarvitamine

joomatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. perioodiliselt korduv ajavahemik, mil alkohoolikut valdab vastupandamatu alkoholihimu

2. pikka aega vältav alkoholitarvitamine

joomatõbi
[nimisõna, substantiiv]
pikaajalise alkohoolsete jookide liigtarvitamise tagajärjel väljakujunenud haigus, mida iseloomustab pidev alkoholihimu ning organismi kohanemine üha suuremate alkoholikogustega

joomatõbine
[omadussõna, adjektiiv]
joomatõbe põdev

joomauim
[nimisõna, substantiiv]
purjusolekust tingitud hägune taju

joomaurgas
[nimisõna, substantiiv]
halva kuulsusega joomakoht

joomavend
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

joomaviga
[nimisõna, substantiiv]
kalduvus alkoholiga liialdada

joomeline
[omadussõna, adjektiiv]
joomedega, viiruline

joomine
[nimisõna, substantiiv]
1. alkoholi liigpruukimine

2. purjutamine

jooming
[nimisõna, substantiiv]
oleng, kus pruugitakse rohkesti alkohoolseid jooke

joon
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk ja peenike märk millegi pinnal, mis eraldab, piirab või tähistab midagi

2. pikk ja peenike märk millegi pinnal, mis näeb välja selline: –––

joondama
[tegusõna, verb]
ühele joonele, sirgjoonele seadma

joonde
[määrsõna, adverb]
1. korda, korraldatuks

2. korda, valmis

joondiagramm
[nimisõna, substantiiv]
diagramm, milles arvandmeid esitatakse joonte abil

joondu
[määrsõna, adverb]
sirgjoonele rivisse

joonduma
[tegusõna, verb]
sirgjoonele asuma, rivistuma

joondus
[nimisõna, substantiiv]
ühele joonele seadmine või seatus (nt arvutiteksti serva joondamise kohta)

joondus
[määrsõna, adverb]
ühele sirgjoonele, joondu seatud või rivistatud

joonealune
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. joone all olev, muust tekstist ülal asuva joonega eraldatud

2. selliselt avaldatud tekst

joonekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
mõningates pallimängudes (nt jalgpallis, tennises, võrkpallis) väljaku piirialalt mängureeglitest kinnipidamist jälgiv kohtunik

joonel
[nimisõna, substantiiv]
1. liistukujuline (või kolmnurkne) sirgete joonte tõmbamise vahend, mille ühel küljel on hrl sentimeeter- ja millimeeterjaotised

2. piklik ese, mille abil saab sirgeid jooni tõmmata ning asju sentimeetrites ja millimeetrites mõõta

jooneline
[omadussõna, adjektiiv]
1. jooni omav, joon(t)ega

2. joontest koosneva mustriga

3. joonteks jagatud

joonelt
[määrsõna, adverb]
1. sihiks võetud suunast kõrvale kaldumata, sirges joones, otsesuunas

2. nii, et kulgeb otse

jooneparv
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

joonepintsel
[nimisõna, substantiiv]
ehis- ja piirdejoonte tõmbamiseks kasutatav pintsel (nt maalritöödel, kosmeetikas)

joonepuhas
[omadussõna, adjektiiv]
selgete, puhaste (piir)joontega

joones
[määrsõna, adverb]
1. korras, korraldatud, korda aetud või saadud

2. korras

joonestama
[tegusõna, verb]
1. (sirklit, joonlauda, malli, lekaali vms abivahendit kasutades) kujundeid või muid kujutisi konstrueerima, joonist valmistama

2. kujundit

joonestik
[nimisõna, substantiiv]
joonte kogum

joonestuma
[tegusõna, verb]
joonistuma

joonestus
[nimisõna, substantiiv]
joonestamine või joonestamise tulemus

joonestuskolmnurk
[nimisõna, substantiiv]
joonestamisel kasutatav spetsiaalne täisnurkne kolmnurk

joonestuslaud
[nimisõna, substantiiv]
jalgadel tahvel, millele joonestamisel kinnitatakse joonestuspaber

joonestuspaber
[nimisõna, substantiiv]
joonestamisel kasutatav paks sileda pinnaga valge paber

joonestusplokk
[nimisõna, substantiiv]
suureks kaustaks köidetud joonestuspaberi poognad

joonestustarve
[nimisõna, substantiiv]
joonestamiseks vajalik riist või materjal (nt joonestuslaud, kolmnurk, pliiats)

joonestusvahend
[nimisõna, substantiiv]
joonestamiseks vajalik riist või materjal (nt joonestuslaud, kolmnurk, pliiats)

joonevahe
[nimisõna, substantiiv]
(hrl vihikus, paberil:) joontevaheline ala

joonevõrk
[nimisõna, substantiiv]
ristuvate ja lõikuvate joonte süsteem

jooni
[nimisõna, substantiiv]
(hinduismis:) naissuguelundi kujuga religioosne viljakussümbol

joonik
[omadussõna, adjektiiv]
1. jooniline või joontega

2. jooniline, joontega

jooniline
[omadussõna, adjektiiv]
joontega, triibuline

joonima
[tegusõna, verb]
1. jooni tõmbama, joontega märkima või varustama

2. jooni tõmbama

joonintegraal
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilisel analüüsil:) lineaarne integraal

joonis
[nimisõna, substantiiv]
1. joonestamisel saadud graafiline kujutis

2. pilt, skeem vms, mis selgitab või täiendab teksti sisu

joonisfilm
[nimisõna, substantiiv]
joonistatud film

joonissari
[nimisõna, substantiiv]
hrl samade tegelaste ja jätkuva süžeega joonisfilmide sari

joonistama
[tegusõna, verb]
1. esemeid, olendeid, loodust vms mingil pinnal kujutama

2. pliiatsi, pastaka või muu sellise vahendiga pilti tegema

Ühendtegusõnad: maha joonistama, maha joonistama, valmis joonistama, valmis joonistama, välja joonistama, välja joonistama, üles joonistamaüles joonistama

joonistamine
[nimisõna, substantiiv]
1. üks kunsti valdkondadest

2. vastav õppeaine kunstiõppeasutuses

3. õppeaine, kus õpitakse joonistama

joonistuma
[tegusõna, verb]
välja või esile tulema, (piirjoontes, joonisena) nähtavaks saama

Ühendtegusõnad: välja joonistumavälja joonistuma

joonistus
[nimisõna, substantiiv]
1. söe, kriidi, pliiatsi vms vahendiga tehtud pilt

2. vastav graafika liik

3. pliiatsi, vildika, kriidi või muu vahendiga tehtud pilt

joonistusalbum
[nimisõna, substantiiv]
suures kaustas joonistusvihik

joonistusklass
[nimisõna, substantiiv]
joonistamise eriala üksus kunstiõppeasutuses

joonistuslik
[omadussõna, adjektiiv]
joonistamisse või joonistusse puutuv või sellele omane

joonistusmapp
[nimisõna, substantiiv]
mapp joonistuspaberi või joonistuste hoidmiseks või kaasaskandmiseks

joonistuspaber
[nimisõna, substantiiv]
joonistamisel kasutatav (paks) krobelise või sileda pinnaga paber

joonistusplokk
[nimisõna, substantiiv]
suures kaustas joonistusvihik

joonistussüsi
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalselt joonistamiseks põletatud süsi

joonistustarve
[nimisõna, substantiiv]
joonistamiseks vajalik vahend (nt pliiats, paber, kustukumm)

joonistustund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund joonistamis- ja maalimisoskuse arendamiseks

joonistusvahend
[nimisõna, substantiiv]
joonistamiseks vajalik vahend (nt pliiats, paber, kustukumm)

joonistusvihik
[nimisõna, substantiiv]
pehmete kaante vahele köidetud joonistuspaberi poognad

joonistusõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
koolis joonistamist õpetav inimene

joonistäht
[nimisõna, substantiiv]
käega kirjutatud suurtäht (nt A, B, C)

joonkiirus
[nimisõna, substantiiv]
kiirus, mis määratakse ajaühikus läbitud tee pikkuse järgi

joonklišee
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtrükiplaat, mis koosneb joonelementidest, on valmistatud rastrita

joonlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Joonias elanud Vana-Kreeka hõimu liige

2. vanakreeka hõimu liige

joonlaud
[nimisõna, substantiiv]
1. liistukujuline (või kolmnurkne) sirgete joonte tõmbamise vahend, mille ühel küljel on hrl sentimeeter- ja millimeeterjaotised

2. piklik ese, mille abil saab sirgeid jooni tõmmata ning asju sentimeetrites ja millimeetrites mõõta

joonmõõt
[nimisõna, substantiiv]
kaardil või plaanil sirglõik, mille jaotiste juures on näidatud vastavad pikkused looduses

joonnurk
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) nurk, mis saadakse, kui kahetahulist nurka lõigatakse tasandiga, mis on nurga servaga risti

joonornament
[nimisõna, substantiiv]
pinda süvistatud või lõigatud joontest koosnev ornament

joonpaisumine
[nimisõna, substantiiv]
keha (nt metalli, puidu) mõõtmete suurenemine ühes kindlas suunas temperatuuri mõjul

joonperspektiiv
[nimisõna, substantiiv]
matemaatilis-geomeetrilisel analüüsil põhinev ruumilise kujutamise tava, mis tuli kasutusse Itaalia renessansi maalikunstis ning kus pilk suunatakse silmapiiri ehk horisondi poole

joonpilv
[nimisõna, substantiiv]
lennuki järel taevasse tekkiv hele pilveriba

joonpind
[nimisõna, substantiiv]
sirgjoone liikumisel moodustuv pind

joonrivi
[nimisõna, substantiiv]
allüksuste paigutus ühel joonel ühe- või kaheviirulises rivis kolonnide kaupa

joonsirge
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti sirge

2. täiesti otsejoones kulgev

joonspekter
[nimisõna, substantiiv]
valguse murdumisel tekkiv värvilistest joontest koosnev optiline spekter, millest igale vastab kindel lainepikkus

joonsulg
[nimisõna, substantiiv]
1. joonestusvahend tuši-, ka tindi- või värvijoonte tõmbamiseks

2. joonimissulg

joontaktika
[nimisõna, substantiiv]
ühel joonel paiknenud lahingukordades tegutsemise teooria ja praktika

joontehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. joonte kasutamisel põhinev tehnika

2. nahkehistöö tehnika, kus niiskesse nahka vajutatakse hiljem värviga täidetavad jooned

joonteräga
[nimisõna, substantiiv]
korratult läbisegi asetsevad või ristuvad jooned

joontevõrk
[nimisõna, substantiiv]
ristuvate ja lõikuvate joonte süsteem

joontrapets
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) trapets, mis on piiratud sirgega y x ja parabooli haruga y x, kusjuures x 0, 1

joonvälk
[nimisõna, substantiiv]
sakilise joonena näiv välk (vastandatult nt keravälgule)

jooseptootsilik
[omadussõna, adjektiiv]
Oskar Lutsu romaanide kangelasele Joosep Tootsile omane, temaga seonduv või sarnane

joot
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja) suur jooma- ja söömapidu mingi perekondliku tähtpäeva (nt varrud, ristsed) või muu sündmuse tähistamiseks

jootekoht
[nimisõna, substantiiv]
joodetud liitekoht hrl metallesemel

jootekolb
[nimisõna, substantiiv]
tööriist pehme jootesulamiga jootmiseks

jootel
[nimisõna, substantiiv]
tööriist pehme jootesulamiga jootmiseks

jootelamp
[nimisõna, substantiiv]
jootmisel kasutatav leeklamp

jootesulam
[nimisõna, substantiiv]
1. sulam, mida tarvitatakse mingite materjalide ühendamiseks, kokkujootmiseks

2. jootmiseks tarvitatav sulam

jootetina
[nimisõna, substantiiv]
tina ja plii sulam joodisena

jootetõlvik
[nimisõna, substantiiv]
tööriist pehme jootesulamiga jootmiseks

jootevedelik
[nimisõna, substantiiv]
vedelik jootekoha puhastamiseks

jootma
[tegusõna, verb]
1. juua andma

2. joogiga kostitama

Ühendtegusõnad: kokku jootma, kokku jootma, sisse jootma, sisse jootma, täis jootmatäis jootma

jootmisautomaat
[nimisõna, substantiiv]
isetäituv nõu loomade või lindude jootmiseks

jootmiskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus saab joota loomi või linde

jootmisküna
[nimisõna, substantiiv]
(suurem) anum loomade või lindude jootmiseks

jootmismold
[nimisõna, substantiiv]
(suurem) anum loomade või lindude jootmiseks

jootmisnõu
[nimisõna, substantiiv]
(väiksem) anum loomade või lindude jootmiseks

jootraha
[nimisõna, substantiiv]
hrl teenindajale lisaks makstud rahasumma, mis ületab teenuse eest ettenähtud tasu

jootur
[nimisõna, substantiiv]
automaatne jootmisseade kodu- või lemmikloomade tarvis

joovastama
[tegusõna, verb]
vaimustusse viima, väga kaasa kiskuma, kõike muud unustama panema

joovasti
[nimisõna, substantiiv]
alkohol vm joobumust tekitav aine

joovastuma
[tegusõna, verb]
1. millegi väga meeldiva tõttu muud unustama

2. vaimustuma, võlutud saama

joovastus
[nimisõna, substantiiv]
ülev meeleolu, vaimustuse, eneseunustuse seisund

joove
[nimisõna, substantiiv]
1. joobnud olek, alkoholi, uimasti vms mõjust närvisüsteemile tekkiv seisund, mille korral isiku käitumine on häiritud

2. joobnud olek

joovikas
[nimisõna, substantiiv]
rabaservadel ja soistes metsades kasvav sinakasroheliste lehtede ja siniste hallikirmeliste marjadega kääbuspõõsas

joovutama
[tegusõna, verb]
joobuma panema

jopastama
[tegusõna, verb]
1. hästi minema, juhuslikult vedama, õnnestuma

2. õnnestuma, vedama

jope
[nimisõna, substantiiv]
1. lühem sportlik ülerõivas

2. lühem (sportlik) riideese, mida sa väljas teiste riiete peal kannad

jopehõlm
[nimisõna, substantiiv]
jope üks esimene pool

jopelukk
[nimisõna, substantiiv]
jope hõlmu sulgev tõmblukk

jopihõlm
[nimisõna, substantiiv]
jope üks esimene pool

jopp
[nimisõna, substantiiv]
1. lühem sportlik ülerõivas

2. lühem (sportlik) riideese, mida sa väljas teiste riiete peal kannad

joppama
[tegusõna, verb]
1. hästi minema, juhuslikult vedama, õnnestuma

2. õnnestuma, vedama

joppkasukas
[nimisõna, substantiiv]
kasukjopp

jopski
[nimisõna, substantiiv]
tobu, lollakas

jora
[nimisõna, substantiiv]
tüütav, rumal jutt, sisutu loba

jorama
[tegusõna, verb]
tüütavat, rumalat juttu ajama

jordaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Jordaania kodanik või elanik

2. Jordaania päritolu inimene

jordan
[nimisõna, substantiiv]
vee õnnistamise koht ning toiming (õigeusu kirikus)

jorin
[nimisõna, substantiiv]
madal (põrisev) heli või hääl

jorisema
[tegusõna, verb]
madalat (põrisevat) heli tekitama, sel viisil häälitsema (nt laulma)

joristama
[tegusõna, verb]
1. madalat (põrisevat) heli tekitama

2. sellist heli tekitades midagi tegema

jorjen
[nimisõna, substantiiv]
1. värvikireva õiega ja tugeva harunematu varrega püsilill

2. lill

jorkšir
[nimisõna, substantiiv]
Yorkshireʼis aretatud suur valge lihasiga

jorrama
[tegusõna, verb]
pahuralt virisema või torisema

jorss
[nimisõna, substantiiv]
(mehe kohta, hrl halvustavalt:) kutt, tüüp

joru
[nimisõna, substantiiv]
tüütu jutt, pidev ühe ja sama rääkimine

joruba
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Nigeeria lääneosas elava Aafrika rahva liige

jorutama
[tegusõna, verb]
1. madalat, põrisevat heli tekitama, sellisel moel laulma

2. jorisedes laulma

jorutus
1. pikk siia-sinna kulgev jutt või selline jutustamine

2. heietav laul(mine)

jospel
[nimisõna, substantiiv]
1. (kogenematu noormehe, poisinolgi, jõmpsika kohta)

2. nolk, piimahabe, poisijõmpsikas

jota
[nimisõna, substantiiv]
1. alkoholi armastav inimene, kõva viinavõtja, joodik

2. joodik

jotatsism
[nimisõna, substantiiv]
kõnehäire, mille puhul valesti hääldatakse j-häälikut

jots
[nimisõna, substantiiv]
hrl teenindajale lisaks makstud rahasumma, mis ületab teenuse eest ettenähtud tasu

jott
[nimisõna, substantiiv]
1. j-tähe nimetus

2. j-tähe nimi

joviaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (lärmakalt) heatujuline, rõõmsameelne

2. üleolevalt heatahtlik

joystick
[nimisõna, substantiiv]
juhthoob või -kang, sisendseade objektide juhtimiseks ekraanil, mida kasutatakse nt arvutimängudes

jpm
osutab loetelu (pikalt) jätkumisele

jpn
Jaapanis kõneldav, omaette keelkonna moodustav keel

jpt
osutab loetelu (pikalt) jätkumisele

jr
1. (isikunime järel hrl poja eristamiseks isast:) noorem

2. noorem

jrk
1. järgnemise, reastumise kord või süsteem, kus igal asjal, nähtusel vm on oma kindel koht

2. selline koht, asend mingis reastuses, järjestuses

3. teatud kord mingite asjade reas, kus igal asjal on oma kindel koht

4. järgnemise, reastumise kord

jsk
1. suurema ettevõtte vms allüksus või maa-alaline alljaotus

2. suurema organisatsiooni või ettevõtte väiksem osa

jt
1. hrl lause, pöördumise lõpus osutab loendi jätkumisele

2. osutab, et millegi loetelu saab jätkata

jts
hrl lause, pöördumise lõpus osutab sarnaste objektide, asjaolude loetelu jätkumisele

ju
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) tugevdab kergelt lauses esitatut, vahel seetõttu, et öeldut peetakse endastmõistetavaks või tuntuks

2. näitab, et miski on sinu meelest niigi teada ja ei vaja pikemat selgitust

juba
[määrsõna, adverb]
1. näitab, et mingi tegevus, seisund vms on käsitletavaks momendiks alanud või lõppenud

2. näitab, et mingi olukord on alanud või lõppenud

jube
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga suurt hirmu, kartust, õudu tekitav

2. hirmu tekitav

jube
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

jubedalt
[määrsõna, adverb]
hirmu ja õudu tekitavalt

jubedasti
[määrsõna, adverb]
hirmu ja õudu tekitavalt

jubedik
[nimisõna, substantiiv]
1. koletis

2. miski või keegi väga ebameeldiv

jubedus
[nimisõna, substantiiv]
väga suur hirmutunne, erutusseisund, mida põhjustab mingi hirmus nähtus, olend vm

jubestama
[tegusõna, verb]
1. jubedaks tegema

2. jubedust tekitama

jubetis
[nimisõna, substantiiv]
jube olend või asi

jubetu
[omadussõna, adjektiiv]
väga kole, väga inetu

jubetu
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

jubileum
[nimisõna, substantiiv]
(vanamoelises või naljatlevas pruugis juubeli kohta)

jubin
[nimisõna, substantiiv]
mingi väike hrl uudne asi või detail, mingi masinavärgi osa, (naljakas) asjake või seade

jublak
[nimisõna, substantiiv]
mingi väike hrl uudne asi või detail, mingi masinavärgi osa, (naljakas) asjake või seade

jublakas
[nimisõna, substantiiv]
mingi väike hrl uudne asi või detail, mingi masinavärgi osa, (naljakas) asjake või seade

judaism
[nimisõna, substantiiv]
monoteistlik juudi usund

judaist
[nimisõna, substantiiv]
judaismi tunnistaja

judin
[nimisõna, substantiiv]
ihu värin või võbin

judisema
[tegusõna, verb]
külmast, hirmust vm ebameeldivast tundest värisema

judistama
[tegusõna, verb]
1. värisema panema, judinat tekitama

2. judisema panema, väristama

judo
[nimisõna, substantiiv]
1. ju-jutsust arenenud võitlussport

2. võitlusspordi liik

judoka
[nimisõna, substantiiv]
judoga tegelev sportlane

judokas
[nimisõna, substantiiv]
judoga tegelev sportlane

judomaadleja
[nimisõna, substantiiv]
judoga tegelev sportlane

juga
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeliku, gaasi, puistaine vms (paiskuv või purskuv) hrl suhteliselt väikese läbimõõduga voolus

2. kiirtevihk

jugadušš
[nimisõna, substantiiv]
tugeva, suunatava survega veejoaga tehtav massaaž püsti seisvale inimesele

jugama
[tegusõna, verb]
1. siunama, kiruma

2. tõrelema, kellegagi pahandama

jugaprinter
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl värviprinter, mis tekitab märke värviosakeste või -piiskade paiskamisega paberile

2. tinti kasutav värviprinter

jugapump
[nimisõna, substantiiv]
seade pumpamiseks mingi teise vedeliku, auru või gaasi liikumisenergia arvel

jugapuu
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas mürgiste seemnetega okaspuu või põõsas, Eestis põõsana

jugar
[nimisõna, substantiiv]
lühike pikergune väljaheide

jugavool
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri kõige alumise kihi (ehk troposfääri) ülaosas läänest itta puhuvad tugevad (kuni 100 m/s) tuuled

jugi
[nimisõna, substantiiv]
Siberis Sõmi jõe ääres elava väikerahva liige

jugoslaavlane
[nimisõna, substantiiv]
1. endise Jugoslaavia riigi kodanik ja elanik

2. endise Jugoslaavia territooriumilt pärit inimene

juh
1. asutuse, ettevõtte, ühingu või seltsi juht

2. inimene, kelle töö on juhatada asutust, ettevõtet või osakonda

juh
1. juhendav isik

2. inimene, kes juhendab kedagi millegi tegemisel

juha
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) torujas elund hrl eritise või nõre juhtimiseks

juhake
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) väike torujas elund hrl eritise või nõre juhtimiseks

juhataja
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, ettevõtte, ühingu või seltsi juht

2. inimene, kelle töö on juhatada asutust, ettevõtet või osakonda

juhatama
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi (seletuse või õpetuse abil) kätte näitama, midagi või kedagi leida aitama

2. seletama või (kaasas käies) näitama, kuidas mingisse kohta minna või midagi leida

3. suunama

4. ise kaasas v ees käies

Ühendtegusõnad: kätte juhatama, kätte juhatama, sisse juhatama, sisse juhatama, välja juhatamavälja juhatama

juhatus
[nimisõna, substantiiv]
1. organisatsiooni, ettevõtte, ka mõne asutuse tegevust juhtiv üksus

2. inimeste rühm, kes juhib mingi organisatsiooni, asutuse või ettevõtte tegevust

3. juhtkond

juhe
[nimisõna, substantiiv]
1. painduv, elektrit juhtivast metallist traatjas vahend elektrienergia edastamiseks, sideliinideks, elektrimasinate mähisteks vms

2. pikk ja väga peenike (metallist) vahend, mille kaudu liigub elekter mingi seadme sisse

juhend
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalik juhis, eeskiri või õpetus mingis olukorras käitumiseks, millegi tegemiseks

2. tekst, mis ütleb, kuidas midagi teha või kasutada

3. juhtnöör, näpunäide

4. eeskiri, juhiste kogu

juhendaja
[nimisõna, substantiiv]
1. juhendav isik

2. inimene, kes juhendab kedagi millegi tegemisel

juhendama
[tegusõna, verb]
1. juhtnööre andma, nõuannetega abistama

2. juhtnööre või nõu andes suunama

3. soovituste ja õpetustega suunama

4. juhendama, juhtnööre andma

juhendamine
[nimisõna, substantiiv]
juhtnööride ja nõuannete andmine, sedakaudu suunamine

juhendatav
[nimisõna, substantiiv]
keegi, keda juhendatakse

juhendus
[nimisõna, substantiiv]
juhtnööride ja nõuannete andmine, sedakaudu suunamine

juhhei
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ülemeelikust, uljust, juubeldust

juhhuu
[hüüdsõna, interjektsioon]
rõõmu, juubeldust, vaimustust väljendav hüüatus

juhiabi
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, organisatsiooni või ettevõtte juhti igapäevatöös abistav ametnik (ka ametinimetusena)

juhiiste
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki juhi jaoks mõeldud iste

juhik
[nimisõna, substantiiv]
1. detail, mis tagab temale toetuva teise detaili täpse liikumise

2. juhtdetail

juhikabiin
[nimisõna, substantiiv]
veokil, kraanal, lennukil kabiin, kus asub juht

juhikultus
[nimisõna, substantiiv]
liidri, nt parteijuhi või riigipea liialdatud ülistamine

juhiload
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, mis tõendab sõiduvahendi juhtimise õigust

2. dokument, mis näitab, et sa tohid juhtida autot või teisi sõidukeid

juhiluba
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, mis tõendab sõiduvahendi juhtimise õigust

2. dokument, mis näitab, et sa tohid juhtida autot või teisi sõidukeid

juhind
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu direktiiv

juhinduma
[tegusõna, verb]
tegutsemisel midagi aluseks võtma, millegi järgi käima

juhiomadus
[nimisõna, substantiiv]
joon, külg, mis on kellelegi püsivalt või oluliselt omane ning mida hinnatakse juhi ametikohal

juhipaberid
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, mis tõendab sõiduvahendi juhtimise õigust

2. dokument, mis näitab, et sa tohid juhtida autot või teisi sõidukeid

juhiprintsiip
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte, mille järgi on kogu võim koondatud ühe isiku kätte

juhis
[nimisõna, substantiiv]
õpetus või eeskiri, kuidas mingil puhul toimida või tegutseda

juhislik
[omadussõna, adjektiiv]
juhisepärane

juhitavus
[nimisõna, substantiiv]
omadus olla juhitav, alluda juhtimisele

juhitunnistus
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, mis tõendab sõiduvahendi juhtimise õigust

2. dokument, mis näitab, et sa tohid juhtida autot või teisi sõidukeid

juhivits
[nimisõna, substantiiv]
vankri esimese telje kummastki otsast aisa külge käiv traat, raud, vitsaväät või nöör, mis tagab vankri teel püsimise

juhkam
[nimisõna, substantiiv]
juhmakas, kohtlane inimene

juhm
[omadussõna, adjektiiv]
raske taibuga, pika toimega, kohtlasena mõjuv

juhmakas
[omadussõna, adjektiiv]
natuke rumalavõitu, veidi taipamatu või pika toimega

juhmard
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

juhmistama
[tegusõna, verb]
1. juhmiks, nüriks või tuimaks tegema

2. juhmiks tegema

juhmistuma
[tegusõna, verb]
taipamatuks, tölbiks, tuimaks muutuma

juhmivõitu
[omadussõna, adjektiiv]
üsna juhm

juhmpea
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

juhmuma
[tegusõna, verb]
taipamatuks, tölbiks, tuimaks muutuma

juhmus
[nimisõna, substantiiv]
1. piiratud mõistusega, raske taibuga olek, nürimeelsus

2. taipamatus

juht
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene (või olend), kes suunab ja korraldab teiste inimeste (või olendite) tööd

2. inimene, kes juhib, suunab mingit inimeste rühma

juht
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskil, kellegagi juhtunud asi, hrl muudest eristuv, üksikuna esinev sündmus

2. üks konkreetne sündmus, nähtus, olukord

juhtartikkel
[nimisõna, substantiiv]
ajakirja, kogumiku vms esimene, olulisi, hrl põhimõttelisi probleeme käsitlev artikkel

juhtemane
[nimisõna, substantiiv]
karja domineeriv emasloom

juhtetee
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi eri osi ühendavad närvikiud

juhtfiguur
[nimisõna, substantiiv]
mõjukas või otsustav isik (nt teatavas sündmuses, meeskonnatöös, sportmängus)

juhtgrupp
[nimisõna, substantiiv]
võistlejate rühm, kes on saavutanud teiste ees märgatava edumaa (nt jooksus, suusatamises, jalgrattasõidus) või parema punktiseisu (nt males)

juhthani
[nimisõna, substantiiv]
rändeparves kõige ees lendav hani

juhtheli
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaline heli, mis asub helilaadi põhihelist astme võrra madalamal ja tungleb temasse

2. igasugune heli, mis tungleb (poole tooni võrra) kõrgemale või madalamale

juhtima
[tegusõna, verb]
1. sõiduki roolis olema, seda edasi viima ning teel, kursil vms hoidma

2. millelegi või kellelegi (liikumisel) suunda andma

Ühendtegusõnad: kõrvale juhtimakõrvale juhtima

juhtimine
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse vm organisatsiooni töö korraldamine ja suunamine, hrl selle juhina töötades

2. millegi toimimise või kulu korraldamine ja suunamine

juhtimisalane
[omadussõna, adjektiiv]
juhtimisvaldkonnaga seotud

juhtimisel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
nii, et keegi korraldab ja suunab kellegi tööd või millegi toimimist

juhtimiskang
[nimisõna, substantiiv]
kangikujuline juhtimisseade, millega saab suunata liiklusvahendit või nt arvutimängudes kursorit

juhtimiskeskus
[nimisõna, substantiiv]
1. osakond või allasutus, kes tegeleb teatava tööülesande juhtimise ja korraldamisega

2. vastav koht, ruum(id) või hoone

juhtimiskilp
[nimisõna, substantiiv]
alus, millele on monteeritud juhtimis- ja kontrollimisseadmed

juhtimiskogemus
[nimisõna, substantiiv]
kogemus, mis saadakse tööst juhtivatel kohtadel

juhtimispult
[nimisõna, substantiiv]
seade, kuhu on paigaldatud mingi tehnilise süsteemi juhtimiseks ja kontrollimiseks vajalikud lülitid, näidikud vms

juhtimispunkt
[nimisõna, substantiiv]
vajalike vahenditega varustatud rajatis vm koht (ka veok), kust juhitakse lahingutegevust

juhtimisseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mida kasutatakse mingi sõiduki, süsteemi vm juhtimiseks

juhtimissiire
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) programmi täitmise jätkamine järgmise käsu asemel muu käsuga

juhtimisstiil
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, inimeste töö juhtimise viis

juhtimissüsteem
[nimisõna, substantiiv]
millegi töötamist juhtiv (ja reguleeriv) elektrooniline vm süsteem

juhtimistasand
[nimisõna, substantiiv]
juhtimise valdkond mingi hierarhilise süsteemi osana

juhtimisteadus
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtete jt organisatsioonide juhtimise teooriaid ja meetodeid viljelev teadusharu

juhtimisteooria
[nimisõna, substantiiv]
seisukohtade ja seaduspärasuste kogum, mille põhjal otsustatakse, kuidas on tarvis asutust vm organisatsiooni juhtida, et see täidaks talle püstitatud eesmärgid

juhtimisviga
[nimisõna, substantiiv]
1. eksimus hrl organisatsiooni juhtimisel

2. sõidukijuhi eksimus

juhtimisõigus
[nimisõna, substantiiv]
juhiloaga tõendatav õigus juhtida sõidukit

juhtisane
[nimisõna, substantiiv]
1. karja domineeriv isasloom

2. domineeriv mees

juhtiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. määrava tähtsusega, väga mõjukas

2. kõrgel positsioonil olev

3. kõige olulisem või kõige edukam

juhtivkoosseis
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, organisatsiooni vms juhtkond

juhtivtöötaja
[nimisõna, substantiiv]
juhtival ametikohal töötav inimene

juhtivus
[nimisõna, substantiiv]
aine omadus elektrit, soojust, heli edasi anda

juhtjoon
[nimisõna, substantiiv]
oluline või põhiline joon, mille järgi juhindutakse

juhtkang
[nimisõna, substantiiv]
kangikujuline juhtimisseade, millega saab suunata liiklusvahendit või nt arvutimängudes kursorit

juhtkilp
[nimisõna, substantiiv]
alus, millele on monteeritud juhtimis- ja kontrollimisseadmed

juhtkimp
[nimisõna, substantiiv]
kudede kimp, mida mööda liigub taimeorganites vesi selles lahustunud mineraal- ja orgaaniliste ainetega

juhtkiri
[nimisõna, substantiiv]
päevaprobleemi käsitlev, hrl esikülgedel avaldatud toimetuse artikkel ajalehes või ajakirjas

juhtkivistis
[nimisõna, substantiiv]
teatud kivimile või kivimirühmale iseloomulik kivistis, mis võimaldab määrata kivimite tekkeaega või samasust

juhtkoer
[nimisõna, substantiiv]
sõbraliku loomuga tasakaalukas koer, kes on õpetatud nägemispuudega inimest liikumisel juhtima

juhtkoht
[nimisõna, substantiiv]
1. juhtiv, tähtis seisund või asend

2. liidrikoht võistlustel

3. esikoht võistluse käigus

juhtkomitee
[nimisõna, substantiiv]
ürituse, tegevuse vms korraldamist (ja allkomiteesid) juhtiv inimeste rühm

juhtkond
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm isikuid, kes juhivad mingit asutust, ettevõtet, kollektiivi, organisatsiooni

2. rühm inimesi, kes juhivad mingit asutust, ettevõtet või organisatsiooni

juhtkude
[nimisõna, substantiiv]
taimede kude (niineosa ja puiduosa), mis kannab edasi vett ja selles lahustunud mineraal- ja orgaanilisi aineid

juhtkuju
[nimisõna, substantiiv]
mõjukas või otsustav isik (nt teatavas sündmuses, meeskonnatöös, sportmängus)

juhtkurg
[nimisõna, substantiiv]
rändeparves kõige ees lendav kurg

juhtkuul
[nimisõna, substantiiv]
arvutihiire asemel kasutatav osutusseadis, millega kursorit suunatakse pesas paiknevat kuuli liigutades

juhtlause
[nimisõna, substantiiv]
1. lause või fraas, milles väljendub mingis tegevuses või toimimises silmas peetav mõte

2. lipukiri

3. vapikiri

4. olulist mõtet sisaldav lause

juhtlind
[nimisõna, substantiiv]
(rände)parve juhtiv lind

juhtloom
[nimisõna, substantiiv]
karja juhtiv loom

juhtlõik
[nimisõna, substantiiv]
artikli esimene, sisu kokkuvõttev lõik

juhtlõng
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, asitõend vm, millest saab lähtuda, mis võib selgust tuua

juhtmepaar
[nimisõna, substantiiv]
kaks juhet

juhtmepundar
[nimisõna, substantiiv]
sassi, puntrasse läinud juhe või juhtmed

juhtmerägastik
[nimisõna, substantiiv]
(korratult asetsevate juhtmete kohta)

juhtmestik
[nimisõna, substantiiv]
elektrijuhtmete süsteem või kogum

juhtmevaba
[omadussõna, adjektiiv]
juhtme(te)ta, muul moel kui juhtme kaudu leviv

juhtmotiiv
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevust või toimimist suunav peamine mõte või põhjus

juhtmõte
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevust või toimimist suunav peamine mõte või põhjus

juhtnahk
[nimisõna, substantiiv]
tugevasti rasvatatud (ja mustaks värvitud) parknahk (nt jalatsite ja sadulsepatoodete valmistamiseks)

juhtnöör
[nimisõna, substantiiv]
tegelikku tegevust puudutav tegevusjuhis, õpetus või näpunäide

juhtoinas
[nimisõna, substantiiv]
(mingi tegevuse eestvedaja kohta)

juhtoks
[nimisõna, substantiiv]
ülespoole kasvav tugevaim oks puu võras

juhtorgan
[nimisõna, substantiiv]
asutuse või organisatsiooni juhtimise üksus (nt nõukogu, juhatus)

juhtpaneel
[nimisõna, substantiiv]
mingi seadme osa, mis sisaldab lüliteid seadme juhtimiseks ja näidikuid, mis annavad infot seadme talitluse kohta

juhtplokk
[nimisõna, substantiiv]
mingit tehnilist süsteemi juhtiv ja kontrolliv elektrooniline seade

juhtpositsioon
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv, eriti tähtis seisund

juhtpult
[nimisõna, substantiiv]
seade, kuhu on paigaldatud mingi tehnilise süsteemi juhtimiseks ja kontrollimiseks vajalikud lülitid, näidikud vms

juhtraud
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhtne, sarvedega või sirge toru jalgratta või mootorratta juhtimiseks

2. juhtraud

juhtroll
[nimisõna, substantiiv]
kellegi juhtiv või valitsev asend läbirääkimistel vm paljude osalistega (korralduslikus) tegevuses

juhtsalm
[nimisõna, substantiiv]
päeva, kuu vm ajahetke juhtmõtteks valitud piiblisalm

juhtseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mida kasutatakse mingi sõiduki, süsteemi vm juhtimiseks

juhtsirge
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) sirgjoon, mis on risti koonuselõigete (ringjoone, ellipsi, parabooli ja hüperbooli) selle sümmeetriateljega, mis läbib fookust või fookusi ning määrab joonpinda moodustava sirge liikumise

juhtsoon
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) puitunud rakkudest koosnev torukesekujuline osa, mida mööda liigub vesi

2. õistaime osa

juhtsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
millegi töötamist juhtiv (ja reguleeriv) elektrooniline vm süsteem

juhtum
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskil, kellegagi juhtunud asi, hrl muudest eristuv, üksikuna esinev sündmus

2. üks konkreetne sündmus, nähtus, olukord

juhtuma
[tegusõna, verb]
1. (üksiksündmuse, juhtumi kohta:) (ootamatult, ettekavatsemata) toimuma, (kogemata, juhuslikult) esinema või ette tulema

2. (ootamatult) toimuma, aset leidma

Ühendtegusõnad: ette juhtuma, ette juhtuma, kokku juhtuma, kokku juhtuma, peale juhtuma, peale juhtuma, vastu juhtumavastu juhtuma

juhtumikorraldus
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaaltöövorm, mille puhul tegeldakse ühe juhtumiga algusest lõpuni

juhtumine
[nimisõna, substantiiv]
juhtum, kellegagi aset leidnud (ootamatu) asi

juhtumisi
[määrsõna, adverb]
juhuse tõttu

juhtumiuuring
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtuse sügavuti uurimine tema loomulikus keskkonnas, tuginedes mitmetele erinevatele infoallikatele ja vaatenurkadele

2. üksikisikut käsitlev uurimus

juhtumus
[nimisõna, substantiiv]
1. muudest eristuv, erakordne sündmus

2. sündmus

juhtunu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on juhtunud, hrl erakordne sündmus

2. see, mis on juhtunud

juhtvõrse
[nimisõna, substantiiv]
ülespoole kasvav tugevaim oks puu võras

juhtvärav
[nimisõna, substantiiv]
värav sportmängus, mis viib meeskonna juhtima (nt jalgpallis)

juhuklient
[nimisõna, substantiiv]
juhuslikult, ilma eelinfo või kogemuseta toodet või teenust kasutama sattunud inimene

juhuleid
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasese(med), millele on satutud juhuslikult (nt põllu- ja kaevetöödel)

2. nende juhuslik leidmine

juhuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. juhuslik

2. üksikjuhuna esinev

juhuluule
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi sündmuse (ristsed, pulmad, sünnipäev vms) pidulikustamiseks kirjutatud luule, Euroopas eriti harrastatud 14.–18. sajandil

2. kirjutatud mingi sündmuse tarbeks

juhuluuletaja
[nimisõna, substantiiv]
juhuluule viljeleja

juhuluuletus
[nimisõna, substantiiv]
seltskonnasündmuse puhuks kirjutatud luuletus

juhumoodustis
[nimisõna, substantiiv]
uus sõna, mille kirjutaja või kõneleja loob mingi üksikjuhu tarvis ja kasutus piirdub selle juhuga (nt karnevalitama)

juhus
[nimisõna, substantiiv]
1. ettearvamatu, plaanitsematu sündmus või olukord (tihti millekski soodus, millekski võimalust andev)

2. (millekski võimalust andev) ootamatu olukord või sündmus

juhuseks
[nimisõna, substantiiv]
1. seksuaalvahekord juhusliku partneriga

2. seksuaalsuhe juhusliku partneriga

juhusekütt
[nimisõna, substantiiv]
1. seikleja, hea õnne peale mineja, juhustest kinni haaraja

2. ebaausate võtete kasutaja, aferist

juhuseotsija
[nimisõna, substantiiv]
1. seikleja, hea õnne peale mineja, juhustest kinni haaraja

2. ebaausate võtete kasutaja, aferist

juhuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. juhusest olenev, juhuse tõttu toimuv või olemasolev, mitte planeeritud

2. juhusest olenev, juhuse tõttu toimuv, mitte planeeritud

juhuslikkus
[nimisõna, substantiiv]
juhusest olenevad asjaolud

juhuslikult
[määrsõna, adverb]
juhuse tõttu

juhuslikustama
[tegusõna, verb]
üldkogumi üksusi segi ajama, järjestuselt vm poolest ennustamatuks, ebasüstemaatiliseks muutma (nt uurimustöös, statistikas)

juhusuhe
[nimisõna, substantiiv]
1. seksuaalvahekord juhusliku partneriga

2. seksuaalsuhe juhusliku partneriga

juhusuitsetaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes suitsetab harva

juhusõna
[nimisõna, substantiiv]
uus sõna, mille kirjutaja või kõneleja loob mingi üksikjuhu tarvis ja kasutus piirdub selle juhuga (nt karnevalitama)

juhuti
[määrsõna, adverb]
1. vahete-vahel, mõnel puhul, üksikutel juhtudel

2. eri juhtumitel

juhututtav
[nimisõna, substantiiv]
juhuslik tuttav, inimene, keda hästi ei tunta

juhututvus
[nimisõna, substantiiv]
juhuslik, pealispindne, ajutise loomuga tutvus

juhutähendus
[nimisõna, substantiiv]
1. tähendus, mis on sõnale või sõnaühendile antud ainult mingis ühes kontekstis, tavatähendusest hälbides (nt klaaspärl 'suur vihmapiisk')

2. tähendus, mis on sõnale või sõnaühendile antud ainult mingis ühes kontekstis, tavatähendusest hälbides (nt klaaspärl 'suur vihmapiisk')

juhutöö
[nimisõna, substantiiv]
juhuslik, ajutine töö

juhutööline
[nimisõna, substantiiv]
endale juhutöödega ülalpidamist teeniv isik

juhuu
[hüüdsõna, interjektsioon]
rõõmu, juubeldust, vaimustust väljendav hüüatus

juhuvahekord
[nimisõna, substantiiv]
1. seksuaalvahekord juhusliku partneriga

2. seksuaalsuhe juhusliku partneriga

juhuvalik
[nimisõna, substantiiv]
juhuslik valimine teatud hulgast või selliselt valitud osa (nt vastandina kvoote rakendavale valikule)

juhuvalima
[tegusõna, verb]
midagi pimesi, huupi välja valima

juhuvedu
[nimisõna, substantiiv]
sõitjate vedu üksiku tellimuse alusel (vastandatuna liiniveole)

ju-jutsu
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapanist pärinev relvata enesekaitsevõtete süsteem

2. enesekaitseviis

jujuub
[nimisõna, substantiiv]
hariliku kreektürni ehk jujuubipuu pehme õhulise viljalihaga suhkrurohke söödav vili

jujuubipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas ja lähistroopikas kasvav puu, mille suhkrurohkeid vilju jujuube tarvitatakse toiduks

2. troopikas kasvav taim

jukagiir
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Magadani oblastis ja Jakuutias elava väikerahva liige

2. Siberi väikerahva liige

jukeboks
[nimisõna, substantiiv]
masingrammofon, millesse mündi laskmise järel hakkab mängima soovitud lugu (kohvikutes, baarides või mujal)

jukebox
[nimisõna, substantiiv]
masingrammofon, millesse mündi laskmise järel hakkab mängima soovitud lugu (kohvikutes, baarides või mujal)

jukerdama
[tegusõna, verb]
millegi keeruka või palju aega ja vaeva nõudvaga tegelema

jukola
[nimisõna, substantiiv]
1. välisõhus kuivatatud kala (Ida-Siberis ja Kaug-Idas)

2. välisõhus kuivatatud kala

juletu
[omadussõna, adjektiiv]
ülbelt häbematu

julge
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes ei karda, ei tunne hirmu midagi teha

2. selline, kes on ilma hirmuta valmis ohtlikke või raskeid asju tegema

julgelt
[määrsõna, adverb]
1. ilma kartuseta, hirmu tundmata

2. nii, et ei tunne hirmu

julgema
[tegusõna, verb]
1. millekski piisavalt julgust omama, julgust ilmutama

2. mitte kartma midagi teha

julgematus
[nimisõna, substantiiv]
mittejulgemine, argus

julgenema
[tegusõna, verb]
julgemaks muutuma

julgeolek
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi vm piirkonna kaitstus ohtude, nt sõjalise ohu, looduskatastroofi, terrorismi vastu, varustatus hädavajalike vahenditega

2. olukord, kus riik või ühiskond on kaitstud rünnaku või muu ohu eest

julgeolekuabinõu
[nimisõna, substantiiv]
turvalisuse tagamiseks tarvitusele võetav abinõu

julgeolekukomitee
[nimisõna, substantiiv]
mitme julgeolekuasutuse, sh Nõukogude-aegse KGB mittetäielik nimetus

julgeolekumaks
[nimisõna, substantiiv]
maks, mille eesmärk on riigikaitsekulutuste katmine

julgeolekumees
[nimisõna, substantiiv]
julgeolekutöötaja

julgeolekuohvitser
[nimisõna, substantiiv]
julgeolekuteenistuses töötav ohvitser

julgeolekuorgan
[nimisõna, substantiiv]
(Venemaa ja Nõukogude Liidu julgeolekuameti ja selle töötajate kohta)

julgeolekupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi rakendatavad põhimõtted, mille eesmärgiks on tagada kodanike turvalisus, territoriaalne kaitstus ja põhiseaduslik kord

julgeolekurisk
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, mis võib endast kujutada ohtu inimeste, riigi vm julgeolekule

julgeolekuteenistus
[nimisõna, substantiiv]
riigi julgeolekut tagav asutus või nende võrk, Eestis kapo

julgeolekutunne
[nimisõna, substantiiv]
kaitstuse, turvalisuse tunne

julgestama
[tegusõna, verb]
julgeolekut kindlustama, ohutust tagama

julgestatus
[nimisõna, substantiiv]
ohtude vastu kindlustatus, julgestatud olek

julgesti
[määrsõna, adverb]
1. ilma kartuseta, hirmu tundmata

2. nii, et ei tunne hirmu

julgestus
[nimisõna, substantiiv]
1. julgeoleku või turvalisuse tagamine

2. selleks kasutatav abinõu või teenistus

3. julgestamine

julgestusköis
[nimisõna, substantiiv]
tugev nöör või köis, mille abil kindlustatakse ohutust mägironimisel, kõrgel kohal töötamisel vms

julgestusnöör
[nimisõna, substantiiv]
tugev nöör või köis, mille abil kindlustatakse ohutust mägironimisel, kõrgel kohal töötamisel vms

julgestuspolitsei
[nimisõna, substantiiv]
politseiasutus või -üksus, kelle ülesanne on tagada tähtsate isikute, nt presidendi, peaministri ja riigi ametlike külaliste julgeolek ning valvata ja kaitsta tähtsaid objekte

julgestusteenistus
[nimisõna, substantiiv]
turvalisuse tagamise eest vastutav politsei struktuuriüksus, turvafirma vm

julgestusvõte
[nimisõna, substantiiv]
(alpinismis, matkamisel) võte, millega tagatakse inimeste ohutus

julgestusüksus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeüksus, kelle ülesandeks on kaitsta põhijõudude tegevust

julguma
[tegusõna, verb]
1. millekski piisavalt julgust omama, julgust ilmutama

2. mitte kartma midagi teha

julgur
[nimisõna, substantiiv]
julge inimene

julgus
[nimisõna, substantiiv]
1. kartmatu olek

2. võime teha midagi nii, et sa ei karda

julgusenatuke
[nimisõna, substantiiv]
olemasolev (vähene) julgus

julguseraasuke
[nimisõna, substantiiv]
olemasolev (vähene) julgus

julgusetu
[omadussõna, adjektiiv]
kartlik, arg, ilma julguseta

julgustama
[tegusõna, verb]
julgust sisendama või andma, julge(ma)ks tegema

julgustav
[omadussõna, adjektiiv]
julgust sisendav, tuge, toetust andev

julgustus
[nimisõna, substantiiv]
1. julgustamine

2. see, mis julgustab, hirmu peletab

julgustükk
[nimisõna, substantiiv]
julgust nõudev tegu

julienne
[nimisõna, substantiiv]
1. tuletikusuuruselt tükeldatud juurvilja-, seene vm ribad

2. tuletikusuuruselt tükeldatud (juurvilja)ribad

julk
[nimisõna, substantiiv]
lühike pikergune väljaheide

julla
[nimisõna, substantiiv]
1. avamerejahi või väikese laeva kaheaeruline sõudepaat 1–3 inimese tarvis

2. väike sõudepaat

julla
[nimisõna, substantiiv]
mingi väike hrl uudne asi või detail, mingi masinavärgi osa, (naljakas) asjake või seade

julm
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma halastuseta, selline, kellele meeldib teistele haiget teha ja kannatusi põhjustada

2. selline, kellele meeldib teistele haiget teha või mis teeb teistele haiget

julmalt
[määrsõna, adverb]
1. halastamatult, armutult

2. jõhkralt, toorelt

3. jõhkralt, elajalikult

julmastama
[tegusõna, verb]
julmaks tegema

julmastuma
[tegusõna, verb]
julmaks muutuma

julmuma
[tegusõna, verb]
julmaks muutuma

julmur
[nimisõna, substantiiv]
1. julm ja jõhker inimene

2. jõhker inimene

3. jultunu

julmus
[nimisõna, substantiiv]
julm tegu

julmusevaba
[omadussõna, adjektiiv]
(loomaõigusluses:) selline, mille tootmise käigus ei ole kahjustatud ega tapetud loomi

julmutsema
[tegusõna, verb]
julmalt käituma

jultumus
[nimisõna, substantiiv]
ülbe ja häbematu julgus

jultunu
[nimisõna, substantiiv]
ülbelt häbenematu, jultunud inimene

jultunud
[omadussõna, adjektiiv]
ülbelt häbematu

jumal
[nimisõna, substantiiv]
1. ainujumalasse uskuvates religioonides kõrgeim üleloomulik olend või jõud, maailma looja

2. kõige kõrgem olend kristlikus religioonis

jumala
[määrsõna, adverb]
täiesti, läbini, üleni

jumalaarm
[nimisõna, substantiiv]
ristiusus tuntud kui Jumala heatahtlikkus, mis väljendub pattude andestamises

jumalaeitus
[nimisõna, substantiiv]
Jumala olemasolu eitamine

jumalaema
[nimisõna, substantiiv]
ristiusus Jeesuse Kristuse ema Maarja

jumalaga
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. hüvastijätul, lahkumisel kasutatav sõna

2. sõna, mida sa ütled lahkudes, eriti siis, kui arvad, et ei näe teist inimest enam pikka aega

jumalagajätt
[nimisõna, substantiiv]
kellestki või millestki lahkumine, kellegagi või millegagi hüvasti jätmine, lahkumissõnade lausumine

jumalagajätusõnad
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt lahkujale või lahkuja poolt teistele öeldavad sõnad

jumalakartlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. jumalasse (vm pühadustesse) uskuv, mingit usku tunnistav või usukombeid täitev

2. selline, kes usub jumalasse

jumalakartlikkus
[nimisõna, substantiiv]
usuliste tõekspidamiste järgimine ja pühendumus Jumalale

jumalakartmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. jumalat, usku ja usukombeid mitte tunnistav või neid halvustav

2. kohkumatu, jultunud

jumalakartus
[nimisõna, substantiiv]
aukartus jumala vastu, austus usukommete ja kiriklike traditsioonide vastu

jumalakeeli
[määrsõna, adverb]
härdalt, väga tungivalt, kogu hingest

jumalakoda
[nimisõna, substantiiv]
kirik, palvela vms hoone, kus toimuvad kristlikud jumalateenistused

jumalakohus
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne kohtupidamisviis, mille kohaselt süü või süütus tõestati liisuheitmise, loodusjõudude küsitlemise (tule-, veeproov) või kahevõitlusega

2. keskaegne kohtupidamisviis

jumalakuju
[nimisõna, substantiiv]
jumala kolmemõõtmeline kujutis

jumalakäpp
[nimisõna, substantiiv]
sõrmjalt haruneva juuremugulaga lillaõieline niidutaim

jumalalaps
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lahkusuliste kasutuses jumalakartliku, uskliku inimese kohta)

jumalaloom
[nimisõna, substantiiv]
(looma, linnu, putuka, inimese vm elusolendi kohta)

jumalama
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
rõhutab, et hõlmatud on kõik ilma erandita: (iga) viimane kui

jumalamees
[nimisõna, substantiiv]
(vaimuliku, jutlustaja vms usuinimese kohta)

jumalamuidu
[määrsõna, adverb]
päris tasuta või väga odavalt

jumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost jumalik olend

jumalapilkaja
[nimisõna, substantiiv]
selline, kes räägib halvustavalt jumalast ja usuga seotud asjadest

jumalapoeg
[nimisõna, substantiiv]
(Jeesus Kristuse kohta)

jumalapärast
(tungiva soovi, palve väljendamisel:) (mitte) mingil juhul

jumalariik
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu järgi õigluse ja rahu riik, mis luuakse pärast Jeesus Kristuse taastulekut maa peale

jumalasalgaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes eitab Jumala olemasolu või ütleb lahti oma usust Jumalasse ning religioossetest tõekspidamistest

jumalasalgamine
[nimisõna, substantiiv]
lahtiütlemine usust Jumalasse ning religioossetest tõekspidamistest, nendest eemaldumine või nende eitamine

jumalast
[määrsõna, adverb]
täiesti, läbini, üleni

jumalasulane
[nimisõna, substantiiv]
1. (vaimuliku, jutlustaja vm jumalasõna kuulutaja kohta)

2. vaimulik

jumalasõna
[nimisõna, substantiiv]
kristlik sõnum, seda sisaldav pühakiri või jutlus

jumalatar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost jumalik olend

jumalateener
[nimisõna, substantiiv]
1. (vaimuliku, jutlustaja vm jumalasõna kuulutaja kohta)

2. vaimulik

jumalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl koguduse hoones peetav usutalitus, mis koosneb kindla järjestusega tegevustest (hrl palvetamine, jutlus, laulmine ja armulaud)

2. kindla tegevuste järjekorraga sündmus kirikus (laulude ja palvetega)

jumalateotus
[nimisõna, substantiiv]
jumalat ning tema autoriteeti alandav käitumine või ütlus

jumalausk
[nimisõna, substantiiv]
veendumus jumaliku vm üleloomuliku jõu olemasolus, samuti sellega kaasnevate mõistete õigsuses ja talituste mõjus

jumalavallatu
[omadussõna, adjektiiv]
jumalat või kirikutraditsioone mitte austav, üldlevinud moraali, kombeid trotsiv

jumalavallatus
[nimisõna, substantiiv]
jumalat või kirikutraditsioone mitte austav, uskmatust väljendav tegu või ütlus

jumalavastane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes eitab jumalat ja tema autoriteeti ning seisab sellele vastu, uskmatu inimene

jumalavili
[nimisõna, substantiiv]
1. (teravilja, ka muude viljade või üldse toidu kohta)

2. vili, toit

jumalavits
[nimisõna, substantiiv]
1. karistus, karistamine

2. nuhtlus, õnnetus

jumaldama
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi vaimustatult, piiritult imetlema, austama ja armastama, kedagi või midagi ülimalt meeldivaks pidama

jumaldatu
[nimisõna, substantiiv]
isik, keda vaimustunult imetletakse ning armastatakse

jumaldus
[nimisõna, substantiiv]
jumaldamine

jumalik
[omadussõna, adjektiiv]
jumala(te)ga seotud või neist lähtuv, jumala omadustega

jumalikkus
[nimisõna, substantiiv]
jumala sarnane olek

jumalikult
[määrsõna, adverb]
imeliselt, võrratult, taevalikult

jumalime
[hüüdsõna, interjektsioon]
vanasti vastutervituses kasutatud sõna

jumaluke
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jumalukene
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jumalus
[nimisõna, substantiiv]
vaim või üleloomulik olend, keda kummardatakse kui jumalat

jumalustama
[tegusõna, verb]
jumaluseks tõstma või kuulutama

jumbu
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

jume
[nimisõna, substantiiv]
1. näo (või ihu) loomulik värvus

2. näovärv

jumekas
[omadussõna, adjektiiv]
hea, terve ja värske jumega

jumestaja
[nimisõna, substantiiv]
1. jumestamise asjatundja, jumestuse tegija

2. grimmija

jumestama
[tegusõna, verb]
1. nägu või ihu kosmeetikavahendite abil ilmekamaks, kaunimaks muutma

2. enda nägu, silmi, ripsmeid, põski ja huuli värvide abil ilusamaks tegema

jumestuma
[tegusõna, verb]
jumet, puna saama

jumestuskunstnik
[nimisõna, substantiiv]
1. jumestamise asjatundja, sel alal töötav inimene

2. jumestaja

jumestuspliiats
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend nt silmade, kulmude värvimiseks

jumestustarve
[nimisõna, substantiiv]
meikimisel, jumestamisel kasutatav vahend (nt lauvärv, huulepulk)

jumestusvahend
[nimisõna, substantiiv]
meikimisel, jumestamisel kasutatav vahend (nt lauvärv, huulepulk)

jumestusvärv
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmeetiline vahend näojume muutmiseks ja värskendamiseks

2. grimm

jumetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (naha kohta:) kahvatu

2. kahvatu

jumikas
[nimisõna, substantiiv]
kraavi- ja teeservadel ning niitudel kasvav sitkevarreline lillade õitega rohttaim

jumikas
[nimisõna, substantiiv]
suur ja jäme asi või olend

jumin
[nimisõna, substantiiv]
kumedalt kajav (kauge) tume heli

jumisema
[tegusõna, verb]
1. (jämeda häälega) ümisema

2. vaikselt kõmisema

jumitu
[omadussõna, adjektiiv]
tohutult suur, hiiglaslik

jumitult
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

jummel
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

jummel
[nimisõna, substantiiv]
1. ainujumalasse uskuvates religioonides kõrgeim üleloomulik olend või jõud, maailma looja

2. kõige kõrgem olend kristlikus religioonis

jump
[nimisõna, substantiiv]
jäme jupp

jumpsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lühike ja jäme

2. matsakas, rässakas

jun
1. (isikunime järel hrl poja eristamiseks isast:) noorem

2. noorem

jung
[nimisõna, substantiiv]
midagi tõstev või kandev puu (ühe või kahe toetuspunktiga), hrl kaevuvinn

junga
[nimisõna, substantiiv]
1. õpipoiss laeval, nooruk, kelle ülesanne on täita meeskonnaliikmete korraldusi

2. õpipoiss laeval

junktuur
[nimisõna, substantiiv]
luude ühendus

junkur
[nimisõna, substantiiv]
Preisi maa-aadlik, feodalismiajal tegutsenud mõisnik

junkurlus
[nimisõna, substantiiv]
Preisi maa-aadlikud, feodalismiajal tegutsenud mõisnikud omaette ühiskonnakihina

junn
[nimisõna, substantiiv]
lühike pikergune väljaheide

junnama
[tegusõna, verb]
jändama, sekeldama

juntima
[tegusõna, verb]
(opositsiooni strateegia kohta:) takistama valitsuskoalitsioonil seaduste vastuvõtmist, kasutades kõikvõimalikke vahendeid, näiteks küsimusi, vaheaegu ja arupärimisi

juntimine
[nimisõna, substantiiv]
(opositsiooni strateegia kohta:) valitsuskoalitsioonil seaduste vastuvõtmise takistamine, kasutades kõikvõimalikke vahendeid, näiteks küsimusi, vaheaegu ja arupärimisi

junts
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

juntsakas
[omadussõna, adjektiiv]
töntsakas

juntsu
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

jupak
[nimisõna, substantiiv]
väheldane, lühike tükk või ese

jupakas
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl riietusesemete kohta:) lühike, napp

jupastama
[tegusõna, verb]
1. hästi minema, juhuslikult vedama, õnnestuma

2. õnnestuma, vedama

jupats
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike inimene

2. (harva ka muu väikese olendi kohta)

jupeldama
[tegusõna, verb]
1. midagi osadeks lahutama või jaotama

2. midagi (tükkideks, juppideks) lõikama või tükeldama

jupijumal
[nimisõna, substantiiv]
väike, oma tähtsust rõhutav ülemus

jupik
[nimisõna, substantiiv]
Siberi põhjapiirkonnas ja teatud piirkonnas Alaskal asuva rahva liige

jupikaupa
[määrsõna, adverb]
üksikute osade kaupa

jupike
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike, väike osa või tükk millestki suuremast, pikemast

2. tükk

jupike
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

jupikene
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike, väike osa või tükk millestki suuremast, pikemast

2. tükk

jupikene
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

jupitama
[tegusõna, verb]
1. midagi osadeks lahutama või jaotama

2. midagi (tükkideks, juppideks) lõikama või tükeldama

jupiter
[nimisõna, substantiiv]
filmimisel kasutatav võimas lamp

jupiterlamp
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
filmimisel kasutatav võimas lamp

jupiti
[määrsõna, adverb]
üksikute osade kaupa

jupp
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike, väike osa või tükk millestki suuremast, pikemast

2. tükk

jupphaaval
[määrsõna, adverb]
üksikute osade kaupa

jups
[nimisõna, substantiiv]
olukord, mis tekitab sekeldust, tüli või probleeme

jupsima
[tegusõna, verb]
millegi keeruka või palju aega ja vaeva nõudvaga tegelema

jupstükk
[nimisõna, substantiiv]
mingi väike hrl uudne asi või detail, mingi masinavärgi osa, (naljakas) asjake või seade

jura
[nimisõna, substantiiv]
rumal, mõttetu, sihita tegu, jutt vms

jurakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suur ja jäme (ning raske)

2. suur, kogukas

jurama
[tegusõna, verb]
1. tüütut, mõttetut, rumalat juttu ajama

2. õiendama

juriidika
[nimisõna, substantiiv]
1. õigusalane tegevus (nt seaduste väljatöötamine, õigusnormide kehtestamine, täidesaatmine)

2. õigusteadusesse puutuvad küsimused

juriidiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. õigusaktidel põhinev, õigus(t)ega seotud

2. õiguse või õigusteaduse alale kuuluv

3. õiguse erialaga seotud

jurisdiktsioon
[nimisõna, substantiiv]
praktiline võim, mis on antud kohtule või haldusorganile, et teha otsuseid õigusküsimustes ja seeläbi rakendada õigust konkreetses vastutusalas

juriskonsult
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte või asutuse alatine nõuandja juriidilistes küsimustes

jurisprudents
[nimisõna, substantiiv]
1. süstematiseeritud ja korrastatud teadmised õiguse (õigusnormide) kohta

2. õiguse süstemaatiline teaduslik uurimine, õigusnormide sisu selgitamine

jurist
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes on saanud erihariduse õigusteaduse alal

2. inimene, kellel on juriidiline haridus, näiteks advokaat või notar

jurta
[nimisõna, substantiiv]
1. ringikujulise põhiplaani ja vildist või nahkadest kattega telkelamu Kesk- ja Sise-Aasias ning Lõuna-Siberis

2. vildist v nahast telk

juss
[nimisõna, substantiiv]
miski väike ja lühike

jusshein
[nimisõna, substantiiv]
puisniitudel, niitudel, karjamaadel tihedaid mättaid moodustav hallikasroheliste harjasjate lehtedega kõrreline rohttaim

jussheinaõli
[nimisõna, substantiiv]
lõhnaaine

jussiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) käskiva kõneviisi 3. pöörde vormist arenenud kõneviis, mis väljendab hrl kaudset käsku, vahendatust (nt meie mingu magama; Mina tehku tööd ja sina muudkui passid)

just
[määrsõna, adverb]
1. praegusel hetkel või pisut varem

2. praegusel hetkel või pisut varem

3. nüüdsama, äsja

justament
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
(rõhutab, tõstab esile, kinnitab midagi:) just, nimelt, täpselt, just nii

justeerima
[tegusõna, verb]
1. mõõte-, kontroll- või optikaseadet täpselt välja reguleerima

2. tootele täpseid mõõtmeid andma

3. kirja paigutust täpsustama

justiits
[nimisõna, substantiiv]
1. riiklik õigusemõistmise korraldus

2. kohtuasutuste süsteem

justiitsatašee
[nimisõna, substantiiv]
riigi välissaatkonna koosseisus töötav õigusvaldkonna spetsialist, madalaima astme diplomaat

justiitskolleegium
[nimisõna, substantiiv]
kohtuministeeriumile vastav keskasutus Venemaal 18. sajandil

justiitsministeerium
[nimisõna, substantiiv]
õigus- ja kriminaalpoliitikat korraldav ministeerium

justiitsminister
[nimisõna, substantiiv]
õigus- ja kriminaalpoliitikat arendav ning korraldav minister

justiitsmõrv
[nimisõna, substantiiv]
süütu inimese surmamõistmine

justkui
[sidesõna, konjunktsioon]
1. esineb sarnasusele osutavates võrdlustes, alustab võrdluse varjundiga lauseosa

2. võrdlustes: näitab, et miski sarnaneb millegagi, meenutab midagi või kedagi

justnagu
[määrsõna, adverb]
1. esineb sarnasusele osutavates võrdlustes, alustab võrdluse varjundiga lauseosa

2. võrdlustes: näitab, et miski sarnaneb millegagi, meenutab midagi või kedagi

justnimelt
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutab, tõstab esile, kinnitab midagi:) just, nimelt, täpselt

2. näitab, et sa soovid mingit asjaolu eriti rõhutada

jutas
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ehmatust, üllatust vm

jute
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilisest džuuditaimest saadav valkjashall kiud

2. sellest kiust valmistatud jämedakoeline riie

juteriie
[nimisõna, substantiiv]
troopilise džuuditaime kiust valmistatud jämedakoeline riie

jutik
[nimisõna, substantiiv]
heleda või tumeda seljajoonega, küütseljaga veis (vm loom)

jutiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. triipe omav, juttidega

2. jooniline

jutilt
[määrsõna, adverb]
ühe hooga, ilma katkestamata

jutis
[määrsõna, adverb]
heas, sobivas seisundis, joonde aetud, korras

jutlema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi kõnelema, mingil teemal mõtteid vahetama

2. kellegagi rääkima

3. veidi

jutlus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl jumalateenistuse ajal peetav) vaimulik kõne

jutlustaja
[nimisõna, substantiiv]
jumalasõna kuulutaja, jutluse pidaja

jutlustajavend
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaania preestri püha Dominicuse rajatud roomakatoliku mungaordu liige

2. katoliku mungaordu liige

jutlustama
[tegusõna, verb]
jutlust pidama

jutt
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste omavaheline vestlus või kõnelus

2. see, kui inimesed omavahel räägivad

3. vestlus

jutt
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk ja peenike märk millegi pinnal, mis eraldab, piirab või tähistab midagi

2. pikk ja peenike märk millegi pinnal, mis näeb välja selline: –––

jutti
[määrsõna, adverb]
üksteise järel, järjest, ühe hooga

juttima
[tegusõna, verb]
1. metsamaterjalilt (palkidelt, lattidelt vms) osa koort ribadena eraldama

2. puitu ribaviisi koorima

juttimine
[nimisõna, substantiiv]
metsamaterjalilt (palkidelt, lattidelt vms) osa koore ribadena eraldamine

juttis
[määrsõna, adverb]
üksteise järel, järjest, ühe hooga

juttkeha
[nimisõna, substantiiv]
peaaju osa

juttselg-hiir
[nimisõna, substantiiv]
helepruuni karvaga hiir musta jutiga seljal

juttselg-kärnkonn
[nimisõna, substantiiv]
Euroopas elav heleda seljajutiga kärnkonn

jutuaine
[nimisõna, substantiiv]
vestluse, kõneluse teema

jutuajamine
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi (pikemalt) rääkimine, kõnelemine

2. see, kui kaks või enam inimest omavahel juttu ajavad, vestlevad

jutuheie
[nimisõna, substantiiv]
1. jutuajamine, vestlus (hrl selle alustamist märkivates väljendites)

2. kõnelemise järjekord vestluses

jutuhimuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju rääkida armastav, suure jutuga

2. selline, kes palju räägib

jutuhoog
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mil inimene ohjeldamatult räägib

jutujooks
[nimisõna, substantiiv]
rääkimise kulg

jutujoon
[nimisõna, substantiiv]
(jutustamisanni, ladusa vestlemise kohta)

jutujoru
[nimisõna, substantiiv]
pikk või tüütu jutt

jutujuht
[nimisõna, substantiiv]
vestluse juhtija nt raadiosaates, vestlusringis vm

jutujõmin
[nimisõna, substantiiv]
1. häälte, rääkimise kumedalt kostev heli

2. ebaselged (madalad) hääled

jutujärg
[nimisõna, substantiiv]
järjekord vestluses, mõtete väljaütlemise puhk

jutujätkuks
[määrsõna, adverb]
niisama, muu seas, hrl ütlusena mingi jutu, vestluse jätkamise kohta

jutukaaslane
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega juttu räägitakse või vesteldakse

jutukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju rääkida armastav, suure jutuga

2. selline, kes palju räägib

jutukatke
[nimisõna, substantiiv]
1. kuuldud lõik kellegi jutust, kõnest

2. lühike lõik, väike osa jutust

jutukatkend
[nimisõna, substantiiv]
1. kuuldud lõik kellegi jutust, kõnest

2. lühike lõik, väike osa jutust

jutukera
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi (pikemalt) rääkimine

jutukirjandus
[nimisõna, substantiiv]
lühemad jutustavad proosateosed

jutukirjanik
[nimisõna, substantiiv]
(lühikeste) proosapalade kirjutaja

jutukogu
[nimisõna, substantiiv]
(lühikestest) proosapaladest koostatud kogumik

jutukus
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine palju rääkida, sõnade rohkus

jutukõma
[nimisõna, substantiiv]
1. häälte, rääkimise kumedalt kostev heli

2. ebaselged (madalad) hääled

jutukõmin
[nimisõna, substantiiv]
1. häälte, rääkimise kumedalt kostev heli

2. ebaselged (madalad) hääled

jutukära
[nimisõna, substantiiv]
kärarikas vestlus

jutuleht
[nimisõna, substantiiv]
jutte avaldav ajaleht või ajakiri

jutulepääs
[nimisõna, substantiiv]
võimalus kohtuda mõne spetsialisti või tähtsa isikuga, et temaga olulisest küsimusest rääkida

jutulesoovija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes soovib mõne spetsialisti või tähtsa isikuga kohtuda, talle olulisest küsimusest rääkida

jutulisa
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduslik kaasanne nt ajalehel, ajakirjal, kalendril

jutulooming
[nimisõna, substantiiv]
ilukirjanduslikud jutud

jutulõng
[nimisõna, substantiiv]
1. jutuajamine, vestlus (hrl selle alustamist märkivates väljendites)

2. kõnelemise järjekord vestluses

jutumaias
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju rääkida armastav, suure jutuga

2. selline, kes palju räägib

jutumees
[nimisõna, substantiiv]
(sõnaosavalt) jutukas inimene

jutumeister
[nimisõna, substantiiv]
sõnaosav jutustaja või juttude kirjutaja

jutumoor
[nimisõna, substantiiv]
palju rääkida armastav naine, kuulujuttude levitaja

jutumulin
[nimisõna, substantiiv]
ühetooniline vahetpidamata rääkimine

jutumull
[nimisõna, substantiiv]
teksti sisaldav ovaal või kast koomiksis, karikatuuris, ekraanil vm (väljendab, mida keegi mõtleb või ütleb)

jutumärgid
[nimisõna, substantiiv]
1. kahepoolsed kirjavahemärgid, mida kasutatakse nt otsese kõne, tsitaatide või pealkirjade eraldamiseks muust tekstist

2. eristavad tekstis näiteks pealkirju või kellegi suuliselt öeldud sõnu (märk „ ”)

jutumärgistama
[tegusõna, verb]
jutumärkidesse panema

jutumärkides
(osutab, et öeldut tuleb võtta vastupidises tähenduses)

jutuohjad
[nimisõna, substantiiv]
jutu, vestluse ülalhoidmine ja suunamine

jutuots
[nimisõna, substantiiv]
1. jutuajamine, vestlus (hrl selle alustamist märkivates väljendites)

2. kõnelemise järjekord vestluses

jutupaunik
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

jutupomin
[nimisõna, substantiiv]
vaikne, ebaselgelt kostev jutt

jutupuhuja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes lugusid räägib

jutupuhumine
[nimisõna, substantiiv]
jutuajamine, vestlemine

jutupunkt
[nimisõna, substantiiv]
põhipunkt (nt teema, seisukoht, argument), mida kasutades saab üles ehitada esinemise, sõnavõtu või arutelu

juturaamat
[nimisõna, substantiiv]
ilukirjanduslik proosateos, nt romaan, novell, jutustus, näidend

juturobot
[nimisõna, substantiiv]
arvutiprogramm, mis matkib inimese arukat suulist või kirjalikku vestlust (nt klienditeenindaja rollis)

jutusaade
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt sundimatut jutuajamist edasiandev saade (veebis, televisioonis vm)

jutusoon
[nimisõna, substantiiv]
(jutustamisanni, ladusa vestlemise kohta)

jutustaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes millestki räägib

2. inimene, kes mimgit lugu jutustab

jutustama
[tegusõna, verb]
1. mingit sündmust või lugu vabas vormis (teistele) rääkima

2. pikemat lugu vabas vormis rääkima

Ühendtegusõnad: ümber jutustamaümber jutustama

jutustamislaad
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas midagi jutustatakse

jutustamisviis
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas midagi jutustatakse

jutustav
[omadussõna, adjektiiv]
mingit lugu rääkiv, konkreetseid sündmusi kujutav

jutustus
[nimisõna, substantiiv]
1. romaanist lihtsam piiratud sündmustikuga ning vaba vormiga jutustav ilukirjanduslik proosateos

2. proosateos

3. pikem lugu

jutustuslaad
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas midagi jutustatakse

jutusumin
[nimisõna, substantiiv]
vestluse, kõneluse läbisegi kostvate häälte heli

jututama
[tegusõna, verb]
juttu ajama, vestlema

jututeema
[nimisõna, substantiiv]
vestluse, kõneluse teema

jututuba
[nimisõna, substantiiv]
veebilehekülg internetis, kus osalejad saavad suhelda reaalajas

jututuhin
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mil inimene ohjeldamatult räägib

jututuju
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine rääkida, rääkimiseks kohane meeleolu

jututüüp
[nimisõna, substantiiv]
pärimusliku jutustuse tüüp

jutuvada
[nimisõna, substantiiv]
kiire elav rääkimine

jutuvadin
[nimisõna, substantiiv]
kiire elav rääkimine

jutuvara
[nimisõna, substantiiv]
jutud, mida loetakse

jutuvestja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes lugusid räägib

jutuvestmine
[nimisõna, substantiiv]
millestki jutustamine, juttude rääkimine

jutuvool
[nimisõna, substantiiv]
paljusõnaline jutt, pikalt rääkimine

juubel
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtpäev, mil täitub nulliga, harvemini viiega lõppev arv (nt 30, 50, 75) aastaid kellegi sünnist, millegi asutamisest või mingi sündmuse toimumisest

2. päev, mida tähistatakse, kui kellegi sünnist või millegi toimumisest möödub teatud arv (näiteks 50, 100) aastaid

juubeldama
[tegusõna, verb]
1. rõõmust hõiskama, vaimustatud olema

2. hõiskama, rõõmutsema

juubeldus
[nimisõna, substantiiv]
rõõmust hõiskamine, vaimustatud hõiked ja poolehoiuavaldused

juubeliaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, mil täitub nulliga, harvemini viiega lõppev (nt 30, 50, 75) arv aastaid asutuse, organisatsiooni sünnist või mingi tegevuse algusest

juubelihõnguline
[omadussõna, adjektiiv]
pidulikumale tähtpäevale viitav, järjestikuse sündmuse hrl 5-ga või 0-ga lõppevat korda märkiv, enam-vähem pidulik

juubelikink
[nimisõna, substantiiv]
juubeliks tehtav kingitus

juubelikontsert
[nimisõna, substantiiv]
kellegi juubeli puhul toimuv kontsert

juubelikõne
[nimisõna, substantiiv]
juubeli puhul peetav kõne

juubelimünt
[nimisõna, substantiiv]
juubelile pühendatud münt

juubelipidu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi juubeli puhul korraldatav pidu

juubelipidustus
[nimisõna, substantiiv]
juubeki tähistamiseks korraldatav uhke, pidulik üritus või ürituste sari

juubelisünnipäev
[nimisõna, substantiiv]
sünnipäev, mil tähistatakse kellegi või millegi hrl ümmargust tähtpäeva

juubelitähtpäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mil tähistatakse kellegi juubelit

juubilar
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel on juubel, kelle juubelit parajasti tähistatakse

juudalane
[nimisõna, substantiiv]
Juudamaa elanik või Juuda soost inimene

juudalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. reetlik, äraandlik

2. reetlik

juudaline
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

juudapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. varakevadel rikkalikult õitsev roosade või violetsete õitega lõunamaine puu või põõsas

2. ilupuu

juudas
[nimisõna, substantiiv]
1. (reeturi, reeturliku inimese kohta)

2. reetur

juudaseekel
[nimisõna, substantiiv]
kellegi reetmise eest, mingi muu laiduväärt või silmakirjaliku tegevuse eest saadud tasu

juudasitt
[nimisõna, substantiiv]
endisaegadel lahtisti ja rahustina tarvitatud, tänapäeval vürtsina kasutatav tugevalõhnaline kollakaspruun aine, mida saadakse teatud vaiguputkelt

juudasuudlus
[nimisõna, substantiiv]
(alatu ja reetliku käitumise või silmakirjalikkuse kohta)

juudatöö
[nimisõna, substantiiv]
(äraandmise, reetmise kohta)

juudavaik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegadel lahtisti ja rahustina tarvitatud, tänapäeval vürtsina kasutatav tugevalõhnaline kollakaspruun aine, mida saadakse teatud vaiguputkelt

juudi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
juutide või nende usuga seotud, juutidele omane

juudihabe
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi rippuv toataim (nt sebralill, tradeskantsia)

2. toaripptaim

juudijuubel
[nimisõna, substantiiv]
sünnipäev, mil vanust näitab kahest ühesugusest numbrist koosnev arv (nt 33, 55)

juudikirss
[nimisõna, substantiiv]
1. harilik füüsal, troopiline või lähistroopiline rohttaim, millel on laternat meenutava kattega kirsstomatit meenutavad viljad, Eestis ka ilutaim

2. harilik füüsal

juudipogromm
[nimisõna, substantiiv]
juutide vastu korraldatud rüüsterünnak

juudipood
[nimisõna, substantiiv]
väike pood, kus müüakse odavaid tarbekaupu

juudiriik
[nimisõna, substantiiv]
(Iisraeli kohta)

juuditar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost juut

juuditurg
[nimisõna, substantiiv]
turg, kus kaubeldakse vanade, kasutatud asjadega

juudiusuline
[nimisõna, substantiiv]
judaismi tunnistaja

juudivaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
juutide vastu suunatud või nende suhtes agressiivselt meelestatud

juudivastane
[omadussõna, adjektiiv]
juutide vastu suunatud või nende suhtes agressiivselt meelestatud

juudivastasus
[nimisõna, substantiiv]
vaenulikkus juutide suhtes

juudiviha
[nimisõna, substantiiv]
vaenulikkus juutide suhtes

juudo
[nimisõna, substantiiv]
1. ju-jutsust arenenud võitlussport

2. võitlusspordi liik

juudomaadleja
[nimisõna, substantiiv]
judoka

juugend
[nimisõna, substantiiv]
19. ja 20. sajandi vahetusel Euroopa dekoratiiv- ja tarbekunstis ning (sise)arhitektuuris valitsenud stiil, millele on iseloomulikud grotesksuseni iselaadne siluett, nihestatud proportsioonid, mänglev joon ja stiliseeritud taimornament

juugendlik
[omadussõna, adjektiiv]
juugendstiilile iseloomulik

juugendstiil
[nimisõna, substantiiv]
19. ja 20. sajandi vahetusel Euroopa dekoratiiv- ja tarbekunstis ning (sise)arhitektuuris valitsenud stiil, millele on iseloomulikud grotesksuseni iselaadne siluett, nihestatud proportsioonid, mänglev joon ja stiliseeritud taimornament

juuksed
[nimisõna, substantiiv]
1. juuksekarvade kogum, (kõik) juuksekarvad inimese peas

2. karvad, mis kasvavad inimese pea peal

3. juuksekarvade kogum

juukseehe
[nimisõna, substantiiv]
juukseid kinni hoidev või neisse kinnitatav ehe

juuksegeel
[nimisõna, substantiiv]
geel soengu fikseerimiseks

juuksehari
[nimisõna, substantiiv]
hari juuste ja peanaha hooldamiseks

juukseharjas
[nimisõna, substantiiv]
(lühikesed) püstised harjasetaolised juuksed

juuksehooldus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl juuste eest hoolitsemise, ka vastavate protseduuride kohta)

juuksejuur
[nimisõna, substantiiv]
1. nahas asuv juuksekarva osa

2. (ühenduses juuste hooldamisega ka vahetult väljakasvanud juuksekarva osa kohta)

juuksejuurteni
[määrsõna, adverb]
1. üle kogu näo

2. üleni, täiesti

juuksekadu
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) juuste väljalangemine

juuksekahl
[nimisõna, substantiiv]
(väike, rippuv) kimp juukseid

juuksekarv
[nimisõna, substantiiv]
üks inimese peanaha üla- ja tagaosas kasvavatest pidevalt pikenevatest niitjatest karvadest

juuksekasv
[nimisõna, substantiiv]
juuste kasvamine

juuksekeeris
[nimisõna, substantiiv]
keerdu kasvanud juustega koht

juuksekihar
[nimisõna, substantiiv]
(väike) keerdus juuksesalk

juukseklamber
[nimisõna, substantiiv]
(kaunistav) klamber soengu kinnitamiseks

juuksekrunn
[nimisõna, substantiiv]
pealaele või kuklasse kokkukeeratud juuksed või juuksepalmik

juuksekuhil
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeks soenguks kuhjatud juuksed

juuksekuivati
[nimisõna, substantiiv]
aparaat juuste kuivatamiseks, nt föön

juukselahk
[nimisõna, substantiiv]
(pikk kitsas) vahekoht juustes

juukselakk
[nimisõna, substantiiv]
1. lakk soengu fikseerimiseks

2. lakk soengu tegemiseks

juukselakk
[nimisõna, substantiiv]
(juuste kohta)

juukselokk
[nimisõna, substantiiv]
ruljalt kõver või keerdus juuksesalk

juukselõikaja
[nimisõna, substantiiv]
1. oskustöötaja, kes lõikab juukseid ja teeb soenguid

2. inimene, kelle töö on lõigata juukseid ja teha soenguid

juukselõikla
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalselt sisustatud tööruumid juukselõikuseks, soengute tegemiseks ja ka muudeks ilutoiminguteks

2. koht, kus juuksurid töötavad

juukselõikus
[nimisõna, substantiiv]
juuste lõikamine või lõikamisviis

juukselõikusmasin
[nimisõna, substantiiv]
aparaat juuste lõikamiseks

juukselõks
[nimisõna, substantiiv]
(kaunistav) klamber soengu kinnitamiseks

juuksemask
[nimisõna, substantiiv]
juuksehoolduses juustele määritav (tervendav vm) aine

juuksemood
[nimisõna, substantiiv]
juuste kandmise või soengusse seadmise üldine laad

juuksenõel
[nimisõna, substantiiv]
juustesse torgatav nõelakujuline vahend soengu kinnitamiseks

juukseots
[nimisõna, substantiiv]
juuksekarva tipmine osa

juuksepael
[nimisõna, substantiiv]
1. pael juuste kinnisidumiseks või kaunistamiseks

2. peapael

juuksepahmak
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk kohevil juukseid

juuksepahmakas
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk kohevil juukseid

juuksepahmas
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk kohevil juukseid

juuksepalmik
[nimisõna, substantiiv]
hrl kolmest juuksekimbust tehtud punutis peas

juuksepalsam
[nimisõna, substantiiv]
1. šampooniga pesemise järel juustele kantav vedel aine, mis neid pehmendab ja tervendab

2. vedel aine, mida sa määrid pärast pea pesemist juustesse, et need oleksid pehmemad ja tervemad

juuksepannal
[nimisõna, substantiiv]
kaunistustega juukseklamber

juuksepats
[nimisõna, substantiiv]
hrl kolmest juuksekimbust tehtud punutis peas

juuksepiir
[nimisõna, substantiiv]
juustega kaetud ja katmata ala piir

juuksepiire
[nimisõna, substantiiv]
(pikk kitsas) vahekoht juustes

juuksepikendus
[nimisõna, substantiiv]
juuste külge kinnitatav kunst- või pärisjuustest salk pikema (ja tihedama) soengu saamiseks

juuksepuhmas
[nimisõna, substantiiv]
tihe kohev juuste kogum

juuksepulstid
[nimisõna, substantiiv]
sassis, sorakad juuksed

juuksepärg
[nimisõna, substantiiv]
(pead pärjana piiravate juuste kohta)

juukserull
[nimisõna, substantiiv]
(kuumutatav) toruke, mille ümber juuksed koolduma keeratakse

juuksesalk
[nimisõna, substantiiv]
(väike, rippuv) kimp juukseid

juuksesoomus
[nimisõna, substantiiv]
juuksekarva ümbritsev kate, juuksekarva pealispind

juuksetukk
[nimisõna, substantiiv]
otsmikule ulatuvad juuksed

juuksetus
[nimisõna, substantiiv]
täiesti ilma juusteta olek kogu pealae ulatuses või pealae mõnes kohas

juukseude
[nimisõna, substantiiv]
lühike pehme juuksekarv

juuksevaht
[nimisõna, substantiiv]
vaht soengu fikseerimiseks

juuksevesi
[nimisõna, substantiiv]
vedelik juuste ja peanaha hooldamiseks

juuksevõrk
[nimisõna, substantiiv]
võrk juuste kooshoidmiseks

juukseväljalangus
[nimisõna, substantiiv]
juuste haiguslik väljalangemine

juuksevärv
[nimisõna, substantiiv]
juuste värvimiseks kasutatav aine

juukseõli
[nimisõna, substantiiv]
juukseid hooldavaid aineid sisaldav õli

juuksla
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalselt sisustatud tööruumid juukselõikuseks, soengute tegemiseks ja ka muudeks ilutoiminguteks

2. koht, kus juuksurid töötavad

juuksur
[nimisõna, substantiiv]
1. oskustöötaja, kes lõikab juukseid ja teeb soenguid

2. inimene, kelle töö on lõigata juukseid ja teha soenguid

juuksurikäärid
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsed käärid juukselõikamiseks

juuksurisalong
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalselt sisustatud tööruumid juukselõikuseks, soengute tegemiseks ja ka muudeks ilutoiminguteks

2. koht, kus juuksurid töötavad

juuksuritool
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne reguleeritava kõrgusega tool, kus istub juuksuri klient

juuksuritöökoda
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalselt sisustatud tööruumid juukselõikuseks, soengute tegemiseks ja ka muudeks ilutoiminguteks

2. koht, kus juuksurid töötavad

juuksuriäri
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalselt sisustatud tööruumid juukselõikuseks, soengute tegemiseks ja ka muudeks ilutoiminguteks

2. koht, kus juuksurid töötavad

juuli
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 7. kuu, põhjapoolkeral teine suvekuu

2. aasta 7. kuu

juulikuine
[omadussõna, adjektiiv]
juulile omane või sel kuul esinev, toimuv

juulikuiselt
[määrsõna, adverb]
juulikuule omaselt

juulikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 7. kuu, põhjapoolkeral teine suvekuu

2. aasta 7. kuu

juulipõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
1. juulis-augustis esinev väike metallsinine või -roheline taimekahjurist mardikas

2. taimekahjur

juuni
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 6. kuu, põhjapoolkeral esimene suvekuu

2. aasta 6. kuu

juunikommunist
[nimisõna, substantiiv]
21. juunil 1940 toimunud Eesti valitsuse vastastes demonstratsioonides aktiivselt osalenud, juunipöördega võimule tulnud kommunist

juunikuine
[omadussõna, adjektiiv]
juunile omane või sel kuul esinev, toimuv

juunikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 6. kuu, põhjapoolkeral esimene suvekuu

2. aasta 6. kuu

juuniküüditamine
[nimisõna, substantiiv]
juunis 1941 Nõukogude Liidu võimude poolt toime pandud küüditamine Eestis, Lätis, Leedus ja mujalgi

juunior
[nimisõna, substantiiv]
1. (isikunime järel hrl poja eristamiseks isast:) noorem

2. noorem

juunipõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
juunis-juulis esinev helepruun maipõrnikast väiksem taimekahjur

juunipööre
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 21. juunil 1940 NSV Liidu poolt Eesti kommunistide abiga korraldatud riigipööre

juur
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede tugev, jäme maa-alune vars, mille kaudu taim toitub

2. see osa taimest, mis asub maa all

juura
[nimisõna, substantiiv]
1. süstematiseeritud ja korrastatud teadmised õiguse (õigusnormide) kohta

2. õiguse süstemaatiline teaduslik uurimine, õigusnormide sisu selgitamine

juura
[nimisõna, substantiiv]
keskaegkonna ehk mesosoikumi keskmine, triiasele järgnev ja kriidile eelnev ajastu ning ladestu

juuraajastu
[nimisõna, substantiiv]
keskaegkonna ehk mesosoikumi keskmine, triiasele järgnev ja kriidile eelnev ajastu ning ladestu

juuravaldis
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline avaldis, mis sisaldab juuri

juurde
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millegi (või kellegi) vahetusse lähedusse, hästi lähedale

2. (millegi) lähedale

3. vahetusse lähedusse

juurdearvamine
[nimisõna, substantiiv]
liitmine, lisamine

juurdearvatis
[nimisõna, substantiiv]
kindlate määrade alusel mingile kulusummale või hinnale liidetav summa

juurdearvutus
[nimisõna, substantiiv]
mingile summale kindlate määrade alusel teatava summa liitmine

juurdeehitis
[nimisõna, substantiiv]
olemasoleva hoone külge hiljem ehitatud osa

juurdeehitus
[nimisõna, substantiiv]
olemasoleva hoone külge hiljem ehitatud osa

juurdehindlus
[nimisõna, substantiiv]
1. protsentides juurdearvutatud hinnaosa

2. hinnakõrgend

juurdekasv
[nimisõna, substantiiv]
(majanduses, ühiskonnas:) millegi hulga või koguse suurenemine, millegi lisandumine (hrl väljendatud arvuliste näitajatega)

juurdekirjutus
[nimisõna, substantiiv]
dokumendi (arvuliste) andmete omakasupüüdlik võltsimine

juurdelõige
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi- või suurtalu maast väikemajapidamisele eraldatud lisamaa (möödunud ajal)

2. juurdemõõdetud maa

juurdelõikaja
[nimisõna, substantiiv]
1. meister, kes lõikab lõigete järgi riidest tükke välja

2. rätsepatöös

juurdelõikamine
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilmaterjalist, nahast vms detailide väljalõikamine

juurdelõikus
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilmaterjalist, nahast vms detailide väljalõikamine

juurdelõikuskäärid
[nimisõna, substantiiv]
õmblustöödel kasutatavad käärid tekstiilmaterjalist, nahast vms detailide väljalõikamiseks

juurdelõikusmasin
[nimisõna, substantiiv]
õmblustööstuses kasutatav seade tekstiiltoodete ja rõivadetailide väljalõikamiseks

juurdemaks
[nimisõna, substantiiv]
millelegi lisaks, täiendavalt makstav rahasumma

juurdepääs
[nimisõna, substantiiv]
1. võimalus mingisse kohta minna, kuskile ligi või sisse pääseda

2. seda võimaldav koht, tee vm

juurdepääsetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millele või kuhu pääseb juurde

juurdepääsupiirang
[nimisõna, substantiiv]
teabega tutvumise õigust piirav tingimus

juurdepääsutee
[nimisõna, substantiiv]
tee, miskaudu pääseb mingi ala, hoone vms juurde

juurdetrükk
[nimisõna, substantiiv]
esialgse lao põhjal tehtud kordustrükk, mis on originaali täpne reproduktsioon

juurdetulek
[nimisõna, substantiiv]
1. lisandumine, lisaks tulemine

2. juurdetulemine, lisandumine

juurdetulija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes tuleb kellelegi või millelegi lisaks

juurdevedu
[nimisõna, substantiiv]
kauba, materjali vms kuhugi lähedale või lisaks toomine

juurdeveoraudtee
[nimisõna, substantiiv]
millegi (nt sadama) juurde viiv raudtee kauba vm veoks

juurdeveotee
[nimisõna, substantiiv]
millegi (nt sadama) juurde viiv raudtee kauba vm veoks

juurdevool
[nimisõna, substantiiv]
mingi aine liikumine kuskile, millegi (hoogne) lisandumine

juurdevoolukanal
[nimisõna, substantiiv]
kanal või renn, mille kaudu juhitakse vesi turbiini või veskini

juurdleja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes loomuldasa asjade üle pikalt ja põhjalikult mõtleb

2. juurdleva loomuga inimene

juurdlema
[tegusõna, verb]
põhjalikult, asja sisusse tungides millegi üle pikalt mõtlema, mingeid asjaolusid sügavalt kaaluma

juurdlus
[nimisõna, substantiiv]
menetlus seadusrikkumise, kohtuasja, õnnetuse vms põhjalikuks uurimiseks, tõendite, asjaolude ja asjaga seotud isikute selgitamiseks

juurdlusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
tõendid ja asjaolud, mis on kogutud kohtuasja, kriminaalasja vm pahateo uurimise käigus

juurdlusorgan
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis tegeleb kohtuasja, kriminaalasja vm pahateo uurimisega

juurduma
[tegusõna, verb]
1. juuri moodustama või kasvatama, juuri ajama

2. juuri ajama

3. juurtega kinnituma

Ühendtegusõnad: sisse juurdumasisse juurduma

juurdumus
[nimisõna, substantiiv]
püsivalt omaseks saanud, kinnistunud olek

juurealge
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel:) idujuure alge

juurekael
[nimisõna, substantiiv]
taime (pea)juure ülemine, varreks või tüveks üleminev osa

juurekanal
[nimisõna, substantiiv]
hambajuures asuv kitsas käik, milles paiknevad hamba närvid, veenid, arterid ja lümfisooned

juurekarv
[nimisõna, substantiiv]
juure väljakasve, mis imeb mullast vett ja selles lahustunud aineid

juurekava
[nimisõna, substantiiv]
1. taime juured kogumina

2. taime juurekogum

juurekruvi
[nimisõna, substantiiv]
(hambaravis:) kruvi, mis on asetatud ravitud juure kanalisse hamba või krooni taastamiseks või ka täidise toestamiseks

juurekübar
[nimisõna, substantiiv]
taime juure tipmist osa (kasvukuhikut) kaitsev pidevalt uuenev rakuline moodustis

juuremugul
[nimisõna, substantiiv]
mõnede taimede (nt daaliate ja käpaliste) juure lihakas toitainerikas jämenenud osa

juuremurd
[nimisõna, substantiiv]
trauma tagajärjel tekkiv hambajuure murd

juuremädanik
[nimisõna, substantiiv]
taimede juuri kahjustav taimehaigus, mida tekitavad seened või mis on põhjustatud mulla ebasoodsast temperatuuri-, vee- ja õhurežiimist

juuremärk
[nimisõna, substantiiv]
juurimistehte märk (√)

juuremügar
[nimisõna, substantiiv]
mügarjas moodustis taimejuurtel (hrl liblikõielistel)

juurenarmas
[nimisõna, substantiiv]
(taimel:) peenike külg- või lisajuur

juurepall
[nimisõna, substantiiv]
istiku juurestik (koos ümber oleva mullaga)

juurepess
[nimisõna, substantiiv]
1. puude, eriti kuuse ja männi juurte ja tüve alumise osa südamemädanikku tekitav seen

2. seen

juurepõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. hambajuurt ümbritsevate kudede põletik

2. hambajuure ümbrise põletik

juureravi
[nimisõna, substantiiv]
hamba juurekanalite puhastamine pisikutest ja nende täitmine

juurerõhk
[nimisõna, substantiiv]
taime juurekarvakeste imava toime mõjul tekkiv rõhk, mis surub vett koos selles lahustunud ainetega juure ühest rakust teise

juures
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi või millegi vahetus läheduses, hästi lähedal

2. (millegi) lähedal

3. vahetus läheduses

juuresolek
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse juures olemine, kuskil kohapeal viibimine

juuresolekul
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(olukorra kohta, kus keegi samas kohas, juures viibib)

juuresolija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes (juhuslikult) viibib mingi sündmuse juures, kohal viibija

juurest
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millegi (või kellegi) vahetust lähedusest, hästi lähedalt

2. (millegi) lähedalt

juurestik
[nimisõna, substantiiv]
1. taime juured kogumina

2. taime juurekogum

juuresüsteem
[nimisõna, substantiiv]
1. taime juured kogumina

2. taime juurekogum

juuretis
[nimisõna, substantiiv]
1. rikkalikult mikroorganisme sisaldav käärinud aine, mida tarvitatakse käärimise tekitamiseks (nt leiva küpsetamisel)

2. hapujuuretis

juuretisesai
[nimisõna, substantiiv]
ilma pärmita, juuretisega valmistatud sai

juuretu
[omadussõna, adjektiiv]
nagu ilma juurteta, kindla päriskoduta

juurevõsu
[nimisõna, substantiiv]
juurel asetsevast lisapungast tekkinud võsu

juurevõsund
[nimisõna, substantiiv]
taime maasisene võsund, juurest väljakasvav rõhtne külgharu, mille abil taim vegetatiivselt paljuneb (nt orasheinal)

juurevähk
[nimisõna, substantiiv]
teatud bakteri tekitatav taimehaigus, mis kahjustab peamiselt viljapuid

juureöölane
[nimisõna, substantiiv]
väike pruun liblikas

juureürask
[nimisõna, substantiiv]
sihvakas must mardikas

juurija
[nimisõna, substantiiv]
1. (matemaatilises tehtes:) arv, mis näitab, millises astmes on juur

2. näitab juure astet

juurikad
[nimisõna, substantiiv]
juurviljad toiduainena

juurikaline
[nimisõna, substantiiv]
(juurviljade kohta)

juurikas
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede tugev, jäme maa-alune vars, mille kaudu taim toitub

2. see osa taimest, mis asub maa all

juurima
[tegusõna, verb]
millestki halvaks peetavast vabanema, seda lõplikult, otsustavalt kõrvaldama

Ühendtegusõnad: välja juurima, välja juurima, üles juurimaüles juurima

juuritav
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises tehtes:) arv, millest juur leitakse

juurjalgsed
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm raku väljasopististe ehk kulendite abil liikuvaid ja toitu haaravaid ainurakseid

2. ainuraksete rühm

juurmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. juurepoolne, juure lähedal asetsev

2. juurelähedane

juurpetersell
[nimisõna, substantiiv]
köögivilja ja maitsetaimena kasvatatav petersell, mis moodustab porgandiga sarnaneva juurvilja, aedpeterselli teisend

juurpistik
[nimisõna, substantiiv]
paljundamiseks kasutatav lisapungadega juureosa

juurpuu
[nimisõna, substantiiv]
koos juurega võetud tarbepuu kõverust vajavate esemete, nt reejalaste või rangipuude valmistamiseks endisajal

juurpõhjus
[nimisõna, substantiiv]
(probleemi, kriisi) esmane, algne põhjus

juurseller
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav tumeroheliste lehtede ja väikeste valgete õitega aromaatne rohttaim, millest peale lehtede ja leherootsude tarvitatakse toiduks ka ümmargust lihakat juurt, aedselleri teisend

juursigur
[nimisõna, substantiiv]
suurte lehtede, helesiniste õitega ja pika lihaka juurega kaheaastane rohttaim, mille mõrkja maitsega juurt kasutatakse kohvisegudes

juursõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis koosneb ühest lihttüvest (nt vana, ela/ma)

juurtetu
[omadussõna, adjektiiv]
pidetu, päritolusideme või kodutundeta

juurumbrohi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt juurte abil paljunev umbrohi

juurutaja
[nimisõna, substantiiv]
millegi tarvitusele võtja, rakendaja

juurutama
[tegusõna, verb]
tarvitusele võtma, praktikas rakendama

juurutus
[nimisõna, substantiiv]
millegi praktikas rakendamine, nt uue tarkvara kasutuselevõtmine

juurvili
[nimisõna, substantiiv]
kasvatatav taim, mille lihakat jämedat juurt tarvitatakse söögiks (nt porgand, kaalikas, peet, redis)

juurviljahoidla
[nimisõna, substantiiv]
ehitis juurviljade värskelt säilitamiseks

juurviljakultuur
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille lihakat jämedat juurt tarvitatakse söögiks (nt porgand, kaalikas, peet, redis)

juurviljalõikur
[nimisõna, substantiiv]
seade juurvilja peenestamiseks

juurviljanuga
[nimisõna, substantiiv]
puu- ja juurvilja koorimiseks ja lõikamiseks mõeldud väike nuga

juurviljapeenesti
[nimisõna, substantiiv]
seade juurvilja peenestamiseks

juurviljapesur
[nimisõna, substantiiv]
seade juurviljade pesemiseks

juurviljaputka
[nimisõna, substantiiv]
koht, hrl tänava-äärne kiosk, kus müüakse juurvilju

juurviljataim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille lihakat jämedat juurt tarvitatakse söögiks (nt porgand, kaalikas, peet, redis)

juurviljavorm
[nimisõna, substantiiv]
juurviljast valmistatud vormiroog

juurvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline võrrand, milles tundmatu esineb juuritavas

juus
[nimisõna, substantiiv]
1. juuksekarvade kogum, (kõik) juuksekarvad inimese peas

2. karvad, mis kasvavad inimese pea peal

3. juuksekarvade kogum

juushein
[nimisõna, substantiiv]
1. tülikas umbrohi harilik punand (Fumaria officinalis)

2. punand

juusjas
[omadussõna, adjektiiv]
juuksetaoline

juusmõra
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, vaevalt märgatav mõra

juuspeen
[omadussõna, adjektiiv]
väga väike, habras või väga väikese läbimõõduga

juussoon
[nimisõna, substantiiv]
kõige peenem vere- või lümfisoon

juust
[nimisõna, substantiiv]
1. valgurikas toiduaine, mida saadakse piimast kalgendamise ja vedeliku eraldamise teel

2. kollane või valge toiduaine, mis on tehtud piimast

juustjas
[omadussõna, adjektiiv]
väljanägemiselt, faktuurilt, maitselt vms juustu moodi

juustnik
[nimisõna, substantiiv]
juustuvalmistamise asjatundja

juustuburger
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe poolega kukkel, kus täidiseks olevale kotletile on lisatud ka juustuviil

2. hamburger, kus kotletile ja muule täidisele on lisatud ka juustuviil

juustud
[nimisõna, substantiiv]
1. haisvad jalanõud, sokid või jalad

2. (üldse jalanõude kohta)

juustuhöövel
[nimisõna, substantiiv]
juustunuga, millega tõmmates saab lõigata õhukesi juustuviile

juustukelder
[nimisõna, substantiiv]
ruum juustu lõplikuks valmimiseks

juustukera
[nimisõna, substantiiv]
suur ketta- või kerakujuline juust

juustukook
[nimisõna, substantiiv]
tort, mille täidise põhikomponent on toorjuust

juustukuubik
[nimisõna, substantiiv]
väike kandiline juustutükk

juustukärbes
[nimisõna, substantiiv]
pisike läikiv must kärbes, kelle vastsed toituvad juustust

juustuküpsis
[nimisõna, substantiiv]
soolane juustulisandiga küpsis

juustuleib
[nimisõna, substantiiv]
juustuviiluga võileib

juustulõik
[nimisõna, substantiiv]
viil juustu

juustumass
[nimisõna, substantiiv]
teraliseks massiks kalgendunud piimavalk juustu valmistamiseks

juustumeister
[nimisõna, substantiiv]
juustuvalmistamise asjatundja

juustumoos
[nimisõna, substantiiv]
juustukõrvaseks mõeldud (vürtsikas) moos

juustunuga
[nimisõna, substantiiv]
eriline nuga juustu lõikamiseks ja serveerimiseks

juustunäks
[nimisõna, substantiiv]
väike tükk juustu, mida saab korraga suhu panna

juustupress
[nimisõna, substantiiv]
press juustumassi tihendamiseks ja vadaku eraldamiseks

juusturatas
[nimisõna, substantiiv]
kettakujuline juust

juustusnäkk
[nimisõna, substantiiv]
juustust snäkk

juustustritsel
[nimisõna, substantiiv]
juustutäidisega stritsel

juustušnitsel
[nimisõna, substantiiv]
paneeritult praetud juustuviil

juustutegu
[nimisõna, substantiiv]
1. juustu valmistamine

2. ühe korraga valmistatav kogus juustu

juustutehas
[nimisõna, substantiiv]
juustutootmise ettevõte

juustuvabrik
[nimisõna, substantiiv]
juustutootmise ettevõte

juustuvadak
[nimisõna, substantiiv]
piimast pärast kalgendunud piimavalgu eraldamist järele jääv rohekaskollane vedelik (juustu valmistamise kõrvalsaadus)

juustuvann
[nimisõna, substantiiv]
suur vannikujuline nõu juustumassi valmistamiseks

juustuvesi
[nimisõna, substantiiv]
piimast pärast kalgendunud piimavalgu eraldamist järele jääv rohekaskollane vedelik (juustu valmistamise kõrvalsaadus)

juustuviil
[nimisõna, substantiiv]
viil juustu

juustuvorst
[nimisõna, substantiiv]
juustulisandiga vorst

juut
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaheebrea rahvast lähtunud, laialipillatult paljudes maades elava judaismi tunnistava rahva liige

2. vanast Iisraelist pärineva ja teatud ühist usku järgiva rahva liige

juutlus
[nimisõna, substantiiv]
1. juudi rahvuslus

2. juudimeelsete püüdluste ja huvide toetamine

3. juudimeelsus

juutuub
[nimisõna, substantiiv]
veebisait YouTube, kuhu selle kasutajad saavad videoid üles laadida, jagada ja vaadata

juutuuber
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes postitab ühismeedia keskkonda YouTube regulaarselt omatehtud videoid ja kogub nendega tuntust

juveel
[nimisõna, substantiiv]
1. lihvitud vääriskivi või väärtuslik pärl

2. kalliskivi

juveelikauplus
[nimisõna, substantiiv]
väärismetallist esemetega (eeskätt ehetega) kauplev ettevõte

juveelikunst
[nimisõna, substantiiv]
vääriskivide töötlemine ja nende kasutamine esemete kaunistamisel

juveliir
[nimisõna, substantiiv]
juveelide valmistaja või nendega kaupleja

juveliiritöö
[nimisõna, substantiiv]
1. vääriskivide lihvimine

2. ehete valmistamine, parandamine ja muud juveeliäris tehtavad tööd

juveliirne
[omadussõna, adjektiiv]
juveliiritöösse kuuluv

juveniil
[nimisõna, substantiiv]
noortaim või -loom eas, kus kõik liigi- või sootunnused pole veel välja kujunenud

juveniilhormoon
[nimisõna, substantiiv]
putukate arenemist reguleeriv hormoon

juveniilne
[omadussõna, adjektiiv]
noorel inimesel, puberteedieas esinev

juveniilvesi
[nimisõna, substantiiv]
hrl suures sügavusesmagmast tekkinud vesi

juvenoid
[nimisõna, substantiiv]
juveniilhormooni sünteetiline analoog, mida kasutatakse kahjurputukate tõrjeks

jv
1. suurem veega täitunud maismaanõgu, mis ei ole otseses ühenduses merega

2. suur veekogu, mis pole otseses ühenduses merega

jõeforell
[nimisõna, substantiiv]
forell, kes elutseb Euroopa, Väike-Aasia ja Põhja-Aafrika jahedates jõgedes, meriforelli mageveevorm

jõeharu
[nimisõna, substantiiv]
jõest eraldunud hrl veevaesem haru

jõehaud
[nimisõna, substantiiv]
sügav koht jões

jõehobu
[nimisõna, substantiiv]
1. suur jässakas paksu palja nahaga taimetoiduline imetaja Aafrika magevetes

2. paksu nahaga väga suur loom, kes elab Aafrikas vee ääres

jõehõljum
[nimisõna, substantiiv]
jõgedes vm vooluveekogudes hõljuvate liikumisvõimetute või vähe liikuvate organismide kogum, vooluveekogude plankton

jõejoom
[nimisõna, substantiiv]
jõeoru kõige sügavamaid kohti ühendav joon või ala

jõekala
[nimisõna, substantiiv]
jões elutsev kala (nt ahven, haug, latikas)

jõekallas
[nimisõna, substantiiv]
jõeäärne maismaariba

jõekarp
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kiirevoolulistes jõgedes elutsev ovaalne kahe poolmega paksukojaline karp

jõekoold
[nimisõna, substantiiv]
jõesängist eraldunud looge, milles on hrl järv või soo

jõekoole
[nimisõna, substantiiv]
madalaveeline, jalgsi või sõidukiga läbitav koht jões

jõekäsn
[nimisõna, substantiiv]
vooluvees esinev mageveekäsn

jõekäänak
[nimisõna, substantiiv]
1. käänukoht jões, jõe kõverus

2. sellest piiratud ala

jõekäänd
[nimisõna, substantiiv]
1. käänukoht jões, jõe kõverus

2. sellest piiratud ala

jõekäär
[nimisõna, substantiiv]
1. käänukoht jões, jõe kõverus

2. sellest piiratud ala

jõelaev
[nimisõna, substantiiv]
sisevetel sõitmiseks kohane laev

jõelaevandus
[nimisõna, substantiiv]
jõelaevade kasutamine inimeste ja lasti veoks

jõelamm
[nimisõna, substantiiv]
1. suurvee poolt üleujutatav osa jõeorust

2. üleujutatav orupõhi

jõelooge
[nimisõna, substantiiv]
looga- või silmusekujuline jõekäär

jõeluht
[nimisõna, substantiiv]
suurvee ajal üleujutatav rohttaimedega ala jõeorus

jõelähe
[nimisõna, substantiiv]
jõe alguse koht

jõemõrd
[nimisõna, substantiiv]
mõrd kalapüügiks jõel

jõenire
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, vähese veega jõgi

2. kitsas vähese veega jõgi

jõeorg
[nimisõna, substantiiv]
pikisuunaline nõgu, mille on uuristanud jõgi

jõepimedus
[nimisõna, substantiiv]
troopilistes maades levinud nakkushaigus, mille tekitaja on ussnugiline Onchocerca volvulus

jõepüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük jõest

jõesaar
[nimisõna, substantiiv]
saar jões või jõeharude vahel

jõesadam
[nimisõna, substantiiv]
jõelaevade randumis- ja peatuskoht

jõesete
[nimisõna, substantiiv]
vooluvee toimel jõeorgudes kuhjunud, uhteline sete

jõesilm
[nimisõna, substantiiv]
1. ussi meenutav maitsva lihaga kala, kes koeb jõgedes ja elutseb meres

2. kala

jõesilmus
[nimisõna, substantiiv]
looga- või silmusekujuline jõekäär

jõestik
[nimisõna, substantiiv]
1. peajõgi koos lisa- ja harujõgedega

2. peajõgi ühes lisajõgedega

jõesuu
[nimisõna, substantiiv]
jõe suubumiskoht merre, järve või teise jõkke

jõesuue
[nimisõna, substantiiv]
jõe suubumiskoht merre, järve või teise jõkke

jõesäng
[nimisõna, substantiiv]
jõeoru sügavaim osa, milles voolab jõe vesi

jõetagune
[omadussõna, adjektiiv]
jõe taga asetsev

jõetee
[nimisõna, substantiiv]
veetee mööda jõge

jõeterrass
[nimisõna, substantiiv]
jõeorus asuv looduslike astangutega ala

jõetramm
[nimisõna, substantiiv]
mööda jõge kurseeriv väike reisilaev või kaater

jõetransport
[nimisõna, substantiiv]
reisijate või kauba vedu mööda jõge

jõevoog
[nimisõna, substantiiv]
rohke tugeva vooluga, pidevalt liikuv jõevesi

jõevähk
[nimisõna, substantiiv]
jõgedes ja järvedes elutsev suurte sõrgadega koorikloom, kes liigub jäsemeid kasutades pea ees, ujub aga tagurpidi, saba ees

jõeäärne
[omadussõna, adjektiiv]
jõe ääres paiknev

jõgevalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Jõgeva elanik

2. Jõgevalt pärit inimene

jõgevamaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Jõgevamaa elanik

2. Jõgevamaalt pärit inimene

jõgevlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Jõgeva elanik

2. Jõgevalt pärit inimene

jõgi
[nimisõna, substantiiv]
1. mööda pikka kitsast süvendit voolav veekogu

2. pikk ja lai veekogu, mis voolab tavaliselt merre

jõgikond
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kust jõgi saab oma vee, jõe valgala

jõgi-kõõlusleht
[nimisõna, substantiiv]
Eesti mandrialal harilik veetaim

jõgiputk
[nimisõna, substantiiv]
jõgedes, järvedes ja kraavides kasvav taim, mille veepinnast kõrgemal asuvad lehed ja veesisesed lehed on erinevad

jõgi-ritsiklind
[nimisõna, substantiiv]
ritsika siristamist meenutava ühetoonilise lauluga pruunikas heledama alapoolega lind

jõgiromaan
[nimisõna, substantiiv]
romaanisari, mille iga üksikteos on omaette tervik ja samas teistega seotud ühiste tegelaste, teema või kujutatava ajastu kaudu

jõgitakjas
[nimisõna, substantiiv]
1. õienuttide ja pikkade kitsaste lehtedega veetaim

2. veetaim

jõgitiir
[nimisõna, substantiiv]
väike sinakashall teravatiivaline harksabaga lind

jõgitilder
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogude kaldail pesitsev lõokesesuurune pruunikas-valge lind

2. lind

jõgivästrik
[nimisõna, substantiiv]
lühikeste jalgade ja pika sabaga halli seljapoolega lind, Eestis juhuslik haudelind

jõhkam
[nimisõna, substantiiv]
hoop, löök

jõhkard
[nimisõna, substantiiv]
1. julm ja jõhker inimene

2. jõhker inimene

3. jultunu

jõhker
[omadussõna, adjektiiv]
1. toorelt kuri, vägivallatsevalt julm, häbematult või hoolimatult käituv

2. jultunud

jõhkrus
[nimisõna, substantiiv]
jõhker tegu, ütlus vm

jõhkrutsema
[tegusõna, verb]
jõhker olema, julmust, hoolimatust või häbematust oma käitumises ilmutama

jõhv
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk jäme ja tugev laka- või sabakarv (hobusel v eeslil)

2. need karvad kaubana, materjalina

jõhverdama
[tegusõna, verb]
vahetpidamata, ühtejutti, isukalt sööma

jõhvhari
[nimisõna, substantiiv]
jõhvidest hari

jõhvhein
[nimisõna, substantiiv]
kõva jõhvitaoline soohein

jõhvikaekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
jõhvikatest saadav kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult peamiselt kuseteede infektsioonide ennetamiseks ning raviks

jõhvikajook
[nimisõna, substantiiv]
jõhvikatest keedetud või nendega maitsestatud jook

jõhvikajäätis
[nimisõna, substantiiv]
jõhvikatega maitsestatud jäätis

jõhvikakeedis
[nimisõna, substantiiv]
jõhvikatest keedetud magus hoidis

jõhvikaline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes korjab jõhvikaid, jõhvikakorjaja

jõhvikamari
[nimisõna, substantiiv]
1. jõhvikataime hapukas tumepunane mari

2. väike punane mari, mis kasvab soos

jõhvikamoos
[nimisõna, substantiiv]
jõhvikatest keedetud magus hoidis

jõhvikane
[omadussõna, adjektiiv]
jõhvikatega kaetud, (rohkelt) jõhvikaid sisaldav

jõhvikapunane
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka varjundiga tumepunane, jõhvika karva punane

jõhvikaraba
[nimisõna, substantiiv]
raba, kus kasvab rohkesti jõhvikaid

jõhvikas
[nimisõna, substantiiv]
1. soodes ja rabades kasvav tumepunaste hapude marjadega igihaljas taim

2. soos kasvav taim, mille küljes on väikesed punased marjad

jõhvikasoo
[nimisõna, substantiiv]
soo, kus kasvab rohkesti jõhvikaid

jõhvipealt
[määrsõna, adverb]
täpipealt, karvapealt

jõhvjas
[omadussõna, adjektiiv]
jõhvitaoline

jõhvpeen
[omadussõna, adjektiiv]
väga väikese läbimõõduga, (pikk ja) peenike kui looma lakakarv

jõhvriie
[nimisõna, substantiiv]
jäik riie, millele on sisse kootud looduslikku või tehisjõhvi

jõhvsaag
[nimisõna, substantiiv]
raami kinnitatud väga kitsa saelehega saag

jõhvsõel
[nimisõna, substantiiv]
jõhvidest punutud põhjaga sõel

jõhvtarn
[nimisõna, substantiiv]
niiskematel niitudel väikeste puhmastena kasvav niitpeente siledate vartega rohttaim

jõhvuss
[nimisõna, substantiiv]
magevetes elutsev hobusejõhvi meenutav mustjaspruun ümaruss

jõle
[omadussõna, adjektiiv]
1. kole, hirmu tekitav ja kohkuma panev

2. alatu või nurjatu

3. kole, hirmuäratav

4. tohutu, koletu suur

jõle
[määrsõna, adverb]
väga, eriti, hiiglama

jõledalt
[määrsõna, adverb]
eriti, väga, tohutult

jõledus
[nimisõna, substantiiv]
hirmuäratav, kole või kohutav asi, tegu vm

jõletis
[nimisõna, substantiiv]
1. hirmuäratav, kohutav olend

2. jõle olend

jõletsema
[tegusõna, verb]
jõledalt käituma, jõledusi tegema

jõletu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kole, hirmu tekitav ja kohkuma panev

2. alatu või nurjatu

3. kole, hirmuäratav

4. tohutu, koletu suur

jõletu
[määrsõna, adverb]
väga, eriti, hiiglama

jõletult
[määrsõna, adverb]
väga, eriti, hiiglama

jõlgutama
[tegusõna, verb]
edasi-tagasi, sinna-tänna käima panema

jõlkuma
[tegusõna, verb]
kuskil ilma kindla sihita viibima või liikuma, niisama logelema

jõll
[nimisõna, substantiiv]
punnis silmadega olend

jõllama
[tegusõna, verb]
1. pikalt, ainiti vahtima

2. jõllis silmadega ainiti vahtima

jõlli
[määrsõna, adverb]
pungi, punni, pärani (silmade kohta)

jõllis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
pungis, punnis, pärani (silmade kohta)

jõllitama
[tegusõna, verb]
1. pikalt, ainiti vahtima

2. jõllis silmadega ainiti vahtima

Ühendtegusõnad: otsa jõllitamaotsa jõllitama

jõma
[nimisõna, substantiiv]
1. häälte, rääkimise kumedalt kostev heli

2. ebaselged (madalad) hääled

jõmakas
[omadussõna, adjektiiv]
suur ja lai

jõmin
[nimisõna, substantiiv]
1. häälte, rääkimise kumedalt kostev heli

2. ebaselged (madalad) hääled

jõmisema
[tegusõna, verb]
madala ebaselge häälega rääkima või häälitsema, vaikselt pomisema või ümisema

jõmistama
[tegusõna, verb]
1. (alkoholi pruukides) aega veetma ja juttu ajama

2. jõminal rääkima, laulma vm sellist häält tegema

jõmm
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tüse jässakas mees

2. matslik, mühaklik mees

jõmmakas
[omadussõna, adjektiiv]
turske, jäme, tüse

jõmmis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

jõmmkärakas
[nimisõna, substantiiv]
jässakas tugev (jooma- ja lööma)mees

jõmps
[nimisõna, substantiiv]
1. väike laps (mõnevõrra sagedamini poisi kohta)

2. poisike, väike laps

jõmpsikas
[nimisõna, substantiiv]
1. väike laps (mõnevõrra sagedamini poisi kohta)

2. poisike, väike laps

jõngalt
[määrsõna, adverb]
jämedalt väljendudes, mõistmatult, hoolimatult või järsult

jõngerdama
[tegusõna, verb]
ebaühtlaselt, kõikudes või jõnksuliselt liikuma

jõngermann
[nimisõna, substantiiv]
1. väike laps (mõnevõrra sagedamini poisi kohta)

2. poisike, väike laps

jõngilt
[määrsõna, adverb]
jämedalt väljendudes, mõistmatult, hoolimatult või järsult

jõnglane
[nimisõna, substantiiv]
1. väike laps (mõnevõrra sagedamini poisi kohta)

2. poisike, väike laps

jõngutama
[tegusõna, verb]
ebaühtlaselt, jõnksudega liigutama või liikuma, edasi-tagasi logistama, kõigutama vms

jõnk
[omadussõna, adjektiiv]
jämeda olekuga, mõistmatu, hoolimatu või järsk

jõnkadi-jõnkadi
[määrsõna, adverb]
ebaühtlaselt, hüpeldes, jõnkse tehes

jõnkat-jõnkat
[määrsõna, adverb]
ebaühtlaselt, hüpeldes, jõnkse tehes

jõnklema
[tegusõna, verb]
1. jõnkse või lookeid tegema, jõnksudega, loogeldes liikuma või kulgema

2. looklema

3. jõnkse tegema

jõnklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pinna, hrl tee kohta:) (suurte) kühmudega, (väga) ebatasane, selline, kus on raske liikuda

2. ebatasane, konarlik

3. auklik

jõnks
[määrsõna, adverb]
1. lühikese järsu liigutusega

2. jonksuga, võnksti

jõnks
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk liigutus, tõmme või tõuge

2. nõksak, jõnks

3. võnks

4. järsk tõmme, nõksak

jõnksatama
[tegusõna, verb]
1. korraks järsku liigutust tegema

2. sel viisil (äkki) liikuma hakkama või seisma jääma

3. korraks jõnksu tegema

4. jõnksuga liikuma hakkama

jõnksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk liigutus, tõmme või tõuge

2. nõksak, jõnks

3. võnks

4. järsk tõmme, nõksak

jõnkshaaval
[määrsõna, adverb]
jõnksude, lühikeste teeosade kaupa

jõnkslema
[tegusõna, verb]
1. jõnkse või lookeid tegema, jõnksudega, loogeldes liikuma või kulgema

2. looklema

3. jõnkse tegema

jõnksti
[määrsõna, adverb]
1. lühikese järsu liigutusega

2. jonksuga, võnksti

jõnksuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. konaruste, kühmudega kaetud, mitte tasane

2. (äkilisi) pöörakuid sisaldav, mitte ühtlane

jõnksuma
[tegusõna, verb]
1. korduvaid lühikesi järske liigutusi, tõmbeid või tõukeid tegema

2. sellisel viisil liikuma

jõnksutama
[tegusõna, verb]
1. jõnksukaupa liigutama

2. järskude liigutustega kõigutama

jõnn
[nimisõna, substantiiv]
Kihnu mehe hüüdnimi

jõnt-jõnt
[määrsõna, adverb]
(kohmakalt) sörkides

jõra
[nimisõna, substantiiv]
jäme madal heli või hääl

jõrama
[tegusõna, verb]
rahulolematust või pahameelt väljendama, millegi üle nurisema

jõratama
[tegusõna, verb]
tõredalt, kurjalt midagi lausuma

jõrin
[nimisõna, substantiiv]
jäme madal heli või hääl

jõrisema
[tegusõna, verb]
rahulolematust või pahameelt väljendama, millegi üle nurisema

jõristama
[tegusõna, verb]
1. ühtlaselt põrisevat jämedat heli tekitama

2. sel viisil midagi tegema

jõrm
[omadussõna, adjektiiv]
(karmi, tahumatu vms inimese kohta)

jõrrama
[tegusõna, verb]
jämedat madalat ühetoonilist heli või häält kuuldavale tooma

jõss
[nimisõna, substantiiv]
väike tüse poiss või mees

jõuallikas
[nimisõna, substantiiv]
(sõiduki mootori kohta)

jõuamet
[nimisõna, substantiiv]
riiklik politsei-, sõjaväe-, luure vms asutus, millel on õigus kasutada jõudu

jõuametkond
[nimisõna, substantiiv]
jõuministeerium (hrl kaitse-, sise-, justiitsministeerium) vm riikliku politsei-, sõjaväe-, luure vms asutus, millel on õigus kasutada jõudu

jõud
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaline tugevus või suutlikkus

2. füüsiline võimsus või tugevus

3. see, mille abil sa suudad või jaksad midagi teha

4. tugevus, energia

jõude
[määrsõna, adverb]
1. töö või tegevuseta, rakenduseta

2. tööta, tegevuseta

jõudeaeg
[nimisõna, substantiiv]
tööst, tegevusest vaba aeg, puhkeaeg

jõudeelu
[nimisõna, substantiiv]
tööta või kasuliku tegevuseta elamine

jõudehetk
[nimisõna, substantiiv]
tööst, tegevusest vaba hetk, (lühike) puhkeaeg

jõudeinimene
[nimisõna, substantiiv]
mittetöötav, tööst vaba inimene, (pidevalt) jõude elaja

jõudekäik
[nimisõna, substantiiv]
arvuti režiim

jõudemonstratsioon
[nimisõna, substantiiv]
oma jõu, üleoleku näitamine

jõudeolek
[nimisõna, substantiiv]
tööst, tegevusest vaba olek, puhkeseisund

jõudepõlv
[nimisõna, substantiiv]
tööta ja tegevuseta olemise aeg

jõudetund
[nimisõna, substantiiv]
1. tööst, tegevusest vaba aeg, puhkeaeg

2. puhkeaeg, puhketund

jõudik
[nimisõna, substantiiv]
mittetöötav, tööst vaba inimene, (pidevalt) jõude elaja

jõudlus
[nimisõna, substantiiv]
masina, seadme võime töötada või anda toodangut kindlas ajaühikus

jõudluskontroll
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusloomade jõudluse määramise süsteem

jõudlusnäitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuline suurus, mida arvestatakse põllumajanduslooma või -linnu jõudluse määramisel (täisväärtuslike järglaste hulk, piima, liha, villa või hulk teatud ajavahemikus, piima rasvaprotsent vms)

2. (põllumajanduses:) jõudluse määramisel arvesse minev arvuline suurus (nt piima hulk tonnides, rasvasisaldus protsentides)

jõudma
[tegusõna, verb]
1. millekski võimeline, suuteline olema

2. (ajaliselt) midagi teha saama või suutma

3. võimeline olema, suutma

Ühendtegusõnad: edasi jõudma, edasi jõudma, ette jõudma, ette jõudma, järele jõudma, järele jõudma, järgi jõudma, järgi jõudma, kohale jõudma, kohale jõudma, kätte jõudma, kätte jõudma, pärale jõudma, pärale jõudma, tagasi jõudma, tagasi jõudma, valmis jõudma, valmis jõudma, välja jõudmavälja jõudma

jõudne
[omadussõna, adjektiiv]
kiiresti ja hästi edenev, hea hooga liikuv või arenev, kiire ja edukas

jõudnu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kuhugi või mingisse seisundisse jõudnud

jõudsalt
[määrsõna, adverb]
kiiresti, edukalt, paremuse poole liikudes või muutudes (nt kasvades, lisandudes)

jõudsasti
[määrsõna, adverb]
kiiresti, edukalt, paremuse poole liikudes või muutudes (nt kasvades, lisandudes)

jõudu
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. tervitus töötegijale, tegutsejale

2. sõna, millega soovitakse suutlikkust toime tulla elus või töös (ka kirja lõpus)

3. tervitus sellele, kes teeb tööd

4. soov kirja lõpus

jõuduma
[tegusõna, verb]
1. ladusalt toimuma, hästi sujuma

2. kui miski edeneb, siis see läheb nii, nagu soovitud

3. laabuma, sujuma

jõudumööda
[määrsõna, adverb]
vastavalt oma jõule, võimetele, võimalustele

jõudus
[omadussõna, adjektiiv]
kiiresti ja hästi edenev, hea hooga liikuv või arenev, kiire ja edukas

jõuetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma jõuta või vähese jõuga, nõrk (ja väsinud), seetõttu mitte võimeline midagi sooritama

2. vähese jõuga, väsinud

jõugukuritegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. kuritegude toimepanemine jõukude poolt

2. jõukude poolt toime pandud kuriteod

jõuharjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt lihasejõudu arendav harjutus

2. (võistlusvõimlemises:) püsimine raskelt hoitavas rõhtasendis või aeglane asendimuutus ühe või mõlema käe toengul

jõujaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergiat tootev ettevõte

jõujook
[nimisõna, substantiiv]
organismi tugevdav ja jõudu taastav jook

jõujoon
[nimisõna, substantiiv]
jõuvälja graafilisel kujutamisel jõu sihti näitav joon

jõujooned
[nimisõna, substantiiv]
mingite jõudude omavaheline suhe, jõudude vahekord

jõujuurikas
[nimisõna, substantiiv]
tugev rässakas inimene (hrl mees)

jõuk
[nimisõna, substantiiv]
hrl pahategudega seotud inimeste rühm, seadusvastaselt käituv kamp

jõukaabel
[nimisõna, substantiiv]
kaabel elektrienergia edastamiseks kõrge- ja madalpingevõrgu kaudu

jõukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkesti raha ja varandust omav

2. selline, kellel on palju raha ja vara

jõukatsumine
[nimisõna, substantiiv]
tugevama või võimekama kindlaks tegemine (hrl võistlemise, võistluse kohta)

jõukese
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust lähtuvad mingid jõud või kuhu nad on koondunud

jõukilogramm
[nimisõna, substantiiv]
jõuühik, mis võrdub 1 kg massiga kehale mõjuva raskusjõuga

jõukohane
[omadussõna, adjektiiv]
jõule, võimetele või võimalustele vastav

jõukohasus
[nimisõna, substantiiv]
vastavus jõule, võimetele, võimalustele

jõuks
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguste treeninguseadmetega sisustatud ruum jõuharjutuste sooritamiseks

2. ruum või hoone, kus on seadmed, millega saab oma keha treenida

jõukur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kel on palju raha, rikas inimene

2. rikas inimene

jõukus
[nimisõna, substantiiv]
1. rikas-olek, vararohkus

2. seisund, mille korral inimesel on palju raha ja vara

jõuküllane
[omadussõna, adjektiiv]
(väga) jõuline, täis jõudu

jõul
[nimisõna, substantiiv]
1. pühadeaeg 25.–27. detsembril, mil ristiusu kirikus tähistatakse Kristuse sündimist

2. eesti rahvakalendris talvise pööripäeva tähistamise periood (21. detsember – 7. jaanuar)

3. kristlik püha 24.–27. detsembril, millega tähistatakse Kristuse sündi

4. kristlik püha 25., 26. või 27. detsembril

5. 25.-27. detsembrini Kristuse sünnipäevana peetav püha

jõul
[postpositsioon, tagasõna]
millegi toimel, millegi toel

jõuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure intensiivsuse, tõhususe või mõjujõuga

2. suure mõjuga

jõulinnak
[nimisõna, substantiiv]
välitreeninguks ja tervisesportlastele mõeldud ala, mis on varustatud mitmesuguste treeningseadmetega (nt lõuatõmbamiseks, kõhulihaste treenimiseks)

jõuluaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. jõulusid hõlmav aeg

2. kirikukalendris ajavahemik jõululaupäevast (24. detsember) kolmekuningapäevani (6. jaanuar)

jõuluaegne
[omadussõna, adjektiiv]
jõulude ajal olev, tehtav, toimuv vms

jõulud
[nimisõna, substantiiv]
1. pühadeaeg 25.–27. detsembril, mil ristiusu kirikus tähistatakse Kristuse sündimist

2. eesti rahvakalendris talvise pööripäeva tähistamise periood (21. detsember – 7. jaanuar)

3. kristlik püha 24.–27. detsembril, millega tähistatakse Kristuse sündi

4. kristlik püha 25., 26. või 27. detsembril

5. 25.-27. detsembrini Kristuse sünnipäevana peetav püha

jõulueelne
[omadussõna, adjektiiv]
jõuludele eelnev, enne jõule esinev

jõuluehe
[nimisõna, substantiiv]
1. jõulukuuse kaunistuseks mõeldud ese

2. muu jõuluaegne kaunistus

jõuluevangeelium
[nimisõna, substantiiv]
Jeesuse sündimisest rääkiv katkend Piiblist (Luuka evangeeliumist)

jõuluhani
[nimisõna, substantiiv]
jõuluajal valmistatav ja pakutav hanepraad

jõuluilm
[nimisõna, substantiiv]
jõuluaegsed ilmaolud

jõulujumalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal toimuv jumalateenistus (hrl jõuluõhtuse jumalateenistuse kohta)

jõulujutlus
[nimisõna, substantiiv]
jõuluõhtu jumalateenistusel peetav vaimulik kõne

jõulujutt
[nimisõna, substantiiv]
jutt, mille aineks on jõuludega seonduv

jõulukaart
[nimisõna, substantiiv]
jõuludeks saadetav pühadesoovidega postkaart

jõulukaktus
[nimisõna, substantiiv]
lapikute lülidega varte ja lillakaspunaste õitega kaktus, Eestis toataimena

jõulukalender
[nimisõna, substantiiv]
24 aknakesega kalender, milles on iga jõulueelse päeva jaoks maiustus

jõulukaunistus
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal ruumide, hoonete või õue kaunistamiseks kasutatav ese (nt kuuseehe, latern)

jõulukingitus
[nimisõna, substantiiv]
jõuludeks tehtav kingitus

jõulukink
[nimisõna, substantiiv]
jõuludeks tehtav kingitus

jõulukombestik
[nimisõna, substantiiv]
jõulude pühitsemisega seotud kombed (käitumisviisid ja tavad)

jõulukomme
[nimisõna, substantiiv]
jõulude pühitsemisega seotud komme (nt jõulutoitude tegemine, kuuse tuppatoomine ja ehtimine)

jõulukroon
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal lakke vm riputatav pilliroost või õlekõrtest kaunistus

jõulukuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 12. kuu, põhjapoolkeral esimene talvekuu

2. aasta 12. kuu

jõulukuusk
[nimisõna, substantiiv]
jõuludeks tuppa või linnaväljakule üles seatav ning ehete ja küünaldega ehitav kuusk

jõuluküünal
[nimisõna, substantiiv]
küünal jõulukuusel põletamiseks

jõululaat
[nimisõna, substantiiv]
asutuses korraldatud jõulueelne müügiüritus, kust saab osta jõuludega seonduvat

jõululaps
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal sündinu

jõululapsuke
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal sündinu

jõululaul
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal lauldav, jõuluteemaline kiriku-, laste- vm laul

jõululaupäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 24. detsember, jõulupühadele eelnev päev

2. kristlik püha 24. detsembril

jõululeib
[nimisõna, substantiiv]
endisajal jõuludeks küpsetatud parem leib (ka rahvakommetega seotud), tänapäeval hrl kuivatatud puuviljade ja pähklitega

jõululumi
[nimisõna, substantiiv]
jõuluaegne lumesadu või sel ajal maad kattev paks kohev lumi

jõululuuletus
[nimisõna, substantiiv]
jõuluteemaline luuletus

jõululäkitus
[nimisõna, substantiiv]
kiriku-, riigi vm juhtide avalik pöördumine jõulude ajal

jõulumark
[nimisõna, substantiiv]
enne jõule välja antav eripostmark

jõulumees
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl pika valge habemega vanamees, kes jõuluõhtul kinke jagab

2. pika valge habeme ja punase mantliga vana mees, kes jõulude ajal kinke jagab

jõulumuinasjutt
[nimisõna, substantiiv]
jõuluteemaline muinasjutt

jõulumäng
[nimisõna, substantiiv]
jõulukommete hulka kuuluv rahvamäng (nt kingsepamäng)

jõulumüük
[nimisõna, substantiiv]
jõuludega seotud müük

jõulune
[omadussõna, adjektiiv]
jõuluajale, jõulupühadele omane

jõulunumber
[nimisõna, substantiiv]
jõulude aegu ilmuv ajakirja või ajalehe väljaanne

jõulunädal
[nimisõna, substantiiv]
nädal, millesse langevad jõulud

jõulunäidend
[nimisõna, substantiiv]
hrl jõuluajal laval esitamiseks mõeldud näidend

jõuluorikas
[nimisõna, substantiiv]
endisajal jõuludeks küpsetatud maagilise tähendusega seakujuline leib

jõuluost
[nimisõna, substantiiv]
jõuludeks tehtud sisseost, ka kingitusteks ostetu

jõulupakk
[nimisõna, substantiiv]
jõuludeks tehtav kingituspakk

jõulupidu
[nimisõna, substantiiv]
jõule (ja aasta lõppemist) tähistav pidu

jõulupraad
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal ahjus küpsetatav lihatükk või lind

jõulupuhkus
[nimisõna, substantiiv]
jõuludega algav töötamise vaheaeg

jõulupuu
[nimisõna, substantiiv]
jõuludeks tuppa või linnaväljakule üles seatav ning ehete ja küünaldega kaunistatav puu (hrl kuusk)

jõulupuuehe
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal (toas või õues) kuuse kaunistamiseks kasutatav ese (nt maiustus, kuuseehe, küünal)

jõulupüha
[nimisõna, substantiiv]
üks jõulupühade päevadest (kas 25., 26. või 27. detsember)

jõulupühad
1. pühadeaeg 25.–27. detsembril, mil ristiusu kirikus tähistatakse Kristuse sündimist

2. eesti rahvakalendris talvise pööripäeva tähistamise periood (21. detsember – 7. jaanuar)

3. kristlik püha 24.–27. detsembril, millega tähistatakse Kristuse sündi

4. kristlik püha 25., 26. või 27. detsembril

5. 25.-27. detsembrini Kristuse sünnipäevana peetav püha

jõulurahu
[nimisõna, substantiiv]
jõuluaegne häirimata olukord, kus kokkuleppeliselt ei tülitseta ega käituta väljakutsuvalt

jõuluroog
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal traditsiooniliselt valmistatav toit

jõulurõõm
[nimisõna, substantiiv]
jõuluaegne rõõmutunne

jõulusokk
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal akende juurde vm pandud sokk, kuhu päkapikud lastele öösiti maiustusi vm kingitusi panevad

jõulusokk
[nimisõna, substantiiv]
sokuks maskeeritud inimene, kes vanasti käis jõulude ajal perest peresse head uut aastat soovimas ja ande kogumas

jõulusoov
[nimisõna, substantiiv]
ootus, soov jõulude puhul midagi kingiks saada

jõulusõim
[nimisõna, substantiiv]
1. kujukestest koosnev kompositsioon või pilt, mis kujutab Jeesuslast, Maarjat, Joosepit, karjaseid, kolme tarka jt jõululapse sündi tervitama tulnuid

2. jõuluaegne kaunistus, mis kujutab Jeesust, Maarjat, Joosepit, karjaseid, kolme tarka jt jõululapse sündi tervitama tulnuid

jõulusõnum
[nimisõna, substantiiv]
jõuluevangeeliumi kaudu kuulutatud rõõmusõnum Jeesuse sünnist Petlemmas

jõulusöök
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal traditsiooniliselt valmistatav toit

jõulutaat
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl pika valge habemega vanamees, kes jõuluõhtul kinke jagab

2. pika valge habeme ja punase mantliga vana mees, kes jõulude ajal kinke jagab

jõuluti
[määrsõna, adverb]
jõulude ajal

jõulutoit
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal traditsiooniliselt valmistatav toit

jõulutunne
[nimisõna, substantiiv]
jõuluajale omane rõõmus ja rahulik hingeseisund

jõuluturg
[nimisõna, substantiiv]
linnaväljakul avatud jõulueelne turg, kus pakutakse jõuludega seonduvat

jõulutäht
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas kasvav tumeroheline põõsas või madal puu, mille ülaosas on tähte meenutavad erepunased, kollased või kreemikad lehed, Eestis toataim

2. toataim

jõuluvaheaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. jõuludega algav õppetöö vaheaeg

2. jõulupuhkus

jõuluvana
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl pika valge habemega vanamees, kes jõuluõhtul kinke jagab

2. pika valge habeme ja punase mantliga vana mees, kes jõulude ajal kinke jagab

jõuluvorst
[nimisõna, substantiiv]
verivorst traditsioonilise jõulutoiduna

jõuluvürts
[nimisõna, substantiiv]
jõulutoitude maitsestamiseks kasutatav maitseainete segu, millesse kuuluvad kardemon, kaneel, piprad

jõuluõhtu
[nimisõna, substantiiv]
24. detsembri, jõululaupäeva õhtu, mil süüakse jõulutoite ja jõuluvana toob kingitusi

jõuluõled
[nimisõna, substantiiv]
vanasti jõuludeks põrandale laotatud õled (algselt viljakusmaagilistel eesmärkidel)

jõuluõlu
[nimisõna, substantiiv]
jõuludeks valmistatud õlu

jõuluöö
[nimisõna, substantiiv]
1. jõuluõhtu ja esimese jõulupüha vaheline öö, öö vastu 25. detsembrit (kristlaste jaoks Jeesuse sündimise öö)

2. jõuluõhtu ja esimese jõulupüha vahel

jõumajandus
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm piirkonna energiavarude korraldamine

jõumasin
[nimisõna, substantiiv]
masin, mis muundab mingit liiki energiat teise masina käitamiseks sobivaks energiaks (nt aurumasin, elektrimootor, hüdroturbiin)

jõumees
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev, suure jõuga mees (hrl maadleja või tõstja kohta)

jõuministeerium
[nimisõna, substantiiv]
1. ministeerium, millel on õigus kasutada jõudu ja mille haldusalas on relvastatud üksusi (hrl kaitse-, sise-, justiitsministeeriumi kohta)

2. (kaitseministeeriumi ja siseministeeriumi kohta)

jõuminister
[nimisõna, substantiiv]
jõuministeeriumi minister, nt kaitse-, sise- või justiitsminister

jõumoment
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab jõu mõju keha pöörlemisele

jõumõõdik
[nimisõna, substantiiv]
riist jõu või jõumomendi mõõtmiseks

jõumõõtur
[nimisõna, substantiiv]
riist jõu või jõumomendi mõõtmiseks

jõumäng
[nimisõna, substantiiv]
jõuline mängustiil sportmängudes (nt jäähokis)

jõunatuke
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, hrl ebapiisav määr füüsilist jõudu

jõunumber
[nimisõna, substantiiv]
suurt kehalist jõudu demonstreeriv etteaste

jõupaber
[nimisõna, substantiiv]
tugev pruun paber pakkimiseks või pakendite valmistamiseks

jõupingutus
[nimisõna, substantiiv]
jõu kokkuvõtmine, pingutamine

jõupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
(sõjalise) jõu kasutamisel või sellega ähvardamisel rajanev suundumus riigi välispoliitikas

jõupositsioon
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsevatele oma tahet peale suruda võimaldav asend ühiskonnas, kollektiivis vm

jõuproov
[nimisõna, substantiiv]
tugevama või võimekama kindlaks tegemine (hrl võistlemise, võistluse kohta)

jõuraas
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, hrl ebapiisav määr füüsilist jõudu

jõuram
[nimisõna, substantiiv]
keegi, kes palju ja kõva häält teeb

jõurama
[tegusõna, verb]
1. möirgama, rämedalt lõugama

2. valjusti põrisevat häält tegema

jõuratama
[tegusõna, verb]
lühidalt valju põrisevat häält tegema

jõuriismed
[nimisõna, substantiiv]
järelejäänud vähene jõud

jõus
[määrsõna, adverb]
kehtivusel, kehtiv-olekus

jõusaal
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguste treeninguseadmetega sisustatud ruum jõuharjutuste sooritamiseks

2. ruum või hoone, kus on seadmed, millega saab oma keha treenida

jõuseade
[nimisõna, substantiiv]
elektrimootor, veeturbiin vm jõumasinat sisaldav seade, mis muudab mingit liiki energiat mehaaniliseks energiaks

jõusse
[määrsõna, adverb]
kehtivusele, kehtiv-olekusse

jõustama
[tegusõna, verb]
seadusjõudu andma, kehtima panema

jõustruktuur
[nimisõna, substantiiv]
riigikaitses oluline organisatsioon (nt politsei, piirivalve, kaitsevägi ja päästeteenistus)

jõustuma
[tegusõna, verb]
1. seadusjõusse astuma, seaduslikult kehtima hakkama

2. seadusjõusse astuma, kehtima hakkama

jõusööt
[nimisõna, substantiiv]
suure toitainetesisaldusega, vähese vee ja kiudainega loomasööt (nt jahu, kliid, õlikoogid)

jõutagavara
[nimisõna, substantiiv]
kellegi olemasolev jõud, eluks, toimimiseks kasutada olev jõud

jõutama
[tegusõna, verb]
edendama, hoogu andma

jõutreening
[nimisõna, substantiiv]
lihaseid tugevdav ja jõudu suurendav treening

jõutrenn
[nimisõna, substantiiv]
lihaseid tugevdav ja jõudu suurendav treening

jõutõmme
[nimisõna, substantiiv]
jõutõstmise ala ja jõuharjutus, kus kang tõmmatakse maast üle põlvede ja fikseeritakse ennast sirge seljaga

jõutõstmine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis koosneb kükkimisest, lamades surumisest ja jõutõmbest

jõuvahekord
[nimisõna, substantiiv]
mingite jõudude omavaheline suhe, jõudude vahekord

jõuvanker
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduk või -veok, hrl auto

jõuvaru
[nimisõna, substantiiv]
kellegi olemasolev jõud, eluks, toimimiseks kasutada olev jõud

jõuvõte
[nimisõna, substantiiv]
käega, füüsilise jõuga millegi tegemine, kellestki kinnihoidmine või -haaramine (nt võitluses, spordis)

jõuväli
[nimisõna, substantiiv]
vaimne tunnetus, kus usutakse kogetavat kellegi või millegi energiat või mõjujõudu

jõuühik
[nimisõna, substantiiv]
jõu mõõtühik, nt njuuton

jõuülekanne
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaanilise energia ülekanne jõuseadmelt töömasinale

2. vastav seadmestik

jõõr
[nimisõna, substantiiv]
kirglik, tugev tung või iha millegi järele, kiim

jõõrama
[tegusõna, verb]
1. ringi hulkuma

2. naistes käima, hoorama

jõõre
[nimisõna, substantiiv]
viltune, kallakas koht

jäde
[nimisõna, substantiiv]
1. arengu jooksul tähtsuse kaotanud elundi alge

2. elundist järele jäänud osa

3. mandunud elund

jäide
[nimisõna, substantiiv]
1. allajahtunud vihma- või udupiiskade jäätumisest tekkiv (õhuke) jääkiht maapinnal ja esemetel

2. (maapinnal ka:) kiilasjää

jäigastama
[tegusõna, verb]
1. jäigaks muutma

2. jäigaks tegema

jäigastuma
[tegusõna, verb]
1. kangeks, paindumatuks, jäigaks muutuma

2. kangeks, jäigaks muutuma

jäik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (materjali, eseme kohta:) selline, mis ei anna painduma (püsiva omadusena)

2. (liigeste kohta:) selline, mis ei liigu, mis ei lase kehaosa painutada

jäikpunduma
[tegusõna, verb]
(hrl suguti kohta:) suuremaks ja kõvemaks tõmbuma, jäigastuma (seksuaalse erutuse korral)

jäikus
[nimisõna, substantiiv]
tardumus, liikumatus

jäine
[omadussõna, adjektiiv]
jääst koosnev või jääga kaetud, jäätunud (mitte veekogu kohta)

jäiteoht
[nimisõna, substantiiv]
ohuhoiatus liikluses, kui sõidutee kattub õhukese jääkihiga

jäitsi
[määrsõna, adverb]
jääd mööda, jääteed kaudu

jäle
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vastumeelne, eemaletõukav, vastik või kole

2. vastumeelne, eemaletõukav, vastik

jäle
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

jäledalt
[määrsõna, adverb]
1. eemaletõukavalt, vastumeelsust või vastikust tekitavalt

2. vastikult

jäledasti
[määrsõna, adverb]
1. eemaletõukavalt, vastumeelsust või vastikust tekitavalt

2. vastikult

jäledus
[nimisõna, substantiiv]
vastumeelne, eemaletõukav, vastik või kole asi, tegu vm

jälestama
[tegusõna, verb]
1. vastumeelseks, eemaletõukavaks või vastikuks pidama

2. sellist tunnet väljendama

jälestus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastumeelsust, vastikust tekitav tunne

2. jälestamine

3. jäledustunne

jälestusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
väga vastik, selline, mis on jälestamist väärt

jäletis
[nimisõna, substantiiv]
väga vastumeelne, eemaletõukav, vastik olend

jäletu
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vastumeelne, eemaletõukav, vastik või kole

2. vastumeelne, eemaletõukav, vastik

jälg
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese, looma või sõiduki liikumisest või seismisest tekkinud märk, rada või süvend maas, lumes vm

2. märk, mille inimene, loom või sõiduk on mingile pinnale jätnud

jälgedeõpetus
[nimisõna, substantiiv]
kriminalistika haru, mis tegeleb jälgede uurimisega

jälgija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sotsiaalmeedias on end määratlenud mingi konto huviliseks ning kes saab sellelt kontolt märguandeid

jälgijaskond
[nimisõna, substantiiv]
jälgijad (kogumina)

jälgilt
[määrsõna, adverb]
tugevat vastikustunnet tekitavalt, eriti vastikult või tülgastavalt

jälgima
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi (liikuvat) pilguga saates vaatlema, ainiti silmitsedes uurima

2. (mõnda aega) tähelepanelikult vaatama

3. silmadega saatma

Ühendtegusõnad: tagasi jälgimatagasi jälgima

jälgimisühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskond, mida iseloomustab selle liikmete totaalne jälgimine eriteenistuste või suurkorporatsioonide poolt

jälil
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
peatselt kedagi või midagi avastamas, tabamas või leidmas

jälile
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
olekusse, kus peatselt kedagi või midagi avastatakse, tabatakse või leitakse

jälilt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
järgnemast, kannult

jälitama
[tegusõna, verb]
taga ajama, (luurates, nuhina) kannul käima

jälitus
[nimisõna, substantiiv]
(kurjategija, info) jälitamine

jälitusjaht
[nimisõna, substantiiv]
jahipidamismoodus, milles üks kütt läheb looma jälgedes, teine liigub talle pärituult vastu

jälitusjoon
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

jälituskoer
[nimisõna, substantiiv]
teenistuskoer, kelle põhilised tööülesanded on kurjategija jälitamine, kinnipidamine, konvoeerimine ja esemete otsimine

jälitusluul
[nimisõna, substantiiv]
haiglane kujutlus kellelgi, et teda jälitatakse

jälitusmaania
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, luul, mille puhul inimene kahtlustab, et keegi teda jälitab, kuulab ta kõnesid, kontrollib ta tegevust vms

jälitussõit
[nimisõna, substantiiv]
jalgratta- ja suusaspordi alaliike

jälitustegevus
[nimisõna, substantiiv]
varjatud ja salajaste toimingute seadusjärgne läbiviimine, et koguda teavet teatud inimeste ja sündmuste kohta

jäljekiri
[nimisõna, substantiiv]
loomajälgede liigiomane eripära

jäljekoer
[nimisõna, substantiiv]
teenistuskoer, keda kasutatakse kadunud inimeste otsimisel

jäljekütt
[nimisõna, substantiiv]
jälgede või teatud märkide järgi kedagi (nt ulukit, kadunud inimest) leida püüdev isik

jäljend
[nimisõna, substantiiv]
1. täpne jälg millestki

2. täpne jälg

jäljendaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kedagi jäljendab

jäljendama
[tegusõna, verb]
mingi eeskuju, mudeli vm põhjal kedagi või midagi järele tegema

jäljendus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi järeletegemine või matkimine

2. sel viisil tehtud asi

jäljenduskonkurss
[nimisõna, substantiiv]
õpilasüritus, kus võisteldakse tuntud artistide või muusikavideote võimalikult täpses või humoorikas matkimises

jäljendusvaadend
[nimisõna, substantiiv]
õpilasüritus, kus võisteldakse tuntud artistide või muusikavideote võimalikult täpses või humoorikas matkimises

jäljendusvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
õpilasüritus, kus võisteldakse tuntud artistide või muusikavideote võimalikult täpses või humoorikas matkimises

jäljepaar
[nimisõna, substantiiv]
1. sissesõidetud suusarada

2. kellegi jäljed, paar jälgi

jäljetu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millest pole jälge, pole mitte midagi teada või säilinud

jäljetult
[määrsõna, adverb]
täiesti, sootumaks, nii et midagi ei jää alles

jäljetumaks
[määrsõna, adverb]
täiesti, sootumaks, nii et midagi ei jää alles

jäljeõpetus
[nimisõna, substantiiv]
kriminalistika haru, mis tegeleb jälgede uurimisega

jälk
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugevat vastikustunnet tekitav, eriti vastik või tülgastav

2. vastik

3. tülgastav

4. jõle

jälkus
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev vastikustunne

2. sellist tunnet tekitav asi, tegu, nähtus vms

jälle
[määrsõna, adverb]
1. (teatud aja järel) uut puhku

2. näitab, et samasugune tegevus või olukord on juba varem toimunud või olnud

jällegi
[määrsõna, adverb]
1. (teatud aja järel) uut puhku

2. näitab, et samasugune tegevus või olukord on juba varem toimunud või olnud

jällekuulmiseni
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. sõna, mida kasutatakse raadiosaate või telefonikõne lõpus hüvastijätuks

2. hüvastijätuks raadiosaate v telefonikõne lõpul

jällenägemine
[nimisõna, substantiiv]
uuesti kokku saamine (hrl pikema ajavahemiku järel)

jällenägemiseni
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. lahkumisel öeldav sõna (kui eeldatakse, et kohtutakse jälle)

2. sõna, mida sa ütled, kui lahkud kellestki ja eeldad, et te kohtute jälle

jäme
[omadussõna, adjektiiv]
1. laiuselt suur, suhteliselt suure ümber- või läbimõõduga

2. suhteliselt suure läbi- või ümbermõõduga

jämedakiuline
[omadussõna, adjektiiv]
jämedatest kiududest koosnev või neid sisaldav

jämedakoeline
[omadussõna, adjektiiv]
jämeda koega (hrl tekstiili kohta)

jämedalt
[määrsõna, adverb]
suurelt, suurte tükkidena

jämedateraline
[omadussõna, adjektiiv]
suuremõõtmelistest osakestest koosnev, suurte (hõredate) teradena esinev

jämedatoimeline
[omadussõna, adjektiiv]
jämeda, koreda koega, mitte peen või ühtlaselt sile

jämedune
[omadussõna, adjektiiv]
teatava läbimõõduga, jämedusega

jämedus
[nimisõna, substantiiv]
1. ümber- ning läbimõõduga iseloomustuv suurus

2. suurus, paksus

jämedusaste
[nimisõna, substantiiv]
millegi jämeduse määr

jämeduskasv
[nimisõna, substantiiv]
puu tüve jämenemine, kasv jämedusse

jämekas
[omadussõna, adjektiiv]
jämedavõitu, jämedapoolne

jämekoomika
[nimisõna, substantiiv]
labane, vulgaarne koomika

jämekoomiline
[omadussõna, adjektiiv]
labasevõitu, lihtsakoeline ja pisut maitselage

jämekrohv
[nimisõna, substantiiv]
suureteraline krohv, mis kasutades jätab (väga) krobelise pinna

jämend
[nimisõna, substantiiv]
jämenenud v jämendatud osa v koht

jämenema
[tegusõna, verb]
jämeda(ma)ks muutuma

jämesool
[nimisõna, substantiiv]
soolestiku lõpposa moodustav peensoolest jämedam sool, kus jätkub vee ja soolade imendumine ning hakkab vormuma roe

jämesool
[nimisõna, substantiiv]
jämeda jahvatusega, jämedateraline (puhastamata) sool

jämesoolepõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. jämesoole limaskesta põletik

2. haigus

jämeterine
[omadussõna, adjektiiv]
suuremõõtmelistest osakestest koosnev, suurte (hõredate) teradena esinev

jämetsema
[tegusõna, verb]
1. jämedalt käituma

2. jämedusi ütlema

jämetöötlus
[nimisõna, substantiiv]
esialgne, lõpliku viimistluseta töötlemine

jämevill
[nimisõna, substantiiv]
segavill, mis koosneb aluskarvast, pealisvillkarvast ja üleminekukarvast

jämevillalammas
[nimisõna, substantiiv]
jämevilla (segavilla) andev lammas

jämevillaline
[omadussõna, adjektiiv]
(lamba kohta:) jämevilla (segavilla) andev

jämevillane
[omadussõna, adjektiiv]
jämevillast (segavillast) tehtud

jämm
[nimisõna, substantiiv]
hrl džässmuusikute improviseeritud ühismusitseerimine

jämmima
[tegusõna, verb]
(improviseerides) ühiselt musitseerima

jämune
[omadussõna, adjektiiv]
teatava läbimõõduga, jämedusega

jändama
[tegusõna, verb]
keeruka või palju vaeva ja aega nõudvaga tegelema

jändrik
[omadussõna, adjektiiv]
tugev, sitke, kuid madalat ja jässakat kasvu

jänes
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade kõrvade ja lühikese sabaga taimtoiduline loom

2. väike loom, kes elab metsas ning kellel on pikad kõrvad ja lühike saba

jäneseaasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab kassi ehk jänese märk

jänesehaak
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalepõige (jälitaja(i)st vabanemiseks)

jänesekapsas
[nimisõna, substantiiv]
hrl metsa all kasvav ristikheina meenutavate lehtedega hapumaitseline madal rohttaim

jänesekatk
[nimisõna, substantiiv]
1. näriliste nakkushaigus, millesse võivad nakatuda ka koduloomad ja inimesed

2. nakkushaigus

jänesekõrv
[nimisõna, substantiiv]
sinakasroheline peene varrega rohttaim, Eestis haruldane

jänesekäpp
[nimisõna, substantiiv]
Euraasia mäestikes kasvav pehmete valgeviltjate lehtedega rohttaim, Eestis ilutaim

jäneseliha
[nimisõna, substantiiv]
jäneselt saadud liha toiduna

jänesemokk
[nimisõna, substantiiv]
looteeas tekkinud väärareng, mille korral ülahuul on vaoga või koosneb eraldi osadest

jänesenahk
[nimisõna, substantiiv]
jäneselt või küülikult saadud karusnahk

jänesenahkne
[omadussõna, adjektiiv]
jänesenahast valmistatud

jänesepaelad
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevast nöörist püünis jäneste püüdmiseks

2. jäneste püüdmiseks

jänesepraad
[nimisõna, substantiiv]
jäneselihast praad

jänesetäkk
[nimisõna, substantiiv]
isane jänes

jäneskastik
[nimisõna, substantiiv]
liivikuil ja raiesmikel kasvav hallikasroheline karedate lehtedega kõrreline rohttaim

jäneslik
[omadussõna, adjektiiv]
jänesele omane

jänespüks
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene (vm olend), kes on loomult arg, kartlik, kes kardab midagi teha

2. inimene, kes ei ole julge ja kes hakkab kergesti kartma

jänesvill
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtedeta peente varte ja valgete seemnetupsudega madal sootaim

2. sootaim

jänki
[nimisõna, substantiiv]
1. (USA elaniku või sealset päritolu inimese kohta)

2. USA elaniku hüüdnimi

jänkilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. jänkile omane

2. ameerikalik

jänku
[nimisõna, substantiiv]
jänese hellitusnimi

jänn
[nimisõna, substantiiv]
täbar olukord, häda(olukord)

järama
[tegusõna, verb]
1. tugevasti, jõuliselt närima

2. närima

järel
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. (liikumisel) ruumiliselt kellegi või millegi taga

2. liikudes (kellegi või millegi) taga

3. ruumiliselt v järjestuses kelle-mille taga

4. ruumiliselt taga, tagapool

järelandmine
[nimisõna, substantiiv]
1. (osaline) loobumine oma kavatsusest, otsusest või seisukohast

2. osaline loobumine

järelasend
[nimisõna, substantiiv]
paiknemine kellegi või millegi järel

järeldama
[tegusõna, verb]
andmete, faktide vm põhjal (loogilist) otsustust tegema

järeldoktor
[nimisõna, substantiiv]
äsja doktorikraadi saanud teadlane, kes on konkursi korras saanud koha enesetäiendamiseks muus teadusasutuses hrl välismaal

järeldoktorant
[nimisõna, substantiiv]
äsja doktorikraadi saanud teadlane, kes on konkursi korras saanud koha enesetäiendamiseks muus teadusasutuses hrl välismaal

järeldoktorantuur
[nimisõna, substantiiv]
doktoritöö kaitsmisele järgnev konkursi korras taotletav enesetäiendamine teises teadusasutuses hrl välismaal

järelduma
[tegusõna, verb]
andmete, faktide vm põhjal (loogilise) otsustusena tulenema

järeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. andmete, faktide vm põhjal tehtav (loogiline) otsustus

2. see, mida sa faktide ja andmete põhjal otsustad

järelduslik
[omadussõna, adjektiiv]
andmete, faktide vm põhjal tehtava (loogilise) otsustusest tulenev või seda sisaldav

järele
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. osutab kellelegi või millelegi järgnemisele

2. taha

3. osutab, et keegi järgneb kellelegi või millelegi

4. (kellegi) taha

järeleahvimine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi jäljendamine, sarnaneda püüdes matkimine

järeleaimaja
[nimisõna, substantiiv]
matkija, jäljendaja

järeleaimamine
[nimisõna, substantiiv]
jäljendamine

järeleaitamine
[nimisõna, substantiiv]
1. koolitöös, õppimises abistamine, et õpilane jõuaks klassi üldise tasemeni

2. õppetöös

järeleaitamistund
[nimisõna, substantiiv]
lisatund õpilaste teadmiste ja oskuste parandamiseks (teatavas aines)

järeleandlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma olekus, arvamuses kõigutatav, vastaspoolega (kergesti) nõustuv ja leppiv

2. soostuv

3. leplik

järeleandmatu
[omadussõna, adjektiiv]
oma olekus, arvamuses kõigutamatu, vastaspoole mõjutamisele mitte alluv

järeleandmine
[nimisõna, substantiiv]
1. (osaline) loobumine oma kavatsusest, otsusest või seisukohast

2. osaline loobumine

järelefekt
[nimisõna, substantiiv]
illusioonisarnane ajutine tajumuutus pärast ärritaja otsese mõju lakkamist

järelehüüd
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikirjutis äsja surnud isiku mälestuseks

2. mälestuskirjutis äsja surnud isikust

järelehüüe
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikirjutis äsja surnud isiku mälestuseks

2. mälestuskirjutis äsja surnud isikust

järelejätmatu
[omadussõna, adjektiiv]
pidevalt toimuv või kestev, mitte lõppev või vaibuv

järelejäänu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis on millestki järele jäänud

järelekaalumatu
[omadussõna, adjektiiv]
mitte läbi mõeldud, seetõttu lohakas, kahju tegev vms

järeleksam
[nimisõna, substantiiv]
eksamil mitterahuldava tulemuse saanud õpilasele korraldatav (kordus)eksam

järelemõtlematu
[omadussõna, adjektiiv]
mitte läbi mõeldud, seetõttu lohakas, kahju tegev vms

järelemõtlematult
[määrsõna, adverb]
järele mõtlemata, läbematult, pikemalt kaalumata

järelemõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
millegi üle arupidamine, millegi põhjalikult kaalumine

järelemõtlik
[omadussõna, adjektiiv]
pikaldase, mõtiskleva meelelaadiga, asjade üle arutlev

järelepärimine
[nimisõna, substantiiv]
1. (kirjalik) pöördumine ametiasutuse poole selgituse saamiseks

2. kirjalik

järeletegemine
[nimisõna, substantiiv]
matkimine

järeletehtu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis midagi jäljendab, mis pole originaal

järeletehtud
[omadussõna, adjektiiv]
originaali jäljendav

järelevaataja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes valvab ja kontrollib (ka ametina)

järelevaatus
[nimisõna, substantiiv]
kontroll, millegi järele valvamine

järelevalve
[nimisõna, substantiiv]
1. pidev kontroll või valve, et tegevus, toiming vms toimuks häireteta, rikkumisteta

2. (pidev) kontroll või valve

järelevalveasutus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis kontrollib kellegi tegevuse seaduslikkust (nt tarbijakaitseamet, keskkonnainspektsioon)

järelevalveorgan
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse täitmist, millegi toimimist jälgiv ja kontrolliv asutus, komisjon vm üksus

järelevalvetus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus laps, vaimuhaige vm abivajav inimene on jäetud valveta

järelevastamine
[nimisõna, substantiiv]
õppeülesannete hilisem sooritamine või tehtud töö tulemuste parandamine

järelhaage
[nimisõna, substantiiv]
1. järele haagituna olek

2. haagis

järelhelendus
[nimisõna, substantiiv]
helenduse edasikestmine pärast aine valgustamise või muu ergutuse lõppemist

järelhüüd
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikirjutis äsja surnud isiku mälestuseks

2. mälestuskirjutis äsja surnud isikust

järelhüüe
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikirjutis äsja surnud isiku mälestuseks

2. mälestuskirjutis äsja surnud isikust

järelikult
[määrsõna, adverb]
1. kokkuvõttena, järeldusena hrl eelnevast, sellest tulenevalt

2. järeldusena eelnevast, sellest tingitud

3. kokkuvõttena eelnevast

järelkaitsmine
[nimisõna, substantiiv]
(koolis või ülikoolis:) uurimis-, lõpu- vms töö hilisem kaitsmine

järelkaja
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi sündmuse, teo vm järelmõju või peegeldus

2. mingi sündmuse järelmõju v peegeldus

järelkasv
[nimisõna, substantiiv]
noored, uus vahetus (mingil alal)

järelkasvama
[tegusõna, verb]
(järelkasvatatavate taimede või kalamaimude kasvamise kohta)

järelkasvatama
[tegusõna, verb]
seemnest kasvanud taimi, koorunud kalamaime lühiajaliselt teises kasvukohas kasvatama (enne alalisele kasvukohale istutamist või looduslikku veekogusse laskmist)

järelkasvatamine
[nimisõna, substantiiv]
seemnest kasvanud taimede, koorunud kalamaimude lisakasvatus teises kasvukohas (enne alalisele kasvukohale istutamist või looduslikku veekogusse laskmist)

järelkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. lisamärkus, tekst nt kirja, artikli või loo lõpus

2. lisamärkus kirja lõpus

järelkomponent
[nimisõna, substantiiv]
tagumine osa

järelkontroll
[nimisõna, substantiiv]
hrl millelegi järgnev täiendav, korduv kontroll

järelkoristus
[nimisõna, substantiiv]
hilisem, pärast mingit sündmust või tegu toimuv täiendav korrastamine, puhastamine, millegi kõrvaldamine

järelkultuur
[nimisõna, substantiiv]
varakult koristatava põhikultuuri järel samal kasvukohal kasvatatav taim (nt lillkapsas varase kartuli järel)

järelkurn
[nimisõna, substantiiv]
lindudel esimese kurna hukkumise järel munetud hilisem, täiendav kurn

järelkuulama
[tegusõna, verb]
eetris olnud saadet arvutivõrgu kaudu tagantjärele, hiljem kuulama

järelkõla
[nimisõna, substantiiv]
1. heli aeglane sumbumine kinnises või poolkinnises ruumis

2. heli aeglane sumbumine kinnises ruumis

järelkäija
[nimisõna, substantiiv]
väljapaistva isiku õpetuse või ideede järgija, ustav õpilane

järelkäru
[nimisõna, substantiiv]
kaherattaline järelveok

järelkülv
[nimisõna, substantiiv]
korduv seemnete, seemnevilja põllule, mullapinnale (või mulda) laiali jaotamine ja mullaga katmine

järelküpsema
[tegusõna, verb]
(marjade, viljade vms kohta:) pärast saagi koristamist mõne teatava aja jooksul lõplikult valmima, seistes küpsema

järellainetus
[nimisõna, substantiiv]
millegi tagajärg või järelmõju

järelliide
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnatüvele liituv sõnaosa (nt -ism, -lik)

2. sõna osa

järellisand
[nimisõna, substantiiv]
põhisõna järel paiknev nimisõnaline täiend, mis tähistab sedasama olendit, eset või nähtust mis põhisõnagi, kuid teise mõiste kaudu (nt minu emapoolne vanaema ühendis Marie Vahtra, minu emapoolne vanaema)

järellugu
[nimisõna, substantiiv]
millelegi järgnev (sellega seotud) sündmuste käik

järellüps
[nimisõna, substantiiv]
1. (masinlüpsil:) piimavoolu aeglustumise järel toimuv udara täielik tühjendamine

2. piima käsitsi väljutamine pärast masinlüpsi

järelm
[nimisõna, substantiiv]
tagajärg, hiljem avalduv mõju

järelmaailm
[nimisõna, substantiiv]
tulevane, tulevaste põlvkondade maailm

järelmaik
[nimisõna, substantiiv]
tagantjärele tekkinud mulje või tunne

järelmaitse
[nimisõna, substantiiv]
maitse, mis on suus mõni aeg pärast toidu, joogi vm alla neelamist tunda

järelmaks
[nimisõna, substantiiv]
1. müüja ja ostja kokkulepe, mille kohaselt ostja tasub ostusumma teatud suurusega osamaksetena teatud perioodi jooksul

2. summa, mis tasutakse ostu eest eraldi osadena tagantjärele

järelmatš
[nimisõna, substantiiv]
(males või kabes) lisamatš võitja selgitamiseks, kui võistlused lõppesid esikoha jagamisega

järelmine
[omadussõna, adjektiiv]
järgmine, järel olev

järelmõju
[nimisõna, substantiiv]
pärast, tagantjärele avalduv mõju

järelmäng
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl vokaalteose instrumentaalne lõpposa

2. jumalateenistust lõpetav orelipala

järelmärkus
[nimisõna, substantiiv]
põhiosa järel, lõpus olev selgitav või täiendav märkus

järelnäht
[nimisõna, substantiiv]
pärast haiguse või aktiivse haigusprotsessi möödumist esinev haigusnäht

järelosa
[nimisõna, substantiiv]
tagumine osa

järelpidu
[nimisõna, substantiiv]
mingile üritusele järgnev koosviibimine

järelpilt
[nimisõna, substantiiv]
nägemisaistingu ajutine jätkumine pärast teda põhjustanud välisärrituse lakkamist

järelpiste
[nimisõna, substantiiv]
üks kinnitus- ja kaunistuspisteid

järelpuhastus
[nimisõna, substantiiv]
põhilisele puhastusele järgnev lisapuhastus

järelpulm
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Lõuna- ja Lääne-Eestis hrl nädal pärast pulmi peetud joodud kõige lähematele sugulastele või neile, kes ei saanud pulma tulla

järelpõlv
[nimisõna, substantiiv]
tulevane, järgnev põlvkond (perekonnas või ühiskonnas)

järelpäev
[nimisõna, substantiiv]
mingile olulisele sündmusele või tähtpäevale järgnev päev

järelpärija
[nimisõna, substantiiv]
testamenditegija määratud isik, kellele pärandvara pärijalt (eelpärijalt) teatud tingimustel üle läheb

järelpärimine
[nimisõna, substantiiv]
1. (kirjalik) pöördumine ametiasutuse poole selgituse saamiseks

2. kirjalik

järelravi
[nimisõna, substantiiv]
tervisliku seisundi ja kahjustatud funktsioonide lõplikuks taastumiseks toimuv ravi (võib toimuda nt haiglas või kodus)

järelromantism
[nimisõna, substantiiv]
romantismi kõrgperioodile järgnenud langusperiood

järelroog
[nimisõna, substantiiv]
pearoa järel pakutav toit, hrl magustoit

järelsugu
[nimisõna, substantiiv]
järglased, järeltulijad, järelpõlv või järelpõlved

järelsuvi
[nimisõna, substantiiv]
hilissuvi, vananaistesuvi

järelsõna
[nimisõna, substantiiv]
teose lõppu lisatud selgitav, kommenteeriv kirjutis

järelsünnitis
[nimisõna, substantiiv]
pärast sünnitamist või poegimist väljunud platsenta, lootekestad ja nabaväät

järelt
[postpositsioon, tagasõna]
1. osutab isikule, pärast kelle tegevust midagi korrastatakse

2. osutab inimesele, kelle tegevuse pärast on vaja midagi korda teha

järeltoime
[nimisõna, substantiiv]
pärast, tagantjärele avalduv mõju

järeltoimetaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes viimistleb automaatselt loodud teksti (nt masintõlgitud teksti), et see oleks avaldamiseks kõlbulik

järeltoimetama
[tegusõna, verb]
automaatselt loodud teksti avaldamiseks viimistlema (nt masintõlkes, e-leksikograafias)

järeltoimetamine
[nimisõna, substantiiv]
automaatselt loodud teksti viimistlemine avaldamiseks kõlbulikuks (nt masintõlkes, e-leksikograafias)

järeltoit
[nimisõna, substantiiv]
pearoa järel pakutav toit, hrl magustoit

järeltootmine
[nimisõna, substantiiv]
võtetele järgnev filmitegemise lõppfaas, postproduktsioon

järeltulev
[omadussõna, adjektiiv]
1. millelegi järgnev või järgnenud, tulevikus toimuv

2. järgnev, edaspidi toimuv

järeltulija
[nimisõna, substantiiv]
1. soo või liigi jätkaja

2. suguvõsas: sinu laps, lapselaps ja nii edasi

3. vastav olend loomadel

4. soo v liigi jätkaja

järelturg
[nimisõna, substantiiv]
1. ostetud väärtpaberite, kinnisvara, sõidukite vms edasimüümine, vastav pakkumine ja nõudmine

2. ostetud väärtpaberite, kinnisvara, sõidukite jne edasimüümine, vastav pakkumine ja nõudmine

järeltõlge
[nimisõna, substantiiv]
1. tõlge pärast seda, kui kõneleja on kõnevooru lõpetanud, tõlkimine kõnevoorude kaupa

2. tõlge pärast seda, kui sõnavõtja on rääkimise lõpetanud

järeltõuge
[nimisõna, substantiiv]
maavärina järel tekkiv hrl vähema jõuga tõuge

järeltöö
[nimisõna, substantiiv]
kontrolltöö varem tehtud töö hinde parandamiseks või õigel ajal tegemata jäänud töö järele tegemiseks

järeltöötlema
[tegusõna, verb]
täiendavalt töötlema või viimistlema

järelvaatama
[tegusõna, verb]
telesaadet, filmi või videosalvestust vaatama tagantjärele, pärast eetris olemist või otsesalvestust

järelvaatamine
[nimisõna, substantiiv]
telesaate, filmi või videosalvestuse vaatamine tagantjärele, pärast eetris olemist või otsesalvestust

järelvalmima
[tegusõna, verb]
(marjade, viljade vms kohta:) pärast saagi koristamist mõne teatava aja jooksul lõplikult valmima, seistes küpsema

järelvalve
[nimisõna, substantiiv]
1. pidev kontroll või valve, et tegevus, toiming vms toimuks häireteta, rikkumisteta

2. (pidev) kontroll või valve

järelvastamine
[nimisõna, substantiiv]
õppeülesannete hilisem sooritamine või tehtud töö tulemuste parandamine

järelveok
[nimisõna, substantiiv]
auto, traktori vm mootorsõiduki külge haagitav käru, treiler, põllutöömasin vms

järelvili
[nimisõna, substantiiv]
varakult koristatava põhikultuuri järel samal kasvukohal kasvatatav taim (nt lillkapsas varase kartuli järel)

järelvägi
[nimisõna, substantiiv]
1. peajõudude taandumist kattev ja vaenlase edasitungi tõkestav väeosa

2. taandumist kattev väeosa

järg
[nimisõna, substantiiv]
1. aeg, millal kellelgi on õigus, võimalus või kohustus midagi teha, saada vm

2. aeg, mil kellelgi on õigus või võimalus midagi teha või saada

järg
[nimisõna, substantiiv]
väike madal pingike

järgarv
[nimisõna, substantiiv]
1. järjekorda märkiv arv (nt 5., 100., X)

2. vastav arvsõna (nt viies, sajas, kümnes)

järgarvsõna
[nimisõna, substantiiv]
järjekorda väljendav arvsõna (nt esimene, kümnes, tuhandes)

järge
[nimisõna, substantiiv]
astang, aste

järgemisi
[määrsõna, adverb]
üksteise järel

järgemööda
[määrsõna, adverb]
1. (ajaliselt:) üksteise järel, ilma vahet pidamata

2. üksteise järel

3. ajaliselt: üksteise järel

järgepidi
[määrsõna, adverb]
järjest, järgemööda

järgi
[postpositsioon, tagasõna]
1. osutab asjaolule, millest lähtudes, millele vastavalt, mille kohaselt midagi toimub

2. millestki lähtudes, midagi järgides, millegi põhjal

järgija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on mõjuka isiku või mingi idee poolehoidja

järgijaskond
[nimisõna, substantiiv]
järgijad (kogumina)

järgima
[tegusõna, verb]
1. millegi järgi toimima, tegutsemisel midagi arvestama

2. millegi järgi toimima, millegi alusel tegutsema

järglane
[nimisõna, substantiiv]
1. soo või liigi jätkaja

2. suguvõsas: sinu laps, lapselaps ja nii edasi

3. vastav olend loomadel

4. soo v liigi jätkaja

järglaskond
[nimisõna, substantiiv]
soo või liigi jätkajad

järglus
[nimisõna, substantiiv]
1. järglaseks-olek

2. kellestki põlvnemine, sugulaseks olemine

järgmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ajaliselt) käesolevale, praegusele vahetult järgnev

2. millelegi järgnev

järgmiselt
[määrsõna, adverb]
alljärgnevalt

järgne
[omadussõna, adjektiiv]
millegi järel olev, esinev või toimuv

järgnema
[tegusõna, verb]
1. millegi järel toimuma või paiknema

2. millegi järel toimuma või esinema

3. ajaliselt mille järel toimuma

järgnev
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi järel esinev, toimuv vms

2. (tekstis) allpool kirjas olev

järgnevalt
[määrsõna, adverb]
(järjekorras) edasi

järgnevus
[nimisõna, substantiiv]
üksteise järel kindla vastastikuse seose alusel ilmnemine, paiknemine vms

järgselt
[postpositsioon, tagasõna]
millelegi järgnevana, mingi sündmuse, seisundi vms järel

järgsilp
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõna teine või kolmas silp

järgukaupa
[määrsõna, adverb]
1. osade, lõikude kaupa, järkudena

2. järk-järgult, mitte ühekorraga

järguline
[omadussõna, adjektiiv]
järkudega, järke omav

järgunorm
[nimisõna, substantiiv]
teatava spordijärgu saavutamiseks täidetav norm

järgunõue
[nimisõna, substantiiv]
spordijärgu saamiseks määratud tingimus

järgusportlane
[nimisõna, substantiiv]
mingi spordijärgu nõuded täitnud sportlane (Nõukogude ajal)

järgustama
[tegusõna, verb]
järkudeks jaotama

järguti
[määrsõna, adverb]
1. osade, lõikude kaupa, järkudena

2. järk-järgult, mitte ühekorraga

järi
[nimisõna, substantiiv]
väike madal pingike

järjehoidja
[nimisõna, substantiiv]
vahend raamatu vahel lugemisjärje leidmiseks

järjejutt
[nimisõna, substantiiv]
järgede kaupa ilmuv või kuulamiseks esitatav jutt

järjekestev
[omadussõna, adjektiiv]
katkematult, pidevalt jätkuv

järjekindel
[omadussõna, adjektiiv]
tegutsemises kindlat sihti järgiv, visa ja kõrvalekaldumatu

järjekindlusetu
[omadussõna, adjektiiv]
kõikuv ja sihipäratu, heitlikult tegutsev või toimiv

järjekord
[nimisõna, substantiiv]
1. järgnemise, reastumise kord või süsteem, kus igal asjal, nähtusel vm on oma kindel koht

2. selline koht, asend mingis reastuses, järjestuses

3. teatud kord mingite asjade reas, kus igal asjal on oma kindel koht

4. järgnemise, reastumise kord

järjekordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (millegi korduva kohta:) järgmine, veel üks samalaadne

2. millegi korduva kohta: järgmine, veel üks

järjekordselt
[määrsõna, adverb]
(teatud aja järel) uuesti, uut puhku, jällegi

järjekorraautomaat
[nimisõna, substantiiv]
järjekorranumbreid väljastav seade

järjekorranumber
[nimisõna, substantiiv]
arv (numbrilises esituses), mis näitab, mitmes keegi või miski mingis järjekorras või järjestuses on, mitmendat korda miski toimub vms

järjekorrateooria
[nimisõna, substantiiv]
teooria, mis käsitleb nähtusi, mille sisuks on samalaadsete operatsioonide korduv massiline sooritamine ning mille eesmärk on saavutada optimaalne võimsus, mis minimeerib teenuse maksumuse

järjel
[määrsõna, adverb, muutevorm (ambivorm, määramata)]
teatavas (majanduslikus) olukorras, teatavas kindlustatuse või heaolu seisus

järjeldama
[tegusõna, verb]
kindlaks määrama organismi DNA, RNA ja valkude molekulides olevate üksuste (nukleotiidide, aminohapete jt) järjestust, genoomi järjestusanalüüsi tegema

järjeldamine
[nimisõna, substantiiv]
organismi DNA, RNA ja valkude molekulides olevate üksuste (nukleotiidide, aminohapete jt) järjestuse kindlaksmääramine

järjele
[määrsõna, adverb]
teatavasse (majanduslikku) olukorda, teatavasse kindlustatuse või heaolu seisu

järjend
[nimisõna, substantiiv]
järgemööda toimuvate sündmuste, üksteise järel asetsevate arvude, andmete vms jada

järjendama
[tegusõna, verb]
kindlaks määrama organismi DNA, RNA ja valkude molekulides olevate üksuste (nukleotiidide, aminohapete jt) järjestust, genoomi järjestusanalüüsi tegema

järjendamine
[nimisõna, substantiiv]
organismi DNA, RNA ja valkude molekulides olevate üksuste (nukleotiidide, aminohapete jt) järjestuse kindlaksmääramine

järjendanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

järjenumber
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi aatomituuma elektrilaengule ehk prootonite arvule vastav tunnus keemiliste elementide perioodilisussüsteemis

järjepannu
[määrsõna, adverb]
1. vahetpidamatult

2. järgemööda, järjest, ühtejärge

järjepanu
[määrsõna, adverb]
1. vahetpidamatult

2. järgemööda, järjest, ühtejärge

järjepidev
[omadussõna, adjektiiv]
katkematult, pidevalt jätkuv

järjest
[määrsõna, adverb]
1. kogu aeg, jätkuvalt ühtmoodi või samal viisil muutudes

2. kogu aeg, muudkui

järjestama
[tegusõna, verb]
mingi tunnuse alusel järjekorda, (pinge)ritta seadma

järjesti
[määrsõna, adverb]
aina, ühtelugu

järjestik
[nimisõna, substantiiv]
üksteisele järgnevate asjade, nähtuste vm kogum

järjestikku
[määrsõna, adverb]
järgemööda, üksteise järel

järjestiklülitus
[nimisõna, substantiiv]
elektriahela elementide ühendusviis, mille puhul kõiki elemente läbib ükssama vool

järjestikune
[omadussõna, adjektiiv]
ridamisi või järjestikku esinev, asetsev või toimuv

järjestuma
[tegusõna, verb]
mingi tunnuse alusel järjekorda, (pinge)ritta paigutuma

järjestus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi tunnuse alusel järjekorda, (pinge)ritta seadmine või paigutumine

2. reastamine

järjestusanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
organismi DNA, RNA ja valkude molekulides olevate üksuste (nukleotiidide, aminohapete jt) järjestuse kindlaksmääramine

järjestusskaala
[nimisõna, substantiiv]
(hrl küsitluses:) skaala, mis kujutab vastuste varieerumist järjestikuste astmete kaupa (nt küsimuses hariduse kohta: "põhiharidus", "algharidus", "keskharidus", "kõrgem haridus")

järk
[nimisõna, substantiiv]
teatav (järjestikune) osa mingis süsteemis või protsessis

järkama
[tegusõna, verb]
1. puitu tükeldama, tükkideks saagima

2. puutüve tükkideks saagima

järkarv
[nimisõna, substantiiv]
(koolimatemaatikas:) arv, mis kirjutatakse ainult ühe nullist erineva numbriga või sellise numbri ja sellele järgnevate nullide abil (nt 8, 20, 700 ja 4000)

järkjooks
[nimisõna, substantiiv]
mahaviskumise ja roomamisega vahelduv kiire jooks vaenlase tule all teatud joonele

järkjärguline
[omadussõna, adjektiiv]
järk-järgult, osakaupa toimuv

järk-järgult
[määrsõna, adverb]
mingis (järjestikuses) korras, ühe osa kaupa, mitte (kõik, suures mahus) korraga

järsak
[nimisõna, substantiiv]
kõrge järsk astang, äkiline üleminekukoht ühelt kõrgusastmelt teisele

järsakas
[omadussõna, adjektiiv]
järsk, järsuvõitu

järsakuline
[omadussõna, adjektiiv]
järsakuid omav, järsakutega

järsandik
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk üleminekukoht ühelt kõrguselt teisele

2. järsakute ala

järsendama
[tegusõna, verb]
järsemaks, suurema kaldega tõusvaks tegema

järsenema
[tegusõna, verb]
järsemaks, suurema kaldega tõusvaks või langevaks minema

järsk
[omadussõna, adjektiiv]
1. püstsuunas tugevasti tõusev või langev, tugeva kallakuga, rõhtsuunast tugevasti erinev

2. maapinna suhtes suure nurga all olev (nii et on raske ronida)

järsku
[määrsõna, adverb]
1. üllatuslikult (kiiresti, sel samal hetkel), ette nägematult, ette teatamata vms

2. (kiiresti ja) nii et ei osanud ette näha

järskus
[nimisõna, substantiiv]
üsna püstsuunaline, järsu kallakuga asetsemine või kulgemine

järsukaldaline
[omadussõna, adjektiiv]
järskude kallastega

järsult
[määrsõna, adverb]
1. äkki ja ootamatult, suure intensiivsusega

2. kiiresti ja ootamatult

järsunõlvaline
[omadussõna, adjektiiv]
järskude nõlvadega

järsusõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. karmilt, otsekoheselt sõnastatud

2. karmi väljendusega

järsuveeruline
[omadussõna, adjektiiv]
järsu, tugeva kallakuga

järts
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste rida, kes mingi korra või süsteemi alusel ootavad midagi (nt millegi saamist, kuhugi pääsemist)

2. rida inimestest, kes ootavad midagi

3. kelle v mille koht mingis reastuses v järjestuses

4. inimeste rida, kes ootavad midagi

järv
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem veega täitunud maismaanõgu, mis ei ole otseses ühenduses merega

2. suur veekogu, mis pole otseses ühenduses merega

järvakas
[nimisõna, substantiiv]
1. Järvamaa elanik

2. Järvamaalt pärit inimene

järvalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Järvamaa elanik

2. Järvamaalt pärit inimene

järvamaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Järvamaa elanik

2. Järvamaalt pärit inimene

järvehaldjas
[nimisõna, substantiiv]
järves elutsev ja seda kaitsev haldjas, järve kaitsevaim

järvekael
[nimisõna, substantiiv]
järve kitsas koht

järvekala
[nimisõna, substantiiv]
järvedes elutsev kala (nt rääbis, särg, linask)

järvekallas
[nimisõna, substantiiv]
järveäärne maismaariba

järvekarp
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt järvedes elutsev kahest laiast poolmest koosneva lubikojaga limune

järvekaur
[nimisõna, substantiiv]
hästi sukelduv hanesuurune veelind

järvekonn
[nimisõna, substantiiv]
oliivrohelise ees- ja pruunika tagaseljaga suur konn, kes veedab kogu elu veekogus või kaldataimestikus, Euroopa suurim pärismaine konn

järvekriit
[nimisõna, substantiiv]
järvepõhja sadestunud kollakasvalge lubi

järvekõrkjas
[nimisõna, substantiiv]
kõrkjale sarnanev veetaim, mis kasvab järvede, jõgede, tiikide ja suuremate ojade kaldavees hrl suurte kogumikena

järvekäsn
[nimisõna, substantiiv]
veealuseid kive, kõrkja- ning pilliroovarsi hallide, kollakate, pruunide või roheliste koorikute ja tompudena kattev mageveekäsn (nt järvedes ja aeglase vooluga jõgedes)

järve-lepamaim
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa ja Põhja-Aasia väikestes järvedes ja tiikides elutsev väike parvekala

järveline
[omadussõna, adjektiiv]
järvega seotud, sellest tulenev

järvelubi
[nimisõna, substantiiv]
järvepõhja sadestunud kollakasvalge lubi

järvemaak
[nimisõna, substantiiv]
järves tekkinud peamiselt raua ja mangaani ühenditest koosnev mineraalne maavara, hrl mullataoline, terajas või muguljas kogum, millest endisajal on toodetud rauda

järvemaastik
[nimisõna, substantiiv]
maastik, kus on rohkesti järvi

järvemuda
[nimisõna, substantiiv]
1. järvepõhja sadestunud, rikkalikult orgaanilist ainet sisaldav muda

2. järvepõhjas olev muda

järvenõgu
[nimisõna, substantiiv]
maapinna süvend, milles paikneb järv

järvepall
[nimisõna, substantiiv]
kerakujuline rohevetika niitidest koosnev vetikakogum, mis kasvab mageveejärvedes Jaapanis, Islandil, ka Eestis ja mõnes Kesk-Euroopa riigis

järvepeegel
[nimisõna, substantiiv]
tasane, liikumatu järvepind

järveplankton
[nimisõna, substantiiv]
järvedes ja veehoidlates hõljuvate liikumisvõimetute või vähe liikuvate organismide kogum

järveploom
[nimisõna, substantiiv]
perekonna Nostoc sinivetikatest moodustunud tihe sültjas koloonia

järveraud
[nimisõna, substantiiv]
järves tekkinud peamiselt raua ja mangaani ühenditest koosnev mineraalne maavara, hrl mullataoline, terajas või muguljas kogum, millest endisajal on toodetud rauda

järverikas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete järvedega

järvesaar
[nimisõna, substantiiv]
järves olev saar (nt Piirissaar Peipsi järves)

järveselg
[nimisõna, substantiiv]
(kaugemal) laiuv järv

järvesete
[nimisõna, substantiiv]
järve põhja või kaldavööndisse sadestunud sete (nt järvelubi, järvemaak, järvemuda)

järvesilm
[nimisõna, substantiiv]
järv nagu silm maastikus

järvestik
[nimisõna, substantiiv]
(üksteisega seotud) järvede rühm

järvetagune
[omadussõna, adjektiiv]
järve taga asetsev

järvetasandik
[nimisõna, substantiiv]
järve vee alt vabanenud tasane ala

järveteadlane
[nimisõna, substantiiv]
hüdroloogia eriteadlane, kes uurib peamiselt järvi

järveteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. järvi (ka tiike, veehoidlaid ja teisi aeglase veevahetusega pinnaveekogusid) uuriv hüdroloogia haru

2. järvi uuriv hüdroloogia haru

järveterrass
[nimisõna, substantiiv]
looduslike astangutega ala, mis on moodustunud järvelainete murrutuse ning setete kogunemise tulemusena

järvik
[nimisõna, substantiiv]
väike järv

järvikas
[nimisõna, substantiiv]
kallastel, madalas vees ja loikudes kasvav madal rohttaim

järvine
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete järvedega

järvistu
[nimisõna, substantiiv]
(üksteisega seotud) järvede rühm

järvkaisel
[nimisõna, substantiiv]
kõrkjale sarnanev veetaim, mis kasvab järvede, jõgede, tiikide ja suuremate ojade kaldavees hrl suurte kogumikena

jäsajas
[omadussõna, adjektiiv]
(nt inimese, looma, mõne kehaosa, puu kohta:) madalat kasvu, kuid sitke ja tugev

jäse
[nimisõna, substantiiv]
1. üks peamiselt liikumiselundeina talitlevatest looma keha külgmistest paarilistest jätketest

2. inimesel käsi või jalg

jäsemepaar
[nimisõna, substantiiv]
jäsemete paar

jäsemeprotees
[nimisõna, substantiiv]
jäset (kätt või jalga) asendav ortopeediline abivahend

jäsend
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede usside jäsemetaoline kehaosa, paariline külgjätke (nt hulkharjasussidel)

2. jäsemetaoline kehaosa

jäserik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl puude kohta:) tugev, sitke, kuid madalat kasvu

jäss
[nimisõna, substantiiv]
jässakas, sitke ja tugev, kuid madalat kasvu puu (vm)

jässakas
[omadussõna, adjektiiv]
(nt inimese, looma, mõne kehaosa, puu kohta:) madalat kasvu, kuid sitke ja tugev

jässakus
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt suur kehapikkus üldpikkusega võrreldes

jäte
[nimisõna, substantiiv]
(kasutuskõlbmatu) jäänus

jätis
[nimisõna, substantiiv]
alatu, autu, eemaletõukav inimene (ka sõimusõnana)

jätk
[nimisõna, substantiiv]
1. millelegi vahetult järgnev osa, aeg vm, see, mis edasi viib või midagi jätkab

2. vahetult järgnev osa, jätk

jätkama
[tegusõna, verb]
1. midagi edasi tegema

2. pooleli olevat või katkestatud tegevust uuesti alustama

3. edasi tegema või uuesti alustama midagi sellist, mis on vahepeal katkenud

4. edasi tegema

5. taasalustama

jätkamine
[nimisõna, substantiiv]
edasi tegemine, uuesti alustamine

jätke
[nimisõna, substantiiv]
(elundil vm kehaosal:) jätkuna väljaulatuv moodustis

jätkliide
[nimisõna, substantiiv]
keevitatud liide, kus detailid on ühendatud otsakuti

jätkseotis
[nimisõna, substantiiv]
keevitatud liide, kus detailid on ühendatud otsakuti

jätkukoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus osad, detailid, lülid vm on kokku jätkatud, liidetud

jätkulend
[nimisõna, substantiiv]
1. ümberistumisega lend

2. sellise lennu osa alates järgmisele lennukile ümberistumisest

jätkuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. jätkudest või lülidest koosnev

2. jätkukohtadega

3. lüliline

jätkuloomine
[nimisõna, substantiiv]
jätkusuutlike elukeskkondade kujundamise süsteem, mille eeskujuks on looduslike ökosüsteemide toimimine

jätkuma
[tegusõna, verb]
1. ajaliselt üha edasi kestma

2. edasi kestma

3. pidevalt kestma

jätkumine
[nimisõna, substantiiv]
edasikestmine

jätkupidu
[nimisõna, substantiiv]
mingile üritusele järgnev koosviibimine

jätkusuutlik
[omadussõna, adjektiiv]
edasiseks tegevuseks, toimimiseks võimeline, suuteline oma tegevust jätkama

jätkusuutlikkus
[nimisõna, substantiiv]
võimelisus, suutlikkus toimida edaspidi, jätkata alustatud tegevust

jätkusuutmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole võimeline tagama edasist tegevust või toimimist, millegi jätkumist

jätkusõda
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Liidu ja Soome Vabariigi vaheline sõda aastatel 25. juunist 1941 kuni 19. septembrini 1944, mida on loetud talvesõja jätkuks

jätkutama
[tegusõna, verb]
1. jaopärast, jaokaupa andma

2. tegema nii, et midagi kõigile või kauemaks ajaks piisaks

jätkuv
[omadussõna, adjektiiv]
edasi kestev

jätkuvalt
[määrsõna, adverb]
1. pikemat aega, pidevalt edasi kestes

2. pikemat aega, aina, üha

jätkuvus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi pidev toimimine, katkematu või järjepidev olek

2. pidev toimimine

3. järjepidevus

jätkväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
väljaanne, mis ilmub nummerdatud annetena mitteregulaarselt

jätma
[tegusõna, verb]
1. mingis kohas, seisundis või olukorras (edasi) olla laskma

2. mitte kaasa võtma, kuskile (ära) panema

3. kuskile unustama

Ühendtegusõnad: alla jätma, alla jätma, alles jätma, alles jätma, hüvasti jätma, hüvasti jätma, ilma jätma, ilma jätma, järele jätma, järele jätma, katki jätma, katki jätma, kinni jätma, kinni jätma, kõrvale jätma, kõrvale jätma, lahti jätma, lahti jätma, maha jätma, maha jätma, pooleli jätma, pooleli jätma, sinnapaika jätma, sinnapaika jätma, vahele jätma, vahele jätma, välja jätma, välja jätma, ära jätma, ära jätma, üle jätmaüle jätma

jäts
[nimisõna, substantiiv]
1. koorest, piimast või puuviljamahlast mitmesuguste maitselisanditega valmistatud külmutatud maiustus

2. väga külm magus toit, mis on tehtud piimast või koorest

jätt
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikuslaavi ja vana vene tähestiku tähe ѣ nimetus

2. kirikuslaavi ja vana vene tähestiku -- tähe nimetus

jätted
[nimisõna, substantiiv]
jäänused

jää
[nimisõna, substantiiv]
1. külmunud, tahkes olekus vesi

2. vesi, mis on külmunud ja kõvaks muutunud

3. sellise vee tükk

jääaeg
[nimisõna, substantiiv]
periood Maa ajaloos, millal suur osa Põhja-Euroopa, Põhja-Ameerika ja Aasia mandrist oli jääga kaetud

jääaegne
[omadussõna, adjektiiv]
jääajaga seotud, jääajale omane, jääajal toimunud

jääajaeelne
[omadussõna, adjektiiv]
jääajale eelnev, enne jääaega esinev

jääauk
[nimisõna, substantiiv]
1. jääkattes olev või jäässe raiutud auk

2. raiutud

jääballett
[nimisõna, substantiiv]
(tehis)jääl esitatav tantsuetendus

jääbima
[tegusõna, verb]
kauasest seismisest halvaks minema, liisuma, seiskuma

jäädav
[omadussõna, adjektiiv]
jääv, püsiv, igavene (hrl poeetilisemas stiilis)

jäädvustama
[tegusõna, verb]
jäädavaks, püsivaks tegema või muutma, talletama

jäädvustamine
[nimisõna, substantiiv]
püsivaks tegemine, talletamine (nt fotografeerides, filmides, helisalvestades)

jäädvustuma
[tegusõna, verb]
jäädavaks, püsivaks muutuma, talletuma

jäädvustus
[nimisõna, substantiiv]
millegi talletamine või talletumine

jääger
[nimisõna, substantiiv]
1. elukutseline jahimees

2. elukutseline kütt

3. valikjalaväe sõdur

jäägiklass
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

jäägitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. täielik, absoluutne, tingimusteta

2. ilma jäägita

jäähaak
[nimisõna, substantiiv]
libisemist vältiv hobuseraua osa

jäähall
[nimisõna, substantiiv]
jääväljaku(te)ga suur spordihoone

jäähaug
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel kudev ja sel ajal hulgaliselt püütav haug

jäähoki
[nimisõna, substantiiv]
1. jääväljakul uiskudel mängitav sportmäng, kus eesmärgiks on litri löömine vastasmeeskonna väravasse

2. sportlik mäng uiskudel, kus üks võistkond püüab jää peal väikest kummist eset teise võistkonna väravasse lüüa

jäähokikepp
[nimisõna, substantiiv]
jäähokis kasutatav kõveraotsaline kepp litri löömiseks

jääja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes jääb elama (viidates surnud inimese lähedastele)

jääjärv
[nimisõna, substantiiv]
mandrijää või mäeliustiku sulamisest tekkinud jahe seisuveekogu

jääk
[nimisõna, substantiiv]
üle-, järelejäänud osa

jääkaabits
[nimisõna, substantiiv]
vahend auto akende puhastamiseks jääst

jääkaart
[nimisõna, substantiiv]
jääolusid iseloomustav kaart

jääkaas
[nimisõna, substantiiv]
vett, veekogu kattev jää

jääkaine
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi protsessi kõrvalsaadusena tekkiv aine (nt organismi ainevahetuses, tootmises)

2. kõrvalsaadusena tekkiv aine

jääkajakas
[nimisõna, substantiiv]
lahtise mere ääres talvituv suur valge helehalli seljaga kajakas, Eestis haruldane talikülaline

jääkamakas
[nimisõna, substantiiv]
(ebamäärase kujuga) üsna suur tükk jääd

jääkapp
[nimisõna, substantiiv]
sügavkülmik või sügavkülmkamber

jääkaru
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kaladest ja hülgeist toituv suur (kollakas)valge Arktika karu

2. suur valge karu, kes elab väga külmades piirkondades

jääkarussell
[nimisõna, substantiiv]
ridva abil teljeks oleva posti külge kinnitatud kelk, mis liigub jää peal ringikujuliselt, üks rahvapäraseid talviseid meelelahutusi

jääkate
[nimisõna, substantiiv]
vett, veekogu kattev jää

jääkeegel
[nimisõna, substantiiv]
mäng jäärajal, milles kumbki võistkond püüab visata kivid „kodu” keskpunktile võimalikult lähedale

jääkeel
[nimisõna, substantiiv]
liustiku, mandrijää vm jääkatte pikalt eenduv osa

jääkelder
[nimisõna, substantiiv]
mõisahoonete vm jõukama majapidamise juurde kuuluv jääga jahutatav kelder toiduainete vm säilitamiseks

jääkilp
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik paks mandrijääst kate

jääkirme
[nimisõna, substantiiv]
õhuke jääkiht (hrl vee peal)

jääkirmetis
[nimisõna, substantiiv]
õhuke jääkiht (hrl vee peal)

jääkirves
[nimisõna, substantiiv]
tööriist jää raiumiseks

jääklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. jäälilletaolise mustriga läbipaistmatu klaas

2. jäälilletaolise mustriga klaas

jääklass
[nimisõna, substantiiv]
tähis või järk, mis iseloomustab laeva võimet töötada teatavates jääoludes

jääkleelis
[nimisõna, substantiiv]
keemilise protsessi puhul järele jääv leelis

jääklibu
[nimisõna, substantiiv]
jäätükikeste mass

jääkliige
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) üksikobjekti tulemuse prognoosi viga

jääkmagneetumus
[nimisõna, substantiiv]
teatud aine (ferromagneetiku) magneetunud oleku säilimine välise magnetvälja lakkamisel

jääkmagnetism
[nimisõna, substantiiv]
teatud aine (ferromagneetiku) magneetunud oleku säilimine välise magnetvälja lakkamisel

jääkmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
tootmises vm inimtegevuses üle, kasutamata, järele jäänud materjal või aine

jääkmuda
[nimisõna, substantiiv]
reovete bioloogilisel puhastusel veest eraldatav muda

jääknäht
[nimisõna, substantiiv]
pärast haiguse taandumist esinev haigusnäht

jääkohr
[nimisõna, substantiiv]
murdunud, kokkukuhjunud ja konarlik jää

jääkohv
[nimisõna, substantiiv]
(jäätükikestega) külm kohvijook

jääkompress
[nimisõna, substantiiv]
haigele kohale jääkotiga, purustatud jääga vms tehtav külm kompress

jääkoobas
[nimisõna, substantiiv]
jää sisse tekkinud koobas või käik

jääkoorik
[nimisõna, substantiiv]
midagi koorikuna kattev jää

jääkoskel
[nimisõna, substantiiv]
varesest suurem hästi sukelduv kalatoiduline suluspesitseja veelind

jääkott
[nimisõna, substantiiv]
jääga täidetud kott külma kompressi tegemiseks

jääkpinge
[nimisõna, substantiiv]
mehaaniline pinge, mis jääb välisjõududega koormatud kehas püsima pärast nende mõju lakkamist

jääkprodukt
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi protsessi kõrvalsaadusena tekkiv aine (nt organismi ainevahetuses, tootmises)

2. kõrvalsaadusena tekkiv aine

jääkriim
[nimisõna, substantiiv]
mandrijää liikumise jälg kivimil

jääkruubid
[nimisõna, substantiiv]
sademed, mis langevad maapinnale ümmarguste või ebakorrapärase kujuga jääterakestena diameetriga kuni 3 mm

jääksoojus
[nimisõna, substantiiv]
soojusenergia, mis vabaneb tootmisprotsessis ja seal kasutust ei leia

jääksuhkur
[nimisõna, substantiiv]
veinis sisalduv suhkur (peamiselt fruktoos, glükoos ning mõni pärmisuhkur), mis ei ole fermenteerimisel ära käärinud

jääksügavus
[nimisõna, substantiiv]
(rehvide kulumata mustri kohta)

jääkulutus
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuva liustiku (ka mandrijää) kivimit purustav tegevus

2. liikuva liustiku v mandrijää kivimit purustav toime

jääkuriin
[nimisõna, substantiiv]
uriin, mis jääb põide peale põie tühjendamist

jääkuubik
[nimisõna, substantiiv]
1. kuubikutena külmutatud (toidu)jää

2. väike tükk jääd, mis pannakse joogi sisse, et seda külmaks teha

jääkväärtus
[nimisõna, substantiiv]
millegi rahaline väärtus pärast kulunud osa maha arvamist, algmaksumus miinus kulunud osa maksumus

jääkõhk
[nimisõna, substantiiv]
sügavaima väljahingamise järel kopsu jääv õhk

jääkõrb
[nimisõna, substantiiv]
tohutu (mandri)jää ja lumega kaetud ala

jääkülm
[omadussõna, adjektiiv]
külm nagu jää, väga külm

jääkünd
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuva liustiku (ka mandrijää) kivimit purustav tegevus

2. liikuva liustiku v mandrijää kivimit purustav toime

jäälaam
[nimisõna, substantiiv]
suur liikuv jääväli

jäälagu
[nimisõna, substantiiv]
1. kevadine jääkatte purunemine veekogul

2. jääkattest vabanemine

jäälagunemine
[nimisõna, substantiiv]
1. kevadine jääkatte purunemine veekogul

2. jääkattest vabanemine

jäälahmakas
[nimisõna, substantiiv]
suur tükk jääd

jäälase
[nimisõna, substantiiv]
ehitis jää juhtimiseks paisust mööda või üle paisu

jäälill
[nimisõna, substantiiv]
mustriliselt külmunud jää aknaklaasidel

jäälind
[nimisõna, substantiiv]
kauni välimusega, ereda sulestikuga pikanokaline, kaladest ja veeputukatest toituv varblasest veidi suurem lind

jääliustik
[nimisõna, substantiiv]
väga aeglaselt liikuv jäämass kõrgmäestikes või polaaraladel

jäälobjakas
[nimisõna, substantiiv]
pehme poorne, vett täis imbunud jää

jääloots
[nimisõna, substantiiv]
kohalikke olusid ja jääs sõitmist tundev laevajuhi nõuandja laeva juhtimisel keerulistes jääoludes

jääluure
[nimisõna, substantiiv]
lennuvaatlused jääoludest ülevaate saamiseks

jäälõhkuja
[nimisõna, substantiiv]
eriti tugeva ehitusega spetsiaallaev, mis rajab jääs teed teistele laevadele

jääma
[tegusõna, verb]
1. mingis paigas, seisundis või olukorras püsima, sealt mitte lahkuma

2. mingist kohast mitte lahkuma, seal olema

Ühendtegusõnad: alla jääma, alla jääma, alles jääma, alles jääma, eemale jääma, eemale jääma, ette jääma, ette jääma, ilma jääma, ilma jääma, järele jääma, järele jääma, katki jääma, katki jääma, kinni jääma, kinni jääma, kokku jääma, kokku jääma, kõrvale jääma, kõrvale jääma, kängu jääma, kängu jääma, külge jääma, külge jääma, lahti jääma, lahti jääma, maha jääma, maha jääma, otsa jääma, otsa jääma, peale jääma, peale jääma, pooleli jääma, pooleli jääma, puudu jääma, puudu jääma, püsti jääma, püsti jääma, seisma jääma, seisma jääma, sinnapaika jääma, sinnapaika jääma, sisse jääma, sisse jääma, taha jääma, taha jääma, vahele jääma, vahele jääma, välja jääma, välja jääma, ära jääma, ära jääma, üle jääma, üle jääma, üles jäämaüles jääma

jäämass
[nimisõna, substantiiv]
pidev ühtlane jääkiht või suur hulk (kokkukuhjatud) jääd

jääminek
[nimisõna, substantiiv]
kevadine jääkattest vabanemine, jäälagunemine jõgedel

jäämuna
[nimisõna, substantiiv]
mere- või järverannal olev jäätükk, mis sobivate ilmaolude korral vees õõtsudes ja pööreldes on omandanud ümmarguse kuju

jäämurd
[nimisõna, substantiiv]
liustiku järsu languse kohal tekkinud jääkuhjatiste ja lõhede kaootiline rägastik

jäämurdja
[nimisõna, substantiiv]
eriti tugeva ehitusega spetsiaallaev, mis rajab jääs teed teistele laevadele

jäämägi
[nimisõna, substantiiv]
mandrijää küljest murdunud suur (ujuv) jääpank meres

jäänaaskel
[nimisõna, substantiiv]
päästevahend, mis aitab läbi jää vajunul end pinnal hoida ja jääaugust välja libistada

jäänael
[nimisõna, substantiiv]
libisemist takistav terava peaga nael (hobuseraual, saabastel vm)

jääne
[omadussõna, adjektiiv]
1. jääga kaetud või seda sisaldav

2. jääga kaetud

3. jääd sisaldav

jäänu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on kuhugi, teatavasse (raskesse) seisu sattunud või jäänud

jäänuk
[nimisõna, substantiiv]
1. kaugest ajast erandlikult säilinud pinnavorm, taime- või loomaliik, organism vms

2. varasemast säilinud (nüüd otstarbetu) nähtus, asi vms

jäänukjärv
[nimisõna, substantiiv]
järv, mis on eraldunud suuremast veekogust eraldunud või säilinud pärast selle osalist hävimist

jäänukkõrgendik
[nimisõna, substantiiv]
kõrgmaa kulumisel jäänukina säilinud, kulumiskindlaist kivimeist või vastupidava kivimikihiga kattunud kõrgendik

jäänukliik
[nimisõna, substantiiv]
kauge aja elustikust pärit, varasema levilaga võrreldes väikesel alal säilinud looma- või taimeliik

jäänukloom
[nimisõna, substantiiv]
varasema levilaga võrreldes väikesel alal säilinud loomaliik

jäänuksaar
[nimisõna, substantiiv]
järskude nõlvadega lavamaa, mis asub üle 50 m üle merepinna ning mis on säilinud aluspõhjakõrgendikuna

jäänuktaim
[nimisõna, substantiiv]
varasema levilaga võrreldes väikesel alal säilinud taimeliik

jäänus
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on lagunemisel või hävimisel millestki järele jäänud

jäänõel
[nimisõna, substantiiv]
terav, nõeljas jääst tekkinud moodustis

jääolud
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu jäätumisega seotud asjaolud

2. veekogu katva jää paksus ja seisund (ohutust arvestades)

jääpais
[nimisõna, substantiiv]
jääminekuaegsest jää kuhjumisest põhjustatud voolutakistus ja veetõus

jääpaisjärv
[nimisõna, substantiiv]
mandrijää või mäeliustiku serva ees jää sulamisest tekkinud jahe paisjärv

jääpall
[nimisõna, substantiiv]
jääväljakul uiskudel mängitav sportmäng, kus eesmärgiks on palli löömine vastasmeeskonna väravasse

jääpallikepp
[nimisõna, substantiiv]
jääpallimängus palli löömiseks kasutatav kõveraotsaline kepp

jääpallimäng
[nimisõna, substantiiv]
jääväljakul uiskudel mängitav sportmäng, kus eesmärgiks on palli löömine vastasmeeskonna väravasse

jääpallimängija
[nimisõna, substantiiv]
jääpalli harrastav sportlane

jääpallur
[nimisõna, substantiiv]
jääpalli harrastav sportlane

jääpank
[nimisõna, substantiiv]
suur kamakas paksu jääd

jääpeegel
[nimisõna, substantiiv]
sile jääkate

jääpiir
[nimisõna, substantiiv]
jääkatte piir

jääpilv
[nimisõna, substantiiv]
jääkristallidest koosnev kõrge pilv

jääpuder
[nimisõna, substantiiv]
väikesteks tükkideks purunenud jää (vees), jääsodi

jääpurikas
[nimisõna, substantiiv]
1. tilkuva vee külmumisel tekkiv koonusjas moodustis, hrl katuseräästa küljes

2. piklik terava otsaga jääst tükk, mis tekib talvel näiteks katuse serva

jääpurjekas
[nimisõna, substantiiv]
kolmel jalasel libisev purjega jääsõiduk

jääpurjetaja
[nimisõna, substantiiv]
jääpurjekaga sõitja

jääpurjetama
[tegusõna, verb]
jääpurjekaga jääväljal sõitma või võistlema, hrl talispordialana

jääpurjetamine
[nimisõna, substantiiv]
1. talispordiala, kus võisteldakse jääpurjekaga jääväljal

2. jääpurjekal sõitmine

jääpuur
[nimisõna, substantiiv]
puur jäässe augu tegemiseks (nt kalapüügil, uuringuteks)

jääpüük
[nimisõna, substantiiv]
talvine kalapüük läbi jääaugu, jääalune kalapüük

jäär
[nimisõna, substantiiv]
1. kohitsemata suguküps isane lammas

2. isane lammas

jäärada
[nimisõna, substantiiv]
(autospordis, liikluses:) libedale teele rajatud võistlus- või harjutusrada

jäärajasõit
[nimisõna, substantiiv]
autode või mootorrataste võidusõit jäärajal

jäärak
[nimisõna, substantiiv]
ajutise vooluvee uuristatud järsuveeruline, hrl paljuharuline uhtorg

jäärama
[tegusõna, verb]
naistekütina elama, ringi tõmbama

jääranahk
[nimisõna, substantiiv]
jääralt saadud nahk

jäärapea
[nimisõna, substantiiv]
kangekaelne ja järeleandmatu inimene

jäärapäine
[omadussõna, adjektiiv]
1. jonnakas ja järeleandmatu, visalt millegi juures püsiv

2. kangekaelne

jäärapäiselt
[määrsõna, adverb]
jonnakalt ja visalt, mitte järele andes

jäärapäisus
[nimisõna, substantiiv]
jonnakus ja järeleandmatus, visalt mingi mõtte, arvamuse juures püsimine

jääras
[omadussõna, adjektiiv]
järsk, järsu kaldega

jäärauad
[nimisõna, substantiiv]
1. jalatsite alla kinnitatavad teravate haakidega rauad, mis väldivad libisemist jääl

2. jalatsite alla kinnitatavad teravate haakidega rauad

jäärebane
[nimisõna, substantiiv]
1. Arktikas elutsev, suvel pruuni, talvel valge koheva karvaga rebane

2. Arktikas elutsev rebane

jäärenn
[nimisõna, substantiiv]
kelguspordi rada

jäärevüü
[nimisõna, substantiiv]
(tehis)jääl esitatav tantsuetendus

jäärik
[nimisõna, substantiiv]
noor isane lammas

jääroos
[nimisõna, substantiiv]
mustriliselt külmunud jää aknaklaasidel

jäärtall
[nimisõna, substantiiv]
noor isane lammas

jääräim
[nimisõna, substantiiv]
suur varakevadel kudev räim

jäärüngas
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga suur kamakas või tomp jääd

jäärüsi
[nimisõna, substantiiv]
ebatasane, jääkuhjatiste ehk rüsidega mere-, jõe- või järvejää

jääsalat
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav klaasjalt läikivate, kergelt külmununa näivate rabedate lehtedega aiataim

2. kapsa moodi köögivili, millel on suured ja paksud lehed, mida kasutatakse näiteks salatites ja süüakse toorelt

jääsein
[nimisõna, substantiiv]
järsk püstine jääst pind

jääsild
[nimisõna, substantiiv]
(nt järvedele, jõgedele tekkiva jääkatte kohta)

jääsinine
[omadussõna, adjektiiv]
hele ja külm, jääd meenutav sinine

jääskulptuur
[nimisõna, substantiiv]
jääst tahutud või sellest vormunud skulptuur

jääsulp
[nimisõna, substantiiv]
pehme pudrutaoline jäämass, jäätükikeste ja vee segu

jääsupp
[nimisõna, substantiiv]
pehme pudrutaoline jäämass, jäätükikeste ja vee segu

jääsurf
[nimisõna, substantiiv]
(spordiala:) jääl purje ja spetsiaalse kelguga sõitmine

jäätama
[tegusõna, verb]
1. (veekogu, millegi pinda) jääga katma

2. läbi külmudes kangeks, klaasjalt kõvaks muutma

jäätants
[nimisõna, substantiiv]
üks iluuisutamisalasid

jäätee
[nimisõna, substantiiv]
talvine mööda (mere)jääd kulgev liiklustee

jäätee
[nimisõna, substantiiv]
(jäätükikestega) külm teejook

jäätekkeline
[omadussõna, adjektiiv]
(mandri)jää toimel tekkinud

jäätis
[nimisõna, substantiiv]
1. koorest, piimast või puuviljamahlast mitmesuguste maitselisanditega valmistatud külmutatud maiustus

2. väga külm magus toit, mis on tehtud piimast või koorest

jäätisekiosk
[nimisõna, substantiiv]
kiosk, kus müüakse jäätist

jäätisekokteil
[nimisõna, substantiiv]
jäätist sisaldav kokteil

jäätisemasin
[nimisõna, substantiiv]
elektriline kodumasin, millega saab jäätist teha

jäätisepall
[nimisõna, substantiiv]
palliks vormitud (nt jäätisekulbiga selliselt tõmmatud) jäätis

jäätisepulk
[nimisõna, substantiiv]
väike puidust pulk, mille ümber on jäätiseportsjon

jäätkaevandus
[nimisõna, substantiiv]
mahajäetud kaevanduse ala

jäätmaa
[nimisõna, substantiiv]
söötis, harimata seisev maa

jäätmaasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
haritava maa kasutamine osade kaupa, kus osal kasvatati teravilja, ülejäänud osad olid viljakuse taastumiseks kasutamata (söötis)

jäätmed
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutuselt kõrvaldatud ained, esemed või nende jäägid

2. asjad, mis jäävad mingist tegevusest üle (ja millest saab midagi uut valmistada), näiteks pakendid

jäätmehoidla
[nimisõna, substantiiv]
1. rajatis või ruum jäätmete käitlemiseks

2. rajatis jäätmete käitlemiseks

3. mõnes asutuses jäätmete kogumise ruum

jäätmehooldus
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mis hõlmab jäätmete kogumist, vedu, taaskasutamist ja kõrvaldamist ning sellekohast järelevalvet

jäätmehunnik
[nimisõna, substantiiv]
kasutuselt kõrvaldatud ainete, esemete vms hunnik

jäätmejaam
[nimisõna, substantiiv]
jäätmete käitlemise keskus

jäätmekast
[nimisõna, substantiiv]
anum või mahuti jäätmete jaoks

jäätmekava
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik kava piirkonna jäätmehoolduse korraldamiseks

2. vastav juhend vm dokument

jäätmekäitlus
[nimisõna, substantiiv]
kasutuselt kõrvaldatud esemete, ainete vms kogumine, vedu, taaskasutamine ja kõrvaldamine

jäätmekäitlusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
jäätmekäitlusega tegelev ettevõte

jäätmekütus
[nimisõna, substantiiv]
hrl olmejäätmetest toodetud kütus

jäätmelõng
[nimisõna, substantiiv]
madalamat sorti toorainest ja tootmisjäätmeist lõng

jäätmemaja
[nimisõna, substantiiv]
lukustatav varjualune, kus hoitakse nt korterelamu prügikonteinereid

jäätmepõletus
[nimisõna, substantiiv]
olmejäätmete põletamine (hrl elektri ja soojuse tootmiseks)

jäätmepõletusjaam
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, kus põletatakse olmejäätmeid (elektri ja soojuse tootmiseks)

jäätmepõletustehas
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, kus prügi põletatakse kõrgel temperatuuril, et loodust võimalikult vähe saastada

jäätmevaba
[omadussõna, adjektiiv]
jäätmeteta

jäätmevabadus
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnasäästlikud printsiibid, mida järgides saab elada kas täiesti jäätmevabalt või suunata kõik tarbitav uuesti ringlusesse

jäätmevedu
[nimisõna, substantiiv]
jäätmete toimetamine jäätmejaama hrl spetsiaalse veokiga

jäätmevill
[nimisõna, substantiiv]
villase lõnga või kanga töötlemisel, taaskasutuse teel saadav vill

jäätorm
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuul koos jäävihmaga

jäätrass
[nimisõna, substantiiv]
talvine mööda (mere)jääd kulgev liiklustee

jäätriiv
[nimisõna, substantiiv]
ajujää liikumine veekogu pinnal

jäätuma
[tegusõna, verb]
(veekogude, pindade kohta:) jääga kattuma

Ühendtegusõnad: kinni jäätuma, kinni jäätuma, ära jäätumaära jäätuma

jäätus
[nimisõna, substantiiv]
jää, jääkord

jäätuur
[nimisõna, substantiiv]
riist jää raiumiseks

jääudu
[nimisõna, substantiiv]
jääkristallidest koosnev udu, mis hrl tekib väga tugeva külma ja suure õhuniiskuse korral

jääummistus
[nimisõna, substantiiv]
jääminekuaegsest jää kuhjumisest põhjustatud voolutakistus ja veetõus

jääv
[omadussõna, adjektiiv]
püsiv, muutumatu

jäävaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma jääkatteta

jäävaheaeg
[nimisõna, substantiiv]
soojema kliimaga periood kahe jääaja vahel

jäävaip
[nimisõna, substantiiv]
vett, veekogu kattev jää

jäävall
[nimisõna, substantiiv]
pikem piklik jääkuhjatis

jäävalt
[määrsõna, adverb]
püsivalt, igavesti

jäävang
[nimisõna, substantiiv]
jäävangistuses olija

jäävangi
[määrsõna, adverb]
jäässe, jää tõttu kinni

jäävangis
[määrsõna, adverb]
jääs kinni, jäässe kinni jäänud

jäävangist
[määrsõna, adverb]
jääst või jää tõttu kinniolekust vabaks

jäävein
[nimisõna, substantiiv]
külmunud viinamarjade õrnal pressimisel saadav magus vein

jäävesi
[nimisõna, substantiiv]
1. jääst sulanud vesi

2. jääsegune, väga külm vesi

3. jääst sulanud vesi

jäävhammas
[nimisõna, substantiiv]
piimahamba järel ilmuv mittevahetuv hammas

jäävihm
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistvateks jäisteks terakesteks külmunud vihmapiiskadest koosnev sade

jäävus
[nimisõna, substantiiv]
püsivus, säilivus, konstantsus

jäävusseadus
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaseadus, mille kohaselt mõned füüsikalised suurused jäävad teatavates või mis tahes protsessides muutumatuks

jääväljak
[nimisõna, substantiiv]
uisutamiseks, jäähokiks vm talispordiks mõeldud, spetsiaalselt ettevalmistatud jääkattega väljak

jääõlu
[nimisõna, substantiiv]
kerge õlu, mis pärast kääritamist kiiresti jahutatakse

jää-äädikas
[nimisõna, substantiiv]
veevaba, 16 °C juures tahkuv ja tahkena jääga sarnanev äädikhape (ehk etaanhape)

jää-äädikhape
[nimisõna, substantiiv]
veevaba, 16 °C juures tahkuv ja tahkena jääga sarnanev äädikhape (ehk etaanhape)

jönt-jönt
[määrsõna, adverb]
raskel sammul (liikudes)

jöntsakas
[omadussõna, adjektiiv]
(keha või kehaosa kohta:) jäme ja lühike, seetõttu hrl kohmakas

jöntsima
[tegusõna, verb]
1. pisut raskete sammudega (reipuseta) liikuma

2. väsinult v vastumeelselt kõndima

jörin
[nimisõna, substantiiv]
madal põrisev heli

jörisema
[tegusõna, verb]
jämedat madalat ühetoonilist heli või häält kuuldavale tooma

jöötun
[nimisõna, substantiiv]
tõrksaid loodusjõude kehastav hiid Skandinaavia mütoloogias

jüaan
[nimisõna, substantiiv]
Hiina suurem rahaühik

jünger
[nimisõna, substantiiv]
väljapaistva isiku õpetuse või ideede järgija, ustav õpilane

jürama
[tegusõna, verb]
järama, närima

jüri
[nimisõna, substantiiv]
jüripäev

jürikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 4. kuu, põhjapoolkeral teine kevadkuu

2. aasta 4. kuu

jürilill
[nimisõna, substantiiv]
heinamaadel ja mujal niisketes paikades kasvav valgete või lillakate õite ning sulgjate lehtedega rohttaim

jüripäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 23. aprill, eesti rahvakalendris põllutööde ja karjatamise algus, taluteenijate ja rentnike kohavahetamise päev

2. 23. aprill

jüriöö
[nimisõna, substantiiv]
öö vastu jüripäeva, 23. aprilli

jütja
[nimisõna, substantiiv]
1. järvepõhja sadestunud, rikkalikult orgaanilist ainet sisaldav muda

2. järvepõhjas olev muda

jüts
[nimisõna, substantiiv]
väike, hrl algklassi laps

jüüt
[nimisõna, substantiiv]
Jüütimaal elanud, 5.–8. sajandil taanlastega segunenud germaani hõimu liige

jüüt
[nimisõna, substantiiv]
pardast pardani ulatuv kõrgendatud tekiehitis laeva ahtris

k
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

k
1. mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust tuhat (10^3) korda suurem, nt kA (kiloamper), kHz (kiloherts), kB (kilobait)

2. eesliitena märgib mõõtühiku tuhandekordset

k
1. väike maa-asula, mille moodustavad üksteisega lähestikku asuvad talud või hooned

2. maal asuv koht, kus on talud ja põllud

k
1. hoone osa, mille moodustavad ühel tasandil asuvad ruumid

2. kõik ruumid, mis asuvad hoones samal kõrgusel

k
1. aeg, mida kell näitab

2. aeg, mida see ese näitab

k
1. inimese olulisim suhtlemisvahend, mis mõtete ja tunnete väljendamiseks kasutab sõnu ja väljendeid ning mida hoiab koos teatav struktuur ehk grammatika

2. sõnad, millega inimesed (mingis riigis) räägivad ja kirjutavad

k.a
1. kuhugi, millegi või kellegi hulka arvestatult

2. näitab, et keegi või miski on hulgas

k.a
praegu kestval aastal

ka
[määrsõna, adverb]
1. millegagi võrreldes samamoodi, ühesuguselt, nagu keegi teine või miski muu

2. näitab, et see, mida sa just ütlesid, kehtib samamoodi mingi teise inimese või asja kohta

kaabakas
[nimisõna, substantiiv]
alatu, autu inimene (ka sõimusõnana)

kaabaklik
[omadussõna, adjektiiv]
autu ja nurjatu, kaabakale omane

kaabaklus
[nimisõna, substantiiv]
autu ja nurjatu teguviis või käitumine

kaabe
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi küljest ärakaabitud aine, ka mikrobioloogilise uuringu materjalina

2. ärakaabitu

kaabel
[nimisõna, substantiiv]
ühest või mitmest voolu või valgust juhtivast soonest koosnev hermeetilise kestaga painduv isoleeritud juhe

kaabeldama
[tegusõna, verb]
kaabli(te)ga varustama

kaabeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaabli(te)ga varustamine või varustatus

2. kaablite süsteem

kaabelgramm
[nimisõna, substantiiv]
kaablitelegramm

kaabelkraana
[nimisõna, substantiiv]
kraana, mille tõstemehhanism liigub mööda tugedevahelist kandetrossi

kaabellevi
[nimisõna, substantiiv]
televisiooni- ja raadioprogrammide levitamine kaabli kaudu

kaabelliin
[nimisõna, substantiiv]
elektriliin, kus energia ülekandmine toimub hrl pinnasesse või vette paigaldatud kaabli abil

kaabelside
[nimisõna, substantiiv]
1. sidetehnika haru, mis edastab infot kaabli kaudu

2. vastav sidepidamisviis

kaabeltau
[nimisõna, substantiiv]
1. laevajuhtimisel kasutatav pikkusühik: 185,2 m (umbes 0,1 meremiili)

2. pikkusühik: 185,2 m

kaabeltelevisioon
[nimisõna, substantiiv]
televisiooniprogrammide ülekandmine kaabli abil

kaaberdama
[tegusõna, verb]
siia-sinna ringi kolama, niisama lonkima

kaabing
[nimisõna, substantiiv]
hrl emakaõõnt vooderdava limaskesta eemaldamine

kaabits
[nimisõna, substantiiv]
kaapimisriist (nt jää kaapimiseks autoaknalt, määrde eemaldamiseks suusalt, keraamilise pliidi puhastamiseks)

kaabitsema
[tegusõna, verb]
vähehaaval, tasapisi kraapides puhastama või kokku koguma

kaablikaev
[nimisõna, substantiiv]
luugiga varustatud kaev sidekaablite paigaldamiseks, tõmbamiseks, parandamiseks ja kontrollimiseks

kaablikanalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
torustik, mida mööda veetakse tele-, interneti- vm sidekaableid

kaabliking
[nimisõna, substantiiv]
lapik detail, mis kinnitatakse kaabli või juhtme soone otsa, et seda töökindlalt ühendada klemmiga

kaablilaev
[nimisõna, substantiiv]
laev merekaablite paigaldamiseks, hooldamiseks ja remontimiseks

kaablimuhv
[nimisõna, substantiiv]
hermeetiline isoleerkonstruktsioon kaablite ühendamiseks

kaabliotsija
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab otsida ehitistes ja maapinnas asuvaid kaableid ja metalltorusid

kaablipaigaldi
[nimisõna, substantiiv]
järelveetav või liikurmasin maa- või veekaabli paigaldamiseks või äravõtmiseks

kaablirull
[nimisõna, substantiiv]
poolikujuline südamik sellele keritud kaabliga

kaabliside
[nimisõna, substantiiv]
painduvast materjalist kinnitusvahend juhtmete, kaablite vms kokkuköitmiseks

kaablisoon
[nimisõna, substantiiv]
elektrikaablil voolu, valguskaablil valgust juhtiv osa

kaablitehas
[nimisõna, substantiiv]
kaableid tootev tehas

kaablivits
[nimisõna, substantiiv]
painduvast materjalist kinnitusvahend juhtmete, kaablite vms kokkuköitmiseks

kaablivõrk
[nimisõna, substantiiv]
kaablite ning sinna juurde kuuluvate abivahendite ja rajatiste kogum, mis on vajalik andmeside edastamiseks

kaabu
[nimisõna, substantiiv]
1. (pehme) meeste kübar (vahel ka sellekujuline naiste peakate)

2. meeste kübar

kaabulott
[nimisõna, substantiiv]
vana, hrl vormitu kaabu

kaabulotu
[nimisõna, substantiiv]
vana, hrl vormitu kaabu

kaadama
[tegusõna, verb]
1. ümber või kummuli ajama

2. kummutades kallama

kaader
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, ettevõtte töötajad

2. töötajaskond mingil alal

kaader
[nimisõna, substantiiv]
1. kaamerat seiskamata võetud lõik filmist

2. (pildistamisel:) üksikvõte

kaaderhaaval
[määrsõna, adverb]
üks kaader korraga, ühe kaadri kaupa

kaadervärk
[nimisõna, substantiiv]
hrl paljudest osadest koosnev ehitis, seadeldis, selle osa vms

kaadi
[nimisõna, substantiiv]
1. islamimaade vaimulik kohtunik

2. islami vaimulik kohtunik

kaadmium
[nimisõna, substantiiv]
1. hõbevalge pehme metall, keemiline element järjenumbriga 48

2. metall

kaadmiumkollane
[nimisõna, substantiiv]
kaadmiumi sooladest valmistatud kunstlik kollane või oranžikas värvaine

kaadmiumpunane
[nimisõna, substantiiv]
kaadmiumi sooladest valmistatud kunstlik sügavpunane värvaine

kaadriarmee
[nimisõna, substantiiv]
kindla struktuuri ja väljaõppega alaline sõjavägi

kaadrik
[nimisõna, substantiiv]
üksik fotokujutis filmilindil

kaadrikaitseväelane
[nimisõna, substantiiv]
tegevväkke kuuluv kaitseväekohuslane, kes on kaitseväeteenistuse läbinud (sõdur, allohvitser või ohvitser)

kaadriohvitser
[nimisõna, substantiiv]
regulaarväes lepingu alusel tegevteenistuses olev ohvitser

kaadriosakond
[nimisõna, substantiiv]
asutuse personalitööd korraldav osakond

kaadripoliitika
[nimisõna, substantiiv]
(valitsuse, partei vms) tegevusjoon inimeste suunamisel või lubamisel võimu juurde ja ametitesse

kaadrisõdur
[nimisõna, substantiiv]
regulaarväes lepingu alusel tegevteenistuses olev reamees või kapral

kaadrisõjaväelane
[nimisõna, substantiiv]
tegevväkke kuuluv kaitseväekohuslane, kes on kaitseväeteenistuse läbinud (sõdur, allohvitser või ohvitser)

kaadritagune
[omadussõna, adjektiiv]
(filmi, telesaate kohta:) selline, mis pole filmis või eetris nähtav

kaadritöötaja
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal Nõukogude Liidus:) personalitöötaja

kaaduma
[tegusõna, verb]
1. ümber või kummuli minema

2. ümber, kummuli minema

kaadur
[nimisõna, substantiiv]
seade vagonettide või vagunite tühjendamiseks kummutamise või kallutamise teel

kaaga
[nimisõna, substantiiv]
hani

kaagatama
[tegusõna, verb]
(hanede, kanade vm lindude kohta:) kõvahäälselt kaak-kaak-kaak häälitsusi kuuldavale tooma

kaagatus
[nimisõna, substantiiv]
kanade vm lindude häälitsus

kaagisammas
[nimisõna, substantiiv]
häbipost

kaagutama
[tegusõna, verb]
(hanede, kanade vm lindude kohta:) kõvahäälselt kaak-kaak-kaak häälitsusi kuuldavale tooma

Ühendtegusõnad: kaasa kaagutamakaasa kaagutama

kaagutus
[nimisõna, substantiiv]
kanade vm lindude häälitsus

kaak
[nimisõna, substantiiv]
1. pahandusi tegev, huligaanse käitumisega (noor) inimene

2. huligaan, võllaroog

kaak
[nimisõna, substantiiv]
ühest või kahest postist ja selle (või nende) peale toetuvast põikpuust koosnev keskaegne rajatis, mille külge poodi surmamõistetud

kaaka
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt putukatest toituv papagoi Uus-Meremaa metsapiirkondades

kaaklema
[tegusõna, verb]
(rüseledes) käratsema, jagelema, kraaklema

kaal
[nimisõna, substantiiv]
1. seade raskuse mõõtmiseks

2. seade, millega saab mõõta, kui raske miski või keegi on

3. kaalumisseade

kaal
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana või söödaks kasvatatav hrl kollaka või valkja ümara juurikaga rohttaim

kaal
[nimisõna, substantiiv]
valgest peenlinasest riidest pikk õlarätt, Kagu-Eesti abielunaiste omaaegse piduriietuse lisand

kaalanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
keemilise analüüsi meetod, kus vastav komponent määratakse kindlaks sadestamisega eraldamise ning kaalumise teel

kaalikakärbes
[nimisõna, substantiiv]
kärbsetaoline putukas, kelle vaglad kahjustavad kaalikate juuri

kaalikalohk
[nimisõna, substantiiv]
üle kaalika lõigatud viil

kaalikapeenar
[nimisõna, substantiiv]
peenar kaalikate kasvatamiseks

kaalikas
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana või söödaks kasvatatav hrl kollaka või valkja ümara juurikaga rohttaim

kaalikasalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille põhiosa on kaalikas

kaalimagneesia
[nimisõna, substantiiv]
väetis, mis koosneb kaalium- ja magneesiumsulfaadist

kaalisool
[nimisõna, substantiiv]
1. värvuseta, vahel piimvalge või lisandite tõttu kollakas või pruunikas teraline klaasiläikeline mineraal

2. mineraalina esinev kaaliumkloriid

kaalium
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge pehme läikiv metall, omadustelt leelismetall, keemiline element järjenumbriga 19

kaaliumhüdroksiid
[nimisõna, substantiiv]
kaaliumkloriidi vesilahuse elektrolüüsil saadav söövitava toimega aine

kaaliumipuudus
[nimisõna, substantiiv]
kaaliumi vähesus või puudujääk organismis

kaaliumivaegus
[nimisõna, substantiiv]
kaaliumi vähesus või puudujääk organismis

kaaliumjodiid
[nimisõna, substantiiv]
fotograafias, meditsiinis ja mujal kasutatav kaaliumi ja joodi ühend

kaaliumkarbonaat
[nimisõna, substantiiv]
1. vees lahustuv valget värvi kaaliumi ja süsihappe sool, mida kasutatakse nt seebi ja klaasi tootmisel, varem ka kergitusainena kohevate küpsetiste (nt mee- ja siirupikookide) valmistamisel

2. kaaliumi ja süsihappe sool

kaaliumkloraat
[nimisõna, substantiiv]
kaaliumi ja kloorhappe sool, värvuseta kristalne plahvatusohtlik aine

kaaliumkloriid
[nimisõna, substantiiv]
1. värvuseta, vahel piimvalge või lisandite tõttu kollakas või pruunikas teraline klaasiläikeline mineraal

2. mineraalina esinev kaaliumkloriid

kaaliumnitraat
[nimisõna, substantiiv]
kaaliumi ja lämmastikhappe sool, mida kasutatakse väetisena ja pürotehnikas

kaaliumpermanganaat
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt oksüdeeriv ja desinfitseeriv punakasvioletne vees lahustuv aine

kaaliumsalpeeter
[nimisõna, substantiiv]
kaaliumi ja lämmastikhappe sool, mida kasutatakse väetisena ja pürotehnikas

kaaliumseep
[nimisõna, substantiiv]
kaaliumalusest ja õlist valmistatud pehme mass, mida kasutatakse pesu- ja puhastusvahendina

kaaliumsorbaat
[nimisõna, substantiiv]
pärm- ja hallitusseeni hävitav säilitusaine E202

kaaliumsulfaat
[nimisõna, substantiiv]
kaaliumi ja väävelhappe sool, kaaliumkloriidist või looduslikest mineraalidest saadav kaaliumväetis

kaaliumväetis
[nimisõna, substantiiv]
mineraalväetis, milles kaalium on peamine taimedele vajalik toiteelement

kaaliväetis
[nimisõna, substantiiv]
mineraalväetis, milles kaalium on peamine taimedele vajalik toiteelement

kaalkiik
[nimisõna, substantiiv]
1. laste kiik, kus pikal laual või puul kiigutakse kord ühe, kord teise otsa kerkides ja vajudes

2. laste kiik, kus pikal laual kiigutakse kord ühe, kord teise otsa kerkides ja vajudes

kaaluiive
[nimisõna, substantiiv]
juurdekasv kaalus

kaaluja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vastava seadme abil millegi raskust kindlaks määrab, hrl see, kes teeb seda tööna

kaalujälgija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes soovib kaalus maha võtta (eriti vastavas liikumises osaleja)

kaalukadu
[nimisõna, substantiiv]
1. toiduaine kaalu vähenemine

2. (inimesel:) kehakaalu langus

kaalukalt
[määrsõna, adverb]
1. läbimõeldult, kaalutletult

2. väärikalt

kaalukaotus
[nimisõna, substantiiv]
(inimesel:) kehakaalu langus

kaalukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (mõju, tähtsuse kohta:) väga oluline, määrava tähtsusega, selline, mis nõuab keskendumist või järelemõtlemist, mitte kergelt võetav

2. selline, mille üle peab hoolikalt järele mõtlema

3. mitte naljakas

kaalukategooria
[nimisõna, substantiiv]
kehakaalu põhjal fikseeritud võistlejate kategooria

kaalukaup
[nimisõna, substantiiv]
kaaluga müüdav kaup

kaalukauss
[nimisõna, substantiiv]
kaalukangi küljes olev madala kausikese kujuline alus kaalutava eseme või kaaluvihtide paigutamiseks

kaalukeel
[nimisõna, substantiiv]
see, mis kallutab otsuse, sündmuse toimumise vms ühes või teises suunas

kaalukeeleosariik
[nimisõna, substantiiv]
USAs osariik, kus arvestatav võiduvõimalus on nii demokraadist kui vabariiklasest presidendikandidaadil

kaalukiik
[nimisõna, substantiiv]
1. laste kiik, kus pikal laual või puul kiigutakse kord ühe, kord teise otsa kerkides ja vajudes

2. laste kiik, kus pikal laual kiigutakse kord ühe, kord teise otsa kerkides ja vajudes

kaalukirurgia
[nimisõna, substantiiv]
haigusliku rasvumise kirurgiline ravi, selleks tehtavad meditsiiniliselt näidustatud lõikused

kaaluklaas
[nimisõna, substantiiv]
klaasnõu kergesti aurustuvate või hügroskoopsete ainete väikeste koguste täpseks kaalumiseks

kaalukoda
[nimisõna, substantiiv]
1. eri hoone või ruum(id) kaupade kaalumiseks (nt turul)

2. kaupade kaalumise hoone või ruum

kaalukomm
[nimisõna, substantiiv]
ükshaaval, kaaluga müüdav komm

kaalukus
[nimisõna, substantiiv]
(suur) tähtsus, (suur) väärtus

kaalulangetamine
[nimisõna, substantiiv]
1. kehakaalu vähendamine, kaalus allavõtmine

2. kehakaalu vähendamine, allavõtmine

kaalulangetus
[nimisõna, substantiiv]
1. kehakaalu vähendamine, kaalus allavõtmine

2. kehakaalu vähendamine, allavõtmine

kaalulangus
[nimisõna, substantiiv]
kehakaalu vähenemine

kaaluline
[omadussõna, adjektiiv]
kaaluga seotud, kaalu puudutav

kaaluma
[tegusõna, verb]
1. teatud raskusega olema

2. teatud kaalu, raskusega olema

3. kaalu omama

Ühendtegusõnad: alla kaaluma, alla kaaluma, järele kaaluma, järele kaaluma, läbi kaaluma, läbi kaaluma, välja kaaluma, välja kaaluma, üle kaaluma, üle kaaluma, üles kaalumaüles kaaluma

kaalumaja
[nimisõna, substantiiv]
1. eri hoone või ruum(id) kaupade kaalumiseks (nt turul)

2. kaupade kaalumise hoone või ruum

kaalumatu
[omadussõna, adjektiiv]
mitte läbi mõeldud, seetõttu lohakas, kahju tegev vms

kaalumine
[nimisõna, substantiiv]
millegi väärtuse, kõlblikkuse vms üle otsustamine, vaagimine, arupidamine

kaalunaine
[nimisõna, substantiiv]
kaalumise abil ennustaja, naissoost külatark (endisaegses Lääne-Eesti külas)

kaalunumber
[nimisõna, substantiiv]
kehakaalu suurust osutav arv

kaalupomm
[nimisõna, substantiiv]
massi mõõduna kasutatav teadaoleva massiga (sangaga) metallkeha kangkaaludega kaalumisel

kaaluprobleem
[nimisõna, substantiiv]
häiriv normaalsest suurem kaal või ülekilode lisandumine

kaaluprotsent
[nimisõna, substantiiv]
millegi kaalu väljendav protsent

kaalutelema
[tegusõna, verb]
(mõttes) läbi kaaluma, arutama, aru pidama

kaalutis
[nimisõna, substantiiv]
täpselt väljakaalutud kogus

kaalutlema
[tegusõna, verb]
(mõttes) läbi kaaluma, arutama, aru pidama

kaalutletud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on põhjalikult, igakülgselt arutatud või kaalutud

kaalutletult
[määrsõna, adverb]
nii, et asjaolud on läbi mõeldud

kaalutlevalt
[määrsõna, adverb]
(mõttes) läbi kaaludes, aru pidades

kaalutlus
[nimisõna, substantiiv]
1. ettemõtlemine, mõttes läbi kaalumine

2. sellega seotud asjaolu

kaalutlusõigus
[nimisõna, substantiiv]
haldusorganile seadusega antud volitus kaaluda otsustuse tegemist või valida erinevate otsustuste vahel

kaalutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma kaaluta

2. väga kerge, peaaegu kaalu mitteomav

kaalutud
[omadussõna, adjektiiv]
1. läbimõeldud

2. taotletult väärikas

kaalutult
[määrsõna, adverb]
põhjalikult läbi mõeldult, igakülgselt kaalutletult

kaalutus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaaluta olek (nt vabal langemisel, kosmoselaevas, kui mootor ei tööta)

2. kaaluta olek

kaaluv
[omadussõna, adjektiiv]
teatava mõõdetud kaaluga olev, teatava arvu kaaluühikute raskune

kaaluvahe
[nimisõna, substantiiv]
erinevus kaalus

kaaluvalt
[määrsõna, adverb]
millegi üle (mõttes) aru pidades, poolt ja vastu argumente mõteldes

kaaluviht
[nimisõna, substantiiv]
massi mõõduna kasutatav teadaoleva massiga (sangaga) metallkeha kangkaaludega kaalumisel

kaaluühik
[nimisõna, substantiiv]
massi mõõtühik, nt kilogramm, nael

kaama
[nimisõna, substantiiv]
(India ühiskonnakorralduses:) erootilist iha, armukunsti, aga ka esteetilist naudingut hõlmav eluvaldkond

kaama
[nimisõna, substantiiv]
suur, väga pikkade jalgadega Aafrika antiloop

kaame
[omadussõna, adjektiiv]
(hirmust, ehmatusest) kahvatu nahavärviga, loomuliku jumeta

kaamel
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasia ja Aafrika stepi-, poolkõrbe- ja kõrbealade ühe või kahe küüruga kandeloom

2. suur loom, kes elab kõrbes ja saab selja sees vett kanda

kaameliajaja
[nimisõna, substantiiv]
kaamelit juhtiv inimene

kaameliastel
[nimisõna, substantiiv]
1. Euraasia kõrbete ja poolkõrbete okslik teravate asteldega poolpõõsas, mida kaamelid söövad

2. poolpõõsas kõrbes

kaamelipiim
[nimisõna, substantiiv]
kaamelilt saadav piim toiduainena

kaamera
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, millega saab filmida või fotosid teha (omaette aparaadina või nutitelefoni vm seadme osana)

2. seade, millega saab filmida või fotosid teha

kaameramees
[nimisõna, substantiiv]
1. filmimaterjali ülesvõtja, filmiteose pildilahenduse looja

2. filmi-, teleoperaator

kaamerasilm
[nimisõna, substantiiv]
(kaamera kui pildi või filmi salvestaja kohta)

kaameratelefon
[nimisõna, substantiiv]
fotokaameraga mobiiltelefon

kaameratöö
[nimisõna, substantiiv]
(operaatoritöö kohta)

kaamestuma
[tegusõna, verb]
(näo, ilme kohta:) jumetuks, kaameks muutuma (nt hirmu tundes, ehmatades)

kaamos
[nimisõna, substantiiv]
sünkpime sügise- ja talveaeg

kaamus
[nimisõna, substantiiv]
haiglaselt kahvatu välimus, loomuliku jumeta olek

kaan
[nimisõna, substantiiv]
lamedakehaline iminappadega (magevee)rõnguss, kes imeb loomade ja inimeste verd

kaananlane
[nimisõna, substantiiv]
(Vanas Testamendis:) Kaananimaal elanud rahva liige

kaanehind
[nimisõna, substantiiv]
trükiteose müügihind

kaanekujundus
[nimisõna, substantiiv]
trükise kaane kunstipärane kujundus

kaanepaber
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatu või brošüüri kaanteks kasutatav paber või kartong

2. köitmisel raamatukaantele kleebitav paber

kaanepealkiri
[nimisõna, substantiiv]
pealkiri trükise kaanel

kaanepilt
[nimisõna, substantiiv]
pilt mingi trükise kaanel (nt kaanekujundusena tehtud illustratsioon või ajakirja kaanefoto)

kaanepoiss
[nimisõna, substantiiv]
mees, kelle pilt on ajakirja, kalendri vms esikaanel või ajalehe esiküljel (ja kellest ajakirjanduses palju räägitakse)

kaanestama
[tegusõna, verb]
köitele, lehtedele kaasi külge panema

kaanesulgur
[nimisõna, substantiiv]
anuma vm kaant kindlalt suletuna hoidev vahend

kaanetama
[tegusõna, verb]
kaanega katma või varustama

kaanetamine
[nimisõna, substantiiv]
kaanega katmine

kaanetekst
[nimisõna, substantiiv]
teost lühidalt tutvustav tekst raamatu tagakaanel

kaanetiitel
[nimisõna, substantiiv]
andmed trükise kaanel (nt autor ja pealkiri)

kaanetuma
[tegusõna, verb]
1. jääkaanega kattuma, kinni külmuma

2. kinni külmuma

kaanetus
[nimisõna, substantiiv]
kaanega katmine

kaanetüdruk
[nimisõna, substantiiv]
naine, kelle pilt on ajakirja, kalendri vms esikaanel või ajalehe esiküljel (ja kellest ajakirjanduses palju räägitakse)

kaaneümbris
[nimisõna, substantiiv]
raamatu kaante või heliplaadi (kunstiliselt kujundatud) ümbris(paber) autori nime ja pealkirjaga

kaanima
[tegusõna, verb]
1. ohtralt, suures koguses alkoholi vm vedelikku jooma

2. ohtralt jooma

Ühendtegusõnad: sisse kaanimasisse kaanima

kaaniravi
[nimisõna, substantiiv]
(vana loodusravivõte:) ravimine apteegikaanidega

kaanon
[nimisõna, substantiiv]
1. juhtnööri iseloomuga üldtunnustatud tava mingil alal (eriti kunstis, kirjanduses, usuelus)

2. reegel või norm

kaap
[nimisõna, substantiiv]
kiviaegne kaapimisriist

kaap
[nimisõna, substantiiv]
1. (pehme) meeste kübar (vahel ka sellekujuline naiste peakate)

2. meeste kübar

kaapama
[tegusõna, verb]
(korraks) pühkiva liigutusega, kriipides või silitades millestki üle tõmbama

kaapekakk
[nimisõna, substantiiv]
1. leivataina kaapmetest küpsetatud pätsike

2. paistekakk

kaaper
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud laev, mida vanasti kasutati vaenlas- või erapooletu riigi kaubalaeva hõivamiseks (peamiselt sõja ajal)

kaaperaud
[nimisõna, substantiiv]
kirurgiriist luuümbrise kaapimiseks luult

kaaperdama
[tegusõna, verb]
liiklusvahendit (hrl lennukit või laeva) hõivama või röövima

kaaperdus
[nimisõna, substantiiv]
vaenlase laeva hõivamine

kaaperduskiri
[nimisõna, substantiiv]
valitsuselt saadud luba kaaperdamiseks (keskajal)

kaaperlaev
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud laev, mida vanasti kasutati vaenlas- või erapooletu riigi kaubalaeva hõivamiseks (peamiselt sõja ajal)

kaapima
[tegusõna, verb]
1. (terava eseme, küüntega vm) korduvalt mööda mingit pinda tõmbama

2. sel moel midagi midagi tegema (nt puhastama, uuristama, kokku koguma)

Ühendtegusõnad: kokku kaapima, kokku kaapima, maha kaapima, maha kaapima, välja kaapima, välja kaapima, ära kaapimaära kaapima

kaapjalg
[nimisõna, substantiiv]
poiste sügav kummardus (tervitamisel, tänamisel), kus parem jalg tõmmatakse (mööda põrandat libistades) teise kõrvale

kaapkübar
[nimisõna, substantiiv]
kõrge ja kõva vildist kübar, mida mehed vanasti kandsid

kaapleht
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke terasleht puidupinna silendamiseks

2. puidupinna silendamiseks

kaapotkleit
[nimisõna, substantiiv]
pikkade varrukatega, liibuva pihaga ja avara kroogitud või volditud seelikuosaga kleit, mis levis talunaiste rõivastuses üleminekul linnamoele

kaaps
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kaapimise heli

kaaps
[nimisõna, substantiiv]
kaapimise, mingit pinda mööda tõmbamise heli

kaapsama
[tegusõna, verb]
(korraks) pühkiva liigutusega, kriipides või silitades millestki üle tõmbama

kaapsti
[määrsõna, adverb]
annab edasi kaapimise heli

kaar
[nimisõna, substantiiv]
1. enam-vähem ühtlase kumerusega, ringjoone osa meenutav joon või kujutis

2. selline moodustis või millegi liikumistee

kaarahi
[nimisõna, substantiiv]
tööstusahi, milles metallide või muude materjalide sulatamiseks kasutatakse elektrikaare soojust

kaaraken
[nimisõna, substantiiv]
kaarja ülaosaga aken

kaardikamber
[nimisõna, substantiiv]
laeva komandosillal olev ruum, kus paiknevad navigatsiooniriistad

kaardikepp
[nimisõna, substantiiv]
kepp millegi näitamiseks nt seinakaardil, tahvlil, ekraanil

kaardiköide
[nimisõna, substantiiv]
omaette raamatuna, ühte köitesse koondatud kaardid (nt mitmeköitelise entsüklopeedia osana)

kaardilaud
[nimisõna, substantiiv]
1. laud, millel mängitakse kaarte

2. kalevist kattega keskelt kokku pandav erilaud kaardimänguks

kaardileht
[nimisõna, substantiiv]
(maa)kaartide komplekti üksik leht

kaardilugeja
[nimisõna, substantiiv]
(autorallis:) kaarti lugev rallimeeskonna liige

kaardilugemine
[nimisõna, substantiiv]
(maa)kaardist ja selle leppemärkidest arusaamine

kaardimajake
[nimisõna, substantiiv]
(ebakindla, kergesti kokkuvariseva rajatise, asjaolu, seisukoha vms kohta)

kaardimakse
[nimisõna, substantiiv]
pangakaardiga tehtav makse

kaardimast
[nimisõna, substantiiv]
mängukaartide lehtede rühm (risti, ruutu, ärtu, poti ehk pada)

kaardimoor
[nimisõna, substantiiv]
(mängu)kaartide järgi ennustav naine, naissoost kaardipanija

kaardimõõt
[nimisõna, substantiiv]
1. joonisel, kaardil või plaanil oleva lõigu pikkuse ja sama lõigu tegeliku pikkuse suhe

2. mastaap

kaardimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. mängukaartidega mängitav mäng

2. mängukaartidega mängimine

kaardimängija
[nimisõna, substantiiv]
kaardimängus osaleja

kaardipakk
[nimisõna, substantiiv]
komplekt mängukaarte

kaardipanek
[nimisõna, substantiiv]
(mängu)kaartide järgi ennustamine

kaardipanemine
[nimisõna, substantiiv]
(mängu)kaartide järgi ennustamine

kaardipanija
[nimisõna, substantiiv]
(mängu)kaartide järgi ennustaja

kaardipettus
[nimisõna, substantiiv]
varastatud või kopeeritud pangakaardiga, krediit- või deebetkaardi andmetega tehingu sooritamine (raha ülekandmine või väljavõtmine võõralt kontolt)

kaardipõrgu
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimängimine

2. koht, kus raha peale kaarte mängitakse

kaardistama
[tegusõna, verb]
1. (maa)kaarti koostama või objekti, andmeid kaardile kandma

2. andmeid kaardile kandma

3. kaarti koostama, midagi kaardile kandma

kaardistik
[nimisõna, substantiiv]
(geograafiliste) kaartide kogu, nende kogumik

kaardistus
[nimisõna, substantiiv]
vajaduste, ootuste vms väljaselgitamine, loetlemine

kaardisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
pangakaardiga tasumise viis ja kord

kaarditark
[nimisõna, substantiiv]
(mängu)kaartide järgi ennustaja

kaarditasku
[nimisõna, substantiiv]
nahast vm materjalist kaaned panga- vms kaartide paigutamiseks ja kaasaskandmiseks

kaarditrikk
[nimisõna, substantiiv]
osav manipulatsioon (ka pettus) mängukaartidega

kaardivõrk
[nimisõna, substantiiv]
1. meridiaanide ja paralleelide võrk või muudest joontest ruudustik kaardil

2. meridiaanide ja paralleelide võrk kaardil

kaardiväelane
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelane, kes kuulub valikväeossa (kaardiväkke) ning tegutseb peamiselt kõrgete sõjaväelaste, riigijuhtide jt kaitsjana

kaardiväeohvitser
[nimisõna, substantiiv]
valitseja, riigijuhi ihukaitseväkke või sõjaväe parimasse valikväeossa kuuluv ohvitser

kaardivägi
[nimisõna, substantiiv]
1. valitseja, riigijuhi ihukaitsevägi

2. sõjaväe parimad valikväeosad

kaardiõnn
[nimisõna, substantiiv]
vedamine kaardimängus

kaardu
[määrsõna, adverb]
kaarjalt kõveraks, kiiva või looka

kaarduma
[tegusõna, verb]
hrl millegi mõjul kõveraks, looka või kaardu minema või tõmbuma

kaardumus
[nimisõna, substantiiv]
(kõrvalekaldeline) kaardus olek

kaardus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
kaarjalt kõver, kiivas või lookas

kaarekraad
[nimisõna, substantiiv]
1/360 ringjoonest

kaarekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
poolringi, kaare kujuga

kaarel
[nimisõna, substantiiv]
(raba)murakas

kaareminut
[nimisõna, substantiiv]
nurga ja kaare mõõtühik: 1/60 kraadi ehk 60 sekundit (tähis ′)

kaaren
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolkeral elutsev suur üleni must metalliläikeline lind

kaarenmust
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti must (ja läikiv), ronga sulestiku värvi

2. must kui ronk

kaarepuu
[nimisõna, substantiiv]
laeva või paadi kaart moodustav, selleks tarvitatav puu

kaaresekund
[nimisõna, substantiiv]
nurga ja kaare mõõtühik: 1/3600 kraadi ehk 1/60 kaareminutit (tähis '')

kaarestik
[nimisõna, substantiiv]
kaarte kogu

kaaretama
[tegusõna, verb]
(paati, laeva) kaartega varustama

kaarfriis
[nimisõna, substantiiv]
väikestest kaartest koosnev friis

kaarhall
[nimisõna, substantiiv]
kaarja läbilõikega suur hoone

kaaries
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille puhul hamba kõvad koed lagunevad ja hambasse tekib auk

2. hambahaigus

kaarik
[nimisõna, substantiiv]
kahe rattaga (kerge) vanker

kaaristu
[nimisõna, substantiiv]
1. sammastele või piilaritele toetuv kaarestik

2. kaarestik

kaarjas
[omadussõna, adjektiiv]
poolringi, kaare kujuga

kaarjoon
[nimisõna, substantiiv]
enam-vähem ühtlase kumerusega, ringjoone osa meenutav joon

kaarkeevitus
[nimisõna, substantiiv]
elekterkeevitus elektrikaare abil, termiline protsess, mis võimaldab metalliosakestel üksteisega liituda, nii et moodustub keevisliide

kaarkollakas
[nimisõna, substantiiv]
niisketes paikades kasvav kollaste õite ja veidi kaarjate kõtradega umbrohutaim

kaarkäik
[nimisõna, substantiiv]
käik, mida ühelt või mõlemalt poolt piirab kaaristu

kaarlamp
[nimisõna, substantiiv]
elektrilamp, milles rakendatakse gaasis või metalliaurus tekitatava elektrikaare kiirgust (nt elavhõbe-, naatriumlamp)

kaarleek
[nimisõna, substantiiv]
gaaslahenduse puhul elektroodide vahel tekkiv eredalt helendav kaar

kaarlema
[tegusõna, verb]
(korduvalt) kaari tegema, kaarega kulgema

kaarluide
[nimisõna, substantiiv]
1. poolkuukujuline kõrbeluide

2. kaarjas luide

kaarnakivi
[nimisõna, substantiiv]
rahvauskumuses kaarna pesast leitav maagiline must kivi (nt mitmesuguste haiguste arstimiseks)

kaarnaluu
[nimisõna, substantiiv]
põhilisi õlavöötme luid lindudel, kaladel, roomajail ja kahepaikseil

kaarob
[nimisõna, substantiiv]
1. jaanikaunapuu magus lapik vili, Euroopas tuntud jõuluaja maiustusena

2. jaanikaunapuu vili

kaarpall
[nimisõna, substantiiv]
kõrge kaarjalt kulgev pall (nt jalgpallis, veepallis)

kaarrada
[nimisõna, substantiiv]
1. (jahilaskmises:) poolringikujuline laskerada

2. jahilaskmises

kaarsaarestik
[nimisõna, substantiiv]
kaarjas saarte ahelik

kaarsild
[nimisõna, substantiiv]
sild, mille raskust kannavad kaared või võlvid

kaarsillus
[nimisõna, substantiiv]
akna- või ukseava kattev kaarjas tugiosa (nt võlv)

kaarsõlg
[nimisõna, substantiiv]
haaknõela põhimõttel töötav rõivaste kinnitamiseks mõeldud pannal või spiraalvedruga nõel, mida on Eestis kasutatud alates pronksiajast

kaart
[nimisõna, substantiiv]
1. maapinna vähendatud ja üldistatud tasapinnaline kujutis, mis näitab mitmesuguste objektide ja nähtuste paiknemist

2. maailma, riigi või linna vähendatud pilt, mille pealt saab vaadata mitmesuguseid objekte, näiteks teid, mägesid või jõgesid

kaartkataloog
[nimisõna, substantiiv]
kataloog, kus trükiste kirjed on kaartidel

kaartsamblik
[nimisõna, substantiiv]
aluspinnale tugevasti kinnistununa maakaarti meenutavaid laike moodustav kooriksamblik

kaartulikas
[nimisõna, substantiiv]
kallastel ja niisketel niitudel kasvav nõrga varre, kitsaste lehtede ja kollaste õitega rohttaim

kaarus
[nimisõna, substantiiv]
1. neljast lõngast punutud värviline ilupael rahvariietel (pealisrõivastel ja kübaratel)

2. ilupael

kaarusnöör
[nimisõna, substantiiv]
1. neljast lõngast punutud värviline ilupael rahvariietel (pealisrõivastel ja kübaratel)

2. ilupael

kaaruspael
[nimisõna, substantiiv]
1. neljast lõngast punutud värviline ilupael rahvariietel (pealisrõivastel ja kübaratel)

2. ilupael

kaarutama
[tegusõna, verb]
kuivavat heina ümber pöörama

kaaruti
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega saab kuivavat heina ümber pöörata

kaarvise
[nimisõna, substantiiv]
vise, mille puhul visatav ese lendab kaarjalt

kaarvõlv
[nimisõna, substantiiv]
kumer laekonstruktsioon, mis toetub seintele, sammastele või piilaritele

kaarvärav
[nimisõna, substantiiv]
kaarekujulise ülaosaga värav

kaas
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi eseme, hrl nõu, kasti vm mahuti ülemine, avaust sulgev osa

2. mingi eseme (näiteks poti, purgi või kasti) ülemine osa, mida saab peale panna ja pealt ära võtta

kaasa
[määrsõna, adverb]
1. kellegagi koos, kellegi seltsis, kellegagi või millegagi ühinedes

2. enda juurde, endaga ühes

3. kellegagi koos (mingist tegevusest osa võttes)

4. näitab, et sa kuhugi minnes võtad kellegi või millegi endaga

kaasa
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellega ollakse abielus, üks abielupool teise abielupoole suhtes

2. üks abielu partneritest

kaasaaitaja
[nimisõna, substantiiv]
omalt poolt abistaja, kaasabi osutaja

kaasaaitamine
[nimisõna, substantiiv]
omalt poolt abistamine, kaasabi osutamine

kaasabi
[nimisõna, substantiiv]
omalt poolt abi osutamine või toetus

kaasabil
[määrsõna, adverb]
kellegi või millegi abiga

kaasaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. käesolev, praegune aeg

2. nüüdne, praegune aeg

kaasaeglane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes elab kellegagi või millegagi samal ajal

2. samal ajal elav v elanud isik

kaasaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale ajale iseloomulik või kohane, (oma arengult) sellele vastav

2. valitsevale moele või ajastu suundumustele vastav, moes olev või moodi järgiv

3. nüüdsele, praegusele ajale vastav

4. moes olev, moodi järgiv

kaasaegselt
[määrsõna, adverb]
käesolevale ajale või moele iseloomulikult või kohaselt

kaasaegsus
[nimisõna, substantiiv]
tänapäevale, kaasajale vastavus

kaasahaarav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu hingega, tunnetega kaasa elama panev

2. paeluv, köitev

kaasajastama
[tegusõna, verb]
tänapäevale, praegusajale kohase(ma)ks tegema

kaasajastuma
[tegusõna, verb]
tänapäevaseks, ajakohase(ma)ks muutuma

kaasajooksik
[nimisõna, substantiiv]
ajutiselt mingi liikumisega kaasaminev või mingit üritust (moe pärast) toetav inimene

kaasajooksja
[nimisõna, substantiiv]
ajutiselt mingi liikumisega kaasaminev või mingit üritust (moe pärast) toetav inimene

kaasakiskuv
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu hingega, tunnetega kaasa elama panev

2. paeluv, köitev

kaasalaulja
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi kaasa laulev inimene

kaasallkiri
[nimisõna, substantiiv]
allkiri, mille olemasolul on dokumendi kehtivuse suhtes oluline või määrav tähtsus

kaasalluvus
[nimisõna, substantiiv]
loogiline seos, kus ülemmõiste suhtes ollakse ühel positsioonil

kaasalööja
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevusega liituja, selles osaleja

kaasama
[tegusõna, verb]
kellelegi võimalust andma osaleda mingis tegevuses või osaleda neid mõjutavate otsuste tegemisel

kaasaminek
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi mingis tegevuses ühinemine (ka poliitilises, aatelises vms mõttes)

kaasanaine
[nimisõna, substantiiv]
1. mõrsjapoolsete pulmaliste esindajaks ja juhiks olev vanem naine (eesti vanemas pulmakombestikus)

2. mõrsjapoolsete sugulaste juhiks olev vanem naine

kaasanne
[nimisõna, substantiiv]
perioodilisele väljaandele lisatav iseseisev trükis, mis hrl pole põhiväljaandega sisuliselt seotud

kaasaost
[nimisõna, substantiiv]
söök-jook vm kaup, mida saab osta kaasavõtmiseks

kaasaruanne
[nimisõna, substantiiv]
põhiaruandele lisaks esitatav aruanne kelleltki teiselt isikult

kaasas
[määrsõna, adverb]
1. kellegagi koos, seltsis (midagi tegemas)

2. näitab, et miski või keegi on kellelgi kaasa võetud, kellegagi koos

3. ühes, koos, seltsis

kaasaskantav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida saab kaasa võtta, kergesti kanda või liigutada

2. [kergesti] kantav

kaasasolek
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi ühes, kaasas olemine

kaasasutaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene või ettevõte, kes kellegagi koos, partnerina midagi rajab või loob

kaasasutama
[tegusõna, verb]
kellegagi koos, partnerina midagi rajama või looma

kaasasõitja
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi ühes, kaasa sõitev inimene

kaasasündinud
[omadussõna, adjektiiv]
sündimisest peale esinev, sündimisega kaasa saadud

kaasategija
[nimisõna, substantiiv]
milleski osaleja

kaasatulek
[nimisõna, substantiiv]
üheskoos tegutsemine, millestki koos kogu hingest osa võtmine

kaasatundja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kellegi tegevust jälgib ja toetab, kellegi käekäiku hoole ja murega suhtub

kaasautor
[nimisõna, substantiiv]
kollektiivse teadusliku, kirjandus- või kunstiteose, samuti kollektiivse avastuse, leiutise, ratsionaliseerimisettepaneku vms üks autoreid

kaasautorlus
[nimisõna, substantiiv]
kaasautoriks olemine

kaasautorsus
[nimisõna, substantiiv]
kaasautoriks olemine

kaasavara
[nimisõna, substantiiv]
tütrele abiellumisel isakodust kaasa antav vara

kaasavarakirst
[nimisõna, substantiiv]
vanal ajal kirst pruudi kaasavara hoidmiseks

kaasaü
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellega?, millega? (nt vennaga, majaga)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellega?/millega? (nt vennaga, õpikuga)

kaasaütlev
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellega?, millega? (nt vennaga, majaga)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellega?/millega? (nt vennaga, õpikuga)

kaaselanik
[nimisõna, substantiiv]
teistega koos elav inimene (teiste suhtes)

kaasettekandja
[nimisõna, substantiiv]
üks ettekande autoreist ja esitajaist

kaasettekanne
[nimisõna, substantiiv]
põhiettekandele lisaks esitatav ettekanne kelleltki teiselt isikult

kaasfinantseerima
[tegusõna, verb]
olema üks mitmest rahastajast

kaasfinantseerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. projekti või toimingu kulude jagamine mitme osalise, nt rahastuse taotleja ning Euroopa Komisjoni vahel

2. teise osalise rahaline panus

kaasfinantseering
[nimisõna, substantiiv]
1. projekti või toimingu kulude jagamine mitme osalise, nt rahastuse taotleja ning Euroopa Komisjoni vahel

2. teise osalise rahaline panus

kaashageja
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilkohtumenetluses üks mitmest isikust, kes esitavad kahju hüvitamise nõude, üks hagi esitajatest

kaashäälik
[nimisõna, substantiiv]
häälik, mille hääldamisel häälduselundite sulg katkestab õhuvoolu osaliselt (nt l, r, v) või täielikult (g, b, d, k, p, t)

kaashäälikuühend
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest või enamast kaashäälikust koosnev häälikuühend (nt ps, rst)

2. kaashäälikuühend

kaasik
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on kask

kaasik
[nimisõna, substantiiv]
pulmalaulik, ka üldse rahvalaulik

kaasike
[hüüdsõna, interjektsioon]
refräänsõna hrl regivärsilistes tavandilauludes

kaasinimene
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi samal ajal elav inimene

kaasistnik
[nimisõna, substantiiv]
kaasistuja (nt kihelkonnakohtus)

kaasistuja
[nimisõna, substantiiv]
nõukogu, komisjoni vm kolleegiumi istungist osavõtja lisaks juhatajale

kaasitaja
[nimisõna, substantiiv]
pulmalaulik, ka üldse rahvalaulik

kaasitama
[tegusõna, verb]
1. pulmalaule laulma

2. vanu regivärsilisi laule laulma

kaasitus
[nimisõna, substantiiv]
pulmalaulude või regilaulude laulmine, kaasitamine

kaasjuhendaja
[nimisõna, substantiiv]
akadeemilise vm uurimistöö juhendajale lisanduv teine juhendaja

kaaskannataja
[nimisõna, substantiiv]
teistega samaaegselt mingeid (samalaadseid) hädasid või muresid kannatav inimene

kaaskiri
[nimisõna, substantiiv]
1. saadetisele lisatud selgitav kiri

2. töökohale kandideerija lühike kirjalik enesetutvustus, mis lisatakse elulookirjeldusele

3. CV-le lisatav lühike kirjalik tekst, kus töökoha taotleja põhjendab, miks ta sellele kohale kandideerib

kaaskodanik
[nimisõna, substantiiv]
kodanik teiste kodanike suhtes

kaaskond
[nimisõna, substantiiv]
inimesed, kes saadavad hrl kõrget võimukandjat vm tuntud isikut

kaaskondlane
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi lähedalt seotud inimene

2. kellegagi koos, kellegi juhtimisel tegutsev inimene, kaaslane mingis tegevuses, mingi idee järgimisel

kaaskondne
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi lähedalt seotud inimene

2. kellegagi koos, kellegi juhtimisel tegutsev inimene, kaaslane mingis tegevuses, mingi idee järgimisel

kaaskostja
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilkohtumenetluses üks mitmest isikust, kelle vastu on esitatud kahju hüvitamise nõue ehk hagi

kaaskristlane
[nimisõna, substantiiv]
kristlane teistele kristlastele

kaaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi koos viibiv, kaasas või samas olukorras olev isik või olend

2. inimene, kes sinuga palju aega koos või kuskil kaasas on

kaaslanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kaaslane

kaaslavastaja
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi midagi koos lavastav inimene

kaaslema
[tegusõna, verb]
kellegagi koos elutsema, kaasas olema

kaasliikleja
[nimisõna, substantiiv]
teel või tänaval sihipäraselt liikuv teine sõiduvahend

kaaslinlane
[nimisõna, substantiiv]
sama linna elanik (kellegi teise suhtes)

kaaslus
[nimisõna, substantiiv]
kaaslaseks-olek, millegagi koos või kaasas olemine

kaasmaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi samal maal elav või samalt maalt pärit inimene

2. sinuga samalt maalt pärit inimene

kaasmaalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kaasmaalane

kaasmaalaskond
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa või NSVL aladelt pärit samast rahvusest või samakeelsete inimeste kogukond väljaspool oma päritolupiirkonda

kaasmõju
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi lisateguri mõju

2. millegagi kaasnev mõju

kaasmäng
[nimisõna, substantiiv]
solisti saatev, soolopartiiga tervikut moodustav pillimäng

kaasmängija
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos mingist mängust, ka etendusest vms osavõtja

kaasnema
[tegusõna, verb]
1. millegagi koos esinema või millestki tingituna sellele vahetult järgnema

2. millegagi koos esinema, sellest tingitud olema

kaasnäht
[nimisõna, substantiiv]
millegagi kaasnev (mittesoovitav) ilming

kaasnähtus
[nimisõna, substantiiv]
millegagi kaasnev nähtus

kaasomand
[nimisõna, substantiiv]
mitme isiku ühine omand kindlaksmääratud mõtteliste osadega

kaasomanik
[nimisõna, substantiiv]
kaasomandit omav isik

kaasosaline
[nimisõna, substantiiv]
hrl kuriteos vm pahateos osaleja (koos teistega või kaasaaitajana)

kaasprodutsent
[nimisõna, substantiiv]
filmi, telesaate vm üks produtsente peaprodutsendi kõrval

kaasprofessor
[nimisõna, substantiiv]
1. professorist madalam ametikoht kõrgkoolis

2. sel ametikohal töötav isik

kaaspärija
[nimisõna, substantiiv]
surnud isiku vara üheks pärijaks olev isik teiste pärijate kõrval

kaaspüük
[nimisõna, substantiiv]
1. soovitud saagile lisaks kalapüügivahendeisse sattunud alamõõdulised või teist liiki kalad, ka loomad või linnud

2. nende väljapüüdmine veekogust

kaasrahastama
[tegusõna, verb]
olema üks mitmest rahastajast

kaasrahastamine
[nimisõna, substantiiv]
1. projekti või toimingu kulude jagamine mitme osalise, nt rahastuse taotleja ning Euroopa Komisjoni vahel

2. teise osalise rahaline panus

kaasrahastus
[nimisõna, substantiiv]
1. projekti või toimingu kulude jagamine mitme osalise, nt rahastuse taotleja ning Euroopa Komisjoni vahel

2. teise osalise rahaline panus

kaasreisija
[nimisõna, substantiiv]
teistega koos (hrl samas liiklusvahendis) sõitev isik

kaasrõhk
[nimisõna, substantiiv]
sõna mingil silbil esinev pearõhust nõrgem rõhk

kaassõitja
[nimisõna, substantiiv]
teistega koos sõitev isik (teiste suhtes)

kaassõltlane
[nimisõna, substantiiv]
sõltlase (nt alkohooliku) lähedane, kes on pidevas häireseisundis ning enda vajadusi tunnistamata abistab kaaslast, võttes temalt vastutuse ise eluga hakkama saada

kaassõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
tugev emotsionaalne sõltuvus lähedasest inimesest, sooviga kontrollida ja muuta tema sõltuvuskäitumist

kaassõna
[nimisõna, substantiiv]
1. nimisõna juurde kuuluv ees- või tagasõna (nt tänu väljendis tänu jumalale või jooksul väljendis aja jooksul)

2. sõna, mis esineb tavaliselt koos nimisõnaga ja väljendab kohta, aega, põhjust, viisi, vahendit, suhtumist, hulka või määra. Kaassõnad on näiteks alla, ette, keskel, enne, pärast, tänu, tõttu, abil ja suhtes

kaassüü
[nimisõna, substantiiv]
(mitme inimese süüdioleku korral)

kaassüüdlane
[nimisõna, substantiiv]
milleski koos teistega süüdi olev isik

kaasteadja
[nimisõna, substantiiv]
peale kellegi teise veel sama, hrl saladuses hoitavat asja teadev isik

kaasteadmine
[nimisõna, substantiiv]
hrl saladuses hoitava asja kaasteadjaks olemine

kaasteeline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega elu käigus pikema aja jooksul koos mingis olukorras ollakse või midagi koos tehakse

kaasteenija
[nimisõna, substantiiv]
teenistuskaaslane sõjaväes

kaastegelane
[nimisõna, substantiiv]
kaastegev isik

kaastegev
[omadussõna, adjektiiv]
milleski osaline, millestki osavõttev

kaastegevus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi osavõtt millestki

kaastekst
[nimisõna, substantiiv]
millelegi lisatud tekst

kaastoime
[nimisõna, substantiiv]
mingi lisateguri toime, millegagi kaasnev mõju

kaastundeavaldus
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik või suuline kaastunde avaldamine surma, õnnetuse vm kurva sündmuse korral

kaastunderaamat
[nimisõna, substantiiv]
(kaastundeavalduste kirjapanekuks)

kaastundeväsimus
[nimisõna, substantiiv]
emotsionaalse ja füüsilise kurnatuse seisund, mida iseloomustab abistaja vähenenud võimekus või huvi ollaempaatiline (nt tervishoidutöötajate, päästetöötajate puhul)

kaastundlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellelegi hädas, mures kaasa tundev, osavõtlik

2. seda väljendav või sisaldav

kaastundlikkus
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi hädas kaasa tundmine, murest osasaamine

kaastundmus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi mure, leina vms jagamine, kellessegi raskuste, murede vms korral osavõtlikult suhtumine

2. kellegi teise halva olukorra või mure pärast kurbuse tundmine

kaastunne
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi mure, leina vms jagamine, kellessegi raskuste, murede vms korral osavõtlikult suhtumine

2. kellegi teise halva olukorra või mure pärast kurbuse tundmine

kaasturundus
[nimisõna, substantiiv]
turundus, kus tooteid turustavad teised inimesed või ettevõtted, teenides müügi pealt vahendustasu

kaastöö
[nimisõna, substantiiv]
kirjutis vm loometöö mingis väljaandes (ka ajalehes, ajakirjas) avaldamiseks või raadios, televisioonis esitamiseks

kaastööline
[nimisõna, substantiiv]
1. kaastöötaja

2. abistav inimene, kaasaaitaja

kaastöötaja
[nimisõna, substantiiv]
töökaaslane

kaasuar
[nimisõna, substantiiv]
Austraalia ja Uus-Guinea džunglite suur lennuvõimetu lind

kaasula
[nimisõna, substantiiv]
seljale tikitud ristiga pealisrüü, mida vaimulik kannab armulauateenistusel

kaasuma
[tegusõna, verb]
1. juurde tulema, lisanduma

2. millegagi koos esinema või kaasas käima

kaasus
[nimisõna, substantiiv]
üksikjuhtum kohtupraktikas

kaasvaldaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle tegeliku võimu all on asi ühiselt koos teiste inimestega

kaasvaldus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kui mitu isikut valdab asja ühiselt

kaasvalitseja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes valitseb ühiselt koos teise valitsejaga

kaasvang
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos vangis olev inimene (teiste suhtes)

kaasvastutav
[omadussõna, adjektiiv]
kellegagi koos vastutav

kaasvastutus
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos vastutamine

kaasvend
[nimisõna, substantiiv]
(meessoost usu-, rahvuskaaslase vm kohta)

kaasvestleja
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega vesteldakse

kaasvõistleja
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos võistlev inimene

kaasvõitleja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega koos ühise eesmärgi nimel võideldakse või võideldi

kaasõde
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kaaslane (nt kaasvõitleja korporatsioonis, usuõde vm)

kaasõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
samaaegselt samas koolis töötav õpetaja (teiste õpetajate suhtes)

kaasõpilane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos samas koolis õppija või õppinu

kaasõppur
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos samas koolis õppija või õppinu

kaasüliõpilane
[nimisõna, substantiiv]
samaaegselt samas ülikoolis õppiv üliõpilane (teiste üliõpilaste suhtes)

kaasüüriline
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi koos ühist korterit üüriv isik

2. ühe maja üürnik teise sama maja üürniku suhtes

3. maja üks üürnik teise sama maja üürniku suhtes

kaasüürnik
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi koos ühist korterit üüriv isik

2. ühe maja üürnik teise sama maja üürniku suhtes

3. maja üks üürnik teise sama maja üürniku suhtes

kaater
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorpaadist suurem kiirekäiguline kajutiga veesõiduk (väike laev)

2. paadist väiksem mootoriga sõiduk, millel on kajut ja millega saab vee peal kiiresti sõita

kaater
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega saetakse palke ja pakke prussideks või laudadeks

kaater
[nimisõna, substantiiv]
joobejärgne haiglane seisund

kaatet
[nimisõna, substantiiv]
(täisnurkses kolmnurgas:) täisnurga lähiskülg

kaatinga
[nimisõna, substantiiv]
Brasiilia mägismaa kuiva kliimaga alade hõre heitlehine mets

kaatsad
[nimisõna, substantiiv]
(vanad, kantud) püksid

kaavapipar
[nimisõna, substantiiv]
1. Okeaania taim, mille peenestatud juurtest valmistatakse joovastavat jooki

2. Okeaania taim

kaava-piprapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
1. Okeaania taim, mille peenestatud juurtest valmistatakse joovastavat jooki

2. Okeaania taim

kaaviar
[nimisõna, substantiiv]
1. peeneteraline must kergelt soolatud kalamari, mida saadakse tuuralt, beluugalt vm tuuralistelt

2. must kalamari

kaavik
[nimisõna, substantiiv]
uurimisobjektiks või eksponaadina esitamiseks looma (ka linnu, kala) terviknahast või peast valmistatud kuju

kaavitama
[tegusõna, verb]
kaasa aitama, kaasa mõjuma, soodustama

kab
1. asutuse juhi vastuvõtu- või töötuba

2. töötaja töötuba

kaba
[nimisõna, substantiiv]
mingi pikerguse eseme laiem ots või osa (hrl püssipära kohta)

kabajantsik
[nimisõna, substantiiv]
1. (hulguse või kahtlase isiku kohta, ka sõimusõnana)

2. hulgus, suli

kabak
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne joogi- ja söögimaja, kooskäimiskoht, teeliste peatus- ja ööbimispaik

kabala
[nimisõna, substantiiv]
keskajast pärinev juudi usulis-filosoofiline müstikavool

kabalistika
[nimisõna, substantiiv]
keskajast pärinev juudi usulis-filosoofiline müstikavool

kabanoss
[nimisõna, substantiiv]
pikk peenike, hrl sealihast valmistatud suitsuvorst

kabard
[nimisõna, substantiiv]
ühe Põhja-Kaukaasia rahva liige

kabardi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
kabardide või nende keelega seotud

kabardiin
[nimisõna, substantiiv]
ühe Põhja-Kaukaasia rahva liige

kabardiini
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
kabardide või nende keelega seotud

kabaree
[nimisõna, substantiiv]
1. restoran või ööklubi, kus antakse meelelahutuslikke estraadietendusi

2. etenduslokaal

kabaree-etendus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kabarees etendatav või kabareelik estraadietendus, nt revüü või varietee

kabareelaulja
[nimisõna, substantiiv]
kabarees esinev laulja

kabareetantsija
[nimisõna, substantiiv]
kabarees esinev tantsija

kabargaa
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Ida-Aasia mägimetsade muskushirv, väike sarvitu sõraline, kelle isasloomal on pikad ülakihvad ja kõhul muskusnääre

kabatšokk
[nimisõna, substantiiv]
pikerguste, silindrikujuliste viljadega aiataim, kõrvitsa teisend

kabe
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe vastase lauamäng kabenditega tumedate ja heledate ruutudega nelinurksel laual

2. kahe inimese lauamäng, mida mängitakse lamedate nuppudega spetsiaalsel mustade ja valgete ruutudega alusel

kabe
[omadussõna, adjektiiv]
1. käbe, kärmas, tragi ja hakkaja

2. käbe, nobe

3. hakkaja

kabehirv
[nimisõna, substantiiv]
ilusate kühvlikujuliste sarvetippudega tähniline hirv

kabel
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem usukultuslik ehitis (nt abikirik) või usukultuslik ruum

2. kabel

kabel
[nimisõna, substantiiv]
nöör, köis

kabelaud
[nimisõna, substantiiv]
hrl 64 või 100 ruuduga mängulaud, kus heledad ja tumedad ruudud paiknevad vaheldumisi (kabemänguks)

kabeliaed
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala surnute matmiseks

2. maa-ala, kuhu surnud inimesed on maetud

kabelimats
[nimisõna, substantiiv]
tappev või väga ränk löök

kabelimägi
[nimisõna, substantiiv]
kõrgendikul paiknenud surnuaed

kabelivaht
[nimisõna, substantiiv]
surnuaia korra eest hoolitsev isik

kabeljoo
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi põhjaosa ja Põhjamere suur tursk

kabemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe vastase lauamäng kabenditega tumedate ja heledate ruutudega nelinurksel laual

2. kahe inimese lauamäng, mida mängitakse lamedate nuppudega spetsiaalsel mustade ja valgete ruutudega alusel

kabemängija
[nimisõna, substantiiv]
1. kabet hrl spordina harrastav isik

2. kabet harrastav isik

kabend
[nimisõna, substantiiv]
kabes tarvitatav mängunupp

kabenupp
[nimisõna, substantiiv]
kabes tarvitatav mängunupp

kaber
[nimisõna, substantiiv]
1. graatsiline loom, kellel on sihvakas keha, pikad peened jalad ning saba ümbruses valge ala

2. keskmise suurusega metsloom, kellel on kõrged jalad ja kellel on saba juures valged karvad

kabestama
[tegusõna, verb]
kabenuppu kabeks muutma

kabestuma
[tegusõna, verb]
kabeks muutuma

kabetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kabet hrl spordina harrastav isik

2. kabet harrastav isik

kabetama
[tegusõna, verb]
1. kabet mängima (hrl spordina)

2. kabet mängima

kabevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
kabetamise võistlus

kabi
[nimisõna, substantiiv]
kabjaliste varba otsa ümbritsev ja kaitsev tugevasti paksenenud kõva nahamoodustis

kabiin
[nimisõna, substantiiv]
väike eriotstarbeline suletud ruum

kabiloomad
[nimisõna, substantiiv]
sõraliste ja kabjaliste ühisnimetus

kabimüts
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kabjakujuline pappalusel naistemüts Loode-Eestis ja Saaremaal

2. kabjakujuline naistemüts

kabinet
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse juhi vastuvõtu- või töötuba

2. töötaja töötuba

kabinetiistung
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse või ministrite kogu koosolek või nõupidamine

kabinetiliige
[nimisõna, substantiiv]
valitsuskabineti vm kõrge ametkonna (nt Euroopa Komisjoni voliniku kabineti) liige

kabinetinõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
peaministri juhatatav ministrite mitteametlik nõupidamine, kus valmistatakse ette valitsuse istungeid

kabinetisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
õppeviis, mille kohaselt ainetunnid toimuvad vastavalt sisustatud ainekabinettides

kabinetiteadlane
[nimisõna, substantiiv]
oma kitsa erialaga tegelev (hrl eluvõõras) teadlane

kabinetivahetus
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse vm kõrgema ametkonna vahetus

kabinetivaikus
[nimisõna, substantiiv]
(tavapärasest elust, tegevusest eraldatuse kohta)

kabinetklaver
[nimisõna, substantiiv]
väike tiibklaver

kabinetlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. eraldatuses, kabinetis töötamisega piirduv või seostuv, seetõttu elukauge

2. elukauge

kabinetsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
õppeviis, mille puhul ainetunnid toimuvad vastavalt sisustatud aineklassides

kabistama
[tegusõna, verb]
1. kedagi käperdama, kellelegi ligi tikkuma, hrl et seksuaalvahekorda astuda

2. sugutama: isaslinnu kohta

kabjahaigus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt hobuste kapju kahjustav haigus, nt laminiit

kabjahoop
[nimisõna, substantiiv]
kabjaga antud hoop

kabjajälg
[nimisõna, substantiiv]
kabja tekitatud jälg maapinnale, lumme vm

kabjakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kapja meenutav, kabja kujuga

kabjaline
[nimisõna, substantiiv]
kapju omav loom

kabjalised
[nimisõna, substantiiv]
selts taimtoidulisi maismaaimetajaid, kelle varbaid kaitseb kabi (hõlmab nt hobuseid, ninasarvikuid, taapire)

kabjalöök
[nimisõna, substantiiv]
1. kabja põrkumine vastu aluspinda (nt hobuse liikumisel)

2. sellest tekkiv heli

kabjanael
[nimisõna, substantiiv]
hobuse rautamisel kasutatav erikujuline nael

kabjanuga
[nimisõna, substantiiv]
nuga kabja lõikamiseks

kabjaplagin
[nimisõna, substantiiv]
kabjalöökide tekitatud plaksuv heli

kabjaraud
[nimisõna, substantiiv]
kabja alla kaitseks löödav kaarjas raud

kabjulkõndija
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes toetub kõndides ühele või kahele varbale

kabli
[nimisõna, substantiiv]
varrest ja selle külge nurga all kinnitatud (raud)terast koosnev maaharimisriist pinnase kobestamiseks, umbrohu hävitamiseks vms töödeks

kablima
[tegusõna, verb]
kõplama

kablutama
[tegusõna, verb]
hooga, kiiresti ja kergelt liikuma

kabotaaž
[nimisõna, substantiiv]
meresõit rannalähedasel veealal oma riigi sadamate vahel

kabotša
[nimisõna, substantiiv]
kõva ja mühkliku koorega väga magus väike kõrvits

kabriolett
[nimisõna, substantiiv]
allalastava katusega sõiduauto

kabris
[nimisõna, substantiiv]
1. graatsiline loom, kellel on sihvakas keha, pikad peened jalad ning saba ümbruses valge ala

2. keskmise suurusega metsloom, kellel on kõrged jalad ja kellel on saba juures valged karvad

kabu
[nimisõna, substantiiv]
kastreeritud loom

kabu
[nimisõna, substantiiv]
kaunis neiu, naine (hrl rahvalauludes, harvemini kunstluules)

kabuhirm
[nimisõna, substantiiv]
1. pöörane, tugev hirm

2. paanika

kabuhärg
[nimisõna, substantiiv]
1. kastreeritud pull, hrl nuum- või tööloomana

2. kastreeritud pull

kabuki
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani teater, milles on ühendatud sõnakunst, laul, instrumentaalmuusika ja tants

2. Jaapani teater

kabukiteater
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani teater, milles on ühendatud sõnakunst, laul, instrumentaalmuusika ja tants

2. Jaapani teater

kabukukk
[nimisõna, substantiiv]
isaslind, kes on enne suguküpseks saamist kastreeritud

kabun
[nimisõna, substantiiv]
isaslind, kes on enne suguküpseks saamist kastreeritud

kabuur
[nimisõna, substantiiv]
vööl kantav hrl nahast tasku püstoli või revolvri hoidmiseks

kada
[nimisõna, substantiiv]
1. hark, mille otste vahele kinnitatud kummiriba abil lennutakse kivikesi, paberist kuule vms

2. kivikeste vms lennutamise riist

kadajas
[nimisõna, substantiiv]
1. marjataoliste viljadega igihaljas okaspõõsas või -puu

2. põõsas, mille marjadest tehakse teatud alkoholiga jooki

kadakamari
[nimisõna, substantiiv]
kadaka marjataoline, küpsena sinine vili

kadakamarjaviin
[nimisõna, substantiiv]
kadakamarjadega maitsestatud teraviljaviin

kadakanaps
[nimisõna, substantiiv]
kadakamarjadega maitsestatud alkohoolne jook, nt džinn

kadakane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kadakapuust valmistatud

2. kadakast tehtud

kadakanõmm
[nimisõna, substantiiv]
nõmm, kus kasvab rohkesti kadakaid

kadakapuu
[nimisõna, substantiiv]
kadaka puit

kadakapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
(põõsakujulisena kasvav) kadakas

kadakas
[nimisõna, substantiiv]
1. marjataoliste viljadega igihaljas okaspõõsas või -puu

2. põõsas, mille marjadest tehakse teatud alkoholiga jooki

kadakasaks
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl halvustavalt:) saksik, sakslane olla tahtev eestlane peamiselt 19. ja 20. sajandil

2. saksastunud eestlane

kadakasaksik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (peamiselt 19. sajandi ja 20. sajandi algupoole eestlase kohta:) saksapärasust taotlev, sakslaste järgi joonduv

2. saksik

kadakasakslane
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl halvustavalt:) saksik, sakslane olla tahtev eestlane peamiselt 19. ja 20. sajandil

2. saksastunud eestlane

kadakasakslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (peamiselt 19. sajandi ja 20. sajandi algupoole eestlase kohta:) saksapärasust taotlev, sakslaste järgi joonduv

2. saksik

kadakasakslus
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne eestlaste saksapärasust taotlev, sakslane olla tahtev elulaad koos vastavate vaadetega

2. kadaklik elulaad

kadakasuits
[nimisõna, substantiiv]
tooreste, okastega kadakaokste põletamisel tekkiv suits

kadakatuli
[nimisõna, substantiiv]
(esineb hrl võrdlustes osutamaks kellegi iseloomu ägedusele vms, silmas pidades kadakate särinaga põlemist)

kadakatäks
[nimisõna, substantiiv]
varblasest väiksem tumepruuni selja ja roostekollaka alapoolega lind

kadakaviht
[nimisõna, substantiiv]
kadakaokstest valmistatud saunaviht

kadakaväli
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus kasvab rohkesti kadakaid

kadakaõli
[nimisõna, substantiiv]
kadakapuidu kuumutamisel saadav eeterlik mustjaspunane õli, mida kasutatakse nahahaiguste raviks

kadakaõlu
[nimisõna, substantiiv]
kadakamaitseline ja -lõhnaline õlu

kadakkaer
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete õitega madal karvane rohttaim, mille mõnd liiki tuntakse kiviktaimla ilutaimena

2. rohttaim

kadaklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (peamiselt 19. sajandi ja 20. sajandi algupoole eestlase kohta:) saksapärasust taotlev, sakslaste järgi joonduv

2. saksik

kadaklus
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne eestlaste saksapärasust taotlev, sakslane olla tahtev elulaad koos vastavate vaadetega

2. kadaklik elulaad

kadal
[omadussõna, adjektiiv]
vilets, armetu (nt taimede või eluaseme kohta)

kadalipp
[nimisõna, substantiiv]
(vintsutuste, raskuste, ränkade sündmuste läbielamise kohta)

kadalipukaristus
[nimisõna, substantiiv]
16.–19. sajandil (sõjaväeline) peksukaristus, kus pekstav pidi vastastikku rivistatud peksjate vahelt läbi minema

kadarik
[nimisõna, substantiiv]
kadakatega kaetud (suurem) maa-ala

kadastik
[nimisõna, substantiiv]
kadakatega kaetud (suurem) maa-ala

kade
[omadussõna, adjektiiv]
1. teiste saavutuste, edu, heaolu vms puhul meelehärmi tundev ning kõike endale ihkav

2. seda meelelaadi väljendav

3. kui inimene on kade, siis ta on vihane või õnnetu, sest tahab endale midagi, mis kuulub kellelegi teisele

kadedus
[nimisõna, substantiiv]
meelehärm, kibestumine vm (negatiivse varjundiga) tunne teiste saavutuste, edu, heaolu vms puhul, selle kõige endale ihkamine

kadedustunne
[nimisõna, substantiiv]
1. kadedus

2. võime kadedust tunda

kadekops
[nimisõna, substantiiv]
kade või kitsi inimene

kadents
[nimisõna, substantiiv]
vahetult tsesuurile eelnev helitöö osa

kaderohi
[nimisõna, substantiiv]
kuivadel niitudel ja põldudel kasvav rohekate õitega madal rohttaim

kadestaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes tunneb kadedust, kadestab kedagi

kadestama
[tegusõna, verb]
kellegi peale, millegi pärast kade olema, kadedust tundma ja seda ilmutama

kadestamisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
kadestamist vääriv, endalegi soovitavaks peetav

kadestamisväärt
[omadussõna, adjektiiv]
kadestamist vääriv, endalegi soovitavaks peetav

kadestusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
kadestamist vääriv, endalegi soovitavaks peetav

kadestusväärt
[omadussõna, adjektiiv]
kadestamist vääriv, endalegi soovitavaks peetav

kadetikasiino
[nimisõna, substantiiv]
kadettide (kinnine) klubiruum

kadetikorpus
[nimisõna, substantiiv]
1. keskhariduse ja sõjaväelise ettevalmistuse andnud privilegeeritud isikute kinnine õppeasutus revolutsioonieelsel Venemaal ja mujal

2. kinnine sõjaväeline õppeasutus

kadetsema
[tegusõna, verb]
kellegi peale, millegi pärast kade olema, kadedust tundma ja seda ilmutama

kadett
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjakooli kursant või kadetikorpuse kasvandik

2. kadetikorpuse v sõjakooli kasvandik

kadett
[nimisõna, substantiiv]
Konstitutsiooniliste Demokraatide Partei liige revolutsioonieelsel Venemaal

kadiska
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügil kasutatav lõkspüünis

kadjakas
[nimisõna, substantiiv]
allakäinud, kodutu vms inimene, kes oma eluga hästi toime ei tule

k-adm
1. kommodoorile järgnev ja viitseadmiralile eelnev kõrgeim ohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

kadreerima
[tegusõna, verb]
(fotograafias ja filmikunstis:) üksikvõtte või filmilõigu piire, plaani suurust ja rakurssi paika panema, võttesse objekte valima

kadreering
[nimisõna, substantiiv]
(fotograafias ja filmikunstis:) kaadri piiride, plaani suuruse ja rakursi valik

kadri
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakommetes inimene, kes käis kadripäeva eelõhtul maskeerituna naaberperedes tantsimas ja kadrilaule laulmas

kadriema
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakommetes kadrisantide naisjuht

kadrilaul
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakommetes kadrisantide lauldav laul

kadrilaupäev
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakalendris kadripäevale eelnev päev

kadrill
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne erinimelistest tuuridest koosnev seltskonnatants, milles tantsupaarid asetsesid nelinurkselt vastastikku

2. endisaegne tants

kadripäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 25. november, eesti rahvakalendris päev, mil sooviti vilja-, karja- ja pereõnne ning millega on seotud kadrisandiks käimine, eeskätt naistepüha

2. 25. november

kadrisant
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakommetes inimene, kes käis kadripäeva eelõhtul maskeerituna naaberperedes tantsimas ja kadrilaule laulmas

kadrisula
[nimisõna, substantiiv]
novembri lõpus, kadripäeva paiku esinev soe ja vihmane sügisilm

kadriõhtu
[nimisõna, substantiiv]
kadripäevaeelne, kadrilaupäeva õhtu

kadu
[nimisõna, substantiiv]
1. lõpp, eksisteerimast lakkamine

2. häving või hukatus

3. häving, hukk, lõpp

kaduma
[tegusõna, verb]
1. teadmata paika sattuma või minema, nii et on raske või võimatu üles leida

2. kui keegi või miski kaob, siis seda ei ole näha ja on raske üles leida

Ühendtegusõnad: ära kadumaära kaduma

kadumatu
[omadussõna, adjektiiv]
miski, mis ei hääbu, on surematu

kaduneljapäev
[nimisõna, substantiiv]
vana kuu viimane neljapäev, neljapäev enne kuu loomist, eesti rahvakalendris päev, mis usuti sobivat tõrjemaagilisteks toiminguteks (nt putukate, näriliste hävitamiseks, suurpuhastuseks, haiguste raviks)

kadunu
[nimisõna, substantiiv]
1. surnud inimene

2. surnu

kadunud
[omadussõna, adjektiiv]
hukkumisele või läbikukkumisele määratud

kadunuke
[nimisõna, substantiiv]
1. surnud inimene

2. surnu

kadunukene
[nimisõna, substantiiv]
1. surnud inimene

2. surnu

kaduv
[omadussõna, adjektiiv]
1. hukkumisele, hääbumisele määratud

2. üürike, ajalik, surelik

kaduvik
[nimisõna, substantiiv]
1. mööduv või möödunud aeg või elu

2. olematus

3. kaduv aeg

kaduvus
[nimisõna, substantiiv]
omadus olla kaduv, ajas mitte püsima jääv

kaduvvähe
[määrsõna, adverb]
erakordselt vähesel, peaaegu olematul hulgal

kaduvväike
[omadussõna, adjektiiv]
praktiliselt nullile läheneva väärtusega, lõpmata väike

kadõrovlane
[nimisõna, substantiiv]
Tšetšeenia peaministrile Ramzan Kadõrovile ustava tšetšeenide paramilitaarse üksuse liige

kae
[nimisõna, substantiiv]
silmaläätse osaline või täielik hägustumus

kae
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab imestust, üllatust, vahel ka pahameelt

2. väljendab imestust, üllatust

kaebaja
[nimisõna, substantiiv]
halduskohtumenetluses pool, kes esitab kaebuse saadud kahju kohta

kaebama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi millestki halvast, ebameeldivast, muret tekitavast või häirivast asjaolust muretsedes rääkima

2. oma murest või hädast kellelegi rääkima

Ühendtegusõnad: edasi kaebama, edasi kaebama, peale kaebama, peale kaebama, taga kaebamataga kaebama

kaebealune
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on süüalusena vastutusele võetud

kaebehääl
[nimisõna, substantiiv]
kaebleva tooniga nukker ja kurtev häälitsus

kaebekiri
[nimisõna, substantiiv]
kaebust sisaldav kiri

kaebekisa
[nimisõna, substantiiv]
kurtev ja ahastav kisa või rohked kaebused

kaebelaul
[nimisõna, substantiiv]
kaebava, kurtva sisuga laul või luuletus

kaeblema
[tegusõna, verb]
1. millegi ebameeldiva üle (korduvalt) kaebama

2. hädaldades kurtma

kaeblik
[omadussõna, adjektiiv]
kaebleva tooniga, kurvalt kostev, nukrust tekitav

kaebupunn
[nimisõna, substantiiv]
teiste peale kaebamas käija (hrl laste või õpilaste keelepruugis)

kaebus
[nimisõna, substantiiv]
1. milleski esinevatele puudustele ja eksimustele tähelepanu juhtiv, hrl süüdistav avaldus

2. süüdistav avaldus

kael
[nimisõna, substantiiv]
1. pead ja keret ühendav kehaosa

2. kehaosa, mis ühendab pead ja keha

kaela
[määrsõna, adverb]
häirivaks, tülikaks koormaks, seisundisse, et peab midagi taluma

kaelaalune
[nimisõna, substantiiv]
kõhupoole kaelaosa loomadel

kaelaauk
[nimisõna, substantiiv]
kaela jaoks tehtud ava riietusesemel

kaelaava
[nimisõna, substantiiv]
kaela jaoks tehtud ava riietusesemel

kaelaehe
[nimisõna, substantiiv]
kaelas kantav ehe

kaelakaitse
[nimisõna, substantiiv]
kraetaoline kaitse vigastatu kaela fikseerimiseks või looma kaela ümber, et ta ennast ei vigastaks

kaelakandja
[nimisõna, substantiiv]
juba (mõnel määral) töövõimeline nooruk

kaelakarbonaad
[nimisõna, substantiiv]
sea turjast lõigatud lihatükk, mis sobib hästi ahjupraeks, viiludena praadimiseks või grillimiseks

kaelakas
[omadussõna, adjektiiv]
tugeva kaelaga

kaelakee
[nimisõna, substantiiv]
1. lülidest koosnev või niidile, traadile lükitud helmestest ja ripatsitest kaelaehe

2. ehe, mida kantakse ümber kaela

kaelakett
[nimisõna, substantiiv]
ehtena kaelas kantav kett

kaelakohus
[nimisõna, substantiiv]
raskemaid kuritegusid arutav ja hrl surmaotsuseid langetav kohus (eriti keskajal)

kaelakont
[nimisõna, substantiiv]
(lülisamba kaelaosa kohta)

kaelakrae
[nimisõna, substantiiv]
kraetaoline kaitse vigastatu kaela fikseerimiseks või looma kaela ümber, et ta ennast ei vigastaks

kaelakuti
[määrsõna, adverb]
teineteise ümbert kinni hoides

kaelalihas
[nimisõna, substantiiv]
kaelapiirkonna lihas

kaelaluu
[nimisõna, substantiiv]
(lülisamba kaelaosa kohta)

kaelalüli
[nimisõna, substantiiv]
üks lülisamba kaelaosa lülidest

kaelamurdev
[omadussõna, adjektiiv]
1. (elu)ohtlik, ohtlikult raske

2. eluohtlik

kaelani
[määrsõna, adverb]
täiesti, üleni, läbinisti

kaelanääre
[nimisõna, substantiiv]
kaelapiirkonna lümfisõlm

kaelapadi
[nimisõna, substantiiv]
kaelale toeks asetatav padi (nt autosõidul, lennukis)

kaelapidi
[määrsõna, adverb]
1. kaelast kinni (võetuna, jäänuna vms)

2. kaelaga (millegi vahel või all)

kaelaraha
[nimisõna, substantiiv]
1. kaelakee küljes kantav kannaga (hõbe)münt või kodarraha (eesti talunaiste piduriiete ehtena)

2. kaelakee küljes kantav hõberaha

kaelaraud
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne karistamiseks kasutatud raudklamber karistatava kaelapidi millegi külge aheldamiseks

kaelarihm
[nimisõna, substantiiv]
loomal, hrl koeral kaela ümber käiv rihm

kaelaripats
[nimisõna, substantiiv]
kaelas ketikese otsas kantav rippuv ehe

kaelarist
[nimisõna, substantiiv]
(ketiga) kaelas kantav rist

kaelarõngas
[nimisõna, substantiiv]
lindudele märgistamiseks ümber kaela kinnitatav rõngake

kaelarätik
[nimisõna, substantiiv]
kaelas, üleriiete all või peal kantav rätik

kaelarätt
[nimisõna, substantiiv]
kaelas, üleriiete all või peal kantav rätik

kaelas
[määrsõna, adverb]
häiriva, tülika koormana, seisundis, et peab midagi taluma

kaelasall
[nimisõna, substantiiv]
ümber kaela kantav sall

kaelaside
[nimisõna, substantiiv]
1. (meestel) ümber kaela hrl särgi krae alla kinnitatav ja eest sõlme seotav spetsiaalne kaunistav riidelint

2. pikk ja kitsas riideese, mida mehed ümber kaela särgi peal kannavad

kaelasoon
[nimisõna, substantiiv]
1. kaelal olev kõõlus või lihas

2. (harvem kaela veresoone kohta)

kaelast
[määrsõna, adverb]
häirivast, tülikast koormast ära, midagi talumast ära

kaelastikku
[määrsõna, adverb]
teineteise ümbert kinni hoides

kaelasulg
[nimisõna, substantiiv]
kaelal kasvav sulg

kaelatugi
[nimisõna, substantiiv]
kaela toestav ortopeediline abivahend

kaelatükk
[nimisõna, substantiiv]
1. looma kaelaosast saadav lihatükk

2. liha kohta

kaelaveen
[nimisõna, substantiiv]
kaelapiirkonnas asuv veen

kaelavolt
[nimisõna, substantiiv]
naha- või rasvavolt kaelal

kaelavõru
[nimisõna, substantiiv]
1. võrukujuline kaelaehe

2. ehe

kaelaväljalõige
[nimisõna, substantiiv]
(naiste)rõivaste kaelaava

kaelaümbermõõt
[nimisõna, substantiiv]
kaela ümbert võetud mõõt

kaelkirjak
[nimisõna, substantiiv]
1. suur pikkade jalgade ja väga pika kaelaga helepruun tumedate laikudega Aafrika sõraline

2. suur pikkade jalgade ja väga pika kaelaga loom

kaelkoogud
[nimisõna, substantiiv]
õlgadele võetav pisut kumer või sirge puu konksudega kummaski otsas ämbrite, korvide vms kandmiseks

kaelkott
[nimisõna, substantiiv]
kaelas või üle õla kantav (leiva)kott (vanasti nt karjasel, kerjusel)

kaelpuud
õlgadele võetav pisut kumer või sirge puu konksudega kummaski otsas ämbrite, korvide vms kandmiseks

kaelus
[nimisõna, substantiiv]
kaelaava või seda ümbritsev osa riietusesemel

kaelushakk
[nimisõna, substantiiv]
must hakk, kel on helehall kaelasulestik

kaelushiir
[nimisõna, substantiiv]
koduhiirest suurem näriline, kel on ruugjaskollane vööt või laik rinnal

kaeluskaru
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasias esinev valge või kollaka rinnalaiguga must karu

kaeluskondor
[nimisõna, substantiiv]
raisakotkaga sarnane hiigellind Andides ja Lõuna-Ameerika läänerannikul

kaeluskotkas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt raipeist toituv suur lind heledate hõredate udusulgedega kaetud pea ja kaelaga

kaelus-kärbsenäpp
[nimisõna, substantiiv]
musta ülapoole, valge alapoole ja valge kaelusega väike lind, Eestis eksikülaline

kaelusmüts
[nimisõna, substantiiv]
kaelusega peakate, mis katab pea, kaela ja osa näost (nt lastel, sportlastel, kaitseväelastel)

kaeluspapagoi
[nimisõna, substantiiv]
(kollakas)rohelise sulestiku ja oranžpunase nokaga valjuhäälne papagoi, Euroopas pargilind, ka puurilind

kaelus-penikeel
[nimisõna, substantiiv]
pika haruneva varre ja seda vart kaeluse moodi ümbritsevate ovaalsete lehtedega veetaim

kaelussall
[nimisõna, substantiiv]
1. hea venivusega ja ilma õmblusteta torujas sall, mis tõmmatakse kaela üle pea

2. torukujuline sall

kaelustama
[tegusõna, verb]
(kallistades) ümber kaela kinni võtma

kaelus-turteltuvi
[nimisõna, substantiiv]
musträstast veidi suurem hallikas-beeži sulestiku ja kaela ümbritseva musta vöödiga lind

kaelustus
[nimisõna, substantiiv]
kallistus kellelgi kätega ümber kaela kinni võttes

kaelustuvi
[nimisõna, substantiiv]
1. tiibadel ja kaela külgedel esinevate valgete laikudega hall metstuvi

2. lind

kaema
[tegusõna, verb]
vaatama

Ühendtegusõnad: ära kaema, ära kaema, üle kaemaüle kaema

kaemus
[nimisõna, substantiiv]
1. maailma, elu vahetu tajumine

2. süvenemine omaenese mõtetesse, kogemustesse vms

3. meeleline tunnetus

kaemuslik
[omadussõna, adjektiiv]
kaemusel põhinev, meelte abil saadud, kaemusest lähtuv

kaemuslikkus
[nimisõna, substantiiv]
vahetul tunnetusel, kaemusel põhinemine

kaenal
[nimisõna, substantiiv]
1. käsivarre ja õla ühinemiskoha alaosa ning sellest allpool olev käsivarre ja külje vaheline hoideala

2. kehal

kaenlaalune
[nimisõna, substantiiv]
kaenalt moodustav kehapind (eelkõige kaenlaauk), ka seda kohta kattev riietuseseme pind

kaenlaauk
[nimisõna, substantiiv]
käsivarre ja õla ühinemiskoha alaosa lohk

kaenlakarvad
kaenla all kasvavad karvad

kaenlapung
[nimisõna, substantiiv]
taimevarre lehekaenlas olev pung, millest areneb leht või varreharu

kaenlas
käsivarre haardes, käsivarre ja külje vahel (hoides)

kaenlatäis
[nimisõna, substantiiv]
kaenlasse mahtuv kogus

kaepime
[omadussõna, adjektiiv]
kae tagajärjel nägemise kaotanud

kaer
[nimisõna, substantiiv]
1. kahara õisikuga kõrreline rohttaim

2. teatud teravili, millest tehakse näiteks jahu, putru ja küpsiseid

kaerahelbed
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukesteks libledeks pressitud kaeratangud

2. tangaine

3. teatud teravili, millel on õhukeseks pressitud terad ja millest tehakse näiteks putru

kaerahelbeke
[nimisõna, substantiiv]
(21. sajandi teise ja kolmanda kümnendi tundliku ja õrna noore täiskasvanu kohta, kes viriseb ja on solvunud väga paljude asjade üle, nt rahvushümni vähese kasutuse, rahvuslipu suuruse vms pärast)

kaerahelbekristlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes liitub kirikuga humanitaarabi saamise eesmärgil

kaerahelbeküpsis
[nimisõna, substantiiv]
kaerahelbeid sisaldav küpsis

kaerahelbepuder
[nimisõna, substantiiv]
kaerahelvestest keedetud puder

kaerajaan
[nimisõna, substantiiv]
lihtne hoogne Eesti rahvatants, mida tantsitakse neljakesi "Kaera-Jaani" laulu saatel

kaerakiisel
[nimisõna, substantiiv]
kaerajahust valmistatud hapu pudrutaoline toit, eriti endisajal Lõuna- ja Ida-Eestis

kaerakile
[nimisõna, substantiiv]
kaerajahust valmistatud hapu pudrutaoline toit, eriti endisajal Lõuna- ja Ida-Eestis

kaerakliid
[nimisõna, substantiiv]
kaerateradelt jahvatamisel eraldatud kestad koos nende külge jäänud osakestega

kaeraküpsis
[nimisõna, substantiiv]
kaerahelbeid, kaerajahu või kaerakliisid sisaldav küpsis

kaeralill
[nimisõna, substantiiv]
hrl oranžiõieline Lõuna-Aafrika sibultaim, Eestis aialillena

kaeramootor
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt hobuse kohta)

kaerand
[nimisõna, substantiiv]
1. kaerale lähedane kõrreline heintaim, ka aiailutaim

2. rohttaim

kaerane
[omadussõna, adjektiiv]
kaerasegune

kaerapiim
[nimisõna, substantiiv]
kaerast, kaerajahust ja veest valmistatud taimne jook

kaerapuder
[nimisõna, substantiiv]
kaeratangudest või -helvestest keedetud puder

kaerapõld
[nimisõna, substantiiv]
põld, kus kasvatatakse kaera

kaerasori
[nimisõna, substantiiv]
1. põllutaimede juuri kahjustav kilgitaoline putukas

2. taimekahjur

kaeratang
[nimisõna, substantiiv]
1. kaera kooritud ja purustatud tera

2. sellised terad kogumina

kaeratorp
[nimisõna, substantiiv]
hobuse peakott

kaeratumm
[nimisõna, substantiiv]
kaeratangudest või kaerahelvestest keedetud limane leem

kaetama
[tegusõna, verb]
(rahvausundis:) kellelegi halba tekitama kurja silmaga, pahasoovlikult vaadates

Ühendtegusõnad: ära kaetamaära kaetama

kaetamine
[nimisõna, substantiiv]
(rahvausundis:) kurja silmaga, pahasoovlikult vaadates kellelegi halva tekitamine

kaetis
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti rahvausundis haigus, häda vm pahe, mille on tekitanud kuri silm

2. kurjast silmast tekitatud haigus

kaetisrohi
[nimisõna, substantiiv]
liivastel (nõmme)aladel kasvav hrl roosakaslillade õitega poolpõõsas, mida kasutatakse ravimtaimena

kaetorkamine
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne silmakae kirurgiline raviprotseduur, mille korral silmamunasse torgatud teraga urgitseti silmalääts oma kohalt lahti

kaetus
[nimisõna, substantiiv]
millegagi kaetud, hõlmatud olek

kaetus
[nimisõna, substantiiv]
kurja silmaga, pahasoovlikult vaadates kellelegi halva tekitamine

kaev
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjaveeni ulatuv püstloodsete seinte või toruga veevõtuauk

2. sügav auk maa sees, kust saab vett võtta

kaevama
[tegusõna, verb]
1. labidaga, masinaga vm vahendiga auku, süvendit tegema

2. sel viisil midagi tegema

3. labidaga maasse auku tegema ja sel viisil mulda ümber pöörama

Ühendtegusõnad: läbi kaevama, läbi kaevama, välja kaevama, välja kaevama, üles kaevama, üles kaevama, ümber kaevamaümber kaevama

kaevamine
[nimisõna, substantiiv]
labida, masina vm vahendiga augu, süvendi tegemine; sel viisil millegi rajamine

kaevamised
[nimisõna, substantiiv]
1. mullakihtide järk-järguline eemaldamine võimalike leidude arheoloogiliseks uurimiseks

2. vastav ettevõtmine

kaevamiskühvel
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogilistel kaevamistöödel kasutatav väike kühvel

kaevamismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin pinnase kaevamiseks ja teisaldamiseks (nt ekskavaator)

kaevamistöö
[nimisõna, substantiiv]
(ehitustööde, arheoloogiliste vm kaevamiste kohta)

kaevand
[nimisõna, substantiiv]
maasse kaevatud süvend või kraav

kaevandama
[tegusõna, verb]
1. maavarasid tootmise eesmärgil välja kaevama, neid massiivist eraldama

2. välja kaevama

kaevandamisviis
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste kaevandamisel esinevate tööde sooritamise kord

kaevanduma
[tegusõna, verb]
millessegi kaevandades, õõnestades sisse tungima

kaevandus
[nimisõna, substantiiv]
1. maavara kaevandamise ja tootmisega tegelev tööstusettevõte

2. selleks kasutatav maa-ala

kaevandusgaas
[nimisõna, substantiiv]
kivisöe-, soola- jt kaevandustes tekkiv peamiselt metaanist koosnev gaas

kaevanduskäik
[nimisõna, substantiiv]
maavara kaevandamiseks tehtud või selle tulemusena maapõues moodustunud tühik

kaevanduslinn
[nimisõna, substantiiv]
kaevanduspiirkonna linn

kaevandusmõõteinsener
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmiste ja mõõdistamiste spetsialist mäetöödel ja nt tunnelite rajamisel

kaevandusplahvatus
[nimisõna, substantiiv]
kaevandusgaasi ja õhu segu plahvatamine kaevanduses

kaevandustolm
[nimisõna, substantiiv]
kaevanduses leviv ja kogunev tolm

kaevandusvesi
[nimisõna, substantiiv]
kaevandusse kogunev vesi

kaevandusväli
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus maavara kaevandatakse

kaeve
[nimisõna, substantiiv]
kaebamine või kurtmine millegi üle

kaeve
[nimisõna, substantiiv]
1. kaevatud koht

2. kaevamine

kaevejalg
[nimisõna, substantiiv]
kaevamiseks kohastunud jalg (nt mõningatel putukatel)

kaevekepp
[nimisõna, substantiiv]
1. teritatud otsaga kepp söödavate mugulate ja juurte väljakaevamiseks ning algeliseks maaharimiseks (labida eelkäija)

2. labida eelkäija

kaeveluba
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mille alusel on lubatud teatud maa-alal teha kaevetöid

kaevetöö
[nimisõna, substantiiv]
(ehitustööde, arheoloogiliste vm kaevamiste kohta)

kaeveõõs
[nimisõna, substantiiv]
maavara kaevandamiseks tehtud või selle tulemusena maapõues moodustunud tühik

kaevik
[nimisõna, substantiiv]
pealt lahtine kaitserajatis tulistamiseks ning isikkoosseisu ja sõjatehnika kaitsmiseks vastase hävitusvahendite eest

kaevikrada
[nimisõna, substantiiv]
1. (jahilaskmises:) laskerada, kus märgid lennutatakse õhku võistleja ees olevast kaevikust

2. jahilaskmises

kaevikuliin
[nimisõna, substantiiv]
maastikuriba, kuhu on rajatud kaevikud

kaevikusõda
[nimisõna, substantiiv]
sõjategevus, mille puhul mõlemad pooled asetsevad tugevasti kindlustatud positsioonidel (kaevikutes) ja mida sageli iseloomustab patiseis

kaevis
[nimisõna, substantiiv]
kaevandatud maavara

kaevlema
[tegusõna, verb]
(loomade kohta:) korduvalt peaga või sarvedega (kergeid) lööke andma, (sarvedega) torkima

kaevuase
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus on olnud kaev

kaevuhark
[nimisõna, substantiiv]
kaevuvinna toetav kaheharuline post

kaevukett
[nimisõna, substantiiv]
(kaevuvõlli) kett, mille küljes on kaevupang

kaevukook
[nimisõna, substantiiv]
konksuga puu kaevust vee väljatõstmiseks

kaevukülm
[omadussõna, adjektiiv]
külm nagu kaevus

kaevuküna
[nimisõna, substantiiv]
pikk küna kaevu juures loomade jootmiseks (endisajal)

kaevuline
[nimisõna, substantiiv]
kaevuvee võtja, selle kasutaja

kaevuma
[tegusõna, verb]
end kuhugi sisse kaevama, sisse uuristama või õõnestama

kaevumeister
[nimisõna, substantiiv]
kaevude ehitamise asjatundja

kaevupang
[nimisõna, substantiiv]
ämber kaevust vee ammutamiseks

kaevupump
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis pumpkaevust vee üleslöömiseks

kaevupunn
[nimisõna, substantiiv]
teiste peale kaebamas käija (hrl laste või õpilaste keelepruugis)

kaevupöör
[nimisõna, substantiiv]
kaevuvõll koos vändaga

kaevur
[nimisõna, substantiiv]
maavarasid kaevandav mäetööline, ka üldse kaevandustöötaja

kaevurake
[nimisõna, substantiiv]
puust, kivist vm materjalist vooderdis kaevu seinte kindlustamiseks, ka selle maapealne osa

kaevurherilased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond astlalisi kiletiivalisi putukaid, kes rajavad torujaid käike pinnasesse, vanasse puitu või taimevartesse

kaevurikiiver
[nimisõna, substantiiv]
kaitsekiiver, mida kannab kaevur või kaevanduse külastaja

kaevurilamp
[nimisõna, substantiiv]
ümber pea kinnitatav või käes kantav valgusti

kaevurõngas
[nimisõna, substantiiv]
betoonist kaevurakete rõngakujuline üksikosa

kaevus
[nimisõna, substantiiv]
kaevutaoline süvend

kaevusalv
[nimisõna, substantiiv]
puust, kivist vm materjalist vooderdis kaevu seinte kindlustamiseks, ka selle maapealne osa

kaevushaud
[nimisõna, substantiiv]
maapinda kaevatud haud, millele on kuhjatud kurgaan

kaevutegija
[nimisõna, substantiiv]
kaevutegemise asjatundja

kaevuvesi
[nimisõna, substantiiv]
kaevust saadav vesi

kaevuvinn
[nimisõna, substantiiv]
keskelt kaevuhargile toetuv palk, mille ühest otsast ripub alla kaevukook (vinnkaevul)

kaevuvõll
[nimisõna, substantiiv]
rakete kohal olev postidevaheline rõhtne poom, mille ümber käib kaevukett

kaevuvänt
[nimisõna, substantiiv]
kaevuvõlli vänt

kafkalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Franz Kafka loomingule omane, sageli väljapääsmatustundega ja võõrandumisega iseloomustatav

2. (olukorra, nähtuse vms kohta:) arusaamatu, segadusse ajav ja hirmutav

kaftan
[nimisõna, substantiiv]
1. idamaist päritolu vanaaegne pikk meeste pealiskuub

2. (paksema üleriide kohta)

3. idamaine vana aja pikk meeste ülekuub

kagaan
[nimisõna, substantiiv]
turgi rändrahvaste valitseja tiitel ning seda tiitlit kandev valitseja varasel keskajal

kaganaat
[nimisõna, substantiiv]
riik, mida valitseb kagaan

kagebeelane
[nimisõna, substantiiv]
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee (KGB) töötaja

kagebešnik
[nimisõna, substantiiv]
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee (KGB) töötaja

kagebiit
[nimisõna, substantiiv]
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee (KGB) töötaja

kagebist
[nimisõna, substantiiv]
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee (KGB) töötaja

kagu
[nimisõna, substantiiv]
lõuna ja ida vaheline ilmakaar

kagukaar
[nimisõna, substantiiv]
kagu, kagupoolne suund

kagunurk
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi maa- või veeala kagupoolne osa

2. ehitise kagupoolne nurk

kagupassaat
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolkeral kagust loode suunas puhuv passaattuul

kagupiir
[nimisõna, substantiiv]
kagusse jääv (riigi)piir või piiriala

kagutuul
[nimisõna, substantiiv]
kagusuunast puhuv tuul

kah
[määrsõna, adverb]
1. samuti, ka (nagu keegi teine või miski muu), teiste või muu kõrval

2. peale selle, lisaks

kaha
[nimisõna, substantiiv]
varrega eseme laiem nõgus või õõnes ots (nt piibul, lusikal, kulbil)

kahandama
[tegusõna, verb]
1. (mõõtmetelt, arvult, koguselt) väiksemaks, vähemaks tegema, osa ära võtma

2. (koguselt, arvult) väiksemaks tegema

3. veidi alla laskma

kahandus
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksemaks tegemine

2. kahandatud koht

kahanema
[tegusõna, verb]
1. (mõõtmetelt, arvult, koguselt) väiksemaks, vähemaks muutuma, osa ära andma

2. (koguselt, arvult) väiksemaks minema

kahar
[omadussõna, adjektiiv]
(puude võra kohta:) rohkete harudega, kohevalt, laiuvalt haraline

kahardama
[tegusõna, verb]
(riietusesemetega seoses:) kohevaks, kaharaks tegema, kohevust lisama

kahas
[määrsõna, adverb]
ühiselt kahe peale (jaotuvaks või jaotuvana)

kahasse
[määrsõna, adverb]
ühiselt kahe peale (jaotuvaks või jaotuvana)

kaheaastane
[omadussõna, adjektiiv]
kaks aastat kestev

kaheaastaselt
[määrsõna, adverb]
kahe aasta vanusena

kahealuseline
[omadussõna, adjektiiv]
(happe kohta:) molekulis kahe metalliaatomiga asenduda võivaid vesinikuaatomeid omav

kahebobi
[nimisõna, substantiiv]
kahe sõitjaga bobi

kahedimensiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
kahe mõõtmega, ühel tasapinnal asuvate punktidega (nt graafik, pilt, foto)

kahed-kolmed
[nimisõna, substantiiv]
hinded "kaks" ja "kolm"

kahedoosiline
[omadussõna, adjektiiv]
kahe doosiga manustatav

kaheeurone
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega kaks eurot

kahefaasiline
[omadussõna, adjektiiv]
(elektriahela kohta:) selline, milles on kaks elektromotoorjõudu, mis tekitavad elektrivoolu ning mida kasutatakse väiksema võimsusega elektrimasinates

kahehobuserakend
[nimisõna, substantiiv]
kaks kõrvuti etterakendatud hobust koos rakmetega (ja veovahendiga)

kahehobusevanker
[nimisõna, substantiiv]
vanker, mille ette rakendatakse kaks hobust

kahehuuleline
[omadussõna, adjektiiv]
(huulõielise taime õie kohta:) kahe poolega

kahehäälne
[omadussõna, adjektiiv]
kahest eri meloodiast, häälest koosnev

kaheiduleheline
[omadussõna, adjektiiv]
(õistaimede kohta:) kahe idulehega

kaheidulehelised
[nimisõna, substantiiv]
1. klass õistaimi, millel on kaks idulehte

2. klass õistaimi

kaheinimesetuba
[nimisõna, substantiiv]
kahe inimese majutamiseks mõeldud tuba hotellis vms

kaheinimesevoodi
[nimisõna, substantiiv]
lai voodi kahele inimesele magamiseks

kaheistmeline
[omadussõna, adjektiiv]
kahe istmega (nt auto vm sõiduvahend)

kahejalgne
[nimisõna, substantiiv]
kahe jalaga olend, hrl inimene

kahejätkeline
[omadussõna, adjektiiv]
(organismi teatud rakkude kohta:) kahe väljaulatuva osaga

kahekanuu
[nimisõna, substantiiv]
(aerutamises:) kahe aerutajaga kanuu

kahekaupa
[määrsõna, adverb]
1. kaks olendit või eset paarina koos

2. paaris olles, paarikesi koos

kahekeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teesklev või teeseldud, ebaaus, mitte puhtsüdamlik

2. silmakirjalik

kahekeelselt
[määrsõna, adverb]
kahes keeles (läbisegi, korraga)

kahekelk
[nimisõna, substantiiv]
(kelguspordis:) kahe sõitjaga kelk

kahekesi
[määrsõna, adverb]
1. kaks inimest koos (ilma teisteta)

2. teineteisega koos

kahekihiline
[omadussõna, adjektiiv]
kahest (eriilmelisest) kihist koosnev

kahekohaline
[omadussõna, adjektiiv]
kahe kohaga (nt istumiseks, paiknemiseks)

kahekojaline
[omadussõna, adjektiiv]
(poliitilise esinduskogu kohta:) kahest struktuuriüksusest, hrl alam- ja ülemkojast koosnev

kahekolmandikuline
[omadussõna, adjektiiv]
kahte kolmandikku hõlmav

kahekomponentne
[omadussõna, adjektiiv]
kahest koostisosast, kahest komponendist koosnev

kahekopikaline
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga kaks kopikat

kahekopikane
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga kaks kopikat

kahekordistama
[tegusõna, verb]
1. kaks korda suuremaks tegema, kahekordseks muutma

2. kahekordseks tegema, kahekordistama

kahekordistuma
[tegusõna, verb]
kaks korda suuremaks muutuma

kahekordistumine
[nimisõna, substantiiv]
kahekordseks muutumine

kahekordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahest (ühesugusest) osast, kihist vms koosnev

2. selline, mis koosneb kahest (ühesugusest) kihist või osast

3. topelt

kahekordselt
[määrsõna, adverb]
mingi (endise) tasemega võrreldes kaks korda (rohkem või vähem)

kahekorra
[määrsõna, adverb]
kahe kihina, osana vms kokku või koos

kahekorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahest korrusest koosnev

2. selline, millel on kaks korrust

kahekorteriline
[omadussõna, adjektiiv]
kahest korterist koosnev

kahekroonine
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega kaks krooni

kaheksa
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 8

2. arv 8

kaheksa-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
kaheksa aastat vana

kaheksa-aastaselt
[määrsõna, adverb]
kaheksa aasta vanusena

kaheksajalaline
[omadussõna, adjektiiv]
(luulerea kohta:) kaheksa värsijalaga

kaheksajalg
[nimisõna, substantiiv]
1. meres elutsev kaheksa kombitsa ja kotikujulise kehaga selgrootu loom

2. mollusk

kaheksakand
[nimisõna, substantiiv]
(ühe katkematu joonega moodustatud) kaheksaharuline täht, korrapärane kaheksanurk (nt mustrimotiivina, jõulukroonide põhijoonisena)

kaheksakaupa
[määrsõna, adverb]
kaheksa korraga, kaheksahaaval

kaheksakesi
[määrsõna, adverb]
kaheksa koos (ilma teisteta)

kaheksaklassiline
[omadussõna, adjektiiv]
(kooli kohta:) kaheksa õppeaastaga

kaheksakorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaheksast korrusest koosnev

2. selline, millel on kaheksa korrust

kaheksakuine
[omadussõna, adjektiiv]
kaheksa kuud vana

kaheksakuuline
[omadussõna, adjektiiv]
kaheksa kuud kestev

kaheksakuune
[omadussõna, adjektiiv]
kaheksa kuud vana

kaheksakäiguline
[omadussõna, adjektiiv]
(mootorsõidukiga seoses:) kaheksa jõuülekandeastmega

kaheksakümmend
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 80

2. 80

kaheksakümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 80 aastat vana

kaheksakümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
kaheksakümne aasta vanusena

kaheksakümnendad
[arvsõna, numeraal]
(hrl kellegi elu või mingi sajandi teatava kümnendiga seoses:) aastavahemik 80–89, üheksas aastakümme

kaheksakümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/80, üks võrdselt kaheksakümneks jagatud osast

kaheksakümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 80 aastat vana

kaheksakümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 80.

2. arv: mingis järjekorras 80. kohal

kaheksakümneselt
[määrsõna, adverb]
kaheksakümne aasta vanusena

kaheksaliikmeline
[omadussõna, adjektiiv]
kaheksast liikmest koosnev

kaheksaline
[nimisõna, substantiiv]
kaheksa sõudjaga võistluspaat

kaheksandarv
[nimisõna, substantiiv]
kaheksandsüsteemis kujutatud arv (numbrid 0-st 7-ni)

kaheksandik
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/8, üks võrdselt kaheksaks jagatud osast

2. 1/8

3. vastav osa millestki

kaheksandikfinaal
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, kus selgitatakse veerandfinaali pääsejad, see on kaheksa paremat

kaheksandikformaat
[nimisõna, substantiiv]
(trükitööstuses:) formaat, mille puhul paberipoogen on murtud kaheksaks ja moodustab 16 lehekülge

kaheksandiknoot
[nimisõna, substantiiv]
noot, mille vältus on üks kaheksandik täisnoodi omast

kaheksandikpaus
[nimisõna, substantiiv]
kaheksandiknoodi vältusega paus

kaheksandsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
arvusüsteem, mille aluseks on kaheksa

kaheksane
[omadussõna, adjektiiv]
kaheksa aastat vana

kaheksanurk
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, mida piiravad kaheksat punkti ühendavad sirglõigud

kaheksapaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõudespordis:) kaheksa sõudjaga paat

2. selle võistkond, ka vastav sõudeala

kaheksas
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 8.

2. mingis järjekorras 8. kohal

kaheksasada
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 800

2. 800

kaheksasajandik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/800 (= 0,08)

kaheksasajas
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras 800.

kaheksaselt
[määrsõna, adverb]
kaheksa-aastaselt

kaheksatahukas
[nimisõna, substantiiv]
hulktahukas, millel on kaheksa tahku

kaheksateist
[arvsõna, numeraal]
arv 18

kaheksateistaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vanuse kohta:) 18 aastat vana

2. 18 aastat vana

kaheksateistaastaselt
[määrsõna, adverb]
kaheksateistkümne aasta vanusena

kaheksateistkümmend
[arvsõna, numeraal]
arv 18

kaheksateistkümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vanuse kohta:) 18 aastat vana

2. 18 aastat vana

kaheksateistkümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
kaheksateistkümne aasta vanusena

kaheksateistkümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/18, üks võrdselt kaheksateistkümneks jagatud osast

kaheksateistkümnene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vanuse kohta:) 18 aastat vana

2. 18 aastat vana

kaheksateistkümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 18.

2. arv: mingis järjekorras 18. kohal

kaheksateistkümneselt
[määrsõna, adverb]
kaheksateistkümne aasta vanusena

kaheksikud
[nimisõna, substantiiv]
kaheksa sama ema korraga sünnitatud järglast

kahekuine
[omadussõna, adjektiiv]
kaks kuud vana

kahekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kahel eri kujul esinev

kahekujulisus
[nimisõna, substantiiv]
ühe ja sama looma- või taimeliigi isendite esinemine kahe eri vormina

kahekuuline
[omadussõna, adjektiiv]
kaks kuud kestev

kahekuune
[omadussõna, adjektiiv]
kaks kuud vana

kahekõne
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnelus, mõttevahetus kahe või mitme isiku vahel

2. vestlus kahe inimese või kahe inimeste rühma vahel

kahekäemõõk
[nimisõna, substantiiv]
raske mõõk kahe käega löömiseks

kahekäevise
[nimisõna, substantiiv]
kahe käega sooritatud vise korvpallimängus

kahekülgne
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide kohta:) kaht üksteise peegelpildina vaadeldavat poolt omav

kahekümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vanuse kohta:) 20 aastat vana

2. kahekümneaastane

kahekümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
kahekümne aasta vanusena

kahekümneeurone
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega kakskümmend eurot

kahekümnekopikaline
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga kakskümmend kopikat

kahekümnekopikane
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga kakskümmend kopikat

kahekümneline
[nimisõna, substantiiv]
1. münt või rahatäht, mille väärtus on 20 ühikut (nt 20-eurone, 20-sendine)

2. münt v rahatäht

kahekümnendad
[arvsõna, numeraal]
(hrl kellegi elu või mingi sajandi teatava kümnendiga seoses:) aastavahemik 20–29, kolmas aastakümme

kahekümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/20, üks võrdselt kahekümneks jagatud osast

kahekümnene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vanuse kohta:) 20 aastat vana

2. kahekümneaastane

kahekümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 20.

2. arv: mingis järjekorras 20. kohal

kahekümneselt
[määrsõna, adverb]
kahekümne aasta vanusena

kahekümnesendiline
[nimisõna, substantiiv]
münt, mille väärtus on 20 senti

kahekümnesendine
[nimisõna, substantiiv]
münt, mille väärtus on 20 senti

kahekümneviieline
[nimisõna, substantiiv]
1. rahatäht, mille väärtus on 25 ühikut (nt 25-kroonine)

2. rahatäht

kahekümneviiene
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(vanuse kohta:) 25 aastat vana

kaheküüruline
[omadussõna, adjektiiv]
kahe küüruga

kahelaidne
[omadussõna, adjektiiv]
kahest laiast (kahest kangalaiusest osast) koosnev

kaheldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool kahtlust olev

kaheldamatult
[määrsõna, adverb]
1. täie kindlusega, ilma et mingit kahtlust tekiks

2. ilma et tekiks kahtlust

kaheli
[omadussõna, adjektiiv]
1. topelt

2. (õiekatte kohta:) selline, kus taime õit katavad nii tupp- kui kroonlehed

kaheliikmeline
[omadussõna, adjektiiv]
kahest liikmest koosnev

kaheline
[nimisõna, substantiiv]
1. münt või rahatäht, mille väärtus on kaks ühikut (nt kahekroonine, kahesendine)

2. münt või rahatäht

kahelinägemine
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mis seisneb eseme samaaegses nägemises kahes eri kohas

kahelisaagjas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) selliselt saagjas, kus hammastel on omakorda väiksemad hambad

kahelööviline
[omadussõna, adjektiiv]
(kiriku vm hoone kohta:) kahe hrl sammastega eraldatud pikliku ruumiosaga, kahe lööviga

kahemastiline
[omadussõna, adjektiiv]
(purjelaeva kohta:) kahe mastiga

kahemees
[nimisõna, substantiiv]
kahtedele õppija, kehv õpilane

kahemeetrimees
[nimisõna, substantiiv]
kahe meetri pikkune inimene

kahemeheline
[omadussõna, adjektiiv]
kahest inimesest (hrl mehest) koosnev

kahemehesaag
[nimisõna, substantiiv]
pikk kahe mehega kasutatav käsisaag

kahemilline
[omadussõna, adjektiiv]
kahemiljoniline, kahe miljoni rahaühiku väärtuses

kahemootoriline
[omadussõna, adjektiiv]
(lennuki, helikopteri kohta:) kahe mootoriga

kahemunakaksikud
[nimisõna, substantiiv]
kahest eraldi viljastunud munarakust arenenud kaksikud

kahemõtteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahesugust mõistmist või tõlgendamist võimaldav, hrl sündsusetut vihjet sisaldav

2. kahesugust mõistmist võimaldav

kahemõõtmeline
[omadussõna, adjektiiv]
kahe mõõtmega, ühel tasapinnal asuvate punktidega (nt graafik, pilt, foto)

kahenaisepidaja
[nimisõna, substantiiv]
üheaegselt kahe naisega elav mees

kahendarv
[nimisõna, substantiiv]
kahendsüsteemis, sümbolite 0 ja 1 abil esitatud arv (nt 10, 101)

kahendik
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/2, üks kahest võrdselt jagatud osast

2. 1/2

kahendkood
[nimisõna, substantiiv]
kood, milles informatsioon on esitatud kahendsüsteemis

kahendsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
1. arvusüsteem, mille aluseks on kaks (ehk kahe arvu järjestikused asukohad) ning kus kasutatakse kaht sümbolit (0 ja 1)

2. kaksikvastandust kasutav süsteem

kahene
[omadussõna, adjektiiv]
kahe aasta vanune

kahenema
[tegusõna, verb]
kaheks osaks jagunema, kaheks lõhestuma

kaheniiteline
[omadussõna, adjektiiv]
kaks korda aastas niidetav (ja ühtlasi vara valmiv)

kahenäoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. olemuselt kaht (hrl vastandlikku) laadi

2. silmakirjalik, ebasiiras

kaheosaline
[omadussõna, adjektiiv]
kahest eri osast koosnev

kahepaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõudespordis:) kahe sõudjaga paat

2. selle võistkond, ka vastav sõudeala

kahepaikne
[nimisõna, substantiiv]
1. loom, kes on kohastunud eluks maismaal ja vees (nt konn, vesilik, salamander)

2. kahepaikne

kahepaiksed
[nimisõna, substantiiv]
kõige algelisem maismaaselgroogsete klass, kes on väga tugevasti seotud veekeskkonnaga

kahepaiksus
[nimisõna, substantiiv]
silmakirjalikkus, kahepalgelisus

kahepalgeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. olemuselt kaht (hrl vastandlikku) laadi

2. silmakirjalik, ebasiiras

kahepealine
[omadussõna, adjektiiv]
kahe peaga

kahepereelamu
[nimisõna, substantiiv]
kahele perekonnale elamiseks mõeldud elamu

kaheperekoer
[nimisõna, substantiiv]
(kaht peremeest teeniva inimese, kahe isanda teenri kohta)

kahepidine
[omadussõna, adjektiiv]
kahel (vastandlikul) kujul esinev või avalduv

kahepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaht eri osapoolt, mõlemat osalist haarav, kahe vahel, vastastikku toimuv

2. vastastikune

kahepoolsus
[nimisõna, substantiiv]
kaht eri osapoolt, mõlemat osalist haarav olek

kahepooluseline
[omadussõna, adjektiiv]
kahe vastandliku osapoolega, kahe jõu poolt juhitav, selline, kus ülemaailmne juhtroll jaguneb kahe riigi vahel

kahepunktivise
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) kaks punkti andev vise

kahepäevaline
[omadussõna, adjektiiv]
kaks päeva kestev

kahepäevane
[omadussõna, adjektiiv]
kaks päeva vana või nii kaua kestev

kahepäine
[omadussõna, adjektiiv]
kahe peaga

kaheraamiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (akna, ukse kohta:) kahest raamist koosnev, kahekordse raamiga

2. (akna, ukse kohta:) kahe raamist koosnev, kahekordse raamiga

kaherajaline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõidutee kohta:) kahe sõidurajaga

kaherakend
[nimisõna, substantiiv]
kahe kõrvuti etterakendatud hobuse vm loomaga veovahend (nt rakendispordis)

kaherattaline
[omadussõna, adjektiiv]
kahe rattaga (hrl jalgratas vm sõiduvahend)

kaheraudne
[omadussõna, adjektiiv]
kahe püssirauaga

kaherealine
[omadussõna, adjektiiv]
kahest reast koosnev, kahes reas esinev või toimuv

kaheringiline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl spordivõistluste kohta:) kahest etapist, järgust koosnev

kahesaja-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) kakssada aastat vana või nii kaua kestev

kahesajaeurone
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega kakssada eurot

kahesajalane
[nimisõna, substantiiv]
2018. aastal asutatud erakonna Eesti 200 liige

kahesajandik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/200 (= 0,02)

kahesajas
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras 200.

kaheselt
[määrsõna, adverb]
kaheaastaselt

kahesendiline
[nimisõna, substantiiv]
kahe sendi väärtusega münt

kahesendine
[nimisõna, substantiiv]
kahe sendi väärtusega münt

kahesooline
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade, taimede kohta:) isas- ja emassuguelundeid omav, mõlema soo tunnustega

kahestama
[tegusõna, verb]
1. kaheks osaks jagama, kaheks lõhestama

2. kaheks tegema, lõhestama

kahestuma
[tegusõna, verb]
kaheks osaks jagunema, kaheks lõhestuma

kahesuguline
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade, taimede kohta:) isas- ja emassuguelundeid omav, mõlema soo tunnustega

kahesugune
[omadussõna, adjektiiv]
kaht erinevat liiki või laadi

kahesus
[nimisõna, substantiiv]
kahel kujul esinemine või avaldumine, kahest üksusest koosnemine

kahesuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
kahes suunas toimuv, kahe (vastandliku) suunaga

kahesuvine
[omadussõna, adjektiiv]
(noorkalade kohta:) enam kui aastane, kuid veel mitte kaht täis

kahesüst
[nimisõna, substantiiv]
(sõudespordis:) kahe aerutajaga süst

kahetaktiline
[omadussõna, adjektiiv]
(mootorratta vms sõiduki mootori kohta:) selline, kus kolb liigub töötsükli vältel ühest piirasendist teise kaks korda

kahetama
[tegusõna, verb]
(rahvausundis:) kellelegi halba tekitama kurja silmaga, pahasoovlikult vaadates

kaheteistaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 12 aastat vana

kaheteistaastaselt
[määrsõna, adverb]
kaheteistkümne aasta vanusena

kaheteistkümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 12 aastat vana

kaheteistkümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
kaheteistkümne aasta vanusena

kaheteistkümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/12, üks võrdselt kaheteistkümneks jagatud osast

kaheteistkümnendsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
arvusüsteem, mille aluseks on kaksteist

kaheteistkümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 12 aastat vana

kaheteistkümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 12.

2. arv: mingis järjekorras 12. kohal

kaheteistkümneselt
[määrsõna, adverb]
kaheteistkümne aasta vanusena

kaheteistkümnetunniline
[omadussõna, adjektiiv]
kaksteist tundi kestev

kaheteistkümnetunnine
[omadussõna, adjektiiv]
kaksteist tundi kestev

kaheteisttunnine
[omadussõna, adjektiiv]
kaksteist tundi kestev

kaheteraline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille tera on kahe lõikeservaga

kaheti
[määrsõna, adverb]
kahel (eri) viisil

kahetiivaline
[omadussõna, adjektiiv]
(putukate, õhusõiduki kohta:) ühe tiivapaariga

kahetiivalised
[nimisõna, substantiiv]
selts täismoondega putukaid, kellel on üks paar kilejaid tiibu (siia kuuluvad nt sääsk, kärbes)

kahetine
[omadussõna, adjektiiv]
kahel (eri, vastukäival) viisil esinev

kahetoaline
[omadussõna, adjektiiv]
kahe toaga, kahest toast koosnev

kahetsema
[tegusõna, verb]
1. millegi pärast tuska, rahulolematust või süüd tundma

2. tehtut (või tegemata jätmist) olematuks soovima, hrl vabandades vm viisil väljendades

3. olema kurb millegi pärast, mida sa oled teinud või tegemata jätnud

Ühendtegusõnad: taga kahetsemataga kahetsema

kahetsetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille suhtes tuntakse kahetsust või süüd, leitakse, et parem, kui seda poleks olnud

kahetsetavalt
[määrsõna, adverb]
kahetsusväärselt

kahetsetavasti
[määrsõna, adverb]
1. märgib kahetsevat suhtumist, kahjutunnet mingi soovimatu, ebameeldiva, paratamatu asjaolu puhul

2. kasuta siis, kui tahad osutada, et sul on kahju, kurb meel millegi pärast

kahetsus
[nimisõna, substantiiv]
rahulolematuse või nukker tunne millegi pärast, enda süüdioleku väljendus

kahetsusavaldus
[nimisõna, substantiiv]
kahetsuse, kaastunde avaldamine, oma süü või eksimuse tunnistamine

kahetsuspisar
[nimisõna, substantiiv]
(süüdiolekust, rahulolematusest vms tuleneva meeleliigutuse kohta)

kahetsustunne
[nimisõna, substantiiv]
millegi kahetsemise ja süüdioleku tunnistamisega kaasnev tunne

kahetsusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille suhtes tuntakse kahetsust või süüd, leitakse, et parem, kui seda poleks olnud

kahetsusväärt
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille suhtes tuntakse kahetsust või süüd, leitakse, et parem, kui seda poleks olnud

kahetuhandes
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras 2000.

kahetähenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna või väljendi kohta:) kahe eri tähendusega

kahevaatuseline
[omadussõna, adjektiiv]
(lavateose, teatrietenduse kohta:) kahest vaatusest koosnev, kahes vaatuses

kahevaatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(lavateose, teatrietenduse kohta:) kahest vaatusest koosnev, kahes vaatuses

kahevahel
[määrsõna, adverb]
otsustamisvõimetus, kõhklevas, nõutus olukorras

kahevahele
[määrsõna, adverb]
otsustamisvõimetusse, kõhklevasse, nõutusse olukorda

kahevahelolek
[nimisõna, substantiiv]
kõhklemine, otsustamisvõimetu nõutus

kahevalentne
[omadussõna, adjektiiv]
(keemilise ühendi kohta:) kaht vesinikuaatomit siduv

kaheveeruline
[omadussõna, adjektiiv]
kahest veerust koosnev

kahevooruline
[omadussõna, adjektiiv]
(võistluste vms kohta:) kahest järgust, järjestikusest iseseisvast osast koosnev

kahevõistleja
[nimisõna, substantiiv]
kahevõistluses osalev sportlane

kahevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamises:) suusahüpetest ja murdmaasuusatamisest koosnev spordiala

kahevõitlus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt endisaegne kahe isiku vaheline kindlate reeglitega võitlus relvadega

kahevõrra
[määrsõna, adverb]
kahekordselt, kaks korda (rohkem)

kaheväljasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maaharimisviis, mille puhul üks osa põldu oli vilja, teine osa kesa all

kahevärviline
[omadussõna, adjektiiv]
kaht värvi (värvitud), kaht värvi sisaldav, eristav vms

kahheksia
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi erakordselt tugev haiglaslik kõhnumine ja kurnatus, raske vaegtoitumuse seisund

2. kurnatusseisund

kahhel
[nimisõna, substantiiv]
glasuuriga pottkivi või keraamiline plaat

kahhelahi
[nimisõna, substantiiv]
glasuurpottidest ahi

kahhelkivi
[nimisõna, substantiiv]
glasuuriga pottkivi või keraamiline plaat

kahhelplaat
[nimisõna, substantiiv]
glasuuriga keraamiline plaat

kahhelsein
[nimisõna, substantiiv]
kahhelkividega kaetud sein

kahi
[nimisõna, substantiiv]
rahvakombestikus kellegi või millegi õnneks või õnnistamiseks joodav (ohverdatav) jook, nt õlu, viin

kahi
[nimisõna, substantiiv]
raua väävelhappesool, mida värvainetes on kasutatud sinaka, mustja või halli tooni saamiseks ja värvi kinnitajana

kahi
[nimisõna, substantiiv]
1. häda tekitav, kahjustav nähtus või olukord, miski halb

2. miski halb

3. häda, viga

kahiavang
[nimisõna, substantiiv]
males avang, kus edasise pealetungi huvides ohverdatakse ettur

kahima
[tegusõna, verb]
1. malendit või kabendit paremuse saavutamiseks ohverdama

2. malendit v kabendit ohverdama

kahin
[nimisõna, substantiiv]
liikumisest ja kergest millegagi kokkupuutest tekkiv vaikne kõlatu ühetooniline heli

kahing
[nimisõna, substantiiv]
1. malendi või kabendi ohverdamine paremuse saavutamiseks

2. kahing

kahisema
[tegusõna, verb]
1. liikumisest ja kergest millegagi kokkupuutest tekkivat vaikset kõlatut ühetoonilist heli andma või tekitama

2. sellist heli tekitades liikuma, langema vms

kahistama
[tegusõna, verb]
summutatud kõlatut heli tekitama

kahjakann
[nimisõna, substantiiv]
kann, milles endisajal hoiti ohverdamiseks mõeldud jooki

kahjatsema
[tegusõna, verb]
1. millegi pärast tuska, rahulolematust või süüd tundma

2. tehtut (või tegemata jätmist) olematuks soovima, hrl vabandades vm viisil väljendades

3. olema kurb millegi pärast, mida sa oled teinud või tegemata jätnud

kahjatsus
[nimisõna, substantiiv]
kahetsus

kahjavärv
[nimisõna, substantiiv]
lepakoorest saadav pruunikasmust värv

kahjavärvaine
[nimisõna, substantiiv]
lepakoorest saadav pruunikasmust värv

kahju
[nimisõna, substantiiv]
1. häda tekitav, kahjustav nähtus või olukord, miski halb

2. miski halb

3. häda, viga

kahjukannataja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kogeb mingi sündmuse tagajärjel ainelist kahju, varanduse hävimist või vähenemist

kahjukindlustus
[nimisõna, substantiiv]
üks kindlustuse liikidest, mille kohaselt on kindlustusandjal kohustus hüvitada kindlustatud isikule tekkinud kahju

kahjuks
[määrsõna, adverb]
1. märgib kahetsevat suhtumist, kahjutunnet mingi soovimatu, ebameeldiva, paratamatu asjaolu puhul

2. kasuta siis, kui tahad osutada, et sul on kahju, kurb meel millegi pärast

kahjukäsitleja
[nimisõna, substantiiv]
kindlustuse töötaja, kes tegeleb õnnetusjuhtumi puhul kellegi varale tekitatud kahju hindamise ja hüvitamisega

kahjukäsitlus
[nimisõna, substantiiv]
(üks kindlustuse liike:) õnnetusjuhtumi puhul kellegi varale tekitatud kahju hindamine ja hüvitamine

kahjulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahjustav, viga või kahju tegev

2. midagi halba, mingit kahju tekitav

3. kahjutoov

kahjulikkus
[nimisõna, substantiiv]
kahjustav tegutsemisviis

kahjum
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mille võrra ettevõtte kulud ületavad tulusid

2. summa, mille võrra ettevõtte kulud ületavad tulusid

kahjumeel
[nimisõna, substantiiv]
1. rahulolematus, nukker meel millegi pärast

2. haledustunne (teise inimese) kurvastuse, halva olukorra puhul

kahjumlik
[omadussõna, adjektiiv]
kahjumiga töötav, kahjumit toov

kahjunõue
[nimisõna, substantiiv]
ametlik nõudmine hüvitada tekitatud kahju

kahjur
[nimisõna, substantiiv]
kahjustav loom (putukas, näriline vm)

kahjurikindel
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida kahjurid ei kahjusta

kahjuritõrje
[nimisõna, substantiiv]
(taime)kahjurite hävitamine ja nende leviku piiramine

kahjurlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahju toov

2. kahjurile omane

kahjurlus
[nimisõna, substantiiv]
kuritahtlik, kahju toov tegevus

kahjurprogramm
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara kahjustav ja arvutitööd häiriv arvutiprogramm

kahjurputukas
[nimisõna, substantiiv]
taimi, vilja või puitu kahjustav putukas (nt ürask, lehetäi)

kahjurvara
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mida kasutatakse ilma omaniku teadmata tema arvutisse tungimiseks või selle kahjustamiseks

kahjurõõm
[nimisõna, substantiiv]
rõõm teise inimese halva olukorra, ebaõnne või äparduse üle

kahjurõõmus
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahjurõõmu väljendav või sisaldav

2. kahjurõõmu tundev

kahjurõõmutsema
[tegusõna, verb]
kahjurõõmu tundma

kahjusaaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kogeb mingi sündmuse tagajärjel ainelist kahju, varanduse hävimist või vähenemist

kahjustama
[tegusõna, verb]
1. halba või häda tekitama, kahju tooma

2. halba tegema, kahju tekitama

kahjustuma
[tegusõna, verb]
kahju saama, viga või kannatada saama

kahjustus
[nimisõna, substantiiv]
halva, häda tekitamise või kannatada saamise tagajärg

kahjusumma
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi tema vara kahjustamise eest (kindlustuse poolt) makstav rahasumma

kahjutasu
[nimisõna, substantiiv]
1. (rahaline) hüvitus tekitatud kahju eest

2. hüvitus

kahjutegija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis põhjustab kahju

kahjutoov
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit laadi kahju põhjustav, midagi või kedagi kahjustav

2. kahjumlik

kahjutu
[omadussõna, adjektiiv]
kahju mittetegev, ohtu mitte põhjustav

kahjutuli
[nimisõna, substantiiv]
1. kontrolli alt väljunud, kahju põhjustav põlemine

2. tuli, mis levib kiiresti ning hävitab hooneid ja puid

kahjutunne
[nimisõna, substantiiv]
1. rahulolematus, nukker meel millegi pärast

2. haledustunne (teise inimese) kurvastuse, halva olukorra puhul

kahjutustama
[tegusõna, verb]
1. mittekahjulikuks, ohutuks tegema

2. kahjutuks tegema

kahk
[nimisõna, substantiiv]
1. tasane kahin, vaevukuuldav müra

2. sosin

kahkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (valguse, värvi, näojume kohta:) nõrga, tuhmi tooniga, loomuliku värvita

2. valkjas, tuhmilt hele

kahkjashall
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt hall

kahkjaskollane
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt kollane

kahkjaslilla
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt lilla

kahkjaspruun
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt pruun

kahkjaspunane
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt punane

kahkjasroheline
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt roheline

kahkjasroosa
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt roosa

kahkjassinine
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt sinine

kahkjasvalge
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt valge, tuhmilt helendav

kahklema
[tegusõna, verb]
1. kahevahel olema, mitme otsustuse vahel kõikuma, mitte teadma, kuidas toimida või mida teha

2. lõpliku otsustamisega viivitama

kahklus
[nimisõna, substantiiv]
kahtlus, kõhklus

kahkvel
[määrsõna, adverb]
kaheldes, kõheldes, kerges ärevuses

kahkvele
[määrsõna, adverb]
kahtlevaks, kõhklevaks, kergesse ärevusse

kahl
[nimisõna, substantiiv]
hrl korratu (rippuvate otstega) kimp pikki peenikesi asju (nt karvu, juukseid, kõrsi)

kahlajad
[nimisõna, substantiiv]
rühm ranniku- ja soolinde, kellele on iseloomulik toitumisel madalas vees kahlamine

kahlak
[nimisõna, substantiiv]
hrl korratu (rippuvate otstega) kimp pikki peenikesi asju (nt karvu, juukseid, kõrsi)

kahlakad
[nimisõna, substantiiv]
kalameestele mõeldud tunkelaadsed veekindlad püksid

kahlakas
[nimisõna, substantiiv]
hrl korratu (rippuvate otstega) kimp pikki peenikesi asju (nt karvu, juukseid, kõrsi)

kahlama
[tegusõna, verb]
1. vaevaga edasi liikuma vees, poris vm raskesti läbitavas kohas, hrl sisse vajudes, vett ja muda pritsides

2. sumama

kahlamispüksid
[nimisõna, substantiiv]
kalameestele mõeldud tunkelaadsed veekindlad püksid

kahm
[nimisõna, substantiiv]
1. hirmuhoog, ihu värin

2. judin, värin

kahmak
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskilt korraga paiskuv suur kogus õhku, lõhna, suitsu, vett vms

2. puhang vihma

kahmakas
[nimisõna, substantiiv]
sületäis, suhteliselt suur kogus

kahmama
[tegusõna, verb]
1. hrl käega millestki kiire, järsu liigutusega kinni võtma, seda enda valdusse võtma

2. kiire liigutusega midagi võtma

3. kätte v kinni võtma

kahmima
[tegusõna, verb]
korduvalt (endale, enda kätte) ahmima, kokku kraapima

Ühendtegusõnad: kokku kahmimakokku kahmima

kahoor
[nimisõna, substantiiv]
punane dessertvein

kahtepidi
[määrsõna, adverb]
1. kahte (eri) moodi, kahel (eri) viisil

2. nii või teisiti (kõhklemisel)

kahteviisi
[määrsõna, adverb]
kahel eri moel või kombel

kahtlane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahtlusi äratav, kahtlema või kahtlustama panev

2. mitteusaldatav või umbusaldust äratav

3. selline, et ei ärata usaldust

4. kahtlema või kahtlustama panev

kahtlasevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
kahtlust äratav, mitte usaldatav, üsna kahtlane

kahtlema
[tegusõna, verb]
1. millegi tõepärasuses mitte veendunud olema, midagi küsitavaks pidama

2. kui sa mingis asjas kahtled, siis sa ei ole kindel, et see asi on hea või õige

kahtlemata
[määrsõna, adverb]
1. täie kindlusega, ilma et mingit kahtlust tekiks

2. ilma et tekiks kahtlust

kahtlematu
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool kahtlust olev

kahtlematult
[määrsõna, adverb]
1. täie kindlusega, ilma et mingit kahtlust tekiks

2. ilma et tekiks kahtlust

kahtlemisi
[määrsõna, adverb]
sellisel viisil, mis väljendab kahtlusi või kahevahelolekut

kahtlevalt
[määrsõna, adverb]
sellisel viisil, mis väljendab kahtlusi või kahevahelolekut

kahtlus
[nimisõna, substantiiv]
1. arvamine, et miski ei pruugi tõele vastata, millegi küsitavaks, ebakindlaks pidamine

2. arvamus, et järsku miski ei ole tõsi või õige

kahtlusalune
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on kuriteos kahtlustatavana kinni peetud, või isik, keda on piisav alus kahtlustada kuriteo toimepanemises

kahtlusepisik
[nimisõna, substantiiv]
väike annus kahtlust, kahtluse alge

kahtluseseeme
[nimisõna, substantiiv]
(kahtlemise põhjuse, tekkimise kohta)

kahtluseuss
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites kahtluste, kahtleva oleku kohta)

kahtluseussike
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites kahtluste, kahtleva oleku kohta)

kahtlusevari
[nimisõna, substantiiv]
1. (kellelegi langenud kahtluse kohta

2. kerge kahtlusevirve kohta)

kahtluspisik
[nimisõna, substantiiv]
väike annus kahtlust, kahtluse alge

kahtlustama
[tegusõna, verb]
1. midagi halba, taunitavat oletama

2. kellegi suhtes midagi halba oletama

kahtlustatav
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on kuriteos kahtlustatavana kinni peetud, või isik, keda on piisav alus kahtlustada kuriteo toimepanemises

kahtlustavalt
[määrsõna, adverb]
(kellegi suhtes) midagi halba või taunitavat oletades

kahtlustus
[nimisõna, substantiiv]
oletus, et keegi on toime pannud midagi halba või taunitavat

kahtlustäratav
[omadussõna, adjektiiv]
kahtlust, umbusaldust esile kutsuv, kahtlustama panev

kahtpidi
[määrsõna, adverb]
1. kahte (eri) moodi, kahel (eri) viisil

2. nii või teisiti (kõhklemisel)

kahtviisi
[määrsõna, adverb]
kahel eri moel või kombel

kahu
[nimisõna, substantiiv]
temperatuuri langemisel alla 0 °C õhus olevast veeaurust tekkinud ebaühtlane jääkristallide kiht maapinnal, taimedel vm (hrl kevadel ja sügisel)

kahu
[nimisõna, substantiiv]
kohevile hoidvad, kergelt puhvis juuksed

kahukil
[nimisõna, substantiiv]
kahutanud, veidi külmunud

kahune
[omadussõna, adjektiiv]
(juuste, karva kohta:) suurte õhuvahedega, seetõttu kohev, kohevile hoidev

kahupea
[nimisõna, substantiiv]
kohevad, kahused juuksed

kahupäine
[omadussõna, adjektiiv]
kohevate, kergelt lokkis juustega

kahur
[nimisõna, substantiiv]
lameda lennujoonega suurtükk

kahurikuul
[nimisõna, substantiiv]
kahurist tulistatav kuul

kahurikuulipuu
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerika vihmametsadest pärit heitlehine puu, mida kasvatatakse dekoratiivsete õite ja suurte ümarate viljade pärast nt Indias, Sri Lankal ja Kagu-Aasias

kahuriliha
[nimisõna, substantiiv]
rindele saadetavad (hea sõjalise ettevalmistuseta) sõjamehed

kahurimääre
[nimisõna, substantiiv]
valge või kollakas määre, mis saadakse parafiini, tseresiinivõi petrolaatumi sulatamisel naftaõlis ning mida kasutatakse seadmetes ja mootorites ühenduskohtade sujuvdamiseks

kahurimürin
[nimisõna, substantiiv]
kahurilaskmise heli

kahurimürsk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahurist lastav mürsk

2. (igasuguse suurtükimürsu kohta)

kahuripaat
[nimisõna, substantiiv]
hrl väikesekaliibrilise suurtükiga relvastatud väike sõjalaev

kahuripauk
[nimisõna, substantiiv]
kahurilaskmisest tekkiv pauk

kahurituli
[nimisõna, substantiiv]
1. kahuri(te)st tulistamine

2. (suurtükitule kohta üldse)

kahurpalling
[nimisõna, substantiiv]
väga kiire, lameda kaarega palling tennises

kahurväelane
[nimisõna, substantiiv]
suurtükiväes teeniv sõjaväelane

kahurvägi
[nimisõna, substantiiv]
väeliik, mille põhirelvastusse kuuluvad suurtükid

kahus
[määrsõna, adverb]
(juuste, karva kohta:) suurte õhuvahedega, seetõttu kohev, kohevile hoidev

kahutama
[tegusõna, verb]
1. pisut, kergelt külmuma või külmuma panema

2. külmast kõvaks tõmbuma

kahutus
[nimisõna, substantiiv]
kahutanud, veidi külmunud pind või jääkirme

kahv
[nimisõna, substantiiv]
pika varrega võrkkott kalade, veeloomade või putukate püüdmiseks

kahvakas
[omadussõna, adjektiiv]
(valguse, värvi kohta:) natuke tuhm, üsna vähese intensiivsusega

kahvanägu
[nimisõna, substantiiv]
1. valge inimene (varem hrl vastandatult indiaanlasele ehk punanahale, nüüd ka muile)

2. valge inimene

kahvanäoline
[omadussõna, adjektiiv]
(valgesse rassi kuuluva, valgenahalise inimese kohta)

kahvatama
[tegusõna, verb]
(näo, ilme kohta:) jumetuks, kaameks muutuma (nt hirmu tundes, ehmatades)

kahvatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (valguse, värvi, näojume kohta:) nõrga, tuhmi tooniga, loomuliku värvita

2. valkjas, tuhmilt hele

kahvatuhall
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt hall

kahvatukollane
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt kollane

kahvatulilla
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt lilla

kahvatuma
[tegusõna, verb]
(näo, ilme kohta:) jumetuks, kaameks muutuma (nt hirmu tundes, ehmatades)

kahvatupruun
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt pruun

kahvatupunane
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt punane

kahvaturoheline
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt roheline

kahvaturoosa
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt roosa

kahvatus
[nimisõna, substantiiv]
(näo, naha kohta:) jumetus, valkjus, loomuliku värvita olek

kahvatusinine
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt sinine

kahvatustõbi
[nimisõna, substantiiv]
noorte naiste rauavaegusaneemia

kahvatuvalge
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt, tuhmilt valge, tuhmilt helendav

kahvatuvõitu
[omadussõna, adjektiiv]
(näo, naha kohta:) vähese jumega, loomuliku värvita

kahvel
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme terava haruga söögi- või serveerimisriist

2. ese, millega saab toitu suhu panna ja millel on otsas neli teravat haru

kahvelharu
[nimisõna, substantiiv]
(puude kohta:) üks kahest ühetugevusest oksast, mis on välja kasvanud samast kohast

kahvelkuunar
[nimisõna, substantiiv]
kahe kuni seitsme mastiga purjelaev, mille igas mastis on kaheharulise põikpuu küge kinnituv nelinurkne pikipuri ehk kahvelpuri

kahvelkäru
[nimisõna, substantiiv]
kaheharulise kahvli laadse põhiosaga (eeslükatav) teisaldusseade kaubaalustel oleva kauba liigutamiseks

kahvelpuri
[nimisõna, substantiiv]
laeva nelinurkne pikipuri, mis kinnitub kaheharulise põikpuu ehk kahvli külge ning paikneb kahvli, masti ja poomi vahel

kahveltõstuk
[nimisõna, substantiiv]
kujult kaheharulise kahvli laadse tõstemehhanismiga tõstuk

kahver
[nimisõna, substantiiv]
(Lõuna-Aafrika mustanahalise (bantu) kohta)

kahvlis
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(täbara olukorra kohta, mille lahendamine nii üht- kui teistpidi on takistatud)

kahvlitäis
[nimisõna, substantiiv]
kahvli peale või otsa mahtuv kogus (toitu)

kahvrilaim
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest laimist hapukama viljaliha ja krobelisema koorega vili, mille lehti ja koort kasutatakse Kagu-Aasia köögis toitude maitsestamiseks

kahvripühvel
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika troopikametsade ja savannide suur veislane

kai
[nimisõna, substantiiv]
rajatis sadamas laevade (või vesilennukite) randumiseks ja kinnitamiseks ning lastimiseks ja lossimiseks

kaif
[nimisõna, substantiiv]
uimasti vm mõnuaine pruukimisel tekkiv joobe-, naudinguseisund

kaifima
[tegusõna, verb]
nautima

kaigas
[nimisõna, substantiiv]
lühemapoolne jämedam kepp (hrl löömiseks)

kaige
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt kostev, kajav heli või hääl

kaik
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt kostev, kajav heli või hääl

kaikahoop
[nimisõna, substantiiv]
tugev löök kaikaga

kaikamees
[nimisõna, substantiiv]
(poliitilisi vastaseid vihaste sõnadega nüpeldava või nende vastu toorest jõudu kasutava isiku kohta)

kaikapuu
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude ajal:) kirvega ühe meetri pikkuseks järgatud peenemõõduline küttepuu

kaikavedamine
[nimisõna, substantiiv]
1. (tülitsemise, kempluse, jonnaka oma õiguse tagaajamise kohta)

2. kemplemine, jagelemine

kaikavedu
[nimisõna, substantiiv]
1. (tülitsemise, kempluse, jonnaka oma õiguse tagaajamise kohta)

2. kemplemine, jagelemine

kaikuma
[tegusõna, verb]
(heli või hääle kohta:) valjusti kõlama või kostma

Ühendtegusõnad: vastu kaikumavastu kaikuma

kail
[nimisõna, substantiiv]
kääbuspõõsana kasvav uimastava lõhnaga igihaljas rabataim

kailaankapsas
[nimisõna, substantiiv]
Hiina köögis kasutatav köögivili, mis meenutab välimuselt lehtkapsast

kaim
[nimisõna, substantiiv]
1. (kauge) sugulane või hõimlane

2. kaaslane või sõber

3. (pöördumissõnana)

kaimadrus
[nimisõna, substantiiv]
sadama töötaja, kes võtab vastu ja kinnitab laeva kinnitusotsad ja annab need lahti laeva väljumisel sadamast

kaiman
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk- ja Lõuna-Ameerika krokodillitaoline roomaja

2. krokodillitaoline roomaja

kaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. asjalikult mõtlev või toimiv, mõistusest, mitte tunnetest lähtuv

2. praktilise mõtlemisega

kainelt
[määrsõna, adverb]
1. tõsioludest või mõistusest, mitte tunnetest lähtuvalt

2. mõistusest lähtudes, mitte tunnete põhjal

kainendama
[tegusõna, verb]
kainemaks tegema

kainenema
[tegusõna, verb]
purjus olekust kaine(ma)ks muutuma

kainenemine
[nimisõna, substantiiv]
purjus olekust kaine(ma)ks muutumine

kainer
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus, kuhu joobnud tuuakse kainenema

2. vastav hoone või ruumid

kainestama
[tegusõna, verb]
kaineks tegema või muutma

kainestavalt
[määrsõna, adverb]
kaineks tegevalt

kainestuma
[tegusõna, verb]
kaineks saama

kainestus
[nimisõna, substantiiv]
kainestamine, kainestumine, kainestav mõju (joobnud-olekule, tunnetest lähtuvale mõtlemisele)

kainestuskamber
[nimisõna, substantiiv]
ruum, kuhu pannakse kainenema ja osutatakse vajadusel meditsiinilist abi avalikus kohas viibinud tugevas joobes inimesele

kainestusmaja
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus, kuhu joobnud tuuakse kainenema

2. vastav hoone või ruumid

kainiit
[nimisõna, substantiiv]
põhiliselt kaaliumkloriidist ja magneesiumsulfaadist koosnev mineraal, mida kasutatakse kaaliumväetiste ja magneesiumi tootmiseks

kainik
[nimisõna, substantiiv]
1. seitsme kuni kaheteistkümne aasta vanune laps

2. noorema kooliea laps

kainikuiga
[nimisõna, substantiiv]
noorem kooliiga

kainism
[nimisõna, substantiiv]
(ornitoloogias:) olelusvõitlus koorunud linnupoegade vahel: vanem ja tugevam isend tapab noorema ja nõrgema

kainosoikum
[nimisõna, substantiiv]
1. noorim, nüüdisajal jätkuv geoloogiline aegkond, mis algas umbkaudu 65 miljonit aastat tagasi (järgneb mesosoikumile ehk keskaegkonnale)

2. nüüdisajani kestev aegkond

kainus
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi mittejoomine, mitte purjus olek

kaisel
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrkjale lähedane kõrge lehtedeta rulja varrega vee- ja sootaim

2. vee- ja sootaim

kaiss
[nimisõna, substantiiv]
kellegi embuses olemine, kellegi rinna vastu surutud olek (nt voodis)

kaissu
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
kellegi embusse, rinna vastu surutuks, sülle haaratuks

kaisukaru
[nimisõna, substantiiv]
1. väikelapsele õhtul voodisse antav mängukaru

2. mänguasjana tehtud pehme karu, millega laps öösel magab

kaisukas
[nimisõna, substantiiv]
pehme mänguloom (hrl antakse väikelapsele õhtul voodisse kaasa)

kaisulaps
[nimisõna, substantiiv]
(hrl emaga ühes voodis magava väikelapse kohta)

kaisuloom
[nimisõna, substantiiv]
pehme mänguloom (hrl antakse väikelapsele õhtul voodisse kaasa)

kaisus
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
kellegi embuses, rinna vastu surutuna, sülle haaratuna

kaisust
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
kellegi embusest, sülelusest, rinna vastu surutud olekust

kaisutama
[tegusõna, verb]
1. kellelgi ümbert kinni võtma, kedagi rinna vastu suruma

2. kui sa kedagi kallistad, siis sa paned oma käed talle ümber, et näidata, kuidas sa temast hoolid või teda armastad

kaisutus
[nimisõna, substantiiv]
kätega kellegi ümbert kinni võtmine, et väljendada armastust või sõprust

kaits
[nimisõna, substantiiv]
neerukujuliselt asetatud püstvarbadest kalapüünis

kaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kindlustamine ohu, kahju vm vastu, kellegi või millegi kaitsmine millegi eest

2. vastavad abinõud

3. kaitsmine

4. see, mis kaitseb

kaitse
[nimisõna, substantiiv]
seade elektriahela katkestamiseks liigvoolu tekkel

kaitseabinõu
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi kaitseks rakendatav abinõu

kaitseala
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus inimtegevus on kitsendatud või keelatud (looduse, ka kultuuripärandi kaitseks)

kaitsealune
[omadussõna, adjektiiv]
kaitse all olev, säilitamiseks kaitstav

kaitseatašee
[nimisõna, substantiiv]
riigi sõjaväeline esindaja välissaatkonna koosseisus, madalaima astme diplomaat

kaitsebarjäär
[nimisõna, substantiiv]
tõkestav või kaitsev takistus mingis tegevuses, millegi omaduses, suhtumises vms

kaitseehitis
[nimisõna, substantiiv]
ehitis, mille eesmärk on kaitsta kedagi või midagi

kaitsefunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi toimimist, töötamist kaitsev tegevus või ülesanne

kaitsegaas
[nimisõna, substantiiv]
toiduainetetööstuses, keevitusprotsessis vm puhtuse tagamiseks kasutatav gaas

kaitsehekk
[nimisõna, substantiiv]
hekk, mille eesmärk on kaitsta (nt lume, tuiskliiva eest)

kaitseingel
[nimisõna, substantiiv]
ingel, kes kaitseb inimesi

kaitseistandik
[nimisõna, substantiiv]
istutatud puude ja põõsastega maariba põllu, aia, tee vm kaitseks tuule, lume, külma või erosiooni vastu

kaitsejoon
[nimisõna, substantiiv]
vägede poolt kaitsetegevuseks hõivatud või selleks ette valmistatud maastikuriba

kaitsejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes kaitseb mingi valdkonna, linna või piirkonna inimesi

kaitsejumalanna
[nimisõna, substantiiv]
jumalanna, kes kaitseb mingi valdkonna, linna või piirkonna inimesi

kaitsejõud
[nimisõna, substantiiv]
riigikaitset teostavate relvastatud organisatsioonide kogum

kaitsekategooria
[nimisõna, substantiiv]
looduskaitse all olevate taimede, loomade vm rühm

kaitsekeha
[nimisõna, substantiiv]
1. valk, mis organismis reageerib kehavõõra ainega ehk antigeeniga ja hrl nõrgestab selle mõju

2. valk, mis nõrgestab kehavõõra aine mõju

kaitsekest
[nimisõna, substantiiv]
kaitsev kest millegi ümber

kaitsekiht
[nimisõna, substantiiv]
kahjustumise eest kaitsev kiht mingit ainet hrl millegi peal

kaitsekiiver
[nimisõna, substantiiv]
tugevdatud materjalist kaitsev peakate (nt mootorratturil, ehitajal, ratsutajal)

kaitsekile
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik või looduslik õhuke kaitsekiht millegi pinnal

kaitsekilp
[nimisõna, substantiiv]
kilbitaoline kaitsevahend teatud tööaladel (nt kildude, pritsmete, kuumuse vastu)

kaitsekinnas
[nimisõna, substantiiv]
mingi töö tegijat kaitsev spetsiaalne kinnas

kaitsekiri
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ürik, mis tagas asjaomasele isikule (nt süüalusele kuni kohtuotsuseni) kaitse ja õiguse vabalt liikuda

2. kaitsekiri

kaitseklapp
[nimisõna, substantiiv]
isetoimiv klapp, mis ei lase rõhku kinnises anumas või süsteemis tõusta üle lubatava määra

kaitsekohastumus
[nimisõna, substantiiv]
mingil looma- või taimeliigil evolutsiooni käigus tekkinud omadus või nähtus, mis aitab olelusvõitluses ellu jääda (püsisoojastel loomadel nt talveuni ja karvavahetus)

kaitsekombinesoon
[nimisõna, substantiiv]
kombinesoon töötamiseks tugevasti saastatud, määrivas või mürgises keskkonnas

kaitsekomitee
[nimisõna, substantiiv]
kaitseülesannetega tegelev komitee

kaitsekork
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriseadis (sulavkaitse), mis lülitab liiga tugeva voolu korral elektriahela välja

2. elektriseadis

kaitsekraav
[nimisõna, substantiiv]
pealt lahtine kaitserajatis tulistamiseks ning isikkoosseisu ja sõjatehnika kaitsmiseks vastase hävitusvahendite eest

kaitsekreem
[nimisõna, substantiiv]
nahka kahjulike välismõjude vastu kaitsev kreem

kaitsekuju
[nimisõna, substantiiv]
ümbritseva keskkonna mingit objekti jäljendav kehakuju (kaitsekohastumusena nt putukatel)

kaitsekulutused
[nimisõna, substantiiv]
riigikaitseks eraldatav ja kulutatav rahasumma

kaitsekõne
[nimisõna, substantiiv]
kaitsja poolt kohtus esitatavad kokkuvõtlikud järeldused süüdistatava kaitseks või õigustamiseks

kaitsekäik
[nimisõna, substantiiv]
sakmelise rinnatisega käik kaitsjate jaoks linnuse ringmüüri ülaserval

kaitsekäitumine
[nimisõna, substantiiv]
enesekaitsega seotud käitumine loomadel (nt peitumine ohu korral)

kaitselahing
[nimisõna, substantiiv]
lahing, mille eesmärk on tõrjuda vastase pealetung tagasi ja säilitada oma positsioone

kaitseliin
[nimisõna, substantiiv]
kaitsemängijate rühm väljakul sportmängudes (nt kaitsjad, poolkaitsjad jalgpallis, kaitsemängijad jäähokis)

kaitseliist
[nimisõna, substantiiv]
endisaegses trükilaos sõnade ja tähtede vahele asetatud liist

kaitseliitlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kaitseliidu liige Eesti Vabariigis

2. Kaitseliidu liige

kaitselõik
[nimisõna, substantiiv]
maastikuala või -lõik, millele on rajatud väeosa kaitse

kaitselüliti
[nimisõna, substantiiv]
lüliti seadme või selle osa automaatseks väljalülitamiseks liigkoormuse või lühise korral

kaitsema
[tegusõna, verb]
1. kallaletungi, rünnakut, vägivalda, ohtu tõrjuma või vältida püüdma

2. rünnakut, ohtu, vägivalda tõrjuma või eemal hoidma

kaitsemask
[nimisõna, substantiiv]
kaitsev näokate (kiivrina pähe pandav või nina ja suud kattev mask)

kaitsemehhanism
[nimisõna, substantiiv]
organismi loomulik vastureaktsioon kahjulikele mõjudele

kaitsemets
[nimisõna, substantiiv]
mets, mis kaitseb looduskeskkonna seisundit, nt tõkestab tuult, tuiskliiva või erosiooni

kaitseministeerium
[nimisõna, substantiiv]
riigikaitse küsimustega tegelev ministeerium

kaitseminister
[nimisõna, substantiiv]
riigikaitse küsimustega tegelev minister

kaitsemäng
[nimisõna, substantiiv]
vastaspoole rünnakut takistav, seda pareeriv tegutsemine (sportmängudes, males)

kaitsemängija
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmängudes tagaliini kuuluv mängija (nt korvpallis, jäähokis)

2. tagaliini kuuluv mängija

kaitsemüür
[nimisõna, substantiiv]
kindlusele, linnale vms kaitset pakkuv müür

kaitseoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
lahingutegevus vastase pealetungi nurjamiseks või tagasitõrjumiseks, et luua tingimused pealetungile üleminekuks

kaitsepaar
[nimisõna, substantiiv]
kaitsemängijate paar (nt jäähokis)

kaitsepaber
[nimisõna, substantiiv]
mingit pinda kaitsev paber (nt mustuse, kriimustuste eest)

kaitsepidurdus
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi ülepingutuse vältimiseks tekkiv pidurdusseisund

kaitsepiirkond
[nimisõna, substantiiv]
väekoondisele kaitselahinguks määratud kindlate piiridega maa-ala

kaitseplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kaitsmise aluseks olev tegevuskava

2. sellega seotud ülesanded

kaitsepoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi julgeolekupoliitika osa, mis on suunatud sõjaliste ohtude ennetamisele ja vajaduse korral nende tõrjumisele

kaitsepolitsei
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mille ülesanne on tagada riiklik julgeolek, võidelda terrorismiga ja riigi vastu suunatud kuritegudega

kaitsepolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
kaitsepolitseis töötav ametnik

kaitsepooge
[nimisõna, substantiiv]
kaitsesüsti tegemine immuunsust tekitavat ainet manustades, et ära hoida eluohtlikke nakkushaigusi

kaitsepookima
[tegusõna, verb]
1. inimestele ja loomadele hrl kaitsesüsti tehes immuunsust tekitavat ainet manustama, et ära hoida organismi haigestumist eluohtlikesse (nakkus)haigustesse

2. inimesele või loomale teatud kindlat ainet süstima, mis hoiab neid teatud kindla haiguse (näiteks gripi) eest

kaitsepookimine
[nimisõna, substantiiv]
kaitsesüsti tegemine immuunsust tekitavat ainet manustades, et ära hoida eluohtlikke nakkushaigusi

kaitsepositsioon
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus paiknevad kaitsel olevate allüksuste tugipunktid

kaitseprillid
[nimisõna, substantiiv]
silmi mehaaniliste, keemiliste, kiirgus- ja muude kahjustuste eest kaitsvad prillid

kaitsepühak
[nimisõna, substantiiv]
mingi kiriku, maa, linna, elukutse kaitsjaks ja eestkostjaks olev pühak katoliku ja õigeusu kirikus

kaitserajatis
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna kaitsmiseks rajatud ehitis (nt bastion, kaevik, lennuväli)

kaitseraud
[nimisõna, substantiiv]
auto, traktori vm sõiduvahendi ees- või tagaosas paiknev autokeret kaitsev osa

kaitsereaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismi (füsioloogiline, psüühiline) reageerimine vastusena haigusele, pingele vm ärritajale

kaitserefleks
[nimisõna, substantiiv]
organismi kaitsev vastureaktsioon millelegi

kaitserelv
[nimisõna, substantiiv]
relv vm seade, mida kasutatakse oma territooriumi ja enese kaitseks (nt tulirelv, kilp, gaasipihusti)

kaitserelvastus
[nimisõna, substantiiv]
relvad, mida riigis kasutatakse oma territooriumi kaitseks

kaitserežiim
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala (eluslooduse) kaitsmiseks kehtiv osaliselt piiratud toimimise, tegevuse kord või viis (nt looduskaitsealal)

kaitseriietus
[nimisõna, substantiiv]
teatavaks tööks või teataval ametikohal vajalik eriline, ohutust tagav ja töötaja tervist kaitsev riietus

kaitseriiv
[nimisõna, substantiiv]
1. juhusliku lasu tekkimist ära hoidev tulirelva osa

2. tulirelva osa

kaitseringkond
[nimisõna, substantiiv]
Eesti kaitseväe territoriaalne jaotus, millesse kuuluvad selles piirkonnas asuvad väekoondised ja -osad

kaitserõuged
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitsepookimine rõugete vastu

2. selle jälg nahal

kaitsesalk
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi kaitsmiseks moodustatud väike (relvastatud) rühm sõjamehi

kaitseseisukord
[nimisõna, substantiiv]
sõjaseisukorra nimetus a-st 1930 Eesti Vabariigis

kaitseseisund
[nimisõna, substantiiv]
(psüühiline) seisund, milles püütakse end millegi vastu kaitsta

kaitsestruktuur
[nimisõna, substantiiv]
riigikaitses oluline organisatsioon (nt sõja- või kaitsevägi, politsei, piirivalve)

kaitsesõda
[nimisõna, substantiiv]
1. sõda, mida peetakse oma riigi kaitseks ja vastase sissetungi tagasilöömiseks

2. demokraatia ja inimõiguste kaitseks peetav sõda

kaitsesüst
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne ravimi süstimine kaitseks millegi vastu

kaitsesüstima
[tegusõna, verb]
1. inimestele ja loomadele hrl kaitsesüsti tehes immuunsust tekitavat ainet manustama, et ära hoida organismi haigestumist eluohtlikesse (nakkus)haigustesse

2. inimesele või loomale teatud kindlat ainet süstima, mis hoiab neid teatud kindla haiguse (näiteks gripi) eest

kaitsesüstimine
[nimisõna, substantiiv]
kaitsesüsti tegemine, et ära hoida eluohtlikke nakkushaigusi

kaitsetahe
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov kaitsta oma riiki ja rahvast

kaitsetamm
[nimisõna, substantiiv]
üleujutuste eest kaitsev tamm

kaitsetara
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi ligipääsu tõkestav, kaitset pakkuv tara

kaitsetekk
[nimisõna, substantiiv]
laeva pealmine tekk

kaitsetoll
[nimisõna, substantiiv]
tollimaks, mille kaudu püütakse tõkestada teatavate kaupade tulekut siseturule, et anda eelis riigis endas toodetavatele kaupadele

kaitsetorn
[nimisõna, substantiiv]
ajaloolise kaitseehitise juurde kuuluv torn

kaitsetsoon
[nimisõna, substantiiv]
midagi vööna ümbritsev või ääristav, millegi kaitsmiseks või eraldamiseks mõeldud ala

kaitsetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma kaitseta

2. võimetu ennast kaitsma

kaitsetöö
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) tegutsemine kaitses

kaitsetööstus
[nimisõna, substantiiv]
riigikaitse-otstarbelist tootmist, teadustegevust vms hõlmav tegevusvaldkond

kaitsevahend
[nimisõna, substantiiv]
abinõu või ese, mis on mõeldud millegi eest kaitsma (hrl suguhaigustesse nakatumist ja rasestumist vältivate vahendite kohta)

kaitsevaim
[nimisõna, substantiiv]
1. üleloomulik olend, kes kaitseb ja valitseb inimesi, loodusobjekte, ehitisi vm

2. (Rooma mütoloogias:) (inimese) kaitsevaim

kaitsevall
[nimisõna, substantiiv]
millegi kaitsmiseks mõeldud kuhjatisetaoline rajatis

kaitsevinn
[nimisõna, substantiiv]
1. juhusliku lasu tekkimist ära hoidev tulirelva osa

2. tulirelva osa

kaitsevõimalus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus midagi või kedagi kaitsta

kaitsevõime
[nimisõna, substantiiv]
võime kedagi või midagi rünnaku või ohu korral kaitsta

kaitsevõrk
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi kaitsmiseks, tõkestamiseks mõeldud võrk

kaitsevõte
[nimisõna, substantiiv]
meetod, kuidas kedagi või midagi kaitstakse

kaitseväekohuslane
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on kohustatud teenima riigi kaitseväes seadusega ettenähtud aja jooksul

kaitseväekohustus
[nimisõna, substantiiv]
kohustus teenida (Eesti) kaitseväes seadusega ettenähtud aja jooksul

kaitseväekohustuslane
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on kohustatud teenima riigi kaitseväes seadusega ettenähtud aja jooksul

kaitseväelane
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväes teeniv või tegevväkke kuuluv mis tahes auastmes isik

kaitseväeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (Eesti) kaitseväega seotud, kaitseväkke kuuluv või puutuv

2. sõjaväele iseloomulik (nt range, vastuvaidlemist mittevõimaldav)

kaitseväeteenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. teenistus sõjaväelise auastmega ametikohal riigi sõjaväes

2. (Eestis:) teenistus sõjaväelise auastmega ametikohal Kaitseväes ja Kaitseliidus

kaitsevägi
[nimisõna, substantiiv]
1. riiki sõjalise tegevusega välisvaenlaste vastu kaitsev, rahu ajal kaitsevalmidust tagav ja väljaõpet andev relvastatud organisatsioon

2. riiklik organisatsioon, mis koosneb sõjalise väljaõppe saanud inimestest

3. selle iseseisev osa

kaitsevärv
[nimisõna, substantiiv]
hallikas- või pruunikasroheline värvus (kasutatakse nt sõjaväeriietuses, sest see võimaldab looduse foonil märkamatuks jääda)

kaitsevärvi
[omadussõna, adjektiiv]
1. hallikat, pruunikasrohelist värvi

2. neis värvides laiguline

kaitsevärvus
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade-lindude varje- ja hoiatusvärvus (sagedamini ümbrusega sarnaseks muutva varjevärvuse kohta)

2. varje- ja hoiatusvärvus

kaitsevöö
[nimisõna, substantiiv]
millegi toetamiseks ja kaitseks mõeldud vöö, nt elektrikutel, raietöölistel

kaitsevöönd
[nimisõna, substantiiv]
midagi vööna ümbritsev või ääristav, millegi kaitsmiseks või eraldamiseks mõeldud ala

kaitseõigus
[nimisõna, substantiiv]
süüdistatava õigus kaitsta end esitatud süüdistuse vastu

kaitseülesanne
[nimisõna, substantiiv]
kaitsev eesmärk või ülesanne

kaitseülikond
[nimisõna, substantiiv]
ülikond ohtlikke aineid (nt mürkgaase, baktereid) sisaldavas keskkonnas töötamiseks

kaitsja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kaitseb kedagi või midagi

2. inimene, kes midagi või kedagi kaitseb

3. ka spordis, näiteks jalgpallis

kaitslik
[omadussõna, adjektiiv]
(liikluses) ohte vältiv, kaasliiklejaid arvestav

kaitsma
[tegusõna, verb]
1. kallaletungi, rünnakut, vägivalda, ohtu tõrjuma või vältida püüdma

2. rünnakut, ohtu, vägivalda tõrjuma või eemal hoidma

kaitsmatus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitsmata-olek

2. olukord, kus ei suudeta ennast või midagi kaitsta

3. kaitsmataolek

kaitsmisnõukogu
[nimisõna, substantiiv]
1. väitekirjade kaitsmiseks moodustatud asjatundjate nõukogu

2. väitekirjade kaitsmiseks

kaitstus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus keegi või miski on kaitstud, turvatud

kaja
[nimisõna, substantiiv]
peegeldunud heli, mis on kuuldav alghelist lahus

kajak
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest süstast suurem ja raskem süst (nooljas tullideta paat) merelahtedel sõitmiseks

kajakamber
[nimisõna, substantiiv]
(sotsiaalvõrgustiku vms kohta, kus mingeid arvamusi, mõtteid võimendatakse ja kinnistatakse pideva kordamise ning teistlaadi ideede, seisukohtade eemalhoidmisega)

kajakas
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade tiibade, valdavalt valge sulestiku ning kriiskava kisaga rannikulind

2. suur lind, kellel on valged või hallid suled ja kes elab mere ääres

kajakimatk
[nimisõna, substantiiv]
pikem (sportlik) retk kajakkidel sõites (hrl merel)

kajakk
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest süstast suurem ja raskem süst (nooljas tullideta paat) merelahtedel sõitmiseks

kajakõne
[nimisõna, substantiiv]
kuuldud sõnade või fraaside tahtmatu kordamine

kajalood
[nimisõna, substantiiv]
1. helilainete levimisel ja peegeldumisel põhinev veealune navigatsioonisüsteem või -seade (nt veealuste objektide leidmiseks, vee sügavuse mõõtmiseks)

2. navigatsiooniseade sügavuse mõõtmiseks

kajama
[tegusõna, verb]
kuulda olema, (kaja tekitades) kõlama

Ühendtegusõnad: tagasi kajama, tagasi kajama, vastu kajamavastu kajama

kajastama
[tegusõna, verb]
1. edasi andma, mingil kujul esitama

2. väljendama

3. kirjeldama, edasi andma, näiteks mõnda sündmust

kajastuma
[tegusõna, verb]
1. teatud viisil ilmnema, avalduma või esile tulema

2. väljenduma

3. peegelduma, avalduma

kajastus
[nimisõna, substantiiv]
ülevaade millestki, mingi sündmuse vms esitus (meedias), millegi kujutamine, kirjeldamine

kajatama
[tegusõna, verb]
korraks (kaja tekitades) kõlama

kajur
[nimisõna, substantiiv]
1. nartat vedavate veoloomade ajaja

2. nartat vedavate koerte ajaja

kajut
[nimisõna, substantiiv]
1. meeskonna või reisijate eluruum laevas

2. meeskonna või sõitjate eluruum laevas

kajutipilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet laevasõiduks kajutis

kajutireisija
[nimisõna, substantiiv]
kajutipiletiga reisija laeval

kajutiteenija
[nimisõna, substantiiv]
kajutite eest hoolitsev isik

kaka
[nimisõna, substantiiv]
roe, väljaheide

kakaduu
[nimisõna, substantiiv]
lagipeas oleva suletutiga Austraalia papagoi, Eestis puurilind

kakahäda
[nimisõna, substantiiv]
vajadus kakada

kakama
[tegusõna, verb]
1. roojama (hrl seoses lastega)

2. liigseid aineid tagumiku kaudu kehast välja laskma

kakand
[nimisõna, substantiiv]
vees või niisketes kohtades elav väike lameda kehaga koorikloom

kakao
[nimisõna, substantiiv]
1. kakaoubadest jahvatatud pulber

2. teatud puu seemned või nendest valmistatud pruun pulber. Kakaod kasutatakse šokolaadi tegemisel

kakaoküpsis
[nimisõna, substantiiv]
küpsis, millesse on lisatud kakaod

kakaopruun
[omadussõna, adjektiiv]
kakao värvi pruun

kakaopulber
[nimisõna, substantiiv]
1. kakaoubadest jahvatatud pulber

2. teatud puu seemned või nendest valmistatud pruun pulber. Kakaod kasutatakse šokolaadi tegemisel

kakaopuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikamaadel kasvatatav igihaljas puu, mille seemnetest saadakse kakaod

kakaouba
[nimisõna, substantiiv]
kakaopuu punaka paksu kestaga pruun seeme, mida kasutatakse kakao ja šokolaadi valmistamiseks

kakaovõi
[nimisõna, substantiiv]
kakaoubadest väljapressitud tahke taimerasv, mida kasutatakse maiustuste valmistamisel ja kosmeetikatööstuses

kakapo
[nimisõna, substantiiv]
suur hästi arenenud näosulestikuga papagoi Uus-Meremaal, ainuke lennuvõimetu papagoi

kakar
[nimisõna, substantiiv]
1. põllu- ja teeservadel kasvav valgete või kollaste õitega rohttaim

2. lill, millel on valge või kollane õis ja mis kasvab tavaliselt aasal

kakastroof
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kui beebi mähe on lekkinud ja säärtest kuni seljani on kõik kakaga kaetud

kakelung
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitsi koos olles, hoope jagades tülitsemine, käsitsi kaklemine

2. (tülist alguse saanud) võitlus, kus teineteise vastu kasutatakse füüsilist jõudu

kakerdama
[tegusõna, verb]
ebakindlalt, koperdades või taarudes käima

kakerdis
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes liigub ebakindlalt või kõnnib taarudes

kakerjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste, karva kohta:) sasitud, (pulstunult) sassis

2. tokerduv, [pulstunult] sassis

kaki
[nimisõna, substantiiv]
roe, väljaheide

kaki
[nimisõna, substantiiv]
idadiospüüri vili, rohkem tuntud kui hurmaa

kakima
[tegusõna, verb]
1. roojama (hrl seoses lastega)

2. liigseid aineid tagumiku kaudu kehast välja laskma

kakiploom
[nimisõna, substantiiv]
idadiospüüri vili, rohkem tuntud kui hurmaa

kakk
[nimisõna, substantiiv]
1. (ümmargune) leiva- või saiapätsike

2. pätsike

kakk
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmarguse pea ning ümmarguste, hrl sulerõngastest ümbritsetud silmadega öölind (nt öökull, kassikakk)

2. lind

kakkpapagoi
[nimisõna, substantiiv]
suur hästi arenenud näosulestikuga papagoi Uus-Meremaal, ainuke lennuvõimetu papagoi

kakkuma
[tegusõna, verb]
millegi küljest, seest või pealt rebima, kiskuma või murdma

kaklema
[tegusõna, verb]
1. käsitsi koos olles, hoope jagades, rüseldes tülitsema

2. kui keegi kellegagi kakleb, siis nad löövad üksteist

kaklus
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitsi koos olles, hoope jagades tülitsemine, käsitsi kaklemine

2. (tülist alguse saanud) võitlus, kus teineteise vastu kasutatakse füüsilist jõudu

kakofoonia
[nimisõna, substantiiv]
kõrvale ebameeldiv helide korratu ebakõlaline kogum

kakofooniline
[omadussõna, adjektiiv]
korratutest helidest koosnev, hrl kõrvale ebameeldiv kuulda

kakofoonne
[omadussõna, adjektiiv]
korratutest helidest koosnev, hrl kõrvale ebameeldiv kuulda

kaks
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 2

2. arv 2

kaksama
[tegusõna, verb]
järsku, ühe korraga (katki, küljest, lahti) rebima, äkki tõmbama

kakshaaval
[määrsõna, adverb]
1. kahekaupa

2. kahekaupa

kaksi
[määrsõna, adverb]
1. kaks inimest koos (ilma teisteta)

2. teineteisega koos

kaksik
[nimisõna, substantiiv]
1. üks kahest sama ema korraga sünnitatud järglasest

2. üks kahest inimesest, kellel on sama ema ja kes sündisid samal ajal

kaksikabielu
[nimisõna, substantiiv]
abielu üheaegselt kahe inimesega

kaksikalluvus
[nimisõna, substantiiv]
kahe eri asutuse juhtimise alla kuulumine

kaksikbemoll
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja märk (♭♭), mis madaldab heli terve tooni võrra

kaksikdiees
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja märk (Χ), mis kõrgendab heli terve tooni võrra

kaksikelamu
[nimisõna, substantiiv]
1. kahele perele mõeldud elamu, mis koosneb kahest sarnasest kokkuehitatud majaosast

2. maja, mis koosneb kahest samasugusest osast ja kus elab kaks peret

kaksikelu
[nimisõna, substantiiv]
kaks samas liinis paralleelselt toimuvat elu, kahesugune elu

kaksikjoon
[nimisõna, substantiiv]
kaks sarnast joont (nt elavhõbeda spektris)

kaksikkaashäälik
[nimisõna, substantiiv]
pikk kaashäälik, mis hääldamisel jaguneb kahte silpi, nt kap-pi, kas-si, nar-rima

kaksikkihtkondensaator
[nimisõna, substantiiv]
suure mahtuvuse ja energiatihedusega elektrotehniline seade, mille abil saab elektrostaatilist energiat salvestada süsinikelektroodide pinnale ning mida kasutatakse olmeelektroonikas ja autotööstuses

kaksikkirves
[nimisõna, substantiiv]
muistne kahe labaosaga kirves

kaksikkonsonant
[nimisõna, substantiiv]
pikk kaashäälik, mis hääldamisel jaguneb kahte silpi, nt kap-pi, kas-si, nar-rima

kaksikkooniline
[omadussõna, adjektiiv]
kahest otsast, kahelt poolelt koonusekujuline

kaksikkumer
[omadussõna, adjektiiv]
kumer mõlemalt poolt

kaksiklihas
[nimisõna, substantiiv]
(loomadel esinev lihas)

kaksiklinn
[nimisõna, substantiiv]
kaks kokkukasvanud linna, mis hrl asuvad eri riikides (nt Valga-Valka)

kaksikmaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kahele perele mõeldud elamu, mis koosneb kahest sarnasest kokkuehitatud majaosast

2. maja, mis koosneb kahest samasugusest osast ja kus elab kaks peret

kaksikmoraal
[nimisõna, substantiiv]
erinev suhtumine või käitumisviis sõltuvalt sellest, kellele see suhtumine või käitumine suunatud on

kaksikmurdumine
[nimisõna, substantiiv]
optiliselt mittehomogeense keskkonna pinnale langeva valguskiire hargnemine kaheks murdunud kiireks

kaksikmõrv
[nimisõna, substantiiv]
mõrv, mille käigus tapetakse kaks inimest

kaksiknimi
[nimisõna, substantiiv]
kahest omaette nimest koosnev ees-, perekonna- vm nimi (nt Joonas-Otto, Joliot-Curie)

kaksiknumber
[nimisõna, substantiiv]
kahe numbri materjali sisaldav ja kahe numbriga tähistatav perioodiline vm väljaanne

kaksikoda
[nimisõna, substantiiv]
kaks oda ühel mängijal (males)

kaksikosa
[nimisõna, substantiiv]
kahe väliselt sarnase tegelase roll sama isiku esituses

kaksikpikksilm
[nimisõna, substantiiv]
1. optikariist kaugete asjade vaatlemiseks kahe silmaga

2. vahend, mille abil saab lähedalt vaadata kaugel asuvaid asju

kaksikportree
[nimisõna, substantiiv]
kaht isikut kujutav portree(maal)

kaksikpunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest ülestikku asetsevast punktist koosnev kirjavahemärk (:)

2. kasutatakse näiteks loetelu või selgituse ees (märk :)

kaksikrasedus
[nimisõna, substantiiv]
mitmikrasedus, mille puhul areneb naise emakas korraga kaks loodet

kaksikroll
[nimisõna, substantiiv]
kellegi esinemine või tegutsemine kahe erineva tegelase osas (nt näidendis, filmis) või eri poolte esindajana (nt läbirääkimistel)

kaksiksamm
[nimisõna, substantiiv]
ka males

kaksikseemnis
[nimisõna, substantiiv]
kahest üheseemnelisest osast koosnev jaguvili

kaksikside
[nimisõna, substantiiv]
aatomitevaheline keemiline side, mille moodustamisest võtab osa kaks elektronipaari

kaksiksool
[nimisõna, substantiiv]
keemiline ühend (sool), mille koostisse kuulub kaks eri metalli

kaksikspiraal
[nimisõna, substantiiv]
spiraal, mille keerud on omakorda spiraalid

kaksiktall
[nimisõna, substantiiv]
kaksikuna sündinud tall

kaksiktorn
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest kõrghoonest koosnev kompleks, kaks ühtset tervikut moodustavat kõrghoonet

2. kahest tornist koosnev, kahe torniga ehitis

kaksiktornid
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest kõrghoonest koosnev kompleks, kaks ühtset tervikut moodustavat kõrghoonet

2. kahest tornist koosnev, kahe torniga ehitis

kaksiktäht
[nimisõna, substantiiv]
tähesüsteem, milles kaks gravitatsioonijõuga seotud tähte tiirlevad ümber ühise raskuskeskme

kaksiktäishäälik
[nimisõna, substantiiv]
sama silbi kahest eri täishäälikust koosnev häälikuühend

kaksikud
[nimisõna, substantiiv]
kaks sama ema korraga sünnitatud järglast

kaksikvend
[nimisõna, substantiiv]
kaksikuna sündinud vend (teise kaksiku suhtes)

kaksikvokaal
[nimisõna, substantiiv]
sama silbi kahest eri täishäälikust koosnev häälikuühend

kaksikvõim
[nimisõna, substantiiv]
kahe võimu üheaegne eksisteerimine

kaksikvõit
[nimisõna, substantiiv]
sama esinduse, võistkonna saavutatud esimene ja teine koht mingil spordialal

kaksikvärss
[nimisõna, substantiiv]
kahest erineva ehitusega reast koosnev värsipaar

kaksikvääring
[nimisõna, substantiiv]
1. kahele metallile (hrl kullale ja hõbedale) rajatud rahasüsteem

2. kulla-hõbeda-rahasüsteem

kaksikõde
[nimisõna, substantiiv]
kaksikuna sündinud õde (teise kaksiku suhtes)

kaksindus
[nimisõna, substantiiv]
kahekesi-olek

kaksipidi
[määrsõna, adverb]
1. kahte (eri) moodi, kahel (eri) viisil

2. nii või teisiti (kõhklemisel)

kaksipidine
[omadussõna, adjektiiv]
kahel (vastandlikul) kujul esinev või avalduv

kaksipidisus
[nimisõna, substantiiv]
kahel (vastandlikul) kujul esinemine või avaldumine

kaksiraksi
[määrsõna, adverb]
1. millegi peal istudes, nii et üks jalg on ühel pool, teine teisel pool

2. üks jalg ühele, teine teisele poole rippumas

kaksiratsa
[määrsõna, adverb]
1. millegi peal istudes, nii et üks jalg on ühel pool, teine teisel pool

2. üks jalg ühele, teine teisele poole rippumas

kaksiratsi
[määrsõna, adverb]
1. millegi peal istudes, nii et üks jalg on ühel pool, teine teisel pool

2. üks jalg ühele, teine teisele poole rippumas

kaksis-v
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku võõrtäht (esineb üksnes võõrnimedes ja tsitaatsõnades)

2. vastav häälik võõrkeele hääldusreeglite kohaselt

3. eesti tähestiku võõrtäht

4. vastav häälik

kaksisvee
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku võõrtäht (esineb üksnes võõrnimedes ja tsitaatsõnades)

2. vastav häälik võõrkeele hääldusreeglite kohaselt

3. eesti tähestiku võõrtäht

4. vastav häälik

kaksisülakoma
[nimisõna, substantiiv]
sõna või fraasi ümbritsevad kaks ülakoma rea ülaosas, millega keeleteaduse tekstides märgitakse tähendust (nt panta rhei ’kõik voolab’) või sordiaretuses sordinimesid (nt viinamarjasort ’Nebbiolo’)

kaksiti
[määrsõna, adverb]
isteasendis(se) millegi peal(e), nii et üks jalg on ühel(e), teine teisel(e) pool(e) rippumas

kakskeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahes keeles kirjutatud, kaht keelt sisaldav

2. selline, mis on kahes keeles kirjutatud või mis sisaldab kaht keelt

kakskeelsus
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe keele omandamine emakeelena ja nende võrdne valdamine

2. kahe keele võrdne kasutamine ja tunnustamine ühiskonnas

3. kahe keele võrdne valdamine

kaks-kolm
[arvsõna, numeraal]
umbes kaks kuni kolm, kaks või kolm

kakskümmend
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 20

2. 20

kakskümmendtahukas
[nimisõna, substantiiv]
hulktahukas, millel on kakskümmend tahku

kaksküürkaamel
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Aasia steppidest pärinev kahe küüruga kaamel

kaksliige
[nimisõna, substantiiv]
(algebralises avaldises:) kahe üksliikme summa või vahe

kaksmaine
[omadussõna, adjektiiv]
oma elu ja tegevust kahe riigi vahel jagav, mõlemat riiki omaks pidav

kakspealihas
[nimisõna, substantiiv]
kaheharulise algusosaga lihas õlavarres ja reie tagumisel küljel

kakssada
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 200

2. 200

kaksteist
[arvsõna, numeraal]
arv 12

kaksteistkümmend
[arvsõna, numeraal]
arv 12

kaksteistnurk
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, millel on kaksteist tippu, mis on ühendatud sirglõikudega

kaksteistsõrmik
[nimisõna, substantiiv]
peensoole lühike algusosa

kaksteistsõrmiksool
[nimisõna, substantiiv]
peensoole lühike algusosa

kaksteistsõrmikuhaavand
[nimisõna, substantiiv]
limaskesta kahjustus peensoole algusosas

kaksteisttahukas
[nimisõna, substantiiv]
hulktahukas, millel on kaksteist tahku

kaksus
[nimisõna, substantiiv]
kaht asja või isikut osutav grammatiline arv (ainsuse ja mitmuse kõrval) mõnes keeles

kaksvarvaslaisik
[nimisõna, substantiiv]
laiskloom, kelle esijäsemetel on kaks, tagajäsemetel kolm varvast

kaktus
[nimisõna, substantiiv]
1. lähistroopilises ja troopilises Ameerikas kasvav lehtedeta, astlate või karvakestega kaetud lihakate varte ja värviliste õitega taim, Eestis toataim

2. teravate okastega taim, mis kasvab kuumadel ja kuivadel aladel

kaktusvili
[nimisõna, substantiiv]
suureviljalise viigikaktuse (Opuntia ficus-indica) söödav, viigimarja meenutav vili

kakuam
[nimisõna, substantiiv]
puitkerega mootorpaat, mida kasutatakse seisevnoodaga kalapüügil

kakuamipaat
[nimisõna, substantiiv]
puitkerega mootorpaat, mida kasutatakse seisevnoodaga kalapüügil

kakukaamera
[nimisõna, substantiiv]
loodusesse paigutatud veebikaamera, mille kaudu saab linde jälgida

kakuke
[nimisõna, substantiiv]
väike (ümmargune) leiva- või saiapäts

kakukene
[nimisõna, substantiiv]
väike (ümmargune) leiva- või saiapäts

kakukull
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kakleb

kakulised
[nimisõna, substantiiv]
selts suurte silmade ja silmi ümbritseva sulelooriga röövlinde, kes tegutsevad hrl öösel

kala
[nimisõna, substantiiv]
1. vees elav kõigusoojane selgroogne, kes hingab lõpustega, liigub uimede ja saba abil ning on hrl kaetud soomustega

2. loom, kes elab ja hingab vees

kalaan
[nimisõna, substantiiv]
1. Vaikse ookeani põhjaosa rannavete saarmataoline imetaja

2. saarmataoline loom

kaladi
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi võrgukudumise riist, lame puupulk, millel kooti võrgusilmad

kalafauna
[nimisõna, substantiiv]
mingi veekogu või piirkonna kalad

kalahaigus
[nimisõna, substantiiv]
kaladel esinev haigus

kalahaudemaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus kunstlikult viljastatud kalamarjast hautatakse kalamaime

kalahernes
[nimisõna, substantiiv]
vees ujuv juurteta taim, mille lehtedel on põiekesed veeloomade püüdmiseks

kalailm
[nimisõna, substantiiv]
soodne ilm kalapüügiks

kalajahu
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud väikestest kaladest või kalajäätmeist valmistatud jahutaoline loomasööt

kalajõgi
[nimisõna, substantiiv]
kalarohke jõgi

kalajärv
[nimisõna, substantiiv]
kalarohke järv

kalajäätmed
[nimisõna, substantiiv]
kala puhastamisel kõrvaldatav mittekasutatav osa, hrl sisikond, lõpused ja soomused

kalakaan
[nimisõna, substantiiv]
kaladel nugiv väga peenikese kaelaga kaan

kalakahvel
[nimisõna, substantiiv]
eriline kahvel kalaroa serveerimiseks või söömiseks

kalakaitse
[nimisõna, substantiiv]
kalade elukeskkonna parandamine ja kalapüügi reguleerimine mitmesuguste kaitseabinõudega

kalakajakas
[nimisõna, substantiiv]
sinakashalli selja ja tiibadega varesesuurune kajakas

kalakas
[omadussõna, adjektiiv]
kalarikas

kalakasvandus
[nimisõna, substantiiv]
1. kalakasvatusega tegelev ettevõte

2. veeala, kus kalu kasvatatakse

kalakasvataja
[nimisõna, substantiiv]
kalade kasvatamise ja aretamisega tegelev inimene

kalakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
kalade kasvatamise ning veekogude kalavarude suurendamise ja parendamisega tegelev kalanduse haru

kalakasvatustiik
[nimisõna, substantiiv]
tiik kalade kasvatamiseks

kalake
[nimisõna, substantiiv]
väike (või armas, ilus) kala

kalakene
[nimisõna, substantiiv]
väike (või armas, ilus) kala

kalakoht
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügikohana hea, kalarohke koht

kalakombinaat
[nimisõna, substantiiv]
kombinaat kalade töötlemiseks

kalakonserv
[nimisõna, substantiiv]
1. plekktoos (vm õhukindel pakend) konserveeritud kalaga

2. konserveeritud kala

kalakotkas
[nimisõna, substantiiv]
kaladest toituv mustjaspruuni selja ja valge alapoolega kotkas

kalakotlet
[nimisõna, substantiiv]
kalalihast ja lisandeist valmistatud kotlet

kalakudu
[nimisõna, substantiiv]
kalade hrl limaga kaetud viljastatud munade kogum veekogudes

kalakull
[nimisõna, substantiiv]
mitme kajaka, nt kala- ja merikajaka rahvapärane nimetus

kalakurg
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt halli sulestiku, pika kaela ja terava nokaga suur lind

kalakäik
[nimisõna, substantiiv]
1. vooluveekogul olev rajatis, mis võimaldab rändel olevatel kaladel ületada veekogul olevat tõket (nt kalatrepp, tehiskosk)

2. kaladele veekogus olevate tõkete ületamiseks

kalalaev
[nimisõna, substantiiv]
laev kalade jt mereloomade püügiks, ka saagi töötlemiseks ja vedamiseks

kalalaevastik
[nimisõna, substantiiv]
kalalaevade kogum

kalalast
[nimisõna, substantiiv]
koorem kalu

kalaliha
[nimisõna, substantiiv]
kala pehme osa toiduna

kalaliik
[nimisõna, substantiiv]
pärilikult sarnaste kalade looduslik, geneetiliselt kujunenud rühm, kalasüstemaatika põhiüksus

kalaliim
[nimisõna, substantiiv]
kalade ujupõiest, ka kalanahast ja -luudest saadav liimaine

kalaline
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tegeleb kalapüügiga, ka elukutsena

2. inimene, kes püüab kala, ka elukutsena

kalalkäik
[nimisõna, substantiiv]
(ühekordne) kalalkäimine

kalalkäimine
[nimisõna, substantiiv]
kalastamas, kalu püüdmas käimine

kalaloomus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühekordne kalasaak hrl nooda või võrguga

2. ühekordne kalasaak, noodatäis kalu

kalaluu
[nimisõna, substantiiv]
kala sees olev luu

kalaluure
[nimisõna, substantiiv]
kalaparvede ja püügikohtade otsimine

kalamaim
[nimisõna, substantiiv]
vastsest kujunenud, alles marjast koorunud väike kala

kalamajalane
[nimisõna, substantiiv]
Tallinna Kalamaja linnaosa elanik

kalamajand
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügi või kalakasvatusega tegelev majand

kalamajandus
[nimisõna, substantiiv]
kalapüüki, kalade turustamist, kalatööstust ja kalakasvatust hõlmav majandusharu

kalamaksaõli
[nimisõna, substantiiv]
1. tursamaksast saadav kollakas õli, mida kasutatakse hrl ravimina

2. tursamaksast valmistatud

kalamari
[nimisõna, substantiiv]
mõnede kalade soolatud mari toiduna

kalamarinaad
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud vedelik kala marineerimiseks

kalambuur
[nimisõna, substantiiv]
sõnade ootamatutel seostel, hrl tähendustel rajanev vaimukas väljendus, nali vm

kalambuuritsema
[tegusõna, verb]
sõnamängu, kalambuure kasutades rääkima

kalamees
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tegeleb kalapüügiga, ka elukutsena

2. inimene, kes püüab kala, ka elukutsena

kalamehejutt
[nimisõna, substantiiv]
kalameeste fantaasiaküllane, liialdustega jutt kalaretkedest ning haruldasest kalasaagist

kalamehekummik
[nimisõna, substantiiv]
pika, üle põlve (kuni kubemeni) ulatuva sääreosaga kummik

kalamehesaabas
[nimisõna, substantiiv]
kaluri kõrge laia säärega veekindel säärik

kalamehesõlm
[nimisõna, substantiiv]
kaht (ühejämedust) köit ühendav sõlm

kalamiin
[nimisõna, substantiiv]
tsinki sisaldav mineraal

kalamiit
[nimisõna, substantiiv]
1. perekond väljasurnud, kuni 30 m kõrgusi osjasarnaseid eostaimi

2. perekond väljasurnud eostaimi

kalamürgistus
[nimisõna, substantiiv]
toksiine sisaldava, ka riknenud kala söömisel saadav mürgitus

kalamürgitus
[nimisõna, substantiiv]
toksiine sisaldava, ka riknenud kala söömisel saadav mürgitus

kalamürk
[nimisõna, substantiiv]
mürk, millega hävitatakse veekogudes soovimatuid kalu

kalanahk
[nimisõna, substantiiv]
kaladelt saadud töödeldud nahk (nt galanteriiesemete, jalanõude, rõivaste valmistamiseks)

kalanahksus
[nimisõna, substantiiv]
1. naha sarvestumishäire, mille korral naha pinnal moodustuvad soomusjad ketud ning nahk meenutab kala- või maonahka

2. nahahaigus

kalanaine
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kalapüüdja

kalander
[nimisõna, substantiiv]
pöörlevate rullidega pesutriikimismasin

kalandermasin
[nimisõna, substantiiv]
pöörlevate rullidega pesutriikimismasin

kalandreerima
[tegusõna, verb]
1. paberit, nahka, riiet vm materjali töötlema (nt kalandriga), et anda pinnale siledust ja läiget või mustrit sisse pressida

2. paberit, nahka, riiet siledaks v mustriliseks pressima

kalandus
[nimisõna, substantiiv]
kalapüüki, kalade turustamist, kalatööstust ja kalakasvatust hõlmav majandusharu

kalandusalane
[omadussõna, adjektiiv]
kalandusse puutuv, kalade või kalapüügiga seotud

kalanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
kalandusse puutuv, kalade või kalapüügiga seotud

kalane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kalaga, kalarapetega koos, nendega määrdunud (ja haisev)

2. kalaga määrdunud

kalanhoe
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas ja Aasias kasvav paksude lehtede ja värviliste õitega poolpõõsas, Eestis toataim

kalaniisk
[nimisõna, substantiiv]
1. isaskala seemnesari koos seemnevedelikuga

2. isaskala seemnesari v -vedelik

kalanuga
[nimisõna, substantiiv]
eriline nuga kalaroa söömiseks

kalapaat
[nimisõna, substantiiv]
paat rannalähedaseks kalapüügiks

kalapall
[nimisõna, substantiiv]
hakitud kalast vormitud ümmargune pallike

kalaparasiit
[nimisõna, substantiiv]
kala sisemuses, kehal või lõpustel parasiteeriv organism (nt paeluss, kaan)

kalaparv
[nimisõna, substantiiv]
sama liiki kalade suurem kogum

kalapilk
[nimisõna, substantiiv]
(külma, justkui mitte midagi märkava pilgu kohta)

kalapoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kasvueas kala

2. väike kala

kalapuljong
[nimisõna, substantiiv]
kalast keedetud puljong

kalapulk
[nimisõna, substantiiv]
1. pulgakujuline hakitud kalast toode

2. pulga kujuga toit, mis on tehtud hakitud kalast

kalapump
[nimisõna, substantiiv]
pump kalade teisaldamiseks koos veega

kalapunkt
[nimisõna, substantiiv]
kalade kaluritelt vastuvõtmise koht (kalatööstuse tarbeks)

kalapurikas
[nimisõna, substantiiv]
suur kala

kalapõis
[nimisõna, substantiiv]
(kala ujupõie kohta)

kalapääs
[nimisõna, substantiiv]
1. vooluveekogul olev rajatis, mis võimaldab rändel olevatel kaladel ületada veekogul olevat tõket (nt kalatrepp, tehiskosk)

2. kaladele veekogus olevate tõkete ületamiseks

kalapüüdja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tegeleb kalapüügiga, ka elukutsena

2. inimene, kes püüab kala, ka elukutsena

kalapüügihooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mil tegeldakse kalapüügiga, on lubatud kala püüda

kalapüügikeeld
[nimisõna, substantiiv]
ametlik keeld teataval ajal, teatavas piirkonnas kala püüda

kalapüügiluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba teataval ajal, teatavas piirkonnas kala püüda

kalapüügiriist
[nimisõna, substantiiv]
kalade püüdmiseks kasutatav riist või seadis

kalapüügitarve
[nimisõna, substantiiv]
kalade püüdmiseks kasutatav riist või seadis

kalapüügivahend
[nimisõna, substantiiv]
kalade püüdmiseks kasutatav riist või seadis

kalapüügivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus kala püüdmises

kalapüügiõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad kalapüügi võimalusi ja kalavaru kaitset

kalapüük
[nimisõna, substantiiv]
1. kalade püüdmine veekogudest (elatusalana, tööna või harrastusena)

2. kalade püüdmine veekogust

kalapüünis
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügivahend, nt õngpüünis, nakkepüünis (ehk võrk) vm

kalarapped
[nimisõna, substantiiv]
kala puhastamisel kõrvaldatav mittekasutatav osa, hrl sisikond, lõpused ja soomused

kalaresto
[nimisõna, substantiiv]
restoran, kus pakutakse kalatoite

kalarestoran
[nimisõna, substantiiv]
restoran, kus pakutakse kalatoite

kalaretk
[nimisõna, substantiiv]
kalalkäik või pikem retk kuskile kalapüüdmise eesmärgil

kalarikkus
[nimisõna, substantiiv]
kalade, kalavarude küllus või mitmekesisus

kalarohkus
[nimisõna, substantiiv]
kalade, kalavarude küllus või mitmekesisus

kalarood
[nimisõna, substantiiv]
kala selgroog, millelt on liha kõrvaldatud

kalaroog
[nimisõna, substantiiv]
kala(de)st valmistatud toit

kalaroots
[nimisõna, substantiiv]
kala selgroog, millelt on liha kõrvaldatud

kalasaak
[nimisõna, substantiiv]
püütud kalad kogumina

kalasaba
[nimisõna, substantiiv]
kala saba

kalasabakiri
[nimisõna, substantiiv]
diagonaalselt suunduvatest joontest või triipudest koosnev kala saba meenutav muster (nt rahvarõivastel, vöödel, puunõude ornamentikas)

kalasabaliide
[nimisõna, substantiiv]
kaht (puit)detaili ühendav ja fikseeriv liide, milles ühe detaili trapetsikujuline eend on kinnitatud teise detaili vastava kujuga väljalõikesse

kalasabalukk
[nimisõna, substantiiv]
kaht (puit)detaili ühendav ja fikseeriv liide, milles ühe detaili trapetsikujuline eend on kinnitatud teise detaili vastava kujuga väljalõikesse

kalasabamuster
[nimisõna, substantiiv]
diagonaalselt suunduvatest joontest või triipudest koosnev kala saba meenutav muster (nt rahvarõivastel, vöödel, puunõude ornamentikas)

kalasabaseotis
[nimisõna, substantiiv]
kaht (puit)detaili ühendav ja fikseeriv liide, milles ühe detaili trapetsikujuline eend on kinnitatud teise detaili vastava kujuga väljalõikesse

kalasabatapp
[nimisõna, substantiiv]
kalasaba meenutava trapetsikujulise keelega kaht detaili ühendav liides

kalasadam
[nimisõna, substantiiv]
sadam kalalaevadele ja -paatidele

kalaseljanka
[nimisõna, substantiiv]
kalast, sibulast, tomatipastast, kartulist ja hapukurgist koosnev supp

kalasi
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi võrgukudumise riist, lame puupulk, millel kooti võrgusilmad

kalasilm
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese külmade, ilmetute silmade kohta)

2. külmade, ilmetute silmade kohta

kalasisalik
[nimisõna, substantiiv]
1. ürgaja meredes elanud hiiglaslik kalalaadne roomaja

2. ürgaja roomaja

kalasoomus
[nimisõna, substantiiv]
kala keha kaitsev, lamedatest plaati meenutavatest tükkidest koosnev kattemoodustis

kalasoomustõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. naha sarvestumishäire, mille korral naha pinnal moodustuvad soomusjad ketud ning nahk meenutab kala- või maonahka

2. nahahaigus

kalasport
[nimisõna, substantiiv]
võistluslik kalapüük spordialana, samuti sportlikud täpsus- ja kaugusheited harrastuskalapüügi vahenditega

kalastaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tegeleb kalapüügiga, ka elukutsena

2. inimene, kes püüab kala, ka elukutsena

kalastama
[tegusõna, verb]
kalu püüdma, kalapüügiga tegelema

kalastik
[nimisõna, substantiiv]
mingi veekogu või piirkonna kalad

kalastus
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük (tegevusalana), kalastamine

kalastushooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mil tegeldakse kalapüügiga, on lubatud kala püüda

kalastusretk
[nimisõna, substantiiv]
kalalkäik või pikem retk kuskile kalapüüdmise eesmärgil

kalastustarve
[nimisõna, substantiiv]
kalade püüdmiseks kasutatav riist või seadis

kalastusvahend
[nimisõna, substantiiv]
kalade püüdmiseks kasutatav riist või seadis

kalasump
[nimisõna, substantiiv]
1. vees hoitav vett läbilaskev kast eluskala ja vähkide säilitamiseks või transportimiseks

2. eluskala hoidmise kast

kalasupp
[nimisõna, substantiiv]
1. kalaga keedetud supp

2. supp, milles põhimaitse annab kala

kalasööt
[nimisõna, substantiiv]
sööt kalade toitmiseks (nt tiigikalakasvatuses)

kalašnikov
[nimisõna, substantiiv]
NSV Liidus Kalašnikovi poolt konstrueeritud automaatrelv

kala-taimetoitlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ning mereande ja kala

kalateadlane
[nimisõna, substantiiv]
ihtüoloogia eriteadlane

kalateadus
[nimisõna, substantiiv]
kalu uuriv zooloogia haru

kalatiik
[nimisõna, substantiiv]
tiik kalade kasvatamiseks

kalatoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
(lindude kohta:) selline, kes toitub kalast

kalatoit
[nimisõna, substantiiv]
kala(de)st valmistatud toit

kalatoodang
[nimisõna, substantiiv]
1. püütud ja kasvatatud kalade hulk

2. kaladest toodetud konservid vm tooted

kalatoode
[nimisõna, substantiiv]
kalast valmistatud toiduaine (nt suitsukala, sprott, kalapulgad)

kalatraaler
[nimisõna, substantiiv]
laev kalapüügiks traali abil

kalatrepp
[nimisõna, substantiiv]
1. kaladele jõgedes olevate tõkete ületamiseks rajatud trepitaoline astmestik

2. kalakäik

kalatš
[nimisõna, substantiiv]
sarvesai

kalatõke
[nimisõna, substantiiv]
jõkke või ojja rajatav tõke, mille avaustele seatakse mõrrad

kalatäi
[nimisõna, substantiiv]
kalade välisnugiline, väike lame koorikloom

kalatööstus
[nimisõna, substantiiv]
kalu (ja mereloomi) töötlev toiduainetööstuse haru

kalatöötlemine
[nimisõna, substantiiv]
kalade ja meresaaduste töötlemine, nt kalade rookimine, külmutamine, marineerimine

kalavaru
[nimisõna, substantiiv]
kalade hulk teatud veekogus või veekogudes, kalad loodusvarana

kalavastuvõtupunkt
[nimisõna, substantiiv]
kalade kaluritelt vastuvõtmise koht (kalatööstuse tarbeks)

kalavenelane
[nimisõna, substantiiv]
Eestis elava Peipsi-äärse vene rahvusest kaluri omaaegne nimetus

kalaveri
[nimisõna, substantiiv]
(inimese külma, tundetu olemuse kohta)

kalavesi
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüügiks kasutatav veeala

2. ka kalapüüdmist märkivana

kalavinski
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne (kollasest või kollakaspruunist juhtnahast) säärsaabas

2. kalamehesaabas

kalavorm
[nimisõna, substantiiv]
vormiroog, mille põhikomponente on kala

kalavõrk
[nimisõna, substantiiv]
võrkpüünis kalapüügiks

kalaõli
[nimisõna, substantiiv]
rasvaste kalaliikide massist pressitud õli, mida kasutatakse hrl ravimina

kalaõnn
[nimisõna, substantiiv]
edu, õnnestumine kalastamisel, rohke kalasaak

kalbe
[omadussõna, adjektiiv]
valkjas, (surnu)kahvatu, kaame

kaldaala
[nimisõna, substantiiv]
veekogu kallas ja selle äärne ala

kaldajoon
[nimisõna, substantiiv]
veekogu ja kuiva maa piirjoon

kaldajärsak
[nimisõna, substantiiv]
kõrge järsk kaldaastang, äkiline üleminekukoht kaldal ühelt kõrgusastmelt teisele

kaldajää
[nimisõna, substantiiv]
kaldaäärne jää

kaldakaitse
[nimisõna, substantiiv]
merd, järvi, jõgesid, veehoidlaid ja veejuhtmeid ääristava maismaavööndi kaitsmine taimkatte hävimise, pinnase kahjustamise või veekogu seisundi halvenemise eest

kaldakalju
[nimisõna, substantiiv]
kaldaäärne kalju

kaldakindlustis
[nimisõna, substantiiv]
rajatis veekogu kaldanõlva kaitsmiseks lainete, jää või voolu toime eest

kaldalähedane
[omadussõna, adjektiiv]
veekogu kalda lähedal asuv

kaldamärk
[nimisõna, substantiiv]
kaldal või madalas vees veekogu põhjal asetsev rajatis laevasõitu suunava tähisena (nt tuletorn, tulepaak)

kaldanõlv
[nimisõna, substantiiv]
kalda ääres olev kallak

kaldapealne
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem ala jõe, järve vm veekogu ääres, kuhu vahel on rajatud liikumistee

kaldaperv
[nimisõna, substantiiv]
veekogu kallas, kalda kallak külg või ääreala

kaldapääsuke
[nimisõna, substantiiv]
kaldajärsakutesse pesakäike uuristav hallpruuni seljapoole ja valge kõhualusega pääsuke

kaldapüük
[nimisõna, substantiiv]
kaldalt toimuv kalapüük

kaldariba
[nimisõna, substantiiv]
veekogu ääres olev (kitsas) ala

kaldaroostik
[nimisõna, substantiiv]
kalda ääres kasvav roostik

kaldasend
[nimisõna, substantiiv]
kaldus, pisut viltune asend

kaldataim
[nimisõna, substantiiv]
mageveekogude kaldavees või üleujutusalal kasvav taim

kaldatamm
[nimisõna, substantiiv]
veekogu kaldale üleujutuste vältimiseks rajatud tamm

kaldateenistus
[nimisõna, substantiiv]
teenimine laevanduse rannal asuvates ametites

kaldatuli
[nimisõna, substantiiv]
tuli, mis mere poolt vaadates rannal, kaldal paistab

kaldatänav
[nimisõna, substantiiv]
piki kallast kulgev tänav

kaldavall
[nimisõna, substantiiv]
vallina piki kallast kuhjatud pinnas või kuhjunud setted

kaldavesi
[nimisõna, substantiiv]
kaldaäärne vesi

kaldavõsa
[nimisõna, substantiiv]
jõe, järve kaldale kasvanud võsa

kaldaäär
[nimisõna, substantiiv]
veekogu kallas, kalda kallak külg või ääreala

kaldealane
[nimisõna, substantiiv]
1. Babüloonia lõunaossa rännanud semiidi hõimu liige

2. semi hõimu liige

kaldeera
[nimisõna, substantiiv]
suur ümmargune nõgu, mis on tekkinud hävinud vulkaani või selle tipu asemele

kaldenurk
[nimisõna, substantiiv]
nurk, mille moodustab teatud joon või tasand põhiliseks võetud joone või tasandiga

kaldhammas
[nimisõna, substantiiv]
kaldu olev hammas (nt hammasrattal)

kaldjoon
[nimisõna, substantiiv]
kaldu olev joon

kaldkaeveõõs
[nimisõna, substantiiv]
kaldu asetsev kaeveõõs maavara, aheraine vm tõstmiseks ühelt veohorisondilt teisele

kaldkatus
[nimisõna, substantiiv]
kaldu asetsev katus

kaldkiri
[nimisõna, substantiiv]
(hrl paremale) kaldu olev trüki- või käekiri

kaldkiulisus
[nimisõna, substantiiv]
(kahjustus puidu ehituses:) puidukiudude spiraalne kõrvalekaldumine pikiteljest, mis halvendab puitmaterjali väärtust

kaldkriips
[nimisõna, substantiiv]
kaldjoonekujuline kirjavahemärk (/), mida kasutatakse nt murdude kirjutamisel (3/4), suhte osutamisel (m/s), eri valikuvõimaluste vahel (jah/ei)

kaldkurv
[nimisõna, substantiiv]
auto-, raudtee, velotreki vm tee ühepoolne kurvikalle

kaldkäik
[nimisõna, substantiiv]
kaldu olev käik

kaldlõik
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) lõik, mis ühes oma otspunktis asetseb kaldu vaadeldava joonega või pinnaga

kaldne
[omadussõna, adjektiiv]
viltuses, kaldu asendis olev, mitte püstne ega rõhtne

kaldpind
[nimisõna, substantiiv]
horisontaalse tasandi suhtes kaldu olev tasand

kaldprisma
[nimisõna, substantiiv]
prisma, mille külgtahkude tasandid ei ristu põhjade tasanditega

kaldprojektsioon
[nimisõna, substantiiv]
(joonestamisel:) projektsioon, kus kujutamiskiired langevad ekraaniga kaldu

kaldpuurauk
[nimisõna, substantiiv]
maakoorde kalduasendis puuritud silindriline õõs

kaldrist
[nimisõna, substantiiv]
X-kujuline rist, mille keskel võib olla püstine joon

kaldsilinder
[nimisõna, substantiiv]
silinder, mille külgpinna moodustajad ei ristu põhjade tasanditega

kaldsirge
[nimisõna, substantiiv]
sirge, mis lõikub tasandiga või teise sirgega, kuid mis ei ole risti

kaldtee
[nimisõna, substantiiv]
sõidetav kaldpind

kaldtugi
[nimisõna, substantiiv]
posti vms toetav kaldu asetsev tugi

kaldtüür
[nimisõna, substantiiv]
1. üles-alla liigutatav pind lennuki tiiva otste tagaservades

2. lennukil

kaldu
[määrsõna, adverb]
viltusesse asendisse või viltuses asendis, mitte otse

kalduma
[tegusõna, verb]
1. esialgsest liikumissuunast kõrvale minema või sattuma

2. liikumisel esialgsest või õigest suunast kõrvale minema

3. mingis suunas (näiteks vasakule, paremale, ettepoole) vajuma

Ühendtegusõnad: kõrvale kaldumakõrvale kalduma

kalduolek
[nimisõna, substantiiv]
viltuses asendis olek, mitte püsti olek

kaldus
[määrsõna, adverb]
viltuses asendis, mitte otse

kalduvus
[nimisõna, substantiiv]
1. (loomupärane) suundumus teatud kindlas suunas areneda või teatud kombel tegutseda

2. vastavate joonte või omaduste esinemine

kalduvuskurjategija
[nimisõna, substantiiv]
kuritegeliku kalduvusega isik, kes võib toime panna uusi kuritegusid

kale
[omadussõna, adjektiiv]
tundetult külm, kalk, südamlikkuse ja soojuseta

kale
[nimisõna, substantiiv]
suurte kalade püüdmiseks kasutatud pujusteta võrkkott, mida veeti paadi järel (Eestis Võrtsjärvel 19. sajandil)

kale
[nimisõna, substantiiv]
nii köögiviljana kui ka ilutaimena kasvatatav pead mittemoodustav lopsakate kähardunud lehtedega aiataim

kalebass
[nimisõna, substantiiv]
kalebassipuu või pudelkõrvitsataime vilja kestast valmistatud nõu

kalebassipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikapuu, mida kasvatatakse kõrvitsataoliste viljade pärast

2. troopikapuu

kaleidoskoop
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt mänguasjana kasutatav torukujuline optikariist, milles värvilised klaasitükikesed annavad peeglite abil vahelduvaid kirevaid kujundeid

kaleidoskoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaleidoskoobile omane

2. kirjult vahelduv või sündmusterohke

kalemõrd
[nimisõna, substantiiv]
paadi järel veetav tiibade, juhtlaudade ja pujustega kalapüünis, mis kujunes kalevõrgust (kasutati Võrtsjärvel 20. sajandi algusest 1970. aastateni)

kalenda
[nimisõna, substantiiv]
kuu esimene päev roomlastel

kalendaarium
[nimisõna, substantiiv]
päevade nimestik kalendris

kalendaarne
[omadussõna, adjektiiv]
kalendrile vastav, kalendril rajanev või kalendris esinev

kalender
[nimisõna, substantiiv]
kindel ajaarvamissüsteem

kalendermärkmik
[nimisõna, substantiiv]
kalender, milles iga päeva juures on jäetud ruum märkmeteks

kalenderplaan
[nimisõna, substantiiv]
teatud töö või mingite ürituste toimumise ajakava

kalenderpäevik
[nimisõna, substantiiv]
kalender, milles iga päeva juures on jäetud ruumi märkmeteks

kalenderteatmik
[nimisõna, substantiiv]
raamat, mis sisaldab lisaks kalendriosale praktilisi nõuandeid ja populaarteaduslikke kirjutisi

kalendid
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Rooma kalendris:) 1. kuupäev, päev, mida peeti eriliseks ja mil toimusid tähtsad sündmused (nt laadad, pidupäevad, rituaalid)

kalendriaasta
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik aasta esimesest päevast viimase päevani (see kaasa arvatud)

kalendrijutt
[nimisõna, substantiiv]
kalendrilisas ilmunud jutt

kalendrikirjandus
[nimisõna, substantiiv]
kalendrilisades avaldatud kirjanduspalad

kalendrikuu
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik kuu esimesest päevast viimase päevani (see kaasa arvatud) või kalendri järgi arvestatud kuu aega (lähtepunktiks ükskõik missugune päev)

kalendriline
[omadussõna, adjektiiv]
kalendrile vastav, kalendril rajanev või kalendris esinev

kalendrilisa
[nimisõna, substantiiv]
kalendaariumile järgnev osa kalendris, hrl ilukirjanduslikud jutud

kalendrimärk
[nimisõna, substantiiv]
astronoomiamärk kalendris (nt Kuu faaside märkimiseks)

kalendripäev
[nimisõna, substantiiv]
kalendris märgitud nädalapäev (esmaspäevast pühapäevani)

kalendrisaba
[nimisõna, substantiiv]
kalendri lõpuosa, selle lisa

kalendritriiv
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus kalendriaasta jääb päikeseaastast maha, mistõttu ajaarvestus pidevalt nihkub

kalendritähtpäev
[nimisõna, substantiiv]
kalendris märgitud tähtpäev (nt kadripäev, emadepäev)

kalepüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük kalevõrgu või -mõrraga

kaless
[nimisõna, substantiiv]
kerge kahe kahekohalise vastamisi istmega, kutsaripuki ja allalastava kattega hobusõiduk

kalestama
[tegusõna, verb]
tundetult külmaks, kalgiks tegema

kalestuma
[tegusõna, verb]
tundetult külmaks, kalgiks muutuma

kaletama
[tegusõna, verb]
kalu püüdma paadi järel veetava võrkpüünisega, kalevõrku vedama

kalev
[nimisõna, substantiiv]
1. viltja pinnaga täis- või poolvillane tugevasti vanutatud riie

2. riidesort

kalev
[nimisõna, substantiiv]
(eesti rahvausundis:) hiid, vägilane

kalevimanufaktuur
[nimisõna, substantiiv]
kalevit tootnud ettevõte 16.–18. sajandil

kalevine
[omadussõna, adjektiiv]
kalevist valmistatud

kalevivabrik
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilitootmise ettevõte

kalevlane
[nimisõna, substantiiv]
1. spordiorganisatsiooni Kalev vm Kalevi-nimelise organisatsiooni liige

2. Kalevlaste Maleva liige

kalevõrk
[nimisõna, substantiiv]
suurte kalade püüdmiseks kasutatud pujusteta võrkkott, mida veeti paadi järel (Eestis Võrtsjärvel 19. sajandil)

kalgan
[nimisõna, substantiiv]
kalganirohu aromaatne juur droogi või maitseainena

kalganijuur
[nimisõna, substantiiv]
kalganirohu aromaatne juur droogi või maitseainena

kalganijuurikas
[nimisõna, substantiiv]
kalganirohu aromaatne juur droogi või maitseainena

kalganirohi
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasias kasvav rohttaim, mille eeterlikke õlisid sisaldavat juurikat (risoomi) kasutatakse maitseainena ja droogina

kalge
[omadussõna, adjektiiv]
kalk, tundetu

kalgend
[nimisõna, substantiiv]
tardudes kokku läinud, hüübinud aine

kalgendama
[tegusõna, verb]
tardumist põhjustama, hüübima panema

kalgenduma
[tegusõna, verb]
1. (hrl valkude kohta:) tardudes kokku minema, pihustunud olekust klompi, tükki minema

2. kokku, tükki minema

kalgenema
[tegusõna, verb]
1. (hrl valkude kohta:) tardudes kokku minema, pihustunud olekust klompi, tükki minema

2. kokku, tükki minema

kalgilt
[määrsõna, adverb]
tundetult, ükskõikselt, emotsionaalselt tuimalt

kalgistama
[tegusõna, verb]
tundetu(ma)ks, ükskõikse(ma)ks tegema

kalgistuma
[tegusõna, verb]
tundetu(ma)ks, ükskõikse(ma)ks muutuma

kali
[nimisõna, substantiiv]
1. linnaste, jahu või leiva leotisest, samuti mahlast vm ainest pärmi toimel kääritatud jook

2. leiva maitsega jook

kalibreerima
[tegusõna, verb]
1. mõõtevahendite näitu kontrollima ja reguleerima

2. seadmeid häälestama

kalifaat
[nimisõna, substantiiv]
1. riik, mida valitseb vaimuliku ja ilmaliku võimuga valitseja ehk kaliif

2. riik, kus võim kuulus kaliifile

kalifeed
[nimisõna, substantiiv]
kitsaste säärtega, põlvedest ülespoole laienevad püksid

kalifeepüksid
[nimisõna, substantiiv]
kitsaste säärtega, põlvedest ülespoole laienevad püksid

kalifornialane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerika Ühendriikide California osariigi elanik

2. Californiast pärit inimene

kalifornium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 98

kalifornlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerika Ühendriikide California osariigi elanik

2. Californiast pärit inimene

kaliiber
[nimisõna, substantiiv]
1. tulirelva rauaõõne, kuuli, mürsu või miini läbimõõt (hrl mm-tes)

2. lennukipommi mass kg-des

kaliibrima
[tegusõna, verb]
1. mõõtevahendite näitu kontrollima ja reguleerima

2. seadmeid häälestama

kaliif
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimuliku ja ilmaliku võimuga valitseja tiitel islamimaades endisajal

2. seda tiitlit kandnud isik

3. islamimaade valitseja

kaliifiriik
[nimisõna, substantiiv]
1. riik, mida valitseb vaimuliku ja ilmaliku võimuga valitseja ehk kaliif

2. riik, kus võim kuulus kaliifile

kaliima
[nimisõna, substantiiv]
Saharast tulev kuum kõrbetuul, mis kannab endaga kaasas peenikest liivatolmu

kalimba
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika päritolu väike klaver, kus puust kõlakastil on seitse otsast kinnitatud metallnaastu, mida sõrmedega näpitakse, nn näpuklaver

kalingur
[nimisõna, substantiiv]
1. labase sidusega ühevärviline puuvillane riie, mida kasutatakse raamatute köitmiseks

2. puuvillriie

kalingurköide
[nimisõna, substantiiv]
(trükinduses:) raamatu (või brošüüri) köitmisviis, milles köiteriideks on kalingur

kalipso
[nimisõna, substantiiv]
liibuv veekindel spordiülikond (nt surfajatel)

kalisteenika
[nimisõna, substantiiv]
jõutreeningu vorm, kus jõu, painduvuse ja vastupidavuse treenimiseks kasutatakse omaenda keharaskust

kalits
[nimisõna, substantiiv]
(püksi)tasku

kaljaan
[nimisõna, substantiiv]
pärsia vesipiip

kaljaastja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kolme jala ning kaanega suurem puunõu kalja tegemiseks

kaljas
[nimisõna, substantiiv]
hrl kahe mastiga kahvelpurjedega (rannasõidu)purjekas, kahemastiline kahvelkuunar

kalju
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbruskonna pinnast esile ulatuv kõvakivimiline paljand

2. massiivne järskude nõlvadega kaldapanga osa

3. väga kõrge ja järsu küljega kivist ala, mis asub sageli mere või ookeani ääres

kaljuastang
[nimisõna, substantiiv]
astmekujuline kaljunõlv

kaljueend
[nimisõna, substantiiv]
kalju etteulatuv osa

kaljuhaud
[nimisõna, substantiiv]
kaljusse raiutud hauakamber

kaljujoonis
[nimisõna, substantiiv]
esiajaloolisel ajal kaljukoobaste seintele või lahtise taeva all olevatele kaljudele kraabitud või värvitud joonistus

kaljujärsak
[nimisõna, substantiiv]
kõrge järsk kaljukülg, äkiline üleminekukoht kaljul ühelt kõrgusastmelt teisele

kaljukass
[nimisõna, substantiiv]
mustjaspruun umbes ühe meetri pikkune taiga- ja tundraalade kiskja

kaljukindel
[omadussõna, adjektiiv]
absoluutselt kindel, täiesti, vankumatult kindel

kaljukits
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgmägedes elutsev suurte kõverate sarvedega kits

2. kõverate sarvedega kits, kes elab mägedes

kaljukoobas
[nimisõna, substantiiv]
kalju sees olev koobas

kaljukotkas
[nimisõna, substantiiv]
suur tumepruun kotkas, kes pesitseb peamiselt rabades

kaljukress
[nimisõna, substantiiv]
rannaaladel ja mäestikes kasvav tumeroheliste lehtede ja valgete või lillakate kobaras õitega väike rohttaim

kaljukõrb
[nimisõna, substantiiv]
palja kaljuse pinnaga kõrbeala

kaljuküngas
[nimisõna, substantiiv]
suur kalju

kaljulaid
[nimisõna, substantiiv]
1. rannalähedane kaljune saareke

2. rannalähedane kaljusaar

kaljulõhe
[nimisõna, substantiiv]
hrl suurem, sügavam pragu kaljus

kaljumaal
[nimisõna, substantiiv]
värviline kaljujoonis

kaljumäestik
[nimisõna, substantiiv]
kaljumägede ahelikest koosnev mäestik

kaljumägi
[nimisõna, substantiiv]
kaljudest moodustuv mägi

kaljune
[omadussõna, adjektiiv]
kaljudega kaetud või kaljudest koosnev

kaljunukk
[nimisõna, substantiiv]
kalju (terav) tipmine osa, kaljust välja ulatuv kühm või eend

kaljuorg
[nimisõna, substantiiv]
kaljudevaheline org

kaljupind
[nimisõna, substantiiv]
kalju pindmine kiht

kaljupragu
[nimisõna, substantiiv]
pragu kaljus või kaljude vahel

kaljupuju
[nimisõna, substantiiv]
Lääne-Eesti loodudel ja loometsades kasvav kollaste või punakate õitega rohttaim

kaljurahn
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaljune) kõrgendik või küngas

2. ebamäärase kujuga üksik suur kalju

kaljurannik
[nimisõna, substantiiv]
kaljune rannik

kaljuronimine
[nimisõna, substantiiv]
nööri või trossiga julgestatud ronimine mööda kaljuseina või ronimisseina

kaljuränk
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaljune) kõrgendik või küngas

2. ebamäärase kujuga üksik suur kalju

kaljurüngas
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaljune) kõrgendik või küngas

2. ebamäärase kujuga üksik suur kalju

kaljusaar
[nimisõna, substantiiv]
kaljune, hrl vähese taimkattega väike saar

kaljusein
[nimisõna, substantiiv]
kalju järsult püstine nõlv

kaljutaim
[nimisõna, substantiiv]
kaljusel pinnasel, kivimipragudes või rusukalletel kasvav taim

kaljutempel
[nimisõna, substantiiv]
kaljusse raiutud tempel

kaljutuvi
[nimisõna, substantiiv]
kaljuseinte eenditel, ka jõgede uhtorgude nõlvadel pesitsev metsik tuvi, kellest põlvneb kodutuvi

kaljuõõnsus
[nimisõna, substantiiv]
õõnsus, tühi ruum kaljus

kalk
[omadussõna, adjektiiv]
(värvuse või valguse kohta:) kõledus- või külmatunnet esile kutsuv

kalk
[nimisõna, substantiiv]
lubjakivi kuumutamisel saadav vees vähe lahustuv valge aine, mida kasutatakse ehitusmaterjalina

kalka
[nimisõna, substantiiv]
poolläbipaistev paber jooniste kopeerimiseks

kalkar
[nimisõna, substantiiv]
kaltsaka välimusega, närustes riietes, allakäinud inimene

kalkeerima
[tegusõna, verb]
läbi kalka kopeerima

kalkopüriit
[nimisõna, substantiiv]
1. vasest, rauast ja väävlist koosnev mineraal, tähtsamaid vasemaake

2. vasemaak

kalkosiin
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt vasksulfaadist koosnev hall mineraal, tähtis vasemaak

2. vasemaak

kalkulaator
[nimisõna, substantiiv]
kalkulatsioone koostav programm või seade

kalkulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
täpne (majanduslik) arvestus

kalkulatsioonitabel
[nimisõna, substantiiv]
tabel, millesse koondatakse rahaliseks kalkulatsiooniks vajalikud andmed ning arvutluse vahe- ja lõpptulemused

kalkuleerima
[tegusõna, verb]
täpset arvestust tegema, täpset maksumust, kulusid vm arvutama

kalkun
[nimisõna, substantiiv]
1. sulgedeta ning käsnalise punaka kaela ja peaga suur kodulind

2. suur lind, keda inimesed kasvatavad, et liha saada

kalkuniliha
[nimisõna, substantiiv]
kalkunilt saadud liha toiduna

kalkunimuna
[nimisõna, substantiiv]
kalkuni munetud muna

kalkunipraad
[nimisõna, substantiiv]
kalkunilihast praad

kalkunkondor
[nimisõna, substantiiv]
suur raipesööja lind Põhja- ja Lõuna-Ameerikas

kalkvel
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (silmade kohta:) pisaraist märjad, pisarais

2. pisarais

kalkvele
[määrsõna, adverb]
1. (silmade kohta:) pisaraist märjaks, pisaraisse

2. pisaraisse

kalla
[nimisõna, substantiiv]
1. pika varrega taim, mille säravvalge, kollane vm värvi õis meenutab lehtrit, mille sees on kollane tõlvik, Eestis toataime või lõikelillena

2. rohttaim

kallak
[nimisõna, substantiiv]
teatav laad, iseloomulik tunnus, eesmärk või kavatsus

kallakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kergelt) viltu, kaldu olev

2. kallakas

kallakil
[määrsõna, adverb]
viltuses asendis, mitte otse

kallakile
[määrsõna, adverb]
viltusesse asendisse, mitte otse

kallakjas
[omadussõna, adjektiiv]
natuke kallakas

kallaklane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ühiskonnas mingist pealiinist kõrvale kaldub

kallaklus
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnas mingist pealiinist kõrvale kaldumine, pealiini mittejärgimine

kallakus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi pinna viltuses asendis olek

2. kaldenurga suurus mõõdetuna

kallakusnurk
[nimisõna, substantiiv]
nõlva, püstise kivimipinna vms ja horisontaaltasapinna vaheline nurk

kallakussuund
[nimisõna, substantiiv]
nõlva, püstise kivimipinna vms suund

kallal
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. seisundis, kus ollakse millegagi tegevuses

2. osutab sellele, millega keegi tegeleb

kallale
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. seisundisse, kus ollakse millegagi tegevuses

2. koos sõnaga asuma: osutab sellele, millega keegi tegelema hakkab

kallalekippuja
[nimisõna, substantiiv]
keegi, kes ründab, kallale kipub

kallalekippumine
[nimisõna, substantiiv]
(jõuga) ründamine

kallaletung
[nimisõna, substantiiv]
kellegi ründamine jõuga (sõjalist, füüsilist) vägivalda tarvitades

kallaletungija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kedagi jõuga, vägivaldselt ründab

kallaletungimine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi ründamine jõuga (sõjalist, füüsilist) vägivalda tarvitades

kallaletungisõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, mida peetakse eesmärgiga hõivata rünnatava riigi territoorium

kallalt
[postpositsioon, tagasõna]
seisundist, kus ollakse millegagi tegevuses

kallama
[tegusõna, verb]
1. anumast seda kallutades vedelikku vm ainet välja voolata laskma

2. tegema nii, et vedelik voolaks nõust välja või ühest nõust teise

Ühendtegusõnad: juurde kallama, juurde kallama, peale kallama, peale kallama, sisse kallama, sisse kallama, välja kallama, välja kallama, üle kallamaüle kallama

kallas
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu-äärne, seda piirav (pisut kõrgem) maismaariba

2. (pisut kõrgem) maapinna osa, mis piirab veekogu

kallaspapp
[nimisõna, substantiiv]
vaht, kes kõrgelt kaldalt kalaparvi jälgis ja kalastamist juhtis (varasema aja noodapüügil Virumaa rannikul)

kallaspoolik
[omadussõna, adjektiiv]
(kergelt, laugjalt) kaldu olev

kallasrada
[nimisõna, substantiiv]
avalikuks kasutamiseks määratud kaldariba veekogu ääres

kallastik
[nimisõna, substantiiv]
jõe, järve kaldad

kalle
[nimisõna, substantiiv]
teatava nurga all kaldu olek, viltu asend

kaller
[nimisõna, substantiiv]
1. sültjas mass, tarretatud leem

2. tarretunud liha-, kala- v köögiviljaleem

kallerdama
[tegusõna, verb]
1. sültjaks, hangunuks muutuma

2. sültjaks, kalleriks muutuma

kallerdis
[nimisõna, substantiiv]
1. sültjas mass, tarretatud leem

2. tarretunud liha-, kala- v köögiviljaleem

kallerduma
[tegusõna, verb]
1. sültjaks, hangunuks muutuma

2. sültjaks, kalleriks muutuma

kalli
[nimisõna, substantiiv]
kätega kellegi ümbert kinni võtmine, et väljendada armastust või sõprust

kallidus
[nimisõna, substantiiv]
hind, maksumus

kalligraaf
[nimisõna, substantiiv]
kalligraafia meister, ilukirjutaja

kalligraafia
[nimisõna, substantiiv]
kaunikujuliste tähtedega kirjutamise kunst, vastav kunstiharu

kalligraafiline
[omadussõna, adjektiiv]
kauni kirjaga kujundatud, kaunikirjaline, kalligraafile omane

kallihinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju raha maksev, kõrge hinnaga

2. selline, mis maksab palju

kalli-kalli
[nimisõna, substantiiv]
kätega kellegi ümbert kinni võtmine, et väljendada armastust või sõprust

kallike
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt armastatud inimese kohta)

kallikene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt armastatud inimese kohta)

kallilt
[määrsõna, adverb]
palju raha makstes, suure raha eest

kallim
[nimisõna, substantiiv]
1. kaaslane paarisuhtes, inimene, keda keegi armastab

2. armastatud inimene

kallimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
hea, üllameelne, õilsameelne

kallinema
[tegusõna, verb]
kallimaks muutuma

kallis
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju raha maksev, kõrge hinnaga

2. selline, mis maksab palju

kallisasi
[nimisõna, substantiiv]
kalliks, väga väärtuslikuks peetav ese

kalliskivi
[nimisõna, substantiiv]
1. looduses harva ja väikestes kogustes leiduv mineraal või kivim (nt teemant, safiir, topaas), mida kasutatakse ehete valmistamiseks

2. looduses harva leiduv väärtuslik kivi, millega kaunistatakse ehteid

kallistama
[tegusõna, verb]
1. kellelgi ümbert kinni võtma, kedagi rinna vastu suruma

2. kui sa kedagi kallistad, siis sa paned oma käed talle ümber, et näidata, kuidas sa temast hoolid või teda armastad

Ühendtegusõnad: vastu kallistamavastu kallistama

kallistus
[nimisõna, substantiiv]
kätega kellegi ümbert kinni võtmine, et väljendada armastust või sõprust

kallisvara
[nimisõna, substantiiv]
kalliks, väga väärtuslikuks peetav vara

kallivõitu
[omadussõna, adjektiiv]
hinnalt (liiga) kallis

kallur
[nimisõna, substantiiv]
kallutatava veokastiga auto

kallurauto
[nimisõna, substantiiv]
kallutatava veokastiga auto

kallus
[nimisõna, substantiiv]
sarvestunud nahapaksend (nt talla all)

kallutama
[tegusõna, verb]
esialgsest (normaal)asendist kaldus asendisse viima

kallutamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi viimine esialgsest (normaal)asendist ette, taha või küljele

kallutatud
[omadussõna, adjektiiv]
erapoolik, mõjutatud, tendentslik

kalluti
[nimisõna, substantiiv]
vahend millegi suuna juhtimiseks

kallutuma
[tegusõna, verb]
esialgsest (normaal)asendist ette, taha või küljele kalduma

kallutus
[nimisõna, substantiiv]
sirutatud keha kallutamine (võimlemisel)

kalm
[nimisõna, substantiiv]
(poeetilisemas stiilis:) hauaküngas, haud

kalmaar
[nimisõna, substantiiv]
1. meres elutsev pikliku kehaga selgrootu loom, kelle suuava ümbritseb kümme iminappadega kombitsat

2. peajalgne

kalme
[nimisõna, substantiiv]
hrl maapealne kividest, mullast, liivast vms kuhjatud muistne matmispaik

kalmeleid
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogilistel väljakaevamistel kalmest leitud ese(med)

kalmepanus
[nimisõna, substantiiv]
surnule kalmesse kaasapandud esemed

kalmerühm
[nimisõna, substantiiv]
mitu kalmet lähestikku

kalmeväli
[nimisõna, substantiiv]
kalmete ala, maa-ala kalmetega

kalmistu
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala surnute matmiseks

2. maa-ala, kuhu surnud inimesed on maetud

kalmistupink
[nimisõna, substantiiv]
hauaplatsi äärde asetatav pink

kalmistupäev
[nimisõna, substantiiv]
ilmalik surnute mälestamise päev

kalmistupüha
[nimisõna, substantiiv]
kiriklik surnute mälestamispäev

kalmistuvaht
[nimisõna, substantiiv]
surnuaia korra eest hoolitsev isik

kalmuaed
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala surnute matmiseks

2. maa-ala, kuhu surnud inimesed on maetud

kalmukivi
[nimisõna, substantiiv]
1. hauale püstitatav mälestuskivi, millele graveeritakse surnu nimi, sünni- ja surmaaeg ning mõnikord ka tsitaat

2. haual olev kivist ese, mille peal on kirjas surnud inimese nimi ning tema sünni ja surma kuupäev

kalmuküngas
[nimisõna, substantiiv]
see osa hauast, mis ulatub maapinnast kõrgemale

kalmuküünal
[nimisõna, substantiiv]
kalmistul põletatav, hrl eriline plekk- või plastkarbikesse valatud (kaanega) küünal

kalmuline
[nimisõna, substantiiv]
surnud inimene, kes asub hauas

kalmumägi
[nimisõna, substantiiv]
küngas, kus on asunud kalmistu

kalmus
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogude kaldaosas kasvav pikkade mõõkjate lehtede ja tõlvikuga omapäraselt lõhnav rohttaim

2. rohttaim

kalmusejuur
[nimisõna, substantiiv]
veekogude kaldaosas kasvava pikkade mõõkjate lehtede ja tõlvikuga omapäraselt lõhnava rohttaime juur, mida on kasutatatud loodusliku ravimina

kalmusejuurikas
[nimisõna, substantiiv]
veekogude kaldaosas kasvava pikkade mõõkjate lehtede ja tõlvikuga omapäraselt lõhnava rohttaime juur, mida on kasutatatud loodusliku ravimina

kalmõkk
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Kaspia mere äärse mongoli rahva liige

2. mongoli rahva liige

kalomel
[nimisõna, substantiiv]
1. valge pulber, mis tumeneb valguse toimel ning mida kasutatakse antiseptikuna ning keemiatööstuses, teatud elavhõbeda sool

2. elavhõbeda sool

kalong
[nimisõna, substantiiv]
suurim käsitiivaline, Kagu-Aasias elutsev lendkoer

kalor
[nimisõna, substantiiv]
energiahulk, mida organism saab toidust (seal leiduvatest valkudest, rasvadest, süsivesikutest)

kaloraaž
[nimisõna, substantiiv]
kilokalorite hulk, mis organism saab 100 g toidu (või toiduaine) tarbimisel

kalorifeer
[nimisõna, substantiiv]
1. seade õhu soojendamiseks õhkkütte-, ventilatsiooni- või kuivatussüsteemis

2. keskaegne õhkküttesüsteem

3. õhusoojendi

kalorifeerahi
[nimisõna, substantiiv]
1. seade õhu soojendamiseks õhkkütte-, ventilatsiooni- või kuivatussüsteemis

2. keskaegne õhkküttesüsteem

3. õhusoojendi

kaloriline
[omadussõna, adjektiiv]
(toidust saadava energiahulgaga seoses:) teatud arvu kalorite suurune

kalorimeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist soojushulga mõõtmiseks

kalorimeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. soojushulga mõõtmine keemiliste ja füüsikaliste protsesside käigus

2. vastav füüsika haru

3. soojushulga mõõtmine

kalorine
[omadussõna, adjektiiv]
(toidust saadava energiahulgaga seoses:) teatud arvu kalorite suurune

kaloripomm
[nimisõna, substantiiv]
eriti suure kalorisisaldusega söök või toiduaine

kaloririkas
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) suure kalorisisaldusega, organismile palju energiat andev

kalorisisaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. kalorite määr mingis aines (hrl toiduaines)

2. kilokalorite hulk toiduaines

kalorivaene
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu ja toitumisega seoses:) lahja, vähe kaloreid sisaldav

kalorsus
[nimisõna, substantiiv]
kilokalorite hulk, mis organism saab 100 g toidu (või toiduaine) tarbimisel

kaloss
[nimisõna, substantiiv]
tavalisele jalatsile peale tõmmatav kummist pealisjalats

kalott
[nimisõna, substantiiv]
pealaele liibuv ümmargune mütsike (nt katoliku vaimulikel)

kalpsama
[tegusõna, verb]
1. (suure hüppe või suurte hüpetega) kiiresti liikuma

2. hüppama

kalpsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. pika hüppega

2. suurte hüpetega liikudes, kalpsates

kalsoonid
[nimisõna, substantiiv]
meeste pikad aluspüksid

kalts
[nimisõna, substantiiv]
riideese või riidetükk, mis on viletsa väljanägemisega, (pikast kasutamisest) kulunud või räbaldunud

kaltsad
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsed talurahva linased või takused (kints)püksid

kaltsak
[nimisõna, substantiiv]
närustes riietes, hrl allakäinud, saamatu või muidu alavääristatav inimene

kaltsakas
[nimisõna, substantiiv]
närustes riietes, hrl allakäinud, saamatu või muidu alavääristatav inimene

kaltsakproletariaat
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kapitalistliku ühiskonna põhjakiht (hulkurid, kerjused, vargad)

2. deklasseerunud kiht

kaltsedon
[nimisõna, substantiiv]
1. läbikumav paljudes värvitoonides poolvääriskivi, kvartsi teisend

2. kvartsi erim

kaltseks
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne külmetushaiguste ravim

kaltsiferool
[nimisõna, substantiiv]
looduslik või sünteetiline aine, mis reguleerib kaltsiumi imendumist organismi, mõjutades kõige enam luude ja liigeste arenemist

kaltsifiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) kasvupinnasena lubjarikast mulda eelistav

kaltsifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sadestuvate kaltsiumsoolade kogunemine ja ladestumine organismi kudedes või elundites, lubjastuse tekkimine

kaltsiit
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud kristalliseerunud mineraal, lubjakivide peamine koostisosa

2. kaltsiumkarbonaadi erim

kaltsineerima
[tegusõna, verb]
lenduvaid aineid kuumutamise teel kõrvaldama

kaltsitoniin
[nimisõna, substantiiv]
kilpnäärme hormoon, mis reguleerib kaltsiumi ainevahetust ning aitab kaasa luu säilitamisele (ka ravimina)

kaltsium
[nimisõna, substantiiv]
pehme hallikas metall, omadustelt leelismuldmetall, keemiline element järjenumbriga 20

kaltsiumhüdroksiid
[nimisõna, substantiiv]
värvitu kristalne aine või valge pulber, mis tekib lubja (ehk kaltsiumoksiidi) reageerimisel veega

kaltsiumipreparaat
[nimisõna, substantiiv]
kaltsiumi sisaldav ravim või toidulisand

kaltsiumipuudus
[nimisõna, substantiiv]
kaltsiumi vähesus või puudujääk organismis

kaltsiumisisaldus
[nimisõna, substantiiv]
kaltsiumi määr mingis aines, ühendis vm

kaltsiumivaegus
[nimisõna, substantiiv]
kaltsiumi suhteline vähesus või puudujääk

kaltsiumkarbiid
[nimisõna, substantiiv]
kaltsiumi ja süsiniku ühend

kaltsiumkarbonaat
[nimisõna, substantiiv]
kaltsiumi ja süsihappe sool, mis looduses esineb peamiselt lubjakivina, dolomiidina, marmorina

kaltsiumkloriid
[nimisõna, substantiiv]
valge kristalne aine, kaltsiumi ja kloori ühend, mida kasutatakse nt ainete kuivatamiseks

kaltsiumnitraat
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikväetisena kasutatav kaltsiumi ühend

kaltsiumoksiid
[nimisõna, substantiiv]
(hallikas)valge, kahvatukollane või kahvatuhall kristalne aine, kaltsiumi oksiid, mida saadakse lubjakivi põletamisel ning mida kasutatakse nt ehitusmaterjalina

kaltsiumsulfaat
[nimisõna, substantiiv]
hrl kipsina esinev valge tahke aine, mis on suhteliselt pehme ja kergesti murenev, keemiliselt kaltsiumi ja väävelhappe sool, mida kasutatakse meditsiinis ja toiduainetetööstuses kalgendajana

kaltskaabakas
[nimisõna, substantiiv]
kaltsaka kohta

kaltsmärg
[omadussõna, adjektiiv]
märg nagu kalts

kaltsuhunnik
[nimisõna, substantiiv]
vanade katkiste riideräbalate või rõivaste hunnik

kaltsuhunt
[nimisõna, substantiiv]
kaltsude peenestamise masin

kaltsukas
[nimisõna, substantiiv]
kasutatud riiete pood

kaltsukott
[nimisõna, substantiiv]
kott kaltsudega

kaltsukubu
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta, kes on näruselt ja räbaldunult riides)

2. armetu kehvas riides inimene

kaltsunukk
[nimisõna, substantiiv]
pehmest riidest nukk

kaltsupaber
[nimisõna, substantiiv]
linastest ja puuvillastest kaltsudest valmistatud paber

kaltsupall
[nimisõna, substantiiv]
kaltsudest tehtud pall

kaltsupea
[nimisõna, substantiiv]
(islamiusulise, moslemi kohta, ka sõimusõnana)

kaltsupood
[nimisõna, substantiiv]
kasutatud riiete pood

kaltsupundar
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta, kes on näruselt ja räbaldunult riides)

2. armetu kehvas riides inimene

kaltsus
[määrsõna, adverb]
näruselt ja räbaldunult riides

kaltsusetu
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal setu kaltsukaupmehe kohta)

kaltsutama
[tegusõna, verb]
kellegagi või millegagi hoolimatult ümber käima

kaltsuvaip
[nimisõna, substantiiv]
kaltsuribadest kootud vaip

kalur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tegeleb kalapüügiga, ka elukutsena

2. inimene, kes püüab kala, ka elukutsena

kalurilaul
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügist või meresõidust kõnelev rahvalaul

kalurinaine
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja) kaluri abikaasa

kalurionn
[nimisõna, substantiiv]
kalurite lihtne kerge peavari (nt varustuse hoidmiseks, ööbimiseks)

kaluripaat
[nimisõna, substantiiv]
paat rannalähedaseks kalapüügiks

kalurisaabas
[nimisõna, substantiiv]
kaluri kõrge laia säärega veekindel säärik

kalurisõlm
[nimisõna, substantiiv]
kaht (ühejämedust) köit ühendav sõlm

kaluuga
[nimisõna, substantiiv]
1. suur beluugale lähedane Amuuri jõgikonna röövkala

2. kala

kalvados
[nimisõna, substantiiv]
õuntest saadav kange alkohoolne jook

kalvinism
[nimisõna, substantiiv]
1. 16. sajandil Johann Calvini rajatud protestantlik usuvool, mida iseloomustab jumaliku ettemääratuse õpetus ja sakramentide sümboolne tõlgendus

2. protestantlik usuvool

kalvinist
[nimisõna, substantiiv]
Johann Calvini rajatud protestantliku usuvoolu tunnistaja 16. sajandil

kalvinistlik
[omadussõna, adjektiiv]
kalvinismile või kalvinistile omane

kalõmm
[nimisõna, substantiiv]
1. mõrsja vanemaile (või sugulastele) makstav lunaraha turgi rahvastel

2. turgi rahvaste mõrsjaluna

kalüpso
[nimisõna, substantiiv]
1. Lääne-India saarte tantsurütmiline rahvalaul

2. selle rütmiga seltskonnatants

kama
[nimisõna, substantiiv]
1. kamajahust ja hapupiimast valmistatud vedela pudru taoline eesti rahvustoit

2. külm ja vedel toit, mis koosneb mitut liiki jahust ja hapu maitsega piimast. Kama on traditsiooniline eestlaste toit

kama
[nimisõna, substantiiv]
mitmesugused esemed, kaup või kraam

kama
1. märgib ükskõikset suhtumist, ükskõiksust mingi olukorra suhtes: sama see, teeb üks välja

2. kui sul on millegi suhtes ükskõik, siis see pole sinu jaoks oluline, sinu jaoks vahet ei ole

kamaarinskaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire elavaloomuline 2/4-taktis vene rahvatants ja tantsulaul

2. vene rahvatants

kamajahu
[nimisõna, substantiiv]
keedetud, seejärel kuivatatud ning pruunistatud tera- ja kaunviljast saadud jahu

kamakas
[nimisõna, substantiiv]
suur, ebamäärase kujuga tihke (kõvaks kuivanud) tükk mingit ainet (nt mulda, jääd)

kamakäkk
[nimisõna, substantiiv]
kamast tehtud piklik või ümmargune pätsike (eesti rahvustoite)

kamal
[nimisõna, substantiiv]
mõlemad peod õõnsust moodustavatena koos

kamaluga
[määrsõna, adverb]
1. rohkesti, küllaga

2. küllaga, liiaga

kamalutäis
[nimisõna, substantiiv]
kamalut täitev kogus

kamandama
[tegusõna, verb]
kellelegi (millegi tegemiseks, kuhugi minekuks) käske või korraldusi andma

kamapallid
[nimisõna, substantiiv]
väiksed ümmargused krõbinad kamajahust (hommikusöögiks või näksimiseks)

kamar
[nimisõna, substantiiv]
1. mullakiht, mis on tihedalt läbi kasvanud rohttaimede ja nende juurtega

2. sellest väljalõigatud tükk

kamarajura
[nimisõna, substantiiv]
jama

kamaramuld
[nimisõna, substantiiv]
mitmeaastaselt rohumaalt eemaldatud mätaste kompostimisega saadud mullapinnas

kamaras
[nimisõna, substantiiv]
niisketel karjamaadel, niitudel ja põldudel kasvav väike punakate õitega poolparasiitne rohttaim

kamardama
[tegusõna, verb]
rohukamaraga kattuma

kamarduma
[tegusõna, verb]
rohukamaraga kattuma

kamarilja
[nimisõna, substantiiv]
1. monarhi vm võimukandjat oma huvides mõjutav intrigantide rühmitus

2. valitsejat mõjutav intrigantide klikk

kamarmuld
[nimisõna, substantiiv]
mitmeaastaselt rohumaalt eemaldatud mätaste kompostimisega saadud mullapinnas

kamass
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne nöörideta poolsaabas, millel olid kummiriidest kiilud külgedel

2. meeste haakidega poolsaabas

kamass
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe hääbunud samojeedi rahva liige

2. väljasurnud samojeedi rahva liige

kamašokolaad
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kamajahust, suhkrust ja kakaost valmistatud tahvlikujuline maiustus

kambajõmm
[nimisõna, substantiiv]
kaaslane mingis ettevõtmises

kambakas
[nimisõna, substantiiv]
kambakesi kallaleminek

kambake
[nimisõna, substantiiv]
(väike) kamp või seltskond

kambakene
[nimisõna, substantiiv]
(väike) kamp või seltskond

kambakesi
[määrsõna, adverb]
ühise hulgana, (väikese) rühmana või kambana

kambaline
[nimisõna, substantiiv]
kaaslane mingis ettevõtmises

kambamees
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi ühel nõul, ühes mestis olija, kaaslane (mingis ettevõtmises, kitsamas seltskonnas)

kambas
(koos, seltsis olemist või tegutsemist märkivana)

kambavaim
[nimisõna, substantiiv]
1. kambana ühtehoidmine, kamba kokkukuuluvustunne

2. grupi meelsus, tõekspidamised, hoiakud

kamber
[nimisõna, substantiiv]
(hrl endisaegses maamajas:) (väike) tuba vm ruum

kamberahi
[nimisõna, substantiiv]
ligilähedalt kuubikujulise ruumiga tööstusahi materjalide kuumutamiseks ja termiliseks töötlemiseks

kamberkaevandamine
[nimisõna, substantiiv]
kaevandamisviis, kus maavara väljatakse kaevisekihti rajatavatest kambritest ja ära jääb maa vajumine

kamberkalapääs
[nimisõna, substantiiv]
1. kaladele jõgedes olevate tõkete ületamiseks rajatud trepitaoline astmestik

2. kalakäik

kambervangla
[nimisõna, substantiiv]
vangla, kus vange hoitakse ühe- ja kahekohalistes kambrites

kambium
[nimisõna, substantiiv]
1. puudel koore all paiknev kevadel mahlarikas kude, mis toodab sissepoole uusi puidurakke ja väljapoole koorerakke

2. taime koorealune kude

kambodžalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kambodža kodanik või elanik

2. Kambodža päritolu inimene

kambrik
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kamber

2. rehielamu sahver, käsikamber

kambriline
[omadussõna, adjektiiv]
kambreid omav, kambritega

kambrilised
[nimisõna, substantiiv]
merepõhja arvukad juurjalgsed ainuraksed, kelle lubikodadest on moodustunud suur osa põhjasetteist ja settekivimeist

kambrium
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaaegkonna ehk paleosoikumi vanim, ordoviitsiumile eelnev ajastu ning ladestu

2. vanaaegkonna vanim ajastu ning ladestu

kambüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva köök

2. laevaköök

kamee
[nimisõna, substantiiv]
1. lõigatud vääris- või poolvääriskivi, millel on kõrge reljeefiga piltkujutis

2. kõrgreljeefiga gemm

kameeleon
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Aafrika ja Aasia troopikas ja subtroopikas puudel elutsev sisalikutaoline pika haardsabaga loom, kel on võime oma nahavärvust kiiresti muuta

kameelia
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilise ja lähistroopilise Aasia külmaõrn igihaljas lehtpuu või -põõsas, Eestis kasvuhoone- ja toataim

2. lehtpuu v -põõsas

kamefüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmeaastane taim, mille uuenemispungad asetsevad ebasoodsal aastaajal madalal maa kohal (nt puju, pohl)

2. kääbus- ja poolpõõsaid hõlmav eluvorm

kameraaltöö
[nimisõna, substantiiv]
välitöödel kogutud materjali läbiuurimine laboris, töötoas vms siseruumis

kameralistika
[nimisõna, substantiiv]
haldus-, majandus- ja rahandusalaste teadmiste kogum 17.–18. sajandi Saksamaal

kamerunlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kameruni kodanik või elanik

2. Kameruni päritolu inimene

kami
[nimisõna, substantiiv]
üleloomulik olend jaapani mütoloogias

kamikadze
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani lennuväes 1944–1945 lendur, kes juhtis oma lõhkeainelastiga lennuki sihtmärgi pihta, teades, et hukkub ka ise

2. Jaapani surmalendur

kamikaze
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani lennuväes 1944–1945 lendur, kes juhtis oma lõhkeainelastiga lennuki sihtmärgi pihta, teades, et hukkub ka ise

2. Jaapani surmalendur

kamikaze-droon
[nimisõna, substantiiv]
laskeseadeldisest üles lastav droonilaadne laskemoon, mis avab õhus tiivad ja jääb õhku hetkeni, mil lahinguüksuse juht rünnakuks käsu annab

kamin
[nimisõna, substantiiv]
1. eest lahtine suitsulõõriga tulekolle ruumi kütmiseks

2. koht, kus saab toas tuld teha

kaminahi
[nimisõna, substantiiv]
klaasuksega ja kahe siibriga ahi

kaminapuu
[nimisõna, substantiiv]
kaminakütmiseks sobivast puust ja sobivas mõõdus halg

kaminasaal
[nimisõna, substantiiv]
saal, kus on kamin

kaminasimss
[nimisõna, substantiiv]
kamina etteulatuv ülaserv

kaminasüdamik
[nimisõna, substantiiv]
kamina keskmine, soojust andev osa

kaminatuba
[nimisõna, substantiiv]
(puhke)tuba, kus on kamin

kaminatuli
[nimisõna, substantiiv]
kaminas põlev tuli

kaminavõre
[nimisõna, substantiiv]
madal võre kamina kolde ees

kaminaõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune koosviibimine kaminatule paistel

kamjas
[omadussõna, adjektiiv]
kammitaoline

kamlott
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud tihe toimse sidusega villane vm riie

2. riidesort

kamm
[nimisõna, substantiiv]
1. piidega ese juuste korrastamiseks või soengu kinnitamiseks ja kaunistamiseks

2. lame plastist või metallist ese, millega saab juukseid korda seada

kammaijaa
[nimisõna, substantiiv]
1. mõttetu sekeldamine või õiendamine, kärarikas mürgel, tramburai

2. mõttetus, jama

kammajaa
[nimisõna, substantiiv]
1. mõttetu sekeldamine või õiendamine, kärarikas mürgel, tramburai

2. mõttetus, jama

kammeljas
[nimisõna, substantiiv]
1. lestast ümarama kehaga lame merekala silmadega ühel kehapoolel

2. kala

kammeransambel
[nimisõna, substantiiv]
kammermuusikat esitav ansambel

kammerhärra
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) kammerjunkrust kõrgem õukondlase tiitel

2. seda tiitlit kandev isik

3. õukonnatiitel

4. seda kandev isik

kammerjunkur
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) madalaim õukondlase tiitel

2. seda tiitlit kandev isik

3. madalaim õukonnatiitel

4. seda kandev isik

kammerkontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, kus esitatakse kammermuusikat

kammerkoor
[nimisõna, substantiiv]
väike valikkoosseisuga koor

kammerlaulja
[nimisõna, substantiiv]
kammermuusikat esitav laulja

kammerlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundmuslik, (enesesse) süvenev

2. vaos hoitud, paatoseta

kammerlikkus
[nimisõna, substantiiv]
esitusviis, millele on iseloomulik vähene arv tegelasi või mis nõuab väikest esitusruumi

kammerlooming
[nimisõna, substantiiv]
kammerteosed, kammermuusikasse kuuluvad helitööd

kammermuusika
[nimisõna, substantiiv]
instrumentaal- või vokaalmuusika solistile või solistide ansamblile (väikeses ruumis esitamiseks)

kammerneitsi
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgemast seisusest naisisiku isiklik teenijanna (hrl endisajal)

2. isiklik teenijanna

kammerooper
[nimisõna, substantiiv]
väikesele koosseisule, peamiselt solistidele ja saateansamblile kirjutatud ooper

kammerorkester
[nimisõna, substantiiv]
väike orkester klassikalise muusika esitamiseks

kammerpreili
[nimisõna, substantiiv]
(Tsaari-Venemaal:) õukonnatiitel, mis andis õiguse osa võtta õukonna vastuvõttudest

kammersaal
[nimisõna, substantiiv]
kammermuusika esitamiseks mõeldud (väike) saal

kammerteater
[nimisõna, substantiiv]
väiksem teater

kammerteener
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) üliku, aadliku, kõrgemast seisusest isiku isiklik teener

2. isiklik teener

kammerteos
[nimisõna, substantiiv]
kammermuusikasse kuuluv helitöö

kammertoon
[nimisõna, substantiiv]
kirjutise, sõnavõtu vms häälestatus, üldine meelsus

kammertriller
[nimisõna, substantiiv]
väheste tegelastega, minimaalsete vahenditega loodud põnevusfilm või -lavastus

kammijälg
[nimisõna, substantiiv]
kammtempli jälg muistsel savinõul

kammima
[tegusõna, verb]
1. kammiga juukseid korrastama, soengut seadma

2. kammiga juukseid korrastama

Ühendtegusõnad: läbi kammima, läbi kammima, ära kammimaära kammima

kamming
[nimisõna, substantiiv]
1. (kammimisega) teatud viisil seatud juuksed, (kammitud) soeng

2. soeng

kammipill
[nimisõna, substantiiv]
1. kamm mänguriistana (puhutakse piidele asetatud õhukesele paberi- või puulehele)

2. kamm musitseerimisvahendina

kammissepp
[nimisõna, substantiiv]
kammide valmistaja endisajal

kammitasku
[nimisõna, substantiiv]
seinale riputatav tasku kammide hoidmiseks

kammits
[nimisõna, substantiiv]
1. miski (või keegi), mis mõjub köidikuna

2. millegi mõju takistava või piirava tegurina

kammitsema
[tegusõna, verb]
millegi toimumist või tegevust takistama või pidurdama, piiravaid tegureid rakendama

kammitsetus
[nimisõna, substantiiv]
tagasi hoitud olek, mingi teguri, asjaolu, mõju vms poolt piiratud olek

kammitupp
[nimisõna, substantiiv]
ümbris kammi hoidmiseks ja kaasaskandmiseks

kammivabrik
[nimisõna, substantiiv]
plastesemeid tootev ettevõte

kammkarp
[nimisõna, substantiiv]
1. lehvikukujulise soonilise kojaga söödav limune

2. söödav karp

kammkeraamika
[nimisõna, substantiiv]
1. valdavalt kammornamendiga keraamikaliik neoliitikumis

2. kammornamendiga neoliitiline keraamikaliik

kammkeraamiline
[omadussõna, adjektiiv]
kammkeraamikasse kuuluv, kammkeraamikaga seotud

kammketrus
[nimisõna, substantiiv]
ketrusviis kvaliteetse keskmise jämedusega või peene (puu)villase lõnga saamiseks

kammköide
[nimisõna, substantiiv]
köide, kus märkmiku- või kalendrilehed on ühendatud kammitaolise plast- või traatribaga

kammloomad
[nimisõna, substantiiv]
1. meres elavad õrna sültja kehaga röövtoidulised selgrootud

2. selgrootute hõimkond

kammlõikamine
[nimisõna, substantiiv]
metalli töötlemise meetod, mille puhul lõikeriista tõmmatakse läbi töödeldava detaili

kammlõikepink
[nimisõna, substantiiv]
metallilõikepink, kus lõikeriista tõmmatakse läbi töödeldava detaili

kammlõng
[nimisõna, substantiiv]
kammketrusel saadav sile, pehme ja ühtlane lõng

kammornament
[nimisõna, substantiiv]
1. kammtempliga vajutatud ilustised muistsel savinõul

2. kammtempli jälgedega ornament

kamm-penikeel
[nimisõna, substantiiv]
pikalt teravneva lehetipuga üleni vees kasvav õistaim

kammpuuvill
[nimisõna, substantiiv]
ühtlaselt pika kiuga puuvill, millest lühikesed kiud on kammimisega eemaldatud

kammtempel
[nimisõna, substantiiv]
1. hambulise servaga riist, mida muistsel ajal kasutati savinõudele ornamendi vajutamiseks

2. kammitaoline riist savinõude ilustamiseks

kammvill
[nimisõna, substantiiv]
vabrikus eriliste masinatega kammitud ühtlaselt pikk vill

kammvillane
[omadussõna, adjektiiv]
kammvillast toodetud

kamo
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitsevärvuse abil varjamine sõjaväljal vm

2. värvimaskeering näol või muu maskeering

kamorka
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, kitsas (ja pime) ruum

2. väike ruum

kamp
[nimisõna, substantiiv]
(väiksem, kahtlustäratav) rühm koos viibivaid või üheskoos, ühel alal tegutsevaid inimesi

kamp
[nimisõna, substantiiv]
suur, ebamäärase kujuga tihke (kõvaks kuivanud) tükk mingit ainet (nt mulda, jääd)

kampaania
[nimisõna, substantiiv]
1. sihipärane (lühiajaline) tegevus mingi eesmärgi saavutamiseks ning osalejate või ostjate ligimeelitamiseks (nt et midagi reklaamida ja müüa, valimistel hääli saada)

2. teatud ajavahemikul ühiste jõududega sooritatud tegevus(ed), millel on spetsiaalne eesmärk

kampaaniahind
[nimisõna, substantiiv]
kampaania ajal või korras mingile asjale, pakkumisele kehtiv erihind, hrl odavam

kampaanialeht
[nimisõna, substantiiv]
veebilehe vaheleht, kuhu inimene esimesena suunatakse ning mis hrl täidab üht konkreetset ülesannet (nt veebikampaania, küsitlus)

kampaanialik
[omadussõna, adjektiiv]
kampaania korras, kampaaniana toimuv

kampaaniameister
[nimisõna, substantiiv]
hrl poliitiku või erakonna valimiskampaaniat kujundav isik

kampaniil
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikuhoonest eraldi seisev kellatorn (eriti Itaalias)

2. kellatorn

kampas
[määrsõna, adverb]
(koos, seltsis olemist või tegutsemist märkivana)

kamper
[nimisõna, substantiiv]
terava omapärase lõhnaga aine, mis stimuleerib vereringet ja hingamist ning ergutab närvisüsteemi

kamperriisikas
[nimisõna, substantiiv]
terava vürtsika lõhnaga punakaspruun söögiseen

kamplik
[omadussõna, adjektiiv]
suuri tükke sisaldav, neist koosnev

kampo
[nimisõna, substantiiv]
1. paiguti võsastunud rohtla Brasiilia mägismaal

2. Brasiilia mägismaa rohtla

kampol
[nimisõna, substantiiv]
1. okaspuude vaigust saadav kollane või pruun vees lahustumatu tahke vaikaine

2. tahke vaikaine

kampri-kaneelipuu
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanis ja Hiinas kasvav eeterlikku õli sisaldav igihaljas puu

kampripiiritus
[nimisõna, substantiiv]
kampri alkohollahus, mida hõõrutakse nahasse nt reuma või põletiku korral

kampripuu
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanis ja Hiinas kasvav eeterlikku õli sisaldav igihaljas puu

kamprisalv
[nimisõna, substantiiv]
kamprit sisaldav salv valu leevendamiseks ja lihaste või liigeste soojendamiseks

kampriõli
[nimisõna, substantiiv]
kampripuu eeterlik kamprit sisaldav õli

kamps
[nimisõna, substantiiv]
1. varrukatega, üle pea selga tõmmatav või eest lahti käiv silmkoeese

2. soe pikkade varrukatega riideese, mis katab keha ülemist poolt

kampsik
[nimisõna, substantiiv]
1. varrukatega, üle pea selga tõmmatav või eest lahti käiv silmkoeese

2. soe pikkade varrukatega riideese, mis katab keha ülemist poolt

kampsun
[nimisõna, substantiiv]
1. varrukatega, üle pea selga tõmmatav või eest lahti käiv silmkoeese

2. soe pikkade varrukatega riideese, mis katab keha ülemist poolt

kampsunid
vanad isamaalased ja isamaaliitlased IRL-is

kampus
[nimisõna, substantiiv]
ülikooli ehitiste kogum

kampülobakter
[nimisõna, substantiiv]
laialt levinud bakter, mis võib inimesel tekitada soolepõletikku, toidumürgitust, liigesepõletikku vms

kamraad
[nimisõna, substantiiv]
1. kaaslane, hea tuttav või sõber

2. seltsimees, kaaslane

kamtšadal
[nimisõna, substantiiv]
venekeelse segarahva liige Kamtšatkal

kamuflaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitsevärvuse abil varjamine sõjaväljal vm

2. värvimaskeering näol või muu maskeering

kamuflaažvõrk
[nimisõna, substantiiv]
visuaalseks maskeeringuks mõeldud võrk, mille sulanduv muster moodustub võrgule kinnitatud eri tooni rohekatest ja pruunikatest materjaliribadest (nt kaitserajatiste või sõjatehnika katmiseks)

kamuflett
[nimisõna, substantiiv]
sügava maa-aluse plahvatuse tagajärjel tekkinud õõs, mis ei murra maapinnast läbi

kamul
[postpositsioon, tagasõna]
ajal, aegu

kamut
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest nisujahust kõrgema valgu-, vitamiini- ja mineraalisisaldusega iidne nisusort

kana
[nimisõna, substantiiv]
1. munade ja liha pärast peetav, eeskätt emane kodulind

2. emane lind, keda inimesed kasvatavad, et liha ja mune saada

kanaaed
[nimisõna, substantiiv]
hrl traatvõrguga piiratud maa-ala kanade jaoks

kanaaju
[nimisõna, substantiiv]
(ütlustes märkimaks kellegi suurt rumalust)

kanaarikollane
[omadussõna, adjektiiv]
kanaarilinnu värvi kollane

kanaarilind
[nimisõna, substantiiv]
koldvindist aretatud kollasesuleline kõlava lauluga puurilind

kanaarlane
[nimisõna, substantiiv]
Kanaari saarte elanik

kanaarmastus
[nimisõna, substantiiv]
pime emaarmastus, kus ei märgata oma lapse vigu ega puudusi

kanabroiler
[nimisõna, substantiiv]
1. liha saamiseks kasvatatav, erilisel viisil nuumatav kana

2. teatud tüüpi kana, keda inimesed kasvatavad selleks, et liha saada

kanadalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kanada kodanik või elanik

2. Kanada päritolu inimene

kanadalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kanadalane

kanaema
[nimisõna, substantiiv]
tibudega kana

kanafarm
[nimisõna, substantiiv]
kanakasvatusega tegelev tootmisüksus

kanahakkliha
[nimisõna, substantiiv]
kanalihast valmistatud hakkliha

kanaharjak
[nimisõna, substantiiv]
1. liiva- ja rabaaladel kasvav väikeste roosakaslillade õitega igihaljas kääbuspõõsas

2. igihaljas kääbuspõõsas

kanaihu
[nimisõna, substantiiv]
1. paljaks kitkutud kana nahka meenutav nahapinna kerge krobelisus inimesel (külmast, hirmust tingituna)

2. nahapinna krobelisus inimesel hirmust, külmast

kanaka
[nimisõna, substantiiv]
Okeaania saarte põliselanik

kanakari
[nimisõna, substantiiv]
koos peetavad kanad

kanakasvataja
[nimisõna, substantiiv]
kanade kasvatamise ja aretamisega tegelev inimene

kanakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
kanade pidamine (linnukasvatuse haru)

kanake
[nimisõna, substantiiv]
armas või väike kana

kanakints
[nimisõna, substantiiv]
kana jala ülemine osa (hrl toiduna)

kanakk
[nimisõna, substantiiv]
Uus-Kaledoonia põliselanik

kanakoib
[nimisõna, substantiiv]
kana koib toiduna

kanakoole
[nimisõna, substantiiv]
1. varakevadel lehtmetsades, niisketes võsades ja parkides õitsev südame- või neerukujuliste lehtede ja kuldkollaste õitega taim

2. rohttaim

kanakorv
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne reele pandav pulkadest seljatugi

2. pulkadest seljatoega regi

3. kanakorviga regi

kanakotlet
[nimisõna, substantiiv]
kanalihast valmistatud kotlet

kanakull
[nimisõna, substantiiv]
lindudest ja suurtest närilistest toituv rongasuurune vöödilise rinna ja sabaga pruunikashall röövlind

kanakuur
[nimisõna, substantiiv]
väike ehitis kanade eluasemeks

kanakuut
[nimisõna, substantiiv]
väike ehitis kanade eluasemeks

kanal
[nimisõna, substantiiv]
1. suur korrapärase ristlõikega kunstlik voolusäng, hrl ühendusteena veekogude vahel või vee juurdetoomiseks või ärajuhtimiseks

2. maa sisse kaevatud tee, milles on vesi ja kus saavad sõita laevad

kanala
[nimisõna, substantiiv]
hoone või ruum (koos vastavate abiruumidega) kanade pidamiseks

kanaldama
[tegusõna, verb]
üleloomulikul teel infot vastu võtma, hrl mittemaistelt infoallikatelt (tänapäeval uue vaimsuse praktikana)

kanaldamine
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni vastuvõtmine üleloomulikul teel (nt esoteerikas)

kanaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. informatsiooni vastuvõtmine üleloomulikul teel (nt esoteerikas)

2. sel viisil saadud info või sõnum

kanaliha
[nimisõna, substantiiv]
1. kanalt saadud liha toiduna

2. kanalt saadud liha

kanalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. torustik koos vajalike lisaseadmete ja -ehitistega heitvee ärajuhtimiseks, puhastamiseks ning kahjutuks tegemiseks

2. torude süsteem, mida mööda vesi majast ära voolab

kanalisatsioonikaev
[nimisõna, substantiiv]
avatava luugiga kaev kanalisatsioonitorustiku kontrollimiseks, puhastamiseks vms

kanalisatsioonikollektor
[nimisõna, substantiiv]
kollektor heitvee kogumiseks ja puhastusseadmeisse või veekogusse juhtimiseks

kanalisatsioonitorustik
[nimisõna, substantiiv]
torude süsteem heitvee ärajuhtimiseks

kanalised
[nimisõna, substantiiv]
selts hrl maapinnal tegutsevaid halva lennuvõimega linde

kanaliseerima
[tegusõna, verb]
(tegutsemist, vahendeid) mingis suunas juhtima, kuhugi edasi saatma, et miski (õigesti) toimiks

kanaliseeruma
[tegusõna, verb]
(tunnete, nähtuste kohta:) kuskile suunduma, milleski väljundit leidma

kanalkiired
[nimisõna, substantiiv]
1. positiivsete ioonide voog erilises gaaslahendustorus madalal rõhul

2. positiivsete ioonide voog gaaslahendustorus

kanamuna
[nimisõna, substantiiv]
kana munetud muna (hrl toiduna)

kananahk
[nimisõna, substantiiv]
1. paljaks kitkutud kana nahka meenutav nahapinna kerge krobelisus inimesel (külmast, hirmust tingituna)

2. nahapinna krobelisus inimesel hirmust, külmast

kanapada
[nimisõna, substantiiv]
pajaroog kanalihast

kanapea
[nimisõna, substantiiv]
1. vilets, halb mälu või taip

2. alkoholi talumise seisukohalt kehv, vilets pea

kanapee
[nimisõna, substantiiv]
väike kõrgendatud peatsiga lamamisdiivan

kanaperse
[nimisõna, substantiiv]
1. põllu- ja teeservadel kasvav valgete või kollaste õitega rohttaim

2. lill, millel on valge või kollane õis ja mis kasvab tavaliselt aasal

kanapihv
[nimisõna, substantiiv]
kanalihast pihv

kanapime
[omadussõna, adjektiiv]
hämaras ja pimedas halvasti nägev

kanapimedus
[nimisõna, substantiiv]
halb nägemisvõime hämaruses ja pimedas

kanapimesus
[nimisõna, substantiiv]
halb nägemisvõime hämaruses ja pimedas

kanapoeg
[nimisõna, substantiiv]
udusulis kanatibu või noor kana

kanapraad
[nimisõna, substantiiv]
kanalihast praad

kanapuljong
[nimisõna, substantiiv]
kanast keedetud puljong

kanarbik
[nimisõna, substantiiv]
1. liiva- ja rabaaladel kasvav väikeste roosakaslillade õitega igihaljas kääbuspõõsas

2. igihaljas kääbuspõõsas

kanarbikumesi
[nimisõna, substantiiv]
kanarbikuõite mesi

kanarbikumännik
[nimisõna, substantiiv]
männik, kus kasvab kanarbik

kanarbikunõmm
[nimisõna, substantiiv]
kanarbikuga nõmmeala

kanarbikuraba
[nimisõna, substantiiv]
raba, mille taimkattes valitseb kanarbik

kanarind
[nimisõna, substantiiv]
kana rinnatükk toiduna

kanasta
[nimisõna, substantiiv]
Uruguayst pärit kaardimäng, mida mängitakse kahe kaardipakiga ja võitja on see, kes kogub enim punkte

kanastama
[tegusõna, verb]
hallitusega kattuma

kanašnitsel
[nimisõna, substantiiv]
ovaalne paneeritult praetud kanafileelõik

kanatalitaja
[nimisõna, substantiiv]
kanu talitav inimene kanafarmis

kanatibu
[nimisõna, substantiiv]
udusulis kanatibu või noor kana

kanavaras
[nimisõna, substantiiv]
kanu varastav loom või inimene

kanavarbad
[nimisõna, substantiiv]
peened kortsud silma ääres, hrl silmanurkades

kanavarvas
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav kollaste longus õitega kevadlill

2. lill, millel on palju kollaseid õisi ja mis õitseb kevadel

kanavõrk
[nimisõna, substantiiv]
tihedasilmaline traatvõrk kanaaia jaoks

kand
[nimisõna, substantiiv]
1. labajala tagumine osa

2. jalalaba tagumine osa

kandam
[nimisõna, substantiiv]
kantav ese või olend

kandastak
[nimisõna, substantiiv]
jala asetamine kannale ilma keharaskust sellele viimata (nt rahvatantsudes)

kandeaeg
[nimisõna, substantiiv]
tiinuse kestus

kandeealine
[omadussõna, adjektiiv]
(viljapuude, marjade jt viljadega taimede kohta:) vilju kandev, viljakandmise eas olev

kandehobune
[nimisõna, substantiiv]
koormahobune

kandeiga
[nimisõna, substantiiv]
1. viljakandmise iga taimedel

2. viljapuul

kandejõud
[nimisõna, substantiiv]
veomasina või toestiku võime taluda koormusi ilma purunemata või stabiilsust kaotamata

kandekast
[nimisõna, substantiiv]
1. kast millegi kandmiseks (nt kandekauba jaoks)

2. kandekauba jaoks

kandekaubandus
[nimisõna, substantiiv]
müük, kus müüja pakub kaupa, liikudes jalgsi (nt käsikorviga) ning peatudes ainult kauba müügiks ostjale

kandekaup
[nimisõna, substantiiv]
kandekastidest ja -laudadelt müüdav kaup (vastandina kauplustes müüdavale kaubale)

kandekonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise kandev osa (nt kandesõrestik, kandesein, tala)

2. ehitise kandev osa

kandekorv
[nimisõna, substantiiv]
korv millegi kandmiseks

kandekott
[nimisõna, substantiiv]
kott millegi (käe otsas) kandmiseks

kandela
[nimisõna, substantiiv]
valgustugevuse mõõtühik, SI-süsteemi üks põhiühikuid

kandelaaber
[nimisõna, substantiiv]
1. suur mitmeharuline küünla- või lambijalg

2. mitmeharuline küünla- v lambijalg

kandelamp
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav valgustusvahend eeskätt töökoha valgustamiseks

kandelaud
[nimisõna, substantiiv]
1. rihmade abil kantav alus, millelt omaaegsed tänavakaubitsejad kaupa müüsid

2. kandekauba jaoks

kandeleht
[nimisõna, substantiiv]
taime ülemises osas õisiku või õie alusel asetsev leht

kandelina
[nimisõna, substantiiv]
suure salli laadne kangatükk, mis mähitakse ümber lapse ja tema kandja, imiku kaasaskandmise vahend

kandeloom
[nimisõna, substantiiv]
1. koormate kandmiseks kasutatav loom (nt eesel, kaamel)

2. koormate kandmiseks

kandelüli
[nimisõna, substantiiv]
1. esimene, kandev kaelalüli roomajatel, lindudel ja imetajatel

2. esimene kaelalüli

kandemast
[nimisõna, substantiiv]
juhtmeid kandev mast elektriliinil

kandeos
[nimisõna, substantiiv]
1. (kandseentel:) eoskannas valminud eos

2. kandseentel

kandeosa
[nimisõna, substantiiv]
kandev osa (nt masinal, ehitisel)

kandepind
[nimisõna, substantiiv]
alus, millele miski tugineb

kandepost
[nimisõna, substantiiv]
post, mis kannab või toetab midagi

kandepuu
[nimisõna, substantiiv]
ritv või latt, mille abil kantakse mingit koormat, kandamit hrl kahe inimese vahel

kanderaam
[nimisõna, substantiiv]
kahest rööppuust ja neile kinnitatud laudadest, riidest vm materjalist kandevahend

kanderakett
[nimisõna, substantiiv]
mitmeastmeline rakett, mis viib kosmoseaparaadi orbiidile

kanderihm
[nimisõna, substantiiv]
rihm, mille abil midagi kantakse

kandesadul
[nimisõna, substantiiv]
1. sadul kandelooma (nt kaameli või eesli) seljas koormate kandmiseks

2. koormate kandmiseks

kandesagedus
[nimisõna, substantiiv]
moduleeritud signaali põhisagedus raadio- ja traatsidetehnikas ning automaatikas

kandesein
[nimisõna, substantiiv]
peamine, koormust (nt vahelagesid) kandev sein

kandesõrestik
[nimisõna, substantiiv]
katust vm koormusi kandev sõrestik

kandetala
[nimisõna, substantiiv]
tala ehitise kandva osana

kandetarind
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise kandev osa (nt kandesõrestik, kandesein, tala)

2. ehitise kandev osa

kandetool
[nimisõna, substantiiv]
toolikujuline kandevahend inimeste kandmiseks endisajal

kandetross
[nimisõna, substantiiv]
midagi kandev, ülalhoidev tross

kandev
[omadussõna, adjektiiv]
(seina vm ehitusdetaili kohta:) millelegi altpoolt toeks olev, midagi üleval hoidev

kandevõime
[nimisõna, substantiiv]
veomasina või toestiku võime taluda koormusi ilma purunemata või stabiilsust kaotamata

kandevõrk
[nimisõna, substantiiv]
postisaadetiste kättetoimetamisega seotud asutuste võrk

kandevöö
[nimisõna, substantiiv]
rihm, mille abil midagi kantakse

kandidaadiaeg
[nimisõna, substantiiv]
liikmekandidaadiks olemise kohustuslik aeg

kandidaadidiplom
[nimisõna, substantiiv]
kandidaadikraadi omamist tõendav diplom

kandidaadidissertatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude aja teadussüsteemis:) teaduslik töö kandidaadikraadi taotlemiseks

kandidaadieksam
[nimisõna, substantiiv]
kandidaadiväitekirja kaitsmiseks sooritatav eriaine- või üldaineeksam

kandidaadikraad
[nimisõna, substantiiv]
kandidaadiväitekirja kaitsnud isikule antud teaduslik kraad NSV Liidus

kandidaadistaaž
[nimisõna, substantiiv]
liikmekandidaadil

kandidaaditöö
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude aja teadussüsteemis:) teaduslik töö kandidaadikraadi taotlemiseks

kandidaadiväitekiri
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude aja teadussüsteemis:) teaduslik töö kandidaadikraadi taotlemiseks

kandidaat
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on esitatud valimiseks mingile (ameti)kohale, vastuvõtmiseks mingisse organisatsiooni, mingi auhinna saamiseks või kes taotleb mingit kohta, tiitlit vms

2. inimene, kes on esitatud valimiseks mingisse organisatsiooni või mingile ametikohale

kandidaatriik
[nimisõna, substantiiv]
mingisse organisatsiooni vastuvõtmiseks, millegi saamiseks vms esitatud riik

kandidatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi (töö)koha, auhinna, tiitli vm taotlejaks olemine, sellena esinemine

2. mingi positsiooni taotlemine

kandideerima
[tegusõna, verb]
1. mingit (töö)kohta, auhinda, tiitlit vm taotlema, end kandidaadiks esitama

2. valimistel kandidaadiks olema

3. midagi (näiteks töökohta, auhinda) taotlema

4. valimistel kandidaadiks olema

kandideerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi (töö)koha, auhinna, tiitli vm taotlemine, end kandidaadiks esitamine

2. valimistel kandidaadiks olemine

kandidoos
[nimisõna, substantiiv]
1. limaskestade, naha või siseelundite seenhaigus, mida tekitab pärmseen Candida (eriti Candida albicans)

2. seentõbi

kandik
[nimisõna, substantiiv]
1. alus toitude ja jookide kandmiseks

2. alus, millega saab toite ja jooke kanda

kandikoht
[nimisõna, substantiiv]
1. väike mõisa renditav talukoht, mille eest rentnik tasus peamiselt tööga

2. väike renditalu mõisamaal

kandiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitme (enam-vähem) kantis tahu või nurgaga

2. nurkadega, mitte ümmargune

kandimees
[nimisõna, substantiiv]
endisajal kandikoha rentnik

kandja
[nimisõna, substantiiv]
see, kellele või millele miski tugineb, kes või mis midagi üleval hoiab, säilitab, edasi viib

kandlekeel
[nimisõna, substantiiv]
kandle pillikeel

kandlelugu
[nimisõna, substantiiv]
kandlel mängitav pala

kandlelööja
[nimisõna, substantiiv]
kannelt mängiv inimene (ka professionaalne muusik)

kandlemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. kandle mängimine

2. kandlehelid

kandlemängija
[nimisõna, substantiiv]
kannelt mängiv inimene (ka professionaalne muusik)

kandluu
[nimisõna, substantiiv]
kanna suurim luu

kandma
[tegusõna, verb]
1. hrl üles tõstetuna edasi toimetama, ühest kohast teise viima või tooma

2. üles tõstma ja edasi, teise kohta viima

Ühendtegusõnad: edasi kandma, edasi kandma, ette kandma, ette kandma, kaasas kandma, kaasas kandma, kokku kandma, kokku kandma, laiali kandma, laiali kandma, läbi kandma, läbi kandma, maha kandma, maha kandma, peale kandma, peale kandma, ringi kandma, ringi kandma, sisse kandma, sisse kandma, välja kandma, välja kandma, ära kandma, ära kandma, üle kandmaüle kandma

kandmik
[nimisõna, substantiiv]
millegi (nt sõiduki) kandev või toetav osa

kandpöid
[nimisõna, substantiiv]
1. ülespoole pöördunud pöid, mille korral jalg toetub maapinnale ainult kannaga

2. pöiaviga

kandsamm
[nimisõna, substantiiv]
samm jala mahaasetusega kannale (nt võimlemisel)

kandseened
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimkond seeni, mille paljunemine toimub eoskandadel valmivate kandeoste abil

2. seente hõimkond

kandseis
[nimisõna, substantiiv]
seis kandadel (nt võimlemisharjutustes)

kanduma
[tegusõna, verb]
1. kuhugi (aegamööda) levima või ulatuma

2. ühelt asjalt, nähtuselt, ühest valdkonnast, paigast teise üle minema

Ühendtegusõnad: edasi kanduma, edasi kanduma, üle kandumaüle kanduma

kandur
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise kandev osa (nt kandesõrestik, kandesein, tala)

2. ehitise kandev osa

kandvus
[nimisõna, substantiiv]
(hääle, heli kohta:) kuuldavus, leviulatus, jõulisus

kaneel
[nimisõna, substantiiv]
kaneelipuult saadav kuivatatud (ja peenestatud) aluskoor maitseainena

kaneelikoor
[nimisõna, substantiiv]
kaneelipuu okste kuivatatud aluskoor maitseainena

kaneelilõõts
[nimisõna, substantiiv]
rebitav kaneelisai

kaneeline
[omadussõna, adjektiiv]
kaneeliga maitsestatud, kaneelimaitseline

kaneelipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Aasiast pärit igihaljas lehtpuu, mille mõne liigi aluskoort tarvitatakse maitseainena

2. igihaljas lehtpuu

kaneelisai
[nimisõna, substantiiv]
kaneeliga maitsestatud (hrl rullikeeratud) saiake

kaneeliõli
[nimisõna, substantiiv]
kaneelipuu koorest, lehtedest ja okstest saadav eeterlik õli, mida kasutatakse likööride, koolajookide maitsestamiseks, samuti lõhnaõlides

kanep
[nimisõna, substantiiv]
1. kiu ja õli saamiseks kasvatatav üheaastane pikarootsuliste sõrmjate lehtedega kõrge kultuurtaim

2. teatud taim, mille lehti suitsetatakse. Kanep on narkootikum

kanepbanaan
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav ja kasvatatav taim, millelt saadakse tekstiilkiudu manillat

kanepijahu
[nimisõna, substantiiv]
õlikanepi seemnete pressimisjääkidest saadav jahu

kanepijoove
[nimisõna, substantiiv]
uimastina kasutatava kanepi tarbimisest tingitud joove

kanepikarva
[omadussõna, adjektiiv]
1. kanepikiu värvusega

2. kanepikiu värvusega

kanepikasvandus
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala vm koht, kus kasvatatakse kanepit (hrl ebaseaduslikult, narkootilise aine valmistamiseks ja müügiks)

kanepikiud
[nimisõna, substantiiv]
kanepivarres esinev kiudaine, millest valmistatakse nt köit ja kotiriiet

kanepikook
[nimisõna, substantiiv]
narkootilise kanepiga valmistatud kook

kanepiköis
[nimisõna, substantiiv]
kanepikiududest valmistatud tugev köis

kanepilind
[nimisõna, substantiiv]
kultuurmaastikus elutsev varblasest väiksem pruunika sulestikuga laululind

kanepiluu
[nimisõna, substantiiv]
1. ropsimisel kanepikiust eralduv kõva varreosake

2. ropsimisel eralduv kõva varreosake

kanepine
[omadussõna, adjektiiv]
kanepikiududest valmistatud

kanepinöör
[nimisõna, substantiiv]
kanepikiududest valmistatud tugev nöör

kanepipiim
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal piima aseainena kasutatud valge piimjas vedelik, mida saadi kanepijahule või katki tambitud kanepiseemnetele vee lisamisel

kanepiriie
[nimisõna, substantiiv]
kanepikiududest valmistatav väga vastupidav riie

kanepisuits
[nimisõna, substantiiv]
kanepiga täidetud sigaret

kanepisuitsetaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes suitsetab kanepit

kanepitakk
[nimisõna, substantiiv]
lühem sasitud (halvema kvaliteediga) kanepikiud

kanepitemp
[nimisõna, substantiiv]
talurahva traditsiooniline toit, mida valmistati uhmris tambitud kanepiseemnetest ning veest ja söödi leivale määrituna või kartulite kõrvasena

kanepivaik
[nimisõna, substantiiv]
India kanepi emastaimedelt kogutav vaik, mille kuivatamisel saadakse hašiš

kanepiõli
[nimisõna, substantiiv]
kanepiseemnetest pressitav smaragdrohelist värvi õli, mida kasutatakse ravimina ja toiduainetetööstuses

kanepköis
[nimisõna, substantiiv]
kanepikiududest valmistatud tugev köis

kanepnöör
[nimisõna, substantiiv]
kanepikiududest valmistatud tugev nöör

kanepriie
[nimisõna, substantiiv]
kanepikiududest valmistatav väga vastupidav riie

kang
[nimisõna, substantiiv]
tugev metallvarb või puulatt millegi üles- või lahtikangutamiseks, maa seest väljakaalumiseks, pinnase lahtiraiumiseks ja muudeks sarnasteks töödeks

kangakuduja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes koob kangaspuudel kangaid ja vaipu

kangakudumine
[nimisõna, substantiiv]
kanga või vaiba kudumine kangastelgedel

kangalõim
[nimisõna, substantiiv]
(kangakudumisel:) lõimelõngad

kangapakk
[nimisõna, substantiiv]
kangastelgede ruljas osa, mille ümber keritakse valmiv kangas

kangapalmik
[nimisõna, substantiiv]
käärpuudelt võetud palmitud lõng

kangapinguti
[nimisõna, substantiiv]
seadis kangastelgedel kootud kangaosa laiuti pingulhoidmiseks

kangapool
[nimisõna, substantiiv]
süstikusse käiv õõnes pulk (koelõngaga)

kangapoom
[nimisõna, substantiiv]
kangastelgede eesosas olev ümar rõhtpuu, millele rullitakse kootav riie

kangareha
[nimisõna, substantiiv]
harvade puupulkadega rehataoline riist, mis lõimepoomile aetavad lõngad korras hoiab

kangarull
[nimisõna, substantiiv]
rulli keeratud kangas

kangas
[nimisõna, substantiiv]
1. tekstiilmaterjal, mis on valmistatud kangastelgedel või kudumismasinal laia lindina

2. materjal, millest saab teha näiteks pükse, seelikuid või kardinaid

3. tekstiilmaterjal, kangas

kangasjalad
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis käsitsi kangakudumiseks

kangasküüs
[nimisõna, substantiiv]
liimist, kangast ja aktivaatorist koosnev kunstküüs

kangasmask
[nimisõna, substantiiv]
iluhoolduseks näole või juustele pandav taimsetest kiududest mask, mis on immutatud toimeainetega

kangaspuud
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis käsitsi kangakudumiseks

kangastama
[tegusõna, verb]
kujutlusse, mõtteisse, vaimusilma ette tooma

kangasteljed
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis käsitsi kangakudumiseks

kangastuma
[tegusõna, verb]
kujutlusse tulema või kerkima

kangastus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõttevälgatus, kujutluspilt millestki või kellestki

2. kujutlusse kerkimine

3. mõttevälgatus, kujutluspilt

kangasuga
[nimisõna, substantiiv]
1. kangaspuude ja kudumismasina osa lõimelõngade ühtlaseks jaotamiseks ja koelõngade kinnilöömiseks

2. kangaspuude ja kudumismasina osa

kangasuu
[nimisõna, substantiiv]
kanga kootav ots

kangasõlg
[nimisõna, substantiiv]
seadis kangastelgedel kootud kangaosa laiuti pingulhoidmiseks

kangasüstik
[nimisõna, substantiiv]
1. kangaspuude ja kudumismasina süstakujuline vahend lõnga juhtimiseks

2. kangakudumisriist

kangatempel
[nimisõna, substantiiv]
seadis kangastelgedel kootud kangaosa laiuti pingulhoidmiseks

kangavahelik
[nimisõna, substantiiv]
kanga kudumisel lõimelõngade vahe, kust süstik läbi käib

kange
[omadussõna, adjektiiv]
1. paindumatu, puine, jäik (nii et liikumine või liigutamine on takistatud)

2. kehaosade kohta: selline, mida on raske liigutada

kangekaelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. jonnakas ja järeleandmatu, visalt millegi juures püsiv

2. kangekaelne

kangekaelselt
[määrsõna, adverb]
jonnakalt ja visalt, mitte järele andes

kangekaelsus
[nimisõna, substantiiv]
jonnakus ja järeleandmatus, visalt mingi mõtte, arvamuse juures püsimine

kangelane
[nimisõna, substantiiv]
1. erakordse mehisuse, vapruse vm erilise poolest silmapaistev isik

2. inimene, kes on teinud midagi julget ja head

kangelanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost peategelane (hrl filmis või lavateoses)

kangelaseepos
[nimisõna, substantiiv]
rahvalike kangelaslaulude laiendamise ja liitmise tulemusena tekkinud eepos

kangelasema
[nimisõna, substantiiv]
vähemalt kümme last üles kasvatanud ema aunimetus NSV Liidus

kangelaskalm
[nimisõna, substantiiv]
langenud võitleja haud hrl kalmistul

kangelaskalmistu
[nimisõna, substantiiv]
kalmistu, kuhu on maetud langenud võitlejad

kangelaslaul
[nimisõna, substantiiv]
müütilise või ajaloolise kangelase erakordseid tegusid või tema hukkumist kirjeldav rahvalaul

kangelaslik
[omadussõna, adjektiiv]
kangelas(t)ele omane, väga vapper

kangelaslikkus
[nimisõna, substantiiv]
suur vaprus, julge ja kindlameelne olek, selliselt tegutsemine

kangelaslikult
[määrsõna, adverb]
kangelase kombel, väga vapralt, julgelt ja kindlameelselt

kangelaslinn
[nimisõna, substantiiv]
1. (Nõukogude Liidus:) Teises maailmasõjas erilise kangelaslikkusega silma paistnud linnale antud aunimetus

2. linna aunimetus NSV Liidus

kangelaslugu
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kangelaseepose kohta)

kangelasmeel
[nimisõna, substantiiv]
kangelaslikkus, vaprus

kangelassurm
[nimisõna, substantiiv]
suremine kangelasena, kangelaslik surm

kangelastegu
[nimisõna, substantiiv]
väga suurt julgust, osavust, tugevust vms kangelasele omast nõudev tegu

kangelt
[määrsõna, adverb]
1. paindumatult, puiselt, jäigalt

2. pinguldatud hoiakuga, kangete liigutustega

3. paindumatult, puiselt

4. jäigalt

kangemini
[määrsõna, adverb]
millegagi võrreldes rohkemal, tugevamal määral

kangendama
[tegusõna, verb]
veini vm alkohoolse joogi alkoholisisaldust tõstma

kangestama
[tegusõna, verb]
paindumatuks, jäigaks tegema

kangesti
[määrsõna, adverb]
väga, ülimal määral

kangestuma
[tegusõna, verb]
1. kangeks, paindumatuks, jäigaks muutuma

2. kangeks, jäigaks muutuma

kangestunult
[määrsõna, adverb]
kangeks, paindumatuks, jäigaks muutununa

kangestus
[nimisõna, substantiiv]
jäik, kangestunud olek

kangestuskramptõbi
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja loomade äge raske nakkushaigus, mis avaldub erinevate lihasrühmade krampides

kangetoimeline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl mingi aine kohta:) kange toimega, tugevasti mõjuv

kangevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kangepoolne, üsna kange

2. pisut liiga kange

kangialune
[nimisõna, substantiiv]
1. võlvialune läbikäigukoht (majade vahel)

2. läbikäigukoht

kangiharjutus
[nimisõna, substantiiv]
(meeste riistvõimlemises:) harjutus kangil

kangkaal
[nimisõna, substantiiv]
kangi põhimõttel töötav kaal, kus keha mass määratakse kindlaks kaaluvihi massiga võrdlemisel

kangrusõlm
[nimisõna, substantiiv]
1. köite ühendamiseks kasutatav venimatu sõlm

2. venimatu sõlm

kanguma
[tegusõna, verb]
1. kangeks, paindumatuks, jäigaks muutuma

2. kangeks, jäigaks muutuma

kangur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes koob kangaspuudel kangaid ja vaipu

kangur
[nimisõna, substantiiv]
suur kivide kuhi

kangurkalme
[nimisõna, substantiiv]
kividest korrapäratult kokkukuhjatud kalme, üks kivikalme tüüpe

kangurlind
[nimisõna, substantiiv]
erakordse pesaehitusoskusega Aafrika värvuline

kangus
[nimisõna, substantiiv]
(kehaosadega seoses:) raskesti liigutatav-, painutatav-olek

kangutama
[tegusõna, verb]
midagi (edasi-tagasi liigutades) omalt kohalt lahti või välja murdma

Ühendtegusõnad: välja kangutamavälja kangutama

kangvaljad
[nimisõna, substantiiv]
hobuse topeltvaljastus, mis koosneb erinevate ratsmetega kasutatavast rõngastega suulisest ja kangsuulistest

kaniin
[nimisõna, substantiiv]
lõike- ja purihammaste vahel asetsev tugev terava otsaga hammas

kanister
[nimisõna, substantiiv]
hermeetiliselt suletava kaanega neljakandiline plast- või plekknõu vedelike säilitamiseks

kanjon
[nimisõna, substantiiv]
1. järskude nõlvadega kitsas ja sügav kuristiku laadi jõeorg

2. kitsas sügav org

kankaan
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgete hoogsate jalavibutustega (kabaree)tants

2. lavatants

kankroid
[nimisõna, substantiiv]
1. teatava nahavähivormi omaaegne nimetus

2. nahavähk

kann
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kaane ja valamistoruga nõu jookide (vm vedelike) serveerimiseks või säilitamiseks

2. suurem kõrvaga jooginõu, eriti õlle tarvis

3. nõu, millest valatakse vedelikke, näiteks mahla või vett

kann
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest ümarast pehmest kehaosast, mis moodustavad tagumiku

kann
[nimisõna, substantiiv]
1. ese lapse mänguhuvi rahuldamiseks, talle tegevuse võimaldamiseks

2. ese, mis on tehtud lastele mängimiseks

kanna
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilises Ameerikas ja Aasias kasvav suurte eredate asümmeetriliste õitega püsik, mujal aiailutaim

2. troopika- või ilutaim

kanna
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika savannides ja tasandikel elav sirgete vintis sarvedega antiloop

2. antiloop

kannabidiool
[nimisõna, substantiiv]
kanepis leiduv psühhotroopse mõjuta aine, millele omistatakse raviomadusi

kannabinoid
[nimisõna, substantiiv]
1. kanepitaimest saadav ühend, fütokannabinoid

2. vastav sünteetiline ühend

kannabis
[nimisõna, substantiiv]
1. India kanepi kuivatatud lehtedest, vartest või õitest saadavate narkootikumide (marihuaana, hašiši ja hašišiõli) üldnimetus

2. India kanepi kuivatatud lehtedest, vartest või õitest saadavate narkootikumide üldnimetus

kannakapp
[nimisõna, substantiiv]
1. kanda ümbritsev (pealsenaha ja voodri vaheline) tugevam osa jalatsil

2. jalatsil

kannakinnitamine
[nimisõna, substantiiv]
toetuspunkti omandamine või püsimajäämine (võõras paigas või miljöös)

kannakinnitus
[nimisõna, substantiiv]
toetuspunkti omandamine või püsimajäämine (võõras paigas või miljöös)

kannakõõlus
[nimisõna, substantiiv]
kanna külge kinnituv sääremarja kolmpealihase kõõlus

kannalõhe
[nimisõna, substantiiv]
sügav (valulik) pragu jalakanna nahal

kannapealt
[määrsõna, adverb]
(liikumissuuna muutusega ühenduses:) otsekohe, järsku, ilma pikemata

kannapööre
[nimisõna, substantiiv]
suur, järsk muutus (suhtumises, tegutsemises vms)

kannarihm
[nimisõna, substantiiv]
tagant ümber kanna käiv jalanõu- või suusarihm

kannariiv
[nimisõna, substantiiv]
vahend paksenenud naha eemaldamiseks kandadelt ja mujalt jalatalla alt

kannas
[nimisõna, substantiiv]
(soomepäraselt:) maakitsus

kannatadasaanu
[nimisõna, substantiiv]
1. kannatada, kahju või viga saanud isik

2. inimene, kellele on tekitatud füüsilist, materiaalset või moraalset kahju

kannataja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kogeb või elab läbi midagi rasket või ebameeldivat

kannatama
[tegusõna, verb]
1. midagi rasket, ebameeldivat kogema või läbi elama

2. midagi rasket või ebameeldivat tundma, kogema või taluma

Ühendtegusõnad: välja kannatama, välja kannatama, ära kannatamaära kannatama

kannatamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei suuda rahulikuks jääda, on elevil või närviline

kannatamatus
[nimisõna, substantiiv]
1. kannatlikkuse puudumine, rahutu, elevil, närviline olek

2. läbematus, kannatamatus

kannatanu
[nimisõna, substantiiv]
1. kannatada, kahju või viga saanud isik

2. inimene, kellele on tekitatud füüsilist, materiaalset või moraalset kahju

kannatlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõike rahulikult taluv, närviliseks või kärsituks muutumatu

2. rahulikult, ilma rabistamata tehtav

3. selline, kes kõike rahulikult talub ja ei muutu närviliseks

kannatlikkus
[nimisõna, substantiiv]
millegi rahulik talumine, närviliseks või kärsituks mittemuutumine

kannatugi
[nimisõna, substantiiv]
jalatsisse kanna alla pandav ortopeediline tugivahend (nt kukekannuse puhul)

kannatus
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsiline või hingeline valu, häda, piin vms

2. vaimne või kehaline valu, häda

3. valu, vaev, piin

kannatusekarikas
[nimisõna, substantiiv]
(pikaajalise, kestva kannatuse kohta)

kannatuskarikas
[nimisõna, substantiiv]
(pikaajalise, kestva kannatuse kohta)

kannatuslill
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilisest Lõuna-Ameerikast pärit erilise õiega ning mahlakate paljuseemneliste viljadega liaan, Eestis toailutaim

2. liaan v ilutaim

kannatuslugu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kannatamise lugu, nt Kristuse kannatuste kirjeldus

kannatusmäng
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne vaimulik näidend Kristuse kannatustest

2. selle ettekanne

kannatusnädal
[nimisõna, substantiiv]
1. lihavõttepühadele eelnev nädal, mil ristiusu kombe kohaselt meenutatakse Jeesuse kannatusi

2. enne ülestõusmispühi

kannatusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
täis kannatusi

kannatusrohke
[omadussõna, adjektiiv]
täis kannatusi

kannatustee
[nimisõna, substantiiv]
1. Jeesuse teekond Kolgata mäele

2. Kolgatale viiv tee

3. palverännak mööda seda teed

kannatusterohke
[omadussõna, adjektiiv]
palju füüsilist või hingelist valu, kannatusi põhjustav

kanne
[nimisõna, substantiiv]
millegi üleskirjutus või registreeriv märge (nt päevikus, registris)

kannel
[nimisõna, substantiiv]
1. trapetsikujulise puust kõlakastiga sõrmedega mängitav Läänemere maade rahvuslik keelpill

2. keeltega pill, mida mängitakse sõrmedega. Kannel on Eesti rahvuslik pill

kanneldaja
[nimisõna, substantiiv]
kannelt mängiv inimene (ka professionaalne muusik)

kanneldama
[tegusõna, verb]
1. kannelt mängima

2. midagi kandlel esitama

kanneljas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult kannelt meenutav

kannelloon
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia päritolu rullikujuline makaronitoode, mida serveeritakse täidisega

kannelsaba
[nimisõna, substantiiv]
Austraalias elutsev lüürakujulise sabaga (isaslinnul) varesesuurune metsalind

kannelüür
[nimisõna, substantiiv]
1. kaunistav püstvaoke sambal, piilaril või pilastril

2. püstvaoke sambal, karniisil vms

kannibaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimsööjale omane

2. toores, metsik

kannibal
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta:) inimliha sööja

2. inimliha sööja

kannibalism
[nimisõna, substantiiv]
1. inimliha kasutamine toiduna

2. inimliha söömine

kannibalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
inimsöömisega seotud

kannikas
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest ümarast pehmest kehaosast, mis moodustavad tagumiku

kannike
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, hrl lillakate või kollaste õitega rohttaim, ka aialill

2. väike lillade või kollaste õitega taim, mis kasvab sageli aias

kannikene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, hrl lillakate või kollaste õitega rohttaim, ka aialill

2. väike lillade või kollaste õitega taim, mis kasvab sageli aias

kannistik
[nimisõna, substantiiv]
metsamaa, kus mets on lageraiena maha võetud

kannmikser
[nimisõna, substantiiv]
1. kannukujuline mikser toiduainete peenestamiseks ja püreestamiseks

2. elektriga töötav aparaat, mille abil saab pehme toidu teha vedelaks

kanntaim
[nimisõna, substantiiv]
kannukujuliste püünistega putuktoiduline troopikataim (hrl epifüüt) Kagu-Aasias, Madagaskaril, Austraalias ja Borneol, Eestis toataim

kannukohv
[nimisõna, substantiiv]
kannus valmistatav kohv, mille puhul vesi valatakse kohvipulbrile peale ja lastakse seista

kannul
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. järgnedes või jälitades (vahetus läheduses) taga, järel

2. sabas

kannule
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. järgnema või jälitama (vahetusse lähedusse), järele

2. sappa

kannult
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. järgnemast või jälitamast (vahetust lähedusest) ära, järelt

2. sabast

kannulüps
[nimisõna, substantiiv]
masinlüps, kus piim lüpstakse lüpsikannu

kannupoiss
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) rüütlit teeniv nooruk, rüütli relvakandja

kannus
[nimisõna, substantiiv]
ratsaniku saapakontsa külge käiv metallese hobuse ergutamiseks

kannusjalg
[nimisõna, substantiiv]
(kuke kohta)

kannusoojendaja
[nimisõna, substantiiv]
joogi kuumana hoidmiseks kannule asetatav mütsitaoline kate

kannustama
[tegusõna, verb]
kiiremini tegutsema sundima, millekski hoogu andma

Ühendtegusõnad: tagant kannustamatagant kannustama

kannustus
[nimisõna, substantiiv]
kiiremini tegutsema sundimine, millekski hoogu andmine või tagantkihutamine

kannutäis
[nimisõna, substantiiv]
kannu täitev kogus (hrl jooki, vedelikku)

kannäe
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab imestust, üllatust, vahel ka pahameelt

2. väljendab imestust, üllatust

kanonaad
[nimisõna, substantiiv]
äge kestev suurtükiväetuli

kanoniir
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suurtükiväe reamees

kanoniseerima
[tegusõna, verb]
pühakuks kuulutama, pühakute nimekirja arvama

kanoniseeruma
[tegusõna, verb]
ainuõigeks või väljaspool arvustust seisvaks muutuma, kaanoniks muutuma

kanoonik
[nimisõna, substantiiv]
1. toomkapiitli liige, kelle olulisemaks vaimulikuks ülesandeks oli missade läbiviimine

2. vaimulik

3. toomkapiitli liige

kanooniline
[omadussõna, adjektiiv]
rangelt normidele, reeglitele vastav, kaanonile vastav

kanotjee
[nimisõna, substantiiv]
lameda peaosa ja kõva äärega õlest kübar

kant
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe nurgi asetseva pinna või tahu ühinemisserv, vahel ka vastav pind või tahk

2. ühinemisserv, tahk

kantaat
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl instrumentaalsaatega mitmeosaline pidulik vokaalteos koorile ja solistidele või ainult koorile

2. mitmeosaline vokaalteos

kanter
[nimisõna, substantiiv]
koguduse eeslaulja, koori juhataja, ka vaimuliku muusika õpetaja (kiriku juures)

kantiaan
[nimisõna, substantiiv]
1. Immanuel Kantist alguse saanud filosoofiasuuna esindaja või pooldaja

2. Kanti filosoofia pooldaja

kantiaanlus
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofia suund, mis on järginud ja arendanud Immanuel Kanti ideid, eelkõige tema tunnetusteooriat ja eetikat

2. Kantist lähtuv filosoofiavool

kantianism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofia suund, mis on järginud ja arendanud Immanuel Kanti ideid, eelkõige tema tunnetusteooriat ja eetikat

2. Kantist lähtuv filosoofiavool

kantiin
[nimisõna, substantiiv]
müügipunkt ning einestamisruum kasarmus, laagris või mujal

kantileen
[nimisõna, substantiiv]
1. voolav, laulev meloodilisus (eriti instrumentaalmuusikas)

2. voolav meloodilisus

kantill
[nimisõna, substantiiv]
1. peen spiraalne metall-lõng

2. kuld- või hõbekarrast kruvitaoliselt kokkukeeratud äärispael

kantima
[tegusõna, verb]
raha või muud vara (ebaseaduslikult) ühelt asutuselt, isikult või kontolt teisele üle kandma

Ühendtegusõnad: välja kantima, välja kantima, ümber kantimaümber kantima

kantimismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin saematerjali (laudade) servamiseks

kantis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (täis)nurka moodustav, nii et tekib (täis)nurk

2. (täis)nurkadega

kantjas
[omadussõna, adjektiiv]
(peaaegu) kantis

kantkivi
[nimisõna, substantiiv]
1. täisnurkselt tahutud, puhtalt töödeldud välispinnaga ehituskivi

2. täisnurkselt tahutud ehituskivi

kantlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Immanuel Kantist alguse saanud filosoofiasuuna esindaja või pooldaja

2. Kanti filosoofia pooldaja

kantlus
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofia suund, mis on järginud ja arendanud Immanuel Kanti ideid, eelkõige tema tunnetusteooriat ja eetikat

2. Kantist lähtuv filosoofiavool

kantmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin plekiservade tugevdamiseks ja ühendamiseks valtsliitega

kantmeeter
[nimisõna, substantiiv]
ruumalaühik, mille aluseks on kuup serva pikkusega 1 meeter

kantmõõt
[nimisõna, substantiiv]
ruumalaühikut sisaldav mõõt (nt kuupsüld, kuupmeeter)

kantnik
[nimisõna, substantiiv]
endisajal kandikoha rentnik

kanton
[nimisõna, substantiiv]
1. Šveitsi osariik

2. haldusüksus

3. liidumaa Šveitsis

kantonist
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi algupoole Venemaal soldati poeg, kes juba lapsena arvati sõjaväkke

2. sõduriks kasvatatav soldatipoeg pärisorjuslikul Venemaal

3. sõjaväekohuslane Preisimaal

kantor
[nimisõna, substantiiv]
koguduse eeslaulja, koori juhataja, ka vaimuliku muusika õpetaja (kiriku juures)

kantoss
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukesest kummist kaitsevahend, mis väldib suguhaigustesse nakatumist ja rasestumist

2. õhukesest kummist vahend, mis kaitseb seksi ajal haiguste eest ega lase naisel rasedaks jääda

3. suguhaigustesse nakatumist ja rasestumist vältiv vahend

kantpalk
[nimisõna, substantiiv]
1. neljatahuliseks saetud palk

2. neljatahuline palk

kantpea
[nimisõna, substantiiv]
hrl siilisoenguga või paljaks pöetud peaga turske tüüp (hrl kuritegeliku taustaga)

kantri
[nimisõna, substantiiv]
1. USA lääneosariikidest pärinev suurelt osalt rahvamuusikal põhinev muusikaliik

2. USA-st pärinev levimuusika liik

kantrilaul
[nimisõna, substantiiv]
rahvalik, USA lääneosariikidest pärinev või seda jäljendav laul

kantrilaulja
[nimisõna, substantiiv]
kantrimuusikat esitav laulja

kantrimuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. USA lääneosariikidest pärinev suurelt osalt rahvamuusikal põhinev muusikaliik

2. USA-st pärinev levimuusika liik

kants
[nimisõna, substantiiv]
kindel tugi, võimas tugipunkt

kantsel
[nimisõna, substantiiv]
kirikus kõrgemal asetsev rinnatisega ümbritsetud kõnetool, kust vaimulik jutlustab

kantseldama
[tegusõna, verb]
inimesi, lapsi vaos hoidma, kellegi järele vaatama

kantselei
[nimisõna, substantiiv]
1. ametiasutuse osakond või ruum (vahel ka omaette asutus), mis tegeleb ametliku asjaajamisega

2. asutuse osakond, mis tegeleb ametliku kirjavahetuse ja muu asjaajamisega

3. selle ruum(id)

kantseleikeel
[nimisõna, substantiiv]
ametlikul asjaajamisel kasutatav kohmakas ja keerukas keelepruuk

kantseleikulud
[nimisõna, substantiiv]
teatud asutuse kantselei ja raamatupidamisosakonna kulutused kirjatarvetele vms

kantseleilik
[omadussõna, adjektiiv]
(keelepruugi kohta:) kantseliitlik, paberlik

kantseleirott
[nimisõna, substantiiv]
1. (tähtsusetu) kantseleiametnik

2. kantseleiametniku v kontoritöötaja kohta

kantseleitarve
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutamiseks ja kontoritööks vajalik vahend (nt paber, pastapliiats, kirjaklamber)

2. kontoris ja koolis kasutatav vahend, näiteks pastakas, pliiats või joonlaud

kantseleitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
dokumentide vormistamise, kirjavahetuse vms paberi- ja arvutitööga tegelev töötaja

kantseleiülem
[nimisõna, substantiiv]
kantselei juhataja

kantseliit
[nimisõna, substantiiv]
ametlikul asjaajamisel kasutatav kohmakas ja keerukas keelepruuk

kantseliitlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keelepruugi kohta:) kuivalt ametlik, puine, vahel ka ülemäära keerukas või kohmakas

2. kuiv, eluvõõras, hingetu

3. (keelepruugi kohta:) kantseliidile iseloomulikult kohmakas, keerukas, ebamäärane

kantserogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. vähktõbe ja muid pahaloomulisi kasvajaid tekitav aine vm tegur

2. vähktõbe tekitav aine

kantserogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
vähktõbe ja muid pahaloomulisi kasvajaid tekitav

kantserogeensus
[nimisõna, substantiiv]
omadus tekitada vähktõbe ja muid pahaloomulisi kasvajaid, kantserogeenne toime

kantsik
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike naharibadest punutud piits

2. lühike nahkpiits

kantsler
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem riigiametnik

kantsoon
[nimisõna, substantiiv]
1. 5–10 ühesuguse struktuuriga stroofist ja ühest lühemast lõppstroofist koosnev lüüriline luuletus (levinud eriti keskaja lembeluules)

2. lüüriline luuletus

kantsüld
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ruumimõõt, umbes 9,7 m^3

2. endisaegne ruumimõõt

kantu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on (nt millelegi, kuhugi) kantud

kantud
[omadussõna, adjektiiv]
pruugitud ja kulunud

kanutipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 7. või 13. jaanuar, eesti rahvakalendris jõulude lõppu tähistav päev

2. 7. v 13. jaanuar

kanuu
[nimisõna, substantiiv]
algselt Põhja-Ameerika indiaanlaste (ja mõnede muude loodusrahvaste) kerge kitsas ühe mõlaga aerutatav paat

kanuumatk
[nimisõna, substantiiv]
pikem (sportlik) retk kanuu(de)ga sõites

kanuusõitja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sõidab kanuuga

kanuutama
[tegusõna, verb]
kanuuga sõitma

kanvaa
[nimisõna, substantiiv]
1. hõre korrapäraste auguridadega puuvillane või linane riie tikkimiseks

2. riidesort

kanäe
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab imestust, üllatust, vahel ka pahameelt

2. väljendab imestust, üllatust

kanüül
[nimisõna, substantiiv]
õõnesnõel või peen toru vedelike ja muude ainete kehasse või sealt välja juhtimiseks

kaoliin
[nimisõna, substantiiv]
1. valge savi, portselani ja fajansi tooraine

2. portselanisavi

kaoliinsavi
[nimisõna, substantiiv]
1. valge savi, portselani ja fajansi tooraine

2. portselanisavi

kaoliniit
[nimisõna, substantiiv]
1. savimineraal, kaoliini peamine koostisosa

2. savimineraal

kaootiline
[omadussõna, adjektiiv]
korratuses olev, korrapäratu või ilma kindla sihita

kaos
[nimisõna, substantiiv]
1. tohutu segadus, suur korralagedus, möll

2. korralagedus, tohuvabohu

3. segadus, korralagedus, möll

kaotaja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on võistluses või võitluses teistest nõrgem, kehvem

2. keegi, kes on mingis võistluses või mängus teistest nõrgem

kaotama
[tegusõna, verb]
1. mingite asjaolude tõttu kaotsi minna laskma (hrl esemete kohta)

2. kui sa oled millegi (ära) kaotanud, siis sa ei tea, kus see on

Ühendtegusõnad: ära kaotamaära kaotama

kaotanu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on millegi või kellegi kaotanud, millestki või kellestki ilma jäänud

kaotatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on kaotatud

kaotsi
[määrsõna, adverb]
1. kadunuks, kaduma

2. luhta, raisku

kaotsiläinud
[omadussõna, adjektiiv]
kaduma läinud, selline, et enam ei leia

kaotsiminek
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi kadumine

kaotsis
[määrsõna, adverb]
(teadmata) kadunud

kaotus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi kaotamine, millestki või kellestki ilmajäämine

2. see, kui keegi jääb kellestki või millestki ilma

3. ilmajäämine

kaotusevalu
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi kaotusest või kellelegi allajäämisest tingitud hingevalu

kaotuskibedus
[nimisõna, substantiiv]
kaotusest tulenev valuline emotsioon

kaotusnumber
[nimisõna, substantiiv]
kaotusseisu, kaotatud võistluse numbrilised näitajad (nt sportmängus)

kaotuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
(mingis võistlussarjas:) kaotuse eest arvestatud punkt

kaotusring
[nimisõna, substantiiv]
kaotuse saanud võistlejate või võistkondade eri turniirisüsteem võistluse jätkamiseks (nt tennises, vehklemises)

kaotusseis
[nimisõna, substantiiv]
kaotust ennustav, kaotusele viiv mänguseis

kaotusvalu
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi kaotusest või kellelegi allajäämisest tingitud hingevalu

kapa
[nimisõna, substantiiv]
kreeka tähestiku kümnes täht (K, κ), ladina tähestikus k

kapaga
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. rohkesti, küllaga

2. küllaga, liiaga

kapak
[nimisõna, substantiiv]
hobuse kõige kiirem, hüpetega liikumisviis, mille puhul maad puudutavad vaheldumisi eesmine ja tagumine jalapaar

kapakali
[nimisõna, substantiiv]
kodus valmistatud õlu

kapakohila
[nimisõna, substantiiv]
suvaline väike ja tundmatu koht või kolgas

kapamaa
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal Eestis tarvitusel olnud pindalaühik (17. sajandil 162,6 m², 19. sajandil 148,6 m²)

kapasiteet
vigane kuju sõnast kapatsiteet

kapatsism
[nimisõna, substantiiv]
kõnehäire, mille puhul valesti hääldatakse k-häälikut

kapatsiteet
[nimisõna, substantiiv]
võime, millekski suuteline olek

kape
[nimisõna, substantiiv]
1. hambakaarele paigutatav abivahend hammaste valgendamiseks või hambumuse korrigeerimiseks

2. abivahend hammaste valgendamiseks või hambumuse korrigeerimiseks

kapeadoor
[nimisõna, substantiiv]
varasema aja härjavõitleja, kelle ülesandeks oli looma ärritamine punase riidega

kapell
[nimisõna, substantiiv]
väike (puhkpilli)orkester või instrumentaalansambel

kapellaan
[nimisõna, substantiiv]
kaplan

kapellmeister
[nimisõna, substantiiv]
orkestri või koori dirigent

kaperavi
[nimisõna, substantiiv]
(hambumuse, norskamise) ravimeetod, kus suu asendi fikseerib patsiendi hammaste järgi valmistatud seade ehk kape

kaperdama
[tegusõna, verb]
vaevaliselt, komistades, aeglaselt käima

kapetas
[nimisõna, substantiiv]
varrastel kootud paks sokk, mida endisajal enne sukkade tulekut kanti tihti koos sääristega

kapibaara
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna- ja Kesk-Ameerika jõgede ääres elutsev, kohmakas varvastevahelise ujunahaga sabatu näriline

2. Lõuna- ja Kesk-Ameerika sabatu näriline

kapihomo
[nimisõna, substantiiv]
homoseksuaalne inimene, kes pole oma seksuaalset orientatsiooni avalikustanud

kapiitel
[nimisõna, substantiiv]
katoliku vaimulike nõukogu

kapiitlisaal
[nimisõna, substantiiv]
kloostri või ordulinnuse suur esinduslik koosolekusaal

kapillaar
[nimisõna, substantiiv]
kõige peenem vere- või lümfisoon

kapillaaristik
[nimisõna, substantiiv]
kapillaaride kogum

kapillaarne
[omadussõna, adjektiiv]
kõige peenemate vere- või lümfisoontega seostuv, nendega ühenduses esinev

kapillaarsus
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, kus vedelik pindpinevusjõu tõttu tõuseb või langeb peenikestes torudes (kapillaarides)

kapillaartoru
[nimisõna, substantiiv]
peen toru, milles vedelik tõuseb või langeb sõltumatult välisvedelikust

kapillaarvesi
[nimisõna, substantiiv]
kivimi või mulla poore ja peeni lõhesid pindpinevusjõu toimel täitev vesi

kaping
[nimisõna, substantiiv]
olemasoleva õmbluse kõrvale tehtav pisterida, et õmmeldavat eset tugevdada ja kaunistada

kapipeegel
[nimisõna, substantiiv]
kapiukse külge kinnitatud peegel või kapi peegeluks

kapitaalehitus
[nimisõna, substantiiv]
ehitiste rajamine ning olemasolevate laiendamine ja (põhjalik) ümberehitamine

kapitaalkiri
[nimisõna, substantiiv]
ainult suurtähtedest koosnev ladina kiri

kapitaalmahutus
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõttesse paigutatud rahasumma (hoonete, seadmete vm põhivara soetamiseks või materjalide, kütuse, varuosade vms püsivate varude loomiseks)

2. raha paigutamine ettevõttesse

kapitaalne
[omadussõna, adjektiiv]
põhjalik ja kõikehõlmav

kapitaalremont
[nimisõna, substantiiv]
hoonete, masinate või seadmete põhjalik parandamine, uuendamine või (täielik) ümberehitamine

kapitaalsein
[nimisõna, substantiiv]
peamine, koormust (nt vahelagesid) kandev sein

kapitaalselt
[määrsõna, adverb]
põhjalikult, täielikult, üsna suurel määral

kapitagune
[omadussõna, adjektiiv]
kapi taga asetsev

kapital
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, omand vm (varaline) väärtus, mida saab kasutada tulu saamiseks, lisaväärtuse loomiseks (nt seadmed, kinnisvara, oskusteave)

kapitalikulu
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kulud, mis on seotud põhivara soetamisega

kapitaliliising
[nimisõna, substantiiv]
liising, mille puhul rendimaksed kogunevad vara väljaostuks ja rendimaksete lõppedes saab rendi maksja vara endale

kapitalimaailm
[nimisõna, substantiiv]
kapitalistlik maailm

kapitalimahukas
[omadussõna, adjektiiv]
palju raha, investeeringuid vm kapitali nõudev

kapitalimahutus
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõttesse paigutatud rahasumma (hoonete, seadmete vm põhivara soetamiseks või materjalide, kütuse, varuosade vms püsivate varude loomiseks)

2. raha paigutamine ettevõttesse

kapitalimaks
[nimisõna, substantiiv]
maks äriühingute kapitali tehtavatelt sissemaksetelt

kapitalirent
[nimisõna, substantiiv]
liising, mille puhul rendimaksed kogunevad vara väljaostuks ja rendimaksete lõppedes saab rendi maksja vara endale

kapitalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte või majandusharu varustamine rahaga vm kapitaliga, kapitaliseerimine

kapitaliseerima
[tegusõna, verb]
ettevõtet või majandusharu rahaga vm kapitaliga varustama

kapitaliseeruma
[tegusõna, verb]
rahaliseks, varaliseks väärtuseks (ehk kapitaliks) muutuma

kapitalism
[nimisõna, substantiiv]
19. ja 20. sajandil tööstusrevolutsiooni tulemusel tekkinud ühiskondlik-majanduslik süsteem, mida iseloomustavad eraomandus, vaba turumajandus ja konkurents ning kasumi saamisele suunatud majandamine

kapitalismieelne
[omadussõna, adjektiiv]
kapitalismile eelnev, enne kapitalismi esinev

kapitalismus
[nimisõna, substantiiv]
19. ja 20. sajandil tööstusrevolutsiooni tulemusel tekkinud ühiskondlik-majanduslik süsteem, mida iseloomustavad eraomandus, vaba turumajandus ja konkurents ning kasumi saamisele suunatud majandamine

kapitalist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kasumi saamise nimel paigutab oma vara mingisse majandustegevusse (nt kaubandusettevõttesse, tööstusesse)

kapitalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(majanduses, ühiskonnas:) eraomanduse, vaba turumajanduse ja kasumi saamisega seotud, kapitalismile omane

kapitalitulu
[nimisõna, substantiiv]
põhivara kasutamisega seotud tulu (nt intressid, dividendid)

kapitaliturg
[nimisõna, substantiiv]
turg, kus kaubeldakse pikaajaliste, üle üheaastase kustutusajaga väärtpaberitega

kapiteel
[nimisõna, substantiiv]
1. samba, piilari või pilastri kunstiliselt kujundatud ülaosa, millele toetub talastik, võlv või kaar

2. samba v pilastri pea

kapiteelkiri
[nimisõna, substantiiv]
väiketähe-kõrgustest trükitähtedest kiri

kapiteeltäht
[nimisõna, substantiiv]
väiketähe-kõrgune suurtäht

kapitulaar
[nimisõna, substantiiv]
Frangi kuningate 8. ja 9. sajandil antud seadus või määrus

kapitulant
[nimisõna, substantiiv]
kergesti alistuv, kapituleeruv isik

kapitulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(ettekirjutatud tingimustel) alistumine või allaandmine

kapitulatsiooniakt
[nimisõna, substantiiv]
kapitulatsiooni fikseeriv dokument

kapituleeruma
[tegusõna, verb]
1. ettekirjutatud tingimustel alistuma või alla andma

2. alistuma, alla andma

kaplan
[nimisõna, substantiiv]
eriülesandega vaimulik, kes teenib nt sõjaväes, vanglas, haiglas vm

kaplanaat
[nimisõna, substantiiv]
kaplanitest koosnev üksus, mille ülesandeks on inimeste vaimuliku teenimise korraldamine ilmalikus keskkonnas

kaplaniteenistus
[nimisõna, substantiiv]
kaplanitest koosnev üksus, mille ülesandeks on inimeste vaimuliku teenimise korraldamine ilmalikus keskkonnas

kaplinskilik
[omadussõna, adjektiiv]
Jaan Kaplinski loomingule omane, hrl filosoofiliselt mõtisklev, mõtlikult elu ja loodust vaatlev

kapo
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mille ülesanne on tagada riiklik julgeolek, võidelda terrorismiga ja riigi vastu suunatud kuritegudega

kapok
[nimisõna, substantiiv]
kerge villataoline materjal, mida saadakse mõnede troopikapuude, eriti kapokipuu seemnekarvadest ning mida kasutatakse nt madratsite, polstrite täiteks

kapokipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikametsade puu, mille seemnekarvadest saadakse taimset villa (kapokit)

2. troopikapuu

kaponiir
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitserajatis kindluse vallikraavis külgsuunas (piki vallikraavi) tulistamiseks

2. kindluse kaitseehitis

3. varje lennukite kaitsmiseks

kapoteerima
[tegusõna, verb]
(lennuki kohta:) üle esiotsa kummuli paiskuma

kapott
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki mootoriruumi kaas

kapottkübar
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne paeltega lõua alt seotav väike naistekübar

kapp
[nimisõna, substantiiv]
1. uksega või ustega suletav mööbliese asjade hoidmiseks

2. mööbliese, mille sees saab asju hoida ja mida saab ukse või ustega sulgeda

kapp
[nimisõna, substantiiv]
1. kanda ümbritsev (pealsenaha ja voodri vaheline) tugevam osa jalatsil

2. jalatsil

kapp
[nimisõna, substantiiv]
ümara põhjaga pealt laienev 3–5-toobine puunõu, millel üks pikem küljelaud on käepidemeks

kappadi-kappadi
[määrsõna, adverb]
annab edasi (hobuse) kappamist

kappaltar
[nimisõna, substantiiv]
tiibaltar, mille keskosa on kapikujuline

kappama
[tegusõna, verb]
(hrl hobuse või ratsaniku kohta:) kiiresti jooksma või ratsutama

Ühendtegusõnad: ringi kappamaringi kappama

kappar
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maades kasvava torkava kappari (Capparis spinosa) õienupp maitseainena

kappel
[nimisõna, substantiiv]
(puust) kühvel paadist vee väljaloopimiseks

kappima
[tegusõna, verb]
otsa töötlema

kappkell
[nimisõna, substantiiv]
erilisse põrandal asuvasse kappi monteeritud pendelkell

kappsaag
[nimisõna, substantiiv]
saag materjali või detaili otsa töötlemiseks

kappvoodi
[nimisõna, substantiiv]
voodi, mille saab kokku lükata kapi sisse püstisesse asendisse

kappõmblus
[nimisõna, substantiiv]
olemasoleva õmbluse kõrvale tehtav pisterida, et õmmeldavat eset tugevdada ja kaunistada

kapral
[nimisõna, substantiiv]
1. reamehele järgnev sõduri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes sõdur

3. noorema juhtivkoosseisu v vanemsõduri auaste

kapremont
[nimisõna, substantiiv]
hoonete, masinate või seadmete põhjalik parandamine, uuendamine või (täielik) ümberehitamine

kaprid
[nimisõna, substantiiv]
poolde säärde ulatuvad püksid

kapriis
[nimisõna, substantiiv]
äkiline isemeelne tuju

kapriisitsema
[tegusõna, verb]
kangekaelselt tujutsema, kapsriisne olema

kapriisne
[omadussõna, adjektiiv]
isemeelselt tujukas, muutliku meelega

kapripüksid
[nimisõna, substantiiv]
poolde säärde ulatuvad püksid

kapritšo
[nimisõna, substantiiv]
1. virtuooslik üllatavate vaheldustega instrumentaalpala

2. vaheldusrikka meeleoluga instrumentaalpala

kapron
[nimisõna, substantiiv]
1. nailonile vastav tugev elastne sünteeskiud, mida toodeti Nõukogude Liidus

2. sellest kiust valmistatud riie

3. sünteeskiudaine

kapronkiud
[nimisõna, substantiiv]
nailonile vastav tugev elastne sünteeskiud, mida toodeti Nõukogude Liidus

kapronniit
[nimisõna, substantiiv]
kapronkiust valmistatud tugev niit

kaps
[omadussõna, adjektiiv]
käbe, tragi ja kõbus

kapsaaed
[nimisõna, substantiiv]
aiamaa kapsaste ja muu aedvilja kasvatamiseks

kapsajuurikas
[nimisõna, substantiiv]
kapsataime vars

kapsakoi
[nimisõna, substantiiv]
väike liblikas, kelle röövikud kahjustavad kapsa ja teiste ristõieliste köögiviljakultuuride lehti

kapsakotlet
[nimisõna, substantiiv]
hakitud kapsast ja lisandeist valmistatud köögiviljakotlet

kapsakärbes
[nimisõna, substantiiv]
väike tuhkhall kärbes, kelle röövikud kahjustavad kapsa ja teiste ristõieliste köögiviljakultuuride juuri

kapsaleht
[nimisõna, substantiiv]
üks kapsapead moodustavatest lehtedest (nt toiduna)

kapsaliblikas
[nimisõna, substantiiv]
liblikas, kelle röövikud kahjustavad kapsa ja teiste ristõieliste köögiviljakultuuride lehti

kapsalohk
[nimisõna, substantiiv]
pool või neljandik kapsapead

kapsalutikas
[nimisõna, substantiiv]
kapsa ja teiste ristõieliste taimede lehti kahjustav lameda kehaga putukas

kapsama
[tegusõna, verb]
kergelt, kärmesti kargama, kergelt hüppama

kapsamaa
[nimisõna, substantiiv]
maatükk kapsaste või muu aedvilja kasvatamiseks

kapsanui
[nimisõna, substantiiv]
puust nui peenestatud kapsaste tampimiseks tünnis (hapukapsa valmistamisel)

kapsanuuter
[nimisõna, substantiiv]
1. kapsa seenhaigus, mis avaldub lagunevate mügaratena taimede juurtel

2. taimehaigus

kapsapea
[nimisõna, substantiiv]
peakapsa ülemine, kerajas osa

kapsapeenar
[nimisõna, substantiiv]
peenar kapsaste kasvatamiseks

kapsapirukas
[nimisõna, substantiiv]
kapsatäidisega pirukas

kapsaraud
[nimisõna, substantiiv]
varre külge kinnitatud kõver terariist kapsaste ja loomasööda peenestamiseks

kapsariiv
[nimisõna, substantiiv]
raami sees kaldu olevatest nugadest koosnev riist kapsapeade riivimiseks

kapsarull
[nimisõna, substantiiv]
hautatud või küpsetatud rulli keeratud kapsaleht hakklihatäidisega

kapsas
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav, tihedalt mähkunud lehtedest ühe suure pea moodustav aiataim

kapsasalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille põhiosa on kapsas

kapsasrohi
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Vahemere maade ristõieline rohttaim, millest on aretatud kapsas, kaalikas, naeris ja raps

2. rohttaim

kapsastuma
[tegusõna, verb]
1. kasutamisest katkiseks, räbaldunuks, narmendavaks muutuma

2. raamatute, vihikute kohta: kuluma v katki minema

kapsatünn
[nimisõna, substantiiv]
1. tünn kapsaste hapendamiseks

2. tünn kapsastega

kapsauss
[nimisõna, substantiiv]
kapsaliblika röövik

kapsavedelik
[nimisõna, substantiiv]
sissetehtud kapsastest eraldunud vedelik

kapsavorm
[nimisõna, substantiiv]
kapsast valmistatud vormiroog

kapsaöölane
[nimisõna, substantiiv]
hallikaspruun ööliblikas, kelle röövikud uuristavad kapsapeadesse ja teistesse köögiviljadesse käike

kapsel
[nimisõna, substantiiv]
(ümmargune või ovaalne) kattev kest või ümbris

kapseldama
[tegusõna, verb]
katva kestaga ümbritsema

kapseldetonaator
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhkeainet sisaldav seade plahvatuse esilekutsumiseks

2. lõhkeainet sisaldav seade

kapselduma
[tegusõna, verb]
mingisse kesta tõmbuma, endasse sulguma, end ümbritsevast eraldama

kapselgarderoob
[nimisõna, substantiiv]
umbes kümmekond riideeset, mida saab omavahel hõlpsasti kombineerida

kapselhotell
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanis loodud hotellitüüp, kus külastaja käsutuses on väike privaatne magamisruum ehk kapsel

kapselpüss
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne välise tongsüütega püss

kapsiid
[nimisõna, substantiiv]
viirust ümbritsev jäik valkudest koosnev kate

kapsima
[tegusõna, verb]
kergelt, kärmesti käima, kärmesti astuma

kapslikohv
[nimisõna, substantiiv]
kohv, mis valmistatakse spetsiaalse kohvimasina abil, kuhu pannakse kohvikapsel

kapslikohvimasin
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne kohvimasin kapslikohvi valmistamiseks

kapsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget, kärmet liigutust, hoogsat tegutsemist

kaptaal
[nimisõna, substantiiv]
1. siidist vm kiust ilupael raamatuselja otstes

2. ilupael raamatuselja otstes

kaptaalpael
[nimisõna, substantiiv]
1. siidist vm kiust ilupael raamatuselja otstes

2. ilupael raamatuselja otstes

kaptaaž
[nimisõna, substantiiv]
seadmestik põhjavee, nafta või maagaasi juhtimiseks maapinnale

kapteerimine
[nimisõna, substantiiv]
põhjavee, nafta või maagaasi juhtimine maapinnale

kapten
[nimisõna, substantiiv]
1. juhtiv ja vastutav isik laevas

2. inimene, kes on kõige kõrgem juht laevas või lennukis

kaptenimüts
[nimisõna, substantiiv]
laevakapteni vormimüts

kaptenipaberid
[nimisõna, substantiiv]
(dokumendi kohta, mis annab õiguse kaptenina laeva juhtida)

kaptenipilt
[nimisõna, substantiiv]
tellimustööna valminud meremaal, millel on tõetruult ja ülima detailitäpsusega kujutatud purje- või aurulaeva

kaptenisild
[nimisõna, substantiiv]
1. laevateki ehitis, kust juhitakse laeva

2. tekiehitis laeval

kaptenkala
[nimisõna, substantiiv]
1. koha meenutav troopikakala

2. troopiline röövkala

kaptenleitnant
[nimisõna, substantiiv]
1. kaptenmajorile järgnev ja mereväekaptenile eelnev vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

kaptenmajor
[nimisõna, substantiiv]
1. kaptenleitnandile eelnev madalaim vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

kapukas
[nimisõna, substantiiv]
varrastel kootud paks sokk, mida endisajal enne sukkade tulekut kanti tihti koos sääristega

kapustnik
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi sündmuse tähistamiseks kokku pandud lustlik kirev etendus, mis koosneb eri stseenidest ja kus on palju laulu

kaputsiin
[nimisõna, substantiiv]
16. sajandil asutatud frantsisklaste orduharu liige

kaputsiin
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerika ahv, kelle pea on kaetud musta mütsitaolise karvaga

kaputsiinahv
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerika ahv, kelle pea on kaetud musta mütsitaolise karvaga

kaputsiini
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
16. sajandil asutatud frantsisklaste orduharusse kuuluv, selle orduharuga seotud

kaputsiinlane
[nimisõna, substantiiv]
16. sajandil asutatud frantsisklaste orduharu liige

kaputt
[määrsõna, adverb]
1. katki, mokas

2. omadega läbi

kapuuts
[nimisõna, substantiiv]
1. ülerõiva küljes olev kotikujuline peakate

2. mantli, jope või kampsuni osa, mis katab pea

kara
[nimisõna, substantiiv]
mehe suguliige

karaadine
[omadussõna, adjektiiv]
(väärismetalli või vääriskivi kohta:) väärtusega üks karaat

karaat
[nimisõna, substantiiv]
vääriskivide ja pärlite mittesüsteemne massiühik, võrdub 0,2 grammiga

karabiin
[nimisõna, substantiiv]
lühikese vintrauaga kerge püss

karabiin
[nimisõna, substantiiv]
1. lukustusseadisega (sissepoole avaneva sulguriga) konks kettide, rihmade vms kinnitamiseks

2. lukustusvedruga haak

karabiinhaak
[nimisõna, substantiiv]
1. lukustusseadisega (sissepoole avaneva sulguriga) konks kettide, rihmade vms kinnitamiseks

2. lukustusvedruga haak

karabinjeer
[nimisõna, substantiiv]
karabiiniga relvastatud eliitväeosa sõdur (mõnes Lääne-Euroopa riigis)

karahvin
[nimisõna, substantiiv]
pikema kaelaga klaasist lauanõu jookide jaoks

karaiim
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Leedus, Poolas ja Ukrainas elava turgi väikerahva liige

2. Ukrainas ja Leedus elava turgi väikerahva liige

karakal
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika ja Aasia poolkõrbete ilvesetaoline kollakashall kaslane

2. ilvesetaoline kaslane

karakalpakk
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Usbekistanis elava turgi rahva liige

2. Usbekistanis elava turgi rahva liige

karakat
[nimisõna, substantiiv]
lennuki õhukummidest ja pruugitud autode osadest valmistatud sõiduk jää peal ja lumes sõitmiseks (peamiselt kasutusel Peipsi kaluritel)

karakatitsa
[nimisõna, substantiiv]
lennuki õhukummidest ja pruugitud autode osadest valmistatud sõiduk jää peal ja lumes sõitmiseks (peamiselt kasutusel Peipsi kaluritel)

karakk
[nimisõna, substantiiv]
keskajal levinud, karavellist raskem ja suurem kolme- või neljamastiline purjelaev

karakteerne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellelegi või millelegi eriti omane, kedagi või midagi iseloomustav

2. kellelegi või millelegi omane

3. tüüpiline

karakter
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma käitumises ja suhtumises ilmnevad põhilised, püsivamad psüühilised omadused

2. inimese käitumises ja suhtumises ilmnevad omadused, mis eristavad teda teistest inimestest

karakterdraama
[nimisõna, substantiiv]
peategelase karakteri avamisele keskendatud näidend või mängufilm, milles pinge tuleneb peamise tegelaskuju iseloomu ja ümbruse vastuolust

karakterijoon
[nimisõna, substantiiv]
käitumises või suhtumises ilmnev spetsiifiline omadus või eripärane joon

karakterikoomika
[nimisõna, substantiiv]
tegelaskujude iseloomuomadustest ja eripärast tulenev koomika

karakteriloomine
[nimisõna, substantiiv]
tegelaskujude loomine näidendis, filmis vm

karakteriseerima
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi iseloomulikke tunnuseid või omadusi määrama ja kirjeldama

2. kellegi või millegi omadusi ja tunnuseid kirjeldama

karakteristik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit eset, seadet, nähtust vm iseloomustav suurus, tunnus vm asjaolu

2. miski (arvudes väljendatav), mis iseloomustab mingit nähtust, eset või seadet

karakteristika
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomustus, iseloomulike tunnuste kogum

2. iseloomustus

karakteristikum
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit eset, seadet, nähtust vm iseloomustav suurus, tunnus vm asjaolu

2. miski (arvudes väljendatav), mis iseloomustab mingit nähtust, eset või seadet

karakteristlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi iseloomustav, mingite tunnusjoontega

2. karakteerne

karakterkomöödia
[nimisõna, substantiiv]
lõbusa sisuga näidend, milles pearõhk on asetatud koomilise tegelaskuju karakteri esiletoomisele

karakterkuju
[nimisõna, substantiiv]
1. (selgesti väljenduva isikupäraga) tegelaskuju kirjandus-, lava- või ekraaniteoses

2. tegelaskuju

karakterliik
[nimisõna, substantiiv]
taime- või loomasüstemaatika üksusele iseloomulik, eristamiseks oluline taime- või loomaliik

karakternäitleja
[nimisõna, substantiiv]
näidendis, filmis vm karakterosades esinev näitleja

karakteroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. psühholoogia haru, mis käsitleb inimeste iseloomu, iseloomutüüpe

2. iseloomuõpetus

karakterosa
[nimisõna, substantiiv]
1. selgesti väljenduva isikupäraga tegelaskuju osa näidendis, filmis vm

2. näitleja esinemine sellise tegelaskujuna

karakterpala
[nimisõna, substantiiv]
väikesevormiline helitöö, mille sisu kajastub pealkirjas

karakterportree
[nimisõna, substantiiv]
inimese välist isikupära rõhutav portree (nt selline skulptuur või maal)

karakterroll
[nimisõna, substantiiv]
1. selgesti väljenduva isikupäraga tegelaskuju osa näidendis, filmis vm

2. näitleja esinemine sellise tegelaskujuna

karaktertants
[nimisõna, substantiiv]
rahvusliku omapäraga lavatants, milles on ühendatud rahvatantsu ja klassikalise tantsu elemendid, lavarahvatants

karaktertüüp
[nimisõna, substantiiv]
tüüpiline tegelaskuju kirjandus-, lava- või ekraaniteoses

karakull
[nimisõna, substantiiv]
karakullilamba mõnepäevase talle tiheda läikiva lokkis villaga karusnahk

karakullilammas
[nimisõna, substantiiv]
lambatõug, kelle tallede lokkis villaga nahka kasutatakse väärtusliku karakullnahana

karakullkasukas
[nimisõna, substantiiv]
karakullnahast kasukas

karakullmüts
[nimisõna, substantiiv]
karakullnahast müts

karakullnahk
[nimisõna, substantiiv]
karakullilamba mõnepäevase talle tiheda läikiva lokkis villaga karusnahk

karakurt
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika ja Euraasia kuivadel aladel elav väike väga mürgine sametmust ämblik

2. mürkämblik

karambool
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe piljardipalli tabamine ühe löögiga

2. piljardimäng kolme palliga

karamboola
[nimisõna, substantiiv]
kollaste või oranžide munajate viljadega igihaljas troopikapuu

karameljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. pruunikas, siirupit meenutav

2. suhkru kuumutamisel tekkinud pruunikat värvi või lõhna meenutav

karamell
[nimisõna, substantiiv]
1. suhkru kuumutamisel tekkiv pruunikas siirupitaoline mass, mida kasutatakse jookidele ja roogadele värvuse, aroomi ja maitse andmiseks

2. pruuni värvi siirupi moodi magus mass, mis annab jookidele ja toitudele värvi, lõhna ja maitset

karamellikaste
[nimisõna, substantiiv]
pruunistatud suhkrust ja piimast või koorest valmistatud kaste magustoitude lisandiks

karamelline
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika koorevenise või pruunistatud suhkru maitsega, karamelli maitse või lõhnaga

karamelliseeruma
[tegusõna, verb]
suhkruga kuumutamisel pruunikaks siirupimassiks või selle taoliseks muutuma

karamellistama
[tegusõna, verb]
suhkruga kuumutamisel pruunikaks siirupimassiks või selle taoliseks muutma

karamellistuma
[tegusõna, verb]
suhkruga kuumutamisel pruunikaks siirupimassiks või selle taoliseks muutuma

karamellkissell
[nimisõna, substantiiv]
pruunikas kissell piimast, pruunistatud suhkrust, tärklisest ja maitselisanditest

karamellkompvek
[nimisõna, substantiiv]
1. suhkrust ja tärklisesiirupist valmistatud kõva kompvek

2. suhkrust ja siirupist valmistatud kõva komm

karamellkreem
[nimisõna, substantiiv]
väikestes, eelnevalt suhkrukaramelliga kaetud vormides küpsetatud kreem, mis jahutatuna ümber kallatakse, nii et karamell valgub kastmena peale

karandlagi
[nimisõna, substantiiv]
astmeline laud- või poolpalklagi

karantiin
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste või loomade, ka teatud piirkonna eraldamine nakkushaiguste ja taimekahjustajate levimise tõkestamiseks ning nende kolde likvideerimiseks

2. nakkushaigete v haiguskahtlaste isoleerimine teatud ajaks

karantiiniaeg
[nimisõna, substantiiv]
karantiini kestus, karantiinis oleku aeg

karantiinileht
[nimisõna, substantiiv]
perearsti poolt koroonahaige lähikontaktsele väljastatav dokument, mis tõendab lähikontaktse vajadust töölt koju jääda, et täita isolatsiooninõuet, ning on aluseks hüvitise maksmisel

karantiinima
[tegusõna, verb]
1. karantiini kehtestama

2. karantiini paigutama

3. Poest ostetud kalad tuleks enne oma kalade juurde akvaariumisse laskmist karantiinida

karantiinne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis vajab karantiini panemist või selle kehtestamist

2. karantiinimisele kuuluv

karaoke
[nimisõna, substantiiv]
fonogrammi saatel laulmine meelelahutuseks

karaokebaar
[nimisõna, substantiiv]
baar, kus saab karaoket laulda

karap
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvapärase muusikaga tantsupidu

2. küla tantsupidu

karask
[nimisõna, substantiiv]
1. hapu- või petipiimaga tehtud odra- või jämedast nisujahutaignast küpsetatud päts või kakk

2. hapendamata taignast õhuke odra- v nisuleib

karastama
[tegusõna, verb]
metallide ja nende sulamite kõvadust tõstma tugeva kuumutamise ja seejärel järsu jahutamisega (külmas vees või õlis)

karastamine
[nimisõna, substantiiv]
metalli vm materjali kõvaduse suurendamine

karastatavus
[nimisõna, substantiiv]
karastamisele alluvus

karastatus
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi, tahtejõu vm vastupidavam, kindlam olek

2. karastatud olek

karastavalt
[määrsõna, adverb]
värskendavalt või kosutavalt

karastuma
[tegusõna, verb]
(metallide, sulamite kohta:) tugeva kuumutamise ja järsu jahutamise mõjul kõvemaks muutuma

karastumus
[nimisõna, substantiiv]
organismi või iseloomu vastupidav, kindel, tugev olek

karastus
[nimisõna, substantiiv]
organismi, tahtejõu vm vastupidavamaks, kindlamaks muutmine, selline olek

karastusjook
[nimisõna, substantiiv]
alkoholivaba gaseeritud jook, mis koosneb hrl veest, suhkrust ja maitselisanditest

karastusprotseduur
[nimisõna, substantiiv]
toiming organismi karastamiseks (nt õhuvanni võtmine, vaheldumisi külma ja sooja veega ülevalamine)

karate
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Aasiast pärinev relvata lähivõitluse ja enesekaitse viis, kus kasutatakse kiireid jõulisi käe- ja jalalööke

2. relvadeta lähivõitlus, enesekaitseviis

3. spordiala, kus kasutatakse kiireid ja tugevaid lööke käte ja jalgadega

karatee
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Aasiast pärinev relvata lähivõitluse ja enesekaitse viis, kus kasutatakse kiireid jõulisi käe- ja jalalööke

2. relvadeta lähivõitlus, enesekaitseviis

3. spordiala, kus kasutatakse kiireid ja tugevaid lööke käte ja jalgadega

karateka
[nimisõna, substantiiv]
karatevõistleja

karatšai
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Põhja-Kaukaasia rahva liige

2. Põhja-Kaukaasias elava turgi väikerahva liige

karaul
[nimisõna, substantiiv]
1. vahtkond

2. valve

karauul
[nimisõna, substantiiv]
1. vahtkond

2. valve

karauulima
[tegusõna, verb]
1. valvama, vahti pidama

2. luurama, passima

karauulitama
[tegusõna, verb]
1. valvama, vahti pidama

2. luurama, passima

karavan
[nimisõna, substantiiv]
läbi kõrbe vm asustamata ala liikuv inimeste ja kaamelite, harvemini muude veoloomade voor

karavanipark
[nimisõna, substantiiv]
autokaravanide, matkabusside või matkaautode parkimiseks mõeldud ala

karavanitee
[nimisõna, substantiiv]
tee, kus liiguvad (kaameli)karavanid

karavanpark
[nimisõna, substantiiv]
autokaravanide, matkabusside või matkaautode parkimiseks mõeldud ala

karavanserai
[nimisõna, substantiiv]
1. idamaine avar sissesõiduhoov ning ööbimiskoht karavanide kulgemisteel

2. karavanide peatuspaik

karavell
[nimisõna, substantiiv]
1. keskajal levinud (Hansa koget meenutav) kolme- või neljamastiline kõrge ahtriehitisega kiire, kaugsõiduks sobinud purjekas

2. keskaegne kiire merepurjekas

karbamiid
[nimisõna, substantiiv]
1. süsihappeühend, lõhnata ja värvuseta kristalne aine (kasutatakse ka väetisena ja loomasöödana)

2. süsihappeühend

karbane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohke) korbaga kaetud, krobelise pinnaga

2. puu kohta

3. naha kohta

karbas
[nimisõna, substantiiv]
ülemaailmse levikuga pardi- kuni hanesuurune karmi tumeda sulestikuga kalatoiduline veelind

karbasool
[nimisõna, substantiiv]
teatud kristalne aine

karbass
[nimisõna, substantiiv]
teatav sõude- või väike purjelaev Valgel merel ja (Siberi) jõgedel

karbatama
[tegusõna, verb]
kuivaks ja praguliseks muutuma, korbaga kattuma

karbid
[nimisõna, substantiiv]
klass vees elavaid kahest poolmest koosneva lubikojaga limuseid

karbiid
[nimisõna, substantiiv]
1. süsiniku ühend metallide, räni või booriga

2. süsinikuühend

karbiidilamp
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne gaasilamp, milles valgus saadi kaltsiumkarbiidi ja vee reageerimisel tekkiva atsetüleeni põlemisel

2. omaaegne gaasilamp

karbik
[nimisõna, substantiiv]
pikk plastist karpi meenutava kujuga kate, mille sisse paigutatakse kaabel vm juhtmed

karbikala
[nimisõna, substantiiv]
karbis müüdav konservkala

karbikala
[nimisõna, substantiiv]
tiikides kasvatatav soojalembene mageveekala

karbike
[nimisõna, substantiiv]
väike (või kena, armas) karp

karbikene
[nimisõna, substantiiv]
väike (või kena, armas) karp

karbipoole
[nimisõna, substantiiv]
1. limuste lubikoja üks kokkukäivatest pooltest

2. lubikoja poole karpidel

karbitäis
[nimisõna, substantiiv]
karpi täitev kogus (nt toitu, asju)

karbofoss
[nimisõna, substantiiv]
1. halvalõhnaline pruun fosfororgaaniline putukamürk, mida kasutatakse taimedepritsimiseks

2. putukamürk

karbogeen
[nimisõna, substantiiv]
süsinikdioksiidi ja hapniku segu, mida kasutatakse hingamise ergutamiseks

karboksüteraapia
[nimisõna, substantiiv]
nahateraapia, mis seisneb süsihappegaasi viimises naha sisse või naha alla

karboksüülhape
[nimisõna, substantiiv]
looduslik vedel või tahke, süsivesinikust tuletatud aine, mis sisaldab üht või mitut karboksüülrühma

karboksüülrühm
[nimisõna, substantiiv]
orgaaniliste hapete funktsionaalne rühm (ehk asendusrühm), mille järgi liigitatakse orgaanilisi aineid

karboleen
[nimisõna, substantiiv]
aktiveeritud süsi terakeste või tablettidena

karbolhape
[nimisõna, substantiiv]
tugeva terava lõhna ja antiseptiliste omadustega kristalne mürgine aine

karboliit
[nimisõna, substantiiv]
formaliinist ja karbolhappest valmistatav plast

karbolineum
[nimisõna, substantiiv]
1. tume kivisöetõrva destilleerimise saadus, mida kasutati puidu konserveerimiseks ja taimekahjurite tõrjeks

2. puiduimmutusvahend

3. taimekaitsevahend

karbon
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegkonna ehk paleosoikumi eelviimane, devonile järgnev ja permile eelnev ajastu ning ladestu

karbonaad
[nimisõna, substantiiv]
paneeritult praetud seljalihalõik koos väikese roidetükiga või ilma selleta

karbonaado
[nimisõna, substantiiv]
peeneteraline must teemant

karbonaar
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilise salaühingu liige Itaalias ja Prantsusmaal 19. sajandi esimesel poolel

2. poliitiline salaühinglane 19. saj Itaalias ja Prantsusmaal

karbonaat
[nimisõna, substantiiv]
1. süsihappe sool või ester

2. süsihappesool

karbonaatkivim
[nimisõna, substantiiv]
karbonaate sisaldav kivim: valdavalt kaltsiidist või mineraalsest dolomiidist koosnev settekivim või moondekivim

karbonaatmuld
[nimisõna, substantiiv]
lubjarikkal lähtekivimil kujunenud selgesti eristuva huumushorisondiga muld

karbonaatne
[omadussõna, adjektiiv]
karbonaatidest koosnev, neid sisaldav

karboniseerima
[tegusõna, verb]
1. joogile vm vedelikule süsihappegaasi lisama

2. vedelikku gaasiga küllastama

karbonüül
[nimisõna, substantiiv]
karbonüülrühma sisaldav orgaaniline ühend (nt ketoonid ja karboksüülhapped)

karbonüülrühm
[nimisõna, substantiiv]
orgaaniliste ühendite funktsionaalne rühm, kus hapnikuaatom on kaksiksideme abil seotud süsinikuaatomiga (ketoonides, aldehüüdides)

karboolhape
[nimisõna, substantiiv]
tugeva terava lõhna ja antiseptiliste omadustega kristalne mürgine aine

karborund
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlikult toodetud, teemandi välimuse ja tugevusega räni ja süsiniku ühend, mida kasutatakse elektroonika- ja autotööstuses, samuti poolvääriskivina

2. räni ja süsiniku ühend

karbunkul
[nimisõna, substantiiv]
mädapõletiku kolle nahas ja nahaaluses koes (moodustub mitmest furunkulist)

karburaator
[nimisõna, substantiiv]
1. sisepõlemismootori osa, kus moodustub küttesegu vedelkütusest ja õhust

2. sisepõlemismootori osa

karburaatormootor
[nimisõna, substantiiv]
karburaatoriga sisepõlemismootor

karbureerima
[tegusõna, verb]
vedelkütusest ja õhust põlevsegu valmistama

karbus
[nimisõna, substantiiv]
allapööratavate kõrvadega karusnahkne talvemüts

karbusahv
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerika ahv, kelle pea on kaetud musta mütsitaolise karvaga

karbuss
[nimisõna, substantiiv]
karburaator

kard
[nimisõna, substantiiv]
metallist ehteniidike või nendest niitidest pael

kardaan
[nimisõna, substantiiv]
jõuülekande detail, mis viib ümber pikitelje pöörlemist ühest detailist teiseni

kardaanliigend
[nimisõna, substantiiv]
mehhanism, mida kasutatakse pöörlemise ülekandmiseks muutuva nurga all lõikuvate võllide vahel

kardaanvõll
[nimisõna, substantiiv]
torukujuline võll kardaanliigendiga ühes või mõlemas otsas (nt autol, traktoril)

kardaanülekanne
[nimisõna, substantiiv]
(automootoris:) kardaanvõllidest ja -liigenditest koosnev mehhanism jõu ülekandmiseks

kardama
[tegusõna, verb]
1. metalli pinda teise metalli või sulami õhukese kihiga katma

2. metalltoodet teise metalli sulami kihiga katma

kardavoi
[nimisõna, substantiiv]
1. politseinik-linnavaht Tsaari-Venemaal

2. tsaaripolitsei kordnik

kardemon
[nimisõna, substantiiv]
maitseaine, mida saadakse ühe troopilise Aasia vürtsitaime aromaatsetest seemnetest

kardemonisai
[nimisõna, substantiiv]
kardemoniga maitsestatud saiake

kardetav
[omadussõna, adjektiiv]
hirmutunnet tekitav, kartust vääriv, ohtlik

kardetavalt
[määrsõna, adverb]
(hrl kahetsevalt:) arvatavasti, nagu karta on

kardetavasti
[määrsõna, adverb]
(hrl kahetsevalt:) arvatavasti, nagu karta on

kardhein
[nimisõna, substantiiv]
1. põõsakujuliselt kasvav niitjate lehtedega veetaim

2. veetaim

kardia
[nimisõna, substantiiv]
söögitoru ja mao ühinemiskoht

kardiaalastma
[nimisõna, substantiiv]
südametalitluse puudulikkusest tingitud astma

kardiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
südamesse või maolävisesse puutuv

kardigan
[nimisõna, substantiiv]
nööbitav villane kampsun

kardin
[nimisõna, substantiiv]
1. akna ees vm rippuv hrl tekstiilkangast kate

2. riidest kate, mis ripub akna ees või mida saab akna ette tõmmata

kardinaal
[nimisõna, substantiiv]
1. arvu või hulka märkiv arv (nt 5, 100)

2. vastav arvsõna (nt viis, sada)

kardinaalarv
[nimisõna, substantiiv]
1. arvu või hulka märkiv arv (nt 5, 100)

2. vastav arvsõna (nt viis, sada)

kardinaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõige olulisem või tähtsam

2. põhjalik või täielik, mõjult eriti oluline

kardinaalselt
[määrsõna, adverb]
1. põhiliselt, olulisel määral

2. põhjalikult, täiel määral

kardinaalvoorus
[nimisõna, substantiiv]
põhiline inimlik voorus, millest lähtuvad teised kõlbelised voorused

kardinal
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku kiriku kõrgeim vaimulik paavsti järel

2. katoliku kiriku kõrgeim ametikandja

kardinapilu
[nimisõna, substantiiv]
kahe kõrvuti asetseva kardina vahele tekkiv pilu

kardinapuu
[nimisõna, substantiiv]
hrl varva- või liistukujuline seadis, mille külge kardinad kinnitatakse

kardinariie
[nimisõna, substantiiv]
kangas, mis on mõeldud kardinate õmblemiseks

kardinatüll
[nimisõna, substantiiv]
mustriline tüll kardinate jaoks

kardiograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. aparaat, mille abil registreeritakse graafiliselt südametegevust

2. südamemeerik

kardiograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. südametegevuse uurimine ja graafiline registreerimine erilise aparaadi abil

2. südamemeering

kardiogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. südametegevuse graafiline kujutis spetsiaalse aparaadi lindil

2. südametegevuse graafiline kujutis

kardioid
[nimisõna, substantiiv]
kõverjoon, mis meenutab südame kontuure

kardiokirurgia
[nimisõna, substantiiv]
südamehaiguste kirurgiline ravi, südameoperatsioonide tegemine

kardioloog
[nimisõna, substantiiv]
südamehaiguste eriarst

kardioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiini haru, mis käsitleb südamehaigusi, nende diagnostikat, ravi ning ennetust

2. südame- ja veresoonkonnateadus

kardiomonitor
[nimisõna, substantiiv]
südametegevuse jälgimisel kasutatav seade (statsionaarne või kaasaskantav)

kardiomüopaatia
[nimisõna, substantiiv]
südamepuudulikkust põhjustavate südamelihashaiguste üldnimetus

kardiopulmonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
südame ja kopsudega seotud, nende töösse puutuv

kardioskleroos
[nimisõna, substantiiv]
1. südamelihase sidekoestumine, mis tekib veresoonte lubjastumise, reuma vm tagajärjel

2. südamelihase sidekoestumine

kardiospasm
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik seisund, mille korral söögitoru ja mao vaheline sulgurlihas ei lõdvestu

2. maolävisekramp

kardiostimulaator
[nimisõna, substantiiv]
südametegevust virgutav elektronseadis südame juures

kardiotokograafia
[nimisõna, substantiiv]
uuring, mille abil hinnatakse loote kesknärvisüsteemi varustatust hapnikuga

kardiotreening
[nimisõna, substantiiv]
vastupidavustreening, nt jooksmine

kardiotrenn
[nimisõna, substantiiv]
vastupidavustreening, nt jooksmine

kardiovaskulaarhaigus
[nimisõna, substantiiv]
südame-veresoonkonna haigus

kardiovaskulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
südamesse ja veresoontesse puutuv

kardirada
[nimisõna, substantiiv]
kardisõidu treeninguteks ja võistlusteks rajatud rada

kardisport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab kartautode ja ATV-de võistlused

kardisõit
[nimisõna, substantiiv]
kartautoga sõitmine spordialana

kardisõitja
[nimisõna, substantiiv]
kardisõitu harrastav sportlane, võidusõitja kartautol

kardivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võidusõit kartautodega

kardivõistlused
[nimisõna, substantiiv]
võidusõit kartautodega

kardlõng
[nimisõna, substantiiv]
metallkiududest lõng tikkimiseks

kardne
[omadussõna, adjektiiv]
(raud)plekist tehtud

kardnõu
[nimisõna, substantiiv]
plekist nõu

kardpael
[nimisõna, substantiiv]
kulla- või hõbedakarva kaunistuspael

kardsepp
[nimisõna, substantiiv]
plekist esemete või toodete valmistaja või parandaja

kare
[omadussõna, adjektiiv]
(pinna kohta:) puudutamisel mittesile või mittepehme, kergelt krobeline või torkiv

kare
[nimisõna, substantiiv]
sööti jäänud, rohtunud põllumaa

karedakarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
kareda pinnaga

karedakarvane
[omadussõna, adjektiiv]
kareda pinnaga

karedaleheline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) karedate lehtedega

karedalehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) karedate lehtedega

karedalt
[määrsõna, adverb]
(hääle kohta:) mittemeloodiliselt, kähiseva ja helituna

karelehelised
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond kaheidulehelisi, valdavalt karedakarvaliste lehtede ja vartega rohttaimi

2. karvased rohttaimed

karelianism
[nimisõna, substantiiv]
Karjala muinaspärimusi ihalev suundumus Soome kirjanduses ja kunstis 19. sajandi lõpus

karen
[nimisõna, substantiiv]
Myanmari ja Põhja-Tai piiri lähedal elava rahva liige

kareputk
[nimisõna, substantiiv]
metsades ja puisniitudel kasvav valge sarikalaadse õisikuga kõrge rohttaim

karestama
[tegusõna, verb]
kergelt krobeliseks või torkivaks pinnaks tegema

karestuma
[tegusõna, verb]
karedaks muutuma

karettkilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
troopikamerede hrl merevaigukarva kilbi ja mõlajate jäsemetega kilpkonn

karg
[nimisõna, substantiiv]
rutt, kiire

kargama
[tegusõna, verb]
1. jalgadega mingilt pinnalt üles hüppama

2. hüppega, kiiruga kuhugi liikuma

Ühendtegusõnad: kallale kargama, kallale kargama, kõrvale kargama, kõrvale kargama, külge kargama, külge kargama, maha kargama, maha kargama, peale kargama, peale kargama, püsti kargama, püsti kargama, sisse kargama, sisse kargama, välja kargama, välja kargama, ära kargama, ära kargama, üles kargamaüles kargama

karge
[omadussõna, adjektiiv]
1. (jaheduse tõttu) karastav, värskendavalt mõjuv

2. karge, karastav

karglema
[tegusõna, verb]
korduvalt kergelt hüplema

karglus
[nimisõna, substantiiv]
kargamine, hüpeldes liikumine (nt tantsides)

kargo
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlale aadressile suunatud saadetis harilikult transpordifirma vahendusel

2. laeva laadung

kargopüksid
[nimisõna, substantiiv]
mitmete suurte välistaskutega püksid

kargu
[määrsõna, adverb]
põgenema, pakku

karguma
[tegusõna, verb]
värskendavalt jahedaks, kargeks minema

kargus
[nimisõna, substantiiv]
1. (õhu, vee) värskendav, virgestav jahedus

2. külmus

kargus
[nimisõna, substantiiv]
tants, kargamine

kargus
[määrsõna, adverb]
põgenenud, paos

kargutama
[tegusõna, verb]
(mehe kohta:) kedagi magatama, kellegagi seksima

kargutama
[tegusõna, verb]
karkudega käima

kari
[nimisõna, substantiiv]
1. koos peetavate, karjatatavate põllumajandusloomade rühm

2. rühm koos peetavaid koduloomi, eriti lehmi

kari
[nimisõna, substantiiv]
veealune või pisut üle veepinna ulatuv murdlainetusega kivine kõrgendik meres

kari
[nimisõna, substantiiv]
range kord, distsipliin

karibu
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika põhjapõder

kariderohke
[omadussõna, adjektiiv]
palju veealuseid kõrgendikke sisaldav

karielajas
[nimisõna, substantiiv]
karjatatav koduloom (Eesti oludes hrl veis, harvemini lammas või kits)

karihiir
[nimisõna, substantiiv]
pika koonu ja sametja karvaga hiiretaoline peamiselt putuktoiduline loom

kariib
[nimisõna, substantiiv]
ühe Lõuna-Ameerika põhjaosa indiaani hõimurühma liige

kariit
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreeka mütoloogias:) üks kolmest ilu- ja rõõmujumalannast

karikafinaal
[nimisõna, substantiiv]
karikavõistluste finaal

karikakaitsja
[nimisõna, substantiiv]
karikavõistluste võitnu, kes püüab järgmistel võistlustel uuesti esikohta saavutada

karikakar
[nimisõna, substantiiv]
1. põllu- ja teeservadel kasvav valgete või kollaste õitega rohttaim

2. lill, millel on valge või kollane õis ja mis kasvab tavaliselt aasal

karikamäng
[nimisõna, substantiiv]
üks mäng karikavõistluste sarjas

karikaomanik
[nimisõna, substantiiv]
karikavõistlustel karika võitnu

karikas
[nimisõna, substantiiv]
sügava kausikese kujuline laieneva jalaga (väärismetallist) jooginõu

karikasari
[nimisõna, substantiiv]
võistluste seeria, kus üldvõitjale on auhinnaks karikas

karikaturist
[nimisõna, substantiiv]
karikatuuride joonistaja

karikaturniir
[nimisõna, substantiiv]
turniirina toimuvad karikavõistlused

karikatuur
[nimisõna, substantiiv]
joonistus, mis iseloomustab kujutatavat satiiriliselt või humoristlikult liialdades

karikatuurivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
karikatuuride joonistamise võistlus

karikatuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. naeruväärne, pilget esile kutsuv

2. pilkepildi laadis, seda meenutav

karikavõistlused
[nimisõna, substantiiv]
võistluste seeria, kus üldvõitjale on auhinnaks karikas

karikavõit
[nimisõna, substantiiv]
võit karikavõistlustel, karika võitmine

karikavõitja
[nimisõna, substantiiv]
karikavõistluste võitja

karikeerima
[tegusõna, verb]
1. naeruvääristama, pilkava karikatuurina esitama

2. naeruvääristama

karikjas
[omadussõna, adjektiiv]
karikat meenutav, ülalt laienev või laiali hoidev

karikkapiteel
[nimisõna, substantiiv]
karikakujuline kapiteel hilisromaani stiilis ja gootikas

karikloode
[nimisõna, substantiiv]
blastulale järgnev loote arenguaste, kus loode on kahe- või komekihilise seinaga karikakujuline moodustis

karikloom
[nimisõna, substantiiv]
1. klass meres meduusina elavaid ainuõõsseid (siia kuulub nt meririst)

2. klass ainuõõsseid

karikseen
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel kõdunevatel lehtpuuokstel kasvav ereda värvusega lehtri- või kausikujuline mittesöödav seen

karilane
[nimisõna, substantiiv]
väikest koilibilikat meenutav taimekahjur

kariljon
[nimisõna, substantiiv]
erinevatele helikõrgustele häälestatud kellukakujulistest pronkskelladest koosnev orelit meenutav löökpill, mis asub hrl kiriku või raekoja kellatornis

kariloom
[nimisõna, substantiiv]
karjatatav koduloom (Eesti oludes hrl veis, harvemini lammas või kits)

karine
[omadussõna, adjektiiv]
kariderikas

karioosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hambasööbijast, kaariesest rikutud

2. kaariesest rikutud

karisma
[nimisõna, substantiiv]
inimesest kiirgav erakordne mõju- või sisendusjõud, sarm

karismaatik
[nimisõna, substantiiv]
karismaatilise liikumisega seotud inimene

karismaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. erakordse sisendusjõuga, veetlev ja sarmikas, väljapaistvate isiksuseomadustega

2. suurt sisendus- ja tõmbejõudu omav

karistama
[tegusõna, verb]
1. kedagi sunnivahendiga mõjutama, kellelegi karistust määrama või täide viima

2. karistust määrama või täide viima

karistamata
[määrsõna, adverb]
ilma et karistust järgneks, ilma karistust kartmata

karistamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mille eest ei karistata

2. mittekaristatav

karistamatult
[määrsõna, adverb]
ilma et karistust järgneks, ilma karistust kartmata

karistamatus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus pahateo või kuriteo tegijat ei karistata

karistamine
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvatus- või mõjutusvahend, mida rakendatakse kuriteo, üleastumise, halva käitumise vms puhul

2. vastava vahendi rakendamine

karistatav
[nimisõna, substantiiv]
isik, keda karistatakse millegi eest

karistatavus
[nimisõna, substantiiv]
õiguslik võimalus väärteona karistada

karistatu
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on saanud karistuse, (kohtulikult) karistatud isik

karistatus
[nimisõna, substantiiv]
karistatud olek ja selle õiguslik järeldus

karistus
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvatus- või mõjutusvahend, mida rakendatakse kuriteo, üleastumise, halva käitumise vms puhul

2. süüdi oleva isiku suhtes kohtulikult rakendatav sunniabinõu

3. see, mida kellelegi tehakse või määratakse, kui ta on teinud midagi valesti või seadusevastast

karistusaeg
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi määratud vabadusekaotuse aeg

karistusala
[nimisõna, substantiiv]
mänguväljakul märgistatud ala, kus reeglite rikkumine toob kaasa eri karistuse (nt jalgpallis, korvpallis)

karistusalune
[nimisõna, substantiiv]
karistust kandev isik

karistusekspeditsioon
[nimisõna, substantiiv]
sõjaline retk ülestõusnute või partisanide vastu

karistusjoon
[nimisõna, substantiiv]
mänguväljaku joon, millelt sooritatakse karistusvisked või -löögid

karistuskoloonia
[nimisõna, substantiiv]
suur range režiimiga kinnipidamiskoht, kuhu paigutatakse sunniviisilise töö ja ühiskonnast eraldamisega karistatavaid isikuid

karistuslöök
[nimisõna, substantiiv]
mängureeglite rikkumise trahviks vastaspoolele karistusjoonelt võimaldatav pealelöök (jalgpallis)

karistusminut
[nimisõna, substantiiv]
minutipikkune karistusaeg, mille vältel mängija on kas mängust eemaldatud (nt hokis) või mis lisatakse distantsi läbimise ajale (nt laskesuusatamises)

karistusmäär
[nimisõna, substantiiv]
karistuse kestus või suurus (hrl õigusrikkumise korral)

karistusoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõjaline tegevus karistus- või mõjutusvahendina

karistuspink
[nimisõna, substantiiv]
pink karistusajaks mängust kõrvaldatud sportlastele (nt hokis)

karistuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
trahviks määratud miinuspunkt mõnel spordialal (nt ratsutamises)

karistusregister
[nimisõna, substantiiv]
riigi andmekogu, kuhu kantakse andmed karistatud isiku ja tema karistuse kohta

karistusretk
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeline retk kellegi karistamiseks

karistusring
[nimisõna, substantiiv]
(laskesuusatamises:) möödalaskude eest trahviks läbida tulev ringdistants

karistussalk
[nimisõna, substantiiv]
võitluseks ülestõusnute või partisanidega moodustatud (relvastatud) rühm sõjamehi

karistussalklane
[nimisõna, substantiiv]
karistussalga liige

karistusseadustik
[nimisõna, substantiiv]
süütegusid ja karistusi käsitlev seaduste kogu

karistusvahend
[nimisõna, substantiiv]
vahend, abinõu, millega kedagi karistatakse

karistusviis
[nimisõna, substantiiv]
kellegi karistamise viis

karistusvise
[nimisõna, substantiiv]
mängureeglite rikkumise trahviks vastaspoolele võimaldatav pealevise (nt hokis, käsipallis)

karistusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
karistust vääriv, karistamisele kuuluv

karistusõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad teatud õigusrikkumiste eest määratavaid karistusi ja nendega seonduvat

karistusüksus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeüksus karistusoperatsioonideks

karitiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) ilmaolekut, eitust märkiv omadussõna (nt õnnetu, lõhnatu)

2. ilmaolekut märkiv omadussõna

karitiivadjektiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) ilmaolekut, eitust märkiv omadussõna (nt õnnetu, lõhnatu)

2. ilmaolekut märkiv omadussõna

karjaaed
[nimisõna, substantiiv]
1. taraga piiratud laudaesine või lauta ümbritsev karjaõu

2. (üldisemalt:) taraga piiratud ala karja jaoks

karjaaretus
[nimisõna, substantiiv]
kariloomade aretamine

karjafarm
[nimisõna, substantiiv]
karjakasvatusega tegelev tootmisüksus, hrl veisefarm

karjahtama
[tegusõna, verb]
korraks järsku ja lühidalt karjuma

karjaimmuunsus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus nakkushaiguse levikuvõimalus on väike, sest piisav hulk inimesi on selle haiguse suhtes immuunne

karjainstinkt
[nimisõna, substantiiv]
1. karjana, hulganisti koos elamise või tegutsemise instinkt

2. soov käituda ja tegutseda nii nagu teised

karjajaak
[nimisõna, substantiiv]
(viina kohta)

karjajuht
[nimisõna, substantiiv]
karja juhtloom

karjak
[nimisõna, substantiiv]
karja eest hoolitsev isik

karjakaev
[nimisõna, substantiiv]
kaev loomade jootmiseks

karjakasvataja
[nimisõna, substantiiv]
karjakasvatusega tegelev inimene

karjakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
kariloomade, eriti veiste pidamine, aretus ja majanduslik kasutamine

karjakaupa
[määrsõna, adverb]
hulgakaupa

karjakell
[nimisõna, substantiiv]
ülesleidmiseks loomale kaela seotud väike tilaga kell

karjakoer
[nimisõna, substantiiv]
karjatamiseks kasutatav koer (ka vastavate tõugude nimetuse osana, nt Anatoolia karjakoer jt)

karjakoppel
[nimisõna, substantiiv]
loomade karjatamiseks mõeldud maa-ala

karjakrants
[nimisõna, substantiiv]
mittepuhast tõugu (karja)koer

karjaköök
[nimisõna, substantiiv]
köök karjalauda juures loomatoidu ettevalmistamiseks

karjakümnis
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal talupojalt mõisale karjalt, karjasaadustelt makstud kümnis

karjalane
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Venemaa ja Soome piirialal elava läänemeresoome rahva liige

2. Karjalas ja Tveri piirkonnas elava läänemeresoome rahva liige

karjalaps
[nimisõna, substantiiv]
karjaseks olev, karjas käiv laps

karjalase
[nimisõna, substantiiv]
karja esimene karjamaale saatmine kevadel pärast talvist laudaspidamist

karjalaskepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 23. aprill (varem 1. aprill), eesti rahvakalendris päev, mil kari kevadel esimest korda karjamaale saadeti

2. eesti rahvakalendris 1. aprill, ka 23. aprill

karjalaskmine
[nimisõna, substantiiv]
karja esimene karjamaale saatmine kevadel pärast talvist laudaspidamist

karjalaut
[nimisõna, substantiiv]
loomalaut karja jaoks

karjaloom
[nimisõna, substantiiv]
hulgakesi koos elav ja tegutsev, sotsiaalseid suhteid vajav olend

karjamaa
[nimisõna, substantiiv]
karjatamiseks kasutatav rohumaa

karjamaakultuur
[nimisõna, substantiiv]
karjamaal kasvav või kasvatatav taim

karjamaanuum
[nimisõna, substantiiv]
nuumloomade karjatamine

karjamaa-raihein
[nimisõna, substantiiv]
kultuurrohumaadel kasvatatav kõrreline heintaim

karjamentaliteet
[nimisõna, substantiiv]
kalduvus mõelda ja käituda nõnda, nagu teevad seda teised rühmas, kuhu kuulutakse

karjamõis
[nimisõna, substantiiv]
peamõisast eraldi asunud väiksem abimõis, kus peeti osa peamõisa karjast

karjanaine
[nimisõna, substantiiv]
naine, kelle töö on laudas veiste eest hoolitseda

karjandus
[nimisõna, substantiiv]
kariloomade pidamisel, loomakasvatusel rajanev (põllu)majandusharu

karjane
[nimisõna, substantiiv]
1. kariloomade või lindude karjataja

2. karjus

karjapasun
[nimisõna, substantiiv]
1. õõnestatud puuoksast valmistatud või puukoorest keeratud ilma sõrmeavadeta kooniline toru, endisaja karjaste puhutav mänguriist

2. toru

karjapiiga
[nimisõna, substantiiv]
karjaseks olev, karjas käiv tüdruk

karjaplika
[nimisõna, substantiiv]
karjaseks olev, karjas käiv tüdruk

karjapoiss
[nimisõna, substantiiv]
karjaseks olev, karjas käiv poiss

karjapõli
[nimisõna, substantiiv]
karjaskäimise, karjaseks olemise aeg

karjapõlv
[nimisõna, substantiiv]
karjaskäimise, karjaseks olemise aeg

karjapäev
[nimisõna, substantiiv]
karjasoleku päev

karjaravitseja
[nimisõna, substantiiv]
karja eest hoolitsemist juhtinud isik mõisas või suuremas talus

karjasaadus
[nimisõna, substantiiv]
loomakasvatuse toode (nt piim, liha, vill)

karjasarv
[nimisõna, substantiiv]
loomasarvest valmistatud puhkpill karjastel

karjasekaup
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal kokkulepe sõlmimine ning vastav kokkulepe karjase palkamisel

karjasekepp
[nimisõna, substantiiv]
kepp karjasel (huntide peletamiseks)

karjasekeppnõel
[nimisõna, substantiiv]
karjasekeppi meenutav rõngakujulise peaga ehtenõel

karjaselaul
[nimisõna, substantiiv]
karjaste elu-olu käsitlev rahvalaul

karjaseluule
[nimisõna, substantiiv]
antiikaja lüroeepiline luule, mis kirjeldab karjaste elu idüllilise looduse rüpes

karjasepõli
[nimisõna, substantiiv]
karjaskäimise, karjaseks olemise aeg

karjasepõlv
[nimisõna, substantiiv]
karjaskäimise, karjaseks olemise aeg

karjaskäimine
[nimisõna, substantiiv]
1. (rohumaal) loomade järele vaatamine

2. loomade karjatamine

karjatalitaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle tööalaks, ametiks on karjatalitus

karjatalitus
[nimisõna, substantiiv]
karja, hrl veisekarja eest hoolitsemine laudas, nt söötmine, lauda korrashoid, sageli ka lüpsmine

karjatama
[tegusõna, verb]
1. kariloomi rohumaal (või söödamaal) söötma

2. koduloomade või -lindude järele vaatama

karjatama
[tegusõna, verb]
korraks järsku ja lühidalt karjuma

karjatamisperiood
[nimisõna, substantiiv]
kariloomade väljas karjatamise aeg

karjatamisring
[nimisõna, substantiiv]
koplites karjatamise tsükkel, mille jooksul kõik koplid läbi karjatatakse

karjatanum
[nimisõna, substantiiv]
hrl tarastatud karjatee

karjatara
[nimisõna, substantiiv]
karjaaeda piirav tara

karjatee
[nimisõna, substantiiv]
tee, mida mööda kari aetakse karjamaale ja sealt tagasi

karjatsura
[nimisõna, substantiiv]
karjaseks olev, karjas käiv poiss

karjatus
[nimisõna, substantiiv]
valust, vihast, ehmatusest vm põhjustatud äkiline, järsk tugev kisa või hüüatus

karjatus
[nimisõna, substantiiv]
kariloomade karjatamine

karjatänav
[nimisõna, substantiiv]
hrl tarastatud karjatee

karjatüdruk
[nimisõna, substantiiv]
karjaseks olev, karjas käiv tüdruk

karjauuendus
[nimisõna, substantiiv]
(loomakasvatuses:) karja uuendamine ja täiendamine

karjavalvur
[nimisõna, substantiiv]
hrl koer, kes valvab loomakarja

karjavits
[nimisõna, substantiiv]
vits karjasel loomade ajamiseks

karjavärav
[nimisõna, substantiiv]
karja- või karjamaa-aia värav

karjaõnn
[nimisõna, substantiiv]
edu, õnnestumine karjapidamises

karjaõu
[nimisõna, substantiiv]
taluõue laudalähedane taraga piiratud osa, kuhu pääseb kari

karje
[nimisõna, substantiiv]
valust, vihast, ehmatusest vm põhjustatud äkiline, järsk tugev kisa või hüüatus

karjerism
[nimisõna, substantiiv]
egoistlik omakasu taotlemine tööelus, püüe iga hinna eest mingil positsioonil edu saavutada

karjerist
[nimisõna, substantiiv]
auahne inimene, kes tööelus taotleb eeskätt isiklikku edu

karjeristlik
[omadussõna, adjektiiv]
omakasust tõugatud, isiklikku edu taotlev

karjuma
[tegusõna, verb]
1. valju (ebameeldivat) häält kuuldavale tooma

2. kõva häält tegema

Ühendtegusõnad: maha karjuma, maha karjuma, vastu karjuma, vastu karjuma, üle karjumaüle karjuma

karjus
[nimisõna, substantiiv]
1. kariloomade või lindude karjataja

2. karjus

karjutama
[tegusõna, verb]
kedagi karjuda laskma, kedagi (naljaks) kiusama, nii et see karjub või vingub

karjuv
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl mingi negatiivse nähtusega ühenduses:) väga suur, teraval kujul ilmnev

karjäär
[nimisõna, substantiiv]
1. tõus teenistuses või edu elus mingil alal

2. teenistuse kulg ametikohalt ametikohale

3. tõus tööl või edu elus mingil alal

karjäär
[nimisõna, substantiiv]
pealt lahtine ala maavara pealmaakaevandamiseks

karjääridiplomaat
[nimisõna, substantiiv]
välisteenistuses olev välisministeeriumi koosseisu kuuluv diplomaat, kes on volitatud esindama oma riiki välissuhtluses

karjäärihimu
[nimisõna, substantiiv]
suur soov karjääri teha, edukas olla

karjäärihimuline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes tahab väga karjääri teha

karjäärimudel
[nimisõna, substantiiv]
kirjeldus, mis sisaldab mingi tööala ametikohtade jada ning tingimusi süsteemi sisenemiseks, seal liikumiseks ja edenemiseks ning sealt väljumiseks

karjäärinaine
[nimisõna, substantiiv]
naine, kes on huvitatud eeskätt tööelust ja karjäärist ega taha piirduda traditsioonilise naiserolliga

karjäärinõustaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes nõustab elukutse, haridustee ja töövalikuga seotud otsuste tegemisel

karjäärinõustamine
[nimisõna, substantiiv]
professionaalne nõustamine palgalise töö, teenistusega seotud otsuste langetamisel (nt edutamisel, kutsevalikul)

karjäärinõustus
[nimisõna, substantiiv]
professionaalne nõustamine palgalise töö, teenistusega seotud otsuste langetamisel (nt edutamisel, kutsevalikul)

karjääriplatoo
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus töötaja pikaajaliselt töötab ühel ja samal ametipositsioonil või töökohal

karjääripööraja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on teinud karjääripöörde või soovib seda ette võtta, eriala või ameti vahetaja

karjääripööre
[nimisõna, substantiiv]
ametikäigu suur muutus, eriala või ameti vahetus

karjääriredel
[nimisõna, substantiiv]
ametikohtade, -astmete tõusev järjestus

karjääriõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õppeaine, mille eesmärk on tutvustada erinevaid ameteid, toetada õpilase adekvaatse enesehinnangu kujunemist, karjääri planeerimist ja valmisolekut elukestvaks õppeks

kark
[nimisõna, substantiiv]
jalavigastus(t)ega või ühe jalaga inimese tugikepp, millele ta toetub kaenla ja käega

karkass
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitist vms ümbritsev või toetav piire või tugi, kandesõrestik vms

2. tugedest, postidest koosnev kogum, kandesõrestik

karkassehitis
[nimisõna, substantiiv]
ehitis, mille kandev osa on karkass

karkasshoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, mille kandev osa on karkass

karkjalg
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolsetel aladel elutsev pikkade jalgadega lind, Eestis eksikülaline

karklinnulised
[nimisõna, substantiiv]
selts märgaladel esinevaid suurekasvulisi pikkade jalgade ja pika kaelaga linde

karlips
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
(liikumisega, liigutusega seoses:) kiiresti, äkki

karlipsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
(liikumisega, liigutusega seoses:) kiiresti, äkki

karlist
[nimisõna, substantiiv]
klerikaal-absolutistliku poliitilise suuna esindaja, 1833. a aitasid karlistid Hispaania troonile Carlos V

karlistlik
[omadussõna, adjektiiv]
karlismile või karlistile omane

karlovalane
[nimisõna, substantiiv]
Tartu Karlova linnaosa elanik

karlovlane
[nimisõna, substantiiv]
Tartu Karlova linnaosa elanik

karm
[omadussõna, adjektiiv]
1. leebuseta, kaastundeta, kuulekust nõudev, eksimusi hukka mõistev

2. selline, kes nõuab, et sa teeks nii, nagu ta ütleb, ja ei vaidleks vastu

3. nõudlik, mitte lahke

4. karm, range

karm
[nimisõna, substantiiv]
(puidu) mittetäielikul põlemisel või millegi kõrbemisel tekkiv (kibedalõhnaline) suits

karma
[nimisõna, substantiiv]
1. (India usundeis ja filosoofias:) põhimõiste, mille järgi iga tegu toob kaasa vastavat laadi tagajärje, mis omakorda määrab inimese seisundi tulevikus ning järgnevad ümberkehastumised

2. india usundite ja filosoofia põhimõisteid

3. inimese enda tegude määratav saatus

karmakoorem
[nimisõna, substantiiv]
(mingitest tegudest, olnust põhjustatud raske, keerulise seisu kohta)

karman
[nimisõna, substantiiv]
1. rõiva või muu eseme peale või sisse õmmeldud detail, kuhu saab panna asju

2. riideeseme osa, mille sisse saab asju panna

karmantsik
[nimisõna, substantiiv]
kelm, suli, petis

karmauh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi millegi äkilist, ootamatut toimumist, nagu kukkumist, laialipaiskumist vms

karmauhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi millegi äkilist, ootamatut toimumist, nagu kukkumist, laialipaiskumist vms

karmavõlg
[nimisõna, substantiiv]
(ühenduses inimese elus sündivaga, mis usutakse olevat ära määratud tema varasemate tegudega)

karmeliidi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
karmeliitide ordusse kuuluv, sellega seotud

karmeliit
[nimisõna, substantiiv]
1. 12. sajandil ristisõdade ajal Iisraelis Karmeli mäel rajatud ning 13. sajandil Euroopasse toodud katoliku kerjusmungaordu liige

2. kerjusmungaordu liige

karmiilmeline
[omadussõna, adjektiiv]
karmi või range ilmega

karmiin
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik eredalt punane värvaine, mida saadakse teatud emastest kilptäidest (košenillitäidest) ning kasutatakse kosmeetika- ja toiduainetetööstuses

2. punane värvaine

karmiinleevike
[nimisõna, substantiiv]
aedades ja lehtpuistutes elutsev varblasesuurune lind, kelle emaslind ja noorem isaslind on oliivrohelise, vanem isaslind erepunase sulestikuga

karmiinpunane
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt punane

karmiinroosa
[omadussõna, adjektiiv]
punaka varjundiga roosa

karmikarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
karmi, kareda karvaga

karmikoeline
[omadussõna, adjektiiv]
(väliselt) karmi olemusega

karmikäeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. leebuseta, kaastundeta, kuulekust nõudev, eksimusi hukka mõistev

2. selline, kes nõuab, et sa teeks nii, nagu ta ütleb, ja ei vaidleks vastu

3. nõudlik, mitte lahke

4. karm, range

karmilt
[määrsõna, adverb]
(karistuse, kasvatusega ühenduses:) suure rangusega

karminema
[tegusõna, verb]
karmimaks muutuma

karmistama
[tegusõna, verb]
karmiks tegema, karmiks muutma

karmistuma
[tegusõna, verb]
karmiks muutuma

karmisõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
rangelt, nõudlikult, leebuseta sõnastatud

karmoška
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsast, metallkeeltest ning nuppudest (või nuppudest ja klahvidest) koosnev muusikariist, eriti selle lihtsam vorm

karmune
[omadussõna, adjektiiv]
vingune

karmus
[nimisõna, substantiiv]
1. leebusetus

2. külmus

3. rangus

4. karedus

karn
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne lihapood, kus lihunik ostjale sobiva tüki lõikas

karnalliit
[nimisõna, substantiiv]
1. magneesium- ja kaaliumkloriidist koosnev mineraal

2. magneesiumi ja kaaliumi sisaldav mineraal

karnaps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
(liikumisega, liigutusega seoses:) kiiresti, äkki

karnapsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
(liikumisega, liigutusega seoses:) kiiresti, äkki

karneool
[nimisõna, substantiiv]
1. oranžikas või punane läbikumav poolvääriskivi, kaltsedoni teisend

2. poolvääriskivina kasutatav kaltsedon

karneval
[nimisõna, substantiiv]
pidu, kus osalejad kannavad maske või kostüüme

karnevalikostüüm
[nimisõna, substantiiv]
kostüüm karnevalil (maskeraadil, stiilipeol) kandmiseks

karnevalimask
[nimisõna, substantiiv]
(paastueelse aja) karnevalil kantav mask

karniis
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt seina ülaosast eenduv liistusarnane (ehis)vöö

karnits
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puistainete ja vedelike mõõtühik, 3,28 l

karnivoor
[nimisõna, substantiiv]
1. loom, kes toitub teistest loomadest

2. taim, kes toitub putukatest

karnivoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (loomade kohta:) selline, kes toitub teistest loomadest

2. (taimede kohta:) putuktoiduline

3. loomtoiduline

karnotiit
[nimisõna, substantiiv]
kollane mineraal, mida esineb radioaktiivseid mineraale sisaldavate kivimite pinnal

karosserii
[nimisõna, substantiiv]
auto kere

karotaaž
[nimisõna, substantiiv]
maapõue geofüüsikaline uurimine

karoteen
[nimisõna, substantiiv]
looduslik värvaine, mis annab juur- ja puuviljadele peamiselt punase, oranži või kollase värvi

karotenoid
[nimisõna, substantiiv]
taime rakkudes leiduv looduslik värvaine, mis annab taime vastavatele osadele kollase või punase värvuse

karotiin
[nimisõna, substantiiv]
looduslik värvaine, mis annab juur- ja puuviljadele peamiselt punase, oranži või kollase värvi

karotinoid
[nimisõna, substantiiv]
taime rakkudes leiduv looduslik värvaine, mis annab taime vastavatele osadele kollase või punase värvuse

karott
[nimisõna, substantiiv]
rühm lühikese juurikaga varavalmivaid porgandisorte

karp
[nimisõna, substantiiv]
1. väga erineva kujuga väike madalavõitu hrl kaanega varustatud papist, plekist või muust materjalist kastike (sageli on juurde arvatud ka selle sisu)

2. tavaliselt kaanega väike madal papist kast

karp
[nimisõna, substantiiv]
tiikides kasvatatav soojalembene mageveekala

karpa
[nimisõna, substantiiv]
1. sisepõlemismootori osa, kus moodustub küttesegu vedelkütusest ja õhust

2. sisepõlemismootori osa

karpaalkanal
[nimisõna, substantiiv]
randme pihupoolses küljes olev randmeluudest ja -sidemest kanal, milles kulgevad peopessa suunduv närv, veresooned ja kõõlused

karpaalkanalisündroom
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mis tekib suure närvi pitsumisel randmekanalis ja millele on iseloomulik käe tuimenemine, torked vms

karpaaltunnel
[nimisõna, substantiiv]
randme pihupoolses küljes olev randmeluudest ja -sidemest kanal, milles kulgevad peopessa suunduv närv, veresooned ja kõõlused

karpauh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi millegi äkilist, ootamatut toimumist, nagu kukkumist, laialipaiskumist vms

karpauhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
paiskumise heli

karpjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult karpi meenutav

karpkala
[nimisõna, substantiiv]
tiikides kasvatatav soojalembene mageveekala

karpkalatiik
[nimisõna, substantiiv]
tiik, kus kasvatatakse karpkalu

karplauh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
prahvatuse, plahvatuse või paugatusega

karplauhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
prahvatuse, plahvatuse või paugatusega

karplava
[nimisõna, substantiiv]
publikust portaaliga eraldatud nelinurkne lava, millel pole ees-, külg- ega tagalava

karplubjakivi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt limuste lubikodadest koosnev lubjakivi

karpmaja
[nimisõna, substantiiv]
(hrl tüüpprojekti järgi ehitatud kastikujulise suure kortermaja kohta)

karpoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. vilju käsitlev taimeteaduse osa

2. botaanika haru

karptihend
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mis aitab tihendada rõhu all töötavast seadmest väljaulatuvat või seadme külge kinnitatavat pöörlevat võlli või edasi-tagasi liikuvat (kolvi)varrast

karpvähilised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts väga väikseid alamaid vähke, kelle segmenteerumata keha ümbritseb kahepoolmeline lubikoda

2. alamad vähid

karr
[nimisõna, substantiiv]
vaolaadne uure karstuvas kivimis

karrane
[omadussõna, adjektiiv]
metallist ehteniiti, hõbekarda meenutav, värvilt või läikelt hõbedane

karree
[nimisõna, substantiiv]
(lamba) seljafilee koos ribikondiga

karri
[nimisõna, substantiiv]
1. Indiast pärinev vürtside segu

2. vürtsisegu

karske
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes ei tarvita alkoholi (ja ei suitseta)

2. alkoholi mittetarvitav

karsklane
[nimisõna, substantiiv]
alkohoolsete jookide mittetarvitaja

karsklus
[nimisõna, substantiiv]
1. alkoholi mittetarvitamine (vahel ka mittesuitsetamine)

2. kainus

karskus
[nimisõna, substantiiv]
1. alkoholi mittetarvitamine (vahel ka mittesuitsetamine)

2. kainus

karskusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt alkohoolsete jookide liigtarvitamise vastane ühiskondlik liikumine

karskusselts
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne karskusliikumise propageerimiseks rajatud (ka kultuuriliste eesmärkidega) ühendus

karskustegelane
[nimisõna, substantiiv]
aktiivne isik karskusliikumises

karsoss
[määrsõna, adverb]
lõppenud, läbi (saanud)

karst
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtus, mis hõlmab põhja- ja pinnavee toimel tekkinud lehtreid, lohke, orge, maa-aluseid koopaid ja jõgesid vm moodustisi lubjakivi, dolomiidi vm kergesti lahustuva kivimiga pinnases

2. põhja- ja pinnavee toimest tingitud moodustised

karstiala
[nimisõna, substantiiv]
karstinähtustega maa-ala

karstiallikas
[nimisõna, substantiiv]
karstivete allikas

karstihaudmik
[nimisõna, substantiiv]
suuremõõtmeline tasase põhjaga järsuveeruline nõgu viljaka lammiga karstimaastikus

karstijõgi
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune jõgi, mis saab alguse karstiallikast või voolab karstialal

karstijärv
[nimisõna, substantiiv]
ajutine järv, mis tekib seoses karstinõo täitumisel veega

karstikanal
[nimisõna, substantiiv]
karstist tingitud maa-alune lõhetaoline kanal

karstikoobas
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune tühik, mis on tekkinud kergesti lahustuvate kivimite (nt lubjakivi, dolomiidi, kipsi) lagunemise tagajärjel

karstilehter
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuline süvend, mis on tekkinud vees lahustuvate kivimite pinna sisse

karstiline
[omadussõna, adjektiiv]
karstiga seostuv, karstist tingitud

karstimaastik
[nimisõna, substantiiv]
maastik, kus leidub maa-aluseid karstijõgesid, karstikoopaid vm karstinähtusi

karstinõgu
[nimisõna, substantiiv]
põhja- ja pinnavee toimel tekkinud pikk kitsas nõgu

karstinähtus
[nimisõna, substantiiv]
karsti ilming, avaldumisvorm (nt karstilehter, karstilohk, maa-alune tühe)

karstiorg
[nimisõna, substantiiv]
põhja- ja pinnavee toimel tekkinud org

karstipolje
[nimisõna, substantiiv]
suuremõõtmeline tasase põhjaga järsuveeruline nõgu viljaka lammiga karstimaastikus

karstitühe
[nimisõna, substantiiv]
põhja- ja pinnavee toimel tekkinud maa-alune õõnsus

karstivesi
[nimisõna, substantiiv]
vesi, mis esineb ja ringleb põhja- ja pinnavee toimel tekkinud maa-alustes õõnsustes

karstivorm
[nimisõna, substantiiv]
karstist tingitud pinnavorm või maa-alune tühe

karstuma
[tegusõna, verb]
liikuva põhjavee lahustavale toimele alluma, selle toime tõttu karstilehtreid, maa-aluseid tühemikke vms moodustama

karstumine
[nimisõna, substantiiv]
kivimite lahustumine liikuva põhjavee murendava toime tõttu

karsumdi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. (vette) plartsatades, plartsuga

2. hoogsalt, äkki

3. annab edasi vette kukkumist ja sellega kaasnevat heli

karsumm
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. (vette) plartsatades, plartsuga

2. hoogsalt, äkki

3. annab edasi vette kukkumist ja sellega kaasnevat heli

kart
[nimisõna, substantiiv]
1. väike lahtise kerega ja vedrudeta võidusõiduauto

2. võidusõiduauto

kart
[nimisõna, substantiiv]
mari omausu preester

kartaagolane
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaloolise Kartaago elanik

2. Kartaago elanik

kartaun
[nimisõna, substantiiv]
eestlaetav suurekaliibriline suurtükk

kartauto
[nimisõna, substantiiv]
1. väike lahtise kerega ja vedrudeta võidusõiduauto

2. võidusõiduauto

kartell
[nimisõna, substantiiv]
tootjate liit, mille eesmärk on piirata või kaotada konkurentsi ning dikteerida hindu

kartellierakond
[nimisõna, substantiiv]
partei, mille eesmärk pole mitte valijaskonna huvide esindamine, vaid võimupositsiooni kindlustamine ning mis uute konkurentide tõrjumiseks teeb koostööd teiste omataoliste parteidega

kartellikokkulepe
[nimisõna, substantiiv]
konkurentidest äriühingute vahel sõlmitud kokkulepe (nt hindade kontrollimise või turu jagamise asjus), mis kindlustab osaliste monopoolse seisundi

kartellilepe
[nimisõna, substantiiv]
konkurentidest äriühingute vahel sõlmitud kokkulepe (nt hindade kontrollimise või turu jagamise asjus), mis kindlustab osaliste monopoolse seisundi

kartellima
[tegusõna, verb]
ettevõtteid kartelliks ühendama

kartellipartei
[nimisõna, substantiiv]
partei, mille eesmärk pole mitte valijaskonna huvide esindamine, vaid võimupositsiooni kindlustamine ning mis uute konkurentide tõrjumiseks teeb koostööd teiste omataoliste parteidega

karter
[nimisõna, substantiiv]
tihendatud vann või karp, mille sees on hrl õli vm määrdevedelik ning mis kaitseb mootorit mustuse ja tolmu eest

kartesiaanlik
[omadussõna, adjektiiv]
Descartes'i filosoofiakäsitlusega seotud

kartesiaanlus
[nimisõna, substantiiv]
17. sajandi Prantsuse filosoofi R. Descartes’i vaadetel põhinev filosoofiline ja loodusteaduslik õpetus

kartesianism
[nimisõna, substantiiv]
17. sajandi Prantsuse filosoofi R. Descartes’i vaadetel põhinev filosoofiline ja loodusteaduslik õpetus

kartetš
[nimisõna, substantiiv]
ümarkuulidega täidetud väikese lennukaugusega mürsk vastase elavjõu hävitamiseks (šrapnelli eelkäija)

kartima
[tegusõna, verb]
kartautoga sõitma

karting
[nimisõna, substantiiv]
võidusõitmine kartautodel

kartlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergesti hirmu tundev, hädaohtu kartev, tegutseda mitte julgev

2. selline, kes hakkab kergesti kartma, hirmu tundma

kartlikult
[määrsõna, adverb]
kartes, kartusega, pelglikult, aralt

kartma
[tegusõna, verb]
1. hirmu, kartust tundma, kedagi või midagi pelgama, hirmul olema

2. mitte julgema midagi teha

3. kellegi või millegi ees hirmu tundma

kartmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes ei karda, ei tunne hirmu midagi teha

2. selline, kes on ilma hirmuta valmis ohtlikke või raskeid asju tegema

kartmatult
[määrsõna, adverb]
1. ilma kartuseta, hirmu tundmata

2. nii, et ei tunne hirmu

kartodroom
[nimisõna, substantiiv]
1. ringrada kartide võidusõiduks

2. kardiringrada

kartograaf
[nimisõna, substantiiv]
geograafiliste kaartide koostaja, vastava ala asjatundja

kartograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus geograafilistest kaartidest ja nende valmistamisest

2. kaartide uurimine, valmistamine ja kasutamine

kartograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
kartograafia alale kuuluv, kartograafiaga seostuv

kartografeerima
[tegusõna, verb]
1. (maa)kaarti koostama või objekti, andmeid kaardile kandma

2. andmeid kaardile kandma

3. kaarti koostama, midagi kaardile kandma

kartogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. statistiliste andmete graafiline kujutis maakaardil

2. maakaartdiagramm

kartomeetria
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmine plaanidelt ja kaartidelt

kartonaaž
[nimisõna, substantiiv]
papp- v kartongtooted

kartong
[nimisõna, substantiiv]
1. paberist paksem, papist õhem paberimassist materjal

2. paberist paksem, papist õhem materjal

kartoon
[nimisõna, substantiiv]
1. suurema seinamaali, vitraaži, gobelääni vms kunstiteose täismõõtmeline, detailselt täpne ettevalmistav joonistus

2. algjoonistus

kartoteegikaart
[nimisõna, substantiiv]
teatud andmetega üksik kaart suuremast andmekogust

kartoteegikapp
[nimisõna, substantiiv]
eriline kapp kartoteegi jaoks (hrl paljude väikeste sahtlitega)

kartoteegikast
[nimisõna, substantiiv]
kast kartoteegikaartide või sedelite jaoks

kartoteegipidaja
[nimisõna, substantiiv]
kartoteeki koostav ning korrashoidev isik (asutuses, ettevõttes)

kartoteek
[nimisõna, substantiiv]
1. (kartong)sedeleist koosnev andmekogu

2. kaartsedelite kogu

kartoteekima
[tegusõna, verb]
(kartong)sedeleist koosnevat andmekogu koostama, sellesse paigutama

karts
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum, hrl üksikkong distsiplinaarkaristuse kandmiseks (eriti omal ajal sõjaväes, vanglates, ülikoolides)

2. arestiruum

kartsas
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest tugevast külglatist ning neid ühendavatest pulkadest koosnev ese, mille abil saab kõrgele ronida

2. ese, mida mööda saab ronida kuhugi kõrgele, kuhu muidu ei ulatuks

kartser
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum, hrl üksikkong distsiplinaarkaristuse kandmiseks (eriti omal ajal sõjaväes, vanglates, ülikoolides)

2. arestiruum

kartsinogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. vähktõbe ja muid pahaloomulisi kasvajaid tekitav aine vm tegur

2. vähktõbe tekitav aine

kartsinogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
vähktõbe ja muid pahaloomulisi kasvajaid tekitav

kartsinoom
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline kasvaja, mis saab alguse epiteelkoest

kartul
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav mugulaid moodustav üheaastane taim

2. taim, mille küljes maa all kasvavad pruuni koorega viljad, mida kasutatakse köögiviljana

kartulihaigus
[nimisõna, substantiiv]
kartulit kahjustav taimehaigus, nt kartuli-lehemädanik

kartuliidu
[nimisõna, substantiiv]
kartuli idand

kartulijahu
[nimisõna, substantiiv]
kartulitest saadav tärklis

kartulikelder
[nimisõna, substantiiv]
kartulite hoiustamiseks mõeldud kelder

kartuli-kiduuss
[nimisõna, substantiiv]
väga väike ümaruss, ohtlik kartulikahjur

kartulikombain
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusmasin kartulivagude lahtiajamiseks, mugulate eraldamiseks ning veokile laadimiseks

kartulikonks
[nimisõna, substantiiv]
konksja otsaga tööriist kartulivõtmisel kartulite väljakaapimiseks mullast

kartulikoobas
[nimisõna, substantiiv]
väljapoole hooneid rajatud lihtne kartulikelder

kartulikook
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud kartulitest, kartulipudrust küpsetatud kook

kartulikoor
[nimisõna, substantiiv]
kartulimugula kest, mis kartulist toidu valmistamisel sageli ära kooritakse

kartulikoorija
[nimisõna, substantiiv]
mitme teraga vahend kartulite käsitsi koorimiseks (kasutatakse ka nt porgandite vm koorimiseks ja õhukeste ribade tõmbamiseks)

kartulikoorimine
[nimisõna, substantiiv]
kartulite koorimine, neilt koore eemaldamine (hrl toidu valmistamisel)

kartulikoorimismasin
[nimisõna, substantiiv]
köögimasin kartulite koorimiseks

kartulikoorimisnuga
[nimisõna, substantiiv]
mitme teraga vahend kartulite käsitsi koorimiseks (kasutatakse ka nt porgandite vm koorimiseks ja õhukeste ribade tõmbamiseks)

kartulikotlet
[nimisõna, substantiiv]
kartulist ja lisandeist valmistatud kotlet

kartulikott
[nimisõna, substantiiv]
tugevast materjalist suur kott kartulite hoiustamiseks ja transportimiseks

kartulikrõpsud
[nimisõna, substantiiv]
kuumas õlis praetud õhukesed krõbedad kartuliviilud

kartulikuhi
[nimisõna, substantiiv]
talviseks säilitamiseks põhkude (või õlgede) ja mullaga kaetud suur kartulihunnik

kartulikõrvane
[nimisõna, substantiiv]
kartulite kõrvale, juurde söödav toit

kartuli-lehemädanik
[nimisõna, substantiiv]
kartulilehtedel, ka mugulatel pruune laike ja mädanemist põhjustav seenhaigus

kartulileib
[nimisõna, substantiiv]
leib, millele on lisatud kartuleid

kartulilumi
[nimisõna, substantiiv]
kartulipressiga õhuliste terade kujule pressitud kartul (nt liha või kala juurde)

kartulimaa
[nimisõna, substantiiv]
põllu- või aiamaa kartulite kasvatamiseks

kartulimahl
[nimisõna, substantiiv]
kartulist pressitud mahl

kartulimardikas
[nimisõna, substantiiv]
kartulilehti hävitav kollane mustatriibuliste kattetiibadega mardikas, ohtlikemaid kartulikahjureid

kartulimugul
[nimisõna, substantiiv]
kartulitaime köögiviljana tarvitatav osa, tema varre paksend, mis kasvab mulla all

kartulimuldamine
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi või masinaga toimuv mulla kobestamine ning selle kuhjamine kartulitaimede alumiste osade ümber

kartulimutt
[nimisõna, substantiiv]
kartulimuldamise riist, muttader

kartulimäss
[nimisõna, substantiiv]
pärisorjusvastane väljaastumine Venemaal 19. sajandil

kartulinina
[nimisõna, substantiiv]
1. (suure jämeda nina kohta)

2. suur jäme nina

kartulipanek
[nimisõna, substantiiv]
kartulimugulate mullasse kasvama panemine

kartulipanemine
[nimisõna, substantiiv]
kartulimugulate mullasse kasvama panemine

kartulipanija
[nimisõna, substantiiv]
kartuleid mahapanev masin või inimene

kartulipealsed
[nimisõna, substantiiv]
kartulivarred

kartulipesa
[nimisõna, substantiiv]
ühest kartulist arenenud mugulad koos juurtega

kartulipress
[nimisõna, substantiiv]
küüslaugupressi põhimõttel töötav köögiriist kartulite pressimiseks läbi sõela (nt kartulipudru või -lume tegemisel)

kartulipuder
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmeks keedetud kartulid piimaga pehmeks ühtlaseks massiks tambituna (nt lihatoitude lisandina)

2. keedetud kartulitest tehtud toit, mis on piima ja võiga tehtud pehmeks massiks

kartulipõld
[nimisõna, substantiiv]
põld, kus kasvatatakse kartulit

kartulipüree
[nimisõna, substantiiv]
kartulitest valmistatud püree

kartulipüreesupp
[nimisõna, substantiiv]
kartulipüreest supp lisanditega

kartulipüss
[nimisõna, substantiiv]
õhupüssi põhimõttel toimiv õõnsast torust tehtud mänguasi, mille "kuuliks" on kartulitükike

kartuliroos
[nimisõna, substantiiv]
1. ogaliste varte, hrl roosade või punaste õite ning vitamiinirikaste punaste viljadega ilupõõsas

2. ogaliste varte, hrl roosade või punaste õite ning vitamiinirikaste punaste viljadega ilupõõsas

kartulisaak
[nimisõna, substantiiv]
põllul kasvatatud kartulist kogutud mugulad kogumina

kartulisalat
[nimisõna, substantiiv]
1. salat tükeldatud keedetud kartulitest ja mitmesugustest lisanditest, mis on maitsestatud hapukoore- või õlikastmega

2. külm toit, milles on väikesteks tükkideks lõigatud kartulid, muna, vorst, kurk, sibul ja muud lisandid ning kuhu on kastmeks lisatud hapukoort ja majoneesi

kartulisalv
[nimisõna, substantiiv]
salv kartulite hoidmiseks

kartuliseeme
[nimisõna, substantiiv]
kevadel mahapandavad kartulimugulad

kartulisilm
[nimisõna, substantiiv]
kartuli iduauk

kartulisorteer
[nimisõna, substantiiv]
kartulimugulaid mullast eraldav ning suuruse järgi jaotav masin

kartulisupp
[nimisõna, substantiiv]
supp, milles põhimaitse annab kartul

kartulitamp
[nimisõna, substantiiv]
kartulipuder

kartulitrükk
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtrükitehnika, mille puhul kujutis saadakse toorelt kartulilt

kartulitärklis
[nimisõna, substantiiv]
kartulitest saadav tärklis

kartulivabariik
[nimisõna, substantiiv]
1. (Teise maailmasõja eelse Eesti Vabariigi kui kartulikasvatusmaa ja arenenud põllumajandusmaa kohta

2. Eesti kohta üldse)

kartuli-varrepõletik
[nimisõna, substantiiv]
kartulihaigus, mille tagajärjel varred närbuvad ning taimed känguvad või hävivad

kartulivesi
[nimisõna, substantiiv]
kartulikeedu vesi

kartuliviin
[nimisõna, substantiiv]
kartulitest aetud viin

kartulivorm
[nimisõna, substantiiv]
vormiroog, mille põhikomponente on kartul

kartulivormiroog
[nimisõna, substantiiv]
vormiroog, mille põhikomponente on kartul

kartulivõtja
[nimisõna, substantiiv]
kartulisaaki koristav inimene

kartulivõtmine
[nimisõna, substantiiv]
kartulisaagi koristus

kartulivõtmismasin
[nimisõna, substantiiv]
põllutöömasin kartulivagude lahtiajamiseks ning mugulate laialipaiskamiseks, selleks et neid käsitsi noppida

kartulivõtt
[nimisõna, substantiiv]
kartulisaagi koristus

kartulivõtumasin
[nimisõna, substantiiv]
põllutöömasin kartulivagude lahtiajamiseks ning mugulate laialipaiskamiseks, selleks et neid käsitsi noppida

kartulivähk
[nimisõna, substantiiv]
kartulit, eriti mugulaid hävitav seenhaigus

kartulnina
[nimisõna, substantiiv]
1. (suure jämeda nina kohta)

2. suur jäme nina

kartus
[nimisõna, substantiiv]
kerge hirm, mure, et midagi halba või ebasoovitavat võiks juhtuda

kartušš
[nimisõna, substantiiv]
pooleldi rullis servaga ehisraamis kilbitaoline tahvel nimede, pealkirjade, embleemide vm jaoks

karu
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera suurtes metsades elav kogukas pruuni karvkattega kiskja

2. suur metsloom, kellel on paks pruun karv

karubeebi
[nimisõna, substantiiv]
(vastsündinud karupoja kohta)

karuema
[nimisõna, substantiiv]
karu emana, poegadega karu

karujaht
[nimisõna, substantiiv]
karule peetav jaht

karujõmpsikas
[nimisõna, substantiiv]
väike kasvueas karu

karujõud
[nimisõna, substantiiv]
väga suur, tugev jõud

karukaer
[nimisõna, substantiiv]
1. rukkipõllul umbrohuna kasvav kõrreline rohttaim

2. umbrohi

karukeel
[nimisõna, substantiiv]
abrasiivne kiulisest materjalist töövahend pindade lihvimiseks ja poleerimiseks või puhastamiseks

karukell
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivades liivastes paikades kasvav kellukjate longus õitega rohttaim

2. rohttaim

karukold
[nimisõna, substantiiv]
kuivades metsades ja nõmmedel kasvav tugevasti haruneva sitke roomava varrega taim

karukolgas
[nimisõna, substantiiv]
kauge üksildane koht

karukoobas
[nimisõna, substantiiv]
karu pesapaik (padrikus, puujuurte aluses koopas vms paigas)

karukultus
[nimisõna, substantiiv]
karu kultuslik austamine ning sellega seotud tavad ja kombed (hrl põhjarahvastel)

karukämmal
[nimisõna, substantiiv]
(suure tugeva käelaba kohta)

karukütt
[nimisõna, substantiiv]
karusid küttiv jahimees

karulaas
[nimisõna, substantiiv]
sügav mets, kus võib elada karusid

karulauk
[nimisõna, substantiiv]
1. küüslaugu lõhna ja maitsega laiade lehtede ja valgete või roosade õitega rohttaim, mida kasutatakse maitsetaimena

2. maitsetaim

karulava
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puu otsa ehitatud alus karude varitsemiseks küttimisel

karuliha
[nimisõna, substantiiv]
karult saadud liha toiduna

karulik
[omadussõna, adjektiiv]
kohmakas, karu meenutav

karumustikas
[nimisõna, substantiiv]
1. mägimetsades kasvav mustade läikivate marjadega mürgine taim

2. mürgine taim

karumõmm
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera suurtes metsades elav kogukas pruuni karvkattega kiskja

2. suur metsloom, kellel on paks pruun karv

karunahk
[nimisõna, substantiiv]
karult saadud (karus)nahk

karune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hääle, heli kohta:) kähiseva, käriseva kõlaga

2. hääle kohta: kare, räme

karuoda
[nimisõna, substantiiv]
karujahiks

karuohakas
[nimisõna, substantiiv]
1. peente torkavate ogade ja purpursete õitega ohakasarnane rohttaim, Eestis umbrohi, ka ilutaim

2. umbrohi

karuott
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera suurtes metsades elav kogukas pruuni karvkattega kiskja

2. suur metsloom, kellel on paks pruun karv

karupeied
[nimisõna, substantiiv]
handi ja mansi rahvakommetes karutapmisele järgnenud eriline rituaalne pidustus

karuperse
[nimisõna, substantiiv]
kauge, unustatud, ligipääsmatu vms paik, kolgas

karupidi
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(pööratud nahast kasuka kohta:) pahupidi, nii, et karvapool on väljaspool

karupidu
[nimisõna, substantiiv]
obiugrilaste karupeied

karupoeg
[nimisõna, substantiiv]
väike kasvueas karu

karupoiss
[nimisõna, substantiiv]
väike kasvueas karu

karuputk
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel ja jäätmaal kasvav kandilise karedakarvalise varrega sarikas asetsevate õitega kõrge rohttaim

2. rohttaim

karupüksid
[nimisõna, substantiiv]
pikad villased kootud (laste)püksid

karus
[nimisõna, substantiiv]
karvad, karvkate (nt karusnahal, karustatud riidel)

karus
[nimisõna, substantiiv]
järvedes ja aeglase vooluga jõgedes elutsev tumeda selja ja kuldse helgiga kollakate kuni vaskpunaste külgedega kala

karusammal
[nimisõna, substantiiv]
1. rabades, nõmme- ja soostunud metsades kasvav lehtsammal

2. lehtsammal

karusepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 13. juuli, eesti rahvakalendris heinatöö lõpupäev

2. 13. juuli

karuskrae
[nimisõna, substantiiv]
karusnahkne krae

karusköömen
[nimisõna, substantiiv]
Indias ja Lähis-Idas kasutatav tüümiani meenutav maitsetaim

karusloom
[nimisõna, substantiiv]
loom, kelle tiheda karvkattega nahka kasutatakse rõivaste valmistamiseks (nt soobel, nutria, rebane)

karusloomakasvandus
[nimisõna, substantiiv]
karusloomakasvatusega tegelev ettevõtte

karusmari
[nimisõna, substantiiv]
1. karusmarjapõõsa rohekas või punakas mari

2. suur ümmargune mari, mis kasvab põõsal ja on rohelist või lillat värvi

karusmarja-jahukaste
[nimisõna, substantiiv]
seenhaigus, mis tekitab karusmarja lehtedele, noortele võrsetele ja marjadele paksu hallitusetaolise kirme

karusmarja-lehevaablane
[nimisõna, substantiiv]
karusmarja- ja sõstralehti kahjustav kiletiivaline putukas

karusmarjapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
1. aias kasvatatav ogadega põõsas, mille viljad on karusmarjad

2. põõsas, mille küljes kasvavad rohelist või lillat värvi suured ümmargused marjad

karusnahakaubandus
[nimisõna, substantiiv]
karusnahkadega kauplemine

karusnahakaup
[nimisõna, substantiiv]
karusnahk või sellest valmistatud toode (nt krae, kasukas) kaubana

karusnahk
[nimisõna, substantiiv]
karuslooma tiheda karvkattega (eriliselt töödeldud) nahk rõivaste valmistamiseks või kaunistamiseks

karuspidi
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(pööratud nahast kasuka kohta:) pahupidi, nii, et karvapool on väljaspool

karussell
[nimisõna, substantiiv]
püsttelje ümber pöörlev atraktsioon, mille istmeteks on puuhobused, autod vms

karussellitama
[tegusõna, verb]
karusselliga sõitma

karussell-lüpsiplats
[nimisõna, substantiiv]
lüpsiplats, kus lüpstavad lehmad paiknevad ringikujulisel platvormil

karussõstar
[nimisõna, substantiiv]
musta sõstra ja karusmarja ristand

karustama
[tegusõna, verb]
1. (riiet) karedaks, karvaseks tegema, hrl aluskanga kiude püsti ajades

2. karuseks tegema

karusvaip
[nimisõna, substantiiv]
karvane, ka karusnahast põranda- vms vaip või (sõidu)tekk

karusõrg
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere mail ja troopikas levinud ohakataoline ogaliste lehtedega roht- või põõsastaim

karutants
[nimisõna, substantiiv]
1. karu liigutusi imiteeriv maagiline tants

2. ka teatav eesti rahvatants

karutantsitaja
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne dresseeritud karudega etendusi andnud rändartist

karuteene
[nimisõna, substantiiv]
näiliselt süütu või heade kavatsustega sooritatud toiming, mis viib halbade tagajärgedeni

karutemp
[nimisõna, substantiiv]
hull, pöörane, ka üleannetu või vallatu tegu

karuturg
[nimisõna, substantiiv]
turuolukord, kus aktsiad on pikemaajalises langustrendis (vähemalt 20% hiljutisest tipust)

karutükk
[nimisõna, substantiiv]
hull, pöörane, ka üleannetu või vallatu tegu

karuuni
[nimisõna, substantiiv]
(sügava, raske une kohta)

karuäke
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne, alepõllunduses kasutatud lõhestatud kuusepakkudest äke, millel pikad oksatüükad täitsid pulkade aset

2. okslikest kuusepakkudest äke

karv
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade ja inimeste nahal kasvav niitjas sarvainest moodustis (inimestel ihu-, juukse- või habemekarv)

2. üks pikkadest peenikestest asjadest, mis kasvab inimese või looma naha peal

karva
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatava välimusega, teatavat värvi

2. teatavat värvi

karvaajamine
[nimisõna, substantiiv]
1. karvade eraldumine (loomadel karvkatte vahetumisel)

2. loomadel

karvaeemaldi
[nimisõna, substantiiv]
aparaat karvade eemaldamiseks

karvaeemaldus
[nimisõna, substantiiv]
karvade eemaldamine naha- või iluravi otstarbel (nt epilatsioon, depilatsioon)

karvaeemalduskreem
[nimisõna, substantiiv]
karvu eemaldav kreem

karvafolliikul
[nimisõna, substantiiv]
nahaosa, mis tupena ümbritseb karvajuurt

karvajuur
[nimisõna, substantiiv]
karva naha sees olev osa

karvakala
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ümara kehaga ja lühikese ning tiheda karvaga imetaja, kes elutseb rannalähedastes vetes

2. suur ümara kehaga loom, kes elab külmas meres ning mere lähedal rannas ja kes sööb kalu

karvakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohkete) karvadega kaetud või karvadesse kasvanud

2. paljude karvadega kaetud

3. karvarohke

karvakasukas
[nimisõna, substantiiv]
(looma karvkatte kohta)

karvakasv
[nimisõna, substantiiv]
karvade kasvamine või esinemine (hrl inimesel)

karvake
[nimisõna, substantiiv]
väike karv

karvake
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

karvakene
[nimisõna, substantiiv]
väike karv

karvakene
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

karvakera
[nimisõna, substantiiv]
(väikese karvase looma kohta)

karvakiskumine
[nimisõna, substantiiv]
nääklemine, tüli, riid

karvaline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud laadi või värvi karvaga

karvamari
[nimisõna, substantiiv]
(nais)juuksur, juukselõikaja

karvamüts
[nimisõna, substantiiv]
karusnahkne müts

karvane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohkete) karvadega kaetud või karvadesse kasvanud

2. paljude karvadega kaetud

3. karvarohke

karvanäsa
[nimisõna, substantiiv]
veresoonterikas sidekoeline moodustis karvasibula all

karvanäss
[nimisõna, substantiiv]
väike karvane loom (nt koer, kass) või karva kasvanud inimene

karvanääps
[nimisõna, substantiiv]
nahaosa, mis tupena ümbritseb karvajuurt

karvanääpsupõletik
[nimisõna, substantiiv]
karvajuurt tupena ümbritseva nahaosa (mädane) põletik

karvapall
[nimisõna, substantiiv]
allaneelatud karvadest tekkinud moodustis nt kassi maos või sooltes

karvapealne
[omadussõna, adjektiiv]
väga täpne

karvapealt
[määrsõna, adverb]
väga täpselt, täpipealt

karvapool
[nimisõna, substantiiv]
1. (naha) karvane külg

2. nahal

karvapulstid
[nimisõna, substantiiv]
sassis, sorakad karvad

karvasaabas
[nimisõna, substantiiv]
karusnahast või karusnahkse voodriga saabas

karvasibul
[nimisõna, substantiiv]
karvajuure alumine, jäme tõlvjas osa

karvasjalg-kakk
[nimisõna, substantiiv]
suure sulgkõrvalise pea ning kuni küünisteni sulistunud jalgadega hallikaspruun kakk

karvasjalg-viu
[nimisõna, substantiiv]
kuni varvasteni sulgedega kaetud jalgadega tumepruun lind

karvastama
[tegusõna, verb]
karvaseks tegema

karvastik
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl looma keha katvad karvad

2. hrl looma karvad

karvastuma
[tegusõna, verb]
1. karvaseks muutuma, karvadega kattuma

2. karva kasvama

karvasus
[nimisõna, substantiiv]
(keha- või taimeosade kohta:) (rohkete) karvadega kaetud olek

karvasäsi
[nimisõna, substantiiv]
juuste, karvade sisemine kiht

karvatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma karvadeta

2. karvadeta

karvatutt
[nimisõna, substantiiv]
kimp karvu

karvatuust
[nimisõna, substantiiv]
(pulstunud) kahl või tort karvu

karvatüvik
[nimisõna, substantiiv]
juuksekarva vm karva osa, mis asub nahapinna all karvatupes

karvatüügas
[nimisõna, substantiiv]
terav lühike karv

karvaude
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme lühike karv

2. sellised karvad

karvavahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade korrapärane vana karvkatte asendumine uuega

2. karvkatte vahetumine loomadel

karvavõrd
[määrsõna, adverb]
1. mitte sugugi, üldse mitte

2. mitte vähimalgi määral, mitte sugugi

karvavõrdki
[määrsõna, adverb]
1. mitte sugugi, üldse mitte

2. mitte vähimalgi määral, mitte sugugi

karvavõrra
[määrsõna, adverb]
(väga) natuke, õige vähe

karvavõrragi
[määrsõna, adverb]
1. mitte sugugi, üldse mitte

2. mitte vähimalgi määral, mitte sugugi

karvaväärt
[määrsõna, adverb]
(väga) natuke, õige vähe

karvaväärtki
[määrsõna, adverb]
(väga) natuke, õige vähe

karvendama
[tegusõna, verb]
1. hrl kulumisest karvane, ebasile olema

2. kulumisest karvane olema

karvhaaval
[määrsõna, adverb]
ühe karva kaupa, üks karv korraga

karvik
[nimisõna, substantiiv]
karvane riideese, nt karvamüts, kasukas, saabas

karviuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liikumise kiirust ja sellega kaasnevat heli

2. kiiresti, (ootamatult) äkki

3. annab edasi kiire liikumisega kaasnevat heli

4. kiiresti

karviuhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liikumise kiirust ja sellega kaasnevat heli

2. kiiresti, (ootamatult) äkki

3. annab edasi kiire liikumisega kaasnevat heli

4. kiiresti

karvjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult karva meenutav

karvkate
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl looma keha katvad karvad

2. hrl looma karvad

karvlõng
[nimisõna, substantiiv]
karvadest kedratud lõng

karvuma
[tegusõna, verb]
1. karvaseks muutuma, karvadega kattuma

2. karva kasvama

karvupidi
[määrsõna, adverb]
1. hrl juustest kinni haarates või hoides

2. karvupidi

karvustama
[tegusõna, verb]
1. juustest (või karvust) sakutama (karistuseks)

2. juustest, karvust sakutama

karvutsi
[määrsõna, adverb]
1. hrl juustest kinni haarates või hoides

2. karvupidi

karvutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma karvadeta

2. karvadeta

karüatiid
[nimisõna, substantiiv]
1. talastikku kandev maani rüütatud naisskulptuur (hrl Vana-Kreeka ehituskunstis)

2. seisva naise kuju tugisambana

karüoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. rakutuuma käsitlev tsütoloogia ehk rakuteaduse haru

2. õpetus rakutuumast

karüoplasma
[nimisõna, substantiiv]
rakutuuma sisemust täitev elusaine

karüotüüp
[nimisõna, substantiiv]
1. raku või indiviidi kromosoomide kogum (arv ja morfoloogilised iseärasused), mida väljendatakse ka kromosoomide koostise valemina

2. isendi kromosoomistik

kas
[määrsõna, adverb]
1. alustab küsilauset, mis eeldab jaatavat või eitavat vm vastust

2. alustab küsimust, millele saab vastata jah või ei

kasaar
[nimisõna, substantiiv]
turgi keeli kõnelnud rändhõimu liige Lõuna-Venemaal ja Dagestanis

kasahh
[nimisõna, substantiiv]
1. Kasahstani põhirahva liige

2. Kasahstani kodanik või elanik

3. Kasahstani päritolu inimene

kasahhitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kasahh

kasahstanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kasahstani kodanik või elanik

2. Kasahstani päritolu inimene

kasakakadakas
[nimisõna, substantiiv]
ilutaimena kasvatatav madal, lamavate või tõusvate okstega igihaljas põõsas või ebakorrapärase laiuva võraga puu

kasakapealik
[nimisõna, substantiiv]
kasakate kogukonna pealik

kasakapolk
[nimisõna, substantiiv]
kasakate polk

kasakas
[nimisõna, substantiiv]
Ukraina ja Edela-Venemaa stepialadel kujunenud idaslaavi sotsiaalse rühma (sõjalise kogukonna) liige

kasakavägi
[nimisõna, substantiiv]
(Tsaari-Venemaal:) kasakatest koosnenud eliitväeosa

kasakiin
[nimisõna, substantiiv]
pikk taljes jakk

kasakkond
[nimisõna, substantiiv]
Tsaari-Venemaa kasakad kogumina

kasaklik
[omadussõna, adjektiiv]
kasakatega seotud või neile omane

kasaklus
[nimisõna, substantiiv]
kasakad (teatud seisusliku kihina)

kasarm
[nimisõna, substantiiv]
hoone sõjaväeüksuste püsivaks majutamiseks

kasarmu
[nimisõna, substantiiv]
hoone sõjaväeüksuste püsivaks majutamiseks

kasarmuarest
[nimisõna, substantiiv]
(sõjaväes:) allüksusest lahkumise ja külastajate vastuvõtu keeld

kasarmuhoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone sõjaväeüksuste püsivaks majutamiseks

kasarmulik
[omadussõna, adjektiiv]
kasarmule omane, selle moodi

kasatšokk
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiretempoline 2/4-taktimõõdus ukraina rahvatants, tänapäeval ka seltskonnatants

2. ukraina rahvatants

kaseiin
[nimisõna, substantiiv]
1. piimas leiduv valk, mis kalgendub piima hapendumisel

2. piimavalk

kaseiinliim
[nimisõna, substantiiv]
piimast toodetav liim, milles põhiosiseks on kaseiin

kaseiinvärv
[nimisõna, substantiiv]
looduslik värv, mille sideaineks on kohupiimas leiduv kaseiin

kaseinaat
[nimisõna, substantiiv]
kaseiini sool, mis saadakse happega sadestatud kaseiini töötlemisel leelisega

kasejuust
[nimisõna, substantiiv]
1. kase otsast lõigatud vits

2. vitsaga karistamine

kasekänd
[nimisõna, substantiiv]
pärast kase langetamist juurestikule jääv tüveosa

kasekäsn
[nimisõna, substantiiv]
hrl kase tüvel musta pässiku nimelise puuseene tekitatud mustad mügarikud, mis koosnevad seeneniidistikuga läbi põimunud kõdutükkidest

kasekäsnaleotis
[nimisõna, substantiiv]
kasekäsnast vees leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

kasekäsnatõmmis
[nimisõna, substantiiv]
kasekäsnast vees leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

kaselaud
[nimisõna, substantiiv]
kasepalgist saetud laud

kaselehekollane
[nimisõna, substantiiv]
kaselehtedega värvimisel saadud kollane

kasemahl
[nimisõna, substantiiv]
kasest kevadel lastav, hrl joogiks tarvitatav mahl

kasematt
[nimisõna, substantiiv]
tugeva betoonist kattega pommi- ja mürsukindel ruum kaitseehitises

kasemets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on kask

kasenoorendik
[nimisõna, substantiiv]
kuni paarikümneaastane noor kasemets

kaseoosne
[omadussõna, adjektiiv]
(meditsiinis koe kohta:) kohupiimalaadsena esinev või sellega iseloomustuv

kasepahk
[nimisõna, substantiiv]
mügarik või muhk kasetüvel

kasepehik
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuude kändudel ja mahalangenud puudel valgemädanikku põhjustav seen

kasepilvik
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaskede läheduses kasvav rohelise kübaraga söögiseen

kasepuistu
[nimisõna, substantiiv]
kaskede enamusega puistu

kasepuit
[nimisõna, substantiiv]
1. kasepuupuit materjalina

2. see puu materjalina

kasepung
[nimisõna, substantiiv]
kasepuu pung, hrl lehepung

kasepuravik
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaskede läheduses kasvav pruuni kübaraga söögiseen

kasepuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis tavaline hrl valgetüvelise koorega lehtpuu (ka -põõsas)

2. puu, mille tüvel on valge koor

kaseriisikas
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaskede läheduses kasvav söögiseen, millel on roosa karvase äärega kübar

kasesalu
[nimisõna, substantiiv]
kasepuudest koosnev metsatukk

kaseseen
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaskede läheduses kasvav söögiseen, millel on roosa karvase äärega kübar

kasetoht
[nimisõna, substantiiv]
1. kasekoore pealmine korgistunud valgete kihtidena eraldatav osa

2. kase koore pealmine osa

kasetriibik
[nimisõna, substantiiv]
1. hallikaspruun seljal esineva musta pikitriibuga hiiretaoline näriline

2. näriline

kasetõrv
[nimisõna, substantiiv]
kasekoore uttetõrv, mida kasutatakse nt kosmeetikas, rahvameditsiinis

kaseurb
[nimisõna, substantiiv]
kase kobarat meenutav õisik, mille moodustavad ühesugused lihtsad õied

kaseurvaplaaster
[nimisõna, substantiiv]
1. kase otsast lõigatud vits

2. vitsaga karistamine

kasevesi
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja näovesi, mis sisaldas kasemahla

2. veega lahjendatud kasemahl

kaseviht
[nimisõna, substantiiv]
lehtedega kaseokstest valmistatud saunaviht

kasevineer
[nimisõna, substantiiv]
kasepuidust vineer

kasevits
[nimisõna, substantiiv]
peenike kaseoks või -võsu karistusvahendina, ka millegi kinnitamiseks

kasevõsa
[nimisõna, substantiiv]
kase väheväärtuslik noorendik või põõsastik

kasiino
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus mängitakse hasartmänge

kasiinokett
[nimisõna, substantiiv]
ühe nime või kaubamärgi all tegutsevad kasiinod

kasiinosõltlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pidevalt mängib kasiinodes hasartmänge ega suuda mängimist lõpetada

kasima
[tegusõna, verb]
(pesemise, pühkimisega) mustusest, tolmust, porist puhastama

kasima
[tegusõna, verb]
(hrl järsult käskides:) (ära) minema, lahkuma

kasimata
[omadussõna, adjektiiv]
puhastamata, korda tegemata, seetõttu kole

kasimatu
[omadussõna, adjektiiv]
puhastamata, korda tegemata, seetõttu kole

kasimatult
[määrsõna, adverb]
korrastamata olekus, puhtaks-pestuks tegemata

kasimatus
[nimisõna, substantiiv]
puhastamata, korda tegemata olek

kasin
[omadussõna, adjektiiv]
1. koguselt vm üsna vähene, vaevalt piisav

2. vähene

3. napp

4. napp, vähene

kasinalt
[määrsõna, adverb]
1. üsna vähe, sageli nii vähe, et võiks rohkem olla

2. napilt, vähevõitu

kasinasti
[määrsõna, adverb]
1. üsna vähe, sageli nii vähe, et võiks rohkem olla

2. napilt, vähevõitu

kasinuspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
kulude kärpimise (ja maksude tõstmise) kaudu riigi majandusolukorra parandamist taotlev eelarvepoliitika

kask
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis tavaline hrl valgetüvelise koorega lehtpuu (ka -põõsas)

2. puu, mille tüvel on valge koor

kask
[nimisõna, substantiiv]
(sõjaväelase, tuletõrjuja) metallist kiiver

kaskaad
[nimisõna, substantiiv]
mitu üksteisele järgnevat juga

kaskaadkasutus
[nimisõna, substantiiv]
taastuva ressursi astmeline kasutus, mille korral toorainest luuakse kõigepealt kõrgema ja seejärel madalama lisandväärtusega tooteid (minimeerimaks jääkide teket)

kaskadöör
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes filmivõtetel osatäitjate dublandina sooritab keerukaid või eluohtlikke trikke

2. trikimeister filmivõtetel

kaske
[hüüdsõna, interjektsioon]
refräänsõna hrl regivärsilistes tavandilauludes

kaskne
[omadussõna, adjektiiv]
kasepuust

kasko
[nimisõna, substantiiv]
auto vm mootorsõiduki vabatahtlik kindlustus, mille kohaselt hüvitatakse sõiduki omanikule sõiduki kahjustumisest või hävimisest tekkinud kahju

kaskokindlustus
[nimisõna, substantiiv]
auto vm mootorsõiduki vabatahtlik kindlustus, mille kohaselt hüvitatakse sõiduki omanikule sõiduki kahjustumisest või hävimisest tekkinud kahju

kaslane
[nimisõna, substantiiv]
kaslaste sugukonna esindaja, teatav liik või isend

kaslased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond ümara pea ja lühikeste jäsemetega kiskjalisi, kes püüavad saaki varitsedes

kass
[nimisõna, substantiiv]
1. metskassist põlvnev pehme karvaga koduloom

2. väike karvane loom, keda võetakse lemmikloomaks

kassa
[nimisõna, substantiiv]
1. rahaliste maksete sooritamise koht, ka asutuse, ettevõtte või organisatsiooni vastav osakond

2. koht, kus sa ostude eest maksad

kassa
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. peletamissõna

2. esineb imestust, üllatust väljendavates hüüatustes

kassaaparaat
[nimisõna, substantiiv]
seade rahaliste arvelduste tegemiseks ostu või teenuse eest maksmisel (nt poes, restoranis, taksos)

kassaaruanne
[nimisõna, substantiiv]
aruanne kassas toimunud sularahatehingute kohta

kassaava
[nimisõna, substantiiv]
troopikamaades kasvatatav tärkliserohkete mõrumaitseliste juuremugulatega taim

kassafilm
[nimisõna, substantiiv]
menukas, rohket tulu andev film

kassahitt
[nimisõna, substantiiv]
väga menukas, rohket tulu andev film või lavateos

kassajärjekord
[nimisõna, substantiiv]
kassa juurde viiv järjekord

kassajääk
[nimisõna, substantiiv]
(ettevõtte) kassas olevate rahaliste vahendite jääk, kassa saldo

kassakapp
[nimisõna, substantiiv]
tule- ja sissemurdmiskindel kapp raha, väärisesemete või dokumentide hoidmiseks

kassakonto
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) ettevõtte konto, milles arvestatakse sularahatehinguid (kassa käivet) ja kus ilmneb nende tulemus (saldo)

kassakäive
[nimisõna, substantiiv]
kassa sularahaline käive teatud aja (nt päeva, kuu) jooksul

kassaline
[omadussõna, adjektiiv]
rahaliste vahenditega, raha laekumiste ja väljamaksetega seotud

kassamagnet
[nimisõna, substantiiv]
väga menukas, suurt tulu toov film, näitleja vms

kassaneiu
[nimisõna, substantiiv]
kassas töötav noor naine

kassaorder
[nimisõna, substantiiv]
dokument kassa sissetuleku või väljamineku kohta

kassapidaja
[nimisõna, substantiiv]
(kaupluses, teeninduses:) inimene, kes registreerib tehingu kassaaparaadis (nt skaneerib kauba) ning võtab kliendilt raha ostetud kaupade või teenuste eest

kassaplaan
[nimisõna, substantiiv]
raha laekumise ja väljamineku graafik, kus kombineeruvad raha laekumise plaan ja raha väljamaksete plaan

kassapreili
[nimisõna, substantiiv]
kassas töötav noor naine

kassapuudujääk
[nimisõna, substantiiv]
summa, mille võrra kassas on raha vähem, kui laekumise ja väljaandmise järgi olema peaks

kassapõhine
[omadussõna, adjektiiv]
(raamatupidamises:) selline, kus tulu ja kulu registreeritakse siis, kui raha on laekunud või kui kauba eest on tasutud

kassaraamat
[nimisõna, substantiiv]
(varemalt:) sularaha laekumise ja väljaandmise register

kassarekord
[nimisõna, substantiiv]
kõige suurem registreeritud kogus müüdud pileteid (nt kinos, kontserdil)

kassareserv
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mida kasutatakse tulude laekumise viibimisel linna, valla vm eelarve kulude katmiseks

kassarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kassari saare elanik

2. Kassarist pärit inimene

kassasaba
[nimisõna, substantiiv]
kassa juurde viiv järjekord

kassasahtel
[nimisõna, substantiiv]
kassaaparaadi juurde kuuluv sahtel raha hoidmiseks

kassaseis
[nimisõna, substantiiv]
(ettevõtte) kassas olevate rahaliste vahendite seis mingil hetkel

kassatagavara
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mida kasutatakse tulude laekumise viibimisel linna, valla vm eelarve kulude katmiseks

kassaterminal
[nimisõna, substantiiv]
paikne arvutipõhine kassaseade või kaasaskantav makseterminal maksete vastuvõtmiseks kaupluses vm teenindusasutuses

kassatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. jõustumata kohtuotsuse peale edasikaebamine ning otsuse läbivaatamine kõrgema astme kohtus

2. jõustumata kohtuotsuse läbivaatamine kõrgema astme kohtus

3. edasikaebus

kassatsioonikaebus
[nimisõna, substantiiv]
1. edasikaebus, mis on esitatud jõustumata kohtuotsuse peale

2. edasikaebus

kassatsioonikohus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema astme kohus, mis vaatab läbi jõustumata kohtuotsuse peale esitatud edasikaebusi

kassatsioonitähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
jõustumata kohtuotsuse peale esitatud kaebuse või -protesti esitamise tähtaeg

kassatsioonkaebus
[nimisõna, substantiiv]
1. edasikaebus, mis on esitatud jõustumata kohtuotsuse peale

2. edasikaebus

kassatšekk
[nimisõna, substantiiv]
1. kassast antav ostudokument raha tasumise kohta

2. kviitung, mis näitab, et oled kauba eest tasunud

kassatükk
[nimisõna, substantiiv]
menukas, rohket tulu andev film või lavateos

kassavoog
[nimisõna, substantiiv]
1. (suure hulga) raha liikumine, mis iseloomustab ettevõtte rahaliste vahendite jääkide muutust

2. selliselt liikuv rahahulk

kasseerima
[tegusõna, verb]
1. raha sisse nõudma

2. kelleltki millegi eest raha vastu võtma

Ühendtegusõnad: sisse kasseerimasisse kasseerima

kassett
[nimisõna, substantiiv]
heli- või videolindi, fotofilmi vm ümbriskarp (hrl koos sisuga), mis võimaldab linti, filmi vm vastavas seadmes kasutada

kassettlagi
[nimisõna, substantiiv]
kastikesetaolistest detailidest moodustuv lagi

kassettlahingumoon
[nimisõna, substantiiv]
lahingumoon, mis on ette nähtud laiali paiskama või lahti päästma oma osadeks olevaid paljusid lõhkekehasid (hrl kobarpomm)

kassettmagnetofon
[nimisõna, substantiiv]
helikassette mängiv magnetofon

kassettmakk
[nimisõna, substantiiv]
helikassette mängiv magnetofon

kassettmürsk
[nimisõna, substantiiv]
mürsk, mis avaneb lõhkelaengu toel 300–500 meetri kõrgusel ning kust paiskub välja hulk väikseid lõhkekehasid, mis katavad plahvatustega suure ala

kassettpomm
[nimisõna, substantiiv]
mürsk, mis avaneb lõhkelaengu toel 300–500 meetri kõrgusel ning kust paiskub välja hulk väikseid lõhkekehasid, mis katavad plahvatustega suure ala

kassia
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaste, punaste või roosade õitega troopika ja lähistroopika rohttaim, põõsas või puu, mille mõned liigid on hinnatud ravimtaimed

2. troopikataim

kassiaasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab kassi ehk jänese märk

kassiahastus
[nimisõna, substantiiv]
joobejärgne haiglane seisund

kassiauk
[nimisõna, substantiiv]
avaus aidaukse alumises nurgas kassi sisse- ja väljapääsemiseks

kassihaigus
[nimisõna, substantiiv]
(kassidelt saadava naha seenhaiguse, pügaraia kohta)

kassihoidja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes omaniku äraoleku ajal hoolitseb tema kassi(de) eest

kassiir
[nimisõna, substantiiv]
(kaupluses, teeninduses:) inimene, kes registreerib tehingu kassaaparaadis (nt skaneerib kauba) ning võtab kliendilt raha ostetud kaupade või teenuste eest

kassikakk
[nimisõna, substantiiv]
kuni hanesuurune roostekollase või -pruuni sulestiku ja suurte sulgkõrvadega öölind

kassikangas
[nimisõna, substantiiv]
1. lastemäng, milles kaks mängijat võtavad vaheldumisi teineteise sõrmedelt otstest kokkusõlmitud keerukais põiminguis nööri ja moodustavad järjest uusi kujundeid

2. lastemäng sõrmede vahele seatud nööri abil

kassikatk
[nimisõna, substantiiv]
kasside parvoviiruse põhjustatud, eeskätt kassidel esinev nakkushaigus

kassike
[nimisõna, substantiiv]
väike, armas kass (hellitleva nimetusena)

kassikontsert
[nimisõna, substantiiv]
1. kassi(de) kisa

2. kasside kisa

kassikool
[nimisõna, substantiiv]
(madalatasemelise õppeasutuse, hrl kergekäeliselt diplomeid jagava erakõrgkooli kohta)

kassikuld
[nimisõna, substantiiv]
kuldselt läikiv mineraal või kulda meenutav odav metall

kassikõnnak
[nimisõna, substantiiv]
vaikne hiiliv kõnnak

kassikäpakiri
[nimisõna, substantiiv]
kassi käpajälgi meenutav kinda-, suka- või vöökiri

kassikäpp
[nimisõna, substantiiv]
madal hallviltjas valgete kuni punaste õitega rohttaim

kassiküünepilv
[nimisõna, substantiiv]
suusakujuline kiudpilv, pikkadest niitjatest kiududest pilv, mille ots kooldub ülespoole

kassiküür
[nimisõna, substantiiv]
selga tõmmatud küür (nt sügaval kummardamisel)

kassiküüs
[nimisõna, substantiiv]
suusakujuline kiudpilv, pikkadest niitjatest kiududest pilv, mille ots kooldub ülespoole

kassilaud
[nimisõna, substantiiv]
1. (suurest, peamisest peolauast eraldi asetseva väiksema peolaua kohta)

2. suurest peolauast eraldi asetsev laud

kassiliiv
[nimisõna, substantiiv]
kassi liivakasti pandav materjal, mis imab ja seob kassi uriini ja väljaheiteid

kassilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kassi meenutav

2. kassile omane või iseloomulik

kassimait
[nimisõna, substantiiv]
(siunamissõna kassi kohta)

kassimärss
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne lõõtspillikujuline mänguasi, mis punuti kasetohuribadest vms materjalist

kassinaeris
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte värvikate õitega parasvöötme rohttaim või poolpõõsas, ka ilutaim

2. rohttaim, poolpõõsas

kassinahk
[nimisõna, substantiiv]
kassilt saadud karusnahk

kassiplika
[nimisõna, substantiiv]
emane kassipoeg või kass

kassipoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kasvueas kass

2. noor kass

kassipoiss
[nimisõna, substantiiv]
isane kassipoeg või kass

kassipreili
[nimisõna, substantiiv]
emane kassipoeg või kass

kassiratas
[nimisõna, substantiiv]
1. roomavate võsundite ja neerukujuliste lehtedega rohttaim, ka aiataim

2. rohttaim

kassireo
[nimisõna, substantiiv]
(siunamissõna kassi kohta)

kassiristik
[nimisõna, substantiiv]
kuivadel kohtadel kasvav kitsaste kolmetiste lehtede ja pikkade pehmete karvadega kaetud roosade õienuttidega madal rohttaim

kassirisu
[nimisõna, substantiiv]
(siunamissõna kassi kohta)

kassiroju
[nimisõna, substantiiv]
viletsa väljanägemisega kass

kassisaba
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivadel kohtadel kasvav süstjate lehtede ja helesiniste õitega rohttaim

2. rohttaim

kassisammul
[määrsõna, adverb]
väga vaikselt, hiilivalt

kassisilm
[nimisõna, substantiiv]
(inimese rohekaskollaste või külgedelt kitsenevate silmade kohta)

kassitapp
[nimisõna, substantiiv]
1. roosade või valkjate lehterjate õite ning pikkade väänduvate vartega umbrohi

2. umbrohi

kassitapusuru
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Aafrikast pärit väga hea lennuvõimega, Eestis haruldane libikas

2. Eestis haruldane liblikas

kassiteriit
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl tumepruun mineraal, peamine tinamaak

2. tinamaak

kassitoit
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne kassidele söömiseks mõeldud toit

kassitüdruk
[nimisõna, substantiiv]
emane kassipoeg või kass

kassiurb
[nimisõna, substantiiv]
1. niisketes kohtades kasvav viltkarvane väikeste kollaste õitega madal rohttaim

2. rohttaim

kassivabrik
[nimisõna, substantiiv]
kasside paljundamine nõuetele mittevastavates tingimustes puhtärilisel eesmärgil

kassivolakas
[nimisõna, substantiiv]
suurt kasvu kass

kassivolask
[nimisõna, substantiiv]
suurt kasvu kass

kasskala
[nimisõna, substantiiv]
1. suur, rulli meenutava kehaga Põhja-Atlandi ning Põhja-Jäämere põhjakala

2. kala

kassleemur
[nimisõna, substantiiv]
1. Madagaskari lõunaosas elav pika vöödilise sabaga poolahv

2. poolahv

kast
[nimisõna, substantiiv]
1. puust vm materjalist täisnurkne mahuti asjade hoidmiseks ja transportimiseks

2. kõvade sirgete külgedega vahend asjade hoidmiseks ja transpordiks

kast
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ühiste tavade ja käitumisnormidega ning ühiskonna hierarhias kindla asukohaga seotud suletud inimgrupp, millesse kuulumine on pärilik (nt vanas Indias)

2. suletud ühiskonnakiht

kastan
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrmetaoliste lehtedega ja ogalise kesta sees asuvate ümarate pruunide viljadega puu, Eestis pargipuu

2. suurte lehtedega puu, mille otsas kasvavad pruunid ümmargused viljad

kastaniallee
[nimisõna, substantiiv]
kastanipuude või hobukastanite allee

kastanikarva
[omadussõna, adjektiiv]
kastanimunade värvi pruun

kastanimuna
[nimisõna, substantiiv]
1. hobukastani ümar pruun vili

2. pruun ümmargune kõva koorega vili, mis kasvab selle puu otsas

kastanipuu
[nimisõna, substantiiv]
tumepruunide pähklikujuliste viljadega Vahemere maade lehtpuu

kastanjett
[nimisõna, substantiiv]
kastanimunakujuline õõnega lõgistusplaadike rütmi rõhutamiseks (eriti Itaalias, Hispaanias ja Lõuna-Ameerikas)

kastanmuld
[nimisõna, substantiiv]
kastanpruun huumus- ja toitainevaene muld, mis on iseloomulik stepi- ja kuivstepivööndile

kastanpruun
[omadussõna, adjektiiv]
kastanimunade värvi pruun

kaste
[nimisõna, substantiiv]
1. öösel jahtunud maapinnale ja esemetele piisakestena langenud veeauru kondensaat

2. veeauru piisad maapinnal

kaste
[nimisõna, substantiiv]
1. vedel või poolvedel lisand, mis muudab toidu mahlasemaks ja maitsvamaks

2. paks vedelik, mida süüakse koos muu toiduga

kasteet
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe käe sõrmede teise ja kolmanda lüli vaheliste liigeste metallkaitse külmrelvana

2. sõrmenukkide metallkaitse külmrelvana

kastehein
[nimisõna, substantiiv]
niidul, heinamaal ja karjamaal kasvav kõrreline rohttaim

kastekaer
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl väikeste tihedate mätastena kasvav kaera meenutav kõrreline rohttaim

2. kõrreline

kastekann
[nimisõna, substantiiv]
toruga (ja hrl selle otsas oleva erilise sõelaga) kann taimede kastmiseks

kasteleotus
[nimisõna, substantiiv]
maapinnale laotatud linavarte leotamine kaste abil

kasteligu
[nimisõna, substantiiv]
maapinnale laotatud linavarte leotamine kaste abil

kastell
[nimisõna, substantiiv]
ristkülikulise ringmüüriga linnus või väike kindlus

kastellaan
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) linnuse, lossi ülem või ülevaataja

kastemärg
[omadussõna, adjektiiv]
1. kastest märg

2. kastega kaetud, kastega koos, sellest märg

kastene
[omadussõna, adjektiiv]
1. kastest märg

2. kastega kaetud, kastega koos, sellest märg

kasteniiske
[omadussõna, adjektiiv]
1. kastest märg

2. kastega kaetud, kastega koos, sellest märg

kastepiisk
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, kastest moodustunud piisk

kastepisar
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, kastest moodustunud piisk

kastepunkt
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur, milleni jahtudes õhus leiduv veeaur muutub küllastunud auruks

kastepärl
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, kastest moodustunud piisk

kastetilk
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, kastest moodustunud piisk

kastevars
[nimisõna, substantiiv]
1. kasteheina meenutav hõbedaselt läikiva pöörisega kõrreline rohttaim

2. rohttaim

kastevesi
[nimisõna, substantiiv]
kastest kogunenud vesi

kastevärske
[omadussõna, adjektiiv]
kastest tingituna värskena tunduv

kastiauto
[nimisõna, substantiiv]
1. kastiga sõiduauto-väikeveok ehk pikap

2. kastiga veoauto

kastik
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgekasvuline kõrreline rohttaim

2. rohttaim

kastikas
[nimisõna, substantiiv]
1. kastiga sõiduauto-väikeveok ehk pikap

2. kastiga veoauto

kastilill
[nimisõna, substantiiv]
kastis kasvatatav lill

kastimärk
[nimisõna, substantiiv]
laubale värvitud märgike teatud kasti kuulumise kohta (nt Indias)

kastiratas
[nimisõna, substantiiv]
jalgratas, mille ette on ehitatud kast, mis on mõeldud laste ja kaupade veoks

kastistama
[tegusõna, verb]
1. liikideks, rühmadeks (harva ka pinnaosadeks) jaotama

2. teatud rühma, kategooriasse paigutama

kastisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnas toimiv korraldus, mille aluseks on hrl pärilikult või seisuslikult määratud suletud inimgrupid

kastitäis
[nimisõna, substantiiv]
kasti täitev kogus (nt toiduaineid, asju)

kastivahe
[nimisõna, substantiiv]
seisusevahe eri kastide vahel

kastjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult kasti meenutav

kastlõks
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste väiksemate loomade (nt rebase või kähriku) püügiks kasutatav kastitaoline lõks, millel on ühes või mõlemas otsas langev uks

kastma
[tegusõna, verb]
1. pinnast veega märjaks tegema

2. midagi vedelikuga niisutama

3. taimedele vett andma

Ühendtegusõnad: üle kastmaüle kastma

kastmaja
[nimisõna, substantiiv]
(suur) lameda katusega kastikujuline maja

kastmekann
[nimisõna, substantiiv]
kann kastme serveerimiseks

kastmene
[omadussõna, adjektiiv]
kastmega koos

kastmepott
[nimisõna, substantiiv]
madalam pika varrega pott kastme vms valmistamiseks

kastmine
[nimisõna, substantiiv]
pinnast veega märjaks, niiskeks tegema, hrl et kasvavad taimed vett saaks

kastmisauto
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne veepaagiga auto tänavate, muruplatside vms kastmiseks

kastmisnõgu
[nimisõna, substantiiv]
kausikujuline lohk istiku ümber kastmisvee jaoks

kastmisvoolik
[nimisõna, substantiiv]
aiataimede, tänavate vm kastmiseks mõeldud voolik

kastmõrd
[nimisõna, substantiiv]
suur kalapüünis, mis seisab kogu püügiaeg samas paigas, koosneb ühest või kahest pealt lahtisest kastist ja ühest või mitmest pujusest

kastooreum
[nimisõna, substantiiv]
1. kopra sabajuure piirkonna näärmete eritis, mida kasutatakse ravimina ja lõhnaainena

2. kopra näärmete eritis

kastoorõli
[nimisõna, substantiiv]
1. riitsinuse seemnetest saadav kollakas kuivamatu õli, mida kasutatakse farmaatsias ja tehnikaseadmete määrdena

2. riitsinuse seemnetest saadav õli

kastor
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevasti vanutatud villane (palitu)riie

2. vanutatud villane palituriie

kastpiste
[nimisõna, substantiiv]
nelinurksete kujunditega kaunistuspiste

kastraat
[nimisõna, substantiiv]
kastreeritud inimene või loom

kastratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl isasolendi (inimese või looma) sugunäärmete kõrvaldamine või talitlusvõimetuks muutmine

2. kohitsemine

kastreerima
[tegusõna, verb]
hrl isasolendil (loomal või inimesel) sugunäärmeid kõrvaldama või talitlusvõimetuks muutma

kastrul
[nimisõna, substantiiv]
lamedapõhjaline kõrvade või varrega metallist keedunõu

kastuma
[tegusõna, verb]
märjaks saama

kasu
[nimisõna, substantiiv]
1. millestki, millegi läbi saadav majanduslik tulu

2. majanduslik tulu

kasuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
igapäevane, vaba ajaga seostuv

kasuahne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (majanduslikku) kasu ahnitsev

2. kasu saamisega seostuv

kasuariin
[nimisõna, substantiiv]
1. Austraalias ja Polüneesias kasvav peente osjataoliselt lüliliste võrsete ning soomusjate lehtedega puu või põõsas

2. rohtlapuu v -põõsas

kasuema
[nimisõna, substantiiv]
kasulast kasvatav naine (lapse suhtes)

kasuhimu
[nimisõna, substantiiv]
soov millestki tulu või kasu saada

kasuiha
[nimisõna, substantiiv]
soov millestki tulu või kasu saada

kasuisa
[nimisõna, substantiiv]
kasulast kasvatav mees (lapse suhtes)

kasuistika
[nimisõna, substantiiv]
keskaegses teoloogias ja õigusteaduses üldiste normide ja dogmade rakendamine üksikjuhtude lahendamisel

kasukakoi
[nimisõna, substantiiv]
karusnahka ja villast riiet kahjustav koi

kasukamaitse
[nimisõna, substantiiv]
lambalihal esineda võiv spetsiifiline ebameeldiv maitse

kasukanahk
[nimisõna, substantiiv]
hrl lambanahk kasuka vm rõivaste materjalina

kasukas
[nimisõna, substantiiv]
1. sissepoole või väljapoole pööratud karvaga karusnahast ülerõivas

2. väga soe karvane mantel

kasukatükk
[nimisõna, substantiiv]
(kasuka kohta)

kasukjopp
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike karusnahkse voodriga jopp

2. joppkasukas

kasukmantel
[nimisõna, substantiiv]
karusnahkse voodriga mantel

kasuksepp
[nimisõna, substantiiv]
pargitud ja viimistletud karusnahast esemete valmistaja

kasuktoru
[nimisõna, substantiiv]
isolatsioonikihiga kütte- või veetoru

kasukvest
[nimisõna, substantiiv]
karusnahast vest

kasulaps
[nimisõna, substantiiv]
kasvatada võetud laps

kasulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingis suhtes kasuks tulev või otstarbekas, kasu toov

2. mingis suhtes kasuks tulev või otstarbekas

kasulikkus
[nimisõna, substantiiv]
mingis suhtes kasuks tulemine või otstarbekas olemine, kasutoomine

kasulikult
[määrsõna, adverb]
tulu või kasu tooval viisil

kasuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingis suhtes kasuks tulev või otstarbekas, kasu toov

2. mingis suhtes kasuks tulev või otstarbekas

kasum
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mille võrra ettevõtte tulud ületavad kulusid

2. summa, mille võrra ettevõtte tulud ületavad kulusid

kasuma
[tegusõna, verb]
1. (taimede kohta:) teatavas paigas esinema

2. leiduma, olema

kasumieraldis
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kasumist väljamakstav osa (nt dividend)

kasumiiha
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine teenida võimalikult suurt kasumit

kasumijaht
[nimisõna, substantiiv]
eelkõige kasumi tagaajamine, kasumi saamise seadmine kõigest muust olulisemaks

kasumimarginaal
[nimisõna, substantiiv]
kasumi eest saadava tasu ning vahetult selle teenuse osutamiseks kulutatud rahasumma vahe (protsentides)

kasumiplaan
[nimisõna, substantiiv]
tulude ja kulude eelarve ettevõtte, tegevuse vms kasumlikkuse väljaarvestamiseks

kasumlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tulu või kasu toov, kasumit andev

2. tasuv, tulutoov, tulukas

kasumlikkus
[nimisõna, substantiiv]
võime saada kasumit, kasumi ja tootmiskulude suhe

kasupere
[nimisõna, substantiiv]
perekond, kus kasvatatakse orbu või vanemliku hoolitsuseta jäänud last (ilma teda lapsendamata)

kasupoeg
[nimisõna, substantiiv]
kasvatada võetud meessoost laps

kasupüüdmatu
[omadussõna, adjektiiv]
enese (majanduslikku) kasu mittetaotlev

kasur
[nimisõna, substantiiv]
1. kasu toov loom (nt putukas vm)

2. kasu toov loom

kasusaaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene (või asutus), kes mingi tehingu käigus (rahalist) kasu saab

kasutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes kasutab mingit (arvuti)süsteemi, teenust vm vahendit, kes selle abil midagi teeb või sellest abi saab

2. see, kes midagi kasutab

kasutajakogemus
[nimisõna, substantiiv]
see, mida inimene kogeb mingi toote, süsteemi või teenuse kasutamisel (hõlmab nt kasutaja emotsioone, käitumist, reaktsioone)

kasutajakonto
[nimisõna, substantiiv]
arvutisse, arvutivõrku, veebiportaali, suhtlusvõrgustikku vm pääsu reguleeriv kirje, mis võimaldab süsteemil kasutaja identsust kinnitada

kasutajaliides
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline vahend süsteemi või selle osa suhtluseks kasutajaga

kasutajanimi
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutisüsteemile, andmebaasile vm ressursile juurdepääsu tagav nimi

2. sinu valitud nimi, mille abil saad internetis teatud lehekülgedele siseneda, näiteks postkasti või internetipanka

kasutajaprofiil
[nimisõna, substantiiv]
(ühismeedias vm:) kontaktandmed ja muu isikut iseloomustav info, mida keegi enda kohta avaldab

kasutajaskond
[nimisõna, substantiiv]
kasutajad (kogumina)

kasutajasõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
kasutajale mugav, hrl mingi veebirakenduse kohta

kasutajateekond
[nimisõna, substantiiv]
arvutikasutaja ajaloo andmed selle kohta, kuidas ta veebirakendust, mingit teenust vms kasutab

kasutajatugi
[nimisõna, substantiiv]
millegi kasutajale suunatud elektrooniline teenus, mis sisaldab kasutaja juhendamist, tema küsimustele vastamist ja probleemide lahendamist

kasutajatunnus
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutisüsteemile, andmebaasile vm ressursile juurdepääsu tagav nimi

2. sinu valitud nimi, mille abil saad internetis teatud lehekülgedele siseneda, näiteks postkasti või internetipanka

kasutama
[tegusõna, verb]
1. mingit eset, seadet, materjali vm vahendit teataval otstarbel rakendama, selle abil midagi tegema

2. millegagi kindlal otstarbel (regulaarselt) midagi tegema

Ühendtegusõnad: ära kasutamaära kasutama

kasutamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa (enam) kasutada, mittekasutatav

kasutamatult
[määrsõna, adverb]
1. ilma kasutamata

2. mittekasutatavalt

kasutamisjuhend
[nimisõna, substantiiv]
1. juhend, kuidas mingit toodet (seadet, ravimit vm) kasutada

2. õpetus, kuidas mingit toodet kasutada

kasutamiskõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida saab mingil otstarbel kasutada

2. tarvitamiseks kõlblik, kasutuskõlblik

kasutamiskõlbmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa mingil otstarbel kasutada

kasutamistingimus
[nimisõna, substantiiv]
millegi kasutamiseks vajalik, sellega seotud nõue, eeldus vm asjaolu

kasutamisvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida saab vajadusel kohe kasutama hakata, kasutamiseks sobivas seisukorras

kasutamisõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus mingit omandit mingil otstarbel kasutada

kasutamisõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. juhend, kuidas mingit toodet (seadet, ravimit vm) kasutada

2. õpetus, kuidas mingit toodet kasutada

kasutatavus
[nimisõna, substantiiv]
millegi kasutamist võimaldav olek, millegi kasutamine (teenusena)

kasutatud
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl toodete kohta:) kellegi käes varem juba olnud, n-ö teisel ringil olev

kasutegur
[nimisõna, substantiiv]
millestki või kellestki saadav kasu, millegi või kellegi efektiivsus, tõhusus, kasulikkus

kasutoov
[omadussõna, adjektiiv]
1. kasuks tulev, kasulik

2. kasumlik

kasutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida pole vaja, millest pole kasu

2. selline, millel pole tulemust, mis on tagajärjetu

kasutult
[määrsõna, adverb]
1. ilma tulemuse või tagajärjeta, kasu või tulu toomata

2. põhjuseta, mittevajalikul moel

kasutus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi rakendamine mingil otstarbel, kasutamine mingiks tegevuseks

2. see, kui midagi kasutatakse

3. looduslike objektide, hoonete puhul

kasutus
[nimisõna, substantiiv]
1. tarbetus

2. mittevajalikkus

kasutusaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul midagi (soovitud viisil, nagu ettenähtud) kasutada saab

kasutusala
[nimisõna, substantiiv]
millegi kasutamise piirkond, valdkond või ulatus

kasutuselevõtmine
[nimisõna, substantiiv]
millegi mingil otstarbel rakendamine, kasutama hakkamine

kasutuselevõtt
[nimisõna, substantiiv]
millegi mingil otstarbel rakendamine, kasutama hakkamine

kasutusfond
[nimisõna, substantiiv]
kogu, mis koondab dokumentide või muude teoste koopiaid, mida laenutatakse lugejatele

kasutusiga
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul midagi (soovitud viisil, nagu ettenähtud) kasutada saab

kasutusjuhend
[nimisõna, substantiiv]
1. juhend, kuidas mingit toodet (seadet, ravimit vm) kasutada

2. õpetus, kuidas mingit toodet kasutada

kasutuskord
[nimisõna, substantiiv]
eeskirjad, nõuded millegi kasutamisel

kasutuskõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida saab mingil otstarbel kasutada

2. tarvitamiseks kõlblik, kasutuskõlblik

kasutuskõlbmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa mingil otstarbel kasutada

kasutusliising
[nimisõna, substantiiv]
liising, mille puhul vara läheb rendimaksete lõppedes rendileandjale tagasi

kasutusluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba, mis kinnitab, et valminud ehitis või selle osa vastab ettenähtud nõuetele ja seda võib kasutada ettenähtud otstarbel

kasutusmugavus
[nimisõna, substantiiv]
mingi toote, arvutisüsteemi või teenuse (tööle)rakendamise, sellest abisaamise mugavus

kasutuspõhine
[omadussõna, adjektiiv]
seadme, rakenduse vm tegelikust kasutamisest sõltuv, sellel põhinev või sellega seotud

kasutusrent
[nimisõna, substantiiv]
liising, mille puhul vara läheb rendimaksete lõppedes rendileandjale tagasi

kasutustasu
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mida makstakse õiguslikult kaitstud omandi kasutamise eest

kasutustingimus
[nimisõna, substantiiv]
millegi kasutamiseks vajalik, sellega seotud nõue, eeldus vm asjaolu

kasutusvaldus
[nimisõna, substantiiv]
servituut, mis koormab kinnisasja selliselt, et isik, kelle kasuks see on seatud, on saab kinnisasja kasutada ja selle vilju omandada

kasutusvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida saab vajadusel kohe kasutama hakata, kasutamiseks sobivas seisukorras

kasutusõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus mingit omandit mingil otstarbel kasutada

kasutusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. juhend, kuidas mingit toodet (seadet, ravimit vm) kasutada

2. õpetus, kuidas mingit toodet kasutada

kasutütar
[nimisõna, substantiiv]
kasvatada võetud tütarlaps

kasuvanem
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on võtnud kasvatada kasulapse, kasuisa või kasuema

kasuvend
[nimisõna, substantiiv]
1. kasupoeg vanemate lihaste laste (või teiste eri vanematest pärinevate sama pere kasulaste) suhtes

2. vanemate lihane poeg kasulaste suhtes

kasuõde
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutütar vanemate lihaste laste (või teiste eri vanematest pärinevate sama pere kasulaste) suhtes

2. vanemate lihane tütar kasulaste suhtes

kasv
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvamine, organismi ja ta osade massi ja mõõtmete suurenemine

2. see, kui miski kasvab, suuremaks muutub

3. kasvamine

kasvaja
[nimisõna, substantiiv]
kudede haigusliku vohamise tagajärjel tekkinud moodustis

kasvajaline
[omadussõna, adjektiiv]
kasvajatesse puutuv, kasvaja(te)ga seostuv

kasvajarakk
[nimisõna, substantiiv]
kudede haigusliku vohamise tagajärjel tekkinud moodustise, kasvaja rakk

kasvajavastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pahaloomuliste) kasvajate korral kasutatav

2. kasvajaid ennetav, nende arengut pärssiv

kasvama
[tegusõna, verb]
1. (inimeste, loomade jt elusolendite kohta:) aja jooksul pikemaks ja suuremaks muutuma, välja arenema

2. (organismide, nende osade kohta:) väiksemast suuremaks, pikemaks saama, (välja) arenema

3. mõõtmetelt suurenema

Ühendtegusõnad: ette kasvama, ette kasvama, juurde kasvama, juurde kasvama, kinni kasvama, kinni kasvama, kokku kasvama, kokku kasvama, külge kasvama, külge kasvama, lahku kasvama, lahku kasvama, läbi kasvama, läbi kasvama, peale kasvama, peale kasvama, sisse kasvama, sisse kasvama, täis kasvama, täis kasvama, välja kasvama, välja kasvama, ühte kasvama, ühte kasvama, üle kasvama, üle kasvama, üles kasvama, üles kasvama, ümber kasvamaümber kasvama

kasvamaminek
[nimisõna, substantiiv]
(taimedega seoses:) kasvama hakkamine

kasvandik
[nimisõna, substantiiv]
kooli, lastekodu vm õppeasutuse kasvatatav ja õpetatav õpilane või üliõpilane

kasvandus
[nimisõna, substantiiv]
loomade kasvatamise ja aretamise asutus

kasvataja
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvatamise ja õpetamisega tegelev inimene (ka ametinimetusena, nt laste- või noortelaagris, lastekodus, varasemalt lasteaias)

2. inimene, kelle töö on lapsi kasvatada ja õpetada

kasvatama
[tegusõna, verb]
1. laste eest (vanemana, hooldajana) hoolitsema

2. õpetama ja suunama, käitumist ja kombeid õpetama vms

3. eluks ja arenguks vajalikke tingimusi looma

4. arengut suunama

Ühendtegusõnad: ette kasvatama, ette kasvatama, kinni kasvatama, kinni kasvatama, kokku kasvatama, kokku kasvatama, üles kasvatama, üles kasvatama, ümber kasvatamaümber kasvatama

kasvatamatu
[omadussõna, adjektiiv]
häid ning viisakaid kombeid mittetundev, halvasti käituv, sobimatult rääkiv

kasvatatus
[nimisõna, substantiiv]
heade ning viisakate kommete olemasolu, korraliku ja kombeka käitumise esinemus kellelgi

kasvatus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese, eriti laste ja noorte füüsilise ja vaimse arengu teadlik kujundamine

2. isiksuse kõlbeliste omaduste kujundamine

kasvatusabinõu
[nimisõna, substantiiv]
abinõu kasvatustöös

kasvatusalane
[omadussõna, adjektiiv]
kasvatusteaduse valdkonnaga seotud

kasvatusasutus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt laste füüsilise ja vaimse arengu suunamise ja mõjutamisega tegelev asutus

kasvatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
inimese, eriti laste ja noorte füüsilise ja vaimse arengu teadliku kujundamisega seotud, kasvatuseesmärke taotlev

kasvatusmaja
[nimisõna, substantiiv]
orbude ja vanemliku hoolitsuseta laste kasvatusasutus

kasvatuspõhimõte
[nimisõna, substantiiv]
kasvatust puudutavate teadmiste ja väärtuste alusel kujunenud tõekspidamine, mida püütakse kasvatuses arvestada

kasvatusraskus
[nimisõna, substantiiv]
kasvatatava noore võimetus või soovimatus käituda ja tegutseda kooskõlas ettenähtud korra ja reeglitega

kasvatusteadus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste, eeskätt noorte kasvatamist ja õpetamist käsitlev teadus

kasvatusteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. õpetamise, õpetajatööga seotud

2. õpetajate ettevalmistamisega seotud

kasvatustöö
[nimisõna, substantiiv]
kasvatuslik tegevus (õppeasutuses, perekonnas vm)

kasvatusvahend
[nimisõna, substantiiv]
abinõu kasvatustöös

kasvatusviga
[nimisõna, substantiiv]
kasvatustöös tehtav viga

kasvik
[nimisõna, substantiiv]
1. tasu, mida pank maksab hoiustajale või laenaja pangale õiguse eest kasutada teise poole raha

2. see raha, mida sa laenuks võetud summale lisaks tagasi pead maksma või mida sa investeeritud summale lisaks tagasi saad

kasvu
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
teatava pikkusega

kasvuaasta
[nimisõna, substantiiv]
taimede aastane kasvuperiood

kasvuaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille kestel taim (või loom) kasvab, omandab küpsust

kasvuaine
[nimisõna, substantiiv]
hrl taimede kasvamist edendav või pärssiv aine

kasvuala
[nimisõna, substantiiv]
ala, piirkond, kus mingi taim esineb

kasvuettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis kasvab kiiremini kui majandus tervikuna, arenev ettevõte

kasvuhoone
[nimisõna, substantiiv]
1. klaasist vm valgust läbilaskvast materjalist katuse ja seintega ehitis kultuurtaimede kasvatamiseks

2. klaasist ehitis taimede kasvatamiseks

kasvuhooneefekt
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri soojenemine selle tõttu, et ta valikuliselt laseb läbi lühilainelist päikesekiirgust, kuid neelab planeedi pinnalt kiirguvat pikalainelist kiirgust, mistõttu tõuseb maalähedase õhukihi temperatuur

kasvuhoonegaas
[nimisõna, substantiiv]
Maa atmosfääri gaas, mis neelab organismidele ohtlikku Maa soojuskiirgust ning mis seetõttu tekitab atmosfääri soojenemist ehk täpsemalt, kasvuhooneefekti

kasvuhoonekarilane
[nimisõna, substantiiv]
koiliblikat meenutav valgete tiibadega taimekahjur

kasvuhoonekultuur
[nimisõna, substantiiv]
kasvuhoones kasvatatav taim

kasvuhoonekurk
[nimisõna, substantiiv]
kasvuhoones kasvatatav kurk

kasvuhoonelill
[nimisõna, substantiiv]
kasvuhoones kasvatatud või kasvatatav lill

kasvuhoonetaim
[nimisõna, substantiiv]
kasvuhoones kasvatatav taim

kasvuhormoon
[nimisõna, substantiiv]
rakkude paljunemist ja taastumist soodustav ajuripatsi eessagara hormoon

kasvuhäire
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle normaalsest kasvuprotsessist

kasvuiga
[nimisõna, substantiiv]
eluea järk, mil toimub põhiline kasvamine

kasvujõuline
[omadussõna, adjektiiv]
kasvav ja arenev, peagi küpseks, täiemõõduliseks saav

kasvujärk
[nimisõna, substantiiv]
organismi kasvamise teatav järk

kasvukas
[omadussõna, adjektiiv]
suurt kasvu, pikka kasvu

kasvukeskkond
[nimisõna, substantiiv]
ümbrus ja olud, milles keegi või miski kasvab

kasvukiht
[nimisõna, substantiiv]
kiht, mille kaudu organismis toimub millegi uuenemine ja juurdekasvamine

kasvukiirus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi kasvamise kiirus

kasvukohatüüp
[nimisõna, substantiiv]
hrl metsa liigiomase elukeskkonna või asukoha tüüp

kasvukoht
[nimisõna, substantiiv]
taime, seene vm organismi liigiomane elukeskkond või asukoht

kasvukuhik
[nimisõna, substantiiv]
taime juure või varre ahenev tipuosa, kus moodustuvad uued rakud ja koed

kasvukõver
[nimisõna, substantiiv]
graafik, mis näitab mingi nähtuse keskmist kulgu ajas

kasvukäik
[nimisõna, substantiiv]
puude kasvamine

kasvulava
[nimisõna, substantiiv]
1. soodne keskkond kellegi arenemiseks, arendamiseks või millegi tekkeks, kujunemiseks

2. kasvulava

kasvuldasa
[määrsõna, adverb]
1. oma kasvu poolest, kasvult

2. kasvu poolest

kasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
kasvamist või kasvu puudutav, sellega seotud

kasvumaja
[nimisõna, substantiiv]
1. klaasist vm valgust läbilaskvast materjalist katuse ja seintega ehitis kultuurtaimede kasvatamiseks

2. klaasist ehitis taimede kasvatamiseks

kasvunumber
[nimisõna, substantiiv]
millegi suurenemist tähistav numbriline näitaja

kasvunõuded
[nimisõna, substantiiv]
taime vajadused kasvukeskkonna suhtes

kasvupaik
[nimisõna, substantiiv]
taime, seene vm organismi liigiomane elukeskkond või asukoht

kasvuperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille vältel taimed intensiivselt kasvavad ja arenevad

kasvupiir
[nimisõna, substantiiv]
seis, kus (majandus)kasv lakkab, nt ressursi ammendumise või liigse kasvu tulemusel

kasvupind
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, millel kasvab mingi taimekultuur

kasvupinnas
[nimisõna, substantiiv]
taime kasvamiseks sobiv maapind koos seal esineva mullaga

kasvupung
[nimisõna, substantiiv]
(taimel:) pung, mis sisaldab varre- ja lehealgmeid

kasvupõlv
[nimisõna, substantiiv]
kasvamise, sirgumise aeg, lapsepõlv

kasvuraskus
[nimisõna, substantiiv]
lapse, nooruki kasvamise ja (küpseks, täiskasvanuks) arenemise ajal esinevad hrl kohanematusest tingitud (käitumis)häired

kasvuregulaator
[nimisõna, substantiiv]
hrl taimede kasvamist edendav või pärssiv aine

kasvuruum
[nimisõna, substantiiv]
edasiseks arenemiseks, laienemiseks vajalikud võimalused ja vahendid

kasvurõngas
[nimisõna, substantiiv]
rõngana nähtav ühe kasvuperioodi juurdekasv puutüve ristlõikel, kalade soomustel, kilpkonna kilbil vm

kasvuspurt
[nimisõna, substantiiv]
kiire kasvu ja kehakaalu lisandumise periood lastel

kasvustaadium
[nimisõna, substantiiv]
organismi kasvamise teatav järk

kasvustimulaator
[nimisõna, substantiiv]
(taime- ja loomakasvatuses:) organismi kasvu ergutav aine

kasvutempo
[nimisõna, substantiiv]
hrl millegi suurenemise, lisandumise või laienemise kiirus

kasvutiik
[nimisõna, substantiiv]
tiigikalakasvatuses tiik, millesse kalamaimud paigutatakse kasvamiseks

kasvutingimused
[nimisõna, substantiiv]
taime kasvamiseks sobivad (asja)olud

kasvutrend
[nimisõna, substantiiv]
suundumus ülespoole: millegi kasvule, suurenemisele vms

kasvuturvas
[nimisõna, substantiiv]
samblast vm kasvavast taimest tekkinud turvas

kasvõi
[määrsõna, adverb]
(osutab teatavale, hrl äärmisele, piiravale võimalusele:) äärmisel juhul isegi

kašelott
[nimisõna, substantiiv]
avaookeanis elav hiigelsuure külgedelt kokkusurutud peaga vaal

kašmiir
[nimisõna, substantiiv]
1. kašmiiri kitselt saadav vill

2. kašmiirvillakiust valmistatud, seda sisaldav või ka muust samalaadsest peenest lõngast valmistatud õhuke riie

3. riidesort

kašmiir
[nimisõna, substantiiv]
ühe Ees-India loodeosas elava enamikus islamiusulise rahva liige

kašmiirlane
[nimisõna, substantiiv]
ühe Ees-India loodeosas elava enamikus islamiusulise rahva liige

kašmiirsall
[nimisõna, substantiiv]
kašmiirvillast sall

kašmiirvill
[nimisõna, substantiiv]
kašmiiri kitse (alus)karvast saadav vill

kašupähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. India nakrapuu söödav seeme

2. U-tähe kujuga valge pähkel, millel on natuke magus maitse

kašuub
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe lääneslaavi rahva liige Põhja-Poolas

2. Poolas elava lääneslaavi rahva liige

kata
[nimisõna, substantiiv]
1. Madagaskari lõunaosas elav pika vöödilise sabaga poolahv

2. poolahv

katabolism
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis toimuv biokeemiliste protsesside kompleks, milles keerulisematest ainetest tekivad lihtsamad ning vabaneb energiat

2. erisuguseks muutumine

katafaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
jaatuse kaudu kirjeldatav, rõhutatult jaatav

katafalk
[nimisõna, substantiiv]
puusärgi kaunistatud alus, lava matusetalitusel

katafoor
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas, tekstiuurimisel:) viide tekstis hiljem esinevale infole

kataifi
[nimisõna, substantiiv]
Lähis-Ida magus- jm toitudes kasutatavad rulliks kokkukeeratud niitnuudlid, mille valmistamiseks valatakse jahust ja veest koosnev tainas läbi sõela kuumale küpsetusplaadile

kataklass
[nimisõna, substantiiv]
kivimideformatsioon, kivimite mineraaliterakeste purunemine maakoores toimuvate liikumiste toimel

kataklüsm
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk purustav murrang, kõike hävitav katastroof (nt veeuputus, ühiskondlik pööre)

2. katastroof

katakomb
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune matmispaik kristlastel ja juutidel peamiselt 1.–5. sajandil

katakombhaud
[nimisõna, substantiiv]
muistne kurgaaniga haud, kus surnu on maetud haua alaosa kõrvale kaevatud katakombi

katakrees
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna tarvitamine vastukäivalt tema tavalisele tähendusele

2. vastastikku sobimatute mõistete ühendamine (nt hirmus ilus)

3. vastandtähendusega sõnade ühend

katalaan
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe lõunaprantslastele lähedase rahva liige Kataloonias, Lõuna-Prantsusmaal ja Andorras

2. Kataloonias, Lõuna-Prantsusmaal ja Andorras elava rahva liige

katalaas
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis moodustuv valk (ehk ensüüm), mis lagundab vesinikperoksiidi veeks ja hapnikuks

2. ensüüm

katalektiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. värss, mille viimane värsijalg on katkestatud

2. vaegsilbiline

katalepsia
[nimisõna, substantiiv]
1. lihaste kangestus, mis avaldub keha või mõne jäseme kestvalt liikumatus poosis hoidmises (nt mõne haiguse korral)

2. kangustõbi

katalogiseerima
[tegusõna, verb]
1. kataloogi sisse kandma või kataloogi koostama

2. kataloogi sisse kandma

3. kataloogi koostama

kataloog
[nimisõna, substantiiv]
trükiste, piltide, teavikute, info, andmete vm korrastatud nimistu

kataloogikaart
[nimisõna, substantiiv]
kaartkataloogi sedel, millele on kantud andmehulgas või kollektsioonis orienteerumiseks vajalik teave

kataloogikaubandus
[nimisõna, substantiiv]
ostu-müügi viis, kus ostja tellib müüja saadetud kataloogist endale meelepärase(d) toote(d), mille ta saab kätte hrl posti teel

kataloogikaup
[nimisõna, substantiiv]
kataloogist tellitav kaup, nt rõivad, kosmeetika, kodumasinad

kataloogima
[tegusõna, verb]
1. kataloogi sisse kandma või kataloogi koostama

2. kataloogi sisse kandma

3. kataloogi koostama

kataloogimaja
[nimisõna, substantiiv]
moodulitest või elementidest kokkumonteeritav tüüpmaja

kataloogisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme raamatukogu kataloogid, mis koordineeritult peegeldavad raamatukogu(de) koostist

kataloonlane
[nimisõna, substantiiv]
Kataloonia elanik

katalüsaator
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis muudab (hrl kiirendab) keemilise reaktsiooni kiirust

2. reaktsiooni kiirust muutev aine

katalüseerima
[tegusõna, verb]
keemilise reaktsiooni kiiruse muutumist põhjustama

katalüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. keemilise reaktsiooni kiiruse muutumine mingi spetsiaalse aine (katalüsaatori) toimel

2. reaktsiooni kiiruse muutumine

katalüüsima
[tegusõna, verb]
keemilise reaktsiooni kiiruse muutumist põhjustama

katalüütiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. katalüüsiga seotud, seda põhjustav

2. katalüüsiga seotud

katamaraan
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe rööpse, ülaosas omavahel ühendatud kerega veesõiduk

2. (spordis:) selline võistluspurjekas

3. kahekereline veesõiduk

katapult
[nimisõna, substantiiv]
antiik- ja keskajal sõjapidamises kasutatud seadeldis kivide, põleva aine vm pildumiseks

katapulteerima
[tegusõna, verb]
katapuldi abil välja paiskama või startima

katapulteeruma
[tegusõna, verb]
katapultistme abil välja paiskuma

katapultima
[tegusõna, verb]
katapuldi abil välja paiskama või välja paiskuma, katapulteerima või katapulteeruma

katapultiste
[nimisõna, substantiiv]
lenduri spetsiaalne iste, mis avarii korral paiskub lennuaparaadi kabiinist välja ja laskub langevarjuga maapinnale

katapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Aafrikas ja Araabia poolsaarel kasvav nahkjate lehtede ja väikeste helekollaste õiekobaratega põõsas või väike puu, mille lehti kasutatakse ergutava närimisainena

katarakt
[nimisõna, substantiiv]
silmaläätse osaline või täielik hägustumus

katariina
[nimisõna, substantiiv]
tsaariaegne 100-rublane paberraha Katariina II näopildiga

katarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Katari kodanik või elanik

2. Katari päritolu inimene

katarr
[nimisõna, substantiiv]
1. (kerge) limaskestapõletik, eriti hingamisteedes

2. limaskestapõletik

katarraalne
[omadussõna, adjektiiv]
katarriga, limaskestapõletikuga seotud, sellele omaste nähtudega

katarsis
[nimisõna, substantiiv]
sisemise pinge või konflikti lakkamine, sellest vabanemine

katartiline
[omadussõna, adjektiiv]
hingelist puhastust, katarsist tekitav, hinge puhastav

kataster
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik register, mis sisaldab andmeid kinnisvarade, eriti maavalduste otstarbe ja seisukorra kohta

2. kinnisvarade tulukuse register

katastreerima
[tegusõna, verb]
katastrisse kandma

katastritunnus
[nimisõna, substantiiv]
kinnisvara numbriline kood katastris

katastriüksus
[nimisõna, substantiiv]
katastris iseseisva üksusena registreeritud maatükk

katastrofaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hukatuslik, hirmus ja kohutav, katastroofi iseloomuga

2. tohutu

katastroof
[nimisõna, substantiiv]
1. suur hävitav sündmus, mis kahjustab inimeste elu, tervist või looduskeskkonda

2. suur hävitav õnnetus, näiteks maavärin või üleujutus

katastroofiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hukatuslik, hirmus ja kohutav, katastroofi iseloomuga

2. tohutu

katastroofimeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini valdkond, mis tegeleb kiire arstiabi organiseerimise ja andmisega nii tsiviilkatastroofide kui ka sõja korral

katastroofipaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus toimus katastroof

katastroofipiirkond
[nimisõna, substantiiv]
katastroofi toimumise koht ja selle lähiümbrus

katatoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. tahteelu- ja liikumishäiretena avalduv psüühikahäire nt skisofreenia puhul

2. skisofreenia vorm

kate
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi pealmine, kattev või kaitsev kiht, materjal või ese

2. mingi ese, materjal või aine, mis on teise asja peal, näiteks selle kaitseks

3. pealmine kattev kiht

katedraal
[nimisõna, substantiiv]
piiskopkonna peakirik, milles asub piiskopitool (eelkõige Prantsusmaal, Inglismaal ja Hispaanias)

katedraalkirik
[nimisõna, substantiiv]
piiskopkonna peakirik

kateeder
[nimisõna, substantiiv]
akadeemiline üksus kõrgkoolis mõnes riigis, Eestis õppetooli Nõukogude-aegne nimetus

kateeter
[nimisõna, substantiiv]
torukujuline arstiriist, mille abil viiakse vedelikke kehaõõnde sisse või sealt välja

kateeterdama
[tegusõna, verb]
torukujulist arstiriista ehk kateetrit kasutama vedelike väljutamiseks kehaõõntest

kategooria
[nimisõna, substantiiv]
teatud osa või rühm, mis tekib jaotamise tulemusena

kategooriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindlasti väitev, vaieldamatult kehtiv

2. rangelt kindel või otsustav

kategoriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(üksusena) mingisse liigitusse kuuluv, mingi liigitusüksusega seotud

kategoriseerima
[tegusõna, verb]
kategooriatesse, rühmadesse liigitama või jaotama

katehhees
[nimisõna, substantiiv]
suuline usuõpetus küsimuste ja vastuste vormis

katehheetiline
[omadussõna, adjektiiv]
küsimustele ja vastustele toetuv, selles vormis toimuv

katehhiin
[nimisõna, substantiiv]
antioksüdant, mida leidub nt rohelises tees

katekismus
[nimisõna, substantiiv]
1. kristliku usuõpetuse tähtsamaid seisukohti esitav käsiraamat (hrl küsimuste ning vastuste kujul)

2. lühike usuõpetuse käsiraamat

katel
[nimisõna, substantiiv]
(suur) pada, üldse (suurem) seade millegi keetmiseks, keetmise teel valmistamiseks, sulatamiseks vm

katelagregaat
[nimisõna, substantiiv]
tervikseadmestik veeauru või kuuma vee tootmiseks kütusest vabaneva energia arvel

katelok
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasaskantav sangaga ning sügava kaanega sööginõu toiduvalmistamiseks välitingimustes

2. ätel

katelseade
[nimisõna, substantiiv]
tervikseadmestik veeauru või kuuma vee tootmiseks kütusest vabaneva energia arvel

katelsepp
[nimisõna, substantiiv]
1. katelseadmete oskustööline

2. katlaid valmistav või parandav käsitööline

katend
[nimisõna, substantiiv]
1. karjäärides kaevandamisel maavaralt eemaldatavad kattekihid

2. maavaralasundit katvad kivimid

katenoid
[nimisõna, substantiiv]
pöördpind, mis tekib aheljoone pöörlemisel oma alussirge ümber

kateteriseerima
[tegusõna, verb]
torukujulist arstiriista ehk kateetrit kasutama vedelike väljutamiseks kehaõõntest

katetomeeter
[nimisõna, substantiiv]
mõõtevahend kahe punkti kõrguste vahe määramiseks

katik
[nimisõna, substantiiv]
fotoaparaadi seadis valgustundliku fotomaterjali vajaliku kestusega säritamiseks

katinoon
[nimisõna, substantiiv]
looduslik psühhoaktiivne aine või sellele sarnanev sünteetiline aine, mida tarvitatakse nuusutatava, allaneelatava või süstitava uimastina

katioon
[nimisõna, substantiiv]
1. positiivse elektrilaenguga ioon

2. positiivse laenguga ioon

katis
[nimisõna, substantiiv]
väikeste lehekeste kogumik liitsarika õisiku alusel

katjuuša
[nimisõna, substantiiv]
1. 1941. aastal kasutusele võetud Nõukogude mitmelasuline raketiheitja BM-14 Katjuša

2. kaardiväemiinipilduja

katk
[nimisõna, substantiiv]
mitme vormina esinev inimese ja loomade ohtlik nakkushaigus

katke
[nimisõna, substantiiv]
osa mingist teosest, (kirjalikust) tekstist

katkehäälik
[nimisõna, substantiiv]
(nt taani, läti ja liivi keeles, Eestis võru keeles)

katkeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. korduvalt katkev, katkestusi sisaldav, eraldatud tükkidest koosnev

2. lünkadega

katkeliselt
[määrsõna, adverb]
katkestustega, pause tehes

katkelisus
[nimisõna, substantiiv]
millegi mittepidev, katkendlik toimimine, sujuvuse või järjepidevuse puudumine, katkeline või katkestatud olek

katkema
[tegusõna, verb]
1. ajutiseks pooleli jääma või seiskuma (seoses vahe, pausi vms tekkimisega)

2. ajutiselt pooleli jääma

3. (ootamatult) lõppema

4. pooleli jääma, seiskuma

katkematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei katke, mis on pidev või lakkamatu

katkematult
[määrsõna, adverb]
katkestusteta, tegevuse seiskumiseta, pausideta

katkemiseni
[määrsõna, adverb]
ülimal määral, viimase võimaluseni

katkend
[nimisõna, substantiiv]
osa mingist teosest, (kirjalikust) tekstist

katkendjoon
[nimisõna, substantiiv]
katkendlik, (ühesuguse pikkusega) kriipsudest koosnev joon

katkendlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. korduvalt katkev, katkestusi sisaldav, eraldatud tükkidest koosnev

2. lünkadega

katkestama
[tegusõna, verb]
1. ajutiseks pooleli jätma, milleski vahet tegema või tekitama

2. ajutiselt pooleli jätma, milleski pausi tegema

3. (ootamatult) lõpetama

4. suhteid

Ühendtegusõnad: ära katkestamaära katkestama

katkestamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei katke või mida ei saa katkestada

katkestamatult
[määrsõna, adverb]
1. katkematult, ilma pausideta, seiskumiseta tegevuses

2. võimaluseta katkestada

katkesti
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriaparaat või selle osa vooluahela perioodiliseks, kindla sagedusega katkestamiseks

2. katkestusseadis v -vahend

katkestus
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutiselt pooleli jäämine või seiskumine, sellise olukorra tekitamine

2. sellisel moel tekkinud paus, vaheaeg vms

katkestuspartii
[nimisõna, substantiiv]
1. katkestatud partii (males)

2. males

katkestuspunktid
[nimisõna, substantiiv]
kirjavahemärk, mis koosneb kahest või neljast järjestikusest punktist ja märgib peamiselt filoloogilistes tekstides seda, et nt tsitaadist on mingi osa esitamata jäetud

katkestusseis
[nimisõna, substantiiv]
1. katkestatud partii seis (males)

2. males

katki
[määrsõna, adverb]
1. mitmeks osaks, tükkideks või kildudeks, mitte (enam) terveks

2. (purunedes) kasutamiskõlbmatuks, rikutuks

3. mitmeks osaks, tükkideks

katkiminek
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmeks osaks, tükkideks või kildudeks purunemine

2. (purunedes) kasutamiskõlbmatuks, rikutuks muutumine

katkine
[omadussõna, adjektiiv]
1. katki või korrast ära olev, mitte terve

2. selline, mis on katki või korrast ära, pole enam terve

katkuaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajajärk, mil esineb katkuepideemia

katkubakter
[nimisõna, substantiiv]
katku tekitav bakter Yersinia pestis

katkuepideemia
[nimisõna, substantiiv]
inimeste või loomade hulgaline haigestumine katku

katkuhaige
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on katku haigestunud, hrl katku põdev inimene

katkujuur
[nimisõna, substantiiv]
1. varakevadel õitsev kõrgete kolmnurksete või südajate lehtedega rohttaim

2. rohttaim

katkuma
[tegusõna, verb]
millegi küljest, seest või pealt rebima, kiskuma või murdma

katkumuhk
[nimisõna, substantiiv]
lümfisõlmede mädane muhk muhkkatku puhul

katkuohver
[nimisõna, substantiiv]
katku surnud inimene

katkupisik
[nimisõna, substantiiv]
katku tekitav bakter

katkusurm
[nimisõna, substantiiv]
surm katku läbi, katku suremine

katkutaud
[nimisõna, substantiiv]
inimeste või loomade hulgaline haigestumine katku

katkutõbi
[nimisõna, substantiiv]
mitme vormina esinev inimese ja loomade ohtlik nakkushaigus

katkutõbine
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on katku haigestunud, hrl katku põdev inimene

katlakivi
[nimisõna, substantiiv]
vee kuumutamisel katelde, keedunõude, torude sisepindadele kogunev kõva sadestis

katlakivieemaldaja
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis aitab eemaldada katlakivi

katlakook
[nimisõna, substantiiv]
konksuga püstpuu rehetoa või suveköögi kolde kohal paja ülesriputamiseks

katlakütja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes töötab katlamajas ja kütab seal katlaid

katlamaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus paiknevad soojuse tootmiseks vajalikud katel ja selle abiseadmed

katlapuu
[nimisõna, substantiiv]
üle kolde ehk lee paigutatud ristpuu, mille külge koogu või ahela otsa riputati keedunõu

katlaruum
[nimisõna, substantiiv]
kütteseadmete paigutamiseks ettenähtud ruum

katleia
[nimisõna, substantiiv]
Costa Ricast Argentinani levinud orhidee

katma
[tegusõna, verb]
1. mingit kaitsvat või varjavat kihti või eset peale paigutama, millegagi pealt, väljastpoolt varjama või kaitsma

2. midagi kellelegi või millelegi peale panema

Ühendtegusõnad: kinni katmakinni katma

katmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole (kinni) kaetud

katmatult
[määrsõna, adverb]
nii, et keegi või miski pole kinni kaetud

katmatus
[nimisõna, substantiiv]
paljas, katmata olek

katmik
[nimisõna, substantiiv]
paneelid, mis katavad sõiduki mootorit ja muid osi

katmikaiandus
[nimisõna, substantiiv]
taimekasvatuse haru, mis on seotud katmikehitistega, kus taimede kasvuks vajalik mikrokliima luuakse kunstlikult (kasvuhooned, lavad, kiletunnelid jne)

katmikala
[nimisõna, substantiiv]
lava või kasvuhoone taimede kasvatamiseks

katmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kulude vms hüvitamine, korvamine

2. vajaduste, nõuete rahuldamine

katoliiklane
[nimisõna, substantiiv]
katoliku usku inimene

katoliiklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. katoliku usu ja kirikuga, katoliiklastega seotud

2. seotud kristliku religiooni suunaga, mis on levinud Lääne- ja Lõuna-Euroopas. Katoliku kiriku kõrgeim juht on paavst

katoliiklus
[nimisõna, substantiiv]
Rooma riigi lääneosas kujunenud ristiusu haru, mida iseloomustab paavsti juhitud hierarhiline kirikuorganisatsioon ning tugev kirikuõiguse traditsioon

katolikoss
[nimisõna, substantiiv]
1. Armeenia gregooriuse ja Gruusia kirikupeade ametinimetus

2. armeenia, gruusia kiriku pea

katoliku
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. katoliku usu ja kirikuga, katoliiklastega seotud

2. seotud kristliku religiooni suunaga, mis on levinud Lääne- ja Lõuna-Euroopas. Katoliku kiriku kõrgeim juht on paavst

katoliseerima
[tegusõna, verb]
1. katoliku usku pöörama, katoliiklikuks tegema

2. katoliiklikuks tegema, katoliku usku pöörama

katolitsism
[nimisõna, substantiiv]
Rooma riigi lääneosas kujunenud ristiusu haru, mida iseloomustab paavsti juhitud hierarhiline kirikuorganisatsioon ning tugev kirikuõiguse traditsioon

katood
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadme elektrood, millelt väljuvad negatiivse elektrilaengu kandjad ja liiguvad seadme sees vastaselektroodile

katoodkiired
[nimisõna, substantiiv]
katoodilt lähtuv elektronivoog elektrovaakumseadises madalal rõhul

katoodluminestsents
[nimisõna, substantiiv]
elektronide voo toimel ilmnev luminestsents (helendus), mis leiab kasutust nt kineskoopides ja mineraalide uurimisel

katoolikos
[nimisõna, substantiiv]
1. Armeenia gregooriuse ja Gruusia kirikupeade ametinimetus

2. armeenia, gruusia kiriku pea

katraan
[nimisõna, substantiiv]
meetripikkune söödava lihaga hai, kelle mõlema seljauime ees on terav oga

katrään
[nimisõna, substantiiv]
1. neljast erineva ehitusega reast koosnev stroof

2. neljast värsist koosnev stroof

katsatama
[tegusõna, verb]
(peamiselt haraka kohta:) korra teravalt häälitsema

katse
[nimisõna, substantiiv]
1. püüe midagi teha, sooritada või saavutada

2. millegi katsetamine või proovimine

3. see, kui proovitakse midagi teha või saavutada

katseaed
[nimisõna, substantiiv]
aed teaduslikeks või pedagoogilisteks katseteks

katseaeg
[nimisõna, substantiiv]
hrl seadusega määratud prooviaeg enne lõplikku töölevõtmist

katseala
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala katsete korraldamiseks

katsealune
[nimisõna, substantiiv]
isik või loom, kellega tehakse katseid

katseandmed
[nimisõna, substantiiv]
katsetega saadud andmed

katsebaas
[nimisõna, substantiiv]
hrl suurema uurimisasutuse katsetöö allüksus (nt katsemajand)

katseeksemplar
[nimisõna, substantiiv]
enne seeria- või hulgitootmist katsetamiseks valmistatud eksemplar

katse-eksitusmeetod
[nimisõna, substantiiv]
huupi proovimine (ilma pikema eeltöö või teadmisteta), kuni asi lõpuks välja tuleb

katseisik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellega tehakse katseid, katsealune isik

katsejaam
[nimisõna, substantiiv]
uurimisasutus katsete sooritamiseks tootmislähedastes tingimustes

katsejänes
[nimisõna, substantiiv]
see, kelle peal midagi katsetatakse või harjutatakse

katsekakk
[nimisõna, substantiiv]
1. leivataina kaapmetest küpsetatud pätsike

2. paistekakk

katsekeha
[nimisõna, substantiiv]
silindrilise, kuubilise vm kujuga materjalihulk selle materjali omaduste uurimiseks

katseklaas
[nimisõna, substantiiv]
klaasist anum laboratooriumitööks

katseklaasibeebi
[nimisõna, substantiiv]
katseklaasis viljastatud ja hiljem ema kõhus kasvanud beebi

katseklaasilaps
[nimisõna, substantiiv]
1. kehavälisest viljastamisest sündinud laps

2. katseklaasiviljastusest sündinud laps

katseklaasiliha
[nimisõna, substantiiv]
liha, mis ei pärine elusalt loomalt, vaid kasvatatakse kunstlikult toitelahuses lihaskoe tüvirakkudest

katseklaasiviljastus
[nimisõna, substantiiv]
lastetusravi meetod, kus munarakk ja seemnerakk viiakse kokku kehaväliselt ja emakasse siiratakse viljastatud munarakk

katsekultuur
[nimisõna, substantiiv]
noortest puudest mets vm taim, mida kasutatakse katseteks ja uurimiseks

katsel
[nimisõna, substantiiv]
1. pika puitvarre ja terava metallotsakuga riist pinnases olevate lõhkekehade avastamiseks

2. miiniotsimisora

katselabor
[nimisõna, substantiiv]
labor katsete tegemiseks

katselaboratoorium
[nimisõna, substantiiv]
labor katsete tegemiseks

katselapp
[nimisõna, substantiiv]
maalapp, millel proovitakse kasvatada teatud taimi

katselaut
[nimisõna, substantiiv]
laut, kus tehakse katseid

katselend
[nimisõna, substantiiv]
lend millegi (nt uue lennuki) katsetamiseks

katselendur
[nimisõna, substantiiv]
uusi lennukeid katsetav, katselende sooritav lendur

katselennuk
[nimisõna, substantiiv]
uue lennukitüübi katseeksemplar

katseline
[omadussõna, adjektiiv]
katsetel rajanev või nendega seostuv

katseloom
[nimisõna, substantiiv]
loom, kelle peal tehakse teadus- või rakendusuuringuid (nt uue ravimi või kosmeetikatoote ohutuse kontrollimiseks)

katsemajand
[nimisõna, substantiiv]
endisajal uurimis- või õppeasutuse juurde kuuluv majand mitmesuguste katsete tarvis

katsemetoodika
[nimisõna, substantiiv]
katse sooritamise jaoks määratletud meetodite kogum

katsemetskond
[nimisõna, substantiiv]
metskond, kus korraldatakse mitmesuguseid uuringuid ja katseid ning tehakse metsanduslikku õppetööd

katsemäng
[nimisõna, substantiiv]
katsevõistluste raames peetav mäng võistkonna määramiseks või võistkonna sportliku taseme selgitamiseks

katsenäidis
[nimisõna, substantiiv]
katsetamisel valminud toode

katsepartii
[nimisõna, substantiiv]
enne seeria- või hulgitootmist katsetamiseks või prooviks valmistatud kogus mingit toodet

katsepolügoon
[nimisõna, substantiiv]
relvade, seadmete, sõidukite, projektide vm katsetamise koht

katseprojekt
[nimisõna, substantiiv]
projekt, mille käigus katsetatakse mingi ülesande täitmist väikeses ulatuses

katsepõld
[nimisõna, substantiiv]
maatükk, kus kasvatatakse teatud tingimustes katsena mingit põllukultuuri

katsepüük
[nimisõna, substantiiv]
püük püügivahendite katsetamiseks või veekogu kalavarude selgitamiseks

katserühm
[nimisõna, substantiiv]
katsealuste isikute või loomade rühm

katsesarv
[nimisõna, substantiiv]
(putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) paarilise kompimis- ja haistmiselundina talitlev jätke pea eesosa küljes

katseseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mida katsetatakse või mida kasutatakse millegi katsetamiseks

katsetaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, millega tehakse uurimise eesmärgil katseid

katsetama
[tegusõna, verb]
1. (teaduslikku) katset tegema, et uurida või kontrollida millegi omadusi, sobivust vms, teatud meetodil midagi uurima

2. proovima, üritama

3. uurimise eesmärgil katseid tegema

Ühendtegusõnad: läbi katsetamaläbi katsetama

katsetehas
[nimisõna, substantiiv]
endisajal tehas, kus valmistati uue toodangu katseeksemplare ja katsetati uusi tooteid

katsetulemus
[nimisõna, substantiiv]
katse(te) tagajärjel saadud info

katsetus
[nimisõna, substantiiv]
1. püüe midagi teha, sooritada või saavutada

2. millegi katsetamine või proovimine

3. see, kui proovitakse midagi teha või saavutada

katsetöö
[nimisõna, substantiiv]
töö vajaliku taseme kindlasktegemiseks, nt konkursil, ametisse astumisel

katseuuring
[nimisõna, substantiiv]
uuring projekti või suurema uuringu vajalikkuse, teostatavuse ja tingimuste väljaselgitamiseks

katsevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus võistkonna moodustamiseks või võistkonna taseme selgitamiseks

katsik
[nimisõna, substantiiv]
levinud vana komme külastada koos külakostiga vastsündinud lapse ema

katsikud
[nimisõna, substantiiv]
levinud vana komme külastada koos külakostiga vastsündinud lapse ema

katsikuline
[nimisõna, substantiiv]
katsikul käija

katsikutoit
[nimisõna, substantiiv]
katsikuliste poolt kostiks viidav toit

katski
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne lastemäng, teritatud otstega pulga virutamine kaikaga võimalikult kauge vahemaa taha

katsuma
[tegusõna, verb]
1. käe või sõrmedega (harvem jalaga) puudutama

2. puudutama, tavaliselt käega või sõrmedega

Ühendtegusõnad: järele katsuma, järele katsuma, läbi katsuma, läbi katsuma, ära katsumaära katsuma

katsumine
[nimisõna, substantiiv]
katsumus

katsumus
[nimisõna, substantiiv]
erilist vastupidavust ja meelekindlust nõudev, kedagi otsekui proovile panev olukord või sündmus

katsumusaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajaperiood, mil keegi või miski on erilist mehisust, vastupidavust ja meelekindlust nõudvas olukorras

katsuti
[nimisõna, substantiiv]
vere-, uriiniproovi tegemisel kasutatav katseklaasilaadne anum, proovinõu

katt
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguste puhul suuõõnes (keelel, suulaemandlitel) või mujal tekkiv valkjas kiht

2. haiguse puhul suuõõnes tekkiv kiht

katteallikas
[nimisõna, substantiiv]
teatavat rahalist kulu, väljaminekut võimaldav (olemasolev, teenitav) rahasumma

katteepiteel
[nimisõna, substantiiv]
organismi välis- või kehaõõnte sisepinda kattev epiteelkude

kattegrupp
[nimisõna, substantiiv]
dessanti, taandumist vms (tulistamisega) julgestav sõdurite rühm

kattehelkur
[nimisõna, substantiiv]
teepinnale kinnitatud väike helkur, mis peegeldab sõidukitulede valgust, et suurendada liiklusohutust

kattejää
[nimisõna, substantiiv]
jõeorus põhjavee külmumisel tekkinud paks jää

kattekarv
[nimisõna, substantiiv]
aluskarva peal olev hrl tugevatest jäikadest karvadest karvkate või selle üksik karv

kattekiht
[nimisõna, substantiiv]
millegi pealmine, kattev kiht

kattekivim
[nimisõna, substantiiv]
maavara kattev kivim (pealmaakaevandamisel)

katteklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke klaasplaat, millega kaetakse ese mikroskoobiga vaatlemisel

2. kattev klaastahvel

kattekold
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kuuse- ja segametsades kasvav roomavate varte ja väikeste süstjate lehtedega igihaljas taim

kattekude
[nimisõna, substantiiv]
1. taime lehti, noori varsi ja vilju ning sisemisi kudesid kaitsev kude

2. kaitsev kude taimel

kattekultuur
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida kasvatatakse kahe peamise põlluhooaja vahel

katteleht
[nimisõna, substantiiv]
õiekatte leht

katteliist
[nimisõna, substantiiv]
midagi kaitsev, varjav liist (nt ehituses, õmbluses)

katteloor
[nimisõna, substantiiv]
tehiskiust väga kerge kangas, mida kasutatakse taimekasvatuses saagialguse kiirendamiseks ning kaitseks öökülmade ja kahjurite eest

kattemadrats
[nimisõna, substantiiv]
tavalise madratsi peale pandav õhem pehme madrats

kattematerjal
[nimisõna, substantiiv]
materjal katuste, seinte, pehme mööbli vm katmiseks, katteks

kattepaber
[nimisõna, substantiiv]
kaitsev paber nt koolivihikute ja -õpikute jaoks

katteplaan
[nimisõna, substantiiv]
(filmi- ja teletöös:) vahepealne kaader, mille abil tehakse montaažis järske üleminekuid sujuvaks

katteplaat
[nimisõna, substantiiv]
kivist, metallist või muust materjalist plaat millegi katmiseks

katteriie
[nimisõna, substantiiv]
pealmine, midagi kattev (ja tugevdav) kangas

kattesalk
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeüksus, kelle ülesanne on kaitsta või varjata muud lahingutegevust

katteseemnetaim
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond taimi, mille sugulise paljunemise organiks on õis

kattesoomus
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimel:) seemet kattev puitumata soomus

2. pealmine, kattev soomus

kattesulg
[nimisõna, substantiiv]
lindudel keha soojust säilitav kontuursulg

kattetaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida kasutatakse mingi pinna katmiseks

kattetiib
[nimisõna, substantiiv]
1. paljudel putukatel tugev läikiv eestiib, mis puhkeolekus katab kilejat tagatiiba (nt maipõrnikal, kõrvahargil, tirtsudel)

2. putukal

kattevaip
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaitseks või kaunistuseks mõeldud kate (nt voodikate, saanitekk)

kattevara
[nimisõna, substantiiv]
käibele lastud pangatähtede tagatisena emissioonipangas hoitavad valuutaväärtused – kuld jt väärismetallid, välisvaluuta ja välisriikide väärtpaberid

kattevari
[nimisõna, substantiiv]
(millegi saladuses oleva, varjatava kohta)

kattevili
[nimisõna, substantiiv]
vili, mille varjus kasvab mingi aeglasemalt arenev viljeldav taim

kattevärv
[nimisõna, substantiiv]
1. maali aluspinda või krunti läbipaistmatult kattev värv

2. maali aluspinda v krunti kattev värv

kattuma
[tegusõna, verb]
1. kokku, ühte langema

2. millegagi võrdne olema

kattumus
[nimisõna, substantiiv]
kattumise tulemus, kattumise tagajärjel tekkinud seisund

katus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone, ehitise ülemine, peamiselt sademete ja külma eest kaitsev osa

2. hoone või auto ülemine osa, mis kaitseb näiteks vihma eest

katuseaed
[nimisõna, substantiiv]
hoone katusele rajatud roheliste taimedega aed

katuseaken
[nimisõna, substantiiv]
katuses olev aken

katusealune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vahetult) katuse all asetsev

2. katusega kaetud

3. katuse all asetsev

4. katusega kaetud

katusehari
[nimisõna, substantiiv]
katuse kõige kõrgem terav serv

katusekamber
[nimisõna, substantiiv]
pööningul asuv väike tuba

katusekate
[nimisõna, substantiiv]
1. materjal, millest katus on tehtud

2. katuse pealmine kiht

katusekatja
[nimisõna, substantiiv]
ehitustööline, kes ehitab ja remondib hoonete katuseid

katusekelp
[nimisõna, substantiiv]
1. maja kolmnurkne otsakatus

2. kolmnurkne otsakatus

katusekimm
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest otsast kiiljalt õhenev lauake katuse katmiseks

2. katuselauake

katusekivi
[nimisõna, substantiiv]
ehituskivi katuse katmiseks

katusekohvik
[nimisõna, substantiiv]
hrl kõrgema hoone katusel asuv hea vaatega kohvik

katusekorrus
[nimisõna, substantiiv]
pööningule ehitatud elu- või tööruumid

katusekorter
[nimisõna, substantiiv]
korter pööningukorrusel

katuselaast
[nimisõna, substantiiv]
õhuke lõigatud pinnaga puiduriba katuse katmiseks

katuselatern
[nimisõna, substantiiv]
arhitektuurne element hoone katusel, mille läbi pääseb hoonesse rohkem valgust

katuselatt
[nimisõna, substantiiv]
1. latt katusekatet kandvas lattidest aluses

2. latt katusetarindis

katuselaud
[nimisõna, substantiiv]
1. laudkatuse laud

2. laud katusekatet kandvas laudadest aluses, roovlaud

katuseluuk
[nimisõna, substantiiv]
luuk katusele pääsemiseks

katuselööja
[nimisõna, substantiiv]
(hrl pilpa-, sindli- kimmkatuse tegija kohta)

katusemalk
[nimisõna, substantiiv]
lühike puuvarb (paarikaupa ühendatult) õlg- või rookatuse harja kinnitamiseks

katusemeister
[nimisõna, substantiiv]
katuste valmistaja

katusepapp
[nimisõna, substantiiv]
kivisöetõrva või bituumeniga immutatud papp katuse katmiseks

katusepilbas
[nimisõna, substantiiv]
erilise noaga käsitsi tõmmatud või lõhestatud laast katuse katmiseks

katuseplaat
[nimisõna, substantiiv]
plaat katuse tegemiseks (nt katusekattematerjali aluskihina)

katuseplekk
[nimisõna, substantiiv]
hrl tsingitud terasplekk katuste katmiseks

katuseraha
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaitse pakkumise sildi all ettevõtjatelt ebaseaduslikult sissenõutav rahasumma

katuseredel
[nimisõna, substantiiv]
katusele ronimiseks ja seal töötamiseks mõeldud katuseharjale kinnitatav redel

katuserenn
[nimisõna, substantiiv]
vihmaveerenn katuseserva küljes

katusetegija
[nimisõna, substantiiv]
ehitustööline, kes ehitab ja remondib hoonete katuseid

katuseterrass
[nimisõna, substantiiv]
katusel asuv, katusepealne terrass

katuseviil
[nimisõna, substantiiv]
viilkatuse otsa sulgev hrl kolmnurkne seinapind

katuslagi
[nimisõna, substantiiv]
katus, mis samaaegselt täidab ka lae ülesandeid

katus-mägisibul
[nimisõna, substantiiv]
kodarikuna kasvavate hallikasroheliste punakatipuliste lihakate lehtedega kiviktaimlataim

katusorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmeid ühinguid, seltse vms ühendav organisatsioon, mis on moodustatud ühiste üldhuvide jõulisemaks edendamiseks

2. ühe valdkonna ühinguid ja seltse ühendav organisatsioon

katustama
[tegusõna, verb]
katusega katma

katvus
[nimisõna, substantiiv]
mingi taimeliigi maapealsete osade hõivatud pindala uuritava prooviriba pindala suhtes (protsentides)

kaua
[määrsõna, adverb]
1. pikka või palju aega

2. pikka aega

3. palju aega

kauaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) pikka aega mingil kohal, millegi liige või mingis olukorras olnud

kauake
[nimisõna, substantiiv]
(tunderõhuliselt vähese, natukese aja kohta)

kauakestev
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida jätkub pikaks ajaks

kauaks
[määrsõna, adverb]
1. pikaks või hulgaks ajaks

2. pikaks ajaks

kauamängiv
[nimisõna, substantiiv]
täispikk heliplaat või stuudioalbum

kauane
[omadussõna, adjektiiv]
pikka aega kestnud või kestev

kauaoodatud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on kaua või pikisilmi oodatud

kaubaagent
[nimisõna, substantiiv]
kauba pakkuja ja müüja

kaubaait
[nimisõna, substantiiv]
kaupade hoidmise hoone

kaubaalus
[nimisõna, substantiiv]
kaubalaev

kaubaartikkel
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese valmistatud toode, mida teistest samaliigilistest eristab number- või tähttähis või erinimetus

2. toote-, kaubaliik

kaubaarve
[nimisõna, substantiiv]
saadetud kaupade nimestik koos arvega (hulgikaubanduses)

kaubaaurik
[nimisõna, substantiiv]
aurulaev kaupade vedamiseks

kaubaauto
[nimisõna, substantiiv]
kaubaveoks kasutatav auto

kaubabuss
[nimisõna, substantiiv]
kaubaveoks mõeldud väikebuss

kaubabörs
[nimisõna, substantiiv]
börs, kus kaubeldakse vahetatavate kaupadega, nt toorainete, põllumajandusaaduste või toiduainetega

kaubaekspertiis
[nimisõna, substantiiv]
kauba kvaliteedinõuetele vastavuse kontrollimine ekspertide poolt

kaubafetišism
[nimisõna, substantiiv]
(Karl Marxil:) nähtus, kus kapitalistlikus turumajanduses paistavad kauba tootjate vahelised ühiskondlikud suhted kaupade eneste vaheliste suhetena

kaubahall
[nimisõna, substantiiv]
suur iseteenindusega (toidu)kauplus

kaubahind
[nimisõna, substantiiv]
kauba müügihind

kaubahoov
[nimisõna, substantiiv]
1. sissesõitnud kaupmeeste peatus- ja kaubitsemiskoht (hrl Vene linnades)

2. selle baasil kujunenud kaupluste rida hilisemal ajal

kaubahärra
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne (suur)kaupmees

kaubajaam
[nimisõna, substantiiv]
(raudteel:) jaam, kus toimub kaupade peale- või mahalaadimine

kaubajuut
[nimisõna, substantiiv]
juudi päritolu (ränd)kaupmees

kaubakadu
[nimisõna, substantiiv]
kauba koguse vähenemine transportimisel, säilitamisel ja müümisel

kaubakast
[nimisõna, substantiiv]
1. kast kauba jaoks

2. kast kaubaga

kaubakataloog
[nimisõna, substantiiv]
müügis oleva kauba kirjeldusi ja hindu sisaldav kataloog

kaubakeskus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupluste ja teenindusasutuste suur kompleks

2. suur maja, kus asub palju kauplusi

kaubakoda
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne kaubandusettevõte või (suur) hoone kaupade säilitamiseks ja kauplemiseks

kaubakompanii
[nimisõna, substantiiv]
kaupmeeste privilegeeritud ühendus 16.–19. sajandil

kaubakontor
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne kaubandusettevõte või (suur) hoone kaupade säilitamiseks ja kauplemiseks

kaubakood
[nimisõna, substantiiv]
numbritest koosnev kood, mis võimaldab kaupa identifitseerida (kasutatakse kaubanduses ja tollinduses)

kaubakoorem
[nimisõna, substantiiv]
korraga transporditav kaup

kaubakorv
[nimisõna, substantiiv]
1. korv, kuhu asetada kaup nt kaupluses osteldes või kaupa transportides

2. korv kaubaga

kaubakäive
[nimisõna, substantiiv]
ost ja müük rahalises väljenduses

kaubakäru
[nimisõna, substantiiv]
1. käru kauba transportimiseks

2. käru kaubaga

kaubalaadung
[nimisõna, substantiiv]
korraga transporditav kaup

kaubaladu
[nimisõna, substantiiv]
ladu kaupade tarvis

kaubalaev
[nimisõna, substantiiv]
laev kaupade vedamiseks

kaubalaevandus
[nimisõna, substantiiv]
kaubalaevade kasutamine (tegevusalana)

kaubalaevastik
[nimisõna, substantiiv]
teatud riigi kaubalaevade kogum

kaubalast
[nimisõna, substantiiv]
korraga transporditav kaup

kaubaleping
[nimisõna, substantiiv]
(riikidevaheline) leping kaupade ostu-müügi kohta

kaubalett
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem alus kauba väljapanekuks ja müümiseks

kaubalift
[nimisõna, substantiiv]
lift kauba edasitoimetamiseks

kaubaline
[omadussõna, adjektiiv]
kaupadega seostuv, kaubale iseloomulik

kaubalinn
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kaubandusega, kauplemisega tegelev linn

kaubalisus
[nimisõna, substantiiv]
toodangu omadus leida ostjaid, minna kaubaks

kaubamaja
[nimisõna, substantiiv]
1. suur paljude osakondadega ja laia valikuga kauplus (hrl omaette hoones)

2. mitmest osakonnast koosnev suur kauplus, kus on lai valik tooteid

kaubamajandus
[nimisõna, substantiiv]
kaubatootmisel põhinev majandusvorm

kaubamärk
[nimisõna, substantiiv]
1. tootja tähis (kujutis, täheühend, sõna vms) kaubal või pakendil

2. toodet või tootesarja teistest eristav tähis

kaubandus
[nimisõna, substantiiv]
majandusharu, mis hõlmab kõiki kaupade ostu ja müügiga seotud tegevusi ja vastavaid ettevõtteid

kaubandusalane
[omadussõna, adjektiiv]
kaubandusvaldkonnaga seotud

kaubandusbilanss
[nimisõna, substantiiv]
kaupade väljaveost saadud tulude ja sisseveost tingitud kulude vahekord rahalises väljenduses

kaubanduseeskiri
[nimisõna, substantiiv]
eeskiri, mis seab nõuded toodetega kauplemisele

kaubanduselu
[nimisõna, substantiiv]
kaubanduslik tegevus

kaubandusesindaja
[nimisõna, substantiiv]
riigi esindaja, kelle ülesandeks on seista riigi kaubanduslike huvide eest asukohariigis

kaubandusesindus
[nimisõna, substantiiv]
kaubandusalane esindus teises riigis

kaubandusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
kaubandusega tegelev ettevõte

kaubandusfirma
[nimisõna, substantiiv]
kaubandusega tegelev firma

kaubanduskeskus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupluste ja teenindusasutuste suur kompleks

2. suur maja, kus asub palju kauplusi

kaubanduskett
[nimisõna, substantiiv]
omavahel seotud ja samatüübilisi kaupu müüvate kaupluste süsteem, kaupluste kett

kaubanduskoda
[nimisõna, substantiiv]
avalik-õiguslik asutus kaubanduse alal ettevõtjatena töötavate isikute huvide esindamiseks ja kaitseks

kaubanduskokkulepe
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline kaubandussuhete korraldamise kokkulepe

kaubanduskomisjon
[nimisõna, substantiiv]
kaubanduse ja äritegevuse küsimustega tegelev komisjon

kaubanduskontsern
[nimisõna, substantiiv]
ühele omanikule kuuluv kaubandusettevõtete süsteem, mis koosneb emaettevõttest ja selle filiaalidest

kaubanduskrediit
[nimisõna, substantiiv]
kaupade müümine või teenuste osutamine võlgu, mille põhjusteks on kaupade tootmise ja ringlemise ajaline eraldatus ning tootmise ja realiseerimise hooajalisus

kaubanduskriis
[nimisõna, substantiiv]
ekspordi-impordi kiirest langusest tulenev pingeline seisund riikidevahelises kaubavahetuses

kaubanduslepe
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline kaubandussuhete korraldamise kokkulepe

kaubanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
kaubanduse või äritegevusega seotud

kaubandusministeerium
[nimisõna, substantiiv]
kaubandusküsimustega tegelev ministeerium

kaubanduspalat
[nimisõna, substantiiv]
väliskaubandust ja majandust koordineerinud riigiasutus Nõukogude Liidus

kaubanduspartner
[nimisõna, substantiiv]
teine osapool ärisuhetes

kaubanduspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
abinõude kogum, mida rakendatakse sise-, eriti aga väliskaubanduses

kaubandussidemed
[nimisõna, substantiiv]
(riikidevaheline) koostöö kaubavahetuse vallas

kaubandussuhted
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline koostöö kaubanduse (nt ostu-müügi, kaubaveo) alal

kaubandussõda
[nimisõna, substantiiv]
kaubandusega seotud meetmeid, hrl ärilisi piiranguid poliitiliste eesmärkide saavutamiseks kasutav majanduslik võitlus riikide vahel

kaubandustakistus
[nimisõna, substantiiv]
(riikidevahelistes kaubandussuhetes:) eksporti tõkestav tegur

kaubandustegelane
[nimisõna, substantiiv]
kaubanduse alal tegutsev isik

kaubandustõke
[nimisõna, substantiiv]
(riikidevahelistes kaubandussuhetes:) eksporti tõkestav tegur

kaubandustänav
[nimisõna, substantiiv]
tänav, kus asub palju kauplusi

kaubandusvaidlus
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline vaidlus, mis puudutab kaubanduslepingu või rahvusvahelises kaubavahetuses kehtivate reeglite rikkumist

kaubandusvõrk
[nimisõna, substantiiv]
mingil territooriumil asuvad poed, turud, ostukeskused vms kogumina

kaubandusõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad kaubandussuhteid

kaubandusökonoomika
[nimisõna, substantiiv]
kaubanduses ilmnevaid majandusnähtusi käsitlev majandusteaduse osa

kaubanäidis
[nimisõna, substantiiv]
mingi kaubaartikli tutvustamiseks ja reklaamiks määratud toode

kaubapakk
[nimisõna, substantiiv]
pakitud kaup, ka nt postipakk

kaubapall
[nimisõna, substantiiv]
suur hrl ümar või neljakandiline kaubapakk

kaubaproov
[nimisõna, substantiiv]
mingi kaubaartikli tutvustamiseks ja reklaamiks määratud toode

kaubaputka
[nimisõna, substantiiv]
väike kerge ehitis söögi, joogi vm kauba müügiks

kaubareis
[nimisõna, substantiiv]
asjade ostmiseks, peamiselt poodides käimiseks mõeldud reis

kaubareisija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes reisib teisele maale kaupu ostma

kaubaretk
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal kauplemise eesmärgil sooritatud reis või rännak

kaubarong
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kaubaveoks mõeldud rong

kaubaruum
[nimisõna, substantiiv]
kaubikus, bussis vm veovahendis pakkide ja kauba vedamiseks ettenähtud ruum

kaubasaadetis
[nimisõna, substantiiv]
müügiks, tootmise vms jaoks kuhugi saadetav kaup

kaubasadam
[nimisõna, substantiiv]
kaubalaevadele mõeldud sadam või osa sellest

kaubasaks
[nimisõna, substantiiv]
kaupmees, kaupluseomanik

kaubasidemed
[nimisõna, substantiiv]
(riikidevaheline) koostöö kaubavahetuse vallas

kaubastaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene või ettevõte, kes korraldab kauba müümist ja varude planeerimist

kaubastama
[tegusõna, verb]
1. kaubana müüma või müügile laskma

2. ostule-müügile andma

kaubastu
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne riiklik organisatsioon, mis korraldas kauba müüki

kaubastuma
[tegusõna, verb]
müüdavaks-ostetavaks asjaks muutuma, ärihuvidele alluma

kaubasulg
[nimisõna, substantiiv]
kaubavahetuse katkestamine või keelamine

kaubatarvitaja
[nimisõna, substantiiv]
tarbija või ostja

kaubateadus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade omadusi ja nende ratsionaalse kasutamise võimalusi käsitlevate teadmiste süsteem

kaubatee
[nimisõna, substantiiv]
kaubaretkede või -vedude tee

kaubatehing
[nimisõna, substantiiv]
kauba sobitamine ning vastava kokkuleppe sõlmimine

kaubatoodang
[nimisõna, substantiiv]
see osa kogutoodangust, mis müüakse ära

kaubatootja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, ettevõte vm, kes toodab turu tarvis kaupa

kaubatootmine
[nimisõna, substantiiv]
tootmine vahetamise, turu tarvis

kaubatundja
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist kaubatundmise alal

kaubatundmine
[nimisõna, substantiiv]
kaupade omadusi ja nende ratsionaalse kasutamise võimalusi käsitlevate teadmiste süsteem

kaubatõld
[nimisõna, substantiiv]
tõld vm kinnine hobuveok kaubaveoks

kaubatänav
[nimisõna, substantiiv]
tänav, kus asub palju kauplusi

kaubavagun
[nimisõna, substantiiv]
vagun kauba vedamiseks

kaubavahetus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade vastastikune müümine ja ostmine (riikide vahel)

kaubavalik
[nimisõna, substantiiv]
1. kogum olulise tunnuse poolest samasse tooterühma kuuluvaid erisuguseid tooteid (nt saiatooted: stritslid, pirukad vms)

2. kauba, toodangu koostis toodete liikide, sortide vm järgi

3. kogum olulise tunnuse poolest samasse (toote)rühma kuuluvaid erisuguseid tooteid (nt saiatooted: stritslid, pirukad vm; alkohol: veinid, õlled vm)

kaubavedu
[nimisõna, substantiiv]
kauba ühest kohast teise toimetamine mingi veovahendiga

kaubavoog
[nimisõna, substantiiv]
kaupade kogum, mida veetakse erinevate transpordivahenditega kindlas suunas lähtepunktist sihtpunkti kindla perioodi jooksul

kaubavool
[nimisõna, substantiiv]
kaupade kogum, mida veetakse erinevate transpordivahenditega kindlas suunas lähtepunktist sihtpunkti kindla perioodi jooksul

kaubavoor
[nimisõna, substantiiv]
teel olevate veokite või inimeste rida kaubaga

kaubik
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnise kaubaruumiga sõiduauto või kaubabuss

2. kinnise kerega või paigaldatava kattega veoauto

kaubitsema
[tegusõna, verb]
(tasapisi, väikest viisi) kauplema, äri tegema või hangeldama

kauboi
[nimisõna, substantiiv]
1. ratsa liikuv loomakarjus Ameerikas, eriti USA lääneosas

2. ratsakarjus Ameerikas

kauboifilm
[nimisõna, substantiiv]
Metsiku Lääne elu kujutav seiklusfilm

kauboikapitalism
[nimisõna, substantiiv]
kapitalismi varane etapp, kus majanduse areng käib sageli seadusi ja üldtunnustatud käitumisreegleid eirates ning sotsiaalsete väärtuste allasurumise hinnaga

kauboikartulid
[nimisõna, substantiiv]
koorega küpsetatud vürtsikad kartulisektorid

kauboikübar
[nimisõna, substantiiv]
eriline kõrge laiaääreline kübar

kauboisaabas
[nimisõna, substantiiv]
poolpika ühtlaselt laia sääre, suhteliselt terava nina ja küllalt jämeda poolkõrge kontsaga tugev saabas

kaudaadress
[nimisõna, substantiiv]
aadress, mis viitab edasi järgmisele aadressile

kaudaalne
[omadussõna, adjektiiv]
tagaosale, sabale lähemal asuv, saba pool olev

kaude
[määrsõna, adverb]
kaudselt, mitte otse

kaudkõne
[nimisõna, substantiiv]
lause või lõik, mis refereerib isiku kõnet vahendaja sõnastuses (nt Ta ütles, et tuleb juba.)

kaudmoon
[nimisõna, substantiiv]
laskemoon, mida kasutatakse kaudtulerelvades

kaudne
[omadussõna, adjektiiv]
millegi vahendusel või kaudu toimuv või väljenduv

kaudsihitis
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kääne, mis kaudselt viitab tegevuse objektile (paljudes keeltes sihitismäärust väljendav kääne daativ)

kaudtuli
[nimisõna, substantiiv]
tulistamine sihtmärgi pihta, mida sihtur ei näe

kaudtõlge
[nimisõna, substantiiv]
kolmanda keele vahendusel tehtud tõlge

kaudu
[postpositsioon, tagasõna]
1. mingist kohast läbi (kuhugi minemisel, siirdumisel, kulgemisel)

2. mingist kohast läbi

kaudviide
[nimisõna, substantiiv]
1. andmed tekstis kasutatud algallika kohta mingi vahendava allika, nt teise artikli, teose kaudu

2. selleni juhatav märge artiklis, teadusteoses vm

kauem
[määrsõna, adverb]
1. rohkemat või pikemat aega

2. pikemat aega

kauem
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaliselt kestvam või pikem

2. ajaliselt pikem

kauemaks
[määrsõna, adverb]
1. pikemaks või rohkemaks ajaks

2. pikemaks ajaks

kauemini
[määrsõna, adverb]
1. rohkemat või pikemat aega

2. pikemat aega

kaugarvesti
[nimisõna, substantiiv]
elektri- vm arvesti, mis edastab ise oma näidu

kaugas
[nimisõna, substantiiv]
1. märgib kellegi valduses olevat raha, rahalisi võimalusi, varalist seisu (ka sellekohastes väljendites)

2. raha, rahaliste võimaluste kohta

kaugbuss
[nimisõna, substantiiv]
buss pikkade vahemaade läbimiseks (nt kaugliinide või rahvusvaheliste liinide buss)

kauge
[omadussõna, adjektiiv]
1. pika vahemaa taga asuv

2. selline, mis asub pika vahemaa taga

kaugejaam
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne telefonikeskjaam, milles olid kaugsideks vajalikud seadmed

kaugekõne
[nimisõna, substantiiv]
(hrl endisajal:) telefonikõne kaugejaama kaudu

kaugel
[määrsõna, adverb]
1. pika vahemaa taga

2. eemal

kaugele
[määrsõna, adverb]
1. pika vahemaa taha

2. eemale

kaugelearenenud
[omadussõna, adjektiiv]
arenemisastmes kaugele jõudnud, kaugele arenenud

kaugelenägelik
[omadussõna, adjektiiv]
tulevikuperspektiivi nägev, võimalikke kaugemaid tagajärgi ja asjaolusid ettearvestav

kaugelenägev
[omadussõna, adjektiiv]
tulevikuperspektiivi nägev, võimalikke kaugemaid tagajärgi ja asjaolusid ettearvestav

kaugelenägevus
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mille korral inimene näeb kaugemal asuvaid objekte selgelt, lähemal asuvaid aga häguselt

kaugeleulatuv
[omadussõna, adjektiiv]
laialdane, ulatuslik, suur

kaugelt
[määrsõna, adverb]
1. pika vahemaa tagant

2. eemalt

kaugeltki
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutava sõnana:) hoopiski, üldsegi või sugugi (mitte)

2. üldse mitte

kaugemal
[määrsõna, adverb]
eemal

kaugendama
[tegusõna, verb]
1. kauge(ma)ks muutuma

2. kauge(ma)le, eemale viima

kaugenema
[tegusõna, verb]
1. kaugemale, eemale liikuma või minema

2. üha kaugemale jääma

kaugenägelik
[omadussõna, adjektiiv]
tulevikuperspektiivi nägev, võimalikke kaugemaid tagajärgi ja asjaolusid ettearvestav

kaugesõidukapten
[nimisõna, substantiiv]
ookeanilaeva juhtiv, kaugsõitude õigusega laevakapten

kaugidalane
[nimisõna, substantiiv]
Kaug-Ida, hrl Venemaa idapoolseima osa elanik

kaugjuhitav
[omadussõna, adjektiiv]
kaugelt juhitav või käivitatav

kaugjuhtima
[tegusõna, verb]
seadmeid eemalt juhtima ja kontrollima, nt kaugjuhtimispuldi, arvuti, GSM-i abil

kaugjuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
seadmete juhtimine ja kontrollimine eemalt nt kaugjuhtimispuldi, arvuti, GSM-i abil

kaugkarjamaa
[nimisõna, substantiiv]
kaugel asuv ala, kus loomad toituvad, toidult rohke maa (nt karjamaa, veekogu, mets)

kaugkoolitus
[nimisõna, substantiiv]
veebipõhine koolitus või õpe, mis võimaldab õppida iseseisvalt, ilma kohal käimata

kaugküte
[nimisõna, substantiiv]
1. linnades ja tiheda asustusega piirkondades kasutatav keskküttesüsteem, kus paljusid hooneid köetakse samast soojusallikast väljastpoolt köetavat maja

2. kaugküte

kauglaskesuurtükk
[nimisõna, substantiiv]
pika vahemaa taha tulistav suurtükk

kauglend
[nimisõna, substantiiv]
lend pika vahemaa taha (lennukiga)

kauglevi
[nimisõna, substantiiv]
kaugele edasikandumine

kaugliin
[nimisõna, substantiiv]
maakondi ühendav pikem bussi- või rongiliin

kaugliinibuss
[nimisõna, substantiiv]
buss pikkade vahemaade läbimiseks (nt kaugliinide või rahvusvaheliste liinide buss)

kauglöök
[nimisõna, substantiiv]
kaugelt sooritatud pealelöök (nt jalgpallis)

kaugmaaketas
[nimisõna, substantiiv]
(kettagolfis:) spetsiaalne ketas pikkadeks viseteks, suurima viskekauguse saavutamiseks

kaugmaarakett
[nimisõna, substantiiv]
suure tegevuskaugusega rakett

kaugmatk
[nimisõna, substantiiv]
pikem (sportlik) rännak kauges piirkonnas, väljaspool Eesti piire

kaugmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. keha keskteljest kaugeimal asetsev

2. keha keskteljest kõige kaugemal asetsev

kaugmõõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kaugelt mõõtmine, mille korral mõõdetav suurus muundatakse sideliini kaudu edastatavaks signaaliks

2. mõõtetulemuste edastamise meetodeid ja seadmeid hõlmav telemehaanika haru

3. kaugelt mõõtmine, ka telemehaanika haru

kaugmälu
[nimisõna, substantiiv]
(mälu liik:) kaua varem juhtunud sündmuste mäletamine

kaugnägelik
[omadussõna, adjektiiv]
(silmanägemisega seoses:) lähedale halvasti nägev

kaugnägelikkus
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mille korral inimene näeb kaugemal asuvaid objekte selgelt, lähemal asuvaid aga häguselt

kaugnägev
[omadussõna, adjektiiv]
(silmanägemisega seoses:) lähedale halvasti nägev

kaugnägevus
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mille korral inimene näeb kaugemal asuvaid objekte selgelt, lähemal asuvaid aga häguselt

kaugnägija
[nimisõna, substantiiv]
kaugnägelik inimene

kaugpangandus
[nimisõna, substantiiv]
pangateenuste osutamine kaugside, hrl arvutivõrgu kaudu

kaugpildistamine
[nimisõna, substantiiv]
kauge sihtmärgi pildistamine spetsiaalse objektiivi või rakenduse abil

kaugprognoos
[nimisõna, substantiiv]
prognoos pikema aja peale, pikaajaline prognoos

kaugpüük
[nimisõna, substantiiv]
kalade või veeloomade töönduslik püük kaugetes vetes

kaugseire
[nimisõna, substantiiv]
hrl lennukite või satelliitide abil toimuv objektilt või nähtuselt lähtuva kiirguse ja seda mõjutavate tegurite pidev jälgimine (nt aerofoto abil)

kaugside
[nimisõna, substantiiv]
info edastamine ja vastuvõtmine sidevõrkude kaudu

kaugsoe
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool maja asuvast soojusallikast, tsentraalsest keskküttest saadav (toa)soojus

kaugsuhe
[nimisõna, substantiiv]
paarisuhe, kus partnerid elavad eri kohtades (nt eri riigis)

kaugsõiduautojuht
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheliste kaubavedude autojuht

kaugsõidubuss
[nimisõna, substantiiv]
buss pikkade vahemaade läbimiseks (nt kaugliinide või rahvusvaheliste liinide buss)

kaugsõidukapten
[nimisõna, substantiiv]
ookeanilaeva juhtiv, kaugsõitude õigusega laevakapten

kaugsõidulaev
[nimisõna, substantiiv]
kaugsõitudeks kohane laev

kaugsõidutüürimees
[nimisõna, substantiiv]
kaugsõitudeks kohasel laeval töötav tüürimees, kapteni abi

kaugsõit
[nimisõna, substantiiv]
kaugele, väga pika vahemaa taha ja tagasi sõitmine (nt kaubaveol, laevaliinil)

kaugtuli
[nimisõna, substantiiv]
auto esilaterna tugev, kaugele ette valgustav tuli

kaugtõendama
[tegusõna, verb]
tehingut õiguslikult kinnitama ilma füüsiliselt notari juurde minemata

kaugtöö
[nimisõna, substantiiv]
töö tegemine kodus, kohvikus vm, mitte tööandja kontoris, hrl kasutades arvutit ja sidekanaleid

kaugtöötaja
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes täidab oma igapäevaseid tööülesandeid väljaspool tööandja asukohta

kaugtöötama
[tegusõna, verb]
kaugtööd tegema

kaugtöötlus
[nimisõna, substantiiv]
andmetöötlus võrgu kaudu

kauguma
[tegusõna, verb]
1. kaugusse ulatuma

2. kaugenema, eemalduma

kaugune
[omadussõna, adjektiiv]
teatava kaugusega, teataval kaugusel olev

kaugus
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumiline või ajaline vahemaa millegi või kellegi vahel

2. vahemaa millegi või kellegi vahel

3. spordis vahemaa stardist finišini

kaugushüpe
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustiku ala, kus võisteldakse hüppamises võimalikult kaugele

kaugushüppaja
[nimisõna, substantiiv]
kaugushüppega tegelev sportlane

kaugushüppekast
[nimisõna, substantiiv]
liiva, saepuru vm pehme materjaliga täidetud pikliku kasti kujuline ala, kuhu kaugushüppel maandutakse

kaugusmõõdik
[nimisõna, substantiiv]
1. seade sihikule võetud objekti kauguse määramiseks (nt maamõõtmisel)

2. (klassikalisel fotoaparaadil:) kaamera objektiiviga seotud peeglite süsteem, mis tagab kujutise teravuse

kaugusvise
[nimisõna, substantiiv]
viskamine võimalikult kaugele

kaugvaade
[nimisõna, substantiiv]
kaugele, kaugusse avanev vaade

kaugvaates
[määrsõna, adverb]
kaugelt, distantsilt vaadatuna

kaugvastuvõtt
[nimisõna, substantiiv]
arsti vm tervishoiuspetsialisti ja patsiendi kokkulepitud kohtumine, mis toimub telefoni, veebivestluse või videokõne teel

kaugvedu
[nimisõna, substantiiv]
inimeste, kauba, materjalide vm vedamine kaugele või kaugelt

kaugvise
[nimisõna, substantiiv]
(peale)vise kaugelt (nt korvpallis)

kaugõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppevorm, kus õpitakse peamiselt iseseisvalt ja õppesessiooni ajal toimuva õppetöö kaudu

kaugõppeosakond
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutuse osakond, mis korraldab kaugõpet

kaugõppija
[nimisõna, substantiiv]
kaugõppes õppija

kaugõppur
[nimisõna, substantiiv]
kaugõppes õppija

kauh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsku liigutust vm tegevuse äkilisust, hoogsust

kauhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsku liigutust vm tegevuse äkilisust, hoogsust

kaukaaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kaukaasia elanik

2. Kaukaasia päritolu inimene

kaukamees
[nimisõna, substantiiv]
(rikka inimese, rikkuri kohta)

kaun
[nimisõna, substantiiv]
hrl mööda õmblusi kaheks poolmeks avanev ühepesaline hulgaseemneline kuivvili

kaunidus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud omadused (välimus, värvus, vorm vm), mille vaatamine annab esteetilise naudingu

2. omadus olla ilus

kaunihingeline
[omadussõna, adjektiiv]
kauni hingega, sisemiselt kaunis

kaunijooneline
[omadussõna, adjektiiv]
kaunilt esile tulev, ilusasti välja joonistuv

kaunike
[omadussõna, adjektiiv]
üsna või võrdlemisi suur

kaunikene
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes (või mis) on üsna ilus

kaunikesti
[määrsõna, adverb]
üsna suurel määral, võrdlemisi palju

kaunikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult kaunis, ilusa kujuga

kaunikõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) kaunilt kõlav, viisilt mitmekesine

kaunilt
[määrsõna, adverb]
1. silmale või kõrvale nauditavalt, esteetilist elamust pakkuvalt

2. nii, et on ilus vaadata või kuulata

kauninema
[tegusõna, verb]
kauni(ma)ks muutuma

kaunis
[omadussõna, adjektiiv]
1. välimuselt meeldiv, vaadates rahuldust pakkuv, väga kena

2. väga kena

kaunis
[määrsõna, adverb]
üsna suurel määral, võrdlemisi, küllaltki

kaunishing
[nimisõna, substantiiv]
1. (eluvõõras) kunsti ja kirjanduse harrastaja

2. esteeditseja

3. eluvõõras esteeditseja

kaunistama
[tegusõna, verb]
1. kujundades, värve, kaunistusi vm lisades kauni(ma)ks, ilusa(ma)ks tegema

2. kedagi või midagi ilusa(ma)ks tegema

kaunistamine
[nimisõna, substantiiv]
värvide, kaunistuste vm lisamisega kauni(ma)ks, ilusa(ma)ks tegemine

kaunisti
[määrsõna, adverb]
1. silmale või kõrvale nauditavalt, esteetilist elamust pakkuvalt

2. nii, et on ilus vaadata või kuulata

kaunistus
[nimisõna, substantiiv]
millegi kaunistamiseks kasutatav ese, muster, nikerdus, kiri vms

kaunistuslik
[omadussõna, adjektiiv]
dekoratiivne, kaunistav

kaunistuspael
[nimisõna, substantiiv]
pael hrl rõivaste kaunistamiseks

kaunisõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrgelennulisi, ilusaid (tühje) sõnu sisaldav

2. kõrgelennuline, ilusaid sõnu tegev

kaunitar
[nimisõna, substantiiv]
(eriti) kaunis naine

kaunitämbriline
[omadussõna, adjektiiv]
tämbrilt ilus

kauniõieline
[omadussõna, adjektiiv]
kaunite õitega

kaunkarp
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere ääres mereliivas elutsev habemenoa kujuga karp

kaunpipar
[nimisõna, substantiiv]
paprika (nii taime kui toiduna)

kaunpõõsas
[nimisõna, substantiiv]
1. violetsete õitega põõsas, Põhja-Ameerikast pärit ilutaim

2. ilutaim

kaunvili
[nimisõna, substantiiv]
köögivili, mille söödav osa on kaun või selles olevad seemned (nt hernes, lääts, uba)

kaunviljalised
[nimisõna, substantiiv]
laiamahuline taimesugukond, mis hõlmab liblikõieliste, mimoosiliste ja tsesalpiinialiste (alam)sugukonda

kaup
[nimisõna, substantiiv]
1. asjad, mida ostetakse või müüakse

2. asi või asjad, mis on mõeldud müügiks

kaupa
[postpositsioon, tagasõna]
üks osa, üksus korraga, iga osa, üksus eraldi

kauper
[nimisõna, substantiiv]
kõrgahju põlemisõhu eelsoojendi

kauplema
[tegusõna, verb]
1. (pidevalt) kaupu müüma või müügiks pakkuma, äri ajama

2. mingit kaupa müüma

Ühendtegusõnad: alla kauplema, alla kauplema, maha kauplema, maha kauplema, välja kauplemavälja kauplema

kauplemiseeskiri
[nimisõna, substantiiv]
eeskiri, mis seab nõuded toodetega kauplemisele

kauplemisluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba kaubelda

kauplemispäev
[nimisõna, substantiiv]
(börsil:) päev, mil kauplemissüsteem on avatud tehinguteks (nt aktsiate ostuks-müügiks)

kauplus
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõte, kus müüakse (teatavat liiki) kaupu või teenuseid

2. vastav hoone või hoone osa

3. asutus, kust saab asju osta

4. vastav hoone

kauplusauto
[nimisõna, substantiiv]
liikuvaks müügipunktiks kohandatud sõiduk, kus müüakse peamiselt toiduaineid ja esmatarbekaupu

kauplusekett
[nimisõna, substantiiv]
poed, mis tegutsevad ühe nime või kaubamärgi all, müües kaupa hrl ühtlustatud hindadega

kaupluseti
[määrsõna, adverb]
kaupluste kaupa (võttes), eri kauplustes

kauplusevargus
[nimisõna, substantiiv]
varastamine kauplusest

kauplusladu
[nimisõna, substantiiv]
väga suur pood, mis toimib ka kaupade laona

kaupmees
[nimisõna, substantiiv]
kauplemisega elatist teeniv isik

kaupmeeskond
[nimisõna, substantiiv]
kaupmehed (kogumina)

kaupmeheseisus
[nimisõna, substantiiv]
kaupmehed seisusena

kaur
[nimisõna, substantiiv]
hanesuurune saleda keha, pika sirge kaela ja odaterava nokaga veelind

kauri
[nimisõna, substantiiv]
1. Austraalias ja Uus-Meremaal kasvav mändi meenutav okaspuu, millest saadi väärtuslikku puitu ja vaiku, praegu kaitsealune puu

2. Austraalia okaspuu

kauri
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasia troopikamerede tigu portselanitaolisest ainest kojaga

2. Kagu-Aasia troopikamerede tigu

kaurikarp
[nimisõna, substantiiv]
kauriteo koda, mida paljud rahvad on kasutanud ehetes ja rahana

kaurima
[tegusõna, verb]
välja kaapima, uuristades välja kaevama

kauripuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Austraalias ja Uus-Meremaal kasvav mändi meenutav okaspuu, millest saadi väärtuslikku puitu ja vaiku, praegu kaitsealune puu

2. Austraalia okaspuu

kauritigu
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasia troopikamerede tigu portselanitaolisest ainest kojaga

2. Kagu-Aasia troopikamerede tigu

kausaallause
[nimisõna, substantiiv]
põhjust väljendav kõrvallause, mis eesti keeles sõnadega sest et, sellepärast et, et

kausaalne
[omadussõna, adjektiiv]
tagajärje tinginud põhjust, põhjuslikkust väljendav

kausaalsus
[nimisõna, substantiiv]
põhjuse ja tagajärje vaheline seos

kausalgia
[nimisõna, substantiiv]
1. nahal tekkinud valutundlikkus (nt perifeerse närvi vigastuse tagajärjel), mille korral ka kerge puudutus võib vallandada tugeva põletava valu

2. kõrvetav valu

kausatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) põhjustava või tegevusse panemise tähendusega verb (nt liigutama, põletama)

2. põhjustav verb

kausikook
[nimisõna, substantiiv]
kihiline magustoit, mis valmistatakse ja serveeritakse kausis

kausikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kaussi meenutav, kausi kujuga

kausisetu
[nimisõna, substantiiv]
Setumaalt pärit rändav kausikaupmees

kausitoit
[nimisõna, substantiiv]
kausis serveeritav toit, kus riisipõhjale on laotud mitmevärvilisi köögivilju ja kala või liha või muid toiduaineid

kausitäis
[nimisõna, substantiiv]
kaussi täitev kogus (hrl toitu)

kausjas
[omadussõna, adjektiiv]
kausikujuline

kauss
[nimisõna, substantiiv]
1. savist, klaasist või muust materjalist ümmargune või ovaalne sügav nõu toitude säilitamiseks või serveerimiseks

2. ümmargune sügava põhjaga nõu, mille sees saab toitu pakkuda

kausshuulik
[nimisõna, substantiiv]
sügav kausikujuline huulik (vaskpillidel)

kaussmatt
[nimisõna, substantiiv]
püstiste servadega kummimatt (hrl autos)

kaust
[nimisõna, substantiiv]
(plastist, papist) kaaned koos nende vahel olevate paberitega

kaust
[nimisõna, substantiiv]
ree jalase kohal asetsev pikipuu, mida jalasega ühendavad (puust) ristpulgad ehk kodarad

kaustavits
[nimisõna, substantiiv]
(reel, saanil:) võru või vits, mis ühendab jalast ja selle kohal asetsevat pikipuud

kaustik
[nimisõna, substantiiv]
paks vihik

kaustiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. söövitav

2. leeliseline

kaustobioliit
[nimisõna, substantiiv]
põlev maavara, mis on moodustunud organismide jäänustest ning nende laguproduktidest (nt turvas, põlevkivi)

kautsjon
[nimisõna, substantiiv]
rahaline tagatis

kautskism
[nimisõna, substantiiv]
Karl Kautsky marksismi järgiv tsentristlik vool 1920-ndate marksistlikus liikumises

kautšuk
[nimisõna, substantiiv]
väga elastne tahke kõrgmolekulaarne aine

kautšukipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. igihaljas troopiline lehtpuu, mille piimmahl sisaldab kautšukit

2. troopiline lehtpuu

kautšukisisaldus
[nimisõna, substantiiv]
kautšuki määr mingis materjalis, aines

kautšukitaim
[nimisõna, substantiiv]
kautšukit sisaldava piimmahlaga taim (nt hevea, kummipuu)

kava
[nimisõna, substantiiv]
1. mõte midagi teha, mõttes olev otsus

2. plaan, mõte (midagi teha)

kava
[nimisõna, substantiiv]
kavapipra peenestatud ja kääritatud juurtest valmistatud joovastav jook Okeaanias

kavakindel
[omadussõna, adjektiiv]
kehtivat, ettenähtud kava (täpselt) järgiv, sel alusel läbiviidav

kavakohane
[omadussõna, adjektiiv]
kehtivale, ettenähtud kavale vastav, selle järgi toimuv

kaval
[omadussõna, adjektiiv]
1. olukordi enda huvides osavalt ärakasutav, millegi saavutamiseks leidlikult mitmesuguseid võtteid rakendav vms

2. seda väljendav

3. selline, kes oskab olukorda osavalt enda huvides ära kasutada

kavalalt
[määrsõna, adverb]
1. kavala tagamõttega

2. leidlikkust, osavust ilmutades

kavalasti
[määrsõna, adverb]
1. kavala tagamõttega

2. leidlikkust, osavust ilmutades

kavaldama
[tegusõna, verb]
1. millegi saavutamiseks leidlikult mitmesuguseid võtteid rakendama, mingit kavalust tarvitama

2. olukorda enda huvides osavalt ära kasutama

3. sulitsema

Ühendtegusõnad: üle kavaldamaüle kavaldama

kavaleht
[nimisõna, substantiiv]
voldik vms, mis tutvustab (teatri)etenduse, või kontserdi esinejate koosseisu

kavaler
[nimisõna, substantiiv]
meesaustaja, peigmees

kavalett
[nimisõna, substantiiv]
madalal või kõrgel jalal pöörlev alus, millel keraamik või skulptor oma tööd vormib

kavalett
[nimisõna, substantiiv]
üks kindlate vahemaade järel madalatel tugedel asetsevatest lattidest, mida kasutatakse takistussõidus ja hüppehobuste treenimiseks

kavaljeer
[nimisõna, substantiiv]
1. tee, kanali või kraavi muldvall

2. muldvall

kavalkaad
[nimisõna, substantiiv]
pidulik ratsanike rongkäik

kavalpea
[nimisõna, substantiiv]
kaval, leidlik inimene

kavalus
[nimisõna, substantiiv]
varjatud tarkuse, leidlikkuse kasutamine, kaval võte vms

kavand
[nimisõna, substantiiv]
esialgne üldjooneline projekt, joonis või tegevuskava

kavandama
[tegusõna, verb]
1. mingiks tegevuseks, sündmuseks (üldjoonelist) plaani, tegevuskava koostama

2. mingit tegevust planeerima

kavandatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mida (algul) kavatseti teha, saada või saavutada

kavapunkt
[nimisõna, substantiiv]
kava, plaani hrl nummerdatud alajaotisena esitatud teema vms

kavapärane
[omadussõna, adjektiiv]
kehtivale, ettenähtud kavale vastav, selle järgi toimuv

kavastama
[tegusõna, verb]
kava koostama

kavatiin
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (lihtsama ehitusega) lüüriline soololaul või instrumentaalpala

2. väike lüüriline soololaul

3. instrumentaalpala

kavatis
[nimisõna, substantiiv]
ehitise plaaniline ja ruumiline üldlahendus

kavatsema
[tegusõna, verb]
1. kellelgi kavas või mõttes olema (midagi teha)

2. mingit ettevõtmist, tegu kavandama, et seda teoks teha

3. võimalikule tegevusele mõtlema, seda ära otsustama

4. midagi kavandama, plaani pidama

Ühendtegusõnad: ette kavatsemaette kavatsema

kavatsetavasti
[määrsõna, adverb]
kavatsuse kohaselt, nagu on kavatsus

kavatsetult
[määrsõna, adverb]
varem tehtud otsust, plaani järgides, nii nagu mõeldud

kavatsus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõte midagi teha, mõttes olev otsus

2. plaan, mõte (midagi teha)

kavatsuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. meelega tehtud või tehtav, plaanitsetud

2. meelega tehtud

3. taotletud, tahtlik, sihilik

kaver
[nimisõna, substantiiv]
uue esitaja versioon mõne teise laulja või ansambli originaalpalast, töödeldud muusikapala

kaverdama
[tegusõna, verb]
algse esitaja juba salvestatud ja avaldatud muusikapalast uut salvestust või esitust tegema

kavern
[nimisõna, substantiiv]
kopsus vm elundis kudede lagunemise tõttu tekkinud tühimik

kavernoosne
[omadussõna, adjektiiv]
(kivimi, koe kohta:) tühikuid, õõnsusi omav

kavitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tühikute (ehk mullikeste) tekkimine vedelikus järsu rõhulangemise tagajärjel

kcal
energiahulk, mida organism saab toidust (seal leiduvatest valkudest, rasvadest, süsivesikutest)

kd
1. mitmest raamatust koosneva teose üks raamat, ka perioodika- või jätkväljaande kokkukuuluvad numbrid ning anded

2. koguteose osa

kea
[nimisõna, substantiiv]
tume-oliivroheline papagoi Uus-Meremaa Lõunasaare mägipiirkondades

kebaab
[nimisõna, substantiiv]
Türgi päritolu liharoog liha- ja köögiviljatükikestest, mida grillitakse vardasse aetult

kebab
[nimisõna, substantiiv]
Türgi päritolu liharoog liha- ja köögiviljatükikestest, mida grillitakse vardasse aetult

keberniit
[nimisõna, substantiiv]
miski keeruline, aega ja vaeva nõudev

kebima
[tegusõna, verb]
1. kiiresti ja kergesti käima, jooksma või ronima

2. kergesti ja kiiresti ronima v käima

kebja
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kaalult) kerge

2. kärmas, käbe, kergejalgne

kebjalt
[määrsõna, adverb]
kergelt ja kiiresti

keblakas
[nimisõna, substantiiv]
kergemeelne ja edev inimene

kebratšo
[nimisõna, substantiiv]
1. ülikõva parkainerikas puit

2. ülikõva ja -raske parkainerohke puit, mida saadakse Lõuna-Ameerikas kasvavast kebratšopuust ja kilpseemnikust (nt ehituspuiduna)

kebratšopuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerikas kasvav ülikõva ja -raske parkainerikka puiduga puu

2. Lõuna-Ameerika puu

keder
[nimisõna, substantiiv]
pöörlev ketas, tänapäeval elektriline pöörleva ketta ja pedaaliga masin savinõude vormimiseks

kederluu
[nimisõna, substantiiv]
1. luukühm(ud) jalal hüppeliigese külgedel

2. jala vastav piirkond

kedervars
[nimisõna, substantiiv]
1. pöörleva ketta ehk kedraga pulk lõnga ketramiseks ja korrutamiseks (voki eelkäija)

2. lõngaketramisvahend

kedgeree
[nimisõna, substantiiv]
India päritolu roog, mille põhikomponendid on riis, karripulber, munad ja suitsukala

kediiv
[nimisõna, substantiiv]
1. Egiptuse asevalitseja pärilik tiitel aastail 1867–1914

2. Egiptuse valitseja tiitel

kedrad
[nimisõna, substantiiv]
pika sääreosaga (jalgpalli)sokid

kedrakeraamika
[nimisõna, substantiiv]
kedral valmistatud põletatud savist esemed

kedri
[nimisõna, substantiiv]
kinga- ja säärekate

kedrid
[nimisõna, substantiiv]
kinga- või säärekatted

kedrik
[nimisõna, substantiiv]
1. paksukehaline karvane liblikas, kelle röövikud on taimekahjurid

2. kahjurliblikas

kedriklased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond enamasti pruunikat värvi liblikaid

kedriklest
[nimisõna, substantiiv]
1. tilluke ämblikutaoline taimekahjur

2. taimekahjur

kedristõlvik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Himaalajas kasvav seen, mida kasutatakse immuunsüsteemi tugevdamiseks, füüsilise vastupidavuse suurendamiseks ja organismi taastumiseks pärast haigust

kedrus
[nimisõna, substantiiv]
ketramissaadus, kedratud lõng

kee
[nimisõna, substantiiv]
1. lülidest koosnev või niidile, traadile lükitud helmestest ja ripatsitest kaelaehe

2. ehe, mida kantakse ümber kaela

keede
[nimisõna, substantiiv]
keetmine

keedetult
[määrsõna, adverb]
keedetuna, keedetud kujul

keedis
[nimisõna, substantiiv]
marjadest või puuviljadest keedetud magus hoidis

keedisepirukas
[nimisõna, substantiiv]
pirukas, mille täidiseks on moos

keeduala
[nimisõna, substantiiv]
pliidi kuumendatav osa, hrl ümmargune ala pliidiplaadis

keedukann
[nimisõna, substantiiv]
1. vee keetmiseks kasutatav seade, hrl elektriline kann

2. elektriga töötav seade, mille abil saab vett keeta

keedukartul
[nimisõna, substantiiv]
keedetud kartul

keedukatel
[nimisõna, substantiiv]
elektriline katlataoline seade toidu valmistamiseks suures köögis, nt koolis

keeduklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. laboris kasutatav kuumusekindlast klaasist õhukeseseinaline silindrikujuline nõu

2. kuumuskindel silinderjas nõu

keedukoda
[nimisõna, substantiiv]
1. eraldi (väiksem) ehitis söögi või joogi valmistamiseks, nt suveköök

2. suveköök

keedukreem
[nimisõna, substantiiv]
piimast, munadest ja maitselisanditest kuumutamisel saadav magus kaste või magustoit, nt kreembrülee, karamellkreem vms

keeduleem
[nimisõna, substantiiv]
toiduainete keetmise vedelik

keeduleib
[nimisõna, substantiiv]
rukkijahust keeva veega tehtud leib

keeduliha
[nimisõna, substantiiv]
keedetud liha toiduna

keedumuna
[nimisõna, substantiiv]
keedetud muna

keedupeet
[nimisõna, substantiiv]
keedetud peet

keedupirukas
[nimisõna, substantiiv]
vees keedetud täidisega pirukas (nt vareenik)

keeduplaat
[nimisõna, substantiiv]
pliidi kuumendatav osa, hrl ümmargune ala pliidiplaadis

keedupott
[nimisõna, substantiiv]
pott millegi keetmiseks

keedupulk
[nimisõna, substantiiv]
1. pulgakujuline elektririist, mis pannakse vedeliku sisse, et see keema ajada

2. elektrikeeduvahend

keedus
[nimisõna, substantiiv]
keedetud või keedetav toit või vedelik

keedusink
[nimisõna, substantiiv]
nõrgalt keedetud lihast valmistatud sink

keedusool
[nimisõna, substantiiv]
1. valkjas kristalne merevee maitsega aine, mida kasutatakse toidu maitsestamiseks ja konserveerimiseks

2. valge aine, mida saab näiteks merest ja mida inimesed lisavad toidule, et anda tugevamat maitset

keeduspiraal
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline, otsast keerdudega elektriline veekeetja, mis pannakse kruusi vm nõu sisse

keedutaigen
[nimisõna, substantiiv]
taigen, mis valmistatakse kuumutamise teel

keedutainas
[nimisõna, substantiiv]
taigen, mis valmistatakse kuumutamise teel

keeduvesi
[nimisõna, substantiiv]
vesi, milles teatud toiduainet keedetakse või on keedetud

keeduvili
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kasvatatav taim, mille osi või tervet taime tarvitatakse söögiks, nt kartul, kapsas, porgand, tomat, aedhernes, salat

2. taim või taime osa, mida inimesed söövad, näiteks tomat, kapsas ja kartul

keeduvorst
[nimisõna, substantiiv]
aurus või vees kuumutatud ja mõnikord pärast seda ka kergelt suitsutatud lihavorst

keefir
[nimisõna, substantiiv]
1. pastöriseeritud piimast kääritamise teel saadud hapupiim

2. piimast saadud paks hapu jook

keefirimarinaad
[nimisõna, substantiiv]
keefiri sisaldav marinaad

keegel
[nimisõna, substantiiv]
sportmäng, kus veerema heidetud kuuliga üritatakse tabada veereraja lõppu paigutatud kurikaid

keegi
[asesõna, pronoomen]
1. (lähemalt määratlemata isiku vm olendi kohta:) teadmata kes

2. inimene või muu olend, kes pole täpselt teada

3. mingi

4. teadmata kes

5. ükskõik kes mingist hulgast

6. kes tahes

7. osutab, et isik on lähemalt määratlemata

keeglimäng
[nimisõna, substantiiv]
sportmäng, kus veerema heidetud kuuliga üritatakse tabada veereraja lõppu paigutatud kurikaid

keeglirada
[nimisõna, substantiiv]
rada, mida mööda keeglis kuuli veeretatakse

keeglisaal
[nimisõna, substantiiv]
keegliradadega ruum keegli mängimiseks

keekandja
[nimisõna, substantiiv]
(pronksist) plaadike, mille küljes rippus kaela-, rinna- või vöökee

keeks
[nimisõna, substantiiv]
1. muna- ja võirohkest taignast küpsetatud pehme vormikook

2. vormikook

keel
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese olulisim suhtlemisvahend, mis mõtete ja tunnete väljendamiseks kasutab sõnu ja väljendeid ning mida hoiab koos teatav struktuur ehk grammatika

2. sõnad, millega inimesed (mingis riigis) räägivad ja kirjutavad

keelama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi ütlema, et see ei tohi midagi teha või et see midagi ei teeks, mitte lubama

2. keelu alla panema

3. kellelegi ütlema või ametlikult teatama, et teatud asja ei tohi teha

Ühendtegusõnad: ära keelamaära keelama

keelatu
[nimisõna, substantiiv]
keelatud tegevus või asi

keelavalt
[määrsõna, adverb]
keelu alla pannes, mitte lubades

keeld
[nimisõna, substantiiv]
1. keelav korraldus, ütlus vms

2. keelamine

3. nõue mingit asja mitte teha

keeldkõne
[nimisõna, substantiiv]
eitav käsk (nt ära tee)

keeldsõna
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna, mida tuleb vältida ja mille asemel peab ütlema kuidagi teisiti (nt sõna susi vältimiseks võsavillem)

2. sõna, mida tuleb vältida ja mille asemel peab ütlema kuidagi teisiti (nt sõna susi vältimiseks võsavillem)

keelduma
[tegusõna, verb]
1. mitte nõustuma midagi tegema

2. kellegi ettepanekut, palvet tagasi lükkama

3. millestki loobuma

4. kui sa millestki keeldud, siis sa ei soovi seda või ei ole nõus seda tegema

keeldumus
[nimisõna, substantiiv]
loobumine meeleliste ihade ja soovide rahuldamisest, nende tahtlik allasurumine

keelduv
[omadussõna, adjektiiv]
mitte nõus olev

keeleaines
[nimisõna, substantiiv]
keelelised andmed, nt sõnad, laused või tekstid

keeleainestik
[nimisõna, substantiiv]
keelelised andmed, nt sõnad, laused või tekstid

keeleajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
keele ajaloo valdkonda kuuluv

keeleala
[nimisõna, substantiiv]
teatud keele, murde, murraku esinemisala

keelealane
[omadussõna, adjektiiv]
keeleteaduse valdkonnaga seotud

keelealune
[omadussõna, adjektiiv]
keele all asuv

keeleandmed
[nimisõna, substantiiv]
andmed mingi keele kohta

keeleanne
[nimisõna, substantiiv]
keelealane andekus

keelearendus
[nimisõna, substantiiv]
kirjakeele, sh üldkeele, oskuskeele ja nimekasutuse uurimine, nende loomuliku arengu ja keele maine teadlik toetamine

keeleatlas
[nimisõna, substantiiv]
keelenähtuste levikuala näitav kaardistik

keelebarjäär
[nimisõna, substantiiv]
mingi teise keele mitteoskamine suhtlemist ja arusaamist takistava tegurina

keeleelu
[nimisõna, substantiiv]
keelealast tegevust iseloomustavad nähtused (nende üldises arengus)

keelefilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
keelega seotud filosoofiaprobleemid ning nende käsitlus

keelegeograafia
[nimisõna, substantiiv]
keeleliste nähtuste geograafilist levikut uuriv keeleteaduse haru

keelehalvatus
[nimisõna, substantiiv]
keelelihaste halvatus

keelehoole
[nimisõna, substantiiv]
praktilised toimingud keelekasutuse parandamiseks, hrl tekstide toimetamine, keelekorralduse soovituste rakendamine ja õpetamine

keelehuvi
[nimisõna, substantiiv]
huvi keelte vastu

keelehuviline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes huvitub keeltest ja keelega seotud asjadest

2. keeleasjadest huvituv

keeleinimene
[nimisõna, substantiiv]
kutseliselt keel(t)ega, keeleprobleemidega tegelev inimene

keeleinspektor
[nimisõna, substantiiv]
keeleseaduse täitmist kontrolliv ametnik

keeleinspektsioon
[nimisõna, substantiiv]
keeleseaduse ning teiste keeleoskust ning keelekasutust reguleerivate õigusaktide täitmise üle riiklikku järelevalvet teostav kõrgeim ametiasutus

keelejuht
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellelt uurija keeleainestikku kogub

keelejurist
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes tegeleb tõlgitud tekstide juriidilise mõtte täpsusega (Euroopa Liidu institutsioonides)

keelejuur
[nimisõna, substantiiv]
keele tagumine osa, mis kinnitub keeleluule

keelekandja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teis(t)e peale kaebab või teise(d) üles annab

keelekandmine
[nimisõna, substantiiv]
1. pealekaebamine

2. tagarääkimine

keelekarastus
[nimisõna, substantiiv]
(joogi, ka alkohoolse joodava kohta)

keelekas
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
partneri suguelundite stimuleerimine keele abil

keelekaste
[nimisõna, substantiiv]
(joogi, ka alkohoolse joodava kohta)

keelekasutaja
[nimisõna, substantiiv]
teatud keelt kõnes ja kirjas kasutav isik

keelekasutus
[nimisõna, substantiiv]
teatud inimrühmale või üksikisikule omane väljendusviis kõnes ja kirjas

keeleke
[nimisõna, substantiiv]
(elundi kohta:) väike või armas keel

keelekene
[nimisõna, substantiiv]
(elundi kohta:) väike või armas keel

keelekeskkond
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavat keelt kõnelevate inimeste kogukond, keskkond, kus see keel on esil nii kõnes kui kirjas

2. mingis ühiskonnas, mingil territooriumil kasutatav(ad) keel(ed)

keelekida
[nimisõna, substantiiv]
keele all olev limaskestakurd keele aluspinna ja suupõhja vahel

keelekohvik
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleõppe vorm, kus keelt saab harjutada ja selles igapäevastel teemadel suhelda vabamas õhkkonnas väljaspool klassiruumi

2. vastav sündmus

keelekollektiiv
[nimisõna, substantiiv]
mingi keele või allkeele kõnelejaskond

keelekomisjon
[nimisõna, substantiiv]
komisjon, kus arutatakse ja lahendatakse keeleprobleeme

keelekomistus
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) eksimus sõnalises väljenduses

keelekonarus
[nimisõna, substantiiv]
halb keelend, mitte küllalt ladus väljendusviis

keelekontakt
[nimisõna, substantiiv]
keelte, eriti mittesugulaskeelte kokkupuude

keelekorpus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalikest või suulistest tekstidest koosnev elektrooniline andmekogu keeleteaduses

2. kirjaliku või suulise teksti elektrooniline kogu

keelekorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
keelekorralduse asjatundja

keelekorraldus
[nimisõna, substantiiv]
kirjakeele, sh üldkeele, oskuskeele ja nimekasutuse uurimine ja teadlik arendamine, keele rikastamine, ühtlustamine ja ajakohastamine

keelekuju
[nimisõna, substantiiv]
keele mingi esinemisvorm

keelekultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. keele rikkusega, heade kasutusviisidega ning kasutusolukorraga kooskõlas olev keeletarvitus

2. keeletarvituse üldine tase

keelekümbleja
[nimisõna, substantiiv]
keelekümblusprogrammi järgi õppija või õpetaja

keelekümblus
[nimisõna, substantiiv]
keeleõppimismeetod, mille puhul omandatakse vähemalt pool õppemahust teises keeles

keelelaager
[nimisõna, substantiiv]
keeleõppe eesmärgil korraldatud laager (nt õpitava keele keskkonnas)

keeleldasa
[määrsõna, adverb]
oma keele, keeletarvituse poolest

keeleline
[omadussõna, adjektiiv]
sõnalise väljendusega, kõneldava või kirjutatud keelega seotud

keeleloome
[nimisõna, substantiiv]
1. keele täiendamine, eriti uute sõnade loomine

2. loodud sõnad (vm keelde loodu)

keelelooming
[nimisõna, substantiiv]
1. loov tegevus keeleliste vahendite vallas

2. keeleline looming (hrl uued sõnad või vormid)

keeleluu
[nimisõna, substantiiv]
alalõua ja kõri vahel olev luu, millega keel on lihaste abil ühenduses

keelemajandus
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mis hõlmab eeskätt mitmekeelsusega seotud valdkondi (nt suulist ja kirjalikku tõlkimist, keeleõpet, keelepoliitikat) ja keeletehnoloogilisi vahendeid

keelemandel
[nimisõna, substantiiv]
keelejuurel olev lümfoidse koe kogum

keelemapp
[nimisõna, substantiiv]
hrl Euroopa Liidu keeleoskuse standarditele vastav dokument, mis kirjeldab inimese võõrkeeleoskust ja kuidas iga keelt on õpitud

keelematerjal
[nimisõna, substantiiv]
keelelised andmed, nt sõnad, laused või tekstid

keelemees
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleprobleemidega tegelev isik, keeleuurija

2. keeleuurija

keelemudel
[nimisõna, substantiiv]
inimkeele mudel, mis põhineb keeleandmetest saadud teadmisi esindavatel algoritmidel (rakendatakse nt kõnetuvastuses ja masintõlkes)

keelemurre
[nimisõna, substantiiv]
mingi paikkonna keeletarvitus (hrl murre või murrak, harvemini keel)

keelemälestis
[nimisõna, substantiiv]
varasematest aegadest pärinev teos, ürik, raidkiri vm keeleline kirjapanek

keelend
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisva tähendusega keeleüksus (nt sõna, sõnaühend), keeleline väljend

2. keeleline väljend

keeleneet
[nimisõna, substantiiv]
augustamisega keele külge kinnitatav väikse peaga ehe

keelenorm
[nimisõna, substantiiv]
1. üldtarvitatav, üldtunnustatuks peetav keelekuju või keelekasutus

2. õigekeelsusallikais fikseeritud, hrl õigekirja või sõnamuutmist puudutav norming

keelenurk
[nimisõna, substantiiv]
keeleküsimusi käsitlev ajalehe osa

keelenõu
[nimisõna, substantiiv]
1. abi keeleküsimustes

2. seda osutav üksus

keelenõuandla
[nimisõna, substantiiv]
keelenõuannete saamise koht

keelenõuanne
[nimisõna, substantiiv]
1. abi keeleküsimustes

2. seda osutav üksus

keelenõue
[nimisõna, substantiiv]
1. nõutav keeleoskuse tase (riigikeelega seoses)

2. nõue osata riigikeelt vajalikul tasemel

3. nõutav keeleoskuse tase

keelenäide
[nimisõna, substantiiv]
keeleline näide (nt sõna, lause, sageli ka pikem tekst)

keelenäsa
[nimisõna, substantiiv]
keele eesosal asuv näsajas moodustis, millel asuvad tunderakkudest koosnevad mikroskoopilised maitsmispungad

keeleoskaja
[nimisõna, substantiiv]
teatud keelt või keeli oskav inimene

keeleoskamatu
[omadussõna, adjektiiv]
teatud keelt mitte oskav

keeleoskamatus
[nimisõna, substantiiv]
mingi keele mitteoskamine

keeleoskus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud keele oskamine

2. teatud keele oskus

keeleoskustase
[nimisõna, substantiiv]
võõrkeele õppimisel omandatav või omandatud keeleoskuse määr

keelepaelad
[nimisõna, substantiiv]
1. keel kui kõneelund (hrl rahvapärastes ütlustes kõnelema hakkamise, harvemini kõnetakistuse kohta)

2. keel kui kõneelund

keelepass
[nimisõna, substantiiv]
enesehinnangul põhinev dokument, mis kirjeldab isiku keeleoskust ning mis sel viisil hõlbustab tema õppimist ja liikumist teistes (Euroopa) riikides

keelepeks
[nimisõna, substantiiv]
1. teistest tagaselja (halvasti) rääkimine, tühja jutu levitamine

2. klatš, tühi jutt

keelepeksja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teisi taga räägib või kuulujutte levitab

keelepere
[nimisõna, substantiiv]
teatud suurem sugulaskeelte rühm

keelepesa
[nimisõna, substantiiv]
põliskeelte säilitamist toetav keelekeskkond, nt lastehoid või lasteaed, kus lastele õpetatakse keelt igapäevaste tegevuste käigus

keelepiir
[nimisõna, substantiiv]
keeli või keelealasid eraldav mõtteline joon

keelepoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi poolt rakendatavad abinõud, mis hõlmavad oma maa keelelisi olusid, eri keelte vahekorda vms

keelepraktika
[nimisõna, substantiiv]
mingi keele praktiseerimine selle omandamiseks

keeleprobleem
[nimisõna, substantiiv]
teatud keele mitteoskamine (suhtlemist vms takistava asjaoluna)

keelepruuk
[nimisõna, substantiiv]
(suuline) keelekasutus, keelelise väljendamise laad ja viis

keelepuu
[nimisõna, substantiiv]
algkeelest lähtuv keelte sugulussuhteid esitav mudel

keelepõletik
[nimisõna, substantiiv]
keele põletikuline seisund, mlle sümptomid on keele punetus, turse ja valulikkus

keelepädevus
[nimisõna, substantiiv]
teatava keele tundmine või keelealased teadmised ja oskused ning võimekus neid tulemuslikult kasutada

keelepäev
[nimisõna, substantiiv]
emakeelt väärtustav ettekannetega üritus nt koolis, linnas või maakonnas

keelepära
[nimisõna, substantiiv]
keele tagaosa

keelereegel
[nimisõna, substantiiv]
ühtset ja korrektset keelekasutust suunav juhis, mis hrl põhineb keeles esineval korrapärasusel

keelereis
[nimisõna, substantiiv]
keeleõppimiseks mõeldud reis

keeleressurss
[nimisõna, substantiiv]
teatud viisil kogutud ja korrastatud digitaalne keeleline informatsioon (nt sõnaraamatud, tekstikorpused, terminibaasid)

keelering
[nimisõna, substantiiv]
keeleõppijate või -huviliste ühendus (nt koolis)

keelerühm
[nimisõna, substantiiv]
sugulaskeelte rühm

keelesaar
[nimisõna, substantiiv]
väike muukeelne ala suurema keeleala sees

keeleseadus
[nimisõna, substantiiv]
keeleoskuse nõudeid ja kasutust reguleeriv seadus

keeleselg
[nimisõna, substantiiv]
keele ülemine pind

keeleseljahäälik
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) häälik, mis moodustatakse keeleselja abil

keelestama
[tegusõna, verb]
keeli peale panema

keelestatistika
[nimisõna, substantiiv]
keelt, keelekasutust iseloomustav statistiline andmestik

keelestu
[nimisõna, substantiiv]
keelte kogu, keeled (nt reketil)

keelesuge
[nimisõna, substantiiv]
keele üksiknähtus

keelesugulane
[nimisõna, substantiiv]
mingit sugulaskeelt emakeelena kõnelev inimene

keelesugulus
[nimisõna, substantiiv]
mitme keele ühine algupära

keelesõber
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega ollakse seotud suhtluskeele harjutamise eesmärgil (kas keeleõppija või mentorina)

keeletaju
[nimisõna, substantiiv]
loomupärane anne, oskus leida ja tarvitada sobivat sõna või väljendit

keeletammik
[nimisõna, substantiiv]
F. J. Wiedemanni keeleauhinna laureaatide istutatud tammed Väike-Maarjas

keeletark
[nimisõna, substantiiv]
keelt hästi tundev, keeleküsimustes haritud inimene

keeletarvitaja
[nimisõna, substantiiv]
teatud keelt kõnes ja kirjas kasutav isik

keeletarvitus
[nimisõna, substantiiv]
teatud inimrühmale või üksikisikule omane väljendusviis kõnes ja kirjas

keeletase
[nimisõna, substantiiv]
võõrkeele õppimisel omandatav või omandatud keeleoskuse määr

keeleteadlane
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse eriteadlane

keeleteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis mingile keeleteooriale toetudes uurib inimkeelt, selle ehitust, levikut ja arengut

keeleteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
keeleteaduse valdkonda kuuluv, keeleteadusesse puutuv

keeletehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
arvutilingvistika haru, mis tegeleb tekstide ja kõne töötlemiseks mõeldud meetodite, tarkvara ja seadmetega

keeleteke
[nimisõna, substantiiv]
keele tekkimine ja arenemine

keeletekkeline
[omadussõna, adjektiiv]
keele tekkimise ja arenemisega seotud

keeletipp
[nimisõna, substantiiv]
keele kõige eesmine, otsmine osa

keeletipuhäälik
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) keeletipu abil hääldatav häälik (eesti keeles d, l, n, s, t)

keeletoimetaja
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes teeb tekstides enne nende avaldamist keelelisi parandusi

keeletoimkond
[nimisõna, substantiiv]
komisjon õigekeelsusküsimuste lahendamiseks

keeletu
[omadussõna, adjektiiv]
1. nii üllatunud, vihane või kohkunud, et ei leia sõnu

2. sõnatu

keeletund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund keele õpetamiseks ja omandamiseks

keeletundja
[nimisõna, substantiiv]
keelt hästi tundev, keeleküsimustes haritud inimene

keeletundlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hea keeletajuga, keelelisi võimalusi täpselt kasutav

2. seda väljendav

keeletunne
[nimisõna, substantiiv]
loomupärane anne, oskus leida ja tarvitada sobivat sõna või väljendit

keeletus
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleoskuse puudumine

2. suutmatus end sõnades väljendada

keeletööstus
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mis hõlmab eeskätt mitmekeelsusega seotud valdkondi (nt suulist ja kirjalikku tõlkimist, keeleõpet, keelepoliitikat) ja keeletehnoloogilisi vahendeid

keeletüpoloogia
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse haru, mis tegeleb keelte liigitamisega nende ehituse alusel

keeletüüp
[nimisõna, substantiiv]
keelte grammatilise ehituse alusel moodustatud tüüp

keeleuniversaal
[nimisõna, substantiiv]
keelte üldine omadus, kõigis keeltes esinev nähtus või kategooria

keeleuuendaja
[nimisõna, substantiiv]
kirjakeelt keelt radikaalselt uuendav või seda pooldav inimene (sageli 20. sajandi algupoole keeleuuenduse teokstegijate kohta)

keeleuuendus
[nimisõna, substantiiv]
kirjakeele radikaalne muutmine ja täiustamine ajanõuetele vastavaks

keeleuurija
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse eriteadlane

keeleuurimine
[nimisõna, substantiiv]
keele (teaduslik) uurimine

keeleuusus
[nimisõna, substantiiv]
(suuline) keelekasutus, keelelise väljendamise laad ja viis

keelevahetus
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalpsühholoogiline nähtus, kus teisele keelele ülemineku tõttu katkeb keele põlvkonnaülene edasiandmine

keelevaist
[nimisõna, substantiiv]
loomupärane anne, oskus leida ja tarvitada sobivat sõna või väljendit

keeleveerg
[nimisõna, substantiiv]
keeleküsimusi käsitlev kirjutis ajakirjanduses

keeleviga
[nimisõna, substantiiv]
eksimus keelereeglite vastu

keelevorm
[nimisõna, substantiiv]
sõnavorm, sõnakuju

keelevorst
[nimisõna, substantiiv]
loomakeelest valmistatud keeduvorst

keelevähk
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline kasvaja keelepiirkonnas

keeleväline
[omadussõna, adjektiiv]
keele enese olemusega mitteseotud

keeleväänaja
[nimisõna, substantiiv]
mingi keele sõna või fraas, mida on raske hääldada (eesti keeles nt töööö või asjaajaja ja jaamaülem)

keelevääratus
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) eksimus sõnalises väljenduses

keeleõpe
[nimisõna, substantiiv]
keel(t)e õpetamine ja õppimine

keeleõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
koolis või kursustel mingit võõrkeelt õpetav inimene

keeleõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. keel(t)e õpetamine

2. keele õpetamine

keeleõpik
[nimisõna, substantiiv]
mingi keele õpik

keeleõpingud
[nimisõna, substantiiv]
keeleoskuse omandamine, keele õppimine

keeleõppija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes õpib mingit keelt

keeleökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduses lähenemisviis, mis pöörab tähelepanu keele ja tema keskkonna vastasmõjule ning maailma keelelise mitmekesisuse säilitamisele

keeli
[määrsõna, adverb]
(teatavas) keeles

keelik
[nimisõna, substantiiv]
keelikloomade (nt roomajate, kõhrkalade, kahepaiksete) skeleti keskosa, selgmine torusarnane kesknärvisüsteem

keelikas
[nimisõna, substantiiv]
puuvankri rattapaare ühendav vahepuu

keelikloom
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond loomi (nt roomajad, kõhrkalad, kahepaiksed), kellel mõnel eluetapil esineb seljakeelik ehk selgmine torusarnane kesknärvisüsteem

keelikurohi
[nimisõna, substantiiv]
1. ogaliste lehtede ja suurte õitega ohakataoline rohttaim

2. ohakataoline rohttaim

keelimvaip
[nimisõna, substantiiv]
idamaine kootud (seina)vaip, millel on ees- ja tagaküljel sama muster (ja tikand)

keelitama
[tegusõna, verb]
veenma, rääkima, et keegi midagi teeks või tegemata jätaks

keeliti
[määrsõna, adverb]
1. keelte kaupa

2. teatud keel eraldi

keelitlema
[tegusõna, verb]
veenma, rääkima, et keegi midagi teeks või tegemata jätaks

keelitus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi veenmine midagi tegema või tegemata jätma

keeljas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult keelt meenutav

keelkond
[nimisõna, substantiiv]
ühisest algkeelest põlvnevate keelte kogum

keelma
[tegusõna, verb]
1. kellelegi ütlema, et see ei tohi midagi teha või et see midagi ei teeks, mitte lubama

2. keelu alla panema

3. kellelegi ütlema või ametlikult teatama, et teatud asja ei tohi teha

keelpill
[nimisõna, substantiiv]
muusikariist, mille heliallikas on võnkuv keel ja mille heli tugevdab kõlakast vms (nt viiul, kitarr, harf)

keelpilliansambel
[nimisõna, substantiiv]
ansambel, kus muusikariistadeks on hrl poognaga mängitavad keelpillid

keelpillikvartett
[nimisõna, substantiiv]
neljast keelpillimängijast (2 viiulit, vioola ja tšello) instrumentaalkvartett

keelpillikvintett
[nimisõna, substantiiv]
viiest keelpillimängijast (2 viiulit, 2 vioolat ja tšello) instrumentaalkvintett

keelpillimuusika
[nimisõna, substantiiv]
hrl poognaga mängitavatele keelpillidele loodud muusika

keelpilliorkester
[nimisõna, substantiiv]
ainult poogenpillimängijaist koosnev orkester

keelpillirühm
[nimisõna, substantiiv]
poogenpillimängijate rühm (nt sümfooniaorkestris)

keelregister
[nimisõna, substantiiv]
(orelil:) keelviledest koosnev register

keeltehoidik
[nimisõna, substantiiv]
keelpilli keelte hoidik (nt viiulil, kitarril, tšellol)

keeltehoidja
[nimisõna, substantiiv]
keelpilli keelte hoidik (nt viiulil, kitarril, tšellol)

keeltekool
[nimisõna, substantiiv]
kool võõrkeelte õppimiseks

keelteoskus
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme keele oskus, võõrkeelte valdamine

2. mitme keele oskus, võõrkeelte rääkimine

keeltepaabel
[nimisõna, substantiiv]
(olukorra kohta, kus kõneldakse korraga paljusid eri keeli)

keeltevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. eri keelte vahel esinev

2. mitmes keeles esinev

keeluaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, millal miski (nt kalapüük, jahipidamine) on keelatud

keeluala
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus on mingi tegevus keelatud

keelumärk
[nimisõna, substantiiv]
liikumist või teatud tegevust keelav või piirav märk, hrl liiklusmärk

keeluseadus
[nimisõna, substantiiv]
keelustav seadus, hrl alkohoolsete jookide valmistamist, nende müüki, sisse- ja väljavedu keelustav seadus

keelusilt
[nimisõna, substantiiv]
midagi keelav või piirav silt, plaat või tahvel

keeluss
[nimisõna, substantiiv]
parasiit

keelussid
[nimisõna, substantiiv]
klass parasiitseid (lähis)troopika lülijalgseid, kes oma kujult meenutavad keelt

keelustama
[tegusõna, verb]
ametlikult, seadusega mitte lubama, keelu alla panema

keelutoll
[nimisõna, substantiiv]
kõrge sisseveotoll, mis muudab välismaa kaupade sisseveo praktiliselt võimatuks

keelutsoon
[nimisõna, substantiiv]
ala, kuhu kõrvalistel isikutel on keelatud minna

keelutund
[nimisõna, substantiiv]
erakorralise seisukorra puhul asulas (ööseks) kehtestatud aeg, millal väljas liikumine on keelatud

keelvile
[nimisõna, substantiiv]
orelivile, milles heli tekib vile sees asuva keele vibreerimisel õhuvoolus

keelõielised
[nimisõna, substantiiv]
1. korvõieliste alamsugukond, mille õisik koosneb keelõitest

2. korvõieliste alamsugukond Linguliflorae

keelõis
[nimisõna, substantiiv]
(korvõisikus:) õis, mille kroonil on lühike putkeosa ja tugevasti arenenud lame ülemine osa (nt karikakral)

keem
[nimisõna, substantiiv]
keemine, keenud-olek

keema
[tegusõna, verb]
1. (vedelike kohta:) nii tugevasti aurustuma, et vedeliku seest kerkib auru mullidena ka pinnale

2. kui mingi vedelik keeb, siis see on hästi kuum ja tekitab auru

Ühendtegusõnad: läbi keema, läbi keema, välja keema, välja keema, ära keema, ära keema, üle keemaüle keema

keemia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib ainete koostist, ehitust ja omadusi ning muundumise seadusi

2. teadus ainete koostisest, ehitusest ja omadustest

3. ka õppeainena

keemiainsener
[nimisõna, substantiiv]
kõrgharidusega spetsialist, kes tegeleb keemiliste reaktsioonide ja ainetega ning arendab keemilist tehnoloogiat

keemiakaitse
[nimisõna, substantiiv]
abinõud ja tegevus inimeste, loomade ja keskkonna kaitsmiseks ründemürkide eest

keemiakatse
[nimisõna, substantiiv]
uurimise eesmärgil keemiliste reaktsioonide või protsesside esilekutsumine

keemiakaup
[nimisõna, substantiiv]
keemiatooted kaubaartiklina (nt lahustid, lakid, puhastusvahendid)

keemiaklass
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalselt keemiatundide jaoks sisustatud klassiruum

keemiakombinaat
[nimisõna, substantiiv]
keemiatooteid valmistav ettevõte

keemialabor
[nimisõna, substantiiv]
asutus või ruum keemiliste katsete või analüüside tegemiseks

keemialaboratoorium
[nimisõna, substantiiv]
asutus või ruum keemiliste katsete või analüüside tegemiseks

keemianomenklatuur
[nimisõna, substantiiv]
keemiliste elementide ja ühendite nimetuste süsteem

keemiaravi
[nimisõna, substantiiv]
1. ravi keemilistel menetlustel valmistatud ravimainetega, nt pahaloomuliste kasvajate korral

2. ravi ravimainetega

keemiarelv
[nimisõna, substantiiv]
massihävitusrelv, mis põhineb mürgiste keemiliste ühendite mõjul elusorganismidele

keemiarünnak
[nimisõna, substantiiv]
rünnak, mille käigus kasutatakse mürgist gaasi vm keemilist vahendit, et hävitada või kahjustada vastase vägesid või elanikkonda

keemiasõda
[nimisõna, substantiiv]
ründemürkide kasutamine sõjas

keemiateadus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib ainete koostist, ehitust ja omadusi ning muundumise seadusi

2. teadus ainete koostisest, ehitusest ja omadustest

3. ka õppeainena

keemiatehas
[nimisõna, substantiiv]
keemiatööstuse tehas

keemiatehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis tegeleb tooraine keemilise töötlemisega tarbeaineteks ja tootmisvahenditeks

keemiatoode
[nimisõna, substantiiv]
keemiatööstuse ettevõttes valmistatud toode (nt kemikaalid, lahustid, puhastusvahendid)

keemiatooraine
[nimisõna, substantiiv]
töötlemata või osaliselt töödeldud materjal, mida keemiatööstuses kasutatakse toodete valmistamisel

keemiatund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund keemia õpetamiseks ja omandamiseks

keemiatööstus
[nimisõna, substantiiv]
tööstusharu, kus rakendatakse keemiatehnoloogiat eesmärgil, et keemilise ümbertöötlemise kaudu muuta toorained mitmesugusteks toodeteks

keemiavalem
[nimisõna, substantiiv]
keemiliste elementide sümbolitest ja numbritest koosnev avaldis, millega märgitakse keemilise ühendi kvalitatiivset ja kvantitatiivset koostist

keemiaõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
keemiat õppeainena koolis õpetav õpetaja

keemik
[nimisõna, substantiiv]
keemia asjatundja

keemiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. keemia valdkonda kuuluv, sellega seostuv

2. keemianähtustest tingitud, selle tagajärjel tekkinud

3. kemikaalidega seotud

keemilised
[nimisõna, substantiiv]
(keemiliste lokkide kohta)

keemispunkt
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur, mille puhul vedelik hakkab keema

keemissoojus
[nimisõna, substantiiv]
soojushulk, mis kulub ühe massiühiku vedeliku aurustamiseks normaalrõhul keemistemperatuuril

keemistemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur, mille puhul vedelik hakkab keema

keenialane
[nimisõna, substantiiv]
1. Keenia kodanik või elanik

2. Keenia päritolu inimene

keenialanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost keenialane

keenlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Keenia kodanik või elanik

2. Keenia päritolu inimene

keenlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost keenialane

keep
[nimisõna, substantiiv]
õlgadel kantav varrukateta pealisrõivas või käisteta mantel

keepuu
[nimisõna, substantiiv]
soojadel maadel kasvav liblika tiibu meenutavate õitega väike puu või põõsas

keerak
[nimisõna, substantiiv]
1. keerukoht

2. ühekordne keeramine, otsesuuna muutus pöördega kõrvale

keerama
[tegusõna, verb]
1. midagi ümber keskpunkti või telje liigutama

2. midagi teistpidi, teisele küljele panema

3. midagi ümber teatud punkti või teisele küljele liigutama

Ühendtegusõnad: alla keerama, alla keerama, ette keerama, ette keerama, kinni keerama, kinni keerama, kokku keerama, kokku keerama, lahti keerama, lahti keerama, maha keerama, maha keerama, ringi keerama, ringi keerama, sisse keerama, sisse keerama, taha keerama, taha keerama, välja keerama, välja keerama, ära keerama, ära keerama, üles keerama, üles keerama, ümber keeramaümber keerama

keerang
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne keeramine, otsesuuna muutus pöördega kõrvale

keerasmik
[nimisõna, substantiiv]
tuule ja sajuga mahalöödud koht viljas

keerd
[nimisõna, substantiiv]
1. köie, traadi silmusena või rõngana tagasi või kokku keeratud käändekoht, selline kõverus

2. kokkukeerutatud kiu looge

keerdkaltsad
[nimisõna, substantiiv]
alt kitsad, ülalt laiad ja tihedalt kroogitud mulgi püksid

keerdkasv
[nimisõna, substantiiv]
(kahjustus puidu ehituses:) puidukiudude spiraalne kõrvalekaldumine pikiteljest, mis halvendab puitmaterjali väärtust

keerdkoht
[nimisõna, substantiiv]
keeruline või probleemne aspekt

keerdkäik
[nimisõna, substantiiv]
kitsas keerdude ja soppidega kulgemistee

keerdküsimus
[nimisõna, substantiiv]
keeruline, taipamist, nutikust eeldav, konksuga küsimus (nt Miks jookseb jänes üle mäe? – Vastus: Sest läbi mäe ta ei pääse)

keerdlehisus
[nimisõna, substantiiv]
1. taimehaigus, mille korral leheservad keerduvad piki leheroodu ülespoole (nt kartulil, kirsipuul)

2. taimehaigus

keerdpall
[nimisõna, substantiiv]
pöörlevalt edasiliikuv pall, vindiga pall

keerdpuurimine
[nimisõna, substantiiv]
puurimine, kus kivimi purustab puuri või puurmasina pea oma keerlemisega

keerdsammas
[nimisõna, substantiiv]
kruvikeerdudega sammas (nt barokkstiilis)

keerdsarvkits
[nimisõna, substantiiv]
Edela-Aasia spiraalselt keerdus sarvedega kits

keerdsõlm
[nimisõna, substantiiv]
keerukas, raskusi valmistav olukord

keerdtrepp
[nimisõna, substantiiv]
trepp, mille astmestik kulgeb kruvikeerme taoliselt

keerdu
[määrsõna, adverb]
1. rõngasse või rulli, kokku keerdunuks

2. rõngakujuliselt tõusvate keerdudega asendisse

keerduma
[tegusõna, verb]
(pika ja peene) silmusena või rõngana kulgema, keereldes tõusma

Ühendtegusõnad: lahti keerdumalahti keerduma

keerdumus
[nimisõna, substantiiv]
keerdumine, keerdus-olek

keerdus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. rõngas või rullis, kokku keerdununa

2. rõngakujuliselt tõusvate keerdudega

keerdviburlane
[nimisõna, substantiiv]
1. algloom, kelle elutsüklist osa kulgeb putuka soolestikus, osa selgroogse veres ja kudedes

2. algloom

keerdülesanne
[nimisõna, substantiiv]
hrl ajaviiteks mõeldud keeruline ülesanne (nt loogikas, matemaatikas)

keere
[nimisõna, substantiiv]
kruvijooneline element silindrilise või koonilise keha pinnal või seespool

keere
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne keeramine, otsesuuna muutus pöördega kõrvale

keerenski
[nimisõna, substantiiv]
paberraha Venemaal 1917. aastal

keeris
[nimisõna, substantiiv]
õhu, vedeliku vm keerlev liikumine või sellise liikumise koht

keeriseline
[omadussõna, adjektiiv]
(õhu, vedeliku vm kohta:) keerleva liikumisega, keeristega

keerises
[postpositsioon, tagasõna]
millegi hoogsas, rahutus keskmes, nagu sinna uppudes

keerisesse
[postpositsioon, tagasõna]
millegi hoogsasse, rahutusse keskmesse, nagu sinna uppudes

keerispea
[nimisõna, substantiiv]
1. pika karvase varre ja keerdunud õisikuga rohttaim, Eestis kasvatatakse meetaimena

2. rohttaim

keeristigu
[nimisõna, substantiiv]
keerdudega kojaga väike mageveetigu

keeristorm
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev, suure purustusjõuga õhukeeris, mis liigub maismaa kohal

2. tugev õhukeeris

keeristuul
[nimisõna, substantiiv]
keerutav, keeristega tuul

keerits
[nimisõna, substantiiv]
spiraalne, keerdudega moodustis või asi

keeritsjas
[omadussõna, adjektiiv]
spiraalne, keerdudega

keeritsuss
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma peensooles parasiteeriv väike ümaruss

2. parasiitne ümaruss

keeritsusstõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja loomade nakkushaigus, mida põhjustab lihastesse kapselduv ümaruss Trichinella spiralis

2. trihhiinide tekitatud parasitaarhaigus

keerlema
[tegusõna, verb]
1. ümber oma keskpunkti või telje liikuma, ringe, pöördeid tegema

2. selliselt mingis suunas edasi liikuma

3. ümber oma keskmise punkti ringe tegema

4. oma keskpunkti või telje ümber liikuma

Ühendtegusõnad: ringi keerlemaringi keerlema

keermekamm
[nimisõna, substantiiv]
paljudest lõikeelementidest koosnev keermelõikeriist

keermeline
[omadussõna, adjektiiv]
keeret omav, keermega

keermelõikur
[nimisõna, substantiiv]
1. riist väliskeerme lõikamiseks

2. väliskeerme lõikamiseks

keermepuur
[nimisõna, substantiiv]
1. puuritera sisekeerme lõikamiseks

2. sisekeerme lõikamiseks

keermesliide
[nimisõna, substantiiv]
lahtivõetav keerme abil moodustatud liide

keermestama
[tegusõna, verb]
detailile keeret lõikama või muljuma, keermega varustama

keermestik
[nimisõna, substantiiv]
1. keermed (kogumina)

2. keermed

keermestuspea
[nimisõna, substantiiv]
seadis metallilõikepinkidel detailidele (välis)keerme lõikamiseks

keermestuspink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink detailidele keerme lõikamiseks

keermetama
[tegusõna, verb]
detailile keeret lõikama või muljuma, keermega varustama

keermetera
[nimisõna, substantiiv]
lihtsaim, keerme läbimõõdust sõltumatu keermelõikeriist

keerpulk
[nimisõna, substantiiv]
1. pulgakujuline detail, millele kinnitub keelpilli keel ja mille abil saab keele pikkust muuta (ehk keelt häälestada)

2. keelte pingutamiseks

keerub
[nimisõna, substantiiv]
1. (kristlikus religioonis:) kõrgeim ingel, paradiisi väravavalvur, keda kujutatakse hrl sinisetiivulise olendina

2. kõrgem ingel

3. paradiisivalvur

keerukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. raskesti mõistetav või teostatav, rohkete erisuguste osiste või seostega

2. selline, mida on raske mõista või millele on raske lahendust leida

keerukoht
[nimisõna, substantiiv]
keeriseline koht hrl jões

keerukuju
[nimisõna, substantiiv]
teatav keerutusega lastemäng

keerukus
[nimisõna, substantiiv]
keerukas probleem, asjaolu

keeruline
[omadussõna, adjektiiv]
1. raskesti mõistetav või teostatav, rohkete erisuguste osiste või seostega

2. selline, mida on raske mõista või millele on raske lahendust leida

keerusai
[nimisõna, substantiiv]
1. palmikuks või muidu keerdu keeratud magus sai

2. keerdudega sai

keeruseelik
[nimisõna, substantiiv]
kaheksast spiraalina keerduvast siilust koosnev, puusadel liibuv ja alt laieneva joonega pikk seelik

keerustama
[tegusõna, verb]
keerukaks tegema

keerustuma
[tegusõna, verb]
keerukaks muutuma

keerutama
[tegusõna, verb]
ringis või oma keskpunkti või telje ümber liikuma panema, keerlema panema, korduvalt keerama

Ühendtegusõnad: kokku keerutama, kokku keerutama, välja keerutama, välja keerutama, üles keerutamaüles keerutama

keerutis
[nimisõna, substantiiv]
keerutatud ese, miski kokkukeerutatu

keerutus
[nimisõna, substantiiv]
1. (liikumisega seoses:) millegi panek ringe, keerde tegema või ringide, keerdude tegemine

2. tiir, ring

keet
[nimisõna, substantiiv]
keetmine

keetel
[nimisõna, substantiiv]
1. aparaat, riist keetmiseks

2. keeduriist

keetja
[nimisõna, substantiiv]
vee, kohvi, muna vm keetmiseks kasutatav seade

keetma
[tegusõna, verb]
1. vedelikku või vedelikus olevat ainet keeda laskma (hrl toidu või joogi valmistamise kohta)

2. väga kuumas vedelikus mingit toitu või jooki valmistama

Ühendtegusõnad: kokku keetma, kokku keetma, läbi keetma, läbi keetma, sisse keetma, sisse keetma, üles keetmaüles keetma

keetmisvedelik
[nimisõna, substantiiv]
toiduainete keetmise vedelik

keev
[omadussõna, adjektiiv]
keemas olev, tuline, kuum (hrl vedeliku kohta)

keevaline
[omadussõna, adjektiiv]
äkilise, tormaka loomuga, tunnetelt tuline, loomult kergesti süttiv ja ägestuv

keevavereline
[omadussõna, adjektiiv]
äkilise, tormaka loomuga, tunnetelt tuline, loomult kergesti süttiv ja ägestuv

keevis
[nimisõna, substantiiv]
1. pealekeevitatud metall

2. keevitatud koht

keeviskonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
hoone, masina vm kandev, keevituse teel ühendatud osa

keevisliide
[nimisõna, substantiiv]
keevitamise teel moodustatud liide

keevistarind
[nimisõna, substantiiv]
hoone, masina vm kandev, keevituse teel ühendatud osa

keevisõmblus
[nimisõna, substantiiv]
keevisliite koht, keevitamisega saadud õmblus

keevitaja
[nimisõna, substantiiv]
tööline, kelle kutsealaks on keevitamine

keevitama
[tegusõna, verb]
detailide servi sulamiseni kuumutades või surve abil liitma või lahutama

Ühendtegusõnad: kokku keevitamakokku keevitama

keevitamine
[nimisõna, substantiiv]
detailide servade liitmine või lahutamine neid sulamiseni kuumutades või surve abil

keevitatavus
[nimisõna, substantiiv]
omadus anda keevitamisel püsiv keevisliide

keevituma
[tegusõna, verb]
keevitamisel liituma

keevitus
[nimisõna, substantiiv]
detailide servade liitmine või lahutamine neid sulamiseni kuumutades või surve abil

kefaal
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt suur soojade merede kala

kefiir
[nimisõna, substantiiv]
1. pastöriseeritud piimast kääritamise teel saadud hapupiim

2. piimast saadud paks hapu jook

keha
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma kogu organism

2. selle keskosa ilma pea ja jäsemeteta

3. selle keskmine osa

kehaasend
[nimisõna, substantiiv]
kehaosade asetus üksteise suhtes

kehadublant
[nimisõna, substantiiv]
näitlejat teatud stseenides (nt alastistseenides) asendav temaga väliselt sarnane inimene

kehadüsmorfia
[nimisõna, substantiiv]
vaimne häire, mis sunnib inimest arvama, et tema keha, mõni kehaosa või välimus on inetu

kehaehe
[nimisõna, substantiiv]
augustamisega mingi kehaosa külge kinnitatav ehteasi (nt kõrvarõngas, nabarõngas, keeleneet)

kehaehitus
[nimisõna, substantiiv]
kehaosade vastastikune asetus, keha ülesehitus

kehahoiak
[nimisõna, substantiiv]
1. (harjumuslik) kehahoidmisviis

2. keha hoidmise viis

kehahoid
[nimisõna, substantiiv]
1. (harjumuslik) kehahoidmisviis

2. keha hoidmise viis

kehajõud
[nimisõna, substantiiv]
kehas peituv jõud

kehakaal
[nimisõna, substantiiv]
elusolendi (hrl inimese) kaal

kehakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehalt suur, hrl ka üsna paks

2. tüse

kehakasv
[nimisõna, substantiiv]
(hrl inimese pikkuse kohta)

kehakate
[nimisõna, substantiiv]
1. riietusese

2. riietus

kehakaunistus
[nimisõna, substantiiv]
keha kaunistamiseks mõeldud tätoveering või kehale kinnitatud ese (nt nabarõngas)

kehake
[nimisõna, substantiiv]
(elusolendi kohta:) väike või haledust äratav keha

kehakeel
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemine või ebateadlike signaalide andmine liigutuste ja pooside abil

kehakinnitus
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) toit, söök

kehakoorija
[nimisõna, substantiiv]
1. teraline kreemjas kosmeetikatoode, mis kehale hõõrudes eemaldab nahalt surnud rakud

2. teraline kreemjas kosmeetikatoode, mis nahale hõõrudes eemaldab sealt surnud rakud

kehakuju
[nimisõna, substantiiv]
1. keha üldine, väline kuju

2. figuur

kehakultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuuri valdkond, mis hõlmab inimese kehalise arendamisega seotut (nt tervisesport, töövõimlemine)

2. oma keha arendamine

kehakuvand
[nimisõna, substantiiv]
arvamuste ja hinnangute põhjal loodud inimese kujutluspilt oma kehast

kehaldasa
[määrsõna, adverb]
keha poolest, kehalt

kehaliige
[nimisõna, substantiiv]
(inimese) kehaosa

kehalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese kehaga seotud

2. inimese kehaga seotud

kehaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese kehaga seotud

2. inimese kehaga seotud

kehalisus
[nimisõna, substantiiv]
kehaga seotus, keha omamine, kehaline olek

keham
[nimisõna, substantiiv]
(asutuse, institutsiooni, formeeringu kohta)

kehamaaling
[nimisõna, substantiiv]
1. keha täismaalimine

2. kehale maalitu

kehamassiindeks
[nimisõna, substantiiv]
inimese kaalu ja pikkuse suhet väljendav näitaja, mida kasutatakse rasvumise määramiseks ja südame-veresoonkonna haiguste riski määramiseks

kehamälu
[nimisõna, substantiiv]
arvamus, mille järgi keha on võimeline talletama mälestusi, mitte ainult aju

kehamäng
[nimisõna, substantiiv]
keha kasutamine vastasmängija tõkestamiseks või kõrvaletõrjumiseks sportmängudes

kehand
[nimisõna, substantiiv]
mingil alusel kokku kuuluv inimrühm, inimkogum

kehaomane
[omadussõna, adjektiiv]
organismile omane (nt mida organism ise toodab)

kehaosa
[nimisõna, substantiiv]
1. looma või inimese keha osa

2. inimese või looma keha osa, näiteks käsi, jalg või pea

kehapete
[nimisõna, substantiiv]
keha petteliigutus sportmängus

kehapill
[nimisõna, substantiiv]
inimkeha kui instrument, millega saab luua erinevaid rütmikombinatsioone (nt plaksutades, patsutades, jalamatse või sõrmenipse kasutades)

kehapool
[nimisõna, substantiiv]
üks keha pooltest, hrl vasak või parem pool

kehapositiivsus
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalne liikumine, mille eesmärgiks on väärtustada inimest olenemata sellest, milline on tema keha, välimus, sugu

kehapuue
[nimisõna, substantiiv]
inimese liigutusvõime puudulikkus või anatoomiline puue

keharaskus
[nimisõna, substantiiv]
inimese (või looma) keha koht, millele keha toetub, et tasakaalu hoida, keha raskuse kese

keharasv
[nimisõna, substantiiv]
kehas ladestunud rasv

kehaseen
[nimisõna, substantiiv]
dermatofüütide põhjustatud infektsioon kehatüvel, näol, ala- või ülajäsemetel

kehasoe
[nimisõna, substantiiv]
kehas leiduv soojus

kehasoojus
[nimisõna, substantiiv]
kehas leiduv soojus

kehastama
[tegusõna, verb]
mingit tegelasosa esitama, kedagi mängima

kehastis
[nimisõna, substantiiv]
miski kehastunud kujul, millegi väljendus, vorm, kuju

kehastuma
[tegusõna, verb]
konkreetset (kehalist) kuju, vormi või väljendust omandama

Ühendtegusõnad: ümber kehastumaümber kehastuma

kehastus
[nimisõna, substantiiv]
tegelaskuju esitamine, kellegi mängimine, kehastamine

kehasukk
[nimisõna, substantiiv]
elastsest võrgutaolisest materjalist kogu keha kattev hrl liibuv pesuese

kehasõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
(vahetult nahale mõjuva materjali vm kohta:) kehale mõnus

kehateadlikkus
[nimisõna, substantiiv]
arusaamine oma kehast, nt võime mõista oma keha liikumist, keha ja ruumi suhteid

kehatemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma kehasoojus

2. vastav näitaja

kehatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma kehata

kehatus
[nimisõna, substantiiv]
materiaalse, ainelise keha puudumine

kehatüvi
[nimisõna, substantiiv]
1. looma ja inimese keha keskne osa: kere, kael ja pea kokku

2. looma ja inimese keskne osa

kehavedelik
[nimisõna, substantiiv]
inimese kehas leiduv vedelik (nt veri, sülg, sperma, liikvor, sapp)

kehaviga
[nimisõna, substantiiv]
(kehalise puude või ebakoha kohta)

kehavigastus
[nimisõna, substantiiv]
avarii, kuriteo või mingi õnnetuse tõttu inimesel tekkinud füüsiline kahjustus

kehavorm
[nimisõna, substantiiv]
keha või teatavate kehaosade välised jooned, nende (väline) kuju

kehavõõras
[omadussõna, adjektiiv]
organismiga sobimatu

kehaväline
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool keha toimuv, asetsev, sünteesitav vms

kehaõli
[nimisõna, substantiiv]
keha hooldavaid koostisosi sisaldav õli

kehaõõs
[nimisõna, substantiiv]
keha seina ja sisikonna vaheline õõs

kehevil
[määrsõna, adverb]
kergelt ärevil või elevil

kehevile
[määrsõna, adverb]
kergelt ärevile või elevile

kehik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puust või puukoorest tehtud külimitust suurem nõu

kehitama
[tegusõna, verb]
1. natuke tõstma (ja langeda laskma)

2. kergitades kohendama või seadma

kehitus
[nimisõna, substantiiv]
õlgade tõstmine ja langetamine harjutusena, treenimisel

kehka
[nimisõna, substantiiv]
(õpilaste keelepruugis:) kehaline kasvatus

kehkadivei
[nimisõna, substantiiv]
1. eputav, kerglane ja edev inimene, keda ei saa tõsiselt võtta

2. eputis

kehkats
[nimisõna, substantiiv]
1. eputav, kerglane ja edev inimene, keda ei saa tõsiselt võtta

2. eputis

kehkenpüks
[nimisõna, substantiiv]
1. eputav, kerglane ja edev inimene, keda ei saa tõsiselt võtta

2. eputis

kehkjas
[omadussõna, adjektiiv]
kerglane ja edev

kehklema
[tegusõna, verb]
millestki liigse kiitusega või uhkeldades rääkima

kehkvel
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
kergelt ärevil või elevil

kehkvele
[määrsõna, adverb]
kergelt ärevile või elevile

kehtestama
[tegusõna, verb]
1. seadusi, määrusi, makse vms ametlikuks tegema

2. midagi ametlikuks, kehtivaks tegema

kehtestuma
[tegusõna, verb]
kehtima hakkama

kehtetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis (õiguslikult, ametlikult) pole jõus, heaks kiidetud või maksvusel

2. mittemaksev

kehtetus
[nimisõna, substantiiv]
mittekehtimine, mittemaksvusel olek

kehtetustama
[tegusõna, verb]
seadusi, määrusi vms kehtetuks tunnistama

kehtima
[tegusõna, verb]
1. maksvusel, jõus olema, maksev olema

2. kui miski (näiteks seadus) kehtib, siis see on ametlikuks tunnistatud

kehtimapanek
[nimisõna, substantiiv]
1. kehtestamine (ka seoses enesekehtestamisega)

2. kehtestamine

kehtiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis (õiguslikult, ametlikult) on jõus, heaks kiidetud või maksvusel

2. selline, mis on ametlikult, juriidiliselt heaks kiidetud, jõus olev

kehtivus
[nimisõna, substantiiv]
jõusolek, millegi kehtimine

kehtivusaeg
[nimisõna, substantiiv]
millegi jõus olemise, kehtimise aeg

kehutama
[tegusõna, verb]
kedagi aktiivselt õhutama, kutsuma või veenma midagi tegema

kehutus
[nimisõna, substantiiv]
kehutamine, (julgustades) ärgitamine

kehv
[omadussõna, adjektiiv]
1. omadustelt, kõlblikkuselt või tasemelt ebarahuldav, vähene või puudulik, seetõttu sobimatu (kasutamiseks, tegevuseks vms)

2. selline, kelle või mille omadused või kvaliteet ei vasta nõuetele, ootustele

kehva
[omadussõna, adjektiiv]
(kehalise oleku, tervise, meelte kohta:) mitte päris terve, haiglane, vormist väljas

kehvake
[omadussõna, adjektiiv]
üsna vilets, (omadustelt, tasemelt, seisundilt) kehvapoolne

kehvakene
[omadussõna, adjektiiv]
üsna vilets, (omadustelt, tasemelt, seisundilt) kehvapoolne

kehvalt
[määrsõna, adverb]
1. millegi poolest ebarahuldavalt või halvasti

2. kui miski on kehvasti, siis miski ei rahulda sind, midagi on puudu või miski on halvasti

kehvapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt, olemuselt veidi või üsna kehv, võrdlemisi vilets

kehvasti
[määrsõna, adverb]
1. millegi poolest ebarahuldavalt või halvasti

2. kui miski on kehvasti, siis miski ei rahulda sind, midagi on puudu või miski on halvasti

kehvavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt, olemuselt veidi või üsna kehv, võrdlemisi vilets

kehvel
[nimisõna, substantiiv]
1. vallikujuline, veest välja ulatuv liivakõrgendik ranna lähedal

2. veealune liivaseljak

kehvemini
[määrsõna, adverb]
(millegagi võrreldes) kehvemalt

kehvenema
[tegusõna, verb]
viletsamaks, kehvemaks muutuma

kehvik
[nimisõna, substantiiv]
omast või renditud maatükist elatuva väikemaapidaja omaaegne, klassikuuluvust toonitav nimetus

kehvikkond
[nimisõna, substantiiv]
kehvikud (omaaegse sotsiaalse kihina)

kehvikrahvas
[nimisõna, substantiiv]
kehvikud (omaaegse sotsiaalse kihina)

kehviktalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
omast või renditud maatükist elatuva väikemaapidaja omaaegne, klassikuuluvust toonitav nimetus

kehvistu
[nimisõna, substantiiv]
kehvikud (omaaegse sotsiaalse kihina)

kehvtalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
omast või renditud maatükist elatuva väikemaapidaja omaaegne, klassikuuluvust toonitav nimetus

kehvuma
[tegusõna, verb]
raha, vara poolest vaeseks jääma

kehvverene
[omadussõna, adjektiiv]
aneemia all kannatav või sellele omaselt kahvatu, haiglase välimusega

kehvveresus
[nimisõna, substantiiv]
punaliblede vähesus veres

keigar
[nimisõna, substantiiv]
edev, ennast imetlev mees, kes oma välimusele suurt rõhku paneb, hrl peenutsedes või liialdades rõivastusega

keigarlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (mehe kohta:) peen(utsev), riietusetusele suurt (liialdatud) rõhku panev

2. selline, mida peen mees kasutab või kannab: edev, sätitud vms

keigarlikkus
[nimisõna, substantiiv]
riietusele ja moele suure tähelepanu pööramine, (pidev, liidaldatud) viimase moe järgi riideskäimine

keika
[nimisõna, substantiiv]
(hrl popbändi või -esineja) esinemine, etteaste, tuur

keiki
[nimisõna, substantiiv]
orhidee varrele kasvav tütartaim

keikka
[nimisõna, substantiiv]
(hrl popbändi või -esineja) esinemine, etteaste, tuur

keilalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Keila elanik

2. Keilast pärit inimene

keiliit
[nimisõna, substantiiv]
huulte põletikuline seisund (nt päikesepõletusest, seeninfektsioonist)

keilut
[nimisõna, substantiiv]
klaasist valgusluuk kajuti laes

keirin
[nimisõna, substantiiv]
(jalgrattaspordis:) trekisõidu võistlusala, kaheksaringiline 4-6 võistlejaga grupisprint liidermopeedi järel

keiser
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost valitseja kõrgeim tiitel mõnes monarhistlikus riigis

2. seda tiitlit kandev isik

keiserlik
[omadussõna, adjektiiv]
keisrile kuuluv, keisrist lähtuv, tema teenistuses olev vms

keiserpingviin
[nimisõna, substantiiv]
Antarktises elav suurim, umbes meetrikõrgune pingviin

keisrihärra
[nimisõna, substantiiv]
(hrl austav-alandlikult:) keiser

keisrikoda
[nimisõna, substantiiv]
1. keisri loss ja selle elanikud

2. keisri lähikond

keisrikroon
[nimisõna, substantiiv]
aialillena kasvatatav kellukjate õitega dekoratiivne sibultaim

keisrikull
[nimisõna, substantiiv]
(keisririigi) vapikotkas

keisrilaul
[nimisõna, substantiiv]
keisrile pühendatud ülistuslaul (Eestis venestamisajal Vene keisrit silmas pidades)

keisrilõige
[nimisõna, substantiiv]
sünnitusabioperatsioon, kus laps lõigatakse välja läbi kõhu- ja emakaseina

keisrinna
[nimisõna, substantiiv]
1. keisririigi naissoost valitseja

2. keisri abikaasa

keisririik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mida valitseb keiser (või keisrinna)

keisrivõim
[nimisõna, substantiiv]
1. riigivalitsemise süsteem, kus riigi eesotsas on keiser

2. keisrile kuuluv võim

keiss
[nimisõna, substantiiv]
1. juhtum, asi

2. kaasus, kohtuasi

kekard
[nimisõna, substantiiv]
1. eputav, kerglane ja edev inimene, keda ei saa tõsiselt võtta

2. eputis

kekats
[nimisõna, substantiiv]
1. eputav, kerglane ja edev inimene, keda ei saa tõsiselt võtta

2. eputis

kekk
[omadussõna, adjektiiv]
kenadusega, ehituna uhkeldav

kekkama
[tegusõna, verb]
millestki uhkeldades rääkima, ennast sel viisil tähtsaks tegema või tähelepanu püüdma

keks
[nimisõna, substantiiv]
laste hüppemäng, kus maha joonistatud ruudustikku pidi hüpeldes kas tuuakse ära või lükatakse jalaga edasi lame kivike, klaasikild vms

keks
[omadussõna, adjektiiv]
(vanamoelises kõnepruugis:) uhkeldav-kerglane, edvistav

keksama
[tegusõna, verb]
kergelt hüppama, hüpeldes liikuma

keksima
[tegusõna, verb]
1. (varvastel, jalad koos või ühel jalal) hüplema või sellisel moel liikuma

2. hüplema, karglema

kekskast
[nimisõna, substantiiv]
1. keksumäng

2. keksumängu ruudustik

kekslema
[tegusõna, verb]
(kestvalt) keksima, korduvalt kergelt hüplema

kekspüks
[nimisõna, substantiiv]
1. eputav, kerglane ja edev inimene, keda ei saa tõsiselt võtta

2. eputis

keksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hüppe kergust ja kärmust

kekstu
[omadussõna, adjektiiv]
(vanamoelises kõnepruugis:) uhkeldav-kerglane, edvistav

keksukast
[nimisõna, substantiiv]
1. kekskasti ruut või ruudustik

2. keksumängu ruut v ruudustik

keksumäng
[nimisõna, substantiiv]
laste hüppemäng, kus maha joonistatud ruudustikku pidi hüpeldes kas tuuakse ära või lükatakse jalaga edasi lame kivike, klaasikild vms

keksutama
[tegusõna, verb]
hüpeldes liikuma, kergelt karglema

keku
[nimisõna, substantiiv]
1. eputav, kerglane ja edev inimene, keda ei saa tõsiselt võtta

2. eputis

kekutama
[tegusõna, verb]
tähelepanu ja imetlust äratada püüdma (eriti välimuse või käitumisega)

kekutis
[nimisõna, substantiiv]
1. eputav, kerglane ja edev inimene, keda ei saa tõsiselt võtta

2. eputis

kel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
kellel

kelaat
[nimisõna, substantiiv]
orgaaniline ühend, mis on tekkinud hrl metalliiooni ja orgaanilise ühendi reaktsiooni tagajärjel

kelaatühend
[nimisõna, substantiiv]
orgaaniline ühend, mis on tekkinud hrl metalliiooni ja orgaanilise ühendi reaktsiooni tagajärjel

kelamlane
[nimisõna, substantiiv]
(Eesti Kongressi ja ERSP liikme või toetaja kohta, Tunne Kelami nime järgi)

kelder
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone esimese korruse alune, harvemini majast eemale (pooleldi) maa sisse ehitatud säilitusruum

2. jahe ruum, mis asub tavaliselt maa all ja kus säilitatakse toite

keldi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
keltidega seonduv

keldriboks
[nimisõna, substantiiv]
hrl korteri juurde kuuluv eraldi väike ruum keldris

keldrikakand
[nimisõna, substantiiv]
niiskeis paigus elutsev, sageli vanadel niisketel seintel leiduv väike lame koorikloom

keldrikord
[nimisõna, substantiiv]
hoone korrus, millest enam kui pool on maapinnast või kõnnitee servast madalamal

keldrikorrus
[nimisõna, substantiiv]
hoone korrus, millest enam kui pool on maapinnast või kõnnitee servast madalamal

keldrikorter
[nimisõna, substantiiv]
korter keldrikorrusel

keldriluuk
[nimisõna, substantiiv]
luuk põrandas, mille kaudu pääseb keldrisse

keldrilõhn
[nimisõna, substantiiv]
keldrile omane läppunud lõhn

keldrimägi
[nimisõna, substantiiv]
majast eraldi asuva (pooleldi) maa sisse ehitatud keldri kõrge künkalaadne pealmine osa, mis on kaetud mulla ja taimedega

keldripood
[nimisõna, substantiiv]
keldrikorrusel asuv (väike) pood

keldriruum
[nimisõna, substantiiv]
hoone keldris olev ruum

keldrisaal
[nimisõna, substantiiv]
keldikorrusel asuv suur ruum

kelguhoki
[nimisõna, substantiiv]
jäähokist tuletatud mäng füüsilise puudega inimestele

kelgujalas
[nimisõna, substantiiv]
kelgu ülespoole käänatud otsaga puu või raud, millel kelk mööda lund või jääd edasi libiseb

kelgukoer
[nimisõna, substantiiv]
põhjamaa tingimustes vastupidav hunti meenutav koer, kes on õpetatud kelku vedama

kelgumägi
[nimisõna, substantiiv]
kelgutamiseks sobiv mäenõlv

kelgunöör
[nimisõna, substantiiv]
nöör, millest kelku veetakse

kelgurada
[nimisõna, substantiiv]
rada kelgutamisvõistlusteks

kelgusport
[nimisõna, substantiiv]
mäestikuspordiala, kus võisteldakse spetsiaalsetel kelkudel

kelgusõit
[nimisõna, substantiiv]
talvel kelguga (mäest alla) sõitmine

kelgutama
[tegusõna, verb]
1. kelguga sõitma (hrl mäest laskumise kohta)

2. kelguga sõitma

kelgutamine
[nimisõna, substantiiv]
mäestikuspordiala, kus võisteldakse spetsiaalsetel kelkudel

kelk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike jalastel või põhjal libisev sõiduriist jääl või lumel sõitmiseks

2. väike sõiduk, millega saab lume peal liikuda

kelkima
[tegusõna, verb]
millestki uhkeldades rääkima, ennast sel viisil tähtsaks tegema või tähelepanu püüdma

kell
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaaniline või elektrooniline seade aja mõõtmiseks, mis hrl näitab tunde ja minuteid (nt osutitega numbrilaual või vahelduvate numbritega elektroonilisel ekraanil)

2. ese, mille pealt saab aega vaadata

kellaaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg kella järgi

kellaajaline
[omadussõna, adjektiiv]
täpse kellaajaga seotud

kellad
[nimisõna, substantiiv]
1. kellaheli matkiv löökpill, mis koosneb erineva pikkusega metalltorudest, vastu mida lüüakse vasarakesega

2. löökpill

kellahelin
[nimisõna, substantiiv]
uksekella, kirikukellade vm helisemine

kellakapp
[nimisõna, substantiiv]
kappkella ümbritsev kapp

kellakapsel
[nimisõna, substantiiv]
taskukella või jalgrattakella metallümbris

kellakara
[nimisõna, substantiiv]
kella sees rippuv osa, mille löökidest vastu korpust tekivad helid

kellakeeramine
[nimisõna, substantiiv]
talve- või suveajale üleminek, vastavalt kella näidu õigeks sättimine (kellaosutit hrl tunni võrra edasi või tagasi nihutades)

kellakett
[nimisõna, substantiiv]
hrl käekella või taskukella kett

kellaklaas
[nimisõna, substantiiv]
kella katteklaas

kellakõra
[nimisõna, substantiiv]
kella sees rippuv osa, mille löökidest vastu korpust tekivad helid

kellakägu
[nimisõna, substantiiv]
käokella löömisel selle sisemusest välja hüppav käokujutis

kellalööja
[nimisõna, substantiiv]
kirikukellade helistaja

kellalöök
[nimisõna, substantiiv]
seina- või kirikukella üksikheli

kellama
[tegusõna, verb]
1. millestki kõigile kuulutama

2. kuulujutte levitama

kellamees
[nimisõna, substantiiv]
kirikukellade helistaja

kellamehhanism
[nimisõna, substantiiv]
aega arvestav automaat (kellades või muudes aparaatides)

kellameister
[nimisõna, substantiiv]
1. (kiriku)kellade valaja

2. numbrilauaga kellade valmistaja

kellamäng
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme erisuguse kõlaga (kiriku)kella helistamisel sündiv meloodia, kellade helin

2. kellade helin

kellanupp
[nimisõna, substantiiv]
nupp millestki märkuandmiseks, hrl uksest vm sisenemiseks

kellanöör
[nimisõna, substantiiv]
nöör, millest tõmmates pannakse kell helisema

kellaosuti
[nimisõna, substantiiv]
kella numbrilaua osuti

kellapendel
[nimisõna, substantiiv]
kella küljes olev hrl küljelt-küljele võnkuv piklik ese, mis hoiab mehhanismi töös

kellapomm
[nimisõna, substantiiv]
keti otsas rippuv raskus, mis paneb kellamehhanismi liikuma

kellarihm
[nimisõna, substantiiv]
käekella kinnitusrihm

kellassepatöö
[nimisõna, substantiiv]
kellade parandamine ja hooldamine

kellassepatöökoda
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus parandatakse kelli, vahetatakse kellapatareisid vms

kellassepp
[nimisõna, substantiiv]
1. kelli parandav oskustööline (ka vastav elukutse)

2. inimene, kelle töö on kellasid parandada

kellatila
[nimisõna, substantiiv]
kella sees rippuv osa, mille löökidest vastu korpust tekivad helid

kellatirin
[nimisõna, substantiiv]
kella tekitatud pidev vibreeriv heli

kellatorn
[nimisõna, substantiiv]
1. torn, milles on kell helistamiseks (nt kirikul)

2. ajanäitajaga varustatud torn

kellavedru
[nimisõna, substantiiv]
mehaanilist kella käitav spiraalvedru

kellaviietee
[nimisõna, substantiiv]
1. pärastlõunane koosviibimine, kus pakutakse teed, võileibu, kooke ja saiakesi

2. pärastlõunane koosviibimine

kellavärk
[nimisõna, substantiiv]
kellamehhanism (hrl millegi toimimise või toimumise suurele täpsusele osutavalt)

kellerdama
[tegusõna, verb]
keldrikorrust ehitama, keldriga varustama

kellia
[nimisõna, substantiiv]
kloostris asuv eluruum, munga- või nunnakong

kellpeeker
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kellukesekujuline savinõu

2. kellukesekujuline savinõu

kellraadio
[nimisõna, substantiiv]
raadio ja kell koos

kellu
[nimisõna, substantiiv]
labidakene mördi paigaldamiseks ja tasandamiseks

kellukas
[nimisõna, substantiiv]
hrl siniste või lillade kellukesekujuliste õitega rohttaim

kelluke
[nimisõna, substantiiv]
1. väike koonusja kujuga metallist ese, mis tekitab kõlisevat heli

2. väike metallist ese, mis tekitab heli

kellukene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike koonusja kujuga metallist ese, mis tekitab kõlisevat heli

2. väike metallist ese, mis tekitab heli

kellukjas
[omadussõna, adjektiiv]
kellukesekujuline, kellukest meenutav (hrl taime õie kohta, ka taimenimetuse osana)

kellukõis
[nimisõna, substantiiv]
kellukest meenutav, kellukesekujuline õis

kelm
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kasutab ebaausaid võtteid, teisi petab, tüssab

kelme
[nimisõna, substantiiv]
kehaõõsi vooderdav ja neis asetsevaid elundeid kattev õhuke kude

kelmikalt
[määrsõna, adverb]
vallatledes, naljatledes, kelmikust ilmutades

kelmikas
[omadussõna, adjektiiv]
naljatlev ja vallatu, (lõbusat) kelmust, koerust täis

kelmikomöödia
[nimisõna, substantiiv]
lõbusa sisuga film või näidend, mille keskseks tegelaseks on sümpaatne suli või varas

kelmilt
[määrsõna, adverb]
vallatledes, naljatledes, kelmikust ilmutades

kelmiromaan
[nimisõna, substantiiv]
eriti 16.–18. sajandi seiklusromaan, kus peategelaseks on lihtrahva hulgast pärit osav kelm või vigurimees

kelmur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kasutab ebaausaid võtteid, teisi petab, tüssab

kelmus
[nimisõna, substantiiv]
ebaausate võtetega kellelegi rahalise, ainelise kahju tekitamine

kelmustükk
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaaus tegu, sulitemp

2. üleannetu, vallatu vemp

3. sulitemp

kelner
[nimisõna, substantiiv]
1. (mees)teenindaja, kes kohvikus või restoranis suhtleb klientidega ja toob toidu lauale

2. mees, kelle töö on restoranis toite ja jooke lauale tuua

keloid
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsevast pinnast kõrgemaks vohanud sidekoeline nahapaksend (hrl armistunud haava kohal)

kelp
[nimisõna, substantiiv]
1. maja kolmnurkne otsakatus

2. kolmnurkne otsakatus

kelpkatus
[nimisõna, substantiiv]
nelja kaldpinnaga ja rõhtsa harjaga katus

kelt
1. I aastatuhandel eKr Lääne- ja Kesk-Euroopas elanud hõimu liige

2. Lääne- ja Kesk-Euroopas elanud indoeuroopa hõimu liige

kelt
1. pronksiaegne silmata metallkirves, mis kinnitus konksulaadse varre otsa

2. kirves

keltibeer
[nimisõna, substantiiv]
1. keltidest ja ibeeridest kujunenud vanaaja rahva liige Hispaanias

2. keltidest ja ibeeridest kujunenud Hispaania rahva liige

kelts
[nimisõna, substantiiv]
veel sulamata maasisene, ka maapealne jää või jäätükk

keltsalind
[nimisõna, substantiiv]
varblasesuurune Euraasia ja Põhja-Ameerika lind, Eestis harv läbirändaja

kelvin
[nimisõna, substantiiv]
termodünaamilise (ehk absoluutse) temperatuuriskaala mõõtühik, SI-süsteemi üks põhiühikuid

kemigraafia
[nimisõna, substantiiv]
trükiplaatide valmistamine keemilisel teel

kemikaal
[nimisõna, substantiiv]
1. keemiline aine, keemiatoode

2. kindla puhtusastmega keemiline aine laboratoorseks või tööstuslikuks otstarbeks

3. keemiline aine

kemiseerima
[tegusõna, verb]
keemilisi protsesse ja kemikaale praktikas rakendama

kemism
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi nähtuse või protsessi keemiline olemus

2. nähtuse, protsessi keemiline olemus

kemmerg
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või ruum urineerimiseks ja roojamiseks

kemokindel
[omadussõna, adjektiiv]
keemilistele mõjuritele vastupidav

kemoluminestsents
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnes keemilises reaktsioonis tekkiv helendus (luminestsents)

2. keemilise reaktsiooni tagajärel tekkiv luminestsents

kemopuhas
[omadussõna, adjektiiv]
keemiliselt puhas

kemopuhastus
[nimisõna, substantiiv]
rõivaste, mööbli vm puhastamine keemiliste vahenditega

kemoretseptor
[nimisõna, substantiiv]
keemilisi ärritusi vastuvõttev retseptor

kemosüntees
[nimisõna, substantiiv]
1. keemiline protsess, mille käigus ühest või mitmest süsinikumolekulist ja mineraaltoiteainetest sünteesitakse orgaanilisi ühendeid

2. orgaaniliste ainete moodustumine keemilise energia abil

kemotaksis
[nimisõna, substantiiv]
vabalt liikuvate organismide või rakkude suundliikumine keemiliste ärrituste mõjul

kemoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. ravi keemilistel menetlustel valmistatud ravimainetega, nt pahaloomuliste kasvajate korral

2. ravi ravimainetega

kemoterapeutikum
[nimisõna, substantiiv]
keemiliselt sünteesitud mikroobidevastane aine või ravim

kemotropism
[nimisõna, substantiiv]
1. keemilisel ärritusel põhinev taimeosade liikumine ärriti poole või sellest eemale

2. keemilisel ärritusel põhinev tropism

kemotõrje
[nimisõna, substantiiv]
umbrohu- või kahjuritõrje keemiliste vahenditega

kempleja
[nimisõna, substantiiv]
hoopleja

kemplema
[tegusõna, verb]
(tüli kiskudes) vaidlema, vahekordi klaarima

kemplus
[nimisõna, substantiiv]
1. jõu, võimu, sõnaosavuse vms proovilepanek vaidlemise või jõuvõtmise abiga

2. arvete klaarimine

kemps
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või ruum urineerimiseks ja roojamiseks

kempsupott
[nimisõna, substantiiv]
1. suur istmega anum tualettruumis

2. suur istmega anum WC-s

kena
[omadussõna, adjektiiv]
1. välimuselt ilus

2. välimuselt meeldiv

kenadus
[nimisõna, substantiiv]
ilus-olek

kenaff
[nimisõna, substantiiv]
1. hibiski kiududest saadav džuuditaoline kiudaine

2. kiudaine

kenake
[omadussõna, adjektiiv]
1. üsna suur, päris korralik

2. üsna meelepärane, päris hea

kenakene
[omadussõna, adjektiiv]
1. üsna suur, päris korralik

2. üsna meelepärane, päris hea

kenakesti
[määrsõna, adverb]
üsna suurel määral, võrdlemisi palju

kenastama
[tegusõna, verb]
midagi ilusamaks, paremaks kujundama

kenasti
[määrsõna, adverb]
1. ilusasti, meeldivalt

2. hästi, korralikult

3. meeldivalt

4. hästi

kendo
[nimisõna, substantiiv]
tänapäevane Jaapani võitluskunst, mis põhineb mõõgavõitluskunstil

kenitama
[tegusõna, verb]
(edevalt) kena(ma)ks tegema

kenitlema
[tegusõna, verb]
1. (välimuse, väljaütlemistega vm) tähelepanu ja imetlust äratada püüdma

2. kena olla tahtma

3. edvistama

kenkadi-kenkadi
[määrsõna, adverb]
longates

kenkama
[tegusõna, verb]
1. ühe jala lühiduse, valulisuse vm tõttu teis(t)ele tugevamini toetudes käima

2. kui sa lonkad, siis sul on raske kõndida, kuna su üks jalg on vigastatud

kennel
[nimisõna, substantiiv]
tõupaberitega loomade kasvandus

kennelköha
[nimisõna, substantiiv]
väga nakkav koerte hingamisteede haigus, millele on iseloomulik kuiv krooksuv köha

kennelnimi
[nimisõna, substantiiv]
tõupaberitega looma kasvataja registreeritud nimi, mille järgi teda tuntakse

kenning
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl vanapõhja (nt islandi) keelega seostatud kõnekujund, poeetiline ümberütlemine, mis esineb hrl piltliku liitsõna vormis, asendades otsese tähendusega lihtsõna (nt laeva asemel mereratsu)

2. hrl vanapõhja (nt islandi) keelega seostatud kõnekujund, poeetiline ümberütlemine, mis esineb hrl piltliku liitsõna vormis, asendades otsese tähendusega lihtsõna (nt laeva asemel mereratsu)

kenotaaf
[nimisõna, substantiiv]
1. haud või hauamärk surnule, kes on mujale maetud

2. hauamärk mujale maetud surnule

kenotron
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe elektroodiga elektronlamp vahelduvvoolu alaldamiseks

2. alaldusdioodlamp

kenzan
[nimisõna, substantiiv]
lilleseade alus, mille pulkadele torgatakse taimevarred, et neid sobivas asendis hoida (kasutatakse nt vaasi põhjas või eraldi esemena)

kentaur
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Kreeka mütoloogias:) inimese ülakeha ja hobuse kere ning jalgadega olend

2. olend Vana-Kreeka mütoloogias

kentsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (oma ebatavalisuse tõttu) naljakas, veider

2. silmahakkavalt ebaharilik või kummaline

kenus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(uhkelt) kõveras või kaardus

kenuskael
[nimisõna, substantiiv]
kenus kaelaga

kenusse
[määrsõna, adverb]
(uhkelt) kõverasse või kaardu

kenutama
[tegusõna, verb]
1. (uhkelt) kõverasse tõmbama, kaardu ajama

2. kaardu, kõverasse ajama

kenyalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Keenia kodanik või elanik

2. Keenia päritolu inimene

kepidistsipliin
[nimisõna, substantiiv]
sundusel (mõnikord ka peksul) rajanev range distsipliin

kepiharjutus
[nimisõna, substantiiv]
võimlemisharjutus, kus abivahendiks on kepp

kepihoop
[nimisõna, substantiiv]
tugev löök kepiga

kepike
[nimisõna, substantiiv]
väike kepp, peenike pulk

kepikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult keppi või peenikest pulka meenutav

kepikõnd
[nimisõna, substantiiv]
käimine, mida harrastatakse spetsiaalsete käimiskeppidega, üks tervisespordialasid

kepikõndija
[nimisõna, substantiiv]
kepikõndi harrastav inimene

kepikõndima
[tegusõna, verb]
kepikõndi tegema, spetsiaalsete keppidega sportlikku käimist harrastama

kepitama
[tegusõna, verb]
keppe toeks panema, nt herne- või oataimedele

kepitõuge
[nimisõna, substantiiv]
tõuge kepi abil nt suusatamises või kepikõnnil

kepjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult keppi või peenikest pulka meenutav

kepp
[nimisõna, substantiiv]
1. käes hoidmiseks sobiv peenemast puutüvest, oksast vm materjalist ümmargune varb (toeks, löömiseks, näitamiseks vms)

2. pikk ja paks pulk, mida saab näiteks käimisel toena kasutada

kepphobu
[nimisõna, substantiiv]
1. laste mänguhobusena kasutatav kepp, millel on otsas puust hobusepea

2. hobusepeaga kepp mängimiseks

kepphobune
[nimisõna, substantiiv]
1. laste mänguhobusena kasutatav kepp, millel on otsas puust hobusepea

2. hobusepeaga kepp mängimiseks

keppima
[tegusõna, verb]
seksima, suguakti sooritama (sihilisena hrl mehe vastava tegevuse kohta)

keppjalg
[nimisõna, substantiiv]
peenike kepjas jalg

kepp-pisik
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline bakter

kepprakk
[nimisõna, substantiiv]
silma võrkkesta pulkjas valgustundlik element

keps
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuvaid lülisid ühendav varb varbmehhanismis

2. ühendusvarras

kepsakas
[omadussõna, adjektiiv]
käbe või nobe, kergesti liikuv

kepsama
[tegusõna, verb]
kergelt hüppama

kepsel
[nimisõna, substantiiv]
seade ankru hiivamiseks, triivvõrkude väljavõtmiseks või laeva kai äärde tõmbamiseks

kepsima
[tegusõna, verb]
lühikeste sammudega kergelt kõndima

kepslema
[tegusõna, verb]
(mänglevalt, kergelt) karglema, hüpeldes liikuma

kepsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
kepsates, kerge hüppega

kepsutama
[tegusõna, verb]
(mänglevalt, kergelt) karglema, hüpeldes liikuma

kera
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmargune pallikujuline ese või moodustis

2. ümmargune palli kujuga ese või kujund

keraamik
[nimisõna, substantiiv]
keraamikakunstnik

keraamika
[nimisõna, substantiiv]
1. materjali põletamisel rajanev savitöötehnika

2. vastav tarbekunstiala

3. savitöökunst

4. keraamikatooted

keraamikaahi
[nimisõna, substantiiv]
keraamiliste esemete valmistamiseks kasutatav põletusahi

keraamikaateljee
[nimisõna, substantiiv]
ateljee keraamikatoodete valmistamiseks

keraamiline
[omadussõna, adjektiiv]
savi vm materjali põletamise või kuumutamisega seotud, sel viisil valmistatud, keraamikatööstuse alale kuuluv

kerabakter
[nimisõna, substantiiv]
kerakujuline bakter

kerahein
[nimisõna, substantiiv]
1. mättalaadsete puhmastena kasvav hallide või sinakasroheliste lintjate lehtedega kõrreline heintaim

2. kõrreline

kerajas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kuju, puu võra kohta:) ümara kujuga

kerajuust
[nimisõna, substantiiv]
kera- või kettakujuliseks vormitud juust

kerakala
[nimisõna, substantiiv]
troopika- ja subtroopikavete kala, kes ajab oma ogadega kaetud keha hädaohu korral ümaraks

kerakellukas
[nimisõna, substantiiv]
kuivadel niitudel kasvav tumerohelise tiheda lehestiku ja varre tippu koondunud lillade kellukakujuliste õitega rohttaim

kerakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kera, palli kujuga

keraliiges
[nimisõna, substantiiv]
organismis liiges, mis liigub igas suunas ning koosneb kerakujulisest peast ja õõnsusest (nt õlaliiges)

keraluga
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel kasvav keraja õisikuga rohttaim

keramiid
[nimisõna, substantiiv]
nahas sisalduv aine, teatud rasvhappeühend, mida kasutatakse kreemide jm nahahooldusvahendite koostises

keramsiit
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge sõmer ehitus- ja täitematerjal, mis saadakse savi kuumutamisel kõrgel temperatuuril

2. keraamiline materjal

keramsiitbetoon
[nimisõna, substantiiv]
betoon, mille täitematerjaliks on keramsiit

kerapind
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) pind, mille kõik punktid on ühest kindlast punktist ühekaugusel, kera ümbritsev pind

kerapisik
[nimisõna, substantiiv]
kerakujuline bakter

kerapoi
[nimisõna, substantiiv]
kerakujuline poi

keras
[määrsõna, adverb]
(ennast kokku kerinult) kõveras, kägaras

keraskarp
[nimisõna, substantiiv]
perekond lubikojaga limuseid

keraslill
[nimisõna, substantiiv]
püsik

kerasparv
[nimisõna, substantiiv]
1. kerakujuline täheparv, mille liikmete arv on suur ning tihedus suureneb keskme suunas

2. kerakujuline täheparv

kerasviburlane
[nimisõna, substantiiv]
1. kerajas (2 mm suuruses) koloonias elav kahe viburiga rohevetikas

2. rohevetikas

kerasümmeetria
[nimisõna, substantiiv]
igakülgne sümmeetria

keratarn
[nimisõna, substantiiv]
rabastuvates metsades kasvav pika peene haruneva roosakaspunase risoomiga rohttaim

keratiin
[nimisõna, substantiiv]
1. valkudest koosnev aine, mida leidub naha õhukeses pindmises kihis ning juustes, karvades, sulgedes ja küüntes

2. valk

keratiit
[nimisõna, substantiiv]
silma sarv- ja sidekesta põletik

keratinotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
marrasknaha peamine rakutüüp, mis toodab sarvainet (keratiini)

keratoos
[nimisõna, substantiiv]
healoomuline pruunikas (krobeline) moodustis nahal

keravälk
[nimisõna, substantiiv]
tulekera kujul õhus liikuv välk

kere
[nimisõna, substantiiv]
1. liiklusvahendi, eseme, hoone vm keskne osa, mille külge kinnituvad vajalikud lisaosad

2. hoone, liiklusvahendi keskne osa

kereharjutus
[nimisõna, substantiiv]
kerelihaseid koormav harjutus

kerekallutus
[nimisõna, substantiiv]
kere kallutamine võimlemisharjutusena

kerekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehalt suur, hrl ka üsna paks

2. tüse

kerenumber
[nimisõna, substantiiv]
unikaalne, tehases auto vm sõiduki kerele kinnitatud toote seeriat, liiki vm tähistav numbrikombinatsioon

kerepainutus
[nimisõna, substantiiv]
kere painutamine võimlemisharjutusena

kerepööre
[nimisõna, substantiiv]
kere pööramine (hrl võimlemisharjutusena)

keretäis
[nimisõna, substantiiv]
(peksaandmise või -saamise, karistamise kohta)

kergats
[nimisõna, substantiiv]
1. eputav, kerglane ja edev inimene, keda ei saa tõsiselt võtta

2. eputis

kergatslik
[omadussõna, adjektiiv]
kerglane ja edev

kergatslikult
[määrsõna, adverb]
kerglaselt ja edevalt

kergbetoon
[nimisõna, substantiiv]
kerge tugev betoon

kerge
[omadussõna, adjektiiv]
vähe kaaluv, väikese kaaluga

kerge
[nimisõna, substantiiv]
1. kerkinud piirkond

2. kerkimine

kergehitis
[nimisõna, substantiiv]
ehitis, mis ei ole tugeva konstruktsiooniga ega massiivne

kergejalgne
[omadussõna, adjektiiv]
kerge sammuga, kerge astumisega

kergejalgselt
[määrsõna, adverb]
kerge sammuga, väledalt

kergejõustik
[nimisõna, substantiiv]
1. spordiala, mis hõlmab jooksu, kiirkäimist, hüppeid, heiteid ja mitmevõistlust

2. üldisem spordiala, mille alla kuuluvad näiteks jooks ja hüpped

kergejõustiklane
[nimisõna, substantiiv]
mingi kergejõustikualaga tegelev sportlane (nt jooksja, kaugushüppaja)

kergejõustikutreener
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustiklasi juhendav treener

kergekaal
[nimisõna, substantiiv]
üks kergemaid kaalukategooriaid (nt poksis, maadluses, sõudmises)

kergekaallane
[nimisõna, substantiiv]
kergekaalus võistlev sportlane

kergekaaluline
[omadussõna, adjektiiv]
vähese väärtusega, tühisevõitu

kergeke
[omadussõna, adjektiiv]
üsna vähe kaaluv, üsna väikese kaaluga

kergekene
[omadussõna, adjektiiv]
üsna vähe kaaluv, üsna väikese kaaluga

kergekeskkaal
[nimisõna, substantiiv]
(raskejõustikus, nt poksis ja maadluses:) üks keskmisi kaalukategooriaid

kergekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl haiguse, tervisehäire kohta:) kerges vormis esinev, mitte eriti ohtlik

kergekuulipilduja
[nimisõna, substantiiv]
ühe võitleja suhteliselt väikese tulejõuga kuulipilduja

kergekäeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. piisava süvenemiseta, kiiresti ja kaalumatult tehtud

2. mitteküllaldaselt põhjendatud

3. mõtlematu, põhjendamatu

kergeloomuline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl haiguse, tervisehäire kohta:) kerges vormis esinev, mitte eriti ohtlik

kergelt
[määrsõna, adverb]
1. pisut, veidi, vähesel määral

2. vähesel määral, pisut, veidi

kergemeel
[nimisõna, substantiiv]
muretu, hooletu, mittetõsine (ellu)suhtumine

kergemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. muretu, mittetõsise suhtumisega, asju kergelt võttev

2. kerge, mitte tõsist laadi

kergemeelselt
[määrsõna, adverb]
kergekäeliselt

kergemeelsus
[nimisõna, substantiiv]
muretu, hooletu, mittetõsine (ellu)suhtumine

kergemini
[määrsõna, adverb]
vähem raskesti, hõlpsamalt

kergendama
[tegusõna, verb]
millegi (ebameeldiva) määra, hulka vähendama, seeläbi midagi paremaks muutma

kergendatult
[määrsõna, adverb]
kergendust tundes, kergendustundega

kergendus
[nimisõna, substantiiv]
vabanemistunne, lõdvestus närvipinge, mure, raskuste vms möödumisel või vähenemisel

kergendusohe
[nimisõna, substantiiv]
kergendust väljendav, kergendustundest vallanduv ohe

kergenduspisar
[nimisõna, substantiiv]
pisarad, mille on põhjustanud keerulise olukorra lahenemine

kergendustunne
[nimisõna, substantiiv]
vabanemistunne, lõdvestus närvipinge, mure, raskuste vms möödumisel või vähenemisel

kergenema
[tegusõna, verb]
kergemaks, vähemaks muutuma

kergeraks
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustik

kergerelv
[nimisõna, substantiiv]
väikese ründejõuga relv (nt käsigranaat, automaat, jalaväemiin)

kergeristleja
[nimisõna, substantiiv]
väike kiirekäiguline sõjalaev

kergesisuline
[omadussõna, adjektiiv]
meelelahutuslik, ajaviiteline, mitte eriti tõsine

kergesti
[määrsõna, adverb]
1. lihtsalt, hõlpsasti, vähese vaevaga

2. kiiresti

3. vähese vaevaga

4. vähese kahjuga

kergetank
[nimisõna, substantiiv]
väikese kaalu ja tulejõuga tank, mis liigub maastikul suhteliselt kergesti

kergetööstus
[nimisõna, substantiiv]
tarbekaupu tootvate tööstusharude ühisnimetus

kergetööstusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
tarbekaupu tootev ettevõte

kergeusklik
[omadussõna, adjektiiv]
kergesti kõike uskuma kalduv

kergeusklikkus
[nimisõna, substantiiv]
kergesti kõike uskuma jäämine

kerghaagis
[nimisõna, substantiiv]
väikese kandevõimega haagis kergemate ja väiksemate esemete vedamiseks

kergitama
[tegusõna, verb]
(pisut) kõrgemale, ülespoole liigutama või tõstma

Ühendtegusõnad: üles kergitamaüles kergitama

kergitus
[nimisõna, substantiiv]
(taigna kohta:) kohevaks tegemine, kerkima panemine

kergitusaine
[nimisõna, substantiiv]
tainast kerkima panev aine, nt pärm, küpsetuspulber, söögisooda

kergkruus
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge sõmer ehitus- ja täitematerjal, mis saadakse savi kuumutamisel kõrgel temperatuuril

2. keraamiline materjal

kergkäru
[nimisõna, substantiiv]
väikseks kokkupandav kerge lapsekäru (nt suveks)

kerglane
[omadussõna, adjektiiv]
(olemuselt, käitumiselt, väärtuselt) mitte tõsiselt võetav, kergemeelne või mõtlematu

kerglenduv
[omadussõna, adjektiiv]
kergesti õhku aurustuv

kergliikleja
[nimisõna, substantiiv]
liikleja, kelle jaoks on mõeldud kergliiklustee (jalakäija, jalgrattur, rulluisutaja)

kergliiklus
[nimisõna, substantiiv]
liiklemine jala, jalgrattaga, rulluiskudega, tasakaaluliikuriga vms

kergliiklustee
[nimisõna, substantiiv]
1. jala käimiseks, jalgrattasõiduks, rulluiskudega sõitmiseks vms mõeldud tee

2. jala käimiseks, jalgrattasõiduks vm kergliikluseks mõeldud tee

kergliikur
[nimisõna, substantiiv]
istekohata kerge elektrisõiduk ühe inimese jaoks (nt elektritõukeratas, tasakaaluliikur, elektrirula) ning mis liigub kiirusega kuni 25 km/h

kergloetav
[omadussõna, adjektiiv]
kergesti loetav v arusaadav

kerglus
[nimisõna, substantiiv]
mitte tõsiselt võetav, kergemeelne või mõtlematu käitumisviis või olek

kergmetall
[nimisõna, substantiiv]
metall, mille tihedus on alla viie grammi kuupsentimeetri kohta

kergmetroo
[nimisõna, substantiiv]
trammi ja metroo vahepealne transpordisüsteem, linnasisene raudtee, mis kulgeb tavalise metrooga võrreldes väiksema läbimõõduga tunnelis ja lühematel liinidel

kergnafta
[nimisõna, substantiiv]
väikese tihedusega toornafta

kergplokk
[nimisõna, substantiiv]
1. soojapidav, harilikust kergem ehitusplokk

2. soojapidav, harilikust kergem plokk

kergprogrammeerimine
[nimisõna, substantiiv]
koodivaba või vähese koodikirjutamisega tarkvaraarendus, mis toimub graafiliste kuvaelementide osutamisel põhineva interaktiivse liidese abil

kergsavi
[nimisõna, substantiiv]
hakitud õlgede, puidu vms ja savi segu

kergsein
[nimisõna, substantiiv]
kergematest materjalidest, nt kipsplaatidest, tellistest tehtud sein

kergsulam
[nimisõna, substantiiv]
väikese tihedusega sulam, kerge sulam

kergsüttiv
[omadussõna, adjektiiv]
kergesti süttiv

kergtee
[nimisõna, substantiiv]
1. jala käimiseks, jalgrattasõiduks, rulluiskudega sõitmiseks vms mõeldud tee

2. jala käimiseks, jalgrattasõiduks vm kergliikluseks mõeldud tee

kergus
[nimisõna, substantiiv]
kaalult kerge olek, kergekaalulisus

kergusetunne
[nimisõna, substantiiv]
hea, kerge enesetunne

kergustunne
[nimisõna, substantiiv]
hea, kerge enesetunne

kergõli
[nimisõna, substantiiv]
kütuse kuumutamisel õhu juurdepääsuta (ehk utmisel) eralduv kerge pooltöödeldud destillaat, mis sisaldab saasteaineid ning mida kasutatakse toorainena rafineerimistehastes

kerijalg
[nimisõna, substantiiv]
1. (vanaaegse) kerilaua püstine jalg

2. kerilaud tervikuna

keriking
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne madal (paelteta) pastel

kerilaud
[nimisõna, substantiiv]
(vanaaegne) lõnga kerimise vahend, koosneb alusel või jalal (rõhtsalt) pöörlevast puuristist, mille otsapulkade taha pannakse keritav lõngaviht

keriloom
[nimisõna, substantiiv]
kottuss

keriloomad
[nimisõna, substantiiv]
rühm peamiselt magevees elutsevaid mikroskoopilisi loomi

kerima
[tegusõna, verb]
1. lõnga, filmilinti vm kerasse, rulli vm (või sealt lahti) keerama

2. riiet servast kokku, rulliks keerama

Ühendtegusõnad: edasi kerima, edasi kerima, lahti kerima, lahti kerima, peale kerima, peale kerima, tagasi kerima, tagasi kerima, ümber kerimaümber kerima

kerimisriba
[nimisõna, substantiiv]
seadme ekraanil paiknev pikk ja kitsas ala, mis võimaldab infot, pilte vm materjali edasi-tagasi liigutada

kerimoia
[nimisõna, substantiiv]
Peruu ja Ecuadori Andide mägiorgudest pärineva viljapuu (Peruu annoona) rohekaskollase koorega magusamaitseline ümar vili

keripulk
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne töövahend:) puupulk, millele otsale keriti lõngakera algus

keripuu
[nimisõna, substantiiv]
(vanaaegne) lõnga kerimise vahend, koosneb alusel või jalal (rõhtsalt) pöörlevast puuristist, mille otsapulkade taha pannakse keritav lõngaviht

keris
[nimisõna, substantiiv]
1. kuumaks aetav kivikuhelik sauna- või reheahju küttekoldel leili tekitamiseks

2. saunas kivid, kuhu sa vett viskad, et kuum hakkaks

kerisekivi
[nimisõna, substantiiv]
kerise peale pandav, kuumaks köetav kivi, millele visatakse leili

kerjaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kerjav inimene

2. see, kes kerjab

kerjakepp
[nimisõna, substantiiv]
kerjuse kasutatav kepp (hrl sümboliseerib kerjamist üldse)

kerjakott
[nimisõna, substantiiv]
kott kerjatud esemete, söögikraami vms jaoks (sageli väljendites kerjamise ja vaesuse kohta üldse)

kerjama
[tegusõna, verb]
teistelt toitu, raha vm paluma või manguma

kerjus
[nimisõna, substantiiv]
1. kerjamisest elatuv inimene

2. see, kes kerjamisest elab

kerjusekepp
[nimisõna, substantiiv]
kerjuse kasutatav kepp (hrl sümboliseerib kerjamist üldse)

kerjuslaps
[nimisõna, substantiiv]
kerjav laps

kerjusmunk
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne keskaja mungaordu liige, kes elatus tööst ja almustest ning tegutses rändjutlustajana (nt frantsisklane, karmeliit)

2. buda munk

kerjuspoiss
[nimisõna, substantiiv]
kerjav poiss

kerkeala
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, mis on kujunenud maakoore kerkimise tulemusena

kerkima
[tegusõna, verb]
1. määralt või ulatuselt suurenema, kõrgemaks muutuma

2. tõusma, ülespoole liikuma

3. tõusma

4. kõrgenema

5. esile ulatuma

Ühendtegusõnad: esile kerkima, esile kerkima, üles kerkimaüles kerkima

kerklema
[tegusõna, verb]
hooplema

kerkne
[omadussõna, adjektiiv]
(ühiskonna, süsteemi vm kohta:) võimeline edukalt kohanema, toimima ja taastuma ka rasketes või ootamatutes oludes

kerksus
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna, süsteemi vm võime kohaneda, toimida ja taastuda ka rasketes või ootamatutes oludes

kerkvel
[määrsõna, adverb]
1. kohevil

2. kerkimas

kerkvele
[määrsõna, adverb]
1. kohevile

2. kerkivasse asendisse

kerogaas
[nimisõna, substantiiv]
petrooleumigaasiga töötav tahita priimus

kerogeen
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivis leiduv kerge orgaaniline aine

kerra
[määrsõna, adverb]
(ennast kokku kerinult) kõverasse, kägarasse

kerratõmbunud
[omadussõna, adjektiiv]
kokkurullitult rõngas või kerana

kerria
[nimisõna, substantiiv]
Hiinast pärinev kuldkollaste õite ja heleroheliste võrsetega madal põõsas, ka ilutaim

kerss
[nimisõna, substantiiv]
1. madalas vees või niisketes kohtades kasvav väikeste kollaste õitega rohttaim

2. rohttaim

kes
[asesõna, pronoomen]
1. küsiv-siduv sõna isikute, elusolendite kohta

2. sõna, mida kasutatakse küsimustes ja lausetes, et täpsustada inimese nime, ametit või midagi muud

kesa
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, mida valmistatakse ette külvipinnaks hrl talivilja kasvatamiseks

kesakann
[nimisõna, substantiiv]
1. padjandeid moodustav väikeste valgete õitega rohttaim

2. rohttaim

kesakultuur
[nimisõna, substantiiv]
külvipinda ettevalmistaval maa-alal kasvatatav varavalmiv taim (nt mesikas, segatis)

kesakünd
[nimisõna, substantiiv]
talivilja kasvatamiseks ettevalmistatava külvikorravälja kündmine

kesalesk
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle elukaaslane on pikemat aega ära mujal

kesalill
[nimisõna, substantiiv]
põldudel ja rannaniitudel kasvav kummelit meenutav umbrohutaim

kesamaa
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, mida valmistatakse ette külvipinnaks hrl talivilja kasvatamiseks

kesamailane
[nimisõna, substantiiv]
lamava varre, veidi lihakate lehtede ja peaaegu valgete õitega umbrohi

kesanaine
[nimisõna, substantiiv]
naine, kelle elukaaslane on pikemat aega ära mujal

kesapõld
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, mida valmistatakse ette külvipinnaks hrl talivilja kasvatamiseks

kesasi
[nimisõna, substantiiv]
asesõna kes asemel kasutatav sõna, hrl kontekstis 'keda endast kujutab'

kese
[nimisõna, substantiiv]
1. keskpunkt, millegi keskel olev koht

2. keskne isik, nähtus vm

3. keskpunkt

keset
[prepositsioon, eessõna]
1. millegi keskosas, keskpunktis või keskel

2. mingi koha keskmises osas

3. keskel

kesi
[nimisõna, substantiiv]
viljatera kest

kesik
[nimisõna, substantiiv]
põrsast vanem (umbes aastane), kuid mitte veel täiskasvanud siga

kesik
[nimisõna, substantiiv]
1991. aastal loodud Eesti Keskerakonna liige

kesine
[omadussõna, adjektiiv]
1. omaduste poolest vilets, tasemelt kehv või nigel

2. vaevalt piisav või vähene

3. vilets, kehvavõitu

kesk
[prepositsioon, eessõna]
millegi keskel, keset midagi

kesk
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 1991. aastal asutatud erakond nimega Eesti Keskerakond

kesk
mingis suhtes (nt asendilt, ajaliselt, seisundilt) keskmine

keska
[nimisõna, substantiiv]
keskkool

keskaadel
[nimisõna, substantiiv]
keskmise astme aadelkond, aadli keskkiht

keskaafriklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Aafrika Vabariigi kodanik või elanik

2. Kesk-Aafrika päritolu inimene

keskaasialane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Aasia elanik

2. Kesk-Aasiast pärit inimene

keskaeg
[nimisõna, substantiiv]
vana- ja uusaja vaheline üldajaloo periood

keskaegkond
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline aegkond, mis järgneb vanaaegkonnale ehk paleosoikumile ja eelneb uusaegkonnale ehk kainosoikumile

2. geoloogiline aegkond

keskaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskajast pärit, sinna kuuluv või sellele omane

2. 5.–15. sajandist pärit

3. sellele ajale omane

keskaju
[nimisõna, substantiiv]
suuraju tagumine, vastu tagaaju asuv osa

keskala
[nimisõna, substantiiv]
keskmine, keskel asuv ala

keskalluvus
[nimisõna, substantiiv]
vahetu alluvus otse riigile, kõrgeimale juhtivale keskusele (nt riigi haldusüksustes, kaitseväes)

keskaparaat
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude riigiasutuste ja neis töötavate isikute kohta)

keskarhiiv
[nimisõna, substantiiv]
kõige tähtsam, keskne arhiiv

keskarvuti
[nimisõna, substantiiv]
arvutite süsteemi või välisseadmetega varustatud töökohtade süsteemi keskne, võimas juhtarvuti (nt server)

keskaste
[nimisõna, substantiiv]
teine, keskmine aste mingis süsteemis

keskasutus
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna keskne, juhtiv asutus

keskdistants
[nimisõna, substantiiv]
keskmise pikkusega vahemaa, keskmine kaugus

keskeakriis
[nimisõna, substantiiv]
keskealisi inimesi tabav psüühiline, hingeline ummikseis

keskealine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) keskeas olev

2. selline, kes vanuse poolest jääb noore ja vana vahele

keskeestlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Eestis elav eestlane

2. Kesk-Eestist pärit eestlane

keskel
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. mingi ala, koha keskkohas

2. mingi koha keskmises osas

keskele
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. mingi ala, koha keskkohta

2. mingi koha keskmisesse osasse

keskelt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. mingi ala, koha keskkohast

2. mingi koha keskmisest osast

keskeltläbi
[määrsõna, adverb]
1. (matemaatiliselt) keskmise arvestusega

2. keskmise arvestusega

keskendama
[tegusõna, verb]
oma mõtteid, tähelepanu, tegevust kesksele probleemile või teatud ülesande täitmisele suunama

keskendatult
[määrsõna, adverb]
kogu tähelepanuga (mingi tegevuse juures)

keskendatus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mille puhul tähelepanu, mõtted või tegevust on millegi ümber koondunud

keskenduma
[tegusõna, verb]
1. oma mõtteid, tähelepanu, tegevust kesksele probleemile või teatud ülesande täitmisele suunama

2. oma tähelepanu, mõtteid või tegevust millegi ümber koondama

3. millelegi kogu oma tähelepanu ja mõtteid suunama

keskendumisraskus
[nimisõna, substantiiv]
hrl vaimse tegevusega tegelemisel tekkivad segavad, häirivad asjaolud, mis ei lase oma tähelepanu ja mõtteid käsilolevale koondada

keskendumisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime oma tähelepanu, mõtteid või tegevust millelegi keskendada

keskendunult
[määrsõna, adverb]
kogu tähelepanuga (mingi tegevuse juures)

keskendus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtete, tegude vm millegi ümber koondamine

2. vaimsete (ja füüsiliste) võimete keskendamine

keskerakond
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 1991. aastal asutatud erakond nimega Eesti Keskerakond

keskerakondlane
[nimisõna, substantiiv]
1991. aastal loodud Eesti Keskerakonna liige

keskeriharidus
[nimisõna, substantiiv]
keskeriõppeasutuses omandatud haridus (möödunud ajal)

keskeriõppeasutus
[nimisõna, substantiiv]
peale kutsehariduse ka üldise keskhariduse andnud õppeasutuse varasem nimetus

keskeurooplane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Euroopa elanik

2. Kesk-Euroopast pärit inimene

keskfraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
keskerakondlaste saadikurühm parlamendis vm esindukogus

keskhaigla
[nimisõna, substantiiv]
linna, piirkonna kõige suurem haigla

keskharidus
[nimisõna, substantiiv]
1. keskmise astme üldharidus (järgneb põhiharidusele ja võimaldab edasiõppimist kõrgkoolis)

2. haridus, mis võimaldab minna kõrgkooli edasi õppima

keskhommik
[nimisõna, substantiiv]
aeg suvel umbes kella 9–10 paiku hommikul

keskhommikune
[omadussõna, adjektiiv]
keskhommikul esinev, tehtav vms, keskhommikuga seotud

keski
[asesõna, pronoomen]
keegi

keskiga
[nimisõna, substantiiv]
inimese iga umbes 40. eluaastast 60. eluaastani

keskis
[postpositsioon, tagasõna]
keskel, seltsis, ringis

keskjaam
[nimisõna, substantiiv]
seadmestik telefonivõrku kuuluvate telefonide omavaheliseks kokkulülitamiseks

keskjooks
[nimisõna, substantiiv]
jõe keskmine, alam- ja ülemjooksu vaheline osa

keskjoon
[nimisõna, substantiiv]
joon, mis jagab millegi keskelt kaheks

keskjuht
[nimisõna, substantiiv]
keskastme juht

keskkaal
[nimisõna, substantiiv]
üks keskmisi kaalukategooriaid (nt poksis, maadluses)

keskkaallane
[nimisõna, substantiiv]
(nt poksis ja maadluses:) keskkaalus võistlev sportlane

keskkaitsja
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) kaitseliini taga seisev mängija, kes ei kata kindlat vastast

keskkeha
[nimisõna, substantiiv]
(keha keskosa kohta)

keskkiht
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalse seisundi, eriti varakuse poolest ühiskonnas keskmises asendis olev rühm inimesi

keskklass
[nimisõna, substantiiv]
majandusliku seisundi, varakuse poolest suhteliselt heal järjel, keskmises seisus olevad inimesed ühiskonnas

keskklassiauto
[nimisõna, substantiiv]
keskmise hinnaklassi auto

keskkoht
[nimisõna, substantiiv]
otstest või äärtest enam-vähem samal kaugusel olev koht või osa

keskkomisjon
[nimisõna, substantiiv]
keskne, juhtiv komisjon

keskkomitee
[nimisõna, substantiiv]
kommunistliku partei kõrgeim juhtiv üksus

keskkond
[nimisõna, substantiiv]
1. olud, milles inimene elab, kasvab ja areneb või millega ta kokku puutub

2. tingimused, olud, milles inimene elab

keskkondlik
[omadussõna, adjektiiv]
keskkonda puudutav, keskkonnaga seotud

keskkonnaaktivist
[nimisõna, substantiiv]
aktiivne keskkonnakaitsja, keskkonnaprobleemide lahendamise eest võitleja

keskkonnaalane
[omadussõna, adjektiiv]
looduskeskkonna valdkonda puutuv või kuuluv

keskkonnahoid
[nimisõna, substantiiv]
elukeskkonda ja loodust säästev ja ohtlike mõjude eest kaitsev tegutsemine (nt jäätmekäitlus, taaskasutus, digikoristus)

keskkonnahoidlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskkonda, loodust inimtegevuse kahjuliku mõju eest säästev või kaitsev

2. selline, mis kaitseb keskkonda ja loodust inimese tegevuse kahjuliku mõju eest

3. selline, mis kulutab võimalikult vähe looduslikke varasid

keskkonnahäiring
[nimisõna, substantiiv]
keskkonda negatiivselt mõjutav tegur, mis kaasneb harilikult inimtegevusega ja halvendab inimese elukvaliteeti, nt jäätmehais või lindude kogunemine

keskkonnakahjustus
[nimisõna, substantiiv]
saastamise tekitatud või loodusõnnetuse vm tagajärjel looduses tekkinud kahjustus

keskkonnakaitse
[nimisõna, substantiiv]
elukeskkonda ja loodust säästev ja ohtlike mõjude eest kaitsev tegutsemine (nt jäätmekäitlus, taaskasutus, digikoristus)

keskkonnamajandus
[nimisõna, substantiiv]
1. majandusteaduse haru, mis uurib keskkonna ja ühiskonna vastastikuste seoste majanduslikku külge

2. vastav eriala

3. vastav tegevusvaldkond

keskkonnamaks
[nimisõna, substantiiv]
maks, mida ettevõtja tasub loodusressursside kasutamise ning loodusele saastamisega tekitatava kahju eest

keskkonnaministeerium
[nimisõna, substantiiv]
looduskasutuse ja keskkonnakaitse küsimustega tegelev ministeerium

keskkonnaminister
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnapoliitikat korraldav minister

keskkonnamõju
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi tegevuse vms mõju elukeskkonnale ja loodusele

2. mingi tegevuse vms mõju keskkonnale

keskkonnamärgis
[nimisõna, substantiiv]
tähis, mis kinnitab toote või teenuse keskkonnasõbralikkust

keskkonnamürk
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevuse tulemusel tekkiv või vabanev keemiline aine, mis keskkonda sattudes mõjutab otseselt elusorganisme või kahjustab looduse üldist toimimist

keskkonnanõuded
[nimisõna, substantiiv]
kohustuslikud reeglid vm nõuded, mille täitmine tagab keskkonna säilimise ja loodusvarade säästliku kasutamise

keskkonnaohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ohustab keskkonda

keskkonnapagulane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on sunnitud oma senisest elukohast lahkuma keskkonnaseisundi (sageli inimtegevusest põhjustatud) halvenemise tõttu

keskkonnapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi kehtestatud põhimõtted ja tegevuseesmärgid, mis hõlmavad keskkonnakorraldust ja -kaitset

keskkonnapsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia haru, mis uurib füüsilise keskkonna mõju inimese mõtlemisele, tunnetele, suhetele ja käitumisele

keskkonnapõgenik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on sunnitud oma senisest elukohast lahkuma keskkonnaseisundi (sageli inimtegevusest põhjustatud) halvenemise tõttu

keskkonnarisk
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, mis võib endast kujutada ohtu ümbritsevale keskkonnale

keskkonnaränne
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ümberasumine omal maal või ühelt maalt teisele keskkonnamuutuste tõttu

keskkonnaseire
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna seisundi ja seda mõjutavate tegurite pidev jälgimine

keskkonnasõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskkonda, loodust inimtegevuse kahjuliku mõju eest säästev või kaitsev

2. selline, mis kaitseb keskkonda ja loodust inimese tegevuse kahjuliku mõju eest

3. selline, mis kulutab võimalikult vähe looduslikke varasid

keskkonnasäästlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskkonda, loodust inimtegevuse kahjuliku mõju eest säästev või kaitsev

2. selline, mis kaitseb keskkonda ja loodust inimese tegevuse kahjuliku mõju eest

3. selline, mis kulutab võimalikult vähe looduslikke varasid

keskkonnatasu
[nimisõna, substantiiv]
maks, mida ettevõtja tasub loodusressursside kasutamise ning loodusele saastamisega tekitatava kahju eest

keskkonnateadlik
[omadussõna, adjektiiv]
keskkonnahoiu põhimõtteid hästi tundev, ökoloogiliselt teadlik

keskkonnategur
[nimisõna, substantiiv]
organismide või nende koosluste elu mõjustav keskkonna aine või protsess

keskkonnatehnika
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis haarab veevarustust, kanalisatsiooni, sanitaartehnilisi süsteeme, energiatõhusaid hooneid ja muid keskkonnakaitsega seotud tehnikaalasid

keskkonnatervis
[nimisõna, substantiiv]
inimese, rahvastiku terviseseisund, mõjutatuna keskkonnategureist

keskkonnatingimused
[nimisõna, substantiiv]
(asja)olud, mis avaldavad mõju keskkonnale

keskkonnatundlik
[omadussõna, adjektiiv]
keskkonnamõjude suhtes tundlik

keskkonnauuring
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna seisukorra väljaselgitamine, nt pinnase ja põhjavee kvaliteedi kontroll

keskkonnaväide
[nimisõna, substantiiv]
tootja või teenuseosutaja enda kinnitus toote või teenuse keskkonnasäästlikkuse kohta

keskkonnaõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis määratlevad, kuidas kaitsta meid ümbritsevat keskkonda

keskkontor
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse keskne, juhtiv osa (ja selle hoone, ruumid) oma filiaalide, haruasutuste ja esinduste suhtes

2. asutuse keskne, juhtiv osa (ja selle hoone, ruumid) oma filiaalide, haruasutuste, esinduste jne suhtes

keskkool
[nimisõna, substantiiv]
1. kool, mis annab keskhariduse

2. kool, mis annab keskhariduse

keskkooliharidus
[nimisõna, substantiiv]
keskkoolis omandatav haridus

keskkooliklass
[nimisõna, substantiiv]
keskkooli või gümnaasiumi ülemastme klass

keskkoolikursus
[nimisõna, substantiiv]
keskkoolis läbivõetav õppeainete programm

keskkriminaalpolitsei
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalpolitsei keskne, juhtiv asutus

keskkõht
[nimisõna, substantiiv]
keskmine osa kõhust

keskkõrge
[omadussõna, adjektiiv]
(vokaalide kohta:) keele asendilt keskmise kõrgusega

keskkõrv
[nimisõna, substantiiv]
kõrva keskmine osa, mis on õhuga täidetud ning koosneb trummiõõnest, kuulmetõrvest ja nibujätke rakkudest

keskkõrvapõletik
[nimisõna, substantiiv]
kõrva trummiõõne limaskesta põletik

keskküte
[nimisõna, substantiiv]
1. küttesüsteem, mis soojendab torustiku või kanalite kaudu mitut hoonet (nt tervet asulat) või kuulub ühe hoone juurde

2. süsteem, kus kogu maja kütab seade, mis saadab kuuma õhu või kuuma vee torude kaudu kõikidesse tubadesse

keskküttekatel
[nimisõna, substantiiv]
keskküttesüsteemi katel vee kuumutamiseks (vesikeskkütte korral) või aurustamiseks (aurkeskkütte korral)

keskkütteradiaator
[nimisõna, substantiiv]
keskküttesüsteemi radiaator

keskküttetoru
[nimisõna, substantiiv]
keskküttesüsteemi toru(juhe)

kesklabor
[nimisõna, substantiiv]
(mitme laboratooriumi korral) kõige põhilisem või olulisem labor

kesklaboratoorium
[nimisõna, substantiiv]
(mitme laboratooriumi korral) kõige põhilisem või olulisem labor

keskladu
[nimisõna, substantiiv]
suur, keskne ladu, millest tooteid mujale jaotatakse

kesklaine
[nimisõna, substantiiv]
1. raadiolainete piirkond, mille lainepikkus on umbes 100–1000 m

2. vastava pikkusega raadiolaine

kesklaineastmik
[nimisõna, substantiiv]
kesklaine järkude kogum

kesklainesaatja
[nimisõna, substantiiv]
kesklainel töötav raadiosaatja

keskleht
[nimisõna, substantiiv]
1. (areneval organismil:) looterakkude keskmine, vahelmine rakukiht, millest arenevad lihased, süda, luustik, veri

2. vahelmine looteleht v rakukiht

keskliit
[nimisõna, substantiiv]
haruliite koondav, neid esindav keskne organisatsioon

kesklinlane
[nimisõna, substantiiv]
kesklinna elanik

kesklinn
[nimisõna, substantiiv]
1. linna keskosa, hrl vilgas äri- ja meelelahutuskeskus

2. linna keskmine osa

kesklukustus
[nimisõna, substantiiv]
ühe nupulevajutusega kõiki lukke lukustav ja avav süsteem

kesklõik
[nimisõna, substantiiv]
kahe külje (kolmnurgal) või haarade (trapetsil) keskpunkte ühendav sirglõik

kesklõuna
[nimisõna, substantiiv]
1. päeva keskmine osa, hrl umbes kell 12

2. päeva keskmine osa

3. kell 12 päeval

kesklõunane
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskpäeval esinev, toimuv vms

2. keskpäeva aegne

kesklööv
[nimisõna, substantiiv]
keskmine hrl sammastega eraldatud piklik ruumiosa nt kirikus, külglöövide vaheline lööv

keskmaa
[nimisõna, substantiiv]
keskmise pikkusega distants (nt õhutõrjes, spordis)

keskmaajooks
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustikus jooks, mille distants jääb hrl 800 ja 2000 meetri vahele

keskmaajooksja
[nimisõna, substantiiv]
keskmaajooksule spetsialiseerunud jooksja

keskmaaketas
[nimisõna, substantiiv]
(kettagolfis:) spetsiaalne ketas pikkadest visetest lühemateks ja täpsemateks viseteks

keskmaamees
[nimisõna, substantiiv]
keskmise pikkusega distantsidel võistlev sportlane (hrl jooksja)

keskmaarakett
[nimisõna, substantiiv]
keskmise tegevuskaugusega rakett

keskmassiiv
[nimisõna, substantiiv]
mäestikuala, mis koosnevb peamiselt vulkaanilise päritoluga kõrgustikest

keskmik
[nimisõna, substantiiv]
keskmise varakusega talupoja omaaegne nimetus

keskmiktalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
keskmise varakusega talupoja omaaegne nimetus

keskmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. ruumiliselt või ajaliselt, vanuseliselt vahepeal olev, keskkohas, keskel või vahel paiknev

2. asukoha poolest selline, et piirideni või äärteni jääb mõlemalt poolt sama palju ruumi

keskmisekasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
kasvult suure ja väikese vahepealne

keskmiselt
[määrsõna, adverb]
1. (matemaatiliselt) keskmise arvestusega

2. keskmise arvestusega

keskmisepalgaline
[omadussõna, adjektiiv]
(kõrge ja madala palga suhtes) vahepealset palka saav

keskmistama
[tegusõna, verb]
arvutama taset, mille ümber uuritava tunnuse väärtus kõigub

keskmoment
[nimisõna, substantiiv]
kuu- või päikesevarjutuse maksimaalne faas

keskmoreen
[nimisõna, substantiiv]
kahe liustiku ühinemisel keskele jääv erineva suurusega osakestest koosnev sete

keskmurre
[nimisõna, substantiiv]
keskosa murre mingil keelealal

keskmuuseum
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna või ala ekspositsioonide suurim muuseum

keskmäestik
[nimisõna, substantiiv]
laugete nõlvade ja kulunud tippudega mäestik, mille kõrgus on 1000–2000 m üle merepinna (nt Karpaadid)

keskmäng
[nimisõna, substantiiv]
1. (males ja kabes:) avangu ja lõppmängu vaheline mängujärk

2. males v kabes

keskmängija
[nimisõna, substantiiv]
meeskonnavõistluses mängija, kes tegutseb aktiivselt nii ründe- kui kaitsealas

keskne
[omadussõna, adjektiiv]
1. peamine, põhiline

2. selline, mis teiste seas kõige olulisemana esile kerkib

kesknurk
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) ringjoone kahe raadiuse vaheline nurk

kesknädal
[nimisõna, substantiiv]
1. nädala 3. päev, teisipäevale järgnev ja neljapäevale eelnev päev

2. nädala 3. päev

kesknärvisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
kogu organismi talitlust juhtiv närvisüsteemi osa, mis inimestel ja selgroosetel loomadel koosneb pea- ja seljaajust

keskosa
[nimisõna, substantiiv]
millegi keskmine osa

keskpaik
[nimisõna, substantiiv]
mingi ajavahemiku keskmine järk, algusest ja lõpust enam-vähem samal kaugusel olev osa

keskpaiku
[postpositsioon, tagasõna]
(umbkaudu) teatud ajalõigu keskpaigas

keskpank
[nimisõna, substantiiv]
riigi raha- ja pangasüsteemi korraldav ning riigi pangapoliitikat kujundav ja ellu viiv pank

keskpartei
[nimisõna, substantiiv]
vasak- ja parempoolse vahel, tsentris asuv erakond (ka sellise erakonna nimena või nimeosana)

keskpealine
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta, kelle kolju laius on 76–80,9% kolju pikkusest)

keskpealisus
[nimisõna, substantiiv]
pea keskmine suurus

keskpikk
[omadussõna, adjektiiv]
(igasuguse ajavahemiku kohta ühest aastast kuni viie või enama aastani)

keskpinge
[nimisõna, substantiiv]
elektripinge, mis vahelduvvoolu puhul on vahemikus 6–35 kilovolti (6–35 kV)

keskplaan
[nimisõna, substantiiv]
esi- ja tagaplaani vaheline ala (nt maalil, fotol, filmikaadril), mille hrl täidab objekt või inimene ainult osaliselt

keskpoolkaitsja
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) suure tööraadiusega kaitsemängija väljaku keskmisel kolmandikul (keskväljal)

keskpositsioon
[nimisõna, substantiiv]
väljakuala, mis jääb lähi- ja kaugvisete sooritamise ala vahele

keskpositsioonivise
[nimisõna, substantiiv]
keskpositsioonilt sooritatud vise

keskpunkt
[nimisõna, substantiiv]
millegi keskel, otstest või äärtest enam-vähem samal kaugusel olev koht

keskpõrand
[nimisõna, substantiiv]
põranda keskosa

keskpäev
[nimisõna, substantiiv]
1. päeva keskmine osa, hrl umbes kell 12

2. päeva keskmine osa

3. kell 12 päeval

keskpäevajoon
[nimisõna, substantiiv]
kujutletav joon, mis ühtib keskpäeval esemete poolt jäetava varju suunaga (st meridiaani suunaga)

keskpäevalill
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrika rohttaim, mille õied avanevad keskpäeval, Eestis aialill

keskpäevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskpäeval esinev, toimuv vms

2. keskpäeva aegne

keskpäevapäike
[nimisõna, substantiiv]
keskpäevane (ere) päikesevalgus

keskpäevatund
[nimisõna, substantiiv]
keskpäevane aeg, keskpäev

keskpäeviti
[määrsõna, adverb]
igal keskpäeval, hrl kella 12 ajal

keskpära
[nimisõna, substantiiv]
keskpärane, ilmetu, mittemidagiütlev olek

keskpärane
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt, tasemelt, väärtuselt keskmine, mitte halb, aga ka mitte millegi poolest silmapaistev

keskpärasus
[nimisõna, substantiiv]
keskpärane, ilmetu, mittemidagiütlev olek

keskraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogu, kes juhib teisi sellesama süsteemi raamatukogusid

keskregister
[nimisõna, substantiiv]
inimhäälel, pillil keskmine heliulatuse lõik

keskristsirge
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) sirge, mis on risti lõiguga ja läbib lõigu keskpunkti

keskrood
[nimisõna, substantiiv]
taime lehe keskmine rood, rootsu jätk

kesksagedus
[nimisõna, substantiiv]
1. keskmine võnkesagedus

2. raadiolainete sagedus 300–3000 kHz (kesklainealal)

keskseinand
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnaõõne keskmine, kopsudevaheline osa

2. ruum rinnaõõne keskosas

kesksilinder
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel:) juure ja varre keskosa

kesksugu
[nimisõna, substantiiv]
keele üks grammatilisi kategooriaid (nt indoeuroopa keeltes)

kesksuvi
[nimisõna, substantiiv]
suve keskmine, hrl kõige soojem osa, suve kõrgaeg

kesksuvine
[omadussõna, adjektiiv]
kesksuvel esinev, kesksuvele omane

kesksuviti
[määrsõna, adverb]
kesksuvedel

kesksõna
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) verbist, sh ühendverbist tuletatud käändeline vorm (nt eitav, kaasasündinud)

2. verbi käändeline vorm

kesksõrm
[nimisõna, substantiiv]
kõige pikem, pöidlast lugedes kolmas sõrm

kesktaevas
[nimisõna, substantiiv]
taeva keskosa

kesktalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
keskmise varakusega talupoja omaaegne nimetus

kesktalv
[nimisõna, substantiiv]
talve keskmine, hrl kõige külmem osa, talve kõrgaeg

kesktalvine
[omadussõna, adjektiiv]
kesktalvel esinev, kesktalvele omane

kesktase
[nimisõna, substantiiv]
(teadmiste ja oskuste taseme mõõtmisel kasutatava määratlusena:) keskmine järk

kesktee
[nimisõna, substantiiv]
(kahe äärmuse vahepealse toimimisjoone või lahenduse, ka kompromissi kohta)

kesktelg
[nimisõna, substantiiv]
millegi keskpunkti, keskkohta läbiv, midagi kaheks võrdseks osaks jagav mõtteline sirgjoon

kesktolmuimeja
[nimisõna, substantiiv]
tsentraalseadmest, majja paigaldatud torustikust, tõmbepesadest ja muust koosnev tolmuimemise süsteem, millega puhastades juhitakse must õhk majast välja

kesktormaja
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) tavaliselt vastase väravale kõige lähemal asuv ründaja, keskmine ründemängija

keskturg
[nimisõna, substantiiv]
linna vm piirkonna kõige suurem, keskne turg

kesktõmbejõud
[nimisõna, substantiiv]
inertsist tulenev jõud, mis püüab ringliikumises olevat keha viia tiirlemise keskpunkti poole

kesktõukejõud
[nimisõna, substantiiv]
inertsist tulenev jõud, mis püüab ringliikumises olevat keha viia tiirlemise keskpunktist eemale

keskur
[nimisõna, substantiiv]
keskmisse põlvkonda kuuluv, keskealine inimene

keskus
[nimisõna, substantiiv]
1. koht või ala, millel on mingis suhtes keskne, juhtiv seisund

2. millegi keskmine osa

3. koht või asutus, millel on mingis suhtes juhtiv roll

keskuslinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, mis koos oma lähiümbruse valdadega moodustab ühtse linnapiirkonna, nt Tallinna linnapiirkonna puhul Tallinn, Pärnu linnapiirkonna puhul Pärnu

keskustelema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi millestki juttu ajama või vestlema

2. jutlema

keskustelu
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi (pikemalt) rääkimine, kõnelemine

2. see, kui kaks või enam inimest omavahel juttu ajavad, vestlevad

keskustlema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi millestki juttu ajama või vestlema

2. jutlema

keskvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
riigi valitsus kohaliku omavalitsuse suhtes või liitriigi valitsus osariigi valitsuse suhtes

keskvalmiv
[omadussõna, adjektiiv]
(taimesortide kohta:) valmimiselt varajase ja hilise vahepealne

keskvarvas
[nimisõna, substantiiv]
keskmine varvas (nt linnul)

keskvokaal
[nimisõna, substantiiv]
artikulatsioonilt ees- ja tagavokaalide vahepealne vokaal (nt eesti õ)

keskvõim
[nimisõna, substantiiv]
tsentraalne, kõrgem võim riigis (vastandina kohapealsele võimule)

keskvõrre
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) omadussõna või määrsõna võrdlusaste, mis näitab, et millelgi on vaadeldavat omadust suuremal määral kui teisel samasse rühma kuuluval olendil, asjal või nähtusel (nt ilusam, parem)

keskväli
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) kõik osalised kaitseasendid väljaku keskme pool (ehk poolkaitse), kus võidakse ka rünnata

keskväljak
[nimisõna, substantiiv]
asula keskel asuv, tihti ka tähtsaim väljak

keskväärtus
[nimisõna, substantiiv]
arv, mis iseloomustab juhusliku suuruse paiknemist

keskvöönd
[nimisõna, substantiiv]
loodusvöönd, mis hõlmab kontinendi keskosa ning kus esinevad kuumad suved ja külmad talved

keskõhtu
[nimisõna, substantiiv]
keskpäeva ja päikeseloojangu vahelise ajavahemiku keskpaik (umbes kella 17–18 paiku) suvel

keskõppeasutus
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutus, mis annab keskmise astme üldhariduse (nt keskkool)

kesköine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kella 12 paiku) keskööl toimuv või esinev

2. keskööle omane

kesköö
[nimisõna, substantiiv]
1. öö keskmine, pimedaim järk (kella 12 paiku)

2. kell 12 öösel

kesköömissa
[nimisõna, substantiiv]
jumalateenistus jõulu- ja ülestõusmispüha öösel

keskööpäike
[nimisõna, substantiiv]
Päikese suvine kesköine nähtavus polaaraladel pealpool horisonti

kesköötund
[nimisõna, substantiiv]
1. kesköine aeg

2. kell 12 keskööl

kess
[nimisõna, substantiiv]
suuresilmaline võrkkott

kesse
[asesõna, pronoomen]
kes (see)

kessoon
[nimisõna, substantiiv]
kastikujuline põhjata ehitis veevaba töökambri loomiseks vee all või vesises pinnases (kaeve)tööde tegemisel

kessoonlagi
[nimisõna, substantiiv]
kastikesetaolistest detailidest moodustuv lagi

kessoontõbi
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mis tekib kiirel siirdumisel kõrgema rõhuga keskkonnast madalama rõhuga keskkonda (nt sukelduja tõusmisel sügavusest pinnale)

kest
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsev kate, väljastpoolt kattev kiht

kestaheitja
[nimisõna, substantiiv]
seadis tulirelval padrunikesta väljaheitmiseks

kestahes
[nimisõna, substantiiv]
1. (möönvalt:) ükskõik kes, iga inimene

2. ükskõik kes

kestama
[tegusõna, verb]
kestendama

kestavahetus
[nimisõna, substantiiv]
maol, ussil

kestel
[postpositsioon, tagasõna]
1. mingi ajaühiku väldates või millegi toimumise ajal

2. osutab ajavahemikule või ajale, mil midagi tehakse või toimub

kestendama
[tegusõna, verb]
(naha, koore vms kohta:) vähehaaval killukestena eralduma

kestendus
[nimisõna, substantiiv]
1. naha väikeste killukestena eraldumine

2. eralduv nahakord

kestes
[postpositsioon, tagasõna]
1. mingi ajaühiku jooksul

2. millegi toimumise ajal

kestev
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaua aega vältav, (üsna) pikaajaline, mitteajutine

2. selline, mis on pidev või kestab pikemat aega

kestlik
[omadussõna, adjektiiv]
edasiseks tegevuseks, toimimiseks võimeline, suuteline oma tegevust jätkama

kestlikkus
[nimisõna, substantiiv]
võimelisus, suutlikkus toimida edaspidi, jätkata alustatud tegevust

kestma
[tegusõna, verb]
1. mingist ajamomendist alates üha edasi toimuma või esinema, teatava aja jätkuma

2. teatud ajalise pikkusega olema

Ühendtegusõnad: edasi kestmaedasi kestma

kestuma
[tegusõna, verb]
(lülijalgsete, kahepaiksete ja soomuseliste roomajate kohta:) väliskatet perioodiliselt uuendama

kestus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi protsessi või sündmuse ajaline pikkus

2. millegi ajaline pikkus

kestusjooks
[nimisõna, substantiiv]
pikka aega kestev jooks vastupidavuse treenimiseks

kestuslend
[nimisõna, substantiiv]
(lennuspordis, nt purilennukiga lendamisel:) pikka aega kestev lend

kestusrekord
[nimisõna, substantiiv]
pikim kestus

kestvalt
[määrsõna, adverb]
pikemat aega

kestvus
[nimisõna, substantiiv]
millegi vastupidavus, millegi mõju, toime püsivus pikka aega (nt seadme kasutamisel, ravimi manustamisel)

kestvuskaup
[nimisõna, substantiiv]
kaup, mis ei ole määratud kohe või korraga äratarbimiseks, vaid pikaajaliseks kasutamiseks (nt televiisor, külmkapp)

kestvusratsutamine
[nimisõna, substantiiv]
hobuse kiirus- ja vastupidavusvõistlus, mis paneb proovile ratsaniku maastikul ratsutamise oskused

kestvussport
[nimisõna, substantiiv]
vastupidavust nõudvad spordialad, nt pikamaajooks, suusatamine, jalgrattasport

kestvussõit
[nimisõna, substantiiv]
(motospordis:) sõiduvahendite ja sõitjate vastupidavust mõõtev võistlus, kus võisteldakse nt kiiruse peale või teatud aja jooksul läbitud vahemaa peale

kesv
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrreline rohttaim, mille kultuurliiki viljeldakse teraviljana

2. kõrreline viljakultuur

kesvamärg
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese alkoholisisaldusega jook, mis on saadud tärkliserohket toorainet kääritades (Eestis hrl odralinnastest)

2. teraviljast tehtud jook, mis sisaldab alkoholi

kesvamärjuke
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese alkoholisisaldusega jook, mis on saadud tärkliserohket toorainet kääritades (Eestis hrl odralinnastest)

2. teraviljast tehtud jook, mis sisaldab alkoholi

kesvavesi
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese alkoholisisaldusega jook, mis on saadud tärkliserohket toorainet kääritades (Eestis hrl odralinnastest)

2. teraviljast tehtud jook, mis sisaldab alkoholi

keta
[nimisõna, substantiiv]
1. Kaug-Ida merede vääriskala

2. vääriskala

ketamiin
[nimisõna, substantiiv]
keemiline ühend, mida valuvaigistava toime tõttu kasutatakse meditsiinis, nägemusi tekitava toime tõttu aga narkootikumina

ketas
[nimisõna, substantiiv]
sõõrjas plaat, lameda silindri kujuline ratas

ketaskoorel
[nimisõna, substantiiv]
(maaharimisriist:) kettakujuliste tööseadistega kõrrekoorel

ketaslõikur
[nimisõna, substantiiv]
elektriline või suruõhutööriist metalli või kivi lõikamiseks, lihvimiseks, lõikeriistade teritamiseks, rooste eemaldamiseks vms

ketasmälu
[nimisõna, substantiiv]
mälu, milles andmed salvestatakse ühe või mitme ketta lamedatele pindadele ja kasutamise ajal kettad pöörlevad ümber ühise telje

ketasmüts
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne väike lameda koonuse kujuline peakate Ida-Saaremaa naistel

ketasnuga
[nimisõna, substantiiv]
1. kettakujulise lõikeosaga tööriist

2. selline lõikeriist seadme (nt traktoriadra) osana

ketaspidur
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki pidur, mis pidurdab piduriklotside ja piduriketta vahelise hõõrdejõu toimel

ketassaag
[nimisõna, substantiiv]
kettakujulise lõiketeraga saag

ketassalvesti
[nimisõna, substantiiv]
mälu, milles andmed salvestatakse ühe või mitme ketta lamedatele pindadele ja kasutamise ajal kettad pöörlevad ümber ühise telje

ketassõlg
[nimisõna, substantiiv]
kettakujuline sõlg

ketasäke
[nimisõna, substantiiv]
taldrikutaoliste ketastega mullaharimisriist, mida kasutatakse suurte mullakamakate ja rohukamara purustamiseks ning künniviilude kobestamiseks

keteldama
[tegusõna, verb]
kootud eseme silmuseid erilise õmblusega ühendama

ketendama
[tegusõna, verb]
(naha, koore vms kohta:) vähehaaval killukestena eralduma

ketendus
[nimisõna, substantiiv]
1. naha väikeste killukestena eraldumine

2. eralduv nahakord

ketiapteek
[nimisõna, substantiiv]
apteek, mis kuulub nt mõne farmaatsiakontserni apteegiketti

ketihotell
[nimisõna, substantiiv]
hotell, mis kuulub teatavasse hotelliketti

ketikaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste müük samale omanikule või samasse organisatsiooni kuulvate kaupluste ja teenindusettevõtete kaudu

ketikauplus
[nimisõna, substantiiv]
1. pood, mis kuulub teatavasse kaubandusketti

2. pood, mis kuulub teatavasse kaubaketti

ketikoer
[nimisõna, substantiiv]
ketis hoitav koer

ketikõlin
[nimisõna, substantiiv]
kõlav heli, mida tekitab keti liikumine, millegi vastu löömine vm

ketipood
[nimisõna, substantiiv]
1. pood, mis kuulub teatavasse kaubandusketti

2. pood, mis kuulub teatavasse kaubaketti

ketis
ketiga kinni, kinnitatud olekus

ketistama
[tegusõna, verb]
(kaitse)ketti panema

ketitama
[tegusõna, verb]
1. kariloomi ketiga kinni panema, hrl rohumaale sööma

2. ketiga varustama, hrl et midagi kinnitada

ketjas
[omadussõna, adjektiiv]
ketti meenutav, keti moodi lüliline

ketmen
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne laia teraga Kesk-Aasia kõblas

ketodieet
[nimisõna, substantiiv]
toitumisviis, mille puhul tarbitakse madala süsivesikusisaldusega ja kõrge rasvasisaldusega toitu

ketokeha
[nimisõna, substantiiv]
1. maksas rasvarakkudest moodustuv aine organismi energiavajaduse rahuldamiseks (nt nälgimise puhul)

2. orgaaniline ühend

ketonuuria
[nimisõna, substantiiv]
ketokehade normaalsest suurem sisaldus uriinis

ketoon
[nimisõna, substantiiv]
1. maksas rasvarakkudest moodustuv aine organismi energiavajaduse rahuldamiseks (nt nälgimise puhul)

2. orgaaniline ühend

ketoos
[nimisõna, substantiiv]
1. maksas rasvarakkudest moodustuv aine (ehk ketokehade) normaalsest kõrgem sisaldus veres

2. suhkur

ketrama
[tegusõna, verb]
millestki korduvalt, vahetpidamata rääkima

ketrus
[nimisõna, substantiiv]
kiududest (või heidest) neid kokku keerutades lõnga valmistamine

ketruslaul
[nimisõna, substantiiv]
rahvalaul ketramisest

ketrusmasin
[nimisõna, substantiiv]
varasemaaegne masin heidest, ketruslahusest vm lõnga valmistamiseks

kets
[nimisõna, substantiiv]
1. algselt korvpallijalats, nüüd ka jooksu-, matka- ja vabaajajalats

2. (kõrgema äärega) sportlik jalanõu, millel on kummist tald

ketsaal
[nimisõna, substantiiv]
Guatemala suurem rahaühik

ketsal
[nimisõna, substantiiv]
pikkade smaragdroheliste sabasulgedega Kesk-Ameerika lind

ketser
[nimisõna, substantiiv]
kehtestatud või üldtunnustatud kirikuõpetusest ja usudogmadest kõrvalekaldunu

ketserikohus
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskajal:) katoliku kiriku uurimis- ja kohtuasutus võitluseks ketseritega

2. selle tegevus, ketserite väljaselgitamine, nende ümberveenmine ja/või karistamine

3. katoliku kiriku tagakiusukohus

ketserlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehtestatud või üldtunnustatud kirikuõpetusest ja usudogmadest kõrvalekaldumisega seotud

2. ketserile omane

ketserlus
[nimisõna, substantiiv]
kehtestatud või üldtunnustatud kirikuõpetusest ja usudogmadest kõrvalekaldumine

ketš
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kahemastiline rannasõidupurjekas, mille tagamast on eesmastist lühem ning asetseb rooliseadmest eespool

2. kahemastiline purjekas

ketšua
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerika suurima indiaani rahva liige

2. indiaani rahva liige Lõuna-Ameerikas

ketšup
[nimisõna, substantiiv]
1. magushapu või teravamaitseline tomatikaste

2. tomatitest tehtud külm kaste

kett
[nimisõna, substantiiv]
1. üksteisega järjestikku liikuvalt ühendatud (metall)lülide kogum

2. rida üksteisega järjest kokku liidetud metallist rõngaid

kett
[nimisõna, substantiiv]
1. Siberis Jenissei jõe ääres elava väikerahva liige

2. Siberis elava pisirahva liige

kett
[nimisõna, substantiiv]
1. naha sarvkihist irdunud osake

2. nahalible

kettagolf
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, kus pargis, hõredamas metsas vm visatav ketas (taldrik) peab maanduma spetsiaalsetes kettidega korvides ja kus võitjaks osutub mängija, kes jõuab raja lõppu väikseima visete arvuga

2. sportmäng

kettagolfar
[nimisõna, substantiiv]
kettagolfi harrastav inimene

kettagolfipark
[nimisõna, substantiiv]
kettagolfi mängimise ala, kus asuvad korviga lõppevad nummerdatud rajad

kettagolfirada
[nimisõna, substantiiv]
kettagolfi mängimise rajad tervikuna, korviga lõppevad nummerdatud rajad kokku

kettaheide
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustikuala, kus võisteldakse spetsiaalse ketta heitmises võimalikult kaugele

kettaheiterekord
[nimisõna, substantiiv]
parim tulemus kettaheites

kettaheitering
[nimisõna, substantiiv]
ringikujuline 2,5 m läbimõõduga ala kettaheite sooritamiseks

kettaheitevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus kettaheites

kettaheitja
[nimisõna, substantiiv]
kettaheitega tegelev sportlane

kettakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
ketast meenutav, ketta kujuga

kettalöömine
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne poiste mäng, kus katsutakse puuketast võimalikult kaugele vastasrühma alale veeretada

kettaseade
[nimisõna, substantiiv]
arvuti elektromehaaniline seadis, milles andmeid kirjutatakse andmekandjale ja loetakse neid sealt

kettipidi
[määrsõna, adverb]
ketiga, keti abil (kusagil kinni)

kettkarussell
[nimisõna, substantiiv]
karussell, kus püstteljel ülal pöörlevale raamile on kinnitatud kettide küljes rippuvad istmed (nt lõbustuspargis)

kettkiri
[nimisõna, substantiiv]
ketina leviv kiri, mille ümberkirjutamine ja edasisaatmine toovat õnne, selle tegemata jätmine aga õnnetust

kettkonveier
[nimisõna, substantiiv]
konveier, mille veovahendiks on kett

kettlukk
[nimisõna, substantiiv]
metallketist ja tabast või sisseehitatud lukumehhanismist koosnev jalgrattalukk

kettpiste
[nimisõna, substantiiv]
ketitaolist rida moodustav kaunistuspiste

kettsaag
[nimisõna, substantiiv]
mootorsaag, mille lõikehambad on ringiliikuva keti küljes

kettsild
[nimisõna, substantiiv]
rippsild, mida kannavad otstest maasse ankurdatud ketid

kettülekanne
[nimisõna, substantiiv]
mehhanism pöörlemise ülekandmiseks ringleva keti abil

ketukas
[nimisõna, substantiiv]
1. keretäis

2. hävitav kaotus

ketutama
[tegusõna, verb]
(naha, koore vms kohta:) vähehaaval killukestena eralduma

keul
[nimisõna, substantiiv]
laeva või paadi kere esiots

kevad
[nimisõna, substantiiv]
1. looduse tärkamise aeg, talve ja suve vaheline aastaaeg

2. talve ja suve vaheline aastaaeg, kus taimed kasvama hakkavad

kevadadoonis
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel õitsev suurte kollaste õitega rohttaim, Eestis ilutaim

kevade
[nimisõna, substantiiv]
1. looduse tärkamise aeg, talve ja suve vaheline aastaaeg

2. talve ja suve vaheline aastaaeg, kus taimed kasvama hakkavad

kevadekuulutaja
[nimisõna, substantiiv]
oma ilmumise või esinemusega kevade lähenemise, saabumise kuulutaja (hrl linnu, ka taime kohta)

kevadeos
[nimisõna, substantiiv]
taimedel nugivate roosteseente eos

kevadeti
[määrsõna, adverb]
igal või mitmel kevadel, kevadetel

kevadhooaeg
[nimisõna, substantiiv]
kevadine hooaeg

kevadik
[nimisõna, substantiiv]
1. varakevadel õitsev helekollaste õitega rohttaim

2. rohttaim

kevadilm
[nimisõna, substantiiv]
kevadine ilm (hrl sooja ja ilusa ilma kohta)

kevadine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kevadele omane, kevadega seostuv

2. kevadel esinev või toimuv

3. kevadele omane

4. kevadel toimuv

kevaditi
[määrsõna, adverb]
igal või mitmel kevadel, kevadetel

kevadjaht
[nimisõna, substantiiv]
kevadel toimuv jahipidamine

kevadkogrits
[nimisõna, substantiiv]
kevadel kasvav noorelt punakaspruuni, vanemana mustjaspruuni, inimese aju meenutava voldilis-käärulise kübaraga mürgine, üksnes kupatatult toiduks kõlbav seen

kevadkollektsioon
[nimisõna, substantiiv]
kevadel kandmiseks, tarvitamiseks vms mõeldud ühelaadsete esemete kogu (nt rõivad, kosmeetikavahendid)

kevadkoristus
[nimisõna, substantiiv]
kevadel toimuv tänavate, aedade, majade vm korrastamine ja puhastamine

kevadkuu
[nimisõna, substantiiv]
üks kevade kuudest, Eestis märts, aprill ja mai

kevadkülm
[nimisõna, substantiiv]
kevadine madal temperatuur, külm hrl alla 0°

kevadkülv
[nimisõna, substantiiv]
kevadine külvitöö, kevadine külvamine

kevadkünd
[nimisõna, substantiiv]
kevadine künnitöö, kevadine kündmine

kevadlaul
[nimisõna, substantiiv]
(kevadise linnulaulu kohta)

kevadlill
[nimisõna, substantiiv]
kevadel õitsev lill

kevadmailane
[nimisõna, substantiiv]
kuival liivapinnasel ja umbrohuna kasvav püstise varre ja siniste õitega rohttaim

kevadmantel
[nimisõna, substantiiv]
kevadel (ka sügisel) kantav talvemantlist kergem mantel

kevadmess
[nimisõna, substantiiv]
kevadine suur näitusmüük

kevadmood
[nimisõna, substantiiv]
(saabuva) kevade üldine moestiil

kevadpealinn
[nimisõna, substantiiv]
Türi tiitel kevadperioodil

kevadpuhastus
[nimisõna, substantiiv]
kevadel toimuv tänavate, aedade, majade vm korrastamine ja puhastamine

kevadpuit
[nimisõna, substantiiv]
(puidul:) aastarõnga hõredam ja nõrgem, suuremate rakkudega osa, mis on moodustunud rohkem kevade poole

kevadpunkt
[nimisõna, substantiiv]
punkt taevaskeral, kus Päike asetseb kevadisel pööripäeval

kevadpäev
[nimisõna, substantiiv]
kevadine päev

kevadpäike
[nimisõna, substantiiv]
kevadine päikesevalgus

kevadpüha
[nimisõna, substantiiv]
kevade saabumist tähistav püha

kevadpüük
[nimisõna, substantiiv]
kevadine kalapüük

kevadrull
[nimisõna, substantiiv]
Indo-Hiinast pärit õhukesest tainast ja köögiviljade vm täidetud hrl õlis küpsetatud väike rulli keeratud pirukas

kevadräim
[nimisõna, substantiiv]
kevadel kudev räim

kevadränne
[nimisõna, substantiiv]
lindude kevadine ränne talvituspaikadest pesitsuspaikadesse

kevadseen
[nimisõna, substantiiv]
kevadel kasvav seen (nt kevadkogrits, kuhikmürkel)

kevadsemester
[nimisõna, substantiiv]
talvel algav ja kevadel lõppev õppepoolaasta

kevadsoe
[nimisõna, substantiiv]
kevadine soojus

kevadsoojus
[nimisõna, substantiiv]
kevadine soojus

kevadsuvi
[nimisõna, substantiiv]
kevadest suvesse ülemineku aeg, suve varane, kevadepoolne osa

kevadsuvine
[omadussõna, adjektiiv]
kevadet ja suve hõlmav

kevad-sügisjakk
kevadel ja sügisel kantav jakk

kevad-sügismantel
[nimisõna, substantiiv]
kevadel ja sügisel kantav kergem mantel

kevadtaevas
[nimisõna, substantiiv]
kevadine taevas

kevadtalv
[nimisõna, substantiiv]
talvest kevadesse ülemineku aeg, talve hiline, kevadepoolne osa

kevad-talvine
[omadussõna, adjektiiv]
talve kevadeks ülemineku aegne, talve ja kevadega seotud

kevadtulv
[nimisõna, substantiiv]
1. kevadine lumesulamisvesi

2. kevadine suurvesi

kevadtööd
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kevadiste põllu- ja aiatööde kohta)

kevadvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. kevadine lumesulamisvesi

2. kevadine suurvesi

kevadvihm
[nimisõna, substantiiv]
kevadine, kevadel sadav vihm

kevad-võluheinik
valkjas, hallikas või kollakas ebakorrapärase kübaraga kevadseen

kevadväsimus
[nimisõna, substantiiv]
kevadine, hrl vitamiinivaegusest tingitud väsimus

kevadõhk
[nimisõna, substantiiv]
kevadine õhk

kevadõhtu
[nimisõna, substantiiv]
kevadpäeva õhtu

kevadöö
[nimisõna, substantiiv]
kevadine öö

kevadöölane
[nimisõna, substantiiv]
varakevadine ööliblikas

kevik
[nimisõna, substantiiv]
1. vooluveekogude läheduses elutsev putukas, kelle vastseid kasutavad kalamehed söödana

2. putukas

kevis
[nimisõna, substantiiv]
kevadeoste pesa

kevlar
[nimisõna, substantiiv]
kollaka värvusega tehislik kiudmaterjal, terasest tugevam polümeer, mida kasutatakse nt rehvides, kiivrites ja kuulivestides

kg
1. massi mõõtühik, 1000 grammi

2. kaalu mõõtühik. Ühes kilogrammis on 1000 grammi

khaan
[nimisõna, substantiiv]
1. mongoli ja turgi rahvaste feodaalvalitseja tiitel

2. seda tiitlit omav isik

3. turgi ja mongoli üliku tiitel

khaaniriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mida valitseb khaan

khaki
[nimisõna, substantiiv]
1. rohekas- või pruunikaskollane tugev puuvillane või villane riie

2. sellest (sõjaväe)riietus

khakivärv
[nimisõna, substantiiv]
pruunikas- või rohekaskollane värvus

khk
eestlaste halduslik-territoriaalne üksus kuni 13. sajandini

khm
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget (imestust, nõutust, kerget halvakspanu väljendavat) köhatust

khmeer
[nimisõna, substantiiv]
1. Kambodža põhirahva liige

2. Kambodža rahva liige

khmeeri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
khmeeride või nende keelega seotud

khmeli-suneli
[nimisõna, substantiiv]
Gruusia päritolu maitseainesegu, nn Gruusia karri

kiasm
[nimisõna, substantiiv]
1. (kirjanduslik võte:) lauseliikmete vastupidine järjestus kahes kõrvutises lauses või sõnarühmas (nt Male hobused valetavad ja valehobused maletavad)

2. kirjanduslik võte

kibe
[omadussõna, adjektiiv]
1. teravalt mõru ja viha

2. ebameeldiva, teravalt mõru maitsega

3. limaskesta ärritav

kibedamini
[määrsõna, adverb]
veelgi suuremal määral kibedasti

kibedasti
[määrsõna, adverb]
1. toimekalt ja kiiresti

2. usinasti, hoolega

kibedik
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt teraviljast või kartulist saadav kange värvitu alkohoolne jook, mis sisaldab vett ja destilleeritud etanooli

2. alkoholi sisaldav kange jook, mis näeb välja nagu vesi

kibedus
[nimisõna, substantiiv]
kibestumus

kibehapu
[omadussõna, adjektiiv]
teravalt (ja mõrkjalt) hapu

kibekas
[omadussõna, adjektiiv]
mõru maitse või lõhnaga

kibekiire
[omadussõna, adjektiiv]
äärmiselt kiire, väga kiireloomuline

kibekiirelt
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, suure rutuga

kibekiiresti
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, suure rutuga

kibekähku
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, suure rutuga

kibekülm
[omadussõna, adjektiiv]
äärmiselt külm, kangesti külm

kibelema
[tegusõna, verb]
1. kärsitusest mitte paigal püsima, kärsitu olema

2. kärsitult midagi teha tahtma või midagi tegema kippuma

kibemagus
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt (või lõhnalt) kibe ja ühtlasi magus

kibenema
[tegusõna, verb]
raskemini talutavaks muutuma

kiber
[nimisõna, substantiiv]
1. peen korts, väike kurd

2. peen korts

3. peenike korts

kibesoolane
[omadussõna, adjektiiv]
1. teravalt soolane, hrl ka kibeda kõrvalmaitsega

2. tulisoolane

kibestama
[tegusõna, verb]
1. raskeks, ebameeldivaks, kibedaks tegema

2. kibestunuks muutma

3. kibestunuks tegema

kibestuma
[tegusõna, verb]
ebameeldivate, hingeliselt haavavate läbielamiste tõttu solvuma

kibestumus
[nimisõna, substantiiv]
hingeliselt haavunud, solvunud olek

kibestus
[nimisõna, substantiiv]
hingeliselt haavunud, solvunud olek

kibin
[nimisõna, substantiiv]
tasane terav heli

kibinal-kabinal
[määrsõna, adverb]
kiiresti, ilma aega raiskamata

kibin-kabin
[määrsõna, adverb]
kiiresti, ilma aega raiskamata

kibisema
[tegusõna, verb]
kubisema, kihisema

kibitka
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne kõrge kinnise katusega reisivanker või saan (peamiselt Venemaal)

2. kattega vanker v saan

kibraline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl näo, naha kohta:) tihedalt paljude peenikeste kortsudega kaetud

2. krimpsus, kortsus

kibrutama
[tegusõna, verb]
1. kipra tõmbama

2. kortsutama, kurrutama (hrl näo kohta)

3. kipra tõmbama, kortsutama

kibu
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) puunõu, pisike kapp

2. anum, kapp

kibun
[nimisõna, substantiiv]
väike tumedalaiguliste tiibade ja täpiliste silmadega parm

kibuts
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandus- vm ühistu Iisraelis

kibuvits
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikult kasvav ogaliste varte, roosakaspunaste õite ja vitamiinirohkete punaste marjadega põõsas

2. harilik kibuvits

kibuvitsakroon
[nimisõna, substantiiv]
1. kibuvitstest pärg hrl kannatuste sümbolina

2. okaskroon

kibuvitsamari
[nimisõna, substantiiv]
kibuvitsa punase kestaga vili

kibuvitsatee
[nimisõna, substantiiv]
kibuvitsamarjadest valmistatav tee

kick-boxing
[nimisõna, substantiiv]
poksi ja karate elementidega võitlusviis ja spordiala, milles võitlejad jagavad teineteisele hoope katmata jalgade ja kinnastatud rusikatega

kida
[nimisõna, substantiiv]
1. väike terav konksuke või püstine teravik

2. terav konksuke

kidakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
liigseid sõnu vältiv, väheste sõnadega toime tulev

kidakeelsus
[nimisõna, substantiiv]
1. väljendumise kesisus

2. väheste sõnadega toimetulemine

kidaline
[omadussõna, adjektiiv]
kida(de)ga varustatud

kidane
[omadussõna, adjektiiv]
kidadega

kidelema
[tegusõna, verb]
haiglane, põdur olema

kiderik
[omadussõna, adjektiiv]
hrl kasvult, välimuselt kängunud, kiratsev, viletsa või põdura olemisega

kidev
[omadussõna, adjektiiv]
hrl kasvult, välimuselt kängunud, kiratsev, viletsa või põdura olemisega

kidi
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapärane haigusenimetus:) hrl randme- või sõrmeliiges(t)e valulikkus ja krudisemine liigutamisel

kidihein
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kukehari (Sedum telephium subsp. maximum), mida rahvameditsiinis on kasutatud käe liigesevaevuste ehk kidi ravimisel

2. rohttaim

kidin
[nimisõna, substantiiv]
tasane terav kägisev, sädistav või vidistav heli

kidisema
[tegusõna, verb]
tasast tuhmilt kriiksuvat heli andma

kidra
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrmede või lipitsaga mängitav kuue- või seitsmekeeleline hrl 8-kujulise kõlakastiga keelpill

2. sõrmedega mängitav pill, millel on enamasti kuus või seitse keelt

kidramees
[nimisõna, substantiiv]
(bändi) kitarrimängija

kidu
[nimisõna, substantiiv]
1. kidunemine, viletsaks või põduraks jäämine

2. viletsus, põdurus

kidu
[nimisõna, substantiiv]
1. tuulest kantav peenike lumi

2. tuulest aetav peenike lumi

kidulumi
[nimisõna, substantiiv]
1. tuulest kantav peenike lumi

2. tuulest aetav peenike lumi

kiduma
[tegusõna, verb]
vilets, põdur olema või viletsaks, põduraks jääma

kidunema
[tegusõna, verb]
vilets, põdur olema või viletsaks, põduraks jääma

kidur
[omadussõna, adjektiiv]
hrl kasvult, välimuselt kängunud, kiratsev, viletsa või põdura olemisega

kidurake
[omadussõna, adjektiiv]
üsna kidur, kiratsev, (kasvult, välimuselt) viletsapoolne

kidurakene
[omadussõna, adjektiiv]
üsna kidur, kiratsev, (kasvult, välimuselt) viletsapoolne

kidurik
[omadussõna, adjektiiv]
hrl kasvult, välimuselt kängunud, kiratsev, viletsa või põdura olemisega

kiduuss
[nimisõna, substantiiv]
1. ohtlik ümarussist taimeparasiit (nt kartuli-kiduuss, pahk-kiduuss jt)

2. taimekahjur

kigin
[nimisõna, substantiiv]
tasane kiiksuv kägin

kigisema
[tegusõna, verb]
tasast tuhmilt kriiksuvat heli andma

kiha
[nimisõna, substantiiv]
kihamine, sagin

kihama
[tegusõna, verb]
1. (rohke hulga inimeste vm olendite kohta:) kiiresti, läbisegi ja häälekalt liikuma

2. sellisest hulgast (pungil) täis olema

3. läbisegi liikuma

4. kubisema

kihar
[nimisõna, substantiiv]
(väike) keerdus juuksesalk

kihardama
[tegusõna, verb]
hrl juukseid krussi keerama, lokiliseks tegema

kiharörd
[nimisõna, substantiiv]
Aleuutide ja Komandorisaarte väike merelind, kelle näol on pikad valged sulged

kihelema
[tegusõna, verb]
(naha vm kehaosa kohta:) (kergelt) sügelema

kihelkond
[nimisõna, substantiiv]
eestlaste halduslik-territoriaalne üksus kuni 13. sajandini

kihelkondlik
[omadussõna, adjektiiv]
kihelkonnale vastav või omane

kihelkonnakohtunik
[nimisõna, substantiiv]
kihelkonnakohtu eesistuja 19. sajandi Eesti- ja Liivimaal

kihelkonnakohus
[nimisõna, substantiiv]
osalt esimese, osalt teise astme talurahvakohus 19. sajandi Eesti- ja Liivimaal

kihelkonnakool
[nimisõna, substantiiv]
teise astme rahvakool 19. sajandil ja 20. sajandi algul

kihelkonnavanem
[nimisõna, substantiiv]
kihelkonda juhtinud vanem muistsetel eestlastel

kihelkonniti
[määrsõna, adverb]
1. kihelkonnast lähtuvalt, kihelkondade kaupa

2. eri kihelkondades

kihelus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl naha (kerge, haiguslik) sügelemine

2. sügelemine, kihelemine

kiherdama
[tegusõna, verb]
keerlema, keerde tegema

kihevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ärevil, erutuses

2. elevil, kihamas

kihevile
[määrsõna, adverb]
1. ärevile, erutusse

2. elevile, kihama

kihikaupa
[määrsõna, adverb]
kiht korraga, kihthaaval

kihilatt
[nimisõna, substantiiv]
müüritöödel kasutatav sälkudega või kriipsudega latt müüritise kihtide märkimiseks

kihiline
[omadussõna, adjektiiv]
(erisugustest) kihtidest koosnev

kihin
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku mullide ajamisest, hõõrdumisest, liikumisest vms tingitud terav, sihisev heli

kihinal-kahinal
[määrsõna, adverb]
kiirelt, ärevalt liikudes

kihind
[nimisõna, substantiiv]
1. selgepiiriline kivimite või setete ulatuslik lame mass maakoores, hrl teiste samalaadsete peal, all või vahel

2. maavara kogum

kihin-kahin
[nimisõna, substantiiv]
kiirest liikumisest, elevil olekust või summutatud jutust, naerust tekkiv peenike kõlatu heli

kihisema
[tegusõna, verb]
1. (vedeliku kohta:) tasast teravat kõrgetoonilist kõlatut heli tekitama, hrl mulle ajades või auru tekitades

2. mullitama

kihistama
[tegusõna, verb]
1. peenikese häälega kõlatult, varjatult või vallatlevalt naerma või itsitama

2. sel viisil midagi ütlema või omavahel kedagi taga rääkima

kihistama
[tegusõna, verb]
1. mitme eri kihina asetama

2. kihtidena asetama

kihistik
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt ühtlase kivimilise koostisega kihtide kogum, geoloogilise kihistu alajaotus

2. kihistu alajaotus

kihistis
[nimisõna, substantiiv]
üks mitmest (eri omadustega) kihiks eraldunud pinnase, maakoore osast

kihistu
[nimisõna, substantiiv]
geloogiliselt tekkelt lähedaste, kuid kivimiliselt koostiselt erinevate kihistike kogum, kihtkonna alajaotus

kihistuma
[tegusõna, verb]
sotsiaalse seisundi, varakuse vm järgi ühiskonnas eri (võimalustega, õigustega) rühmadesse jagunema

kihistumine
[nimisõna, substantiiv]
inimeste jagunemine ühiskonnas eri (võimalustega, õigustega) rühmadesse sotsiaalse seisundi, varakuse vm järgi

kihistumus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste jagunemine ühiskonnas eri (võimalustega, õigustega) rühmadesse sotsiaalse seisundi, varakuse vm järgi

kihistus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühtlase lameda kihina paiknev aine või hulk ühetaolisi asju, hrl ühe osana mitmest kihist

2. sellise kihi moodustumine, tekkimine

kihitama
[tegusõna, verb]
1. mitme eri kihina asetama

2. kihtidena asetama

kihiti
[määrsõna, adverb]
(üksteise peal) ühe kihi kaupa

kihitine
[omadussõna, adjektiiv]
kihina (üksteise peal) asetsev, ühe kihi kaupa toimuv või esinev

kihituma
[tegusõna, verb]
(millegi peale) kihti moodustama, kihina tekkima

kihk
[nimisõna, substantiiv]
mitte rahu andev, otsekui tagant tõukav tung, iha millegi järele või midagi teha

kihkama
[tegusõna, verb]
1. hooti ägedalt valutama

2. valutada tuikama

kihku-kähku
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, suure rutuga

kihkvel
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ärevil, erutuses

2. elevil, kihamas

kihkvele
[määrsõna, adverb]
1. ärevile, erutusse

2. elevile, kihama

kihlad
[nimisõna, substantiiv]
peiu kingitused ja käsiraha mõrsjale (eesti rahvakommetes)

kihlama
[tegusõna, verb]
abielukokkuleppega ühendama, kihlusega vormistama

kihlaraha
[nimisõna, substantiiv]
peiu käsiraha mõrsjale (eesti rahvakommetes)

kihlasõrmus
[nimisõna, substantiiv]
peiu kingitud sõrmus mõrsjale kihlumise kinnituseks ja tunnismärgiks

kihlatu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on (või kellega ollakse) kihlatud

kihluma
[tegusõna, verb]
1. abielukokkulepet, abielu eellepingut sõlmima

2. kui mees ja naine kihluvad, siis nad lubavad teineteisega abielluda

kihlus
[nimisõna, substantiiv]
abielukokkulepe, abiellumise eelleping

kihluskombestik
[nimisõna, substantiiv]
kihlumisega seotud kombed kogumina

kihluspidu
[nimisõna, substantiiv]
koosviibimine, pidu kihluse tähistamiseks

kihlvedu
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepe, mille põhjal lepingupool, kelle väide osutub ekslikuks, peab täitma kokkuleppes ettenähtud kohustuse

kihlveokontor
[nimisõna, substantiiv]
kihlvedusid korraldav asutus (nt spordivõistlustel, hobuste võiduajamistel)

kihlveopettus
[nimisõna, substantiiv]
spordiennustustega seotud kihlveokontorist rahalise kasu saamine pettuse teel (nt kokkuleppemängude korraldamisega)

kihmama
[tegusõna, verb]
1. sõõmu, lonksu, suutäit võtma

2. aegamisi, lonkshaaval jooma

kihn
[nimisõna, substantiiv]
1. elundi, õõne või haigusliku moodustise hrl sidekoeline ümbris

2. hrl sidekoeline ümbris

kihnlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kihnu elanik

2. Kihnust pärit inimene

kiht
[nimisõna, substantiiv]
1. lamedalt laotunud hulk ühtlase koostisega ainet või ühetaolisi asju, mis paikneb millegi peal, all või vahel

2. hulk ainet, millel on ühtlane koostis ja mis paikneb millegi peal või vahel

kihthaaval
[määrsõna, adverb]
üks kiht korraga, ühe kihi kaupa

kihtima
[tegusõna, verb]
kihtidena asetama vm viisil kihtidega seotud olema

kihtimisi
[määrsõna, adverb]
(üksteise peal) ühe kihi kaupa

kiht-kihilt
üks kiht korraga, ühe kihi kaupa

kihtkond
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguse või erineva tekkega kihistute kogum

kihtpaneel
[nimisõna, substantiiv]
ehituspaneel, mis koosneb kahest lõppviimistlusega teraslehest ja nende vahele liimitud isolatsioonikihist

kihtpilv
[nimisõna, substantiiv]
kihilise ehitusega madal hall pilv, mis teiste omataolistega moodustab udusarnase pilveloori

kihtplast
[nimisõna, substantiiv]
tugev, mitmest kihist koosnev plast, mida kasutatakse nt kasvuhoonete jaoks ja mujal tööstuses ja ehituses

kihtplastik
[nimisõna, substantiiv]
tugev, mitmest kihist koosnev plast, mida kasutatakse nt kasvuhoonete jaoks ja mujal tööstuses ja ehituses

kihtrünkpilv
[nimisõna, substantiiv]
suure rünka või palli kujuline madal hall pilv

kihtsajupilv
[nimisõna, substantiiv]
talvel tumehalli, suvel sinkjat vormitut kihti moodustav keskmises kõrguses või madal sajupilv

kihtsoon
[nimisõna, substantiiv]
settekivimi kihtide vaheline tardkivimkeha

kihtvulkaan
[nimisõna, substantiiv]
vulkaan, kus (paksem) laava hangub juba mäe küljel ning tekib kõrge, tardunud laava ja tuha kihtidest koosnev koonusekujuline mägi (nt Etna, Vesuuv)

kihu
[nimisõna, substantiiv]
meeleline himu, seksuaalne iha

kihulane
[nimisõna, substantiiv]
väike lühikeste tundlatega sääsk

kihulased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond lühikeste tundlatega kahetiivalisi putukaid

kihupea
[nimisõna, substantiiv]
tuisupea, tulipea

kihutaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kiiresti kuhugi sõidab või läheb (eriti võidusõitja kohta)

kihutama
[tegusõna, verb]
1. suure hooga, väga kiiresti liikuma, nt sõitma või jooksma

2. väga kiiresti sõitma või jooksma

Ühendtegusõnad: järele kihutama, järele kihutama, läbi kihutama, läbi kihutama, maha kihutama, maha kihutama, ringi kihutama, ringi kihutama, sisse kihutama, sisse kihutama, taga kihutama, taga kihutama, tagant kihutama, tagant kihutama, tagasi kihutama, tagasi kihutama, välja kihutama, välja kihutama, üles kihutamaüles kihutama

kihutus
[nimisõna, substantiiv]
(kirglik) midagi tegema õhutamine või ässitamine

kihutuskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
agiteeriva sisuga kirjandus (nt valitsuse vastu)

kihutuskoosolek
[nimisõna, substantiiv]
koosolek millelegi õhutamiseks, agitatsiooni tegemiseks

kihutuskõne
[nimisõna, substantiiv]
kuulajate agiteerimiseks, millelegi õhutamiseks peetav kõne

kihutuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(kirglikult) midagi tegema õhutav või ässitav

kihutustöö
[nimisõna, substantiiv]
rahva poliitiline mõjustamine vestluste, meedia vm kaudu

kihv
[nimisõna, substantiiv]
mõne imetaja suur silmahammas (nt metsseal, koeral)

kihvamees
[nimisõna, substantiiv]
hambamees, lõuapoolik

kihvatama
[tegusõna, verb]
1. (tunde, aistingu kohta:) äkiliselt ja korraks ägedalt esile kerkima

2. korraks tugevat tunnet tundma (hinges, mõttes, kehas)

kihvatus
[nimisõna, substantiiv]
järsk tundesähvatus, ägeduse, viha vms sööst

kihvt
[omadussõna, adjektiiv]
(hinnanguna:) väga tore, vaimustust või imetlust äratav

kihvterpuug
[nimisõna, substantiiv]
maitsva lihaga Vaikse ookeani põhjaosa rannikumerede kala

kihvtine
[omadussõna, adjektiiv]
mürgine

kihvtitama
[tegusõna, verb]
mürgitama

kii
[nimisõna, substantiiv]
1. piljardi-, snuukeri- või koroonakepp

2. piljardikepp

kiiam
[nimisõna, substantiiv]
rahutu, kärsitu, paigalpüsimatu inimene

kiiama
[tegusõna, verb]
1. rahutult, tormakalt ringi jooksma või hullama

2. ümber aelema

kiibakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. viltuvajunud, logisev vm viisil korrast ära

2. kiitsakas

kiibindus
[nimisõna, substantiiv]
kiipide arendamise ja rakendamisega tegelev infotehnoloogia haru

kiibistama
[tegusõna, verb]
1. kiibiga varustama

2. kaapima

kiibistik
[nimisõna, substantiiv]
(elektroonikaseadmes:) väikestest mikroskeemidest koosnev emaplaadi osa, mis juhib ja haldab kogu seadme tööd

kiibitseja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teiste tegevust kõrvalt huvitatult pealt vaatab ja kipub tarkust jagama või järele tegema

kiibitsema
[tegusõna, verb]
teiste tegevust kõrvalt huvitatult pealt vaatama ja tarkust jagama või järele tegema kippuma

kiidekas
[nimisõna, substantiiv]
1. mäletsejate eesmao viimane osa (nt veisel, lambal, kitsel)

2. mäletsejaliste eesmao osa

kiiduavaldus
[nimisõna, substantiiv]
heakskiidu, tunnustuse avaldamine (nt aplodeerides, hõigetega)

kiiduhüüe
[nimisõna, substantiiv]
heakskiitu ja tunnustust väljendav hüüe

kiidujutt
[nimisõna, substantiiv]
tunnustust ja heakskiitu sisaldav jutt

kiidukoor
[nimisõna, substantiiv]
palju inimesi kogumina, kes avaldab oma heakskiitu või tunnustust

kiidukukk
[nimisõna, substantiiv]
iseenese tegudega hooplev ja ennast kiitev inimene

kiidukõne
[nimisõna, substantiiv]
kiitev sõnavõtt

kiidulaul
[nimisõna, substantiiv]
(ohtra või liialdatud kiitmise kohta)

kiidus
[nimisõna, substantiiv]
iseenese tegudega hooplev ja ennast kiitev inimene

kiidusõna
[nimisõna, substantiiv]
kiitev ütlus, hinnang (suuline või kirjalik)

kiiduväärne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis väärib kiitust, millegi poolest hea, õnnestunud vms

kiiduväärt
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis väärib kiitust, millegi poolest hea, õnnestunud vms

kiievlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kiievi elanik

2. Kiievist pärit inimene

kiiga-kaaga
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. kõikudes, vaheldumisi ühele ja teisele poole liikudes

2. (hõõrdumise) pikka, teravat ja kõrget heli kuuldavale lastes

kiiga-kaaga
[nimisõna, substantiiv]
(kiigu, kiikumise või kiigutamise kohta)

kiiga-kääga
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi pikka teravat heli (nt viiulit mängides, kiikudes)

kiigats
[nimisõna, substantiiv]
kõhn, kitsa kondiga inimene

kiige
[nimisõna, substantiiv]
1. (sportvõimlemises:) kiikumine rippuval võimlemisriistal

2. (tantsus:) keha, jala kõigutamine

3. kiikumine

kiigelaud
[nimisõna, substantiiv]
laud, millel kiikumisel seistakse või istutakse

kiigelaul
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakommetes lüüriline rahvalaul, mida lauldi kiigel, kiigele minnes või kiigelt tulles

kiigeline
[nimisõna, substantiiv]
kiikumas või kiige juures olija (nt kiigepeol)

kiigemägi
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem koht, kuhu on püstitatud suur kiik

kiigepidu
[nimisõna, substantiiv]
noorte suurem kogunemine kiigeplatsil kiikumiseks ja muidu lõbutsemiseks

kiigeplats
[nimisõna, substantiiv]
lage (kõrgem) koht, kuhu kogunetakse kiikuma

kiigepost
[nimisõna, substantiiv]
kiige külgpost

kiigeraud
[nimisõna, substantiiv]
1. (metsotintot viljeleva graafiku tööriist:) kaarekujuline hambulise servaga riist metallplaadi karestamiseks

2. kaarekujuline töövahend

kiigu
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl korvi- või kastikujuline kiigutatav magamisase imikule või väikelapsele

2. imiku magamisase

kiigutama
[tegusõna, verb]
kõigutades, õõtsutades edasi-tagasi või üles-alla liigutama, kiikuma panema

kiik
[nimisõna, substantiiv]
1. rippuv iste, mis on kinnitatud postide külge ning millel kiigutakse

2. pikk laud või palk, mis keskelt on toetatud postile ja mille otstele istudes kiigutakse

3. rippuv iste, mille peal lapsed saavad õhus edasi-tagasi liikuda

kiikajonipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrikast pärit õli- või ilutaimena kasvatatav mürgine suurte kastanit meenutavate lehtedega haraline põõsas või väike puu

2. õli- v ilutaim

kiikama
[tegusõna, verb]
korraks, salamisi vaatama või kiirelt pilku heitma

kiiker
[nimisõna, substantiiv]
optikariist kaugete asjade vaatlemiseks ühe silmaga

kiikhobu
[nimisõna, substantiiv]
kumeratel jalastel mänguhobune, millel on võimalik kiikuda

kiikhobune
[nimisõna, substantiiv]
kumeratel jalastel mänguhobune, millel on võimalik kiikuda

kiiking
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik spordiala, kus kiigutakse üle võlli

kiiks
[nimisõna, substantiiv]
hrl hõõrdumisel tekkiv pikk, terav ja kõrge heli

kiiksamm
[nimisõna, substantiiv]
hrl edasi-tagasi küljele liikudes sooritatav kiikumist meenutav samm (nt tantsus)

kiiksatama
[tegusõna, verb]
hõõrdumisel vms ühekordset teravat ja kõrget heli kuuldavale tooma

kiiksatus
[nimisõna, substantiiv]
hrl hõõrdumisel tekkiv pikk, terav ja kõrge heli

kiiksuma
[tegusõna, verb]
hõõrdumisel vms pikka, teravat ja kõrget heli kuuldavale tooma

kiiksutama
[tegusõna, verb]
midagi liigutades hõõrdumise pikka, teravat ja kõrget heli esile kutsuma

kiiktelling
[nimisõna, substantiiv]
ripptelling

kiiktool
[nimisõna, substantiiv]
kaarjalt painutatud jalastega tool, millega saab kiikuda

kiikuma
[tegusõna, verb]
1. hrl kiigel (hooga) edasi-tagasi liikuma

2. rippuva istmega õhus edasi-tagasi liikuma

kiikvel
[määrsõna, adverb]
edasi-tagasi liikumas, kõikumas, õõtsumas

kiikvele
[määrsõna, adverb]
edasi-tagasi liikuvasse olekusse, kõikuma, õõtsuma

kiil
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte võrkjate tiibade ja pika saleda tagakehaga putukas

2. suurte tiibade ja pika saleda kehaga putukas

kiil
[nimisõna, substantiiv]
1. (piklik) ühe või kahe kaldpinnalise tahuga ese millegi lõhestamiseks, kinnitamiseks, reguleerimiseks vms

2. tööriist

kiil
[nimisõna, substantiiv]
paadi või laeva põhja pikisuunas läbiv tala, mille külge kinnitub paadi või laeva sõrestik

kiilakas
[nimisõna, substantiiv]
tugev löök (millegi või kellegi pihta löömisel või kakluses)

kiilakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti ilma juusteta

2. paljaks pöetud või aetud peaga

kiilama
[tegusõna, verb]
läikima, hiilgama

kiilanema
[tegusõna, verb]
kiila(ma)ks muutuma

kiilas
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti ilma juusteta

2. paljaks pöetud või aetud peaga

kiilasjää
[nimisõna, substantiiv]
maapinnal, eriti teedel esinev jäide

kiilaspea
[nimisõna, substantiiv]
juuksekasvuta pealagi või pea

kiilaspäine
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti ilma juusteta

2. paljaks pöetud või aetud peaga

kiilaspäisus
[nimisõna, substantiiv]
täiesti ilma juusteta olek kogu pealae ulatuses või pealae mõnes kohas

kiilassilm
[nimisõna, substantiiv]
1. heleroheline säravalt kuldkollaste silmadega võrktiivaline putukas

2. putukas

kiilduma
[tegusõna, verb]
tihedalt, kiiluna sisse või vahele tungima

kiilik
[nimisõna, substantiiv]
1. õhusõiduk, mis lendab pöörleva tiiviku tõstejõu toimel

2. õhus lendav sõiduk, mille peal on metallist osadest koosnev keerlev seade

kiililised
[nimisõna, substantiiv]
sihvakate, võrkjate tiibade ja saleda tagakehaga putukate selts

kiiljaht
[nimisõna, substantiiv]
purjejaht, millel on kiilu all veel spetsiaalne raskuskiil

kiiljas
[omadussõna, adjektiiv]
pika terava otsaga, kiilu meenutav

kiilkiri
[nimisõna, substantiiv]
sumerite kirjasüsteem, mille märgid koosnesid kiilukujulistest joontest, mis suruti pulgakesega savitahvlitesse

kiilkirjatahvel
[nimisõna, substantiiv]
1. ennemuistne savitahvel, kuhu on vajutatud kiilkirja märgid

2. kiilkirjaga savitahvel

kiilkonts
[nimisõna, substantiiv]
(täistallaga jalatsil:) kanna poole kõrgenev kontsaosa

kiillabidas
[nimisõna, substantiiv]
kiilukujuline labidas puutaimede istutamiseks

kiillause
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) lauseosa, sisuline kõrvalepõige, mis on ülejäänud lausega sidumata (nt tõsi küll lauses Mina, tõsi küll, seda ei usu)

kiilluu
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju alumise kühmulise osa (ehk koljupõhimiku) keskel paiknev liblikakujuline luu

kiilosa
[nimisõna, substantiiv]
vahelelüke lauses

kiilrihm
[nimisõna, substantiiv]
trapetsikujulise ristlõikega ajamirihm

kiilrivi
[nimisõna, substantiiv]
esiosas teravaks kiiluks, kolmnurga tipuks moodustunud rivi

kiilson
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva põhjas kiilu kohale kinnitatud, kaari siduv ning masti kandev pikitala

2. kiilu kohale kinnitatud pikitala laeva põhjas

kiilsõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõna, mis on ülejäänud lausega sidumata

kiilukujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kiilu meenutav, kiilu kujuga

kiiluma
[tegusõna, verb]
1. kitsasse, tihedalt täis kohta sisse või vahele tungima

2. sel viisil tihedalt, üksteise ligi paiknema

Ühendtegusõnad: kinni kiiluma, kinni kiiluma, täis kiilumatäis kiiluma

kiiluma
[tegusõna, verb]
kõva häälega karjuma, läbilõikavalt kiljuma

Ühendtegusõnad: kinni kiiluma, kinni kiiluma, täis kiilumatäis kiiluma

kiiluveerivi
[nimisõna, substantiiv]
ees liikuva veesõiduki veevooluses moodustunud rivi

kiiluvesi
[nimisõna, substantiiv]
veevöönd liikuva veesõiduki taga

kiim
[nimisõna, substantiiv]
tung saada sugulist rahuldust, kiimane olek

kiimakott
[nimisõna, substantiiv]
(suguiha tundva või väljendava, kiimas mehe kohta)

kiimaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl halvustava varjundiga:) suguiha kütkes olev, sugukihu, kiima tundev või väljendav

2. ihar, himur

kiimalus
[nimisõna, substantiiv]
tung saada sugulist rahuldust, kiimane olek

kiimama
[tegusõna, verb]
sugukihu kütkes olema, kiima tundma (inimeste puhul halvustava varjundiga)

kiimane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl halvustava varjundiga:) suguiha kütkes olev, sugukihu, kiima tundev või väljendav

2. ihar, himur

kiimarohi
[nimisõna, substantiiv]
(sugukihu suurendava abivahendi, hrl arstirohu või ravimtaimede kohta)

kiimlema
[tegusõna, verb]
sugulist erutust väljendama või esile kutsuma, kiimaline olema

kiimlus
[nimisõna, substantiiv]
kiimlemine, sugulise erutuse väljendamine või esilekutsumine

kiin
[nimisõna, substantiiv]
suur kärbselaadne kahetiivaline putukas, kelle vaglad elavad parasiitidena teistes loomades

kiin
[nimisõna, substantiiv]
1. suurt nuga meenutav terariist võsa ja hagude raiumiseks ning peergude kiskumiseks

2. raske raienuga

kiinakoor
[nimisõna, substantiiv]
kiinapuu hiniini sisaldav koor

kiinapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. igihaljas troopiline lehtpuu või -põõsas, mille koor sisaldab hiniini

2. troopikapuu

kiindrus
[nimisõna, substantiiv]
1. tahm, mida kasutatakse musta värvainena tuššides, akvarellides ja trükitehnikas

2. tahm värvainena

kiinduma
[tegusõna, verb]
1. sügavat poolehoidu või erilist, pidevat huvi tundma hakkama

2. armastama hakkama

kiindumus
[nimisõna, substantiiv]
1. sügav poolehoid, tunne, et keegi või miski väga meeldib, eriliselt ja pidevalt huvitab

2. suur armastus kellegi või millegi vastu

kiinijooks
[nimisõna, substantiiv]
loomade jooksmine kiinide tõttu

kiinimuhk
[nimisõna, substantiiv]
kiini vastse muhk looma naha all

kiinimuhktõbi
[nimisõna, substantiiv]
veiste parasitaarhaigus, mida tekitavad kahetiivaliste seltsi kuuluvate endoparasiitide noorvormid

kiip
[nimisõna, substantiiv]
1. pooljuhist plaadike, millesse on moodustatud mikrolülituse struktuur

2. mikrolülitus

kiip
[nimisõna, substantiiv]
Laose suurem rahaühik

kiipima
[tegusõna, verb]
1. kiibiga varustama

2. kaapima

kiipjalg
[nimisõna, substantiiv]
lonkur

kiipjalgne
[omadussõna, adjektiiv]
liipav, lonkav

kiipkaardilugeja
[nimisõna, substantiiv]
arvuti lisaseade, mis loeb infot elektroonilistelt kaartidelt

kiipkaart
[nimisõna, substantiiv]
kiibiga varustatud makse- või identimiskaart

kiips
[nimisõna, substantiiv]
kriips, peenike triip

kiipsakas
[omadussõna, adjektiiv]
kõhn ja kitsa kondiga, (pikk ja) kõhetu

kiir
[nimisõna, substantiiv]
mingist valgusallikast, helendavast kehast lähtuv sirge kitsas valgusjoon

kiir
[nimisõna, substantiiv]
1. rutt, kiirustamine

2. rutt, tõtt

kiirabi
[nimisõna, substantiiv]
1. erakorralise meditsiiniabi andmine väljaspool haiglat, vajaduse korral ka haige transportimine haiglasse

2. sellist abi andev asutus

3. töötajad, kes viivad haigeid või vigastatud inimesi haiglasse või annavad kohapeal abi

4. vastav sõiduk

kiirabiarst
[nimisõna, substantiiv]
kiirabis töötav arst, kes annab abi ootamatute tervisehäirete, õnnetuste vms korral

kiirabiauto
[nimisõna, substantiiv]
kiirabi käsutuses olev spetsiaalne auto

kiirabibrigaad
[nimisõna, substantiiv]
väljakutse peale kohale sõitev kiirabitöötajate rühm

kiirabijaam
[nimisõna, substantiiv]
kiirabi andva asutuse nimetusi

kiirabikopter
[nimisõna, substantiiv]
erakorralise arstiabi andmiseks meditsiiniseadmetega varustatud kopter, mille meeskonda kuulub ka arst

kiirabitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
kiirabis töötav inimene

kiira-käära
[määrsõna, adverb]
1. sirgest suunast kõrvale kaldudes, mitte otse, lookeid, pöörakuid tehes

2. mitte otse, kõverikke, siksakke tehes

kiiratama
[tegusõna, verb]
ehmatusest, ootamatusest vm tugevast tundest heleda terava häälega karjatama või hüüatama

kiirbuss
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest kiirem, vähem vahepeatusi tegev buss

kiird
[nimisõna, substantiiv]
1. pealagi, lagipea (nii inimesel kui loomal)

2. pealagi

kiirdrakk
[nimisõna, substantiiv]
taimede kasvukuhiku tipus asuv kiilukujuline rakk, mis tekitab teisi rakke, jagunedes kordamööda kõikide külgede suunas (nt samblatel, sõnajalgtaimedel)

kiire
[omadussõna, adjektiiv]
1. ruttu, suure hooga, hoogsalt toimuv või kulgev

2. selline, mis toimub või kulgeb lühikest aega, ruttu

kiirekasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
kiiresti kasvav

kiirekäiguline
[omadussõna, adjektiiv]
suure liikumis- või töötamiskiirusega

kiireline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (paljude) kiirtega, kiirtest koosnev, kiirtena liikuv vms

2. kiirtest koosnev, kiirtetaoline

kiireloomuline
[omadussõna, adjektiiv]
kiiret sooritamist, ilmtingimata lahendamist nõudev

kiirelt
[määrsõna, adverb]
1. lühikese ajaga, ilma pikemata

2. suure kiirusega, kiirustades

3. suure kiirusega

kiiremalt
[määrsõna, adverb]
1. rohkem kiiresti, rohkem kiirelt

2. rohkem kiiresti

kiiremini
[määrsõna, adverb]
1. rohkem kiiresti, rohkem kiirelt

2. rohkem kiiresti

kiirendama
[tegusõna, verb]
1. kiiremaks muutma, millegi või kellegi hoogu või tempot suurendama

2. kiirust lisama, kiiremaks muutma

kiirendi
[nimisõna, substantiiv]
1. seade laenguga osakeste ja ioonide kineetilise energia suurendamiseks

2. kiirendusseade

kiirendus
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline tempo kiirendamine jooksus, suusatamises, jalgrattasõidus vm, hrl finiši eel

kiirendusjooks
[nimisõna, substantiiv]
jooks, kus kiirust sujuvalt suurendatakse ja vähendatakse

kiirendusklapp
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mille abil reguleeritakse töötava seadme jõudu ja kiirust (nt mootorsõidukil)

kiirenduspump
[nimisõna, substantiiv]
karburaatori lisaseadis kütuse lisakoguse juhtimiseks silindrisse

kiirendusrada
[nimisõna, substantiiv]
lisasõidurada teisele teele suunduvatele sõidukitele kiiruse suurendamiseks

kiirendusvõime
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduki suutlikkus teatud ajaühikus teatud kiirus saavutada

kiirendusvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
sõidukite võidusõit puhta kiiruse peale (toimub paarikaupa)

kiirenema
[tegusõna, verb]
kiiremaks muutuma

kiiresti
[määrsõna, adverb]
1. lühikese ajaga, ilma pikemata

2. suure kiirusega, kiirustades

3. suure kiirusega

kiiretempoline
[omadussõna, adjektiiv]
tempolt kiire või kiires tempos toimuv

kiiretoimeline
[omadussõna, adjektiiv]
kiiresti tegutsev või toimuv

kiirevooluline
[omadussõna, adjektiiv]
kiire vooluga, kiiresti voolav

kiirfoto
[nimisõna, substantiiv]
tavapärasest kiiremini, kohe võtte järel valmistatud foto

kiirgalopp
[nimisõna, substantiiv]
hobuse väga kiire galopp

kiirgama
[tegusõna, verb]
energiat (nt valgust, soojust) elektromagnetlainetena või aineosakestena levitama

Ühendtegusõnad: välja kiirgamavälja kiirgama

kiirgavpunane
[omadussõna, adjektiiv]
väga ere, kiiskavalt punane, tuleleegi värvi

kiirgavus
[nimisõna, substantiiv]
(radiomeetrias:) kiirgusallika pinnaühikult lähtuv kiirgusvoog

kiirgliblikas
[nimisõna, substantiiv]
helkivate tiibadega päevaliblikas

kiirguma
[tegusõna, verb]
elektromagnetlainetena või aineosakestena levima

kiirgur
[nimisõna, substantiiv]
valgus-, soojus- või helienergiat kiirgav seade

kiirgus
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetlainete või aineosakeste voog

kiirgusallikas
[nimisõna, substantiiv]
radioaktiivne seade, rajatis või aine, mis võib olla ohtlik inimesele ja keskkonnale

kiirgusannus
[nimisõna, substantiiv]
kiirguse toimet keskkonnale iseloomustav füüsikaline suurus

kiirgusbilanss
[nimisõna, substantiiv]
aluspinnale langenud ja sealt hajunud kiirguse vahe

kiirgusdoos
[nimisõna, substantiiv]
kiirguse toimet keskkonnale iseloomustav füüsikaline suurus

kiirgusenergia
[nimisõna, substantiiv]
kiirguse teel leviv energia

kiirguskahjustus
[nimisõna, substantiiv]
ioniseerivast (nt radioaktiivsest) kiirgusest tingitud tervisekahjustus

kiirguskaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese ja keskkonna kaitsmine kahjustava kiirguse negatiivse mõju eest

2. vastavad vahendid

kiirguskeemia
[nimisõna, substantiiv]
keemia haru, mis uurib ioniseeriva kiirguse toimel kulgevaid reaktsioone

kiirgusküte
[nimisõna, substantiiv]
kütmisviis, kus soojus kandub edasi nt infrapunakiirguse teel

kiirgusmeerik
[nimisõna, substantiiv]
seade päikesekiirguse mõõtmiseks

kiirgusmõõtja
[nimisõna, substantiiv]
seade päikesekiirguse või radioaktiivse kiirguse mõõtmiseks

kiirgusmõõtur
[nimisõna, substantiiv]
seade päikesekiirguse või radioaktiivse kiirguse mõõtmiseks

kiirgusspekter
[nimisõna, substantiiv]
spekter, mille annab kiirgav keha

kiirgustemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
keha kiirguse tase kraadides

kiirgusvarje
[nimisõna, substantiiv]
rajatis, mis kaitseb peamiselt kahjuliku kiirguse ja lööklaine eest

kiirgusvoog
[nimisõna, substantiiv]
energiavoog, mis kiirgab keha pinnaühikult ajaühikus

kiirgusvöönd
[nimisõna, substantiiv]
Maad rõngjalt ümbritsev piirkond, milles liiguvad Maa magnetväljas olevad laenguga osakesed

kiirikbakter
[nimisõna, substantiiv]
bakter, mis moodustab seeneniidistikutaoliselt hargnevaid ahelaid

kiirikseen
[nimisõna, substantiiv]
bakter, mis moodustab seeneniidistikutaoliselt hargnevaid ahelaid

kiirikseentõbi
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja loomade krooniline mädanikukolletega haigus, mida põhjustavad kiirikbakterid

kiiritama
[tegusõna, verb]
kiirgusenergiat või valguskiiri peale juhtima, (radioaktiivsete) kiirtega mõjutama

kiiritunud
[omadussõna, adjektiiv]
radioaktiivse kiirgusega saastunud

kiiritus
[nimisõna, substantiiv]
1. kiirgusenergiaga, radioaktiivsete kiirtega mõjutamine, kiiritamine (nt vähiravis, tuumasõjas)

2. sel viisil saadav kiirgus

kiiritusannus
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mille abil väljendatakse kiirguse kahjulikku mõju inimesele ja keskkonnale

kiiritusdoos
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mille abil väljendatakse kiirguse kahjulikku mõju inimesele ja keskkonnale

kiiritushaigus
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriva kiirguse põhjustatud haigus

kiirituskahjustus
[nimisõna, substantiiv]
kiiritusest tingitud terviserike

kiiritusravi
[nimisõna, substantiiv]
ravi ioniseeriva kiirgusega, nt pahaloomuliste kasvajate korral

kiiritustõbi
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriva kiirguse põhjustatud haigus

kiirjas
[omadussõna, adjektiiv]
kiirtena keskmest lähtuv või keskmesse suunduv

kiirjooks
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire jooks

2. kiire jooks

kiirjooksja
[nimisõna, substantiiv]
(jooksus:) lühidistantsil treenija või võistleja

kiirkaater
[nimisõna, substantiiv]
tavapärasest kiiremini sõitev kaater

kiirkaerahelbed
[nimisõna, substantiiv]
kaerahelbed, mille terad on kiirema pehmeks keemise huvides purustatud

kiirkapak
[nimisõna, substantiiv]
hobuse väga kiire galopp

kiirkeedupott
[nimisõna, substantiiv]
pott, kus toit ülerõhul kiiresti valmis keeb

kiirkeetja
[nimisõna, substantiiv]
pott, kus toit ülerõhul kiiresti valmis keeb

kiirkiri
[nimisõna, substantiiv]
erimärkide ja -lühenditega kirjaviis suulise kõne kiireks ülesmärkimiseks

kiirkirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. suulise kõne kiirkirjas üleskirjutaja

2. kiirkirjas kirjutaja

kiirkirjutama
[tegusõna, verb]
1. suulist kõnet kiirkirjas üles kirjutama

2. kiirkirjas kirjutama

kiirklahv
[nimisõna, substantiiv]
klahv sagedase funktsiooni kiireks käivitamiseks (nt arvutiklaviatuuril)

kiirkliinik
[nimisõna, substantiiv]
arstipunkt (nt kaubanduskeskuses), kus saab tervist kontrollida, vaktsineerida ja vereanalüüse vm uuringuid teha

kiirkohting
[nimisõna, substantiiv]
tutvumisüritus, kus kaaslast otsivad inimesed saavad paarikaupa omavahel lühidalt vestelda ja seejärel otsustada, kellega neist nad taas kohtuda tahaksid

kiirkorras
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, kiirustades

kiirkursus
[nimisõna, substantiiv]
kiirendatud korras toimuv kursus

kiirkõnd
[nimisõna, substantiiv]
kiire kõndimine

kiirkõne
[nimisõna, substantiiv]
kiire kõnelemine, kiiretempoline jutt

kiirkäija
[nimisõna, substantiiv]
kiirkäimisega tegelev sportlane

kiirkäik
[nimisõna, substantiiv]
inimeste, liiklusvahendite, masinate vms kiire liikumine

kiirkäimine
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustikuala, kus sportlane peab ilma jooksuta võimalikult kiiresti edasi liikuma

kiirkäskjalg
[nimisõna, substantiiv]
käskjalg eriti tähtsate ja kiireloomuliste teadete edasitoimetamiseks

kiirköitja
[nimisõna, substantiiv]
(metall)kinnitiga papist kaaned dokumentide, käsikirjalehtede vm paberite kooshoidmiseks

kiirkülmutama
[tegusõna, verb]
eriti kiiresti külmutama

kiirlaadija
[nimisõna, substantiiv]
lühikese laadimisajaga seade aku või akupatarei laadimiseks enegiaga

kiirlaadimine
[nimisõna, substantiiv]
telefoni, elektriauto vms aku või akupatarei laadimine energiaga tavalisest palju lühema ajaga

kiirlaadimisjaam
[nimisõna, substantiiv]
kiirlaaduri(te)ga elektritankla

kiirlaadur
[nimisõna, substantiiv]
kiirlaadija, hrl elektriauto laadimiseks

kiirlaen
[nimisõna, substantiiv]
hrl lühikese tähtajaga ja kiiresti kättesaadav kõrge intressiga laen

kiirlaenukontor
[nimisõna, substantiiv]
kiirlaenu andev ettevõte

kiirlaev
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest kiirem liinilaev

kiirlaskmine
[nimisõna, substantiiv]
laskespordi ala, kus püstolist laskmisel on lühike sihtimisaeg

kiirlaskuja
[nimisõna, substantiiv]
kiirlaskumisega tegelev suusasportlane

kiirlaskumine
[nimisõna, substantiiv]
mäesuusatamise ala, kus võisteldakse laskumises mööda 2–3 km pikkust kuni 1000 m kõrgusvahega rada

kiirlift
[nimisõna, substantiiv]
tavapärasemast kiirem lift või tõstuk

kiirliin
[nimisõna, substantiiv]
vahepealsete peatusteta või väheste peatustega bussi- või rongiliin

kiirloom
[nimisõna, substantiiv]
juurjalgne

kiirloomad
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm kiirtena asetsevate kulenditega ainurakseid, kes kuuluvad peamiselt sooja mere planktonisse

2. juurjalgsete alamklass

kiirloterii
[nimisõna, substantiiv]
loterii, kus võit selgub kohe pärast loteriipileti või sellel asuva(te) mänguvälja(de) avamist

kiirloto
[nimisõna, substantiiv]
loterii, kus võit selgub kohe pärast loteriipileti või sellel asuva(te) mänguvälja(de) avamist

kiirlugemine
[nimisõna, substantiiv]
1. efektiivse lugemise tehnika, mis võimaldab tekstist olulise info kiiresti kätte saada

2. lugemine seda tehnikat rakendades

kiirlõiketeras
[nimisõna, substantiiv]
erilise struktuuriga kõrglegeeritud teras metallilõikeriistade valmistamiseks

kiirmakse
[nimisõna, substantiiv]
panga kliendi kontolt tehtav rahaülekanne, mis jõuab saaja kontole tavapärasest kiiremini

kiirmale
[nimisõna, substantiiv]
malemäng, kus üks pool peab tegema kõik käigud tavapärasest kiiremini, kokku 10–60 minuti jooksul

kiirmarss
[nimisõna, substantiiv]
kiire marssimine või kõndimine

kiirmeetod
[nimisõna, substantiiv]
meetod mingi protsessi või tegevuse kiirendamiseks

kiirmenetlus
[nimisõna, substantiiv]
väärteomenetlus, mille puhul määratakse rahatrahv ja karistus kantakse karistusregistrisse

kiirmik
[nimisõna, substantiiv]
(mõnedel putukatel:) pea ülapoole keskosa

kiirmood
[nimisõna, substantiiv]
1. uute rõivakollektsioonide kiiresti ning odavalt loomine ja tootmine

2. üheks hooajaks mõeldud taskukohased moekad rõivad

kiirmüük
[nimisõna, substantiiv]
(sunnitud) lühikese tähtajaga müük tavalisest madalama hinnaga

kiirnuudel
[nimisõna, substantiiv]
kiirelt valmistatav nuudel

kiirpaat
[nimisõna, substantiiv]
(väga) kiirelt sõitmist võimaldav mootorpaat

kiirpass
[nimisõna, substantiiv]
kiirendatud korras väljastatav, tavapärasest kallima riigilõivuga maksustatud pass

kiirpilk
[nimisõna, substantiiv]
põgus vaade

kiirpress
[nimisõna, substantiiv]
lamedalt trükivormilt silindrilisele pinnale trükkiv trükimasin

kiirpuder
[nimisõna, substantiiv]
eeltöödeldud kaera-, tatra-, riisi- vms helvestest puder, mis valmib mõne minutiga

kiirpuhastus
[nimisõna, substantiiv]
kiire puhastamine (nt keemilisel puhastamisel)

kiirreageerija
[nimisõna, substantiiv]
1. politseinik, kes on saanud eriväljaõppe kiireks tegutsemiseks ohuolukorras

2. kiireks lahinguülesande täitmiseks võimeline eriväljaõppega kaitseväelane

kiirreageerima
[tegusõna, verb]
kiiresti tegutsema (hrl häda-, ohuolukorras)

kiirreageerimisjõud
[nimisõna, substantiiv]
alalises või kõrgemas valmisolekus olev relvajõudude kontingent

kiirreageerimisrühm
[nimisõna, substantiiv]
julgeolekuga seotud, sõjalise vm eriülesande kiireks täitmiseks moodustatud rühm

kiirreageerimisüksus
[nimisõna, substantiiv]
1. politsei allüksus kiireks tegutsemiseks ohuolukorras

2. kiire lahinguülesande täitmise võimega väeüksus

kiirrong
[nimisõna, substantiiv]
väheste vahepeatustega kiiresti sõitev reisirong

kiirrulluisutamine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, kus teatavat distantsi püütakse rulluiskudel läbida võimalikult lühema ajaga

kiirrännak
[nimisõna, substantiiv]
kiires tempos toimuv rännak hrl sõjaväeõppuse osana

kiirrünnak
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) kiire või ootamatu peale tungimine värava, korvi, punkti saavutamiseks

kiirsuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemine reaalajas üle interneti, hrl tekstisõnumite vahetamise teel

kiirsupp
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti valmistatav hrl paki- või purgisupp

kiirsõnum
[nimisõna, substantiiv]
sõnum, mis edastatakse suhtluspartneri(te)le reaalajas arvuti või telefoni vahendusel

kiirsöögikoht
[nimisõna, substantiiv]
söögikoht, kus pakutakse kiirelt valmivaid roogi (hamburger, vrapp vms)

kiirsöökla
[nimisõna, substantiiv]
kiiret teenindust pakkuv toidukoht

kiirsüsi
[nimisõna, substantiiv]
hrl tablettidena müüdav süsi, mida on võimalik tikust süüdata

kiirteade
[nimisõna, substantiiv]
1. kiireloomuline (ametlik) teade

2. telefoni tellitav teade (nt kontol toimunud muutuste kohta)

kiirtee
[nimisõna, substantiiv]
1. kiireks sõiduks rajatud maantee

2. tee, millel tohib sõita kiiremini kui teistel maanteedel

kiirtekimp
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest allikast lähtuvad valguskiired, valguskiirte kimp

2. valguskiirte kimp

kiirtellimus
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest kiiremini täidetav tellimus

kiirtempo
[nimisõna, substantiiv]
kiire tempo, suur kiirus

kiirteoptika
[nimisõna, substantiiv]
optika vanim haru, mis käsitleb valgust sirgjooneliselt levivate kiirtena

kiirtest
[nimisõna, substantiiv]
test millegi (nt haigustekitajate, narkootikumide) kiireks kindlakstegemiseks

kiirtestima
[tegusõna, verb]
mingi haigusetekitaja (nt koroonaviiruse) kiireks kindlakstegemiseks kiirtesti tegema

kiirtestimine
[nimisõna, substantiiv]
organismist võetud materjali kiire analüüs hrl mingi haigusetekitaja kiireks kindlakstegemiseks

kiirtevihk
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest allikast lähtuvad valguskiired, valguskiirte kimp

2. valguskiirte kimp

kiirtoidukoht
[nimisõna, substantiiv]
söögikoht, kus pakutakse kiirelt valmivaid roogi (hamburger, vrapp vms)

kiirtoit
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti ja kerge vaevaga valmistatav toit, mida hrl müüakse nii kohapeal söömiseks kui kaasavõtmiseks

kiirtuli
[nimisõna, substantiiv]
tihedate üksiklaskudega tulistamine

kiirtöötlus
[nimisõna, substantiiv]
millegi töötlemine viisil või meetodil, mis mingit protsessi või tegevust kiirendab

kiiruga
[määrsõna, adverb]
kiiresti, kiirustades

kiiruimne
[omadussõna, adjektiiv]
(kalade kohta:) selline, kellel on uimedes luustunud kiired

kiiruimsed
[nimisõna, substantiiv]
1. suurim rühm luukalu, kellel on uimedes luustunud kiired, mis kinnituvad kehas asuvatele tugiluudele

2. luukalade alamklass

kiiruisk
[nimisõna, substantiiv]
kiiruisutamisel kasutatavad erilised pikad õhukese teraga uisud

kiiruisutaja
[nimisõna, substantiiv]
kiiruisutamisega tegelev sportlane

kiiruisutamine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, kus teatavat distantsi püütakse uiskudel läbida võimalikult lühema ajaga

kiiruluu
[nimisõna, substantiiv]
koljulaes olev lame nelinurkne paariline luu, mis on väljapoole kumerdunud

kiirus
[nimisõna, substantiiv]
1. tempo, hoog, millega mingi liikumine või protsess toimub

2. tempo, hoog, millega keegi või miski liigub

kiirusagar
[nimisõna, substantiiv]
peaaju poolkeradel sagar, mis asub otsmiku- ja kuklasagara vahel

kiirusemõõtja
[nimisõna, substantiiv]
riist, millega politsei mõõdab sõiduki liikumiskiirust (nt radar või kiiruskaamera)

kiirusepiirang
[nimisõna, substantiiv]
(ajutiselt) kehtestatud suurim lubatud sõidukiirus

kiirusepiirik
[nimisõna, substantiiv]
seadis, mis võimaldab mootorsõidukile seada teatud piirkiiruse

kiirusharjutus
[nimisõna, substantiiv]
harjutus kiiruse arendamiseks

kiirushobune
[nimisõna, substantiiv]
elavaloomuline, kiireks liikumiseks kohane kõrgejalgne saleda kehaga hobune

kiirushoidik
[nimisõna, substantiiv]
sõidukis olev seade, mis hoiab soovitud sõidukiirust samana

kiiruskaamera
[nimisõna, substantiiv]
liiklusjärelevalves kasutatav seade, mille abil saab tuvastada kiiruseületajaid

kiiruskast
[nimisõna, substantiiv]
mehhanism seadme töökiiruse muutmiseks ülekandesuhete muutmise teel

kiiruskatse
[nimisõna, substantiiv]
(rallispordis:) võistlus, kus tuleb läbida teelõik kiiruse peale

kiiruslend
[nimisõna, substantiiv]
võistlusala, kus lennuvahendiga üritatakse saavutada võimalikult suurt kiirust (nt purilennuspordis, mudellennunduses)

kiiruslik
[omadussõna, adjektiiv]
kiirusega seostuv, sellesse puutuv

kiirusmuuterada
[nimisõna, substantiiv]
lisasõidurada, kus liigutakse muutuva kiirusega, nt kiirendusrada pealesõiduks või aeglustusrada mahasõiduks

kiirusmõõdik
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist liikumiskiiruse määramiseks (sõidukis)

kiirusmõõtja
[nimisõna, substantiiv]
riist, millega politsei mõõdab sõiduki liikumiskiirust (nt radar või kiiruskaamera)

kiiruspiirang
[nimisõna, substantiiv]
(ajutiselt) kehtestatud suurim lubatud sõidukiirus

kiiruspiirik
[nimisõna, substantiiv]
seadis, mis võimaldab mootorsõidukile seada teatud piirkiiruse

kiirusregulaator
[nimisõna, substantiiv]
seadis masina- või aparaadiosade liikumiskiiruse hoidmiseks ettenähtud piires

kiirusrekord
[nimisõna, substantiiv]
kõige suurem registreeritud kiirus

kiirusronimine
[nimisõna, substantiiv]
kaljuronimise võistlusala, kus võisteldakse ronimises kiiruse peale

kiirustama
[tegusõna, verb]
1. kiiresti, kiiruga kuhugi minema, kiiresti liikuma

2. kiiresti kuhugi minema

Ühendtegusõnad: tagant kiirustamatagant kiirustama

kiirustamisi
[määrsõna, adverb]
kiirustades, tõtates, (liiga) rutakalt

kiirustekast
[nimisõna, substantiiv]
mehhanism seadme töökiiruse muutmiseks ülekandesuhete muutmise teel

kiirustreening
[nimisõna, substantiiv]
treening kiiruse arendamiseks

kiirusvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, kus tähtis on soorituse kiirus

kiirviisa
[nimisõna, substantiiv]
kiirendatud korras (lisatasu eest) vormistatav viisa

kiisakoda
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kala-, eriti kiisakuivatushoone

kiisapoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kasvueas kiisk

2. (ütlustes olukorra kohta, kui kalamees ühtki kala pole kätte saanud)

kiisel
[nimisõna, substantiiv]
kaerajahust valmistatud hapu pudrutaoline toit, eriti endisajal Lõuna- ja Ida-Eestis

kiisk
[nimisõna, substantiiv]
väike luine magevee-, harvemini riimveekala

kiiskama
[tegusõna, verb]
eredalt, tugevasti läikima või särama

Ühendtegusõnad: vastu kiiskamavastu kiiskama

kiiskav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värvi, pealispinna kohta:) eredalt, tugevasti läikiv

2. värvuse kohta: ere, terav

kiiskavkollane
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt, tugevasti läikiv kollane

kiiskavpunane
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt, tugevasti läikiv punane

kiiskavroheline
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt, tugevasti läikiv roheline

kiiskavvalge
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt, (puhtusest, valgusest) tugevasti läikiv valge

kiiss-kiiss
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (kassi kutsumiseks)

2. kassi kutsumiseks

kiisu
[nimisõna, substantiiv]
väike, armas kass (hellitleva nimetusena)

kiisuke
[nimisõna, substantiiv]
väike, armas kass (hellitleva nimetusena)

kiisulips
[nimisõna, substantiiv]
kiilukujuliselt risti seatud või lehviks seotud kaelaside

kiisu-miisu
1. (lastekeeles, hellitavalt:) kass

2. kass, kiisu

kiisutama
[tegusõna, verb]
kiiss-kiiss või kiisu-kiisu öeldes kassi kutsuma

kiit
[nimisõna, substantiiv]
tunnustava hinnangu andmine või esiletõstmine

kiita
kiitust või tunnustust väärt

kiitleja
[nimisõna, substantiiv]
iseenese tegudega hooplev ja ennast kiitev inimene

kiitlema
[tegusõna, verb]
millestki uhkeldades rääkima, ennast sel viisil tähtsaks tegema või tähelepanu püüdma

kiitlik
[omadussõna, adjektiiv]
kiidelda armastav

kiitma
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi suhtes tunnustust, rahulolu avaldama, esiletõstvat hinnangut andma

2. ütlema, et keegi või miski on tubli või hea

Ühendtegusõnad: järele kiitma, järele kiitma, kaasa kiitma, kaasa kiitma, tagant kiitma, tagant kiitma, takka kiitma, takka kiitma, ära kiitma, ära kiitma, üles kiitmaüles kiitma

kiitsakas
[omadussõna, adjektiiv]
kõhn ja kitsa kondiga, (pikk ja) kõhetu

kiitsharakas
[nimisõna, substantiiv]
1. musta-valge sulestikuga ja pika sabaga lind

2. pika sabaga lind, kellel on mustad ja valged suled

kiitsuke
[omadussõna, adjektiiv]
väga kõhn või peenike

kiitsukene
[omadussõna, adjektiiv]
väga kõhn või peenike

kiitsuma
[tegusõna, verb]
hõõrdumisel vms pikka, teravat ja kõrget heli kuuldavale tooma

kiitsutama
[tegusõna, verb]
midagi liigutades hõõrdumise pikka, teravat ja kõrget heli esile kutsuma

kiitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kiitev, tunnustav hinnang või esiletõstmine

2. see, kui kedagi tunnustatakse, kiidetakse

kiituskiri
[nimisõna, substantiiv]
tunnistuse kujuline autasu, esiletõstmine diplomil, hrl koolis eduka õppimise või muu tegevuse puhul

kiituslaul
[nimisõna, substantiiv]
pidulik laul kellegi (nt Jumala) kiituseks või ülistuseks

kiitvalt
[määrsõna, adverb]
rahulolu, heameelt, tunnustust väljendavalt

kiiva
[määrsõna, adverb]
viltuseks, kõveraks, viltusse olekusse

kiivalt
[määrsõna, adverb]
(ühenduses millegi saladuses, enda teada hoidmisega:) suure hoolega, kõrvalekaldumatult

kiivas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
viltune, kõveras, viltuses olekus

kiivas
[omadussõna, adjektiiv]
1. armastatu truuduses kahtlev, armukadedust tundev

2. selline, kes on vihane või kurb, sest kardab kellegi armastust kaotada

kiiver
[nimisõna, substantiiv]
1. metallist, plastist või muust kõvemast materjalist kaitsev peakate

2. kõva müts, mis kaitseb inimese pead

kiiverkaasuar
[nimisõna, substantiiv]
Austraalia ja Uus-Guinea suur lennuvõimetu lind, kelle peas paikneb kiivrit meenutav sarvestunud hari

kiiver-pärlkana
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika päritolu tume valgetäpiline või -triibuline kanaline

kiivi
[nimisõna, substantiiv]
kanasuurune pika noka ja mandunud tiibadega lennuvõimetu Uus-Meremaa lind

kiivi
[nimisõna, substantiiv]
1. ovaalne pruunikas roheka viljalihaga (Uus-Meremaa) puuvili, kiivi-aktiniidia vili

2. pruuni karvase koorega puuvili, mis on seest roheline ja millel on väikesed mustad seemned

kiivitaja
[nimisõna, substantiiv]
pika kuklasuletutiga rohelise ülapoole ja valge alapoolega lind

kiivlema
[tegusõna, verb]
kellegi peale armukade olema, kellegi vastu armukadedust tundma

kiivrik
[nimisõna, substantiiv]
väike mageveevähike, kes ujub kirbu hüppamist meenutavate liigutustega

kiivriklaas
[nimisõna, substantiiv]
klaasist kiivrivisiir

kiivririhm
[nimisõna, substantiiv]
lõua alt läbikäiv rihm kiivri kinnitamiseks

kiivrisilmik
[nimisõna, substantiiv]
1. kiivri silmi kaitsev osa

2. kiivri-

kiivrisukk
[nimisõna, substantiiv]
kiivri all kantav tihedalt pead ja kaela kattev hrl musta värvi peakate, mis jätab vabaks kas üksnes silmad või ka kogu näo

kiivrivisiir
[nimisõna, substantiiv]
mõnel kiivril silmade ees olev osa, mida saab üles tõsta

kiivsirge
[nimisõna, substantiiv]
sirge, mis ei asetse teise sirgega ühel ja samal tasapinnal

kiivus
[nimisõna, substantiiv]
1. piinav kahtlus armastatu truuduses

2. teiste saavutuste, edu vms kadestamine

3. armukadedus

kiivusluul
[nimisõna, substantiiv]
alusetu haiguslik armukadedus

kikas
[nimisõna, substantiiv]
1. kana (või mõne muu kanalise) isaslind

2. isane lind, keda inimesed kasvatavad koos kanadega

3. kana v mõne muu kanalise isaslind

kikerdama
[tegusõna, verb]
1. vaevaliselt edasi liikuma

2. vaevaga, pingutades midagi tegema

kikerhernepasta
[nimisõna, substantiiv]
Aasias ja Vahemere maades levinud pasteeditaoline määre kikerhernestest

kikerhernes
[nimisõna, substantiiv]
lähistroopika põuastel aladel kasvatatav ümmargusi seemneid sisaldavate kaunviljadega taim

kikerikii
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kuke lauluhäälitsust

2. kuke kiremine

3. annab edasi kuke kiremist

kiki
[nimisõna, substantiiv]
kiilukujuliselt risti seatud või lehviks seotud kaelaside

kiki
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl luumoodustis inimese või looma suus toidu haaramiseks (hammustamiseks) ning peenestamiseks

2. üks kõvadest valgetest asjadest suus, mida inimesed ja loomad söömisel kasutavad

kikikõrvu
[määrsõna, adverb]
teraselt, suure tähelepanuga

kikikõrvul
[määrsõna, adverb]
teraselt, suure tähelepanuga

kikilips
[nimisõna, substantiiv]
kiilukujuliselt risti seatud või lehviks seotud kaelaside

kikitama
[tegusõna, verb]
esileulatuvalt püsti, kikkis olema

kikivarbail
[määrsõna, adverb]
varvastel, üksnes varvastele toetudes (nt et vaiksemalt astuda või end pikemaks teha)

kikivarbaile
[määrsõna, adverb]
1. varvastele, üksnes varvastele toetuvaks (nt et vaiksemalt astuda või end pikemaks teha)

2. varvastele

kikivarvukil
[määrsõna, adverb]
varvastel, üksnes varvastele toetudes (nt et vaiksemalt astuda või end pikemaks teha)

kikivarvul
[määrsõna, adverb]
varvastel, üksnes varvastele toetudes (nt et vaiksemalt astuda või end pikemaks teha)

kikivarvule
[määrsõna, adverb]
1. varvastele, üksnes varvastele toetuvaks (nt et vaiksemalt astuda või end pikemaks teha)

2. varvastele

kikkaputk
[nimisõna, substantiiv]
1. jämeda punaka varre ja suurte kerajate õisikutega rohttaim, mida rahvameditsiinis on kasutatud seedimise korrastajana

2. rohttaim

kikkapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. väike roosakaspunaste mürgiste viljadega lehtpõõsas või -puu, ka ilupõõsas

2. lehtpõõsas

kikkapüks
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav kollaste longus õitega kevadlill

2. lill, millel on palju kollaseid õisi ja mis õitseb kevadel

kikkaseen
[nimisõna, substantiiv]
1. kollane lehtrikujuline lainelise servaga söögiseen

2. kollast värvi söödav seen

kikkhabe
[nimisõna, substantiiv]
kitsas, otsast teravnev habe inimese lõual

kikki
[määrsõna, adverb]
esileulatuvalt püsti, õieli, sirgu

kikkis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. esileulatuvalt püstises asendis, õieli olekus

2. esileulatuvalt püsti

kikkiskõrvaline
[omadussõna, adjektiiv]
kikkis kõrvu omav

kikkiskõrvu
[määrsõna, adverb]
teraselt, suure tähelepanuga

kikk-kõrv
[nimisõna, substantiiv]
kikkis, püstine kõrv

kikkpoks
[nimisõna, substantiiv]
poksi ja karate elementidega võitlusviis ja spordiala, milles võitlejad jagavad teineteisele hoope katmata jalgade ja kinnastatud rusikatega

kikktanu
[nimisõna, substantiiv]
väike püstiseisva sopiga tanu (Mihkli rahvariietes)

kiks
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl luumoodustis inimese või looma suus toidu haaramiseks (hammustamiseks) ning peenestamiseks

2. üks kõvadest valgetest asjadest suus, mida inimesed ja loomad söömisel kasutavad

kiku
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl luumoodustis inimese või looma suus toidu haaramiseks (hammustamiseks) ning peenestamiseks

2. üks kõvadest valgetest asjadest suus, mida inimesed ja loomad söömisel kasutavad

kikuju
[nimisõna, substantiiv]
ühe Ida-Aafrikas elava rahva liige

kila
[nimisõna, substantiiv]
1. terav hele, kriiskav heli või hääl

2. selliselt häälitsemine

kila-kola
[nimisõna, substantiiv]
1. vanad, hrl kasutud või katkised asjad

2. tarbetu kraam

kilama
[tegusõna, verb]
(silmade, pilgu kohta:) erutusest, tundepuhangust läikima, haiglaselt hiilgama

kilama
[tegusõna, verb]
1. (hääle, heli kohta:) teravalt heledalt, kriiskavalt kõlama

2. kilkama, kiljuma

kilatama
[tegusõna, verb]
ehmatusest, ootamatusest vm tugevast tundest heleda terava häälega karjatama või hüüatama

kilav
[omadussõna, adjektiiv]
(silmade, pilgu kohta:) erutusest, tundepuhangust läikiv, haiglaselt hiilgav

kilav
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) terava heleda tooniga, kriiskavalt kõlav

kilb
[nimisõna, substantiiv]
sportlik või meelelahutuslik küsimustele vastamise võistlus, mis eeldab mitmekülgseid teadmisi ja head mälu

kilbar
[nimisõna, substantiiv]
mälumängus osaleja

kilbikandja
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne kannupoiss, kes pidi rüütli kilpi kandma

kilbikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kilpi meenutav, kilbi kujuga

kilbikupal
[nimisõna, substantiiv]
kilbi keskosa väljastpoolt kattev raudosa

kilbirohi
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hallikasroheline kollaste õitega rohttaim, ka kiviktaimlate ilutaim

2. rohttaim

kilbis
[nimisõna, substantiiv]
1. lame plaatjas sarvkihi paksend (nt roomajatel)

2. kilbi plaat

kilbukas
[nimisõna, substantiiv]
1. väike niitja varre ja ümarate veepinnal ujuvate lehtedega veetaim

2. veetaim

kild
[nimisõna, substantiiv]
asja, eseme purunemisel tekkinud väike õhuke (terava servaga) tükk

kilda
[postpositsioon, tagasõna]
1. teatud rühma, liiki kuuluvaks, samalaadsete hulka

2. hulka, seltsi, sekka

kildagaas
[nimisõna, substantiiv]
kiltkivi pooridesse kogunenud maagaas

kildaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. õhukesteks siledapinnalisteks liistakuteks lõhestuv

2. liistakuteks lõhestuv

kildalisus
[nimisõna, substantiiv]
kivimi struktuur, mida iseloomustavad õhukesed siledapinnalised liistakud

kildhaaval
[määrsõna, adverb]
väikeste, üksikute osade kaupa, vähehaaval

kildine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe kilomeetri (vm arvu kilomeetrite) pikkune

kild-killult
[määrsõna, adverb]
väikeste, üksikute osade kaupa, vähehaaval

kildkond
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguste, sageli omakasupüüdlike huvidega inimeste kitsas rühmitus

kildkondlik
[omadussõna, adjektiiv]
mingi kitsa rühmitusega seotud, selle (omakasupüüdlikest) huvidest lähtuv

kildmurd
[nimisõna, substantiiv]
luumurd, mille korral luu on murrukoha juures killunenud

kildmürsk
[nimisõna, substantiiv]
mürsk, mis hävitab vastase elavjõudu lõhkemisel tekkivate kildudega

kildpomm
[nimisõna, substantiiv]
lennukipomm, mis hävitab vastase elavjõudu lõhkemisel tekkivate kildudega

kildsõna
[nimisõna, substantiiv]
lauses esinev, kõneleja suhtumist väljendav (täistähenduseta) muutumatu sõna (nt eesti keeles ka, saksa keeles zu)

kilduma
[tegusõna, verb]
kildudeks purunema

kildumatu
[omadussõna, adjektiiv]
kildudeks purunematu

kile
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke painduv sünteetiline materjal

2. õhuke paindlik materjal, mis on sageli läbipaistev

3. õhuke lehtmaterjal

kile
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) läbilõikavalt kõrge ja terav

kilehall
[nimisõna, substantiiv]
suur kilekattega (spordi)hoone

kilehoone
[nimisõna, substantiiv]
kilekattega kasvuhoone

kilejas
[omadussõna, adjektiiv]
õhukest kilet meenutav

kilejope
[nimisõna, substantiiv]
kilelaadsest materjalist veekindel üleriie

kilejopp
[nimisõna, substantiiv]
kilelaadsest materjalist veekindel üleriie

kilekas
[nimisõna, substantiiv]
kilejopp või kileülikond

kilekasvuhoone
[nimisõna, substantiiv]
kilekattega kasvuhoone

kilekate
[nimisõna, substantiiv]
kilest kattepind (nt ehitisel, kasvulaval)

kilekott
[nimisõna, substantiiv]
1. (plastikaat)kilest kott

2. kilest kott, millega inimesed poes käivad

kilekõõlus
[nimisõna, substantiiv]
lai õhuke kiletaoline kõõlus

kilelabürint
[nimisõna, substantiiv]
sisekõrva seesmine osa, kus paiknevad retseptorid

kilepakend
[nimisõna, substantiiv]
kilest pakend

kilepiim
[nimisõna, substantiiv]
1. kilepakendis piim (nt vastandatuna tetrapakendis piimale)

2. kilekotti pakendatud piim

kilepüksid
[nimisõna, substantiiv]
kilelaadsest vms materjalist veekindlad pikad püksid

kilesaun
[nimisõna, substantiiv]
hrl ajutise kergehitisena rajatud kilekattega saun

kilesuss
[nimisõna, substantiiv]
kilest suss, mis tõmmatakse siseruumides välisjalatsite peale, et mitte põrandat määrida

kiletaja
[nimisõna, substantiiv]
kiletamismasin (nt silorullide, aknaklaasi, lennukipagasi kilega katmiseks)

kiletama
[tegusõna, verb]
kilega katma või kilesse pakendama

kiletasku
[nimisõna, substantiiv]
ühest küljest lahtine kileümbris nt dokumentide tarbeks

kiletiivaline
[nimisõna, substantiiv]
kilejate tiibadega putukas, nt mesilane või sipelgas

kiletiivalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts kilejate tiibadega putukaid

2. selts putukaid

kileviiner
[nimisõna, substantiiv]
kiles viiner

kilevärvus
[nimisõna, substantiiv]
oksüdeerumisel mineraali pinnale tekkiva oksiidikihi küütlev värvus

kilgatama
[tegusõna, verb]
korraks kilkama

kilge
[nimisõna, substantiiv]
hele (rõõmus) hõise, sellised helid ja häälitsused

kilgendama
[tegusõna, verb]
helkima, sätendama, sädelema

kilgijahu
[nimisõna, substantiiv]
toiduks kasvatatud toakilkidest jahvatatud jahu

kili
[nimisõna, substantiiv]
(Aasia päritolu, pilusilmse inimese kohta)

kiliasm
[nimisõna, substantiiv]
1. usk tuhandeaastasesse rahuriiki Kristuse valitsemisel enne maailmalõppu (mõnedes usuliikumistes)

2. usk tuhandeaastasesse rahuriigisse Kristuse valitsemisel

kili-koli
[nimisõna, substantiiv]
1. vanad, hrl kasutud või katkised asjad

2. tarbetu kraam

kilin
[nimisõna, substantiiv]
hele (tasane) kõlav heli

kilin-kolin
[nimisõna, substantiiv]
heledamad ja kolisevamad helid, hääled läbisegi

kilisema
[tegusõna, verb]
heledat (tasast) kõlavat heli kuuldavale tooma

kilistama
[tegusõna, verb]
1. heledat (tasast) kõlavat heli tekitama

2. sellist heli tekitades midagi tegema

kiljatama
[tegusõna, verb]
ehmatusest, ootamatusest vm tugevast tundest heleda terava häälega karjatama või hüüatama

kiljatus
[nimisõna, substantiiv]
hrl ehmatusest, ootamatusest heleda terava häälega karjatus või hüüatus

kilje
[nimisõna, substantiiv]
kiljatus

kiljuma
[tegusõna, verb]
1. rõõmust, hirmust vm tugevast tundest heleda terava häälega hüüdma või kisama

2. heledalt ja kõvasti häälitsema

kilk
[nimisõna, substantiiv]
hoonetes nt ahjupragudes ja soemüürivahedes elutsev kollakaspruun siristav putukas

kilkama
[tegusõna, verb]
(hrl laste kohta:) rõõmust, vaimustusest heleda kõlava häälega korduvalt hüüatama

kilks
[nimisõna, substantiiv]
hele kõlav heli, nt metalleseme löögist

kilks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi nt metalleseme löögist tekkivat heledat kõlavat heli

kilksatama
[tegusõna, verb]
hrl metalleseme löögist tekkivat heledat kõlavat heli kuuldavale tooma

kilksatus
[nimisõna, substantiiv]
hele kõlav heli, nt metalleseme löögist

kilks-kolks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi läbisegi kostvaid kilkse ja kolkse

kilks-kõlks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi läbisegi kostvaid kilkse ja kõlkse

kilksuma
[tegusõna, verb]
hrl metalleseme löökidest tekkivaid heledaid kõlavaid helisid kuuldavale tooma

kilksutama
[tegusõna, verb]
1. hrl metallesemega löömisel heledaid kõlavaid helisid tekitama

2. nende helide saatel lööma vms

killadi-kolladi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kolisevaid helisid

killadi-kõlladi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi heledaid kõlavaid helisid

killa-kolla
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kolisevaid helisid

killa-kõlla
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi heledaid kõlavaid helisid

killamees
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi ühel nõul, ühes mestis olija, kaaslane (mingis ettevõtmises, kitsamas seltskonnas)

killas
[postpositsioon, tagasõna]
teatud rühmas, liigis, samalaadsete hulgas

killast
[postpositsioon, tagasõna]
teatud rühmast, liigist, samalaadsete hulgast

killavoor
[nimisõna, substantiiv]
ridamisi liikuvad sõidukid või veoloomad koos inimeste ja nende kraamiga

kille
[nimisõna, substantiiv]
setu mitmehäälse koori kõrgeim hääl

killendama
[tegusõna, verb]
helkima, sätendama, sädelema

killima
[tegusõna, verb]
1. tapma, hävitama, ära rikkuma

2. virtuaalkeskkonnas kustutama

killing
[nimisõna, substantiiv]
Läänemere-äärsetes riikides 13.–17. sajandil käibel olnud hõbemünt

kill-kõll
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi heledaid kõlavaid helisid

killuke
[nimisõna, substantiiv]
(toiduaine kohta:) väga väike tükk, lõik või viil

killukene
[nimisõna, substantiiv]
väga väike osake, tükike millestki suuremast või terviklikumast

killukohus
[nimisõna, substantiiv]
1. savinõukildudega toimetatud rahvahääletus muistses Ateenas poliitiliselt kahtlaste kodanike pagendamiseks

2. potikildudega toimetatud rahvahääletus muistses Ateenas kodanike pagendamiseks

killumäng
[nimisõna, substantiiv]
erikujulistest tükkidest kokku pandav mosaiikpilt

killunema
[tegusõna, verb]
(hrl ühiskonna, riigi kohta:) paljudeks väikesteks osadeks jagunema või lõhenema

killustama
[tegusõna, verb]
ühtset tervikut lõhkuma, (ühiskonnas) paljudeks väikesteks osadeks jaotama

killustatus
[nimisõna, substantiiv]
1. (ühiskonnas:) olek, kus ollakse jaotunud või lõhestunud paljudeks väikesteks osadeks

2. lõhestatus

killustik
[nimisõna, substantiiv]
kivimi või tehiskivi purustamisel saadav nurgelistest tükkidest materjal, mida kasutatakse ehitusel, tee-ehituses vm

killustikalus
[nimisõna, substantiiv]
killustikust aluskiht tee-ehitusel

killustikbetoon
[nimisõna, substantiiv]
täitematerjalina killustikku sisaldav betoon

killustikkate
[nimisõna, substantiiv]
killustik teekatte või ehitusmaterjalina

killustiktee
[nimisõna, substantiiv]
tee, mis on kaetud killustikuga

killustuma
[tegusõna, verb]
(hrl ühiskonna, riigi kohta:) paljudeks väikesteks osadeks jagunema või lõhenema

killustumus
[nimisõna, substantiiv]
(ühiskonna) killustatud seisund

killustus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl ühiskonna, riigi kohta:) paljudeks väikesteks osadeks jagunemine (või lõhestamine)

2. paljudeks väikesteks osadeks jagunenud olek

killustusmurd
[nimisõna, substantiiv]
luumurd, mille korral luu on murrukoha juures killunenud

killuvest
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelase kaitsevest lahingus

kilo
[nimisõna, substantiiv]
1. massi mõõtühik, 1000 grammi

2. kaalu mõõtühik. Ühes kilogrammis on 1000 grammi

kilo
1. mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust tuhat (10^3) korda suurem, nt kA (kiloamper), kHz (kiloherts), kB (kilobait)

2. eesliitena märgib mõõtühiku tuhandekordset

kilobaidine
[omadussõna, adjektiiv]
mahuga üks kilobait

kilobait
[nimisõna, substantiiv]
infohulga ja salvestusmahu mõõtühik, 1024 baiti

kilodžaul
[nimisõna, substantiiv]
1000 džauli

kilogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. massi mõõtühik, 1000 grammi

2. kaalu mõõtühik. Ühes kilogrammis on 1000 grammi

kilogrammine
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe kilogrammi raskune

2. üks kilogramm raske

kilohaaval
[määrsõna, adverb]
1. üks kilo korraga

2. üks kilo korraga

kiloherts
[nimisõna, substantiiv]
võnkesageduse mõõtühik, 1000 hertsi

kilokalor
[nimisõna, substantiiv]
energiahulk, mida organism saab toidust (seal leiduvatest valkudest, rasvadest, süsivesikutest)

kilokaupa
[määrsõna, adverb]
1. üks kilo korraga

2. üks kilo korraga

kilomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. tee pikkuse ühik, 1000 meetrit

2. pikkuse mõõtühik. Ühes kilomeetris on 1000 meetrit

kilomeetriloendur
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõteriist liiklusvahendi läbitud tee pikkuse määramiseks, läbisõidetud kilomeetrite arvesti

2. mõõteriist kilomeetrite arvestamiseks

kilomeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe kilomeetri (vm arvu kilomeetrite) pikkune

kilomeetripikkune
[omadussõna, adjektiiv]
ühe kilomeetri pikkune

kilomeetripost
[nimisõna, substantiiv]
maasse kinnitatud post kilomeetritähisena

kilomeetritulp
[nimisõna, substantiiv]
maasse kinnitatud post kilomeetritähisena

kilomeetritähis
[nimisõna, substantiiv]
maantee ääres iga kilomeetri järel olev post või tulp, millel on näidatud kaugus lähtepunkti(de)st kilomeetrites

kilometraaž
[nimisõna, substantiiv]
kilomeetrite arv

kilone
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe kilogrammi raskune

2. üks kilogramm raske

kiloraskune
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe kilogrammi raskune

2. üks kilogramm raske

kilotonn
[nimisõna, substantiiv]
1. tuhat tonni

2. tuumarelva võimsuse tingühik, mis väljendab tuhande tonni trotüüli lõhkevõimsust

kilovatine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe kilovati võimsusega

kilovatt
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvvoolu (aktiiv)võimsuse mõõtühik, 1000 vatti

kilovatt-tund
[nimisõna, substantiiv]
1. mittesüsteemne energia ja töö mõõtühik (1 kilovatt 1 tunni jooksul)

2. energia ja töö ühik

kilovolt
[nimisõna, substantiiv]
pinge, potentsiaali ja elektromotoorjõu mõõtühik, 1000 volti

kilp
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) käes kantav puidust, metallist või muust materjalist kaitsevahend külmrelvade vastu

kilpjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivades metsades ja raiesmikel kasvav suurte kolmnurksete lehtedega sõnajalg

2. sõnajalgtaim

kilpjas
[omadussõna, adjektiiv]
kilbitaoline

kilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
1. selja- ja kõhukilbist koosneva luulise kilprüüga roomaja

2. loom, kellel on selja peal kõva luust osa ja kes liigub aeglaselt

kilpkonnaliha
[nimisõna, substantiiv]
kilpkonnalt saadud liha toiduna

kilpkonnaluu
[nimisõna, substantiiv]
1. kilpkonna (peamiselt bissa) kilbist saadav poolläbipaistev kollase-pruunikirju aine, mida on kasutatud nt ilu- ja ehteasjade valmistamiseks

2. kilpkonna kilbi sarvaine

kilpkonnasupp
[nimisõna, substantiiv]
kilpkonnalihast valmistatud hrl tume rasvane delikatess-supp

kilpkõhr
[nimisõna, substantiiv]
kõri suurim, kahest plaadist koosnev luukude, mille eesmine nurk ulatub esile kõrisõlmena

kilpla
[nimisõna, substantiiv]
(kohtlase või rumala, kilplase moodi ebaotstarbeka tegutsemise kohta)

kilplane
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtlane või rumal, ebaotstarbekalt tegutsev inimene

2. rumal inimene

kilplanna
[nimisõna, substantiiv]
kohtlane või rumal, ebaotstarbekalt tegutsev naine

kilplaslik
[omadussõna, adjektiiv]
kohtlane või rumal, ebaotstarbekalt tegutsevale inimesele omane

kilplaslikult
[määrsõna, adverb]
kohtlaselt või rumalalt, ebaotstarbekalt käituvale inimesele omaselt

kilplus
[nimisõna, substantiiv]
(kohtlase või rumala, kilplase moodi ebaotstarbeka tegutsemise kohta)

kilpmardikas
[nimisõna, substantiiv]
taimekahjur

kilpnääre
[nimisõna, substantiiv]
kaela eesosas kõri lähedal paiknev sisenõrenääre, mis eritab ainevahetust tõhustavaid hormoone

kilpparkett
[nimisõna, substantiiv]
plaatidest (põranda)parkett

kilprüü
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva kate mõnedel loomadel (nt kilpkonnal, jõevähil, vöölastel)

2. soomuskate loomadel

kilprüülised
[nimisõna, substantiiv]
alamselts vähke

kilptee
[nimisõna, substantiiv]
kilpideks ühendatud palkidest, plankudest vm materjalist teekate pehmel pinnasel

kilptäi
[nimisõna, substantiiv]
1. vahakorraga või tiheda kilbiga kaetud putukas, hrl taimele kinnitunud kahjur

2. taimekahjur

kilpvulkaan
[nimisõna, substantiiv]
vulkaan, kus (vedelam) laava valgub ilma hangumata suhteliselt kaugele ning tekib lauge madala koonusega mägi (nt Hawai saarestiku vulkaanid)

kilt
[nimisõna, substantiiv]
mustjashall või hall kihilise ehitusega kivim, mis lõhestub tahvliteks

kilt
[nimisõna, substantiiv]
1. Šoti meeste rahvuslik šotiruuduline seelik

2. šoti meeste seelik

kilt
[nimisõna, substantiiv]
1. tee pikkuse ühik, 1000 meetrit

2. pikkuse mõõtühik. Ühes kilomeetris on 1000 meetrit

kilter
[nimisõna, substantiiv]
1. töö ülevaataja mõisas, kupja abiline

2. töö ülevaataja mõisas

kiltjas
[omadussõna, adjektiiv]
kihilist lõhestuvat kivimit meenutav, kiltkivitaoline

kiltkivi
[nimisõna, substantiiv]
mustjashall või hall kihilise ehitusega kivim, mis lõhestub tahvliteks

kiltmaa
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kõrge rohkete orgudega tasandik (hrl absoluutse kõrgusega üle 500 m)

2. kõrge orgudega tasandik

kilts
[nimisõna, substantiiv]
1. tee pikkuse ühik, 1000 meetrit

2. pikkuse mõõtühik. Ühes kilomeetris on 1000 meetrit

kiltsud-kaltsud
[nimisõna, substantiiv]
(riideesemete, räbalate, tekstiilijääkide kohta)

kilttursk
[nimisõna, substantiiv]
1. tumehalli selja ja piimvalge kõhupoolega Põhja-Atlandi kala

2. Põhja-Atlandi kala

kilu
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, saleda kehakujuga sinakasrohelise seljaga hõbedane rannavete kala

2. hõbeda värvi väike kala, kes elab meres

kilukarbisiluett
[nimisõna, substantiiv]
(Tallinna silueti kohta merelt vaadatuna)

kilukarp
[nimisõna, substantiiv]
1. konservikarp kilude jaoks

2. selline karp kiludega

kilu-kolu
[nimisõna, substantiiv]
1. vanad, hrl kasutud või katkised asjad

2. tarbetu kraam

kiluleib
[nimisõna, substantiiv]
kiluga võileib

kilune
[omadussõna, adjektiiv]
kiludega määrdunud

kilunoot
[nimisõna, substantiiv]
peenesilmaline noot kilupüügiks

kilupüük
[nimisõna, substantiiv]
kilude püüdmine merest

kiluvorm
[nimisõna, substantiiv]
vormiroog kiludest ja hrl kartulist, munast ja piimast

kiluvõi
[nimisõna, substantiiv]
või, millesse on segatud peeneks hakitud kilu

kiluvõrk
[nimisõna, substantiiv]
peenesilmaline võrk kilupüügiks

kiluvürts
[nimisõna, substantiiv]
kilu või heeringa konserveerimisel kasutatav maitseainete segu, millesse kuuluvad must pipar, vürtspipar, koriander, loorberilehed, muskaatpähkel, kaneel, nelk, ingver ja kardemon

kilvar
[nimisõna, substantiiv]
mälumängus osaleja

kimalane
[nimisõna, substantiiv]
1. kilejate tiibade ja jässaka karvase kehaga ühiseluline putukas, kes hrl teeb pesa pinnasesse või samblasse

2. tiibadega putukas, kellel on madal ja tugev keha ning kes elab maapinna sees või samblas

kimama
[tegusõna, verb]
1. suure hooga, väga kiiresti liikuma, nt sõitma või jooksma

2. väga kiiresti sõitma või jooksma

kimar
[nimisõna, substantiiv]
(peen) korts või kurd

kimarduma
[tegusõna, verb]
kortsu, kurdu tõmbuma

kimarlehisus
[nimisõna, substantiiv]
1. taimehaigus, mille korral lehe rood ja roodudevaheline ala kasvavad ebaühtlaselt ning leht muutub kublaliseks, laineliseks või voltjaks (nt kartulil, maasikal)

2. taimehaigus

kimbakas
[omadussõna, adjektiiv]
ebamugavat tunnet, kimbatust tekitav

kimbatus
[nimisõna, substantiiv]
täbar, ebamugavust tekitav olukord

kimbatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
ebamugavat tunnet, kimbatust tekitav

kimber
[nimisõna, substantiiv]
Jüütimaa põhjaosas elanud germaani hõimu liige

kimberliit
[nimisõna, substantiiv]
1. teemante sisaldav jämedateraline sinakas, rohekas või must kivim

2. teemanti sisaldav kivim

kimbuke
[nimisõna, substantiiv]
väike kimp taimi, lilli vms

kimbukene
[nimisõna, substantiiv]
väike kimp taimi, lilli vms

kimbus
[määrsõna, adverb]
täbaras olukorras, kimbatuses, hädas

kimbutama
[tegusõna, verb]
kellelegi ebameeldivusi, raskusi, kannatusi valmistama, kedagi ahistama

kimchi
[nimisõna, substantiiv]
Korea päritolu toit hapendatud Hiina kapsa, teiste köögiviljade ja tšilliga

kime
[omadussõna, adjektiiv]
1. (heli kohta:) kõrge ja läbitungiv

2. läbilõikav, kile

kimm
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest otsast kiiljalt õhenev lauake katuse katmiseks

2. katuselauake

kimm
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus laeva põhi läheb üle pardaks

kimmel
[nimisõna, substantiiv]
hobune, kelle kerevärv (erinevalt peast) on valgesegune kollakashall või hallikaspruun

kimmerlane
[nimisõna, substantiiv]
Musta mere äärse muistse rändhõimu liige

kimmistringer
[nimisõna, substantiiv]
kohas, kus laeva põhi läheb üle pardaks ehk kimmis asuv veetihe pikitala

kimmiveeger
[nimisõna, substantiiv]
kohas, kus laeva põhi läheb üle pardaks ehk kimmis asuv veetihe pikitala

kimmkatus
[nimisõna, substantiiv]
katus, mis on tehtud ühest otsast kiiljalt õhenevatest lauakestest (ehk kimmidest)

kimono
[nimisõna, substantiiv]
1. vööga kinnitatav hommikumantlitaoline, (kehaosaga ühes tükis lõigatud) avarate varrukatega jaapani riietusese

2. jaapani riietusese

kimonokleit
[nimisõna, substantiiv]
kimono stiilis kleit, mille puhul varrukad on lõigatud kehaosaga ühes tükis

kimonolõige
[nimisõna, substantiiv]
rõiva lõige, kus varrukad on lõigatud kehaosaga ühes tükis

kimonomantel
[nimisõna, substantiiv]
kimono stiilis mantel, mille puhul varrukad on lõigatud kehaosaga ühes

kimonovarrukas
[nimisõna, substantiiv]
lahtine ja lai varrukas, mis on lõigatud kehaosaga ühes tükis

kimp
[nimisõna, substantiiv]
1. kokku seatud või korjatud (väiksem) hulk taimi, lilli

2. mingil viisil ühendatud, kokkukuuluvad esemed

3. hulk lõigatud lilli, mis on omavahel ilusasti kokku pandud

kimpparv
[nimisõna, substantiiv]
(üks palgiparvetamisel kasutatud parvetüüpe)

kimppiilar
[nimisõna, substantiiv]
piilar, mille külgedele või nurkadele kinnituvad peened sambakesed

kimps
[nimisõna, substantiiv]
(väike) komps, pakk, pamp

kimpsud-kompsud
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmest pakist, kotist vms koosnev (vähene) kraam

2. pambud, kraam

kimpu
[määrsõna, adverb]
1. täbarasse olukorda, kimbatusse

2. hätta

kimpus
[määrsõna, adverb]
täbaras olukorras, kimbatuses, hädas

kimtši
[nimisõna, substantiiv]
Korea päritolu toit hapendatud Hiina kapsa, teiste köögiviljade ja tšilliga

kimuma
[tegusõna, verb]
1. tubaka vm mõnuaine põletamisel tekkivat suitsu sisse hingama ja seejärel välja puhuma

2. sigareti suitsu suu kaudu sisse hingama ja välja puhuma

kimäär
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreeka mütoloogias:) tuld sülgav kahepealine koletis, lõvi, kelle seljast ulatub välja kitse pea ja kelle sabaks on madu

kin
1. kindralleitnandile järgnev kõrgeim ohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

3. teatud kõrge auaste sõjaväes

4. vastavas auastmes inimene

kinaver
[nimisõna, substantiiv]
punakat värvi mineraal, peamine elavhõbedamaak

kinaverpunane
[omadussõna, adjektiiv]
oranži varjundiga punane

kindakiri
[nimisõna, substantiiv]
kinda muster

kindalaegas
[nimisõna, substantiiv]
panipaik auto armatuurlauas

kindapaar
[nimisõna, substantiiv]
paar kindaid, kindad

kindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis püsib ja ei muutu

2. püsivamat laadi, mittejuhuslik

3. selline, mis püsib (ja ei muutu)

kinderstube
[nimisõna, substantiiv]
lastetuba, kodune kasvatus

kindlaksmääramine
[nimisõna, substantiiv]
otsustamine, fikseerimine

kindlaksmääratud
[omadussõna, adjektiiv]
kokkulepitud, ettenähtud

kindlakstegemine
[nimisõna, substantiiv]
1. (lõplik) väljaselgitamine, milleski selguse saamine

2. tuvastamine

kindlakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
teatavat kindlat vormi omav, piiritletud, mitte korrapäratu või ebamäärane

kindlakäeline
[omadussõna, adjektiiv]
rangelt ohjades hoidev, kõigutamatult toimetav või toimiv

kindlalt
[määrsõna, adverb]
1. tihedalt (kinni või küljes), nii, et ei saa kergesti lahti

2. nii, et ei lähe kergesti lahti

kindlamalt
[määrsõna, adverb]
veelgi suuremal määral kindlalt

kindlameelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. otsustes ja tegudes kõikumatu, kohusetundega oma seisukohti ja iseenda seatud korda järgiv

2. seda väljendav

kindlameelselt
[määrsõna, adverb]
kindlalt ja vankumatult, otsustes või tegudes kõikumata

kindlameelsus
[nimisõna, substantiiv]
vaimne suutlikkus järgida kohusetundega oma põhimõtteid ning iseenda seatud korda, kõikumatus otsustes ja tegudes

kindlamini
[määrsõna, adverb]
veelgi suuremal määral kindlalt

kindlapalgaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pidevalt samasuuruse palgaga

2. vastavat palka saav

kindlapiiriline
[omadussõna, adjektiiv]
kindlate piirjoontega, selgesti eraldatav, täpselt piiritletud

kindlasti
[määrsõna, adverb]
1. täie kindlusega, ilma et mingit kahtlust tekiks

2. ilma et tekiks kahtlust

kindlasuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
ettenähtud, määratud muutumatu suuna või sihiga

kindlasõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selgelt, kindlalt väljendatud

2. kindla sõnaga, otsusekindel

kindlus
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kaitsemüüridega ümbritsetud ehitis või kaitseks kohandatud paik, milles on alatine garnison

2. kaitseks mõeldud suur ehitis

kindlusehitis
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kaitsemüüridega ümbritsetud ehitis või kaitseks kohandatud paik, milles on alatine garnison

2. kaitseks mõeldud suur ehitis

kindlusekraav
[nimisõna, substantiiv]
kindlust ümbritsev kraav

kindlusemüür
[nimisõna, substantiiv]
kindlust ümbritsev kaitsemüür

kindlusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis paneb kahtlema (ja muretsema), kindlustunnet mittepakkuv

2. kõhklusi väljendav või tekitav

3. selline, et sa kahtled ja muretsed

4. selline, et sa pole kindel, kas mida teha või kas miski on tõsi

kindlusetunne
[nimisõna, substantiiv]
hingeline seisund, mida iseloomustab enese kindlalt ja turvaliselt tundmine

kindluskirik
[nimisõna, substantiiv]
kirik, mille ehitamisel on silmas peetud ka kaitse funktsioone

kindluslik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl hoone kohta:) kindlust meenutav

kindlusloss
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne loss koos seda ümbritsevate kaitseehitistega

kindlustama
[tegusõna, verb]
1. kindlustusasutuselt ootamatute sündmuste puhuks rahalist kaitset hankima

2. kindlustust vormistama

3. kindlustuslepingut sõlmima

kindlustamatus
[nimisõna, substantiiv]
1. eluks või tegevuseks vajalike tingimusteta (nt korraliku sissetulekuta) olek

2. aineliselt

kindlustamine
[nimisõna, substantiiv]
rahalise kaitse hankimine kindlustusasutuselt ootamatute sündmuste puhuks

kindlustatu
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on kindlustusriski vastu kindlustatud (nt kindlustusseltsiga lepingu sõlminu, riikliku ravi- või töötuskindlustusega hõlmatu)

kindlustatud
[omadussõna, adjektiiv]
hea, korraliku sissetulekuga, piisavalt palju raha omav

kindlustatus
[nimisõna, substantiiv]
1. eluks või tegevuseks vajalike tingimustega (nt korralik sissetulek, toit) tagatud olek

2. aineline

kindlustis
[nimisõna, substantiiv]
sõjaline kaitseehitis, nt kindlus vm ehitis mingi ala kindlustamiseks

kindlustuma
[nimisõna, substantiiv, tegusõna, verb]
1. (seisundilt, asendilt) kindlamaks, tugevamaks, püsivamaks muutuma

2. kindlamaks, tugevamaks muutuma

kindlustunne
[nimisõna, substantiiv]
hingeline seisund, mida iseloomustab enese kindlalt ja turvaliselt tundmine

kindlustus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlustusfondi summadel põhinev rahaline kaitse ootamatute sündmuste puhuks

2. süsteem, kus inimesed maksavad teatud firmale regulaarselt mingi rahasumma ja see firma maksab neile siis, kui nende või nende varaga juhtub mingi õnnetus

kindlustusagent
[nimisõna, substantiiv]
isik või organisatsioon, kes kindlustusseltsi esindajana vahendab kindlustuslepinguid

kindlustusandja
[nimisõna, substantiiv]
juriidiline isik, kes kohustub kindlustusjuhtumi korral välja maksma kindlustushüvitise

kindlustusasutus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustamisega tegelev asutus (sõlmib kindlustuslepinguid, menetleb kahjujuhtumeid, maksab kahjuhüvitisi)

kindlustusfirma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, kes sõlmib kindlustuslepinguid ning kohustub kindlustusjuhtumi korral kindlustushüvitist maksma

kindlustusfond
[nimisõna, substantiiv]
rahaliste või aineliste vahendite kogum majanduselu normaalse kulgemise tagamiseks, loodusõnnetuste tagajärgede likvideerimiseks või kodanikele materiaalse abi osutamiseks (nt töövõime kaotuse või vanaduse puhul)

kindlustushinne
[nimisõna, substantiiv]
vara väärtus, mille on välja arvestanud kindlustusasutus

kindlustushüvitis
[nimisõna, substantiiv]
vara hävimise või kahjustumise korral makstav hüvitis

kindlustusjuhtum
[nimisõna, substantiiv]
sündmus, mille korral on kindlustusandja kohustatud maksma hüvitist või täitma muid kohustusi

kindlustuskaitse
[nimisõna, substantiiv]
kindlustuslepingu tingimustega piiritletud kohustus maksta kindlustusjuhtumi korral hüvitist või täita muid kohustusi

kindlustusleping
[nimisõna, substantiiv]
kindlustusandja ja kindlustusvõtja vahel sõlmitud leping

kindlustusmakse
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mille kindlustusvõtja maksab kindlustusandjale lepingus ettenähtud tähtpäevadel

kindlustusmatemaatik
[nimisõna, substantiiv]
kindlustusmatemaatika spetsialist

kindlustusmatemaatika
[nimisõna, substantiiv]
eriala, mis rakendab matemaatika ja statistika meetodeid rahanduses ja kindlustuses, eelkõige riskide hindamiseks

kindlustusosak
[nimisõna, substantiiv]
lisa pensionikindlustatu vanaduspensioni põhiosale, mis sõltub inimese pealt makstud sotsiaalmaksust

kindlustuspettus
[nimisõna, substantiiv]
tahtlikult tekitatud õnnetus või lavastatud vargus, mille põhjal kindlustusfirmalt kahju hüvitamist nõutakse

kindlustuspoliis
[nimisõna, substantiiv]
dokument kindlustuslepingu sõlmimise kohta

kindlustuspreemia
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mille kindlustusvõtja maksab kindlustusandjale lepingus ettenähtud tähtpäevadel

kindlustusriisiko
[nimisõna, substantiiv]
kindlustusjuhtumi toimumise tõenäosus ajal, mil kehtib lepingujärgne kindlustuskaitse

kindlustusrisk
[nimisõna, substantiiv]
kindlustusjuhtumi toimumise tõenäosus ajal, mil kehtib lepingujärgne kindlustuskaitse

kindlustusselts
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, kes sõlmib kindlustuslepinguid ning kohustub kindlustusjuhtumi korral kindlustushüvitist maksma

kindlustussumma
[nimisõna, substantiiv]
summa, mille ulatuses isik või vara on kindlustatud

kindlustustunnistus
[nimisõna, substantiiv]
dokument kindlustuslepingu sõlmimise kohta

kindlustustöö
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõjaliste kindlustuste, kaitseehitiste rajamine

kindlustusvõtja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kohustub tasuma kindlustusandjale kindlustuskaitse eest ettenähtud makseid

kindlusvangla
[nimisõna, substantiiv]
kindluses asuv range režiimiga vangla

kindral
[nimisõna, substantiiv]
1. kindralleitnandile järgnev kõrgeim ohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

3. teatud kõrge auaste sõjaväes

4. vastavas auastmes inimene

kindraladjutant
[nimisõna, substantiiv]
1. monarhi (nt tsaari) kindrali auastmes adjutant

2. vahel ka ainult aunimetus

kindraladmiral
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgeim sõjaväeline auaste Rootsi, Tsaari-Venemaa jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

kindralfeldmarssal
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgeim sõjaväeline auaste Saksa, Austria, Tsaari-Venemaa maaväes

2. vastavas auastmes sõjaväelane

kindralihärra
[nimisõna, substantiiv]
(austavalt või irooniliselt:) kindral

kindralipagunid
[nimisõna, substantiiv]
kindrali vormirõivastuse õlgadele kinnitatavad õlakud (hrl väljendites kindraliks saamise või kindral-olemise kohta)

kindraliproua
[nimisõna, substantiiv]
kindrali abikaasa

kindralkomissar
[nimisõna, substantiiv]
kindralkomissariaadi juht

kindralkomissariaat
[nimisõna, substantiiv]
II maailmasõja ajal Saksamaa okupeeritud alade haldusüksus

kindralkond
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud riigi, armee, väekoondise kindralid

2. kindralid

kindralkortermeister
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kindrali auastmes sõjaväelane, kes tegeles väeosa majutamise, toidu ning hobusemoona muretsemisega endisaegne (nt Venemaal, Preisimaal)

kindralkubermang
[nimisõna, substantiiv]
halduspiirkond Venemaal 1775–1917, mille eesotsas oli kindralkuberner

kindralkuberner
[nimisõna, substantiiv]
keskvalitsuse kõrgeim esindaja suures halduspiirkonnas (nt Tsaari-Venemaal)

kindralleitnant
[nimisõna, substantiiv]
1. kindralmajorile järgnev ja kindralile eelnev kõrgema ohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

kindralmajor
[nimisõna, substantiiv]
1. brigaadikindralile järgnev ja kindralleitnandile eelnev kõrgema ohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

kindralpolkovnik
[nimisõna, substantiiv]
1. kindralleitnandist kõrgem kindraliauaste (nt Venemaa, Nõukogude sõjaväes)

2. selles auastmes sõjaväelane

kindralprokurör
[nimisõna, substantiiv]
Tsaari-Venemaa kõrgeim riigiametnik, kes valvas riigiaparaadi tegevuse seaduslikkuse üle

kindralstaap
[nimisõna, substantiiv]
riigi relvajõudude juhtimise ja sõjategevuse planeerimise keskorgan

kindralsuperintendent
[nimisõna, substantiiv]
luteri usu kiriku konsistooriumi ülemvaimulik teatud piirkonnas

kineast
[nimisõna, substantiiv]
filmirežissöör vm filmide tootmise ja linastamisega seotud inimene

kineetika
[nimisõna, substantiiv]
mehaanika haru, mis käsitleb kehade liikumist jõudude mõjul (dünaamikat) ja kehade tasakaalu (staatikat)

kineetiline
[omadussõna, adjektiiv]
liikumisega seostuv, liikumisse puutuv

kinemaatika
[nimisõna, substantiiv]
mehaanika haru, mis uurib kehade liikumist sõltumatult selle põhjustest

kinematograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. filmikaamera ja -projektori ülesandeid täitnud aparaat kinematograafia algpäevil

2. endisaegne filmikaamera ja -projektor

kinematograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. filmide tootmine ja linastamine

2. sellega tegelev kultuuri-, tehnika- ja majandusala

3. filmikunst

kinematograafiatöötaja
[nimisõna, substantiiv]
filmirežissöör vm filmide tootmise ja linastamisega seotud inimene

kinematografist
[nimisõna, substantiiv]
filmirežissöör vm filmide tootmise ja linastamisega seotud inimene

kinesioloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib inimese liikumise mehaanikat anatoomia ja füsioloogia seisukohalt ning hõlmab ka motoorika juhtimise ja motoorsete oskuste õpetamise probleeme

kinesioteip
[nimisõna, substantiiv]
(spordimeditsiinis ja füsioteraapias:) nahale asetatav elastne tekstiilist teip, mis nahaaluseid kudesid mõjutades aitab kaasa lihaste ja liigeste taastumisele

kinesioteipimine
[nimisõna, substantiiv]
nahaaluseid kudesid mehaaniliselt mõjutava elastse teibi (kinesioteibi) asetamine nahale valu ja tursete vähendamiseks ning lihaste ja liigeste funktsiooni toetamiseks (nt spordis, taastusravis)

kineskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. vanemat tüüpi kuvari või televiisori osa, mis muundab elektronkiire abil signaalid nähtavaks kujutiseks

2. televiisori osa

kinesteetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. liigutuste ja liikumisega seotud

2. liigutus-

kinetoos
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, mis tekib nt laeva-, lennuki- või bussisõidul ja mis väljendub iivelduses, oksendamises, peapöörituses

king
[nimisõna, substantiiv]
1. jalalaba kattev (kontsaga) jalats, mis ei ulatu pahkluust kõrgemale

2. jalanõu, mis katab jalalaba

kingahari
[nimisõna, substantiiv]
hari jalanõude puhastamiseks

kingakand
[nimisõna, substantiiv]
kinga tagumine, jalakanda ümbritsev osa

kingakarp
[nimisõna, substantiiv]
pappkarp, millesse kingapaar pakitakse

kingakonts
[nimisõna, substantiiv]
kandja kanna alla jääv kinga osa

kingakott
[nimisõna, substantiiv]
kotike (vahetus)kingade jaoks

kingakreem
[nimisõna, substantiiv]
määrdeaine kingade puhastamiseks ja neile läike andmiseks

kingalusikas
[nimisõna, substantiiv]
1. kühvlikest meenutav ese kinga jalgapaneku hõlbustamiseks

2. väikese kühvli moodi ese, mille abil saab kinga lihtsamalt jalga panna

kingamood
[nimisõna, substantiiv]
(mingile ajale omane) kingade stiil ja üldilme

kinganina
[nimisõna, substantiiv]
kinga (kitsenev) esiosa

kinganumber
[nimisõna, substantiiv]
jalatsi suurust osutav arv

kinganöör
[nimisõna, substantiiv]
pael kinga jalga kinnitamiseks

kingapaar
[nimisõna, substantiiv]
paar kingi

kingapael
[nimisõna, substantiiv]
pael kinga jalga kinnitamiseks

kingaparandus
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus parandatakse jalanõusid

kingapealne
[nimisõna, substantiiv]
kinga pealmine osa (ilma tallata ja kontsata)

kingapood
[nimisõna, substantiiv]
kauplus, kus müüakse jalatseid

kingapuu
[nimisõna, substantiiv]
kinga sisse asetatav puidust vm materjalist vorm, mis aitab hoida kingade algset kuju

kingaviks
[nimisõna, substantiiv]
määrdeaine kingade puhastamiseks ja neile läike andmiseks

kinge
[nimisõna, substantiiv]
1. õiguslik kokkulepe, mille kohaselt üks lepingupool loovutab oma vara tasuta teise omandiks

2. omandi kinkimine

kingiidee
[nimisõna, substantiiv]
1. hea mõte, teadmine, mida kinkida

2. (vastava eseme vms kohta)

kingikott
[nimisõna, substantiiv]
kott kingitustega

kingipakk
[nimisõna, substantiiv]
pakitud kingitus

kingitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kingitav või kingitud ese, vara vms

2. mingi asi, mille sa tasuta kellelegi annad või kellegi käest saad, näiteks erilise sündmuse puhul

kingituspakk
[nimisõna, substantiiv]
pakitud kingitus

kinglill
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerikast pärinev kingja õiega ilutaim, eeskätt toalill

2. ilutaim

kingloom
[nimisõna, substantiiv]
1. mageveekogudes elav kingajälge meenutav üherakuline organism

2. ripsloom

kingnokk
[nimisõna, substantiiv]
massiivse laia nokaga toonekuretaoline lind Kesk- ja Ida-Aafrika sooaladel

kingsepahaamer
[nimisõna, substantiiv]
kingsepatöös kasutatav vasar

kingsepanuga
[nimisõna, substantiiv]
kingsepatöös kasutatav nahanuga

kingsepapigi
[nimisõna, substantiiv]
pigitaoline määrdeaine pigitraadi valmistamiseks

kingsepasell
[nimisõna, substantiiv]
kingsepa juures ametit õppiv ja abitöid tegev inimene

kingsepatöökoda
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus kingsepp töötab

kingsepavasar
[nimisõna, substantiiv]
kingsepatöös kasutatav vasar

kingsepaõpilane
[nimisõna, substantiiv]
kingsepa juures ametit õppiv ja abitöid tegev inimene

kingsepp
[nimisõna, substantiiv]
1. jalatseid valmistav või parandav oskustööline

2. inimene, kelle töö on kingi ja saapaid parandada

kingseppmeister
[nimisõna, substantiiv]
meistripaberitega kingsepp

kingston
[nimisõna, substantiiv]
1. erilise klapiga ava laeva veealuses osas vee võtmiseks

2. klapiga ava laeva allveeosas

kinguline
[omadussõna, adjektiiv]
(paljude) väikeste küngastega

kingustik
[nimisõna, substantiiv]
väikeste küngaste ala, kinkude rühm

kiniin
[nimisõna, substantiiv]
1. kiinapuu koorest saadav või sünteetiliselt valmistatav valge mõru kristalne raviaine (kasutatakse nt malaaria puhul)

2. raviaine

kink
[nimisõna, substantiiv]
1. kingitav või kingitud ese, vara vms

2. mingi asi, mille sa tasuta kellelegi annad või kellegi käest saad, näiteks erilise sündmuse puhul

kink
[nimisõna, substantiiv]
1. ümar keskmise kõrgusega (10–25 m) küngas

2. väike kõrgendik

kinkan
[nimisõna, substantiiv]
kinkanipuu väike apelsinitaoline vili

kinkanipuu
[nimisõna, substantiiv]
Hiinast pärit igihaljas apelsini meenutavate väikeste viljadega lehtpõõsas või madal lehtpuu, Eestis toataim

kinkažuu
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerikas elunev väike öise eluviisiga kiskja, pika haardsabaga pesukarulane

kinkeakt
[nimisõna, substantiiv]
millegi kinkimist fikseeriv dokument

kinkekaart
[nimisõna, substantiiv]
kingitav kaart, mis võimaldab kingi saajal selle väärtuses midagi osta või tarbida

kinkekarp
[nimisõna, substantiiv]
karp kingituse pakkimiseks

kinkekiri
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis tõendab millegi kinkimist

kinkekomplekt
[nimisõna, substantiiv]
(ilupakendis) tootekomplekt kinkimiseks

kinkekorv
[nimisõna, substantiiv]
mingite toodetega korv kinkimiseks

kinkekott
[nimisõna, substantiiv]
kott kingituse pakkimiseks

kinkeleping
[nimisõna, substantiiv]
1. õiguslik kokkulepe, mille kohaselt üks lepingupool loovutab oma vara tasuta teise omandiks

2. omandi kinkimine

kinkepilet
[nimisõna, substantiiv]
kingituseks mõeldud pilet, mis võimaldab kingi saajal pääseda teatrietendusele, kinoseansile vm üritusele ja mis hrl tuleb vahetada päris pileti vastu

kinkeürik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne dokument millegi kinkimise kohta

kinkima
[tegusõna, verb]
1. kellelegi tähelepanuavaldusena midagi andma

2. kellelegi midagi vastutasuta andma

3. kingituseks andma

Ühendtegusõnad: ära kinkimaära kinkima

kin-ltn
1. kindralmajorile järgnev ja kindralile eelnev kõrgema ohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

kin-mjr
1. brigaadikindralile järgnev ja kindralleitnandile eelnev kõrgema ohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

kinnas
[nimisõna, substantiiv]
1. kätt välismõjude eest kaitsev, seda kaunistav või selle steriilsust tagav, hrl randmeni ulatuv riietusese, millel on pöidla (sõrmkindal iga sõrme) jaoks omaette haru

2. riideese, mida sa käe otsas kannad

kinnastama
[tegusõna, verb]
1. kindaga või kinnastega varustama, kinnast või kindaid kätte tõmbama

2. kindaid kätte panema

kinner
[nimisõna, substantiiv]
põlvetagune lohk

kinni
[määrsõna, adverb]
1. suletud seisundisse või suletud seisundis

2. (pealt) kaetuks või kaetuna

3. nii, et katab sisse- ja väljapääsu või mingit pinda

kinniistumine
[nimisõna, substantiiv]
vangisolek, vangistus

kinnijalu
[määrsõna, adverb]
nii, et jalatsid on jalas, kaetud jalgadega

kinnijutumärk
[nimisõna, substantiiv]
jutumärkide tagakomponent (nt tsitaadi, otsekõne lõpus)

kinnikasvamine
[nimisõna, substantiiv]
kasvamise teel täitumine, täis või umbe kasvamine

kinnikukkumine
[nimisõna, substantiiv]
politsei või ametivõimude kätte, vanglasse sattumine

kinnikülmutamine
[nimisõna, substantiiv]
hinna- või palgatõusu peatamine (teatud ajaks)

kinnimaja
[nimisõna, substantiiv]
vangla (vm kinnipidamisasutus)

kinnimale
[määrsõna, adverb]
rohkem kinni

kinniminek
[nimisõna, substantiiv]
vangiminek, vangistusse sattumine

kinnimõistetu
[nimisõna, substantiiv]
vangi mõistetud isik

kinnine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (millegi lahtikäiva kohta:) selline, mis ei ole avatud, kinni olev

2. selline, mis on kinni

kinnipanek
[nimisõna, substantiiv]
(asutuse vms tegutsemise lõpetamise kohta)

kinnipeetav
[nimisõna, substantiiv]
vahi all või vangis olev isik

kinnipeetu
[nimisõna, substantiiv]
pahateolt tabatud ja vahistatud isik

kinnipidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi vaba liikumise tõkestamine (nt kontrollimiseks)

2. kellegi vahi alla võtmine või vahi all hoidmine

kinnipidamisasutus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus hoitakse (eel)vangistuses viibijaid või arestialuseid (nt vangla)

kinnipidamiskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus hoitakse (eel)vangistuses viibijaid või arestialuseid (nt vangla, arestikamber)

kinnis
[nimisõna, substantiiv]
rõivaeseme, ka taassuletava kilekoti vms kinnikäimiskoht

kinnisasi
[nimisõna, substantiiv]
1. õiguslikult piiritletud maatükk koos sellega seotud hoonete või rajatistega ning õigustega ja kohustustega, liikumatu vara

2. krunt koos hoonetega

kinniselt
[määrsõna, adverb]
suletult

kinnisidee
[nimisõna, substantiiv]
lakkamatult püsiv mõte või kujutlus (ka haigusliku nähtusena)

kinnisilmi
[määrsõna, adverb]
nii, et silmad on suletud

kinnisjää
[nimisõna, substantiiv]
tekkimiskohal liikumatult püsiv mere- või järvejää

kinnislehm
[nimisõna, substantiiv]
1. lüpsmise lõpetanud tiine lehm kuni järgmise poegimiseni, lehm kinnisperioodil

2. lehm kinnisperioodil

kinnismotiiv
[nimisõna, substantiiv]
pidevalt korduv motiiv

kinnismuistis
[nimisõna, substantiiv]
oma ümbrusest lahutamatu muistis (nt linnamägi, kalme, ohvrikivi)

kinnismõte
[nimisõna, substantiiv]
lakkamatult püsiv mõte või kujutlus (ka haigusliku nähtusena)

kinnismälestis
[nimisõna, substantiiv]
minevikust pärinev kaitsealune asula-, kultus- või matmiskoht, ehitis, mälestusmärk, loodusobjekt

kinnisomand
[nimisõna, substantiiv]
omand, mis tekib kinnisasja, s.t maatüki kinnistusraamatusse kandmisega

kinnispant
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnisasjale seatud pant laenu tagatisena

2. laen kinnisvara tagatisel

kinnisparvetus
[nimisõna, substantiiv]
(üks palgiparvetuse tüüpe)

kinnisperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mil lehm vm loom piima ei anna, hrl tiine looma lüpsmise lõpetamisest järgmise poegimiseni

kinnissilmus
[nimisõna, substantiiv]
(heegeldamisel:) kaks korda võetud lõngakeeru abil ja läbi kahe aasa tõmmatud silmus

kinnistama
[tegusõna, verb]
õpitut, muljeid, positsiooni vm kindla(ma)ks või püsiva(ma)ks muutma

kinnisti
[nimisõna, substantiiv]
1. keemiline lahus, mis muudab töödeldava pinna valguskindlaks (nt fotonduses) või pühkekindlaks

2. kinnistuslahus

kinnistu
[nimisõna, substantiiv]
maatükk koos hoonetega vm iseseisev üksus, mis on kantud ametlikku kinnisvara registrisse ehk kinnistusraamatusse

kinnistuma
[tegusõna, verb]
kindla(ma)ks või püsiva(ma)ks muutuma

kinnistusraamat
[nimisõna, substantiiv]
riiklik register, kuhu kantakse andmed kinnisasjade ja nendega seotud asjaõiguste kohta

kinnistusregister
[nimisõna, substantiiv]
riiklik register, kuhu kantakse andmed kinnisasjade ja nendega seotud asjaõiguste kohta

kinnistustoimik
[nimisõna, substantiiv]
toimik, mis sisaldab kõiki kinnistu kohta käivaid dokumente

kinnistäht
[nimisõna, substantiiv]
Maalt vaadates teiste öötaeva tähtede suhtes liikumatuna näiv taevakeha, väljaspool meie päikesesüsteemi asuv täht

kinnisui
[määrsõna, adverb]
1. nii, et suu on kinni

2. vaikides

kinnisulg
[nimisõna, substantiiv]
kahepoolse märgi ( ) parem, tagumine pool

kinnisvara
[nimisõna, substantiiv]
1. maa ja selle juurde kuuluvad esemed (sh hooned) ning õigused (servituudid)

2. vara, mis kuulub mingi kindla koha juurde, näiteks maja või tükk maad

kinnisvaraarendus
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala ja hoonestuse terviklik projekteerimine ja väljaehitamine (koos tänavate, veevärgi ja muude rajatistega) või mingi hoone(rühma) renoveerimine

kinnisvarabuum
[nimisõna, substantiiv]
periood, mil kinnisvara soetatakse tavalisest märgatavalt enam, kinnisvara soetamise kõrgjärk

kinnisvarabüroo
[nimisõna, substantiiv]
kinnisvara ostu, müüki, üürimist vahendav asutus

kinnisvarafirma
[nimisõna, substantiiv]
kinnisvara vahenduse, arenduse, haldusega ja kinnisvarasse puutuvate konsultatsioonidega tegelev firma

kinnisvarahaldus
[nimisõna, substantiiv]
kinnisvara (hoolduse, korrasoleku) eest vastutamine, hrl vara ajutise kasutamise lepingu alusel

kinnisvaramaakler
[nimisõna, substantiiv]
kinnisvara ostu, müüki, üürimist vahendav inimene

kinnisvaramaks
[nimisõna, substantiiv]
kinnisvara pealt võetav maks paljudes riikides (Eestis enne Teist maailmasõda)

kinnisvaramull
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus kinnisvara hind ületab oluliselt selle tegelikku väärtust (ja millele järgneb kinnisvara hinna järsk langus)

kinnisvaraomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, asutus, organisatsioon vm kellele kuulub nt korter või maja

kinnisvaraportaal
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt hoonete, korterite, äripindade ja maa ostu-, müügi- ning rendikuulutusi vahendav veebisait

2. hoonete, korterite, äripindade, maa vms ostu-, müügi- ning rendikuulutusi vahendav veebisait

kinnisvaratehing
[nimisõna, substantiiv]
tehing kinnisvaraga (nt korteri, maja või maa ostu, müügi, üürimise-rentimise kohta)

kinnisvaraturg
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnisvaratehingute pidev toimiv süsteem, kinnisvara ost-müük

2. kinnisvaratehingutest moodustuv, kinnisvaraga tegelev turg

kinnisvaraäri
[nimisõna, substantiiv]
tehinguid kinnisvaraga hõlmav ärivaldkond

kinnitama
[tegusõna, verb]
1. (kuhugi, millegi külge) kinni panema, nt köitma, naelutama, kruvima

2. millegi külge kinni panema

Ühendtegusõnad: takka kinnitama, takka kinnitama, ära kinnitamaära kinnitama

kinniti
[nimisõna, substantiiv]
ese, detail vm, millega midagi kuhugi kinnitatakse (nt klamber, polt)

kinnitoon
[nimisõna, substantiiv]
numbri hõivatust tähistavad signaalid telefonis

kinnituisanud
[omadussõna, adjektiiv]
lume, liiva vm massi sisse mattunud

kinnituma
[tegusõna, verb]
1. end kuhugi külge kinni panema

2. millegi küljes kinni olema või kuhugi kinni jääma

kinnitus
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, avaldus või muu, millega näidatakse, et miski on tõsi või õige

kinnitusdetail
[nimisõna, substantiiv]
ese, detail vm, millega midagi kuhugi kinnitatakse (nt klamber, polt)

kinnituseelarvamus
[nimisõna, substantiiv]
kalduvus otsida ja eelistada tõendusmaterjali, mis toetab juba omaksvõetud uskumusi ja arvamusi ning eirata informatsiooni, mis seab need uskumused kahtluse alla

kinnituskalduvus
[nimisõna, substantiiv]
kalduvus otsida ja eelistada tõendusmaterjali, mis toetab juba omaksvõetud uskumusi ja arvamusi ning eirata informatsiooni, mis seab need uskumused kahtluse alla

kinnituskiri
[nimisõna, substantiiv]
ametlik kiri, mis kinnitab millegi kehtivust, tulemust, kellegi kohustust vms

kinnitusklamber
[nimisõna, substantiiv]
millegi kinnitamiseks, ühendamiseks mõeldud klamber

kinnituskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu miski kinnitub

kinnitusots
[nimisõna, substantiiv]
köis või tross laeva haalamiseks ja kinnitamiseks kai äärde või teise laeva kõrvale

kinnitusrõngas
[nimisõna, substantiiv]
rõngas, mille abil midagi kinnitatakse, fikseeritakse

kinnitustross
[nimisõna, substantiiv]
tross millegi kinnitamiseks

kinnitusvahend
[nimisõna, substantiiv]
ese, detail vm, millega midagi kuhugi kinnitatakse (nt klamber, polt)

kinnivõetu
[nimisõna, substantiiv]
pahateolt tabatud ja vahistatud isik

kinnivõtmine
[nimisõna, substantiiv]
arreteerimine, vahistamine

kino
[nimisõna, substantiiv]
1. filmide näitamise asutus

2. selle asutuse hoone

3. koht, kuhu inimesed lähevad, et filme vaadata

kinoa
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärit kõrge rohekashallikate sakiliste lehtede ja väikeste rohekate õitega taim, mille kõrge toiteväärtusega seemneid kasutatakse samal moel kui teravilja

kinoaparatuur
[nimisõna, substantiiv]
seadmete süsteem kinos filmide näitamiseks (nt projektor, kõlarid)

kinobuss
[nimisõna, substantiiv]
filmiseansse ja -koolitusi korraldavale organisatsioonile kuuluv vajaliku seadmestikuga buss, mis sõidab paigast paika

kinoekraan
[nimisõna, substantiiv]
filmide näitamiseks mõeldud pind

kinoetendus
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud ajal toimuv (perioodiliselt korduv) filmilinastus, kinoseanss

kinofikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kinofitseerimine

kinofilm
[nimisõna, substantiiv]
kinos näitamiseks tehtud film

kinofilmikaamera
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis jäädvustab objekti liikumise üksikute piltide jadana

kinofitseerima
[tegusõna, verb]
kino v kinoaparatuuri sisse seadma

kinokassa
[nimisõna, substantiiv]
kasum, mis on saadud filmi näitamisest

kinokunst
[nimisõna, substantiiv]
kunstiliik, mis kasutab teose loomiseks kinematograafia vahendite abil saadud kujutist ja heli

kinokuulutus
[nimisõna, substantiiv]
teadaanne kinos linastuva filmi kohta

kinokülastaja
[nimisõna, substantiiv]
kinoteose, filmi vaataja kinos

kinokülastus
[nimisõna, substantiiv]
kinoseansil käimine

kinolevi
[nimisõna, substantiiv]
filmide levitamine ja näitamine kinos

kinoliin
[nimisõna, substantiiv]
iseloomuliku lõhnaga värvuseta mürgine vedelik, mida saadakse kivisöetõrvast ning kasutatakse lahustina, ravimite ja värvainete lähteainena

kinolik
[omadussõna, adjektiiv]
filmipärane, filmile või kinole omane

kinolina
[nimisõna, substantiiv]
filmide näitamiseks mõeldud ekraan

kinoline
[nimisõna, substantiiv]
see, kes käib kinos filmi vaatamas

kinomees
[nimisõna, substantiiv]
režissöör, operaator vm filmi tegemisega seotud inimene

kinomehaanik
[nimisõna, substantiiv]
1. kinoaparatuuri hooldav ja kinos filme demonstreeriv isik

2. vastav kutseala

kinondus
[nimisõna, substantiiv]
eriala ja tegevusvaldkond, mis seondub kinoga, filminäitamisega

kinoon
[nimisõna, substantiiv]
1. kollase kuni punase värvusega väga reageeriv orgaaniline ühend, mida kasutatakse ravimite ja värvainete sünteesimisel

2. orgaaniline ühend

kinopilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet kinno pääsemiseks

kinopilt
[nimisõna, substantiiv]
(kinofilmi, linateose kohta)

kinopublik
[nimisõna, substantiiv]
kinokülastajad kogumina

kinosaal
[nimisõna, substantiiv]
ekraani ja lisaseadmetega varustatud hrl suurem ruum filmide vaatamiseks

kinoseanss
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud ajal toimuv (perioodiliselt korduv) filmilinastus, kinoetendus

kinoskäija
[nimisõna, substantiiv]
kinoteose, filmi vaataja kinos

kinosool
[nimisõna, substantiiv]
mürgine aine, mida kasutatakse antiseptikutes ning desinfektsioonivahendites

kinoteater
[nimisõna, substantiiv]
1. filmide näitamise asutus

2. selle asutuse hoone

3. koht, kuhu inimesed lähevad, et filme vaadata

kinotäht
[nimisõna, substantiiv]
kuulus kinofilminäitleja

kinotöötaja
[nimisõna, substantiiv]
kinos hrl teenindaval ametikohal töötav isik

kinotükk
[nimisõna, substantiiv]
(kinofilmi kohta)

kinovõrk
[nimisõna, substantiiv]
teatud piirkonna kinod (süsteemina)

kinza
[nimisõna, substantiiv]
üks levinumaid koriandri sorte

kinžall
[nimisõna, substantiiv]
idamaine pistoda

kints
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesel:) jala osa puusast põlveni

2. jala osa puusa ja põlve vahel

kintspüksid
[nimisõna, substantiiv]
kitsad põlvpüksid (rahvariietuses, endisaegses meesteriietuses, tänapäeval ka spordiriietuses)

kintsugi
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani käsitöötehnika, mille puhul purunenud nõu tükid liimitakse kokku lakiga, millesse on segatud kulda, hõbedat või plaatinat

kintsukaapija
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi soosingut püüdev ebasiiras meelitaja

2. ebasiiras meelitaja

kintsukaapimine
[nimisõna, substantiiv]
pugemine, lipitsemine, lömitamine

kintsuliha
[nimisõna, substantiiv]
looma kintsuosa liha toiduna

kintsutükk
[nimisõna, substantiiv]
1. looma kintsuosa toiduna

2. rümba tagaosa

kionosfäär
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri kihte

kiosk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kerge ehitis ajakirjanduse, kiirtoidu, jookide vms müügiks

2. väike pood, kust saab osta ajalehti ja ajakirju, bussipileteid, külmi ja kuumi jooke, võileibu, šokolaadi ja muud sellist

kioskimüüja
[nimisõna, substantiiv]
kiosköör

kiosköör
[nimisõna, substantiiv]
kioskimüüja

kipa
[omadussõna, adjektiiv]
põnev, äge, kihvt

kipa
[nimisõna, substantiiv]
väike ümmargune pealaele liibuv müts, juutide traditsiooniline peakate

kipa-kapa
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
(nt kapju või sõrgu omavate loomade liikumise kohta)

kipakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebakindel, kergesti ümberminev

2. viltu, kaldu seisev

kipakil
[määrsõna, adverb]
kõveras, viltuses asendis

kipakile
[määrsõna, adverb]
kõveraks, viltuseks

kipitama
[tegusõna, verb]
1. kergelt, torkivalt valutama

2. millestki kibe (ja valus) olema

3. kurgus

kipitsema
[tegusõna, verb]
natuke, kergelt kipitama

kipitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge torkiv valutunne

2. kipitamine

3. kipitustunne

kipitustunne
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge torkiv valutunne

2. kipitamine

3. kipitustunne

kipp
[nimisõna, substantiiv]
tasane terav heli

kippadi-kappadi
[määrsõna, adverb]
kiiruga, hüplevalt tormates

kippadi-koppadi
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (hobuse) kappamist

kippar
[nimisõna, substantiiv]
kipper

kippelt
[määrsõna, adverb]
kiiresti, nobedalt

kipper
[nimisõna, substantiiv]
1. väikese rannasõidu- või siseveelaeva juht

2. väikese laeva juht

kippreegel
[nimisõna, substantiiv]
geodeesiainstrument kaldenurkade ja kauguste mõõtmiseks (kasutati omaaegsel topograafilisel mõõdistamisel)

kippugi
üldse mitte, sugugi mitte

kippuma
[tegusõna, verb]
1. visalt, vägisi kuhugi minna, midagi teha või kellekski saada püüdma

2. tahtma midagi teha või kuhugi minna

3. vastu kellegi tahtmist minna, teha v kellekski saada püüdma, kippuma, tükkima

4. kellegi juurde, sõbraks, külla

Ühendtegusõnad: kallale kippuma, kallale kippuma, ligi kippuma, ligi kippuma, peale kippumapeale kippuma

kipra
[määrsõna, adverb]
1. peentesse kortsudesse, kortsuliseks

2. kortsu

kipras
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. peente kortsudega kaetud, kortsuline

2. kortsus

kipruma
[tegusõna, verb]
1. kortsu, kokku tõmbuma

2. kipra tõmbuma

kiprus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kulmude kohta:) kipras olek, nt murelikkust või juurdlemist väljendades

kips
[nimisõna, substantiiv]
1. vett sisaldav mineraal, mis looduses esineb hrl valkja, lisanditega settekivimina

2. mineraal

3. settekivim

kipsbetoon
[nimisõna, substantiiv]
betoon, mille sideaineks on kips

kipsima
[tegusõna, verb]
1. kipsiga katma või täitma (nt pragusid)

2. kipsiga katma või täitma

kipsitaigen
[nimisõna, substantiiv]
kipsijahu veega segamisel tekkiv tainjas mass

kipsjäljend
[nimisõna, substantiiv]
millestki kipsi abil tehtud jäljend

kipskoopia
[nimisõna, substantiiv]
millestki kipsi abil tehtud jäljend

kipskrohv
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiresti kivistuv pastataoline kipsi, liiva, lubja ja vee segu

2. kipsi, liiva, lubja ja vee segu

kipskuju
[nimisõna, substantiiv]
ruumiline kipsist kuju, kipsist skulptuur

kips-kõps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget kõpsuvat kõndimist

kipslahas
[nimisõna, substantiiv]
kipsmähisega lahas (nt luumurru korral)

kipslill
[nimisõna, substantiiv]
väikeste valgete või roosade õitega lubja- ja kipsilembene rohttaim, ka ilutaim

kipsmask
[nimisõna, substantiiv]
kipsjäljend näost (nt surimask)

kipsmähis
[nimisõna, substantiiv]
märjaks kastetud kipssidemetest tehtav kivistuv mähis

kipsmört
[nimisõna, substantiiv]
mört, kus sideaineks on kips

kipsornament
[nimisõna, substantiiv]
kipsist vormitud ruumiline kaunistus (nt laes, seinal)

kipspea
[nimisõna, substantiiv]
kipsist valmistatud inimese pea skulptuurne kujutis

kipsplaat
[nimisõna, substantiiv]
ehitusplaat, mis koosneb kahe paberikihi vahele pressitud kipsimassist

kipsside
[nimisõna, substantiiv]
marlist side, millesse on hõõrutud kipsipulber

kipsvoodi
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne lamamiseks kohandatud kipsmähis (kasutatud nt lülisamba-, luutuberkuloosi korral)

kipu
[nimisõna, substantiiv]
inkade sõlmnöör (kangasse seotud sõlmed), mida kasutati mitmesuguste arvuliste andmete fikseerimiseks ja mida on peetud üheks kirja eelkäijaks

kipukas
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl looma kohta:) püsimatu, rahutu

kiputama
[tegusõna, verb]
liigutama, puudutama

kiratsema
[tegusõna, verb]
vilets, põdur olema või viletsaks, põduraks jääma

kirbe
[omadussõna, adjektiiv]
(lõhna kohta:) silmi kipitama ajavalt, kibedalt terav

kirbel
[nimisõna, substantiiv]
klaasipuhumisel puhumispiibu otsa tekkiv esimene klaasimull

kirbik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt troopikas kasvatatav vürtsitaim, mille viljadest valmistatakse teravamaitselist Cayenne'i pipart

kirbukas
[nimisõna, substantiiv]
turg, kus kaubeldakse vanade, kasutatud asjadega

kirbukiri
[nimisõna, substantiiv]
1. kribuline väike (käe)kiri

2. kribuline käekiri

kirbulised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts parasiitputukaid, kes toituvad inimeste, loomade või lindude keha pinnal

2. selts putukaid

kirbune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (paljude) kirpudega, kirpe täis

2. kirpe täis

kirburohi
[nimisõna, substantiiv]
1. väänduva varre ja suurte kolmnurkjate või südajate lehtedega rohttaim, mille mõnede liikidega on peletatud kirpe, Eestis võõrliik

2. rohttaim

kirbusitt
[nimisõna, substantiiv]
(võrdlustes millegi väga väikese kohta)

kirbutsirkus
[nimisõna, substantiiv]
1. (rumala janditamise, palagani kohta)

2. etendus dresseeritud kirpudega

kirbuturg
[nimisõna, substantiiv]
turg, kus kaubeldakse vanade, kasutatud asjadega

kirbutõrje
[nimisõna, substantiiv]
kirpude hävitamine (nt kassidel jt koduloomadel)

kirdekaar
[nimisõna, substantiiv]
1. kirre, kirdepoolne suund

2. kirre

kirdemurre
[nimisõna, substantiiv]
kirdepoolne murre mingil keelealal

kirdenurk
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi maa- või veeala kirdepoolne osa

2. ehitise kirdepoolne nurk

kirdepassaat
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolkeral kirdest edela suunas puhuv passaattuul

kirderannik
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm territooriumi kirdeosas asuv mereäärne ala

kirdetaevas
[nimisõna, substantiiv]
taevavõlvi kirdepoolne osa või serv

kirdetuul
[nimisõna, substantiiv]
kirdesuunast puhuv tuul

kirehoog
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mil inimest valdab äkiline ja lühiajaline meeleline iha

kireleek
[nimisõna, substantiiv]
(meelelise kire või kainet suhtumist lämmatava tundmuse kohta)

kirema
[tegusõna, verb]
(kuke kohta:) lauldes häälitsema

kiremõrv
[nimisõna, substantiiv]
kire ajel sooritatud mõrv

kiremöll
[nimisõna, substantiiv]
metsikute meeleliste ihade esilekerkimine, tulised või kirglikud tundepuhangud

kirendama
[tegusõna, verb]
1. midagi tihedalt täis olema või midagi rohkelt sisaldama

2. rohke (mitmekesise, kirju) hulgana eredalt silma paistma

kirepuhang
[nimisõna, substantiiv]
äkiline ja mööduv tugev meelelise iha väljendus

kireslane
[nimisõna, substantiiv]
liblikas

kireslased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond sinakaid või sinise-punasekirjusid metallihelgiga liblikaid

kiresvamplased
[nimisõna, substantiiv]
ülemsugukond väikesi, teiste parasiitputukate munadel või vastsetel parasiteerivaid kiletiivalisi putukaid

kiretama
[tegusõna, verb]
midagi tihedalt täis olema, sellest kirjuna paistma

kiretu
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) kirgedeta, tunneteta

kirev
[omadussõna, adjektiiv]
eredate värvidega või paljude erisuguste värvidega

kirevane
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

kirevavärviline
[omadussõna, adjektiiv]
särava, kirka värviga

kirevili
[nimisõna, substantiiv]
troopilises Ameerikas kasvava kannatuslille söödav vili

kirevus
[nimisõna, substantiiv]
eredate või (paljude) erisuguste värvidega olek

kirg
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev kiindumus millessegi või tahtmine midagi teha

2. tugev tunne millegi suhtes, tavaliselt armastus, aga vahel ka viha

kirg
[nimisõna, substantiiv]
1. üliväike põleva või hõõguva aine osake

2. (hrl võrdlustes elavaloomulise inimese kohta)

kirgama
[tegusõna, verb]
1. valgust kiirgama, tugevasti ja ühtlaselt helendama, kirkalt helkima

2. värvilt kirkana, eredana paistma

3. kui miski särab, siis see annab valgust, paistab heledana

kirgas
[omadussõna, adjektiiv]
(valguse kohta:) tugevalt, selgelt valgust kiirgav, säravalt, silmipimestavalt hele

kirgaslill
[nimisõna, substantiiv]
1. varakevadel õitsev Väike-Aasia päritoluga sibullill

2. Väike-Aasia sibullill

kirgastama
[tegusõna, verb]
(religioosses tähenduses:) jumalikku armastust, võimu, hiilgust näitama

kirgastuma
[tegusõna, verb]
valgust kiirgava(ma)ks, silmipimestavalt heleda(ma)ks või selge(ma)ks muutuma

kirgastus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud vaimse muutuse läbitegemine või kogemine

2. selge(ma)ks muutunud olek

kirgiis
[nimisõna, substantiiv]
1. Kõrgõzstani põhirahva liige

2. Kõrgõzstani kodanik või elanik

3. Kõrgõzstani päritolu inimene

4. turgi rahva liige

kirglik
[omadussõna, adjektiiv]
tugevast tundest või tahtest haaratud või juhitud

kirglikult
[määrsõna, adverb]
1. tugevast tundest haaratuna

2. suure hoo või ägedusega

3. innukalt

4. tundeküllaselt

kirgline
[omadussõna, adjektiiv]
kirglik

kirguma
[tegusõna, verb]
kisama, karjuma

kiri
[nimisõna, substantiiv]
1. (posti teel, ümbrikusse panduna saadetav) paberile kirjutatud tekst, mis sisaldab sõnumit kellelegi

2. elektronkiri, meil

3. ümbrikus paber, millel on tekst peal ja mida saab posti teel saata

4. meil, elektrooniline kiri

kirigami
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani traditsiooniline paberivoltimiskunst, kus lisaks voltimisele lõigatakse kujundeid ka kääridega

kirigraniit
[nimisõna, substantiiv]
mustriline suurekristalliline kivim, mis kulgeb soonena lähedase mineraloogilise koostisega (hrl graniitses) tardkivimis

kirik
[nimisõna, substantiiv]
kristlikke kogudusi ühendav organisatsioon või koguduseliit

kirikabe
[nimisõna, substantiiv]
kirja teel mängitav kabe

kirikabetaja
[nimisõna, substantiiv]
kirikabet (spordina) harrastav inimene

kirikaed
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikut ümbritsev maa-ala

2. kiriku ümber asuv surnuaed

kirikakar
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl aiailutaimena kasvatatav juurelähedaste lehtede ja valgete, roosade või punaste õitega madal rohttaim

2. ilutaim

kirikangaspuud
[nimisõna, substantiiv]
laiemad kangasteljed keerukama mustriga kangaste kudumiseks

kirikangasteljed
[nimisõna, substantiiv]
laiemad kangasteljed keerukama mustriga kangaste kudumiseks

kirikhärra
[nimisõna, substantiiv]
1. luteri vm protestantliku koguduse vaimulik juht

2. inimene, kelle töö on luteri kirikus jumalateenistusi pidada ja muid toiminguid läbi viia

kirikinnas
[nimisõna, substantiiv]
kirjatud kinnas, erinevat värvi lõngast sissekootud mustriga kinnas

kirikisand
[nimisõna, substantiiv]
1. luteri vm protestantliku koguduse vaimulik juht

2. inimene, kelle töö on luteri kirikus jumalateenistusi pidada ja muid toiminguid läbi viia

kirikla
[nimisõna, substantiiv]
pastori elukoht ja ametihoone

kiriklane
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikutegelane või kirikumeelne isik

2. kirikumeelne isik

kiriklik
[omadussõna, adjektiiv]
kiriku, usu või teatud jumalateenistusliku kombetalitusega seotud

kiriklus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas ning kultuurielus vaimulikkonna (kiriku) juhtivat osa taotlev ideoloogia ja poliitika suund

2. kiriku juhtivat osa taotlev poliitiline vool

kiriksand
[nimisõna, substantiiv]
1. luteri vm protestantliku koguduse vaimulik juht

2. inimene, kelle töö on luteri kirikus jumalateenistusi pidada ja muid toiminguid läbi viia

kirikuaasta
[nimisõna, substantiiv]
kalendriaastast erinev, kirikupühadel põhinev aasta

kirikuaed
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikut ümbritsev maa-ala

2. kiriku ümber asuv surnuaed

kirikuajaloolane
[nimisõna, substantiiv]
kirikuajaloo uurija

kirikuajalugu
[nimisõna, substantiiv]
kristluse ja kiriku ajalugu

kirikudoktor
[nimisõna, substantiiv]
katoliku kiriku õpetust märkimisväärselt kujundanud isikutele antud tiitel

kirikueestseisja
[nimisõna, substantiiv]
(varasemal ajal:) kiriku majandus- ja politseiliste ülesannetega ametiisik

kirikuelu
[nimisõna, substantiiv]
kirikus toimuvad usutalitlused ja muu kirikuga seotud tegevus

kirikuhakk
[nimisõna, substantiiv]
must hakk, kel on helehall kaelasulestik

kirikuhõbe
[nimisõna, substantiiv]
kirikule kuuluvad ja kirikus kasutatavad hõbedast esemed (nt armulauanõud)

kirikuhärra
[nimisõna, substantiiv]
1. luteri vm protestantliku koguduse vaimulik juht

2. inimene, kelle töö on luteri kirikus jumalateenistusi pidada ja muid toiminguid läbi viia

kirikuinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. usuelus, usuvaldkonnas tegutsev inimene, hrl vaimulik

2. kirikus käiv inimene

kirikuisa
[nimisõna, substantiiv]
(juhtiv) kirikutegelane

kirikujuht
[nimisõna, substantiiv]
kiriku, mingi piirkonna koguduste või uskkonna eesotsas seisev kõrgem vaimulik

kirikukalender
[nimisõna, substantiiv]
kiriklike pühade ja tähtpäevade ajakava ja seda kajastav kalender

kirikukatsumine
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema vaimuliku või kirikukomisjoni kontrollkäik temale alluvasse kirikupiirkonda või -asutusse, et saada ülevaade usuelust ja vaimulike tegevusest

kirikukeel
[nimisõna, substantiiv]
kirikus ja kirikukirjanduses käibel olev keel või keelepruuk

kirikukell
[nimisõna, substantiiv]
hrl kiriku kellatornis asuv koonusja kujuga metallese, mille sees rippuva tila löökidest vastu korpust tekivad helid

kirikukihelkond
[nimisõna, substantiiv]
maakiriku koguduse piirkond (Eestis 13. sajandist kuni aastani 1925)

kirikukiri
[nimisõna, substantiiv]
koguduses peetav raamat koguduseliikmete kohta (meetrikad, personaalraamatud)

kirikukirjandus
[nimisõna, substantiiv]
vaimuliku sisuga kirjandus

kirikukogu
[nimisõna, substantiiv]
kiriku kõrgeim seadusandlik organ

kirikukogudus
[nimisõna, substantiiv]
1. kristlik, kiriku ühte halduspiirkonda ja ühe vaimuliku tegevuspiirkonda kuuluvate kirikuliikmete ühendus

2. usklikud, kes käivad teatud kirikus

3. kiriklik haldusüksus

kirikukohus
[nimisõna, substantiiv]
(varasemal ajal:) ilmalikust kohtust sõltumatu kiriklik kohtuorgan

kirikukohv
[nimisõna, substantiiv]
pärast jumalateenistust toimuv ühine kohvijoomine

kirikukontsert
[nimisõna, substantiiv]
kirikus toimuv kontsert

kirikukonvent
[nimisõna, substantiiv]
(varasemal ajal:) kirikuvalitsuse kohalik organ

kirikukool
[nimisõna, substantiiv]
kiriku poolt rajatud, vaimuliku juhatusel töötav (endisaegne) kool

kirikukoor
[nimisõna, substantiiv]
kiriku juures tegutsev ja peamiselt jumalateenistustel esinev koor

kirikukoormis
[nimisõna, substantiiv]
endisajal koormis kiriku heaks

kirikukott
[nimisõna, substantiiv]
pika varre otsas olev kellukesega kotike kirikus jumalateenistuse ajal annetuste korjamiseks

kirikukukk
[nimisõna, substantiiv]
metallist kukk kirikutorni tipus

kirikukunst
[nimisõna, substantiiv]
kirikuehitisi, nende sisustust ja kaunistusi hõlmav kunst

kirikuküla
[nimisõna, substantiiv]
kiriku juurde kujunenud või endistel kirikumõisa maadel asuv küla

kirikukümnis
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal talupojalt kirikule makstav kümnis

kirikulaul
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu jumalateenistustel, usutalitustel lauldav vaimuliku sisuga laul

kirikuleib
[nimisõna, substantiiv]
armulaualeib

kirikuline
[nimisõna, substantiiv]
kirikus jumalateenistusel käija, sinna mineja või seal käinu

kirikulipp
[nimisõna, substantiiv]
Kristuse, inglite või pühakute kujutistega lipp katoliku ja õigeusu kirikus

kirikuloolane
[nimisõna, substantiiv]
kirikuajaloo uurija

kirikulooline
[omadussõna, adjektiiv]
kiriku ajaloolise arenemisega seotud, seda käsitlev

kirikulugu
[nimisõna, substantiiv]
kristluse ja kiriku ajalugu

kirikulõhe
[nimisõna, substantiiv]
kiriku lõhenemine õpetuslike vm tülide tõttu

kirikumaa
[nimisõna, substantiiv]
kirikule kuuluv maavaldus

kirikumaal
[nimisõna, substantiiv]
kirikuruume või altarit kaunistav maal, ka vastav maalikunsti liik

kirikumaks
[nimisõna, substantiiv]
koguduse liikmete poolt kirikule makstav maks

kirikumeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kiriku, kirikutegelaste seisukohti järgiv, neist juhinduv

2. kirikuvõimu pooldav

3. kiriku seisukohtadest juhinduv, kirikuvõimu pooldav

kirikumees
[nimisõna, substantiiv]
vaimulik, kirikutegelane

kirikumeetrika
[nimisõna, substantiiv]
sündide, abiellumiste, surmade registreerimise raamat kogudustes

kirikumuusik
[nimisõna, substantiiv]
erialase hariduse ning teoloogilise ettevalmistusega isik, kes mängib jumalateenistustel ja kiriklikel talitustel orelit, juhib koguduselaulu ning aitab kirikuõpetajat laulude valimisel

kirikumuusika
[nimisõna, substantiiv]
vaimuliku sisuga, liturgiline muusika

kirikumõis
[nimisõna, substantiiv]
kirikule kuulunud mõis, mida ametiaja vältel kasutas kihelkonna vaimulik

kirikupea
[nimisõna, substantiiv]
kiriku eesotsas seisev kõrgem vaimulik (nt paavst, peapiiskop)

kirikupink
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalne pikk pink, kus istuvad jumalateenistusest osavõtjad (pingid on hrl omavahel ühendatud ja pingi seljaosas on pult järgmises pingireas istujate lauluraamatu, laululehe vms tarvis)

2. spetsiaalne pikk pink, kus istuvad jumalateenistusest osavõtjad (pingid on hrl omavahel ühendatud ja pingi seljaosas on pult järgmises pingireas istujate tarvis)

kirikupüha
[nimisõna, substantiiv]
kiriklik püha (hrl seoses kristlusega)

kirikuraamat
[nimisõna, substantiiv]
koguduses peetav raamat koguduseliikmete kohta (meetrikad, personaalraamatud)

kirikurahvas
[nimisõna, substantiiv]
kirikus jumalateenistusel käijad, sinna minejad või seal käinud, kirikulised

kirikuriided
[nimisõna, substantiiv]
paremad riided, mis kirikuskäimiseks või muudeks pidulikumateks puhkudeks selga pandi

kirikuriist
[nimisõna, substantiiv]
jumalateenistusel ja kiriklikel talitustel kasutatav ese (nt armulauakarikas, ristimisvaagen)

kirikuringkond
[nimisõna, substantiiv]
kiriku juhid vm kirikuga seotud inimesed

kirikurott
[nimisõna, substantiiv]
(vaese inimese kohta)

kirikusammas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kirikuesine puust või kivist häbipost, mille külge kinnitati karistatav ning kus sageli ka ihunuhtlust jagati

kirikuskäija
[nimisõna, substantiiv]
kirikus jumalateenistustel käija

kirikutalitus
[nimisõna, substantiiv]
kirikus toimuv jumalateenistus või mingi muu kiriklik kombetalitus

kirikutee
[nimisõna, substantiiv]
kiriku juurde viiv tee

kirikuteener
[nimisõna, substantiiv]
kirikus abitöid tegev ning vaimulikku jumalateenistusel abistav vaimulikkonda mittekuuluv isik (nt köster, koorijuht jt)

kirikuteenija
[nimisõna, substantiiv]
kiriku töötaja, kelle kohustuste hulka kuulub nt kiriku korrashoid

kirikuteenistus
[nimisõna, substantiiv]
jumalateenistus kirikus

kirikutegelane
[nimisõna, substantiiv]
(juhtiv) vaimulik

kirikutulp
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kirikuesine puust või kivist häbipost, mille külge kinnitati karistatav ning kus sageli ka ihunuhtlust jagati

kirikuvaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
kiriku suhtes vaenulik

kirikuvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
kiriku haldusorgan, mille valib kirikukogu

kirikuvanne
[nimisõna, substantiiv]
1. (katoliku ja õigeusu kirikus:) kõrgeim kiriklik karistus, kiriku liikme väljaarvamine koguduse elust

2. kõrgeim kiriklik karistus katoliku ja õigeusu kirikus

kirikuvastane
[omadussõna, adjektiiv]
kiriku ja usu vastu suunatud

kirikuvisitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema vaimuliku või kirikukomisjoni kontrollkäik temale alluvasse kirikupiirkonda või -asutusse, et saada ülevaade usuelust ja vaimulike tegevusest

kirikuvõim
[nimisõna, substantiiv]
kirikule kuuluv võim

kirikuvöörmünder
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku eestseisja ja pastori abiline varasemal ajal (hrl talupoegade hulgast)

2. kirikueestseisja abiline

kirikuvürst
[nimisõna, substantiiv]
(kõrgema vaimuliku, eriti keskaegse piiskopi kohta)

kirikuõigus
[nimisõna, substantiiv]
kiriku kui ühiskondliku organisatsiooni elu õiguslikult määravate normide kogu

kirikuõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. luteri vm protestantliku koguduse vaimulik juht

2. inimene, kelle töö on luteri kirikus jumalateenistusi pidada ja muid toiminguid läbi viia

kiriküüt
[nimisõna, substantiiv]
1. kauni häälega laululind, tumepruuni selja ja valkjashalli kõhuga väike värvuline

2. väike lind, kes öösel laulab

kiriküüt
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi ööbiku laulu

2. matkib ööbiku laulu

kirilind
[nimisõna, substantiiv]
1. väike punane mustade täppidega mardikas

2. väike punane mustade täppidega putukas

kirillitsa
[nimisõna, substantiiv]
slaavi kiri, millel põhinevad vene tähestik ja paljude teiste, peamiselt õigeusu traditsiooniga slaavi rahvaste ning Venemaa mõju all olnud rahvaste keelte tähestikud

kirimale
[nimisõna, substantiiv]
kirja teel mängitav male

kirimaletaja
[nimisõna, substantiiv]
kirimalet (spordina) harrastav inimene

kirin
[nimisõna, substantiiv]
kõrge kõrvu kriipiv heli

kirin-kärin
[nimisõna, substantiiv]
1. (terav) vali lärm, kisa-kära

2. lärm, kära

kirinõges
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilises Aafrikas ja Aasias kasvav rohttaim, Eestis kirevalehine toalill

2. troopika-, ka toataim

kiripartii
[nimisõna, substantiiv]
kirimale või -kabe partii

kiriromaan
[nimisõna, substantiiv]
kirjade, kirjavahetuse vormis kirjutatud romaan

kirisema
[tegusõna, verb]
virisema, irisema, hrl millelegi vastu puigeldes

kiristama
[tegusõna, verb]
läbi kokkusurutud hammaste midagi (vihaselt) lausuma

kiritanu
[nimisõna, substantiiv]
tikitud tanu (Saaremaa ja Muhu rahvariietes)

kiriteljed
[nimisõna, substantiiv]
laiemad kangasteljed keerukama mustriga kangaste kudumiseks

kiritigu
[nimisõna, substantiiv]
tumepruuni, kollakate tähnidega lubikojaga maismaatigu, Eesti aedade levinumaid tigusid

kiriturniir
[nimisõna, substantiiv]
kirimale- või kirikabeturniir

kirivöö
[nimisõna, substantiiv]
(rahvariietes:) linasel põhjal värvilise villase kirjaga naistevöö

kirjablankett
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse või ettevõtte nimega, sageli osaliselt ettetrükitud tekstiga paberileht täitmiseks

2. vastav elektrooniline dokument

3. (asutuse nimega) paber, kus on osa teksti ette antud ja kuhu saab juurde kirjutada

kirjagarnituur
[nimisõna, substantiiv]
arvutis vm kasutatav digitaalne, kindla kuju ja nimega kirjamärkide kogum (nt Arial)

kirjagraafika
[nimisõna, substantiiv]
kaunikujuliste tähtedega kirjutamise kunst, vastav kunstiharu

kirjak
[nimisõna, substantiiv]
kirju lehm

kirjakandja
[nimisõna, substantiiv]
1. postitöötaja, kes toimetab väikesi postisaadetisi adressaatidele kätte

2. inimene, kelle töö on näiteks ajakirju ja ajalehti postkasti panna

kirjakast
[nimisõna, substantiiv]
1. kastike (uksel, värava küljes või mujal), kuhu kirjakandja paneb adressaadi posti

2. isiklik kast kodu või töö juures, kuhu tulevad kirjad, ajalehed ja reklaamid

kirjake
[nimisõna, substantiiv]
väike, lühike kiri või (sedelile kirjutatud) sõnum

kirjakeel
[nimisõna, substantiiv]
ühtne, asjaajamises, kirjanduses, ajakirjanduses, suhtluses ja mujal kõnes ja kirjas avalikult kasutatav keelekuju

kirjaklamber
[nimisõna, substantiiv]
1. (traadist, plekist, plastmassist) klamber paberilehtede kooshoidmiseks

2. spetsiaalne vahend, millega saab pabereid koos hoida

kirjakogu
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjade kogu (nt arhiivis või trükitud raamatuna)

2. arhiivis

kirjakoht
[nimisõna, substantiiv]
tekstiosa, hrl Piiblist

kirjakomistus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjaviga, mis on tehtud kogemata, tähelepanematusest, mitte oskamatusest

2. kogemata tehtud kirjaviga

kirjakord
[nimisõna, substantiiv]
1. korduv mustriosa, mustri kordus (nt kudumil, tapeedil)

2. mustri kordus

kirjakraad
[nimisõna, substantiiv]
1. trükikirja kõrgus tüpograafilistes punktides

2. trükikirja kõrgus

kirjakuju
[nimisõna, substantiiv]
sõna, sõnaühendi või nime kirjalik kuju (nt vastandatult selle hääldusele)

kirjakunst
[nimisõna, substantiiv]
kaunikujuliste tähtedega kirjutamise kunst, vastav kunstiharu

kirjakunstnik
[nimisõna, substantiiv]
kalligraafia meister, ilukirjutaja

kirjalakk
[nimisõna, substantiiv]
pärast soojendamist jahtudes tarduv segu kirjade vm postisaadetiste pitseerimiseks

kirjaliik
[nimisõna, substantiiv]
1. trükikirja liik või kraad

2. tähtede graafiline (hrl kunstipärane) kuju

kirjalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirjutatud kujul toimuv või tehtav, mitte suulises vormis

2. kirjutatud kujul olev

3. kirja pandud

kirjalikult
[määrsõna, adverb]
kirjutatud kujul, suulise vahenduseta

kirjaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mustriga kaunistatud

2. mustriline

kirjalõng
[nimisõna, substantiiv]
kanga või silmuskoeeseme mustriosa lõng

kirjama
[tegusõna, verb]
mustriga kaunistama, mustriliseks tegema, kaunistusi lisama

kirjamapp
[nimisõna, substantiiv]
väike mapp ametlike dokumentide vm paberite tarvis

kirjamark
[nimisõna, substantiiv]
1. saatekulude tasumise tõenduseks postisaadetisele kleebitav väike paberist ese

2. väike paberist ese, mis tuleb ümbrikule kleepida ja mis näitab, et kirja saatmise eest on makstud

kirjamees
[nimisõna, substantiiv]
1. loova kirjatööga tegelev inimene (hrl ajakirjanik, kirjanik või luuletaja)

2. oskuslik kirjutaja

3. ajakirjaniku kohta

4. kirjaniku kohta

kirjameister
[nimisõna, substantiiv]
kunstipärase kirja oskaja, kalligraaf

kirjametall
[nimisõna, substantiiv]
metall, mida endisajal kasutati kõrgtrükiks (tina, pronks või vask)

kirjamotiiv
[nimisõna, substantiiv]
hrl kootud mustri väikseim terviklik osa

kirjamärk
[nimisõna, substantiiv]
kirja üksikelement (nt täht, hieroglüüf)

kirjand
[nimisõna, substantiiv]
1. õpilase kirjeldav, jutustav või arutlev kirjutis mingil teemal kirjaliku väljendusoskuse harjutamiseks või hindamiseks

2. õpilase kirjutatud lühem tekst mingil kindlal teemal

kirjandivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
(koolis:) kirjandusvõistlus kirjandi alal

kirjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutatud sõnaline looming, hrl ilukirjandus, aga ka muud teosed

2. kirjutatud trükised ja kirjutised kogumina

3. kirjutatud teosed, näiteks romaanid, näidendid ja luuletused

4. ka õppeainena

kirjandusajakiri
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt ilukirjandust ja kirjanduskriitikat sisaldav ajakiri

kirjandusajaloolane
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusajaloo uurija

kirjandusajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilukirjanduse ajaloolise arenemisega seotud

2. kirjandusteoste ja kirjanikega seotud

kirjandusajalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. ilukirjanduse ajaloolist arenemist, samuti kirjanike elu ja loomingut uuriv kirjandusteaduse haru

2. seda käsitlev ülevaateteos

kirjandusallikas
[nimisõna, substantiiv]
uurimuses vm tekstis viidatud teos uurimistöö lähteainestikuna

kirjandusandmed
[nimisõna, substantiiv]
(erialases) kirjanduses esinevad andmed

kirjandusarvustus
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusteos(t)e kohta kirjutatud arvustus

kirjandusauhind
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusvõistlusel osalemise eest antav auhind

kirjanduselu
[nimisõna, substantiiv]
romaanide, näidendite vms kirjutamisega seotud loominguline tegevus

kirjanduskeel
[nimisõna, substantiiv]
(ilu)kirjandusele omane keelekasutus

kirjandusklass
[nimisõna, substantiiv]
kirjandust süvendatult õppiv klass

kirjandusklassika
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduse tippteosed

kirjanduskriitik
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduskriitikaga tegeleja, kirjandusarvustuste kirjutaja

kirjanduskriitika
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt ilmuvat ilukirjandust analüüsiv, tõlgendav ja hindav kirjandusteaduse haru

2. vastavaalased kirjutised

kirjanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
(ilu)kirjanduse valdkonda kuuluv, sellega seostuv või sellega tegelev

kirjanduslisa
[nimisõna, substantiiv]
perioodilise väljaande kirjandusliku sisuga lisaosa

kirjandusloolane
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusajaloo uurija

kirjanduslooline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilukirjanduse ajaloolise arenemisega seotud

2. kirjandusteoste ja kirjanikega seotud

kirjanduslooming
[nimisõna, substantiiv]
1. ilukirjanduslik looming

2. ilukirjandusteoste kirjutamine

kirjanduslugu
[nimisõna, substantiiv]
1. ilukirjanduse ajaloolist arenemist, samuti kirjanike elu ja loomingut uuriv kirjandusteaduse haru

2. seda käsitlev ülevaateteos

kirjandusmuuseum
[nimisõna, substantiiv]
ilukirjanduse, rahvaluule ja ajakirjanduse materjale eksponeeriv ja uuriv muuseum

kirjanduspreemia
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusvõistlusel osalemise eest antav auhind

kirjanduspõld
[nimisõna, substantiiv]
(ilukirjanduse kui tegevusvaldkonna kohta, ka piltlikes väljendeis)

kirjanduspärand
[nimisõna, substantiiv]
eelnenud aegade, varasemate autorite kirjanduslooming

kirjandusravi
[nimisõna, substantiiv]
1. tervenemise eesmärgil soodsaid tundmusi tekitavate raamatute lugemine, psühhoteraapia vorme

2. psühhoteraapiline raamatute lugemine

kirjandusring
[nimisõna, substantiiv]
kirjandushuviliste või -harrastajate ühendus (nt koolis)

kirjandusringkond
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduses tegutsevad isikud

kirjandussõber
[nimisõna, substantiiv]
kirjandust, raamatuid lugeda armastav inimene

kirjandusžanr
[nimisõna, substantiiv]
ilukirjanduses esinev žanr (nt romaan, följeton, poeem)

kirjandusteadlane
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduse eriteadlane

kirjandusteadus
[nimisõna, substantiiv]
ilukirjanduse eripära ning arengut uuriv teadusharu

kirjandustegelane
[nimisõna, substantiiv]
(kirjaniku vm kirjanduselus tegeva isiku kohta)

kirjandusteooria
[nimisõna, substantiiv]
ilukirjandusliku loomingu seaduspärasusi, selle olemust ja funktsiooni ning kirjandusteoste üldist ehitust ja vorme uuriv kirjandusteaduse haru

kirjandusteoreetik
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusteoreetiliste probleemide uurija

kirjandusteoreetiline
[omadussõna, adjektiiv]
kirjandusteooria valdkonda kuuluv või sellega seotud

kirjandusteos
[nimisõna, substantiiv]
ilukirjanduslik, sõnakunsti valdkonda kuuluv teos (nt luuletus, romaan, näidend)

kirjandustund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund kirjanduse õpetamiseks ja omandamiseks

kirjandusvool
[nimisõna, substantiiv]
ühtsetest loomingupõhimõtetest ning kunstinormidest lähtuv suund või ajajärk ilukirjanduse ajaloos

kirjandusvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
romaani, jutustuse, kirjandi, luule vm ilukirjandusliku loomingu võistlus

kirjandusõhtu
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduslikule tähtpäevale, uudisloomingule vms pühendatud õhtune üritus

kirjaneitsi
[nimisõna, substantiiv]
(noore naiskirjaniku kohta, mõnikord muigamisi)

kirjanik
[nimisõna, substantiiv]
1. ilukirjanduslikke teoseid kirjutav inimene

2. inimene, kes kirjutab näiteks romaane või jutte

kirjanikkond
[nimisõna, substantiiv]
kirjanikud (rühmana, koguna)

kirjanikunimi
[nimisõna, substantiiv]
kirjaniku pseudonüüm

kirjanikupale
[nimisõna, substantiiv]
(kirjaniku eriomase loomingulaadi kohta)

kirjanikupalk
[nimisõna, substantiiv]
igakuine töötasu, mida Eesti riik maksab valitud kirjanikele ja ilukirjanduse tõlkijatele teatava arvu aastate jooksul, et võimaldada neil pühenduda loomingulisele tegevusele

kirjanikusulg
[nimisõna, substantiiv]
(kirjanikuande kohta)

kirjanurk
[nimisõna, substantiiv]
koht joonise parempoolses alumises nurgas andmete jaoks

kirjaoskaja
[nimisõna, substantiiv]
lugeda ja kirjutada oskav inimene

kirjaoskamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei oska lugeda ja kirjutada

kirjaoskus
[nimisõna, substantiiv]
lugemis- ja kirjutamisoskus

kirjapaber
[nimisõna, substantiiv]
paber kirjade kirjutamiseks

kirjapandu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on üles kirjutatud, kirja pandud tekst vm

kirjapanek
[nimisõna, substantiiv]
(käsitsi, trükituna) kirja pandud tekst või üksiksõnad, märge millegi kohta

kirjapanemine
[nimisõna, substantiiv]
1. üleskirjutamine, kirjalikult fikseerimine

2. üleskirjutamine

kirjapanija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes midagi kirja paneb, kirjalikult fikseerib

kirjapaun
[nimisõna, substantiiv]
kirjakandja postipaun vm paun kirjadega

kirjapea
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse või ettevõtte nimetus ja muud andmed kirjaplangi ülemisel äärel

2. asutuse andmed kirjaplangi ülaäärel

kirjapilt
[nimisõna, substantiiv]
sõna, sõnaühendi või nime kirjalik kuju (nt vastandatult selle hääldusele)

kirjaplank
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse või ettevõtte nimega, sageli osaliselt ettetrükitud tekstiga paberileht täitmiseks

2. vastav elektrooniline dokument

3. (asutuse nimega) paber, kus on osa teksti ette antud ja kuhu saab juurde kirjutada

kirjaplokk
[nimisõna, substantiiv]
kaante vahele köidetud (rebitavad) paberilehed kirjutamiseks või märkmete tegemiseks

kirjapomm
[nimisõna, substantiiv]
postiga saadetud lõhkeseadeldis, mis on ehitatud lõhkema saadetise avamisel

kirjapoogen
[nimisõna, substantiiv]
leht kirjapaberit

kirjapress
[nimisõna, substantiiv]
vajutusvahend tindikirja kuivatamiseks

kirjaproov
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjanäidis

2. (käekirjaproovi kohta)

kirjapulk
[nimisõna, substantiiv]
(pastaka, pliiatsi, puutepliiatsi vms kohta)

kirjarahvas
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusega tegelevad inimesed, kirjanikud

kirjaraud
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne templikujuline riist puuesemetele ilustuste sissepõletamiseks

kirjarida
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjapandud sõnad, järjestikune tekst

2. nendest moodustuv (sirge) joon

kirjarull
[nimisõna, substantiiv]
antiikaegne või hilisem kepi külge kinnitatud ja rulli keeratud (papüürus)riba, millele kirjutatud teksti keritakse lugemisel edasi

kirjas
[postpositsioon, tagasõna]
(osutab kategooriale, rühmale vms, kuhu keegi kuulub või arvatakse kuuluvat )

kirjasaatja
[nimisõna, substantiiv]
ajalehele või ajakirjale informatsiooni lähetav isik

kirjasaladus
[nimisõna, substantiiv]
kirjade sisu võõrastele mitteteatavakssaamine, sellise tegevuse kohustus

kirjasolkija
[nimisõna, substantiiv]
loova kirjatööga tegelev inimene

kirjastaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, ettevõte või asutus, kes annab välja trükiseid, nt raamatuid, ajakirju

kirjastama
[tegusõna, verb]
trükis, veebis vm viisil ilmutama ning sellega seotud kulutusi kandma

kirjastamisõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus mingit teost, ajakirja vms välja anda

kirjastiil
[nimisõna, substantiiv]
arvutis vm kasutatav digitaalne, kindla kuju ja nimega kirjamärkide kogum (nt Arial)

kirjastus
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguseid trükiseid välja andev ettevõte

2. ettevõte, mis annab välja raamatuid, ajakirju või ajalehti

kirjastusleping
[nimisõna, substantiiv]
kirjastuse ja autori(te) vahel sõlmitud leping teatud teose väljaandmiseks või taasväljaandmiseks

kirjastustegevus
[nimisõna, substantiiv]
kirjastamine

kirjastusõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus mingit teost, ajakirja vms välja anda

kirjasõber
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellega ollakse kirjavahetuses

kirjasõna
[nimisõna, substantiiv]
1. trükitud tekstid või (nt kirikuraamatusse, kroonikasse) kirjapandu

2. kirjavara

kirjasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl graafiliste märkide süsteem keelelise väljenduse kinnistamiseks ja edastamiseks (nt kiilkiri, piltkiri, hieroglüüfkiri)

2. tähed teksti kirjutamiseks

kirjatahvel
[nimisõna, substantiiv]
1. ennemuistne savitahvel, kuhu on vajutatud kiilkirja märgid

2. kiilkirjaga savitahvel

kirjatark
[nimisõna, substantiiv]
haritud, õpetatud inimene (varasema aja kontekstis üksiti kirjaoskaja inimene)

kirjatarkus
[nimisõna, substantiiv]
1. lugemis- ja kirjutamisoskus

2. raamatutest ammutatud teadmised

kirjatarve
[nimisõna, substantiiv]
kirjutamiseks, märkmete või jooniste tegemiseks vajalik vahend (nt pastapliiats, märkmepaber, kustukumm)

kirjatasku
[nimisõna, substantiiv]
kirjamapp või portfell

kirjatehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. käega kirjutamise võtted ja viisid

2. vastav õppeaine

kirjatoimetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, organisatsiooni, ürituse vms asjaajamist juhtiv, korraldav ametnik

2. inimene, kelle töö on tegeleda asutuse või organisatsiooni asjaajamisega, näiteks kirjavahetuse ja telefonikõnedega

kirjatsura
[nimisõna, substantiiv]
kirjanik, ajakirjanik

kirjatundja
[nimisõna, substantiiv]
kirjaoskaja, õigekirja tundja

kirjatundmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjaoskus

2. kirjatarkus

kirjatuvi
[nimisõna, substantiiv]
hea orienteerumisvõimega tuvitõug, keda kasutati teadete edasitoimetamiseks

kirjatäht
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjapandu, kirjutatu

2. kirjas seisvad ettekirjutused, lubadused vms (nt seaduses, lepingus)

kirjatöö
[nimisõna, substantiiv]
kirjutamisega seotud, kirjutamises seisnev töö, kirjutamine

kirjatükk
[nimisõna, substantiiv]
(kirjutise, nt artikli kohta)

kirjatüüp
[nimisõna, substantiiv]
arvutis vm kasutatav digitaalne, kindla kuju ja nimega kirjamärkide kogum (nt Arial)

kirjavahemärgistama
[tegusõna, verb]
kirjavahemärke panema

kirjavahemärgistus
[nimisõna, substantiiv]
kirjavahemärkide tarvitamine

kirjavahemärgiviga
[nimisõna, substantiiv]
eksimus kirjavahemärkide tarvituses

kirjavahemärk
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjas tarvitatav märk lausete, lauseosade, sõnade või sõnaosade piiril (nt punkt, koma, koolon, sidekriips)

2. märk, mida kasutatakse enamasti lausete sees või lõpus. Kirjavahemärgid on näiteks koma (,), punkt (.), hüüumärk (!) ja küsimärk (?)

kirjavahetajaliige
[nimisõna, substantiiv]
akadeemia või teadusühingu liige, kes on valitud väljastpoolt

kirjavahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastastikune kirjade lähetamine, kirja teel suhtlemine

2. kirja teel suhtlemine

kirjavara
[nimisõna, substantiiv]
see, mida loetakse (artiklid, raamatud vms)

kirjaviga
[nimisõna, substantiiv]
kirjapaneku viga (õigekirjaviga või trükiviga)

kirjaviis
[nimisõna, substantiiv]
1. ajalooliselt kujunenud või teatud inimesele omane õigekirjutustava

2. ajalooliselt kujunenud õigekirjatava

kirjaümbrik
[nimisõna, substantiiv]
paberist ümbris, millesse asetatakse lähetatav kiri

kirje
[nimisõna, substantiiv]
korrastatud andmeüksus, mis võimaldab infot otsida, töödelda ja säilitada

kirjeldama
[tegusõna, verb]
1. jutustades või kirjutades kellestki või millestki ülevaadet või pilti andma

2. ütlema või kirjutama, milline keegi või miski on või kuidas miski toimus

Ühendtegusõnad: ära kirjeldamaära kirjeldama

kirjeldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
nii suur, et seda on raske või võimatu kirjeldada

kirjeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes kujutamisobjekti üksikasjalik või oluliste omaduste kirjeldamine sõnaliste vahenditega

2. sõnad, millega sa väljendad, milline keegi või miski on või kuidas miski toimus

kirjeldustõlge
[nimisõna, substantiiv]
ekraanil või laval nähtava kirjeldamine vaegnägijatele

kirjeldustõlk
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kirjeldab ekraanil või laval nähtavat vaegnägijatele

kirjend
[nimisõna, substantiiv]
1. (raamatupidamises:) tehingu sissekanne

2. sissekanne

kirjendama
[tegusõna, verb]
1. (raamatupidamises:) tehingute sissekandeid tegema

2. sissekandeid tegema

kirju
[omadussõna, adjektiiv]
1. (läbisegi) mitut värvi

2. selline, kus on eri värve

3. mitut värvi

kirjuhahk
[nimisõna, substantiiv]
Eestis talvitumas käiv veidi kandilise pea ja sirge nokaga sukelpart

kirju-kilpmardikas
[nimisõna, substantiiv]
kilbitaoliste kattetiibadega kollakaspruun mardikas, kes kahjustab peedi ja spinati lehti

kirjuleedik
[nimisõna, substantiiv]
pruunikas kahjurliblikas, kelle röövik toitub jahusaadustest

kirjuleheline
[omadussõna, adjektiiv]
liigi- või sordiomaselt kirjude lehtedega

kirjulehine
[omadussõna, adjektiiv]
liigi- või sordiomaselt kirjude lehtedega

kirjurähn
[nimisõna, substantiiv]
kirju sulestiku ja tugeva koonilise nokaga lind

kirjusus
[nimisõna, substantiiv]
(läbisegi) mitut värvi olek

kirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
mingi teksti looja või üleskirjutaja (nt stsenarist, kõnekirjutaja)

kirjutama
[tegusõna, verb]
1. tähti, numbreid vm kindla tähendusega märke või nende ridu tegema (hrl paberil)

2. mingile pinnale tähti või numbreid tegema, eriti pastaka või pliiatsi abil

Ühendtegusõnad: alla kirjutama, alla kirjutama, ette kirjutama, ette kirjutama, juurde kirjutama, juurde kirjutama, kokku kirjutama, kokku kirjutama, lahku kirjutama, lahku kirjutama, lahti kirjutama, lahti kirjutama, läbi kirjutama, läbi kirjutama, maha kirjutama, maha kirjutama, sisse kirjutama, sisse kirjutama, välja kirjutama, välja kirjutama, ära kirjutama, ära kirjutama, üles kirjutama, üles kirjutama, ümber kirjutamaümber kirjutama

kirjutamishullus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik tung kirjutada, kusjuures kirjutatu on sõnaohter ja sisutu

kirjutamiskunst
[nimisõna, substantiiv]
oskus (kaunilt, hästi) kirjutada

kirjutamislaager
[nimisõna, substantiiv]
hrl mõnepäevane ühine (juhendatud) töötamine puhkekohas, et edendada doktoritöö, teadusartikli vm uurimuse kirjutamist

kirjutamispagu
[nimisõna, substantiiv]
hrl mõnepäevane ühine (juhendatud) töötamine puhkekohas, et edendada doktoritöö, teadusartikli vm uurimuse kirjutamist

kirjutamisvõimetus
[nimisõna, substantiiv]
ajukahjustusest põhjustatud osaline või täielik võimetus kirjutada

kirjutatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on kirjutatud

kirjuti
[nimisõna, substantiiv]
seade (nt CD-plaadile) kirjutamiseks või salvestamiseks

kirjutis
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi poolt kirjutatud (lühem) töö, nt artikkel, retsensioon

2. kirjutatud (lühem) töö, näiteks artikkel

kirjutus
[nimisõna, substantiiv]
kirjutatud tekst, teatav kirjutis

kirjutuskaitse
[nimisõna, substantiiv]
režiim, mis takistab kettale vm andmekandjale salvestatud failide, andmete kustutamist või muutmist

kirjutuskaitstud
[omadussõna, adjektiiv]
andmete, failide muutmise või kustutamise eest kaitstud, kirjutuskaitsega

kirjutuskiri
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi kirjutatud kirja taoline trükikiri

kirjutuskramp
[nimisõna, substantiiv]
käelihaste toonuse häire, spasm sõrmede, kämbla ja küünarvarre lihastes, mis on hrl tingitud rohkest kirjutamisest

kirjutuslauagarnituur
[nimisõna, substantiiv]
kirjutuslauatarvete komplekt, sisaldab nt kirjutustarvete alust ja tindipotti

kirjutuslaud
[nimisõna, substantiiv]
1. sahtlitega laud kirjatööks

2. laud, mis on mõeldud kirjutamiseks ja millel on tavaliselt sahtlid

kirjutusmasin
[nimisõna, substantiiv]
varasemaaegne seade trükikirjasarnases kirjas kirjutamiseks (ka kirjutatava teksti paljundamiseks kopeerpaberi abil)

kirjutusmasinalint
[nimisõna, substantiiv]
kirjutusmasinal kasutatav lint, mis annab kirjale värvi

kirjutuspaber
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi kirjutamiseks ja printimiseks sobiv paber

kirjutuspea
[nimisõna, substantiiv]
arvuti kettaseadme osa, mis kirjutab andmeid andmekandjale

kirjutuspulk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne terava otsaga pulgake nt vaha- või savitahvlile kirjutamiseks

kirjutuspult
[nimisõna, substantiiv]
pult, mille juures kirjutatakse püstijalu (hrl vanaaegse esemena)

kirjutussulg
[nimisõna, substantiiv]
sulg (tindiga) kirjutamiseks

kirjutustarve
[nimisõna, substantiiv]
kirjutamiseks, märkmete või jooniste tegemiseks vajalik vahend (nt pastapliiats, märkmepaber, kustukumm)

kirjutustuba
[nimisõna, substantiiv]
tuba kirjatöö tegemiseks, kabinet

kirjutustõlge
[nimisõna, substantiiv]
tõlke erivorm, mille käigus teeb kirjutustõlk kuuldava teksti kirjalikuks tekstiks, mida on võimalik ekraanilt kohe lugeda

kirjutusvahend
[nimisõna, substantiiv]
vahend, millega kirjutatakse (nt pastakas, pliiats, sulepea)

kirjutusviis
[nimisõna, substantiiv]
sõnade, nimede ortograafiline esitus(kuju)

kirka
[nimisõna, substantiiv]
risti varre otsa kinnitatud ühe või kahe terava otsaga tööriist kõva pinnase, kivimi, jää vms purustamiseks

kirkatera
[nimisõna, substantiiv]
1. kirka põhiosa

2. selle terav ots

kirkavärviline
[omadussõna, adjektiiv]
särava, kirka värviga

kirmas
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku nimepäeva pühast kujunenud suvine simmanitaoline külapidu (eriti Setumaal)

2. simmanitaoline külapidu Setumaal

kirmask
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku nimepäeva pühast kujunenud suvine simmanitaoline külapidu (eriti Setumaal)

2. simmanitaoline külapidu Setumaal

kirme
[nimisõna, substantiiv]
(lume, hallituse) õhuke kord, õhuke kiht

kirmeline
[omadussõna, adjektiiv]
ebamäärase, ebaühtlase õhukese kihiga kaetud (hrl seene osade kohta)

kirmes
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku nimepäeva pühast kujunenud suvine simmanitaoline külapidu (eriti Setumaal)

2. simmanitaoline külapidu Setumaal

kirmetama
[tegusõna, verb]
(lume, jää) õhukese kihiga või sellise kihina katma

kirmetis
[nimisõna, substantiiv]
(lume, hallituse) õhuke kord, õhuke kiht

kirmetuma
[tegusõna, verb]
õhukese (külmunud) kihiga kattuma

kirn
[nimisõna, substantiiv]
endisaja kõrge kitsas puunõu hrl piima või koore säilitamiseks

kirnuma
[tegusõna, verb]
kirnus võid tegema

kiropraktika
[nimisõna, substantiiv]
raviviis, mis tegeleb lülisamba ülevaatusega ning eeskätt selja-, kaela- ja liigeste vaevuste eemaldamisega käte abil

kirp
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste, loomade ja lindude parasiit, tugevate hüppejalgadeks kujunenud tagajalgadega tiivutu putukas

2. väike putukas, kes toitub loomade või inimeste verest ja suudab kõrgele hüpata

kirptirk
[nimisõna, substantiiv]
väike lant enamasti jäigalt kinnitatud konksu(de)ga, mille otsa kinnitatakse kalapüügil sööt

kirpvähk
[nimisõna, substantiiv]
kitsa, kõhu suunas kõverdunud kehaga magevete vähike, kes võib teha hüppeid

kirre
[nimisõna, substantiiv]
1. põhja ja ida vaheline ilmakaar

2. kirre, nordost

kirs
[nimisõna, substantiiv]
veel sulamata maasisene, ka maapealne jää või jäätükk

kirsa
[nimisõna, substantiiv]
tiheda ja tugeva puuvillriide veekindlaks immutamisel saadud kunstnahast (sõduri)saabas

kirsanahk
[nimisõna, substantiiv]
tiheda ja tugeva puuvillriide veekindlaks immutamisel saadud kunstnahk (hrl kasutatud saapapealseks)

kirsasaabas
[nimisõna, substantiiv]
tiheda ja tugeva puuvillriide veekindlaks immutamisel saadud kunstnahast (sõduri)saabas

kirsasäärik
[nimisõna, substantiiv]
tiheda ja tugeva puuvillriide veekindlaks immutamisel saadud kunstnahast (sõduri)saabas

kirsavoi
[nimisõna, substantiiv]
kirsasaabas, kirsa

kirsikivi
[nimisõna, substantiiv]
kirsi viljaluu

kirsimari
[nimisõna, substantiiv]
1. kirsipuu väike kerajas (tume)punane vili

2. väike ümmargune punast värvi puuvili, millel on kivi sees

kirsipruun
[omadussõna, adjektiiv]
kirsimarja värvi punakaspruun

kirsipunane
[omadussõna, adjektiiv]
tumedama tooniga punane, küpse kirsimarja värvi

kirsipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kerajate (tume)punaste luuviljadega puu

2. puu, mille küljes need viljad kasvavad

kirsmaa
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus pindmine maakooreosa on püsivalt külmunud (nt Kirde-Siberis)

kirss
[nimisõna, substantiiv]
1. kirsipuu väike kerajas (tume)punane vili

2. väike ümmargune punast värvi puuvili, millel on kivi sees

kirss-kontpuu
[nimisõna, substantiiv]
enne lehtimist õitsev, magushapude söödavate luuviljadega ilu- ja viljapõõsas

kirsspunane
[omadussõna, adjektiiv]
tumedama tooniga punane, küpse kirsimarja värvi

kirsstomat
[nimisõna, substantiiv]
teatud tomati pisike kobaras kasvav vili

kirst
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik kaanega, hrl ilustatud (puu)kast, milles surnu sängitatakse hauda

2. piklik kaanega kast, mille sees surnu hauda pannakse

kirstulaud
[nimisõna, substantiiv]
laud surnukirstu tegemiseks

kirstumees
[nimisõna, substantiiv]
mees, kes veimekirstu peigmehe koju viis

kirstumeister
[nimisõna, substantiiv]
kirstutegija

kirstunael
[nimisõna, substantiiv]
(palju muret valmistava inimese või asjaolu kohta)

kirstupanek
[nimisõna, substantiiv]
1. surnu puusärki asetamisega seoses toimuv hrl vaimuliku sisuga leinatalitus

2. surnu puusärki asetamise järel toimuv leinatalitus

kirsturaha
[nimisõna, substantiiv]
matuse korraldamiseks (sh kirstu ostmiseks) mõeldud raha

kirstutegija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes valmistab puusärke

kirts
[nimisõna, substantiiv]
1. peen korts, väike kurd

2. peen korts

3. peenike korts

kirts-kärts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
(tegutsemise tormakuse, ägeduse kohta, millegi katkirebimise korral ka rebenemise heli edasi andes)

kirtsu
[määrsõna, adverb]
1. (kuivusest) kortsu

2. kirtsu, kipra

kirtsus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (kuivusest) kortsus

2. kipras, kirtsus

kirtsutama
[tegusõna, verb]
nägu või näo osa kortsu tõmbama (nt tundeväljenduse märgina)

kirtsutus
[nimisõna, substantiiv]
1. näo või selle osa kortsutõmbamine (hrl tundeväljenduse ilminguna)

2. vastav tundeväljenduse ilming

kiruma
[tegusõna, verb]
(vandesõnu kasutades) kellegi või millegi üle pahandama, oma nördimust, rahulolematust sõnaliselt väljendama

Ühendtegusõnad: taga kirumataga kiruma

kirumissõna
[nimisõna, substantiiv]
sündsusetuks peetav sõna või väljend, millega väljendatakse ägedat pahameelt ning mida kasutatakse ka sõimusõnana

kirurg
[nimisõna, substantiiv]
1. kirurgia alal töötav, lõikusi tegev arst

2. arst, kes lõikab lahti inimese keha, et seda parandada

kirurgia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini ja veterinaaria haru, kus haigete ravimine toimub peamiselt lõikuste abil

kirurgiahaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus patsiendi ravi toimub peamiselt kirurgilisel teel

kirurgiakliinik
[nimisõna, substantiiv]
kliinik, kus patsientide ravi toimub peamiselt lõikuste teel

kirurgiline
[omadussõna, adjektiiv]
lõikustega seostuv, kirurgia alale kuuluv

kirurgimask
[nimisõna, substantiiv]
nina ja suud kattev kaitsemask, mis takistab piisknakkuse levikut ning on mõeldud ühekordseks kasutamiseks arstile vm meditsiinitöötajale või nakatunud inimesele

kirvehind
[nimisõna, substantiiv]
väga kõrge hind

kirvehoop
[nimisõna, substantiiv]
kirvega antud löök (nt töötades)

kirvelaba
[nimisõna, substantiiv]
kirve lai põhiosa raiumiseks vm

kirveleht
[nimisõna, substantiiv]
kirve lai põhiosa raiumiseks vm

kirvelöök
[nimisõna, substantiiv]
kirvega antud löök (nt töötades)

kirvendama
[tegusõna, verb]
teravalt, torkivalt kipitama, kibedalt pakitsema

kirvendus
[nimisõna, substantiiv]
terav, torkiv kipitus (nahal)

kirvenina
[nimisõna, substantiiv]
kirvetera välimine nurk

kirvenägu
[nimisõna, substantiiv]
jämedajooneline, rohmakas, tuim nägu (inimesel)

kirvereegel
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtsustatud üldjooneline seaduspära, põhimõte või juhis

2. üldjooneline reegel

3. lihtsustatud reegel

kirves
[nimisõna, substantiiv]
1. varrega tööriist puidu raiumiseks, tahumiseks, lõhkumiseks vm töödeks

2. tööriist, millega saab puid lõhkuda

kirvesilm
[nimisõna, substantiiv]
kirve tömp osa, millesse kinnitub kirvevars

kirvesupp
[nimisõna, substantiiv]
supp kättepuutuvatest juhuslikest komponentidest

kirvetera
[nimisõna, substantiiv]
1. kirve lai põhiosa raiumiseks vm

2. selle terav serv

kirvetöö
[nimisõna, substantiiv]
robustne, viimistlemata töö, tegevus, lähenemine vms

kirvevars
[nimisõna, substantiiv]
vars, mille külge kinnitub kirve metallist otsik

kisa
[nimisõna, substantiiv]
1. karjumine, nutt vm vali häälitsemine

2. valju häälega rääkimine, sõimlemine vms

3. vali hääl, näiteks see, kui keegi karjub või nutab

kisa
[nimisõna, substantiiv]
1. väike terav konksuke või püstine teravik

2. terav konksuke

kisaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kõva kisa teeb

kisakoor
[nimisõna, substantiiv]
valjuhäälselt ergutav poolehoidjate rühm spordivõistlustel, kontserdil vm

kisakõri
[nimisõna, substantiiv]
see, kes räägib valju häälega, õiendab või lärmab

kisa-kära
[nimisõna, substantiiv]
valjud (läbisegi) helid ja hääled, hrl vali jutuvada, kisamine ja kilkamine

kisaline
[omadussõna, adjektiiv]
väikesi teravaid konksukesi või püstiseid teravikke omav

kisama
[tegusõna, verb]
kõva häält kuuldavale tooma, valju häälega rääkima, hõikama, laulma vms

kisapill
[nimisõna, substantiiv]
laps, kes palju nutab või kergesti nutma hakkab

kise
[nimisõna, substantiiv]
killuna ärakistav osa, irdunud terav killuke

kisendama
[tegusõna, verb]
1. kõrge, terava häälega karjuma

2. sel viisil rääkima, hüüdma

kisendav
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl mingi negatiivse nähtusega ühenduses:) väga suur, teraval kujul ilmnev

kisendus
[nimisõna, substantiiv]
(pikem) teravahäälne karje või hüüe

kisiil
[nimisõna, substantiiv]
kirss-kontpuu

kisjakk
[nimisõna, substantiiv]
põletussõnnik

kisk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike terav konksuke või püstine teravik

2. terav konksuke

kiska
[nimisõna, substantiiv]
väike, armas kass (hellitleva nimetusena)

kiskhammas
[nimisõna, substantiiv]
1. (kiskjatel:) teistest suurem teravate kühmudega purihammas

2. suur purihammas kiskjatel

kiskja
[nimisõna, substantiiv]
teistest loomadest toituv loom (nt hunt, jääkaru, nirk)

kiskjalik
[omadussõna, adjektiiv]
röövlooma olemusega, teisi loomi toiduks murdev

kiskjalised
[nimisõna, substantiiv]
selts peamiselt lihatoidulisi imetajaid, kellel on suured tugevad hambad saagi surmamiseks ja puruks rebimiseks (nt hunt, jääkaru, nirk)

kisklaud
[nimisõna, substantiiv]
kirve ja kiilu abil palgi küljest lõhestatud laud (nt endisaja katusematerjalina)

kisklema
[tegusõna, verb]
millegi tõttu omavahel, kellegagi (kergelt) tülitsema

kisklik
[omadussõna, adjektiiv]
ebakorrapärase puusüü tõttu raskesti lõhestatav

kiskraud
[nimisõna, substantiiv]
palkmaja ehitusel kasutatav kahe konksuga riist seinapalkidele joonte märkimiseks või renni sisse raiumiseks

kiskuma
[tegusõna, verb]
(pingutusega, hoogsalt) tõmbama, sikutama, tirima

Ühendtegusõnad: alla kiskuma, alla kiskuma, kaasa kiskuma, kaasa kiskuma, kiiva kiskuma, kiiva kiskuma, kokku kiskuma, kokku kiskuma, lahti kiskuma, lahti kiskuma, maha kiskuma, maha kiskuma, viltu kiskuma, viltu kiskuma, välja kiskuma, välja kiskuma, üles kiskumaüles kiskuma

kisla
[nimisõna, substantiiv]
kaerajahust valmistatud hapu pudrutaoline toit, eriti endisajal Lõuna- ja Ida-Eestis

kisma
[nimisõna, substantiiv]
(käsitsi) kaklemine või kellegagi tülitsemine

kissell
[nimisõna, substantiiv]
puuviljadest, marjadest, mahlast, kakaost, piimast vm ainest tärklisega valmistatud magustoit

kissi
[määrsõna, adverb]
(silmade kohta:) peaaegu kinnisesse asendisse, pilukile

kissis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(silmade kohta:) peaaegu kinnisesse asendisse pigistatud, pilukil

kississilmi
[määrsõna, adverb]
kissis silmadega, kissis silmil

kissitama
[tegusõna, verb]
silmi peaaegu kinni pigistama, hrl et midagi (täpsemalt) vaadata

kistud
[omadussõna, adjektiiv]
ebaloomulik, võlts

kisuline
[omadussõna, adjektiiv]
väikesi teravaid konksukesi või püstiseid teravikke omav

kišlakk
[nimisõna, substantiiv]
1. tadžikkide ja usbekkide maa-asula

2. tadžiki v usbeki küla

kišmišš
[nimisõna, substantiiv]
1. peenike seemneteta viinamari

2. sellest valmistatud rosin

kišš
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsuse köögist pärinev munasegutäidisega lahtine pirukas

2. ahjus küpsetatud lahtine pirukas, mille põhi on tehtud tainast ja sisu munast, juustust ning köögiviljadest

kitaara
[nimisõna, substantiiv]
lüürataoline Vana-Kreeka keelpill

kitara
[nimisõna, substantiiv]
lüürataoline Vana-Kreeka keelpill

kitarr
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrmede või lipitsaga mängitav kuue- või seitsmekeeleline hrl 8-kujulise kõlakastiga keelpill

2. sõrmedega mängitav pill, millel on enamasti kuus või seitse keelt

kitarrikeel
[nimisõna, substantiiv]
kitarri pillikeel

kitarrimängija
[nimisõna, substantiiv]
kitarril mängija (ansamblis vm)

kitarripisik
[nimisõna, substantiiv]
(kitarrimänguga tegelemise kohta, huvi kohta kitarri mängida või seda õppida)

kitarrist
[nimisõna, substantiiv]
kitarril mängija (ansamblis vm)

kitasnik
[nimisõna, substantiiv]
setu naiste igapäevane puuvillane pihikseelik

kitiin
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev tihe aine, millest koosneb putukate, vähkide jt lülijalgsete koorik

2. lülijalgsete koorikut moodustav aine

kitiinkate
[nimisõna, substantiiv]
(putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) keha kattev ja toetav tugev tihe kest

kitiinkest
[nimisõna, substantiiv]
(putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) keha kattev ja toetav tugev tihe kest

kitiinkoorik
[nimisõna, substantiiv]
(putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) keha kattev ja toetav tugev tihe kest

kitine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kitiga koos, kitiga määrdunud

2. kleepuv (nagu kitt)

kitkuma
[tegusõna, verb]
juuksekarva, taime vms (juurtega) välja kiskuma, välja või ära tõmbama

kitkur
[nimisõna, substantiiv]
riist millegi (nt karvade, sulgede) eemaldamiseks kitkumise teel

kitlitäis
[nimisõna, substantiiv]
nahatäis, keretäis

kitoon
[nimisõna, substantiiv]
1. särgitaoline, õlgadelt pannaldega kinnitatud (alus)rõivas Vana-Kreekas

2. rõivas Vana-Kreekas

kitosaan
[nimisõna, substantiiv]
looduslikult esinev või kunstlikult toodetud aine, kitiini teisend, mida kasutatakse nt sideainena heitvete puhastamisel, paberi- ja tekstiilitööstuses ning kosmeetikatööstuses

kits
[nimisõna, substantiiv]
1. veislaste hulka kuuluv keskmise suurusega sõraline imetaja

2. hrl vastav kodustatud (emas)loom piima, villa ja liha saamiseks

3. keskmise suurusega loom, keda inimesed kasvatavad, et piima või liha saada

kitsaleheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. liigiomaselt kitsaste lehtedega

2. suhteliselt väikeste lehtedega (nt paju, lepp, kask)

kitsalehine
[nimisõna, substantiiv]
1. liigiomaselt kitsaste lehtedega

2. suhteliselt väikeste lehtedega (nt paju, lepp, kask)

kitsalt
[määrsõna, adverb]
üht kitsast ala, valdkonda, rühma vms haaravalt, kitsas ulatuses, kitsastes piirides

kitsaninaline
[omadussõna, adjektiiv]
kitsa ninaga (hrl loomade, inimese, aga ka jalanõude kohta)

kitsapiiriline
[omadussõna, adjektiiv]
ulatuselt või olemuselt kitsas, piiratud

kitsapuusaline
[omadussõna, adjektiiv]
kitsaste puusadega

kitsarealine
[omadussõna, adjektiiv]
kitsa reavahega (nt külviridade vahel)

kitsaribaline
[omadussõna, adjektiiv]
(sidesüsteemi kohta:) kitsast sageduste vahemikku kasutava sagedusribaga seotud

kitsarinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. piiratud silmaringiga, piiratud arusaamadega

2. piiratud arusaamadest tingitud, väiklane

3. piiratud silmaringiga, väiklane

kitsarööpaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rööbastee kohta:) kitsa rööpavahega

2. kitsa rööpavahega rööbasteel sõitmiseks mõeldud

kitsarööpmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rööbastee kohta:) kitsa rööpavahega

2. kitsa rööpavahega rööbasteel sõitmiseks mõeldud

kitsas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ruumi, maa-ala, pikliku asja kohta:) ristsuunas, laiuselt väikese ulatusega

2. väikese laiusega

kitsasfilm
[nimisõna, substantiiv]
alla 35 mm laiune filmilint

kitsasfilmiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
kitsasfilmiga töötav filmikaamera

kitsasfilmikaamera
[nimisõna, substantiiv]
kitsasfilmiga töötav filmikaamera

kitsaskoht
[nimisõna, substantiiv]
1. takistav, raskusi tekitav asjaolu

2. millegi nõrk külg

kitsasõraline
[omadussõna, adjektiiv]
(pikkade) kitsaste sõrgadega

kitsavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
mõõtmete, mahu vm poolest veidi või üsna kitsas, mahult (üsna) vähene

kitsavõraline
[omadussõna, adjektiiv]
kitsa (püstise) võraga

kitsaõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
kitsaste õlgadega

kitsaõlgne
[omadussõna, adjektiiv]
kitsaste õlgadega

kitseaasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab kitse ehk lamba märk

kitseenelas
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge kasvuga ja püramiidjateks õisikuteks koondunud kreemjate õitega ilutaim

2. püsik

kitsehabe
[nimisõna, substantiiv]
kitsas, otsast teravnev habe inimese lõual

kitsehernes
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevate püstiste varte ja lillakate õitega rohttaim, mille üht liiki kasvatatakse Eestis söödataimena

2. rohttaim

kitsejaht
[nimisõna, substantiiv]
emaste metskitsede küttimine

kitsejuust
[nimisõna, substantiiv]
kitsepiimast valmistatud juust

kitsejälg
[nimisõna, substantiiv]
kitse jäetud jälg maapinnal, lumel

kitsekakar
[nimisõna, substantiiv]
1. Euraasia parasvöötme mäestike kollase õiega rohttaim, Eestis ilutaim

2. rohttaim

kitsekarjane
[nimisõna, substantiiv]
kitsede karjataja

kitsekarjus
[nimisõna, substantiiv]
kitsede karjataja

kitsekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
kitsede pidamine loomakasvatusharuna

kitseke
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvueas kits, noor kits

2. noor kits

kitseliha
[nimisõna, substantiiv]
kitselt saadud liha toiduna

kitsemampel
[nimisõna, substantiiv]
1. ookerkollase kübaraga ning valkja viljakehaga hea söögiseen

2. seen

kitsemurakas
[nimisõna, substantiiv]
1. põldmurakat meenutav tumepruunide läikivate söödavate marjadega põõsas

2. põldmurakat meenutav põõsas

3. selle vili

kitsenahk
[nimisõna, substantiiv]
kodukitselt saadud (karus)nahk

kitsenahkne
[omadussõna, adjektiiv]
kitsenahast

kitsend
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsenenud või kitsendatud koht, kitsam koht

2. kitsenenud koht

kitsendama
[tegusõna, verb]
1. (nähtusele, protsessile, tegevusele) tõkestavaid tingimusi, piire seadma, millegi toimimis- või esinemisala vähendama

2. millelegi kindlat piiri seadma, midagi (selle piirini) vähendama

kitsendus
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi piirav, kitsendav tingimus

2. piirav asjaolu

kitsenema
[tegusõna, verb]
laiuselt vähemaks, kitsamaks muutuma

kitsenemus
[nimisõna, substantiiv]
veresoone vm õõneselundi kitsenemine, mida põhjustab sidekoe kokkutõmbumine, kasvaja vm haigus

kitsepiim
[nimisõna, substantiiv]
kitselt saadav piim toiduainena

kitsepiimaseep
[nimisõna, substantiiv]
kitsepiima sisaldav seep

kitserada
[nimisõna, substantiiv]
kitsede liikumise rada

kitsesilm
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete või kollaste õitega harilik metsalill, ka mitut värvi õitega aialill

2. väike valge või kollane lill, mis kasvab metsa all

kitsetall
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvueas kits, noor kits

2. noor kits

kitsi
[omadussõna, adjektiiv]
1. raha mitte kulutada raatsiv, ülemäära kokkuhoidlik

2. midagi napilt, otsekui vastu tahtmist andev

kitsik
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, mahult üsna väike, selline, kus on kitsas (tegutseda, olla, käia)

kitsikus
[nimisõna, substantiiv]
1. raha, sissetuleku nappus

2. viletsus, puudus

kitsipung
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ei raatsi raha välja anda ja on ülemäära kokkuhoidlik

2. kitsi ja ihne inimene

kitsuke
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, mahult üsna väike, selline, kus on kitsas (tegutseda, olla, käia)

kitsukene
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, mahult üsna väike, selline, kus on kitsas (tegutseda, olla, käia)

kitsuma
[tegusõna, verb]
laiuselt vähemaks, kitsamaks muutuma

kitsus
[nimisõna, substantiiv]
laiuselt, mahult kitsas koht või ruum

kitsustik
[nimisõna, substantiiv]
kitsas mäekuru vm läbipääsukoht

kitš
[nimisõna, substantiiv]
võimalikult suure tarbijaskonna maitsega kohandatud odav kunst, kunsti jäljendus

kitšilik
[omadussõna, adjektiiv]
odavale, jäljendatud kunstile omane

kitt
[nimisõna, substantiiv]
taignataoline kleepuv, seismisel kõvastuv segu pragude ja tühimike täitmiseks ning esemete kokkuliitmiseks

kittel
[nimisõna, substantiiv]
töö ajal muu riietuse peal kantav pikk kerge rõivas

kittelkleit
[nimisõna, substantiiv]
eest kogu ulatuses nööbitav lihtne kitli tegumoega kleit

kittima
[tegusõna, verb]
(pragusid, tühimikke) kitiga vm kleepuva taignataolise massiga täitma, midagi sel viisil kokku liitma

kituja
[nimisõna, substantiiv]
teiste peale kaebamas käija (hrl laste või õpilaste keelepruugis)

kitul
peale kaebamas

kitule
peale kaebama hakkama

kituma
[tegusõna, verb]
kellegi peale kaebama

kitupunn
[nimisõna, substantiiv]
teiste peale kaebamas käija (hrl laste või õpilaste keelepruugis)

kiubanaan
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav ja kasvatatav taim, millelt saadakse tekstiilkiudu manillat

kiud
[nimisõna, substantiiv]
looduslik või kunstlikult saadud painduv peen niitjas moodustis hrl rõivatööstuse toorainena (nt vill, siid, akrüül)

kiudaine
[nimisõna, substantiiv]
taimedes, eriti teraviljas ja köögiviljas leiduv rakukestade puitaine (nt pektiin, tselluloos), mida organism omastab toiduga (nt täisteratoodetega) ja mis reguleerib organismi seedetegevust

kiudainerikas
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) rohkesti taimedest pärit organismile kasulikku kiudainet sisaldav

kiudjas
[omadussõna, adjektiiv]
niidi moodi pikk ja peenike

kiudkest
[nimisõna, substantiiv]
silmamuna väliskest

kiudkihtpilv
[nimisõna, substantiiv]
kõrge pilv, mis teiste omataolistega moodustab valkja loori, millest päike ja kuu selgelt läbi paistavad

kiudne
[omadussõna, adjektiiv]
kiududest koosnev

kiudoptika
[nimisõna, substantiiv]
optika haru, mis käsitleb valguse ja kujutiste edastamist valguskaabli kaudu

kiudoptiline
[nimisõna, substantiiv]
klaas- või plastkiust soontega ja läbipaistev (valgust juhtiv)

kiudpilv
[nimisõna, substantiiv]
õrna kiulise ehitusega (hrl niitjas) valge kõrge pilv

kiudplaat
[nimisõna, substantiiv]
puitplaat, mis on saadud sünteetilise vaigu ja peenestatud puidu segu kuumpressides või kuivatades ning mida kasutatakse nt ehitusel või majade soojustamiseks

kiudrünkpilv
[nimisõna, substantiiv]
tupsu- või paelakujuline valge kõrge pilv

kiuks
[nimisõna, substantiiv]
hrl hõõrdumisel tekkiv lühike, terav ja kõrge heli

kiuksatama
[tegusõna, verb]
äkki, korraks lühidat teravat heli tekitama

kiuksuma
[tegusõna, verb]
hrl hõõrdumisel teravat kõrget heli tekitama

kiuksutama
[tegusõna, verb]
millegagi hõõrdumise teravaid kõrgeid helisid tekitama

kiulina
[nimisõna, substantiiv]
ladvaosast haruneva varre ja väheste kupardega taim, mida kasvatakse kiu saamiseks

kiuline
[omadussõna, adjektiiv]
kiude sisaldav, kiududest koosnev

kiun
[nimisõna, substantiiv]
(pidev, tüütu) virisemine, hädaldamine

kiunard
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ühtelugu vingub ja viriseb

2. vinguja, viriseja

kiunatama
[tegusõna, verb]
(looma kohta:) korraks, lühidalt peenikest teravat häält kuuldavale tooma (nt erutusest, valust, rõõmust)

kiunatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike terav, kõrvu lõikav häälitsus või heli

kiunuma
[tegusõna, verb]
(hrl looma kohta:) erutusest peenikest kimedat häält (kestvalt) kuuldavale tooma (nt valust, rõõmust)

kiunutama
[tegusõna, verb]
1. millegagi teravat kõrget heli tekitama

2. nii midagi tegema, nt pilli mängima

kiur
[nimisõna, substantiiv]
pruunika ülapoole ja triibulise, heledama alapoolega lõokesetaoline lind

kius
[nimisõna, substantiiv]
1. püüe kangekaelselt oma tahet läbi viia

2. pahatahtlik jonn

kius
[nimisõna, substantiiv]
1. ristipidine sarvainest plaatjas narmastunud moodustis kiusvaala suulaes planktoni kogumiseks

2. sarvplaat kiusvaala suulaes

kiusaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene (sageli laps või nooruk), kes pidevalt teisi kiusab, teistele meelega ebameeldivusi põhjustab

kiusakalt
[määrsõna, adverb]
tüli norivalt, pahatahtliku jonniga

kiusakas
[omadussõna, adjektiiv]
jonnakalt pahatahtlik, tüli noriv

kiusakus
[nimisõna, substantiiv]
pahatahtlikkus, kiusu täis olek

kiusama
[tegusõna, verb]
1. oma tegevuse või käitumisega kellelegi sihilikult ebameeldivusi tekitama (nt eemale tõrjudes, pidevalt norides, narrides)

2. kellelegi meelega midagi ebameeldivat tegema

3. norima, narrima

4. kimbutama

5. tüütama

Ühendtegusõnad: taga kiusamataga kiusama

kiusamine
[nimisõna, substantiiv]
oma tegevuse või käitumisega kellelegi sihilikult ebameeldivuste tekitamine (nt eemale tõrjudes, pidevalt norides, narrides)

kiusatus
[nimisõna, substantiiv]
tugev tahtmine, iha teha hrl midagi lubamatut, sobimatut või mittearukat

kiuslema
[tegusõna, verb]
1. tülitsema, tüli kiskuma

2. kiusu ajama

kiuslik
[omadussõna, adjektiiv]
jonnakalt pahatahtlik, tüli noriv

kiussarvis
[nimisõna, substantiiv]
kiusvaalade kiustest saadav sarvaine, mida 19. sajandil kasutati korsettide, vihmavarjude ja krinoliinide valmistamisel

kiustama
[tegusõna, verb]
kiududeks muutma

kiuste
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. kiusu ajamiseks, kiusu pärast, kiusamiseks

2. millestki mitte hoolides või midagi trotsides

kiuste
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi ebameeldivuste tekitamine, nt oma käitumise või sõnadega

2. kiusamine

kiusujutt
[nimisõna, substantiiv]
kiusu pärast, kiusamiseks räägitud (pahatahtlik, taktitu) jutt

kiusupunn
[nimisõna, substantiiv]
kiusaja, kiuslik inimene (või loom)

kiusutuju
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine kedagi kiusata, meeleolu, mis paneb kiusu ajama

kiusvaal
[nimisõna, substantiiv]
üks maailma suurematest vaalalistest, kelle hulka kuuluvad nt sinivaal ja heeringvaal

kiusvaalalised
[nimisõna, substantiiv]
alamselts vaalalisi, kel on hammaste asemel suulaes ristipidi asetsevad sarvplaadid

kiutaim
[nimisõna, substantiiv]
kiu saamiseks kasvatatav taim (nt kanep, džuut)

kivaano
[nimisõna, substantiiv]
troopilisest Aafrikast pärinev oranžide ogaliste viljadega rohttaim

kiverdi-kõverdi
[määrsõna, adverb]
lookeid ja kõverikke tehes, siia-sinna loogeldes

kivi
[nimisõna, substantiiv]
1. looduses, maakoores esinev kõva mineraalne aine

2. sellest ainest looduslik ese

3. väga kõva materjal, mida leidub maa sees ja millest saab ehitada

4. tükk seda materjali

kiviaed
[nimisõna, substantiiv]
(looduslikest) kividest laotud mingit maa-ala piirav aed

kiviaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. esiaja vanim järk, mil tööriistad olid põhiliselt kivist

2. esiaja vanim järk

kiviaegne
[omadussõna, adjektiiv]
kiviajast pärinev, kiviaega kuuluv

kivialune
[nimisõna, substantiiv]
kivi all elav inimesetaoline muinasjutuolend

kiviarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
ehituskunsti haru või ehitusstiil, milles materjalina kasutatakse peamiselt kivi

kiviehitis
[nimisõna, substantiiv]
kivimaterjalist ehitis

kivihall
[omadussõna, adjektiiv]
hall nagu kivi

kivihark
[nimisõna, substantiiv]
1. kivide all ja mujal niiskeis (varjatud) paigus elav putukas, kes kuulub sadajalgsete hulka

2. sadajalgne

kivihaue
[nimisõna, substantiiv]
hallitusseene tekitatud mesilaste haudme nakkushaigus

kiviheitemasin
[nimisõna, substantiiv]
antiik- ja keskajal sõjapidamises kasutatud seadeldis kivide, põleva aine vm pildumiseks

kivihoone
[nimisõna, substantiiv]
kivimaterjalist ehitatud hoone

kivihunnik
[nimisõna, substantiiv]
hunnikusse kogutud või kuhjunud kivid

kivi-imar
[nimisõna, substantiiv]
rändrahnudel, kiviaedadel ja liivakivil kasvav nahkjate lehtedega sõnajalgtaim

kiviimar
[nimisõna, substantiiv]
kividel kasvav nahkjate lehtedega igihaljas sõnajalg

kivijalg
[nimisõna, substantiiv]
ehitise kivi(de)st alus

kivijurakas
[nimisõna, substantiiv]
väga suur ja raske kivi

kivik
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt kokkukuhjatud kivide ala

kivikakk
[nimisõna, substantiiv]
laulurästasuurune suure pea ja kollaste silmadega lind, kes liigub sageli maapinnal

kivikalme
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kividest rajatud kalme

kivikamakas
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga väga suur kivi

kivikammeljas
[nimisõna, substantiiv]
1. lestast ümarama kehaga lame merekala silmadega ühel kehapoolel

2. kala

kivikana
[nimisõna, substantiiv]
kodukana meenutav Euraasia mäestikulind

kivikangur
[nimisõna, substantiiv]
suur kivide kuhi

kivikari
[nimisõna, substantiiv]
veealune või pisut üle veepinna ulatuv murdlainetusega kivine kõrgendik meres

kivikatus
[nimisõna, substantiiv]
kivist (nt katusetellistest) katus

kivikbetoon
[nimisõna, substantiiv]
betoon, millesse on lisatud kive

kivike
[nimisõna, substantiiv]
väike kivi

kivikene
[nimisõna, substantiiv]
väike kivi

kivikirst
[nimisõna, substantiiv]
kivi(de)st, kiviplaatidest kirst

kivikirstkalme
[nimisõna, substantiiv]
muistne kividest laotud kirstu(de)ga kivikalme

kivikirves
[nimisõna, substantiiv]
muistne kirvetaoline kivist tööriist

kiviklibuline
[omadussõna, adjektiiv]
väikeste kivikestega, kivipuruga kaetud

kiviklibune
[omadussõna, adjektiiv]
väikeste kivikestega, kivipuruga kaetud

kivikolakas
[nimisõna, substantiiv]
suur kivi

kivikoloss
[nimisõna, substantiiv]
hiiglasuur kivist ehitis

kivikorall
[nimisõna, substantiiv]
organism, kelle skeletist moodustuvad korallrahud

kivikoristus
[nimisõna, substantiiv]
kivide kõrvaldamine haritavalt maalt

kivikoristusmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin väiksemate kivide ärakorjamiseks põllult

kiviktaimla
[nimisõna, substantiiv]
1. iluaia või pargi osa, kus korrapäraselt või vabalt paigutatud looduslike kivide vahel kasvatatakse peamiselt mägitaimi

2. iluaia osa

kivikuhjatis
[nimisõna, substantiiv]
suur kivide kuhi

kivikuju
[nimisõna, substantiiv]
ruumiline kivist kuju, kivist skulptuur

kivikuul
[nimisõna, substantiiv]
endisajal suurtükkide laskemoonana kasutatud kerajas kivi

kivikõrb
[nimisõna, substantiiv]
terava kivipuruga kaetud või palja kaljuse pinnaga kõrbeala

kivikõva
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülemäära kõva, üldse mitte pehme

kivikülm
[omadussõna, adjektiiv]
külm kui kivi, üsna külm (ka emotsionaalses mõttes)

kivikülv
[nimisõna, substantiiv]
1. lähestikku paiknevate suurte kividega kattunud ala

2. suurte kividega ala

kivilabürint
[nimisõna, substantiiv]
kividest spiraalselt või ringjalt laotud (maagiline) kujund maapinnal, milles kulgeb keskmesse viiv rada

kivilaev
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne laev, hrl pealt kinnise tekiga rannasõidupurjekas kivide vedamiseks

kivilahmakas
[nimisõna, substantiiv]
suur ja lai, lame kivi

kivilaud
[nimisõna, substantiiv]
kivist või kiviplaadiga laud

kivilinn
[nimisõna, substantiiv]
(ilma roheluseta, peamiselt suurtest kivihoonetest koosneva linna kohta)

kiviluts
[nimisõna, substantiiv]
poegiv pika rulja kehaga merekala

kivilõhandik
[nimisõna, substantiiv]
kivi lõhkiajamisel tekkinud suurem kivitükk (nt pool kivi)

kivilõhkumine
[nimisõna, substantiiv]
suurte kivide purustamine (lõhkeainega või käsitsi)

kivilõige
[nimisõna, substantiiv]
1. kivi, harvemini luu kunstipärane lõiketöötlus, kivilõikekunst

2. vastava lõiketöötlusega kivi

kivilõikekunst
[nimisõna, substantiiv]
1. kivi, harvemini luu kunstipärane lõiketöötlus

2. kivi kunstipärane töötlus

kivilõikur
[nimisõna, substantiiv]
seade kivimite lõikamiseks

kivilööv
[nimisõna, substantiiv]
väike endisaegne telliskivitehas

kivim
[nimisõna, substantiiv]
maakoort moodustav mineraalide kõva kogum

kivimaja
[nimisõna, substantiiv]
kivimaterjalist (tellistest, plokkidest) ehitatud maja

kivimaterjal
[nimisõna, substantiiv]
looduslikud või tehiskivid ehitus- vm materjalina

kivimeteoriit
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt silikaatidest koosnev meteoriit

kivimiline
[omadussõna, adjektiiv]
kivimitega seostuv

kivimiproov
[nimisõna, substantiiv]
rakendus- või teadusuuringute eesmärgil mingist kivimist võetud tükk

kivimiteke
[nimisõna, substantiiv]
kivimi tekkimine

kivimiõhik
[nimisõna, substantiiv]
lihvitud või poleeritud pinnaga maagi- või kivimiplaadike, mida kasutatakse uurimiseks

kivimkeha
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavate ühtlaste omadustega maakoore osa

2. ühtlaste omadustega maakoore osa

kivimosaiik
[nimisõna, substantiiv]
erinevatest kivitükikestest mosaiik

kivimurd
[nimisõna, substantiiv]
ehituskivide kaevandamise koht

kivimurdja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
kivimurrus töötav inimene

kivimüür
[nimisõna, substantiiv]
kividest laotud müür

kivine
[omadussõna, adjektiiv]
paljude kividega kaetud, rohkesti kive sisaldav

kivinema
[tegusõna, verb]
(nähtuse, protsessi vms kohta:) teatavasse seisu tarduma, muutumatut kuju omandama, arengus soikuma

kivinuga
[nimisõna, substantiiv]
muistne kivist valmistatud algeline nuga

kivinugis
[nimisõna, substantiiv]
kassisuurune metsnugisega sarnanev metsaservade ja avamaastike loom, Eestis haruldane

kivinukk
[nimisõna, substantiiv]
kivi nurk või kühm, mis kuskilt (nt pinnasest, veest) välja ulatub

kiviparkett
[nimisõna, substantiiv]
korrapärastest kividest (mustriliselt laotud) tänava- või põrandakate

kivipesu
[nimisõna, substantiiv]
teksasrõivaste töötlemise viis, mis annab kangale kulunud välimuse

kivipesuteksad
[nimisõna, substantiiv]
teatud töötlusega kulutatud välimuse saanud teksad

kivipesuteksased
[nimisõna, substantiiv]
teatud töötlusega kulutatud välimuse saanud teksad

kiviplaat
[nimisõna, substantiiv]
kivist plaat

kivipraht
[nimisõna, substantiiv]
kivide purustamisel või murenemisel tekkinud väikesed kivitükid

kiviprügi
[nimisõna, substantiiv]
kivide purustamisel või murenemisel tekkinud väikesed kivitükid

kivipuravik
[nimisõna, substantiiv]
1. jämeda jala ning pruuni kumera kübaraga söögiseen

2. seen

kivipuru
[nimisõna, substantiiv]
kivide purustamisel või murenemisel tekkinud väikesed kivitükid

kivipurustaja
[nimisõna, substantiiv]
kivi purustav masin

kivipurusti
[nimisõna, substantiiv]
seade kivimaterjali purustamiseks (nt killustiku tootmisel)

kivipurustusmasin
[nimisõna, substantiiv]
seade kivimaterjali purustamiseks (nt killustiku tootmisel)

kivipuur
[nimisõna, substantiiv]
(meislitaoline) riist kivisse, kivimaterjalisse augu puurimiseks

kivirahe
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk tihedalt pillutavaid või langevaid kive

kivirahn
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga väga suur kivi

kiviraidur
[nimisõna, substantiiv]
kivide tahuja, kivitahvlite raiuja

kiviraie
[nimisõna, substantiiv]
hauakivile, kivisse teksti või kujutise lisamine kivi pinnastruktuuri muutmise teel

kiviraiuja
[nimisõna, substantiiv]
kivide tahuja, kivitahvlite raiuja

kiviraiumine
[nimisõna, substantiiv]
1. kivi töötlemine viisil, mille tulemusena muutub kas kivi kuju või pinnastruktuur

2. kiviplokkidest skulptuuride, sammaste, plaatide ja muu valmistamine

kiviraun
[nimisõna, substantiiv]
suur kivide kuhi

kivirik
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, peamiselt mäestike lubjalembene rohttaim, Eestis ka kiviktaimlataim

2. rohttaim

kiviring
[nimisõna, substantiiv]
hrl muinasajast pärit kividest ring või labürint

kivirist
[nimisõna, substantiiv]
kivist rist hrl hauatähisena

kivirullija
[nimisõna, substantiiv]
1. rästasuurune musta-valgelaigulise sulestikuga peamiselt rannikualade lind, kes toitu otsides pöörab nokaga kivikesi ümber

2. rannikualade lind

kivirusu
[nimisõna, substantiiv]
kivimi murenemisel tekkivad tükid ja puru

kiviräbu
[nimisõna, substantiiv]
teravate servadega kandilistest osistest koosnev kivipuru

kiviräga
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt asuvate kivide suur hulk või ala

kivirägu
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt asuvate kivide suur hulk või ala

kivirähk
[nimisõna, substantiiv]
peenike kivipuru, teravate servadega kivikillud

kiviränk
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga väga suur kivi

kivirüngas
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga väga suur kivi

kiviselt
[määrsõna, adverb]
tundetult külmalt ja jäiselt, nagu kivinenult või tardunult

kivisepp
[nimisõna, substantiiv]
kivide tahuja, kivitahvlite raiuja

kivisild
[nimisõna, substantiiv]
kivist ehitatud sild

kivisillutis
[nimisõna, substantiiv]
korrapärastest kividest vm materjalist laotud mustriline tänavakate

kivisilm
[nimisõna, substantiiv]
auk ülemise veskikivi keskel, kust vili mõlema kivi vahele variseb

kivisisalik
[nimisõna, substantiiv]
kuivades paikades elutsev sisalik, kelle külgedel on heledate laikude muster

kivisool
[nimisõna, substantiiv]
1. maapõues mineraalina esinev naatriumkloriid

2. maavara

kivispoon
[nimisõna, substantiiv]
sisekujundusmaterjal, mille saamiseks on klaaskiule või puuvillale kleebitud õhuke kiht kvarts-kiltkivi, kiltkivi või liivakivi

kivisrakk
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) paksu puitunud seinaga tugikoerakk

2. puitunud seinaga tugikoerakk

kivistama
[tegusõna, verb]
kiviks või kivikõvaks, kivitaoliseks muutma

kivistik
[nimisõna, substantiiv]
kivide kogum

kivistis
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi jäänus või elutegevuse jälg, mis on kivistununa säilinud kivimis

2. organismi jäänus kivimis

kivistuma
[tegusõna, verb]
kiviks või kivikõvaks, kivitaoliseks muutuma

kivisus
[nimisõna, substantiiv]
kivide rohkus kuskil

kivisõda
[nimisõna, substantiiv]
vastastikku kividega pildumine

kivisöeajastu
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegkonna ehk paleosoikumi eelviimane, devonile järgnev ja permile eelnev ajastu ning ladestu

kivisöetõrv
[nimisõna, substantiiv]
kivisöe kõrgel temperatuuril töötlemisel tekkiv tume viskoosne vedelik

kivisüsi
[nimisõna, substantiiv]
must või hallikasmust taimse päritoluga põlev settekivim

kivitalb
[nimisõna, substantiiv]
kiilukujuline kivist tööriist endisajal puidu lõhestamiseks ja voolimiseks

kivitama
[tegusõna, verb]
1. kividega katma või sillutama

2. sillutama

kivitamm
[nimisõna, substantiiv]
nahkjate lehtedega ja tuhmide tumepruunide tõrudega lehtpuu, Eestis ilupuu

kivitara
[nimisõna, substantiiv]
(looduslikest) kividest laotud mingit maa-ala piirav aed

kivitee
[nimisõna, substantiiv]
kivisillutisega tee

kivitis
[nimisõna, substantiiv]
kivisillutis

kivitoestus
[nimisõna, substantiiv]
kividest ehitatud serv või tugi millegi jaoks

kivitrükk
[nimisõna, substantiiv]
(graafikas:) lametrükitehnika, kus teos trükitakse litokivilt, millele on rasvakriidiga, erilise pliiatsi või tušiga kantud kujutis

kivitrükkima
[tegusõna, verb]
kujutist litokivile kandma ja litokivilt trükkima

kivitõbi
[nimisõna, substantiiv]
kivide moodustumine mingis elundis, hrl sapipõies, neeruvaagnais või kusepõies

kivitäke
[nimisõna, substantiiv]
kiviga millessegi tekitatud väike kitsas süvend

kivitäks
[nimisõna, substantiiv]
avamaastikul (kiviaedades, varemeis) pesitsev väike halli- ja mustalaigulise sulestikuga täksivalt häälitsev lind

kivivare
[nimisõna, substantiiv]
suur kivide kuhi

kiviveolaev
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne laev, hrl pealt kinnise tekiga rannasõidupurjekas kivide vedamiseks

kivivili
[nimisõna, substantiiv]
hrl üheseemneline vili, milles seemet ümbritseb puitunud sisekest

kivivill
[nimisõna, substantiiv]
sulakivimimassist toodetud kiudmaterjal, mida kasutatakse ehituses

kivivineer
[nimisõna, substantiiv]
sisekujundusmaterjal, mille saamiseks on klaaskiule või puuvillale kleebitud õhuke kiht kvarts-kiltkivi, kiltkivi või liivakivi

kivivooder
[nimisõna, substantiiv]
kivist vooder nt hoonel, ahjul

kivivool
[nimisõna, substantiiv]
kivirusu allalibisemine mägedes

kiviväli
[nimisõna, substantiiv]
laialdane kivine ala

kiviõli
[nimisõna, substantiiv]
mineraalõli, eriti põlevkiviõli

kiviõlilane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kiviõli elanik

2. Kiviõlist pärit inimene

kiviürt
[nimisõna, substantiiv]
kividel kasvav madal sõnajalgtaim

kk
1. kool, mis annab keskhariduse

2. kool, mis annab keskhariduse

kk
tekst, mille autor on loonud avaldamiseks või lavastamiseks

kl
1. aeg, mida kell näitab

2. aeg, mida see ese näitab

kl
joogiklaasi täitev kogus (jooki vm ainet)

kl
1. (koolis:) õppeaastale vastav haridusaste (vahel teatava aine süvendatud õppega)

2. klass

klaar
[omadussõna, adjektiiv]
selge ja arusaadav, üheselt mõistetav

klaarima
[tegusõna, verb]
1. probleeme, suhteid vms selgitama või lahendama

2. selgeks, puhtaks muutma

3. selgitama, lahendama

Ühendtegusõnad: sisse klaarima, sisse klaarima, välja klaarima, välja klaarima, ära klaarimaära klaarima

klaaristama
[tegusõna, verb]
(naha vms kohta:) puhtaks, selgeks, justkui säravaks tegema

klaaritama
[tegusõna, verb]
(mõtlemise, mõtetega seoses:) asju rahulikult läbi mõtlema, et selgust saada

klaaruma
[tegusõna, verb]
1. vaadeldavana puhtamalt, selgemalt paistma hakkama

2. segavatest asjaoludest vabanema (nt udust, pilvedest)

klaarõun
[nimisõna, substantiiv]
kollakasvalge suviõun, sordilt 'Valge klaarõun' (puu või selle vili)

klaas
[nimisõna, substantiiv]
1. valgust läbilaskev habras tahke materjal

2. kõva materjal, mis laseb valgust läbi

3. sellest materjalist ese

klaasangerjas
[nimisõna, substantiiv]
6–8 cm pikkune klaasjalt läbipaistev noor angerjas

klaasehe
[nimisõna, substantiiv]
klaasist ehteasi

klaasehistöö
[nimisõna, substantiiv]
tarbekunstiala, mis hõlmab klaasimassist kunstiteoste loomist

klaashoone
[nimisõna, substantiiv]
väga suurte akendega, suuri klaaspindu moodustavate välisseintega hoone

klaasiahi
[nimisõna, substantiiv]
tööstusahi, milles toodetakse klaasimassi

klaasija
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguseid klaasimistöid tegev, eriti aknaid klaasiv oskustöötaja

klaasike
[nimisõna, substantiiv]
väike kogus mingit (hrl alkohoolset) jooki

klaasikild
[nimisõna, substantiiv]
väike klaasitükk

klaasikoda
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus puhutakse klaasi, tegeldakse klaasesemete valmistamisega

klaasikunst
[nimisõna, substantiiv]
tarbekunstiala, mis hõlmab klaasimassist kunstiteoste loomist

klaasikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
klaasikunsti alal toimiv kunstnik

klaasileht
[nimisõna, substantiiv]
(suur) tahvlikujuline tükk klaasi

klaasiliiv
[nimisõna, substantiiv]
peeneteraline kvartsliiv, mida tarvitatakse klaasi tootmiseks

klaasilõikaja
[nimisõna, substantiiv]
oskustööline, kes lõikab välja sobivas suuruses klaasi nt akna, vitriini või millegi muu jaoks

klaasima
[tegusõna, verb]
klaase ette panema või klaasiga katma

klaasimaal
[nimisõna, substantiiv]
klaasnõule või tahvelklaasile maalimine

klaasimaalimine
[nimisõna, substantiiv]
maalingu tegemine (ja selle kuumutades kinnistamine) klaasi pinnale

klaasimass
[nimisõna, substantiiv]
sulaklaasi mass

klaasimistöökoda
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus tehakse klaasitöid

klaasine
[omadussõna, adjektiiv]
klaasist, klaas-, rohke klaasiga

klaasing
[nimisõna, substantiiv]
klaasitud pind (nt uksel)

klaasinuga
[nimisõna, substantiiv]
tööriist klaasi lõikamiseks

klaasipiip
[nimisõna, substantiiv]
klaasipuhuja torukujuline tööriist klaasnõude valmistamiseks klaasimassist

klaasipuhastaja
[nimisõna, substantiiv]
auto vm sõiduki (ees)akna külge paigutatud seadis klaasi puhastamiseks saju ajal vms juhul

klaasipuhasti
[nimisõna, substantiiv]
auto vm sõiduki (ees)akna külge paigutatud seadis klaasi puhastamiseks saju ajal vms juhul

klaasipuhuja
[nimisõna, substantiiv]
klaasipuhumise oskustöötaja (ka ametinimetusena)

klaasipuhumine
[nimisõna, substantiiv]
klaasesemete käsitöönduslik vormimine vedelast klaasimassist klaasipiibu abil puhudes

klaasipuru
[nimisõna, substantiiv]
klaasi purustamisel või purunemisel tekkinud väikesed klaasitükid ja -killud

klaasissepp
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguseid klaasimistöid tegev, eriti aknaid klaasiv oskustöötaja

klaasistama
[tegusõna, verb]
klaasiks v klaasjaks muutma

klaasistuma
[tegusõna, verb]
klaasiks või klaasjaks muutuma

klaasisulatus
[nimisõna, substantiiv]
klaasi valmistamine tooraineid vastavas vannahjus sulatades

klaasisulatusahi
[nimisõna, substantiiv]
tööstusahi, milles toodetakse klaasimassi

klaasisus
[nimisõna, substantiiv]
(nt külmuse, läike, läbipaistvuse poolest) klaasi meenutav olek

klaasitahvel
[nimisõna, substantiiv]
(suur) tahvlikujuline tükk klaasi

klaasitõstmine
[nimisõna, substantiiv]
1. alkohoolsete jookide joomine (nt pidulikul üritusel)

2. purjutamine

klaasitäis
[nimisõna, substantiiv]
joogiklaasi täitev kogus (jooki vm ainet)

klaasitöökoda
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus tehakse klaasitöid

klaasivabrik
[nimisõna, substantiiv]
vabrik, kus toodetakse klaasi ja klaasist esemeid

klaasivärv
[nimisõna, substantiiv]
klaasimaalimisel kasutatav värv

klaasjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. klaasitaoline, klaasi meenutav

2. klaasi meenutav

klaasjää
[nimisõna, substantiiv]
(väga sileda ja libeda, kiilasjää kohta)

klaaskapp
[nimisõna, substantiiv]
klaasist kapp

klaaskast
[nimisõna, substantiiv]
klaasist seintega kast või kastikujuline klaasist ese või ehitis

klaaskasvuhoone
[nimisõna, substantiiv]
klaasist katuse ja seintega kasvuhoone

klaaskatus
[nimisõna, substantiiv]
klaasist katus

klaaskeha
[nimisõna, substantiiv]
silmamuna tagumist osa täitev sültjas läbipaistev mass

klaaskera
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune klaasist ese

klaaskeraamika
[nimisõna, substantiiv]
1. klaasilaadse tooraine kokkusulatamine väga vastupidavaks materjaliks

2. selline materjal või sellest valmistatud tooted

klaaskeraamiline
[omadussõna, adjektiiv]
vastupidava klaaskeraamika kihiga kaetud

klaas-kirsipuu
[nimisõna, substantiiv]
hapu kirsipuu ja magusa kirsipuu hübriid kahvatupunaste viljadega

klaaskirss
[nimisõna, substantiiv]
hapu kirsipuu ja magusa kirsipuu hübriid kahvatupunaste viljadega

klaaskiud
[nimisõna, substantiiv]
klaasist tehiskiud

klaaskolb
[nimisõna, substantiiv]
klaasnõu katsete tegemiseks

klaaskomm
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistev karamellkomm

klaaskompvek
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistev karamellkomm

klaaskuul
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune klaasese, nt kuuseehe

klaaskäsn
[nimisõna, substantiiv]
sügaval merepõhjas elutsev karika- või torukujuline algeline hulkrakne loom, kõige pikema elueaga (kuni 50 aastat) käsn

klaaslagi
[nimisõna, substantiiv]
nähtamatu takistus kõrgemale positsioonile liikumisel (nt ärimaailmas, organisatsiooni hierarhias), teatava inimeste rühma või valdkonna osa vertikaalne eraldamine

klaaslibe
[omadussõna, adjektiiv]
väga libe, libe nagu klaas

klaasmaja
[nimisõna, substantiiv]
väga suurte akendega, suuri klaaspindu moodustavate välisseintega hoone

klaasmosaiik
[nimisõna, substantiiv]
värvilistest klaasitükikestest mosaiik

klaasmuna
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune või piklik, seest õõnes klaasist ese, hrl ehteasi

klaasniit
[nimisõna, substantiiv]
sulaklaasist tõmmatud niit

klaasnuudel
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistev idamaine nuudel, mis on valmistatud mungoa-, kartuli-, bataadi- vm tärklisest

2. tärklisest valmistatud läbipaistev idamaine nuudel

klaaspaber
[nimisõna, substantiiv]
peene klaasipuruga kaetud liivapaber (pindade lihvimiseks)

klaaspakett
[nimisõna, substantiiv]
kahest või kolmest hermeetiliselt raamistatud õhkvahe(de)ga klaasitahvlist koosnev ehitustoode

klaaspind
[nimisõna, substantiiv]
millegi klaasist (välis)pind

klaasplasma
[nimisõna, substantiiv]
looma- ja taimerakkude tsütoplasma osa, mis ei sisalda mikroskoobiga nähtavaid struktuure

klaasplast
[nimisõna, substantiiv]
klaaskiuga tugevdatud polüester, vastupidav ja ilmastikukindel materjal

klaasplokk
[nimisõna, substantiiv]
klaasist ehitusplokk

klaaspärl
[nimisõna, substantiiv]
klaasist tehispärl

klaasriie
[nimisõna, substantiiv]
klaasniidist kootud riie, mida kasutatakse nt ehituses, remonditöödel

klaasruut
[nimisõna, substantiiv]
hrl üks mitmest nelinurksest akna- või ukseklaasist

klaasselge
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, läbipaistvalt selge

2. läbipaistvalt selge

klaassepp
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguseid klaasimistöid tegev, eriti aknaid klaasiv oskustöötaja

klaassile
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti tasane, ilma konaruste või lainetuseta

2. sile nagu peegel

klaassilm
[nimisõna, substantiiv]
klaasist silm (ka silmaproteesi kohta)

klaastaara
[nimisõna, substantiiv]
klaaspakendid, hrl klaaspudelid ja -purgid

klaastiib
[nimisõna, substantiiv]
väike klaasjalt läbipaistvate tiibadega liblikas, kelle röövikud on taimekahjurid

klaasuks
[nimisõna, substantiiv]
klaasist, klaastahvli(te)ga uks

klaasvatt
[nimisõna, substantiiv]
klaaskiududest isoleermaterjal

klaasveranda
[nimisõna, substantiiv]
suurte klaasakendega veranda

klaasvill
[nimisõna, substantiiv]
klaaskiududest isoleermaterjal

klaasvitriin
[nimisõna, substantiiv]
klaasseintega kapp väljapanekute jaoks

klade
[nimisõna, substantiiv]
paks vihik

klahv
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude masinate, aparaatide, muusikariistade ümmargune või ruudukujuline detail, millele kasutamisel sõrmega vajutatakse

2. üks osadest või nuppudest näiteks klaveril, telefonil, mida sa vajutad, et heli tekitada või käsklust anda

3. klahv aparaadil, masinal, pillil

klahv
[nimisõna, substantiiv]
lonks, suutäis hrl kanget alkoholi

klahvikombinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teataval viisil koos toimivad klahvid (nt arvutiklaviatuuril)

klahvinstrument
[nimisõna, substantiiv]
klahvistikuga muusikariist, milles heliallikas pannakse võnkuma klahvi allavajutamisega (nt klaver, orel, tšembalo)

klahvinuhk
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara või seadis, mis salvestab arvuti kasutaja teadmata kõik tema klahvivajutused (võimaldades nii kätte saada nt tema paroole)

klahvistik
[nimisõna, substantiiv]
1. klahvide kogum klahvpillidel, arvutil vms

2. ese või eseme osa, mille peal on klahvid, mida saab vajutada

klahvlüliti
[nimisõna, substantiiv]
lüliti, mille lülitusmehhanism on klahv

klahvpill
[nimisõna, substantiiv]
klahvistikuga muusikariist, milles heliallikas pannakse võnkuma klahvi allavajutamisega (nt klaver, orel, tšembalo)

klahvviiul
[nimisõna, substantiiv]
Rootsi päritolu traditsiooniline keelpill, millel heli tekitatakse poognaga ja heli kõrgust muudetakse pilli kaelal olevate klahvidega

klaköör
[nimisõna, substantiiv]
1. palgatud plaksutaja

2. palgatud aplodeerija

klamber
[nimisõna, substantiiv]
hrl kahe poolega ümberhaarav või kokkupigistav kinnitusvahend esemete, detailide vm ühendamiseks või paigalhoidmiseks (nt kirjaklamber, suusaklamber)

klambrid
[nimisõna, substantiiv]
plastplaadist ja metallklambritest koosnev suust eemaldatav vahend, mille abil korrigeeritakse hambumust

klambrieemaldi
[nimisõna, substantiiv]
riist klambrite eemaldamiseks

klambrilööja
[nimisõna, substantiiv]
1. riist klambritega kinnitamiseks

2. vahend, millega saab pabereid kokku kinnitada

klambripüstol
[nimisõna, substantiiv]
tööriist klammerdustööde tegemiseks

klammerdaja
[nimisõna, substantiiv]
1. riist klambritega kinnitamiseks

2. vahend, millega saab pabereid kokku kinnitada

klammerdama
[tegusõna, verb]
1. klambri(te)ga ühendama

2. klambri(te) vahele panema

klammerdi
[nimisõna, substantiiv]
1. riist klambritega kinnitamiseks

2. vahend, millega saab pabereid kokku kinnitada

klammerduma
[tegusõna, verb]
1. kellestki või millestki tugevasti, kramplikult kinni haarama või hoidma

2. emotsionaalselt kellelegi väga lähedale hoidma, kellegi tuge nõudma

klamüdioos
[nimisõna, substantiiv]
1. klamüüdiabakteri tekitatud suguhaigus, mis põhjustab põletikku emakakaelas ja kuseteedes

2. (harvemini:) klamüüdiate tekitatud muu haigus

klamüüdia
[nimisõna, substantiiv]
klamüdioosi, ornitoosi ja muid põletikulisi haigusi põhjustav väga väike rakusisene mikroob

klamüüdiabakter
[nimisõna, substantiiv]
klamüdioosi, ornitoosi ja muid põletikulisi haigusi põhjustav väga väike rakusisene mikroob

klanima
[tegusõna, verb]
nuruma, lunima, mangudes paluma

klanima
[tegusõna, verb]
1. ilusaks tegema, korda sättima

2. ennast

klann
[nimisõna, substantiiv]
algselt sugukond, hiljem iidse sugukonna järglaskond (šotlastel, iirlastel, harvemini on nimetust kasutatud ka teiste rahvaste puhul)

klants
[nimisõna, substantiiv]
sära, läige

klantsajakiri
[nimisõna, substantiiv]
värvilisele läikpaberile trükitud ajakiri

klantsima
[tegusõna, verb]
1. hoolitsusest, puhtusest särama

2. läikima panema, kauniks tegema

klantspaber
[nimisõna, substantiiv]
läikpaber

klantspilt
[nimisõna, substantiiv]
(tegelikkust ilustav) läikpaberil värvipilt

klaperdama
[tegusõna, verb]
plaksuvaid helisid tekitama (nt midagi liigutades)

klaperjaht
[nimisõna, substantiiv]
kärarohke õiendamine või kallaletung trükisõnas, avalikes esinemistes vms

klapirike
[nimisõna, substantiiv]
südameklapirike

klapitama
[tegusõna, verb]
1. millegagi vastavusse, kooskõlla viima, mingeid asjaolusid arvestades sobima panema

2. kokku

klapp
[nimisõna, substantiiv]
mingi eseme üht serva pidi kinnitatud liikuv osa, seadis hrl mingi ava katteks

klapp
[nimisõna, substantiiv]
(kokku)sobimine, kooskõla

klapphöövel
[nimisõna, substantiiv]
kaheosalise rauaga höövel

klappima
[tegusõna, verb]
1. (kokku) sobima

2. kooskõlas olema

Ühendtegusõnad: kokku klappimakokku klappima

klappima
[tegusõna, verb]
klapina üles või alla keerama

Ühendtegusõnad: kokku klappimakokku klappima

klappiste
[nimisõna, substantiiv]
iste, mida saab vastu seljatuge üles tõsta ning seljatoe najalt alla lasta

klappkaamera
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kokkukäiv fotoaparaat, mille objektiiv paiknes klapi taga

klapplaud
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkupandav laud, (otstes) üles ning alla keeratava lisaplaadiga laud

2. millegi küljes olev väljakeeratav lauake

klapptool
[nimisõna, substantiiv]
kokkukäiv klappistmega tool

klappuks
[nimisõna, substantiiv]
klapina avanev uks

klappvoodi
[nimisõna, substantiiv]
voodi, mida saab päevaks klapina seinale üles keerata

klarett
[nimisõna, substantiiv]
1. punaste Bordeaux' veinide üldnimetus Inglismaal

2. Prantsusmaal heledam Bordeaux' vein

klariss
[nimisõna, substantiiv]
frantsisklaste ordu naisharu liige

klarkia
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärinev roosade, lillade, punaste või valgete õitega aialill

2. rohttaim

klarnet
[nimisõna, substantiiv]
silindrilise, kõlalehtriga lõppeva toru ja lesthuulikuga puupuhkpill

klarnetiklass
[nimisõna, substantiiv]
klarneti eriala üksus muusikaõppeasutuses

klarnetimängija
[nimisõna, substantiiv]
klarnetil mängija (orkestris vm)

klarnetist
[nimisõna, substantiiv]
klarnetil mängija (orkestris vm)

klass
[nimisõna, substantiiv]
1. sarnaste tunnuste alusel moodustatud rühm, järk või liik mingis süsteemis või liigituses

2. sarnaste tunnuste alusel moodustatud rühm mingis süsteemis

3. aste, mis näitab, kui hea miski on

4. järk, liik, rühm

klassidevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
klasside vahel toimuv või esinev

klassifikaator
[nimisõna, substantiiv]
1. täpselt kirjeldatud, üksteist välistava tähisega kategooria, mida teatavas andmekogus kasutatakse millegi liigitamiseks või rühmadeks jaotamiseks (nt nomenklatuuris, loendis, nimistus)

2. klassifikaator

klassifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mingite tunnuste alusel liikideks või rühmadeks jaotamine, teatud liiki või rühma paigutamine

2. selle tulemusena tekkinud jaotus või süsteem

klassifitseerima
[tegusõna, verb]
1. mingite tunnuste alusel liikideks või rühmadeks jaotama, teatud liiki või rühma paigutama

2. liikideks jaotama, teatud liiki paigutama

klassifitseeruma
[tegusõna, verb]
mingite tunnuste alusel liikideks või rühmadeks jaotuma, teatud liiki või rühma asetuma

klassihuvid
[nimisõna, substantiiv]
teatud ühiskonnaklassi taotlused ja soovid

klassijuhataja
[nimisõna, substantiiv]
1. klassi juhtiv õpetaja

2. kindel õpetaja, kes mingi klassi eest vastutab

klassijuhatajatund
[nimisõna, substantiiv]
klassijuhataja poolt läbiviidav tund kasvatus-, õppetöö vm teemadel

klassijuss
[nimisõna, substantiiv]
1. klassi juhtiv õpetaja

2. kindel õpetaja, kes mingi klassi eest vastutab

klassik
[nimisõna, substantiiv]
1. üldiselt tuntud ja tunnustatud kirjanik, kunstnik, teadlane vm vaimukultuuriala esindaja, kelle looming on põhjapanev ning aegumatu

2. vääriskunstnik, -kirjanik v -helilooja

3. antiigiteadlane

klassika
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjanduse, kunsti, muusika vm loomingulise valdkonna tippteosed, millel on püsiv väärtus ning mis hrl on loodud teatava ajastu reeglite järgi

2. raamat, film, näidend, maal või muusikaline teos, mis on pikka aega populaarne olnud ja teisi autoreid mõjutanud

3. klassikute loodud teosed

klassikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
koolis samas klassis õppiv inimene

klassikalavastus
[nimisõna, substantiiv]
klassikateos lavastatuna

klassikaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. püsiva väärtusega, hrl teatava ajastu reeglite järgi loodud kirjanduse, kunsti, muusika vm loomingulise valdkonna tippteoste hulka kuuluv, klassikasse kuuluv

2. klassikasse kuuluv

klassikamaraton
[nimisõna, substantiiv]
otse edasi liikuva sammuga, klassikalises stiilis sõidetav suusamaraton

klassikarada
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamises:) klassikalise sõiduviisi rada

klassikasprint
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamises:) klassikalise sõiduviisi sprint

klassikastiil
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamises:) traditsiooniline sõidustiil, kus edasi liigutakse otse, kasutades vahelduvsammu ja paaristõukeid

klassikasuusk
[nimisõna, substantiiv]
klassikalises sõidustiilis sõitmiseks mõeldud suusk

klassikatehnika
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamises:) traditsiooniline sõidustiil, kus edasi liigutakse otse, kasutades vahelduvsammu ja paaristõukeid

klassikirjand
[nimisõna, substantiiv]
klassis õppetunni ajal kirjutatav kirjand

klassikollektiiv
[nimisõna, substantiiv]
ühe klassi õpilased

klassikursus
[nimisõna, substantiiv]
klassis õppeaasta jooksul läbivõetav õppeainete kogum

klassikuuluvus
[nimisõna, substantiiv]
kuuluvus teatud ühiskonnaklassi

klassiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühiskonna kihistumisega, ühiskonnas eristunud klassidega seotud

klassiloterii
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne rahaline loterii, mille võidud loositi järkude ehk klasside kaupa ja kus igaks loosimiseks müüdi uued loteriipiletid (Eestis 20. sajandi esimesel poolel)

klassipositsioon
[nimisõna, substantiiv]
teatud ühiskonnaklassi seisukohad ja suhtumine, hrl vastandumine teisele ühiskonnaklassile, vaatepunkt millegi suhtes

klassipäevik
[nimisõna, substantiiv]
raamat või kaustik iga klassi jaoks, millesse õpetajad märgivad ühe õppeaasta kestel tunni teema, õpilaste hinded ja puudumised

klassiruum
[nimisõna, substantiiv]
1. koolitunni pidamiseks, õppimiseks mõeldud ruum koolis

2. ruum, kus õpilasi õpetatakse

klassisisene
[omadussõna, adjektiiv]
ühe kooliklassi sees esinev, selle klassi õpilaste vahel toimuv

klassisõda
[nimisõna, substantiiv]
majanduslikult eri astmel olevate inimrühmade vaheline võitlus ühiskonnas

klassitahvel
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem alus hrl klassis või loenguruumis, mille peale saab kirjutada

2. (seinal rippuv) alus, mille peale saab kirjutada või kuhu saab teateid panna

klassiteadlik
[omadussõna, adjektiiv]
klassivahekordades hästi orienteeruv, tugevasti klassihuvide eest seisev

klassiteadvus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl marksistlikus ühiskonnakäsituses:) mingi ühiskonnaklassi, hrl tööliste ideede, poliitiliste vaadete vms kogum

klassiti
[määrsõna, adverb]
aastase kooliastme kaupa, eri haridusastmetel

klassitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. 17. sajandist kuni umbes 1830. aastateni valitsenud kirjandus- ja kunstisuund, mis otsis eeskujusid antiikkultuurist ning rõhutas lihtsust, selgust ja vormitäiuslikkust

2. antiikkultuurist eeskujusid otsiv kunsti- ja kirjandusvool 17.-19. saj

klassitsistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(arhitektuuris, kirjanduses, kunstis:) klassitsismile omaste, antiikkultuuri meenutavate joontega, hrl vormilt lihtne, selge ja täiuslik

klassituba
[nimisõna, substantiiv]
1. koolitunni pidamiseks, õppimiseks mõeldud ruum koolis

2. ruum, kus õpilasi õpetatakse

klassitund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund (klassiruumis)

klassitunnistus
[nimisõna, substantiiv]
teatud klassi lõpetamist tõendav koolitunnistus

klassitäis
[nimisõna, substantiiv]
ühte klassi moodustav hulk (õpilasi, lapsi)

klassitöö
[nimisõna, substantiiv]
kontrolltöö

klassivaen
[nimisõna, substantiiv]
vaen ühiskonnaklasside, nt rikaste ja vaeste vahel

klassivaenlane
[nimisõna, substantiiv]
(marksistlikus ühiskonnakäsituses:) töölisklassi suhtes vaenulikult tegutsev isik, töörahva vaenlane

klassivahe
[nimisõna, substantiiv]
erinevus eri ühiskonnaklasside vahel

klassivanem
[nimisõna, substantiiv]
klassi õpilaskonna juht (mitmesuguste klassi ellu puutuvate asjade ajamiseks, koostööks õpetajatega vms)

klassivastuolu
[nimisõna, substantiiv]
eri ühiskonnaklasside vaheline vastuolu

klassivend
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost klassikaaslane

2. meessoost õpilane, kes käib sinuga samas klassis

klassiviha
[nimisõna, substantiiv]
1. sallimatus teise ühiskonnaklassi kuuluvate inimeste vastu

2. sallimatus teise ühiskonnaklassi kuuluvate inimeste vastu

klassivõitlus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl marksistlikus ühiskonnakäsituses:) vastandlike huvidega ühiskonnaklasside ja nende liikmete kokkupõrked ühiskonnas

klassiväline
[omadussõna, adjektiiv]
koolis väljaspool õppetunde ja õppeprogrammi toimuv

klassiõde
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost klassikaaslane koolis

2. naissoost õpilane, kes käib sinuga samas klassis

klassiõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune klassipidu

klassiõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
põhikooli õpetaja, kellel on haridus mitme aine õpetamiseks

klassiühiskond
[nimisõna, substantiiv]
klassideks jagunenud ühiskond

klaster
[nimisõna, substantiiv]
kogum ühesuguseid või omavahel seotud objekte, nähtusi vms

klasteranalüüs
[nimisõna, substantiiv]
objektide rühmitamine nende omavahelise seose, nt omavahelise kauguse, läheduse või sarnasuse alusel

klasterarvuti
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk kokkuühendatud arvuteid, mida saab kasutada ühe superarvutina

klasterdama
[tegusõna, verb]
rühmitama objekte kogumiks (või kobaraks) nende omavahelise seose, nt omavahelise kauguse, läheduse või sarnasuse alusel

klasterdamine
[nimisõna, substantiiv]
objektide rühmitamine nende omavahelise seose, nt omavahelise kauguse, läheduse või sarnasuse alusel

klastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kivipurust, murenenud kivimist koosnev

2. purdne

klatš
[nimisõna, substantiiv]
kellestki tagaselja räägitav (tühine, pahatahtlik) kuulujutt

klatšihimuline
[omadussõna, adjektiiv]
kuulujutte levitada, teistest tagaselja rääkida armastav

klatšija
[nimisõna, substantiiv]
kuulujutte levitav, teisi taga rääkiv inimene

klatšijutt
[nimisõna, substantiiv]
kellestki tagaselja räägitav (tühine, pahatahtlik) kuulujutt

klatšima
[nimisõna, substantiiv, tegusõna, verb]
1. kellestki tagaselja (halvasti) rääkima, tühje jutte levitama

2. teisest inimesest halvasti rääkima, nii et ta ise seda ei kuule

klatšimoor
[nimisõna, substantiiv]
kuulujutte levitav, teistest tagaselja rääkiv naine

klatt
[omadussõna, adjektiiv]
korda aetud, korras

klattima
[tegusõna, verb]
1. selgitama, korda ajama, (ära) klaarima

2. selgitama, korda ajama

klausel
[nimisõna, substantiiv]
piirav punkt või lisatingimus (eriti lepingus)

klaustrofoobia
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik kinnise ruumi kartus, hirm kinnijäämise ees suletud ruumi

klaustrofoobiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. haiglaslikule kinnise ruumi kartusele (klaustrofoobiale) omast ängistavat tunnet tekitav

2. sellist ängistust tundev

klaustrofoobne
[omadussõna, adjektiiv]
1. haiglaslikule kinnise ruumi kartusele (klaustrofoobiale) omast ängistavat tunnet tekitav

2. sellist ängistust tundev

klausuur
[nimisõna, substantiiv]
kinnine nelinurkse siseõuega klooster

klaver
[nimisõna, substantiiv]
1. klahvidega muusikainstrument, kus heli tekib vildiga kaetud haamrikese löögist keelele

2. suur pill, mille mängimiseks peab vajutama klaviatuuril valgeid ja musti klahve

klaverdaja
[nimisõna, substantiiv]
klaveril mängija (solistina, orkestris vm)

klaverdama
[tegusõna, verb]
1. klaverit (või süntesaatorit) mängima

2. klaverit mängima

klaveriduo
[nimisõna, substantiiv]
kahest pianistist koosnev ansambel

klaverikaas
[nimisõna, substantiiv]
1. klaveri ülemine, sulgev osa

2. klahvistikku kattev osa klaveril

klaveriklass
[nimisõna, substantiiv]
klaveri eriala üksus muusikaõppeasutuses

klaverikontsert
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslikum helitöö klaverile ja orkestrile

klaverikoond
[nimisõna, substantiiv]
1. orkestri- või vokaal-instrumentaalteose koondnoodistus klaverile

2. orkestripala vms sobitus klaverile

klaverikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
klaverimuusika loov tõlgendaja ja esitaja

klaverikvartett
[nimisõna, substantiiv]
klaverile ja kolmele poogenpillile (viiulile, vioolale ja tšellole) kirjutatud helitöö

klaverikvintett
[nimisõna, substantiiv]
klaverile ja neljale poogenpillile (keelpillikvartetile või viiulile, vioolale, tšellole ja kontrabassile) loodud helitöö

klaveriliteratuur
[nimisõna, substantiiv]
klaverile loodud heliteosed

klaverilooming
[nimisõna, substantiiv]
klaverile loodud helitööd

klaverimeister
[nimisõna, substantiiv]
klaverite valmistaja

klaverimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. klaveri mängimine

2. klaverihelid

klaverimängija
[nimisõna, substantiiv]
klaveril mängija (solistina, orkestris vm)

klaveripala
[nimisõna, substantiiv]
väike helitöö klaverile

klaveripartii
[nimisõna, substantiiv]
klaverile määratud osa helitöö partituuris

klaveriprelüüd
[nimisõna, substantiiv]
prelüüd klaverile

klaverisaatja
[nimisõna, substantiiv]
laulja, instrumentaalsolisti saatja klaveril

klaverisonaat
[nimisõna, substantiiv]
sonaat klaverile

klaveritool
[nimisõna, substantiiv]
reguleeritava kõrgusega seljatoeta tool klaverimängija jaoks

klaveritrio
[nimisõna, substantiiv]
klaverile, viiulile ja tšellole või klaverile ja 2 muule keel- või puhkpillile loodud helitöö

klaveritund
[nimisõna, substantiiv]
klaverimängu õppimise tund

klaverivabrik
[nimisõna, substantiiv]
vabrik, kus toodetakse klavereid

klaverivirtuoos
[nimisõna, substantiiv]
eriti meisterlik klaverikunstnik

klaveriõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune klaverimuusika kontsert

klaveriõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
klaverimängu õpetaja

klaveriõpetus
[nimisõna, substantiiv]
klaverimängu õpetamine

klaveriõpingud
[nimisõna, substantiiv]
klaverimängu õppimine

klavessiin
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne klaverit meenutav klahvinstrument

2. klahvpill

klavessiinimängija
[nimisõna, substantiiv]
klavessiinil mängija

klavessinist
[nimisõna, substantiiv]
klavessiinil mängija

klaviatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. klahvide kogum klahvpillidel, arvutil vms

2. ese või eseme osa, mille peal on klahvid, mida saab vajutada

klaviir
[nimisõna, substantiiv]
1. orkestri- või vokaal-instrumentaalteose koondnoodistus klaverile

2. orkestripala vms sobitus klaverile

klavikord
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne nelinurkse kasti kujuline klahvinstrument, mille keeled asetsevad klaviatuuriga rööbiti

2. endisaegne klahvpill

kleebik
[nimisõna, substantiiv]
väike info- või reklaamsilt mingile pinnale kleepimiseks (elektrooniline või liimikihiga silt)

kleebis
[nimisõna, substantiiv]
väike info- või reklaamsilt mingile pinnale kleepimiseks (elektrooniline või liimikihiga silt)

kleenuke
[omadussõna, adjektiiv]
peene kondiga ja kõhn

kleenukene
[omadussõna, adjektiiv]
peene kondiga ja kõhn

kleep
[nimisõna, substantiiv]
kleepaine

kleepaine
[nimisõna, substantiiv]
külgehakkav, hrl kleepimiseks kasutatav aine (nt liim, kliister, teatud kemikaalid)

kleepekas
[nimisõna, substantiiv]
väike info- või reklaamsilt mingile pinnale kleepimiseks (elektrooniline või liimikihiga silt)

kleepima
[tegusõna, verb]
1. liimi vm kleepainega kinnitama

2. kui sa midagi kuhugi kleebid, siis sa paned selle asja teise asja külge kinni, näiteks liimi abil

Ühendtegusõnad: kinni kleepima, kinni kleepima, kokku kleepima, kokku kleepima, külge kleepima, külge kleepima, üles kleepimaüles kleepima

kleepjas
[omadussõna, adjektiiv]
külgehakkav, kleepuv

kleepkumm
[nimisõna, substantiiv]
korduvkasutatav mass paberite, piltide, kaartide vms seinale vm kinnitamiseks

kleeplint
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt või mõlemalt poolt kleepuv plastlint hrl millegi kinnitamiseks

2. lint, mis on ühelt poolt kaetud liimiga ja millega saab asju üksteise külge kinnitada

kleeppilt
[nimisõna, substantiiv]
väike kleebitav pilt, hrl kaunistav kleeps

kleepplaaster
[nimisõna, substantiiv]
kleebitav plaaster nt marlisideme või -padjakese kinnitamiseks

kleepriba
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt või mõlemalt poolt kleepuv plastlint hrl millegi kinnitamiseks

2. lint, mis on ühelt poolt kaetud liimiga ja millega saab asju üksteise külge kinnitada

kleeps
[nimisõna, substantiiv]
väike info- või reklaamsilt mingile pinnale kleepimiseks (elektrooniline või liimikihiga silt)

kleepuma
[tegusõna, verb]
1. millegi külge kinni hakkama, kleepuv olema

2. külgehakkava ainega koos olema või sellisena tunduma

Ühendtegusõnad: kokku kleepuma, kokku kleepuma, külge kleepumakülge kleepuma

kleepuvus
[nimisõna, substantiiv]
võime kleepuda

kleepvalk
[nimisõna, substantiiv]
nisus jt teraviljades sisalduv vees lahustumatu valk

kleerik
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku vaimulik (diakon, preester või piiskop)

2. katoliku vaimulik

kleerus
[nimisõna, substantiiv]
vaimulikud kogumina

kleidijupak
[nimisõna, substantiiv]
(liiga) lühike kleit

kleidijupakas
[nimisõna, substantiiv]
(liiga) lühike kleit

kleidijupats
[nimisõna, substantiiv]
(liiga) lühike kleit

kleidikäis
[nimisõna, substantiiv]
kleidi käsivart kattev osa

kleidimood
[nimisõna, substantiiv]
(mingile ajale omane) kleitide stiil ja üldilme

kleidiriie
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kleitide õmblemiseks mõeldud kangas

kleidisaba
[nimisõna, substantiiv]
kleidi alumine (seljapoolne) ääreosa

kleiditäis
[nimisõna, substantiiv]
(kanga kohta:) kleidi valmistamiseks kuluv kogus

kleidivarrukas
[nimisõna, substantiiv]
kleidi käsivart kattev osa

kleidiäär
[nimisõna, substantiiv]
kleidi alumine ääreosa

kleistogaamia
[nimisõna, substantiiv]
kahesugulise õie iseviljastumine oma tolmu abil kinnises õies

kleistoteetsium
[nimisõna, substantiiv]
1. kottseente täiesti kinnine viljakeha, millest eosed vabanevad selle avanemisel

2. kottseente kinnine viljakeha

kleit
[nimisõna, substantiiv]
1. keha ja osaliselt jalgu kattev naise või tütarlapse enamasti üheosaline riideese

2. ühest osast koosnev naiste riideese, mille alumine pool on seeliku moodi

klementiin
[nimisõna, substantiiv]
väike seemneteta, magus ja mahlane mandariinisort

klemm
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriseadme osa vooluringi ühendamiseks

2. elektriahelate või nende lülide ühenduspunkt

klemmipinge
[nimisõna, substantiiv]
toiteallika klemmide vaheline pinge

klempner
[nimisõna, substantiiv]
plekist esemete või toodete valmistaja või parandaja

klepper
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne Eesti hobuse nimetus

klepsüdra
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka veekell, kus aega mõõdeti ühest anumast teise tilkuva veehulga abil

kleptomaan
[nimisõna, substantiiv]
1. patoloogilise varastamise, kleptomaania all kannatav inimene

2. vargustõbe põdev isik

kleptomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. käitumishäire, millele on omane sund midagi varastada, patoloogiline varastamine

2. vargustõbi

klerikaal
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikuvõimu, klerikalismi pooldaja

2. kirikuvõimu pooldaja, kiriklane

klerikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kiriku, kirikutegelaste seisukohti järgiv, neist juhinduv

2. kirikuvõimu pooldav

3. kiriku seisukohtadest juhinduv, kirikuvõimu pooldav

klerikalism
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas ning kultuurielus vaimulikkonna (kiriku) juhtivat osa taotlev ideoloogia ja poliitika suund

2. kiriku juhtivat osa taotlev poliitiline vool

kleristoorium
[nimisõna, substantiiv]
basiilika kesklöövi ülemine, akendega osa

klh
(Nõukogude Liidus:) tootmisvahendite ühisomandusel põhinev kollektiivne põllumajanduslik suurmajand

klibakas
[nimisõna, substantiiv]
kümnest väiksem mängukaart

kliber
[nimisõna, substantiiv]
kümnest väiksem mängukaart bridžis

klibin
[nimisõna, substantiiv]
lühikeste heledate helide jada, hele klõbin

klibin-klõbin
[nimisõna, substantiiv]
lühikeste kergelt kõlavate helide jada, nt korduvast millegi vastu puutumisest või nupu-, klahvivajutustest

klibu
[nimisõna, substantiiv]
rannaäärne peenike kivipuru, Eestis hrl lubjakivist lapikud kivikesed

klibukõrb
[nimisõna, substantiiv]
kõrb, kus suurem osa maapinnast on kaetudklibuga

klibulood
[nimisõna, substantiiv]
õhukese kiviklibu kattega paepealne ala

klibune
[omadussõna, adjektiiv]
väikeste kivikestega, kivipuruga kaetud

klibuvall
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt klibust koosnev rannavall

kliendibaas
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavaid teenuseid kasutavate isikute kogum

2. registreeritud, kindlate klientide andmebaas

kliendihaldur
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes hoiab sidet ettevõtte klientidega, lahendab nende probleeme ja annab neile nõu

kliendikaart
[nimisõna, substantiiv]
püsikliendi kaart

kliendikeskne
[omadussõna, adjektiiv]
kliendi huvisid ja vajadusi arvestav, nendest lähtuv

kliendisuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemine mingi teenuse või kauba tarbijatega, info edastamine klientidele

kliendisõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
külastajale, kasutajale mugav, hinnalt vm poolest sobiv

klienditeenindaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (ametinimetus:) klientidega otse suhtlev teenindaja

2. inimene, kelle töö on inimestega suhelda ja neid teenindada

klienditeenindus
[nimisõna, substantiiv]
1. klientide teenindamine

2. vastav osakond asutuses

klienditugi
[nimisõna, substantiiv]
firma pakutav teenus, mille sisuks on klientide nõustamine, nende küsimustele vastamine ja probleemide lahendamine

klient
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud asutuse, ettevõtja või isiku teenuseid kasutav isik

2. inimene, kes kasutab teatud ettevõtte või isiku teenuseid

3. alaline ostja v tellija

4. advokaadi abi tarvitaja

klientelism
[nimisõna, substantiiv]
kindlate kliendi- või huvirühmade eelistamine laiale kodanikkonnale, kelle huvid jäävad tagaplaanile, sest on liiga eripalgelised ja halvasti koondunud

klientelistlik
[omadussõna, adjektiiv]
teatud kliendi- või huvirühmi eelistav (ja laiale kodanikkonnale vastanduv), hrl mitteametlikel suhetel ja vastastikustel teenetel põhinev

klientuur
[nimisõna, substantiiv]
kliendid, klientide ring

kliid
[nimisõna, substantiiv]
teravilja jahvatamisel eraldatud seemnekestad koos nende külge jäänud taimekoe- ja iduosadega

kliiketendustõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. nahahaigus, millele on iseloomulik peenehelbeline ketendav lööve

2. nahahaigus, pitüriaas

kliima
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi paikkonna geograafilisest asendist tingitud pikaajaline ilmade laad ja rütm

2. mingi maa-ala ilmade pikaajaline laad ja rütm

kliimaaktivist
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevusega seotud kliimamuutuse peatamise eest aktiivselt võitlev inimene

kliimaeesmärk
[nimisõna, substantiiv]
eesmärk, mida riik tahab kliimamuutuste leevendamiseks teatud ajaks saavutada (nt kasvuhoonegaaside vähendamine teatava protsendi võrra)

kliimakaart
[nimisõna, substantiiv]
kliimatüüpide levikut näitav kaart

kliimakamber
[nimisõna, substantiiv]
katsetuseks vajaliku tehiskliimaga suletud ruum

kliimakangelane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, ka muu elusolend, kelle tegevus aitab kaasa soovimatute kliimamuutuste leevendamisele või ärahoidmisele

kliimakatastroof
[nimisõna, substantiiv]
kliimamuutustest põhjustatud häving

kliimakokkulepe
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheline leping, mille eesmärk on pidurdada ülemaailmset soojenemist

kliimakriis
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus inimtegevusega seostatav kliimamuutus on kontrolli alt väljumas ja kujunemas ohuks kogu planeedile

kliimaks
[nimisõna, substantiiv]
1. sugunäärmete talitluse alanemisega seotud eluetapp

2. sugulise talitluse taandarengu periood

kliimalepe
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheline leping, mille eesmärk on pidurdada ülemaailmset soojenemist

kliimaministeerium
[nimisõna, substantiiv]
kliimapoliitika elluviimise eest vastutav ministeerium

kliimaminister
[nimisõna, substantiiv]
minister, kes koordineerib kliimaeesmärkide saavutamiseks vajalikke tegevusi

kliimamudel
[nimisõna, substantiiv]
arvutimudel, mis jäljendab atmosfääri, ookeanide, maapinna ja jää vastasmõjusid (kasutatakse nt prognooside tegemiseks tuleviku kliima kohta)

kliimamure
[nimisõna, substantiiv]
(pidev) mure kliima- ja keskkonnamuutuse pärast, mis seisneb kliimamuutuse ilmingutest tingitud kurbuses, ärevuses, ängistuses, stressis, depressioonis vms

kliimamuutus
[nimisõna, substantiiv]
pika aja jooksul ilmnev ilmastikuolude muutumine (hrl märgib keskmise õhutemperatuuri tõusust tulenevat inimtegevusega seostatavat muutust)

kliimaneutraalne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus õhku paisatakse vaid niipalju kasvuhoonegaase, kui ökosüsteem parasjagu siduda suudab

kliimaneutraalsus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus üks piirkond paiskab õhku vaid niipalju kasvuhoonegaase, kui ökosüsteem parasjagu siduda jõuab

kliimaolud
[nimisõna, substantiiv]
kliimat iseloomustavad asjaolud, nt organismide eluvõimaluste määrajana

kliimapagulane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pageb kodumaalt mujale põhjusel, et seal on talle meelepärasem kliima

kliimaperiood
[nimisõna, substantiiv]
väga pikk enam-vähem ühtlase kliimaga ajajärk

kliimapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
abinõude süsteem, mida riik rakendab kasvuhoonegaaside emissiooni vähendamiseks ja ülemaailmse soojenemise aeglustamiseks

kliimapõgenik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pageb kodumaalt mujale põhjusel, et seal on talle meelepärasem kliima

kliimaravi
[nimisõna, substantiiv]
kliimategurite kasutamine raviks, haiguse ravi ilmastiku abil

kliimaränne
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ümberasumine omal maal või ühelt maalt teisele kliima- ja keskkonnamuutuste tõttu

kliimaseade
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis hoiab õhu ruumis või autos puhta, parajalt sooja ja niiske

2. õhu konditsioneerimise seade

kliimasoojenemine
[nimisõna, substantiiv]
maapinnalähedase atmosfääri ja ookeanide keskmise temperatuuri tõus

kliimastaadium
[nimisõna, substantiiv]
väga pikk enam-vähem ühtlase kliimaga ajajärk

kliimateadlane
[nimisõna, substantiiv]
kliimat, selle kujunemist ja muutusi uuriv eriteadlane

kliimateadus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis uurib Maa kliimat ja selle kujunemist, samuti inimtegevuse mõju kliimale ning kliimamuutusi

2. teadusharu, mis uurib Maa kliimat

kliimategur
[nimisõna, substantiiv]
kliimat kujundav tegur

kliimatingimused
[nimisõna, substantiiv]
kliimat iseloomustavad asjaolud, nt organismide eluvõimaluste määrajana

kliimatüüp
[nimisõna, substantiiv]
kliima mingis piirkonnas, kus sarnaste kliimatekketegurite mõjul kujunevad sarnased kliimatingimused

kliimavahetus
[nimisõna, substantiiv]
asumine, minek teistsuguse kliimaga paikkonda

kliimavööde
[nimisõna, substantiiv]
vööna ümber Maa asetsev ekvaatoriga paralleelne pinna laiutine osa, suurim klimaatiline jaotus maakeral, millele on iseloomulikud sarnased looduslikud tingimused

kliimavöönd
[nimisõna, substantiiv]
vööna ümber Maa asetsev ekvaatoriga paralleelne pinna laiutine osa, suurim klimaatiline jaotus maakeral, millele on iseloomulikud sarnased looduslikud tingimused

kliimaärevus
[nimisõna, substantiiv]
(pidev) mure kliima- ja keskkonnamuutuse pärast, mis seisneb kliimamuutuse ilmingutest tingitud kurbuses, ärevuses, ängistuses, stressis, depressioonis vms

kliine
[omadussõna, adjektiiv]
teravilja jahvatamisel eraldatud seemnekesti, kliisid sisaldav

kliinik
[nimisõna, substantiiv]
1. haigla, kus tehakse ühtlasi teaduslikku uurimistööd ja kus praktiseerivad üliõpilased

2. haigla, kus tehakse teaduslikke uurimusi ja kus töötavad ka üliõpilased

kliinikum
[nimisõna, substantiiv]
kõik ühe ülikooli kliinikud

kliiniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. arstliku uurimisega kindlakstehtav või -tehtud

2. haiglas läbiviidav, toimuv

kliirens
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduki kandva raamistiku (ehk šassii) väikseim kaugus teepinnast

2. sõiduki šassii väikseim kaugus teepinnast

kliiring
[nimisõna, substantiiv]
vastastikuste nõudmiste ja võlakohustuste tasaarvestus sularahata arveldustena

kliister
[nimisõna, substantiiv]
keeva vette segatud tärklisest või jahust kleepaine

kliisterdama
[tegusõna, verb]
kliistriga kokku tegema

kliisterduma
[tegusõna, verb]
teatud temperatuuril kliistritaoliseks, kleepjaks minema

kliisterjas
[omadussõna, adjektiiv]
kliistritaoliselt kleepuv või sültjas, kliistrit meenutav

kliistrine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kliistriga koos

2. kliistrile sarnanev

kliistripühad
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ruumide puhastamiseks ja akende kleepimiseks ettenähtud õppetöövaheaeg oktoobri lõpul

kliitik
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüvele häälduses liituv osa, mis on sõnatüvega nõrgalt seotud ning ise sõnarõhku ei kanna (nt -ki/-gi sõnas tulnud/ki, 's sõnas on's)

kliitor
[nimisõna, substantiiv]
1. naise välissuguelund häbemepilu eesosas, mis koosneb kahest korgaskehast

2. naise välissuguelund

kliiver
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmnurkne puri purjelaeva vööris (kliiverpoomil)

2. kolmnurkne puri laeva eesosas

kliiverpoom
[nimisõna, substantiiv]
1. purjelaeva vöörist etteulatuv tala, millele kinnituvad kolmnurksed eespurjed

2. purjelaeva vöörist etteulatuv tala

kliivia
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Aafrikast pärit nahkjate kaarduvate lehtede ja oranžide või punaste lehterjate õitega taim, Eestis toalillena

2. ilutaim

klikeaeg
[nimisõna, substantiiv]
(Eesti aja kohta, Nõukogude ideoloogia kohaselt halvustavana)

klikeaegne
[omadussõna, adjektiiv]
Eesti Vabariigi ajal (1918–1940) esinenud, sellest ajast pärinev

klikiaeg
[nimisõna, substantiiv]
(Eesti aja kohta, Nõukogude ideoloogia kohaselt halvustavana)

klikiaegne
[omadussõna, adjektiiv]
Eesti Vabariigi ajal (1918–1940) esinenud, sellest ajast pärinev

klikimagnet
[nimisõna, substantiiv]
(veebimeedias:) põnevust taotlev pealkiri, mis meelitab lugeja klõpsama, et artiklit lugeda

klikimeedia
[nimisõna, substantiiv]
veebimeedia, mis taotleb saada võimalikult palju tähelepanu ja klikke, et teenida reklaamitulu

klikivalitsus
[nimisõna, substantiiv]
valitsus, mille moodustab omakasupüüdlik ühehuviliste rühmitus

klikk
[nimisõna, substantiiv]
1. omakasupüüdlik ühehuviliste rühmitus

2. kildkond

klikk
[nimisõna, substantiiv]
vajutus hiireklahvile

klikkama
[tegusõna, verb]
elektroonilises seadmes lingile, ikoonile vms vajutama, et mingit toimingut sooritada

klikker
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline seade, mida kasutatakse loengutes, koolitustel vm nt tagasiside andmiseks, märguandena

klikkima
[tegusõna, verb]
elektroonilises seadmes lingile, ikoonile vms vajutama, et mingit toimingut sooritada

klimaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
kliimaga seostuv

klimaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis hoiab õhu ruumis või autos puhta, parajalt sooja ja niiske

2. õhu konditsioneerimise seade

klimakteeriline
[omadussõna, adjektiiv]
klimakteeriumiga seotud, kliimaksiga kaasnev

klimakteerium
[nimisõna, substantiiv]
1. sugunäärmete talitluse alanemisega seotud eluetapp

2. sugulise talitluse taandarengu periood

klimatograafia
[nimisõna, substantiiv]
mingi paikkonna kliimat kirjeldav klimatoloogia osa

klimatoloog
[nimisõna, substantiiv]
kliimat, selle kujunemist ja muutusi uuriv eriteadlane

klimatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis uurib Maa kliimat ja selle kujunemist, samuti inimtegevuse mõju kliimale ning kliimamuutusi

2. teadusharu, mis uurib Maa kliimat

klimatoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
klimatoloogia valdkonda kuuluv, sellega seostuv

klimatoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
kliimategurite kasutamine raviks, haiguse ravi ilmastiku abil

klimberdama
[tegusõna, verb]
klaverit (harva muud keelpilli) oskamatult, kehvasti, lohakalt mängima

klimbisupp
[nimisõna, substantiiv]
supp, millesse on lisatud klimbid

klimp
[nimisõna, substantiiv]
hrl supivedelikus keedetud (või keedetav) tainapala

klimpi
[määrsõna, adverb]
(toidu kohta:) ebamääraseid tükikesi sisaldavaks, ebameeldivalt tükiliseks

klimpis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(toidu kohta:) ebamääraseid tükikesi sisaldav, ebameeldivate tükkidena

klindiastang
[nimisõna, substantiiv]
jõgede ja nõlvade erosiooni koosmõjul tekkinud järsk astang

klinitsist
[nimisõna, substantiiv]
1. kliinikus töötav ja seal teadusuuringuid tegev arst

2. kliinikuarst

klinker
[nimisõna, substantiiv]
täieliku paakumiseni kuumutatud tihe ja tugev keraamiline tehiskivi

klinkerkivi
[nimisõna, substantiiv]
täieliku paakumiseni kuumutatud tihe ja tugev keraamiline tehiskivi

klinkerplangutus
[nimisõna, substantiiv]
plangutus, kus laeva või paadi poordiplangud on kinnitatud servadega üksteise peale

klinkertellis
[nimisõna, substantiiv]
täieliku paakumiseni kuumutatud tihe ja tugev keraamiline tehiskivi

klinkritolm
[nimisõna, substantiiv]
tsemendi tootmisel jäägina tekkiv tolm

klint
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge järsk kallas, kus paljanduvad paekivikihid

2. rannikupank

klintš
[nimisõna, substantiiv]
1. taipoksis püstimaadlus

2. poksis keelatud võte, sülitsi vastase külge klammerdumine

klintšima
[tegusõna, verb]
poksis: sülitsi vastase külge klammerduma

klipp
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike heli- või videolõik

2. mõneminutiline film, näit muusikapala reklaam

klipper
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk ja kitsas täislaeva purjestusega merelaev 19. sajandil

2. kiire purjekas

klips
[nimisõna, substantiiv]
1. klambritaoline kinniti

2. sellise kinnitiga ese (nt kõrvarõngas)

klirin
[nimisõna, substantiiv]
hrl klaasi purunemisel või millegagi järsul kokkupuutel tekkiv hele heli

klirisema
[tegusõna, verb]
1. hrl klaasi purunemisel või millegagi järsul kokkupuutel tekkivat heledat heli kuuldavale laskma

2. selle saatel kukkuma või purunema

kliristama
[tegusõna, verb]
1. hrl klaasi purunemisel või millegagi järsul kokkupuutel tekkivat heledat heli tekitama

2. seda tekitades midagi tegema

klirr
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hrl klaasi purunemisel või millegagi järsul kokkupuutel tekkivat heledat heli

klistiir
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku juhtimine pära- või jämesoolde soole tühjendamise või ravimite või toitainete manustamise otstarbel

klistiirikann
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne voolikuga anum klistiiri tegemiseks

2. loputi, märjuti

klistiiriprits
[nimisõna, substantiiv]
kummiballooniga prits klistiiri tegemiseks

klišee
[nimisõna, substantiiv]
kulunud, palju tarvitatud väljend (või muu väljendusvahend)

klišeerima
[tegusõna, verb]
kõrgtrükiplaati valmistama, hrl söövitades või graveerides

klišeesõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mida kasutatakse liiga sageli ning mis seetõttu on stiili poolest kulunud, trafaretne

klišeeväljend
[nimisõna, substantiiv]
paljutarvitatud väljend

klitoriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kõdistiga seotud, kõdistis toimuv

kloaak
[nimisõna, substantiiv]
hrl maa-alune reovee ja mustuse äravoolu kanal

kloasm
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspruun laik raseduse ajal näol, harvemini rinnal või kõhul

klobima
[tegusõna, verb]
peksma, taguma

klobin
[nimisõna, substantiiv]
tuhmi kõlaga kolin

klobisema
[tegusõna, verb]
tuhmi kõlaga kolinat andma (või tekitama)

klobistama
[tegusõna, verb]
tuhmi kolinat tekitama, klobisema panema

klohmima
[tegusõna, verb]
peksma, taguma

klokee
[nimisõna, substantiiv]
kublalise pinnaga riie

kloksuma
[tegusõna, verb]
(hrl hauduja kana kohta:) „(k)loks-(k)loks” häälitsusi tegema

klombitud
[omadussõna, adjektiiv]
(loodusliku kivi kohta:) vasaraga hrl nelinurkseks ehitusmaterjaliks tahutud

klomp
[nimisõna, substantiiv]
pehmest või püdelast ainest vormitu tükk

klompi
[määrsõna, adverb]
1. (pehme aine kohta:) tükke sisaldavaks, tükiliseks

2. üheks tükiks, tombuks

klompima
[tegusõna, verb]
1. looduslikku kivi vasaraga hrl nelinurkseks ehitusmaterjaliks tahuma

2. kivi vasaraga sobivaks tahuma

klompis
[määrsõna, adverb]
1. (pehme aine kohta:) tükke sisaldav

2. tükina või tükkidena

klompkivi
[nimisõna, substantiiv]
vasaraga hrl nelinurkseks tahutud kivi ehitusmaterjalina

klompkivisillutis
[nimisõna, substantiiv]
sillutis, mis on tehtud vasaraga hrl nelinurkseks tahutud kividest

kloon
[nimisõna, substantiiv]
isendi sugulise või mittesugulise paljunemise tulemusel tekkinud geneetiliselt identne järglaskond

kloonaretus
[nimisõna, substantiiv]
1. vegetatiivse paljundamisega (nt tütartaimedega, pookimisega, pistikutega) toimuv sordiaretus

2. vegetatiivse paljundamisega toimuv sordiaretus

klooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (seoses liigutustega:) tõmblev, kiiresti üksteisele järgnevate lihaskokkutõmmetega

2. vappeline

kloonima
[tegusõna, verb]
1. geneetiliselt identset organismi tekitama

2. organismi- v rakukloone tekitama

kloonlammas
[nimisõna, substantiiv]
kloonitud lammas

kloonlaps
[nimisõna, substantiiv]
kloonitud laps

kloonus
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiresti üksteisele järgnevate tahtmatute lihaskokkutõmmete ja -lõtvumiste seeria

2. klooniline kramp

kloor
[nimisõna, substantiiv]
1. terava lõhnaga kollakasroheline mürgine gaas, omadustelt halogeen, keemiline element järjenumbriga 17

2. gaasiline element

kloorhape
[nimisõna, substantiiv]
kloori sisaldav aine, tugev oksüdeerija

kloorheksidiin
[nimisõna, substantiiv]
antimikroobse toimega aine, mille lahust kasutatakse nt suuvees igemehaiguste ennetamiseks

kloorima
[tegusõna, verb]
1. kloori abil töötlema

2. kloori ühendisse sisse viima

kloorishape
[nimisõna, substantiiv]
teatud hapnikhape

klooritama
[tegusõna, verb]
kloorlubja abil pleegitama või desinfitseerima

kloorivesi
[nimisõna, substantiiv]
kloori vesilahus, millel on baktereid hävitav toime

kloorlubi
[nimisõna, substantiiv]
kustutatud lubja kloorimisel saadav valge pulberjas desinfitseeriva ja pleegitava toimega aine

kloororgaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
(orgaanilise aine koostise kohta:) selline, kus süsinik on vahetult seotud kloori aatomiga

kloorpikriin
[nimisõna, substantiiv]
1. värvuseta teravalõhnaline mürgine vedelik, mida kasutatakse põllumajanduses pestitsiidina ja sõjatööstuses keemiarelvade koostises

2. mürkaine

kloorpromasiin
[nimisõna, substantiiv]
tugevatoimeline rahusti

kloorsus
[nimisõna, substantiiv]
kloori ja muude halogeenide (nt broomi, fluori ja joodi) määr vees

kloortetratsükliin
[nimisõna, substantiiv]
kiirikbakteritest saadav mitmekülgse bakteriostaatilise toimega antibiootikum, kibeda maitsega kuldkollane pulber

kloorvesinik
[nimisõna, substantiiv]
terava lõhnaga värvitu gaas, mis õhuniiskusega annab soolhappe valge suitsutaolise auru näol

klooster
[nimisõna, substantiiv]
1. eraldatud paik, kus mungad või nunnad elavad kogukonnana (kristlusel, ka mõnel teisel usundil)

2. vastav ühendus

3. koht, kus usklikud inimesed teistest inimestest eraldi elavad ja töötavad

4. vastavad hooned

kloosterlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kloostrile omane, hrl lihtne ja range

2. kloostrile omane

kloostriaed
[nimisõna, substantiiv]
kloostri juurde kuuluv aed, kus hrl kasvatati maitse- ja ravimtaimi ning peeti mesilasi

kloostrikirik
[nimisõna, substantiiv]
kloostris või kloostri juures asuv kirik

kloostrikool
[nimisõna, substantiiv]
kloostri juurde kuuluv õppeasutus (eriti keskajal)

kloostrivend
[nimisõna, substantiiv]
(munga, ka ilmikvenna kohta)

kloostriülem
[nimisõna, substantiiv]
kloostrit juhtiv isik (abt või abtiss)

klopats
[nimisõna, substantiiv]
poiss, nooruk

klopits
[nimisõna, substantiiv]
kloppimisvahend

klopp
[nimisõna, substantiiv]
puuklots, pakuke

klopper
[nimisõna, substantiiv]
kloppimisvahend

kloppima
[tegusõna, verb]
1. (kergelt) taguma, korduvalt lööma

2. sel viisil midagi tegema

3. raputades puhastama

Ühendtegusõnad: lahti kloppima, lahti kloppima, läbi kloppima, läbi kloppima, üles kloppimaüles kloppima

klops
[nimisõna, substantiiv]
1. eelnevalt vasardatud praetud veiselihalõigud kastmes

2. liharoog

klopsima
[tegusõna, verb]
1. kergelt, korduvalt (kokku) lööma, kergelt taguma

2. sel viisil midagi tegema (nt meisterdama)

Ühendtegusõnad: kokku klopsimakokku klopsima

kloraat
[nimisõna, substantiiv]
kloorhappe sool

kloreerima
[tegusõna, verb]
1. kloori abil töötlema

2. kloori ühendisse sisse viima

klorella
[nimisõna, substantiiv]
1. tiikides ja loikudes, maapinnal ja mulla pindmistes kihtides kasvav rohevetikas, mida pulbrilisel kujul kasutatakse nt smuutides

2. üherakuline rohevetikas

kloriid
[nimisõna, substantiiv]
kloori ühend mingi muu keemilise elemendiga (välja arvatud hapnik ja fluor)

kloriin
[nimisõna, substantiiv]
kollane eemaletõukava ja ärritava lõhnaga mürgine vedelik, mille aur on roheline

kloriit
[nimisõna, substantiiv]
1. vilgutaoline kihilise ehitusega tumeroheline mineraal

2. tumeroheline mineraal

klorit
[nimisõna, substantiiv]
kloorishappe sool

kloroamiin
[nimisõna, substantiiv]
kloori sisaldav ühend, mida kasutatakse mikroobide hävitamiseks

kloroeteen
[nimisõna, substantiiv]
värvuseta gaas, mille baasil valmistatakse nt plastmasse, kunstnahka ja vahariiet

kloroform
[nimisõna, substantiiv]
1. uimastava magusa lõhnaga värvuseta vedelik, varemalt kasutatud ka uimastusvahendina

2. uimasti

kloroformima
[tegusõna, verb]
1. kloroformiga uimastama

2. kloroformiga uimastama

klorofoss
[nimisõna, substantiiv]
teatud mürkkemikaal

klorofüll
[nimisõna, substantiiv]
taimede, vetikate ja teatavate bakterite värvaine, mis annab neile rohelise värvuse

klorofüllivaegus
[nimisõna, substantiiv]
1. klorofülli puudujääk rohelistel taimedel, suutmatus toota klorofülli

2. klorofülli puudujääk taimedel

kloroos
[nimisõna, substantiiv]
1. klorofülli puudujääk rohelistel taimedel, suutmatus toota klorofülli

2. klorofülli puudujääk taimedel

kloroplast
[nimisõna, substantiiv]
1. klorofülli sisaldav (ja seetõttu rohekas) osake taime rakus

2. klorofülli sisaldav rakuplasma osake

kloropreen
[nimisõna, substantiiv]
kautšuki tootmisel kasutatav vees halvasti lahustuv mürgine vedelik

klosetipott
[nimisõna, substantiiv]
1. suur istmega anum tualettruumis

2. suur istmega anum WC-s

klosett
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalne ruum urineerimiseks ja roojamiseks

2. ruum, kuhu sa lähed, et näiteks uriinist vabaneda

klošš
[nimisõna, substantiiv]
1. kellukesetaoline avardumine riietusesemel

2. kellukesekujuline rõivajoon

kloššima
[tegusõna, verb]
(riietuseseme kohta:) kellukesekujuliselt langema

kloššlõige
[nimisõna, substantiiv]
kellukesekujuline, alt avarduv rõiva lõige

kloššpüksid
[nimisõna, substantiiv]
kellukesekujuliste, alt avarduvate säärtega püksid

kloššseelik
[nimisõna, substantiiv]
kellukese- või rattakujulise lõikega avar seelik

klots
[nimisõna, substantiiv]
1. väike puust, plastist või muust materjalist tahukas (nt laste Lego klots)

2. väike sirgete külgedega puust või plastist asi, millega lapsed näiteks torni ehitavad

klotser
[nimisõna, substantiiv]
1. massiivne plaatja pealispinnaga hrl meeste sõrmus

2. massiivne plaatja pealispinnaga sõrmus

klotsersõrmus
[nimisõna, substantiiv]
1. massiivne plaatja pealispinnaga hrl meeste sõrmus

2. massiivne plaatja pealispinnaga sõrmus

klou
[nimisõna, substantiiv]
(purjelaeval:) vastu masti toetuv kahvli ots

kloun
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguste naljanumbritega esinev tsirkusekoomik

2. tsirkusekoomik

3. inimene, kes kannab naljakaid riideid ja kelle töö on esineda tsirkuses ning inimesi naerma ajada

klounaad
[nimisõna, substantiiv]
tsirkusenumber klounidega, klounide esinemine

klounilik
[omadussõna, adjektiiv]
klounile omane

klounitama
[tegusõna, verb]
klouni mängima, veiderdama

klounkala
[nimisõna, substantiiv]
erksatriibuline korallriffide kala, kes elab sümbioosis meriroosidega, täpsemini kloun-meriroosahven

klubi
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm ühise huviala, elukutse või ühiste vaadetega inimesi

2. nende kooskäimiskoht

3. rühm ühiste huvidega inimesi, kes midagi koos teevad

4. koht, kus nad kokku saavad

klubihoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles tegutseb klubi

klubihunt
[nimisõna, substantiiv]
ööklubides vms kohtades pidevalt pidutsemas käiv inimene

klubijalgpall
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalliklubide tegevus, võistlemine vms (vastandatuna rahvuskoondise tegevusele)

klubikaart
[nimisõna, substantiiv]
klubi (nt spordi-, terviseklubi) liikmelisust tõendav kaart

klubikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
samasse klubisse kuuluv inimene (nt teatud spordiühenduse sportlane)

klubikorvpall
[nimisõna, substantiiv]
korvpalliklubide tegevus, võistlemine vms (vastandatuna rahvuskoondise tegevusele)

klubikultuur
[nimisõna, substantiiv]
klubimuusikat ja ööklubis ajaveetmist harrastavate noorte subkultuure

klubilane
[nimisõna, substantiiv]
mingi huviala- või spordialaga seotud klubi liige

klubiliige
[nimisõna, substantiiv]
mingi huvi- või spordialaga klubisse kuuluv inimene

klubiline
[omadussõna, adjektiiv]
klubiga seostuv, seal toimuv

klubimeeskond
[nimisõna, substantiiv]
teatud spordiklubi esindav meeskond

klubimuusika
[nimisõna, substantiiv]
monotoonsel rütmil põhinev elektrooniline tantsumuusika

klubinaiskond
[nimisõna, substantiiv]
teatud spordiklubi esindav naiskond

klubipintsak
[nimisõna, substantiiv]
(hrl tumesinine) metallnööpidega ühe- või kaherealine meestepintsak

klubiriietus
[nimisõna, substantiiv]
ööklubis vm kantavad liibuvad, läikivad, sätendavad vm moel tähelepanu köitvad riided

klubiruum
[nimisõna, substantiiv]
1. seltskondlikuks koosviibimiseks mõeldud ruum

2. (eraldatud) ruum klubiliikmete jaoks

klubitama
[tegusõna, verb]
ööklubides käima

klubitantsija
[nimisõna, substantiiv]
ööklubides esinev tantsija

klubitool
[nimisõna, substantiiv]
mugav polsterdatud tugitool

klubitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. klubi tegevus

2. klubitegevuse suunamine juhtimine, selles osalemine

klubivõileib
[nimisõna, substantiiv]
kolmest röstsaiast ning nende vahele lisatud majoneesist, peekonist, singist, juustust, salatilehest ja tomativiiludest koosnev võileib

klubiõhtu
[nimisõna, substantiiv]
klubiliikmete õhtune koosviibimine

klugin
[nimisõna, substantiiv]
katkendlik ja vaikne, nt vedeliku kitsast kohast voolamisel tekkiv heli või lindude samalaadne häälitsus

klugisema
[tegusõna, verb]
katkendlikku ja vaikset (nagu) vee kitsast kohast voolamise heli kuuldavale laskma

klugistama
[tegusõna, verb]
1. katkendlikku ja vaikset (nagu) vee kitsast kohast voolamise heli tekitama

2. sellise heli saatel midagi tegema

klu-kluu
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi hrl kurgede häälitsust

2. kurgede häälitsus

klukluu
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi hrl kurgede häälitsust

2. kurgede häälitsus

klump
[nimisõna, substantiiv]
1. (ümmargune) lillepeenar

2. lillepeenar

klunker
[nimisõna, substantiiv]
oleng, pidu

klunn
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

klupp
[nimisõna, substantiiv]
riist puutüvede jämeduse mõõtmiseks

kluppima
[tegusõna, verb]
puutüvede jämedust klupiga mõõtma

klusiil
[nimisõna, substantiiv]
kaashäälik, mille hääldamisel häälduselundite sulg katkestab õhuvoolu täielikult (nt eesti g, b, d, k, p, t)

klutine
[omadussõna, adjektiiv]
sassis, tortis, vanunud karvaga

klutt
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

kluugutama
[tegusõna, verb]
„klu-kluu” häälitsema

kluuksuma
[tegusõna, verb]
„klu-kluu” häälitsema

kluutama
[tegusõna, verb]
„klu-kluu” häälitsema

klõbin
[nimisõna, substantiiv]
lühikeste kergelt kõlavate helide jada, nt korduvast millegi vastu puutumisest või nupu-, klahvivajutustest

klõbisema
[tegusõna, verb]
lühikeste kiirete helide jada tekitama

klõbistama
[tegusõna, verb]
korduvate lühikeste löökidega heli tekitama, midagi klõbisema panema

klõgin
[nimisõna, substantiiv]
lõgin

klõgisema
[tegusõna, verb]
lõgisema

klõgistama
[tegusõna, verb]
lõgistama

klõks
[nimisõna, substantiiv]
lühike kõlav (nt lülitile vajutamise) heli

klõks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest kõlavat (nt lülitile vajutamise) heli

klõksatama
[tegusõna, verb]
1. korraks lühikest kõlavat heli kuuldavale tooma, selle saatel mingisse seisu, asendisse minema

2. plõksuga sulguma

klõksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest kõlavat (nt lülitile vajutamise) heli

klõksuma
[tegusõna, verb]
lühikest kõlavat heli või selliseid helisid kuuldavale tooma (nt liikudes, töötades)

klõmakas
[nimisõna, substantiiv]
lonks, suutäis hrl kanget alkoholi

klõmatama
[tegusõna, verb]
1. kõlavalt paugatama

2. paugatades sulguma, sulgema vms

klõmdi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi tugevat lööki ja selle heli

2. annab edasi tugevat paugatust

klõmm
[nimisõna, substantiiv]
lonks, suutäis hrl kanget alkoholi

klõmm
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. õhutussõna alkoholipruukimise juurde

2. õhutussõna alkoholipruukimise juures

klõmmima
[tegusõna, verb]
1. tugeva löögiga, pauguga lööma, paiskama

2. taguma kolkima

klõnks
[nimisõna, substantiiv]
kuuldav neelatus (ja sellega kaasnev kõrisõlme liikumine)

klõnks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kuuldava neelatuse heli

klõnksatama
[tegusõna, verb]
(kõrisõlme kohta:) järsku, korraks neelamisega kaasnevat häält (ja liigutust) tegema

klõnksatus
[nimisõna, substantiiv]
kuuldav neelatus (ja sellega kaasnev kõrisõlme liikumine)

klõnksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kuuldavat neelatust (ja sellega kaasnevat kõrisõlme liikumist)

klõnksuma
[tegusõna, verb]
1. (kõrisõlme kohta:) neelamisega kaasnevat häält (ja liigutust või liigutusi) tegema

2. nende saatel kulgema

klõpats
[nimisõna, substantiiv]
väike klõpsuv, kerge plaksuga kokku käiv ese

klõps
[nimisõna, substantiiv]
lühike kõlav (nt lülitile vajutamise) heli

klõps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest kõlavat (nt lülitile vajutamise) heli

klõpsakas
[nimisõna, substantiiv]
lühike kerge nt lülitile vajutamise heli

klõpsama
[tegusõna, verb]
lühikest kerget heli tekitades (nt lülitile vajutades) midagi tegema

klõpsatama
[tegusõna, verb]
1. korraks lühikest kõlavat heli kuuldavale tooma, selle saatel mingisse seisu, asendisse minema

2. plõksuga sulguma

klõpsatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike kõlav (nt lülitile vajutamise) heli

klõpsima
[tegusõna, verb]
kerget lühikest heli kuuldavale tuues korduvalt vajutama, sel viisil midagi tegema

klõpsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest kõlavat (nt lülitile vajutamise) heli

klõpsulõks
[nimisõna, substantiiv]
(veebimeedias:) põnevust taotlev pealkiri, mis meelitab lugeja klõpsama, et artiklit lugeda

klõpsuma
[tegusõna, verb]
lühikest kõlavat heli või selliseid helisid kuuldavale tooma (nt liikudes, töötades)

klõpsutama
[tegusõna, verb]
kerget lühikest heli tekitama või sellist heli tekitades korduvalt midagi vajutama

klähmima
[tegusõna, verb]
korduvalt lööma, järjest lööke, hoope andma

klähv
[nimisõna, substantiiv]
lonks, suutäis hrl kanget alkoholi

klähvats
(väike) koer, kes palju klähvib

klähvatus
[nimisõna, substantiiv]
kile ja terav häälitsus

klähvima
[tegusõna, verb]
haukuma läbilõikavalt kõrge ja terava häälega

klähvits
[nimisõna, substantiiv]
(väike) koer, kes palju klähvib

klüstron
[nimisõna, substantiiv]
1. elektronseadis ülikõrgsageduslike elektrivõnkumiste tekitamiseks, võimendamiseks ja sagedusmuundamiseks

2. elektronseadis ülikõrgsagedusvoolu tekitamiseks

klüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva reelingus olev tugeva metalläärisega ümmargune ava, mida läbib ankrukett või tross

2. reelingus olev ava ankruketi jaoks

km
1. tee pikkuse ühik, 1000 meetrit

2. pikkuse mõõtühik. Ühes kilomeetris on 1000 meetrit

km
1. riiklik maks, mida võetakse kauba ja teenuste käibelt ning mis sisaldub nende müügihinnas

2. teatud protsent ostetud kauba hinnast, mis läheb maksuna riigile

km2
pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 kilomeeter, 1 000 000 ruutmeetrit

km3
ruumalaühik, mille aluseks on kuup, mille serva pikkus on 1 kilomeeter, 1 000 000 000 kuupmeetrit

kmpl
1. terviklik kogum ühtekuuluvaid (ühelaadilisi) esemeid

2. kogum samas laadis kujundatud esemeid, mis kuuluvad kokku

kn
maapiirkondade haldusorgan ja haldusüksus NSV Liidus

knd
Nõukogude ajal antud madalaima teadusliku kraadiga (kandidaadikraadiga) isik

knedlik
[nimisõna, substantiiv]
1. puljongis või vees keedetud taignapala, Tšehhi ja Slovakkia rahvusroog

2. puljongis või vees keedetud taignapala, Tšehhi rahvusroog

kneedel
[nimisõna, substantiiv]
1. puljongis või vees keedetud taignapala, Tšehhi ja Slovakkia rahvusroog

2. puljongis või vees keedetud taignapala, Tšehhi rahvusroog

knihv
[nimisõna, substantiiv]
kaval võte, nõks, trikk

kniks
[nimisõna, substantiiv]
kerge ühe või mõlema põlve nõtkutus (nt tütarlapsel tervitamisel, tänamisel)

knirps
[nimisõna, substantiiv]
väike poiss või tüdruk

knock-out
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt välja- või kõrvalejätmine

knopka
[nimisõna, substantiiv]
1. peast ja naelakesest koosnev vahend paberi kinnitamiseks seinale vm alusele

2. naela meenutav vahend, millega saab paberit näiteks seina või tahvli peale kinnitada

know-how
[nimisõna, substantiiv]
1. mingiks tegevuseks vajalike (teadus- ja tehnikaalaste) teadmiste ja oskuste kogum, erialane pädevus

2. teatav teadmisete ja oskuste kogum, erialane pädevus

koaala
[nimisõna, substantiiv]
1. halli pehme karvaga jässakas sabata Austraalia kukkurloom, kes elab puu otsas

2. kukkurloom

koaan
[nimisõna, substantiiv]
nina- ja suuõõnt ühendav ava

koaan
[nimisõna, substantiiv]
zen-budistlik lühike mõistulugu

koaati
[nimisõna, substantiiv]
1. pika liikuva ninaotsaga kiskja (pesukarulane) Ameerika soojade piirkondade metsades

2. pika koonuga pesukarulane

koadjuutor
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku kirikus ja rüütliordudes piiskopi või muu ametiisiku täievoliline asetäitja

2. piiskopi abi katoliku kirikus

koagulaat
[nimisõna, substantiiv]
1. sade, mis on moodustunud pihustunud osakeste liitumise (ehk koagulatsiooni) saadusena

2. koagulatsiooni saadus

koagulant
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis põhjustab pihustunud osakeste liitumist suuremaiks kogumeiks (ehk koagulatsiooni)

2. koagulatsiooni põhjustav aine

koagulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. pihustunud osakeste liitumine suuremaiks kogumeiks ning nende sadestumine või neist ruumilise struktuuri moodustumine

2. kolloidosakeste liitumine, hüübimine, kalgendus

koaguleerima
[tegusõna, verb]
1. pihustunud osakeste liitumist suuremaiks kogumeiks (ehk koagulatsiooni) esile kutsuma

2. (vere kohta:) hüübima panema

3. hüüvistama, kalgendama

koaguleeruma
[tegusõna, verb]
1. (hrl valkude kohta:) tardudes kokku minema, pihustunud olekust klompi, tükki minema

2. kokku, tükki minema

koaksiaalkaabel
[nimisõna, substantiiv]
ühe kesksoonega ning seda ümbritseva isolatsiooni ja traatpunutisega sidekaabel, mida kasutatakse nt antennikaablina

koaksiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teist samasugust (mõttelist) telge omav, sellega seotud

2. ühistelgne

koaleeruma
[tegusõna, verb]
1. koalitsiooni moodustama

2. koalitsiooniks ühinema

koalitsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. riikide või parteide (ajutine) liit ühiste eesmärkide saavutamiseks

2. riikide v parteide liit

koalitsioonierakond
[nimisõna, substantiiv]
üks valitsust moodustavatest erakondadest, valitsuskoalitsiooni erakond

koalitsioonikõnelused
[nimisõna, substantiiv]
läbirääkimised valitsusliidu moodustamiseks

koalitsioonilepe
[nimisõna, substantiiv]
valitsust moodustavate erakondade vaheline leping peamiste tegevussuundade ja eesmärkide kohta (valitsuse programmdokument)

koalitsioonileping
[nimisõna, substantiiv]
valitsust moodustavate erakondade vaheline leping peamiste tegevussuundade ja eesmärkide kohta (valitsuse programmdokument)

koalitsioonipartei
[nimisõna, substantiiv]
üks valitsust moodustavatest erakondadest, valitsuskoalitsiooni erakond

koalitsioonipartner
[nimisõna, substantiiv]
see (erakond, riik), kellega koos moodustatakse koalitsioon

koalitsioonipoliitik
[nimisõna, substantiiv]
valitsuskoalitsiooni kuuluv isik (hrl parlamendis)

koalitsioonisõda
[nimisõna, substantiiv]
riikide koalitsiooni sõda ühe või mitme vaenlasriigi vastu

koalitsioonivalitsus
[nimisõna, substantiiv]
mitme erakonna kokkuleppel moodustatud, mitmeparteiline valitsus

koartikulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe hääliku hääldamise mõju teise lähedal asuva hääliku hääldusele

2. naaberhääliku mõju mingi hääliku artikulatsioonile

koatservaat
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbritsevast lahusest tihedam kolloidi kuhjum kolloidlahuses

2. kolloidlahusest eristunud kolloidtilgake

koba
[omadussõna, adjektiiv]
kohmakas ja saamatu või kehvade oskustega

koba
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe terava otsaga terasklamber peamiselt palkide ja prusside ühendamiseks

2. metallklamber

kobakas
[nimisõna, substantiiv]
suur, kasutamiseks ebamugav ese

kobakäpp
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on kohmakas ja saamatu või kehvade oskustega

kobalamiin
[nimisõna, substantiiv]
rühm vesilahustuvaid ühendeid, mille üldnimetus on B12-vitamiin

kobama
[tegusõna, verb]
1. käega ebakindlalt, ekslevalt, kompides otsima

2. otsides puudutama

Ühendtegusõnad: läbi kobamaläbi kobama

kobamisi
[määrsõna, adverb]
kobades, ebakindlalt või ekslevalt

kobar
[nimisõna, substantiiv]
1. samal varrel või selle eraldi raokestel kasvavate viljade või õite tihe kogum

2. harunemata peateljega õisik

kobarakord
[nimisõna, substantiiv]
lähestikku paiknevate helide kooskõla, kus helide vahele jäävad terved ja pooltoonid

kobararvuti
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk kokkuühendatud arvuteid, mida saab kasutada ühe superarvutina

kobarati
[määrsõna, adverb]
1. tihedalt lähestikku

2. tihedalt lähestikku paiknevate üksuste kaupa

kobarduma
[tegusõna, verb]
1. (eriti mesilaste kohta:) kobarasse kogunema, kobarat moodustama

2. kobarasse kogunema

kobareelnõu
[nimisõna, substantiiv]
seaduseelnõu, kuhu on kokku kogutud mitu sama valdkonna või eri valdkondade teemat

kobarhüatsint
[nimisõna, substantiiv]
1. tihedalt kobaras õitega sibultaim, Eestis ilutaim

2. ilutaim

kobarik
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt lähestikku olevate elusolendite, hoonete, esemete, moodustiste rühm

kobarjas
[omadussõna, adjektiiv]
kobarataoline

kobarkino
[nimisõna, substantiiv]
kümmekonna vaatesaaliga kino

kobarkokk
[nimisõna, substantiiv]
1. kobarasse koondunud kerakujuline bakter, mis põhjustab toidumürgistusi ja mädapõletikke

2. teatav (kobarasse koondunud) kerakujuline bakter

kobarkooskõla
[nimisõna, substantiiv]
lähestikku paiknevate helide kooskõla, kus helide vahele jäävad terved ja pooltoonid

kobarkriis
[nimisõna, substantiiv]
paljudest eri liiki vastuoludest lõhestatud pingeline (sotsiaalne, poliitiline) seisund

kobarkäkk
[nimisõna, substantiiv]
täiesti ebaõnnestunud asi või ettevõtmine, mille luhtumise on põhjustanud mitmed tehtud vead

kobarloode
[nimisõna, substantiiv]
loote algne arenguaste, viljastatud munaraku lõigustumisel tekkiv rakukobarake

kobarmess
[nimisõna, substantiiv]
suur näituslaat, kuhu on kogunenud eri valdkondade kaupade-teenuste ostjad ja müüjad

kobarmoon
[nimisõna, substantiiv]
laskemoon, mida kasutatakse kobarpommides, kust paiskub välja hulk väikseid lõhkekehasid, mis katavad plahvatustega suure ala

kobarpea
[nimisõna, substantiiv]
1. kobaras kasvavate kollaste õitega rohttaim, Eestis ka püsilillena

2. rohttaim

kobarpeavalu
[nimisõna, substantiiv]
tugev perioodiline kolmiknärvi piirkonda koonduv peavalu

kobarpomm
[nimisõna, substantiiv]
mürsk, mis avaneb lõhkelaengu toel 300–500 meetri kõrgusel ning kust paiskub välja hulk väikseid lõhkekehasid, mis katavad plahvatustega suure ala

kobarroos
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt harunevate võrsete ning kobarõisikutesse koondunud õitega roos

kobarseadus
[nimisõna, substantiiv]
seadus, kuhu on kokku kogutud mitu sama valdkonna või eri valdkondade teemat

kobartomat
[nimisõna, substantiiv]
tomatisort, mille tomatid kasvavad kobaratena

kobarõisik
[nimisõna, substantiiv]
õisik, kus õied paiknevad üksnes peatelje külgedel (nt merikapsal, hüatsindil)

kobavalt
[määrsõna, adverb]
kobades, ebakindlalt või ekslevalt

kobe
[omadussõna, adjektiiv]
kohev, hrl urbsuse, poorsuse tõttu

kobekude
[nimisõna, substantiiv]
taimelehe põhikude, milles on korrapäratu kujuga rakud ja suured rakuvaheruumid

kobestama
[tegusõna, verb]
kobeda(ma)ks, poorseks tegema

kobesti
[nimisõna, substantiiv]
masin või riist kõva pinnase, tihenenud mulla või kivimite kobestamiseks

kobestuma
[tegusõna, verb]
kobedamaks, poorsemaks muutuma

kobestus
[nimisõna, substantiiv]
pinnase kobeda(ma)ks, poorseks tegemine

kobija
[nimisõna, substantiiv]
1. (putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) hästi liikuv kompimis- või maitsmiselund

2. putukate kompimis- v maitsmiselund

kobima
[tegusõna, verb]
kohmitsedes, tüdinult kuhugi (nagu sisse pugedes) minema või midagi tegema

kobin
[nimisõna, substantiiv]
nõrk tuhm astumise vm müra

kobisema
[tegusõna, verb]
pomisedes rääkima, hrl rahulolematust väljendades, millegi üle õiendama

Ühendtegusõnad: vastu kobisemavastu kobisema

kobisirkel
[nimisõna, substantiiv]
1. sirklitaoline vahend, mida kasutatakse esemete ligikaudseks mõõtmiseks

2. sirklitaoline mõõteriist

kobistama
[tegusõna, verb]
1. nõrka tuhmi astumise vm müra tekitama

2. tuhmi müra tekitama

koblakas
[omadussõna, adjektiiv]
(millestki väga tüdinud oleku, millegi tõttu selge mõtlemise minetamise kohta)

kobra
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Aasia ja Aafrika mürkmadu, kes võib keha esimese kolmandiku püsti ajada ja kaela laiendada

2. mürkmadu

kobras
[nimisõna, substantiiv]
1. siseveekogude kallastel kolooniatena elutsev hästi ujuv soomuselise lapiku sabaga karusloom

2. väike loom, kellel on lai saba ja paks karv. Koprad lõhuvad hammastega puid ja ehitavad neist tammesid

kobrasrott
[nimisõna, substantiiv]
suure roti taoline näriline

kobru
[nimisõna, substantiiv]
muhud, kühmud, lahtised tükid või (kahtlased) mullid millegi pinnal

kobruleht
[nimisõna, substantiiv]
takjas, mille purpursed õisikud on rohke võrkja villaga

kobruline
[omadussõna, adjektiiv]
muhkude, kühmudega vms väikeste tükkidega kaetud, mitte sile

kobrune
[omadussõna, adjektiiv]
vahumullidega kaetud, kobrutav

kobrutama
[tegusõna, verb]
tugevasti vahutama, tugevasti vahus, mullidega kaetud olema (nt ägedalt voolates, keedes või käärides)

kobrutis
[nimisõna, substantiiv]
muhud, kühmud, lahtised tükid või (kahtlased) mullid millegi pinnal

kobrutus
[nimisõna, substantiiv]
muhud, kühmud, lahtised tükid või (kahtlased) mullid millegi pinnal

kobsa
[nimisõna, substantiiv]
1. 3–5 keelega pill, mida mängitakse lipitsaga, Rumeenia ja Ukraina rahvapill

2. keelpill

kobsaar
[nimisõna, substantiiv]
1. Ukraina rahvalaulik, kes saadab end kobsal

2. ukraina rahvalaulik

koda
[nimisõna, substantiiv]
maja vm ehitise eesruum,välisukse ja sisemiste ruumide vaheline osa, nt tuulekoda või esik

kodakirik
[nimisõna, substantiiv]
kirik, millel kesklööv ja külglöövid on hrl ühekõrgused ja asetsevad ühise katuse all

kodakond
[nimisõna, substantiiv]
pere liikmed (kaasa arvatud teenijad vm palgalised), kodakondsed

kodakondne
[nimisõna, substantiiv]
pere liige (kaasa arvatud teenija vm palgaline)

kodakondsus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese ja riigi poliitiline ja õiguslik side, mille kaudu määratakse vastastikused õigused ning kohustused

2. teatud riigi kodanikuks olemine

kodakondsusetu
[nimisõna, substantiiv]
teatud riigi kodakondsusesse mittekuuluv isik

kodakondsusetus
[nimisõna, substantiiv]
mittekuulumine teatud riigi kodakondsusesse

kodalane
[nimisõna, substantiiv]
püstkojas elanud muinasaja inimene (muinaseestlane vms)

kodalukk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puulukk, mille avamiseks tõstetakse luku sees (lukukojas) paiknev riiv võtmega üles

kodanik
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud riigi elanikkonda kuuluv isik, kel on selle riigi põhiseaduses ettenähtud õigused ja kohustused

2. inimene, kes kuulub teatud riigi elanikkonda ja kellel on selle riigi seadustes ettenähtud õigused ja kohustused

kodanikkond
[nimisõna, substantiiv]
kodanikud

kodanikuajakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool suuri meediaettevõtteid sündiv ajakirjandus, mille peamine eesmärk pole kasum, vaid inimeste, kogukondade ja ühiskonna teenimine

kodanikuajakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
kodanikuajakirjanduse sisulooja

kodanikuaktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
kodanikualgatusel ja kodanikuühendustel põhinev inimeste aktiivne osalemine ühiskonnaelu probleemide arutamises ja lahendamises

kodanikuaktivist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kodanikualgatuse korras või kodanikuühenduse liikmena osaleb aktiivselt ühiskonnaelu probleemide arutamises ja lahendamises

kodanikualgatus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste omaalgatuslik tegevus mõne probleemi arutelu algatamiseks või lahendamiseks

kodanikuallumatus
[nimisõna, substantiiv]
(protestivorm poliitikas:) ebaõiglaseks peetava seaduse või määruse rahumeelne avalik eiramine ja selle massilisele eiramisele õhutamine

kodanikujulgus
[nimisõna, substantiiv]
julgus oma arvamust välja öelda ning oma tõekspidamiste järgi käituda

kodanikukaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteem, mille abil riik korraldab oma territooriumil asuvate inimeste kaitset ja abiandmist erakorralistes olukordades

2. kodanikukaitse

kodanikukohus
[nimisõna, substantiiv]
isiku kohus kodanikuna

kodanikukohustus
[nimisõna, substantiiv]
isiku kohus kodanikuna

kodanikuluule
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna ja rahva elu, selle eri külgi kajastav luule

kodanikunimi
[nimisõna, substantiiv]
oma loomingus vm tegevuses teist nime kasutava isiku ametlik nimi

kodanikupalk
[nimisõna, substantiiv]
regulaarne rahaline toetus, mida riik maksab riigi kõigile kodanikele ning mille määr ei sõltu inimese muudest tuludest

kodanikupäev
[nimisõna, substantiiv]
26. november, tähtpäev, mis aitab teadvustada ja väärtustada kodanikuks olemist

kodanikuseisus
[nimisõna, substantiiv]
vabad ning täieõiguslikud linnaelanikud seisusena kesk- ja uusajal

kodanikuteadus
[nimisõna, substantiiv]
tavainimeste vabatahtlik panustamine teadustöösse vaatluste tegemise, andmete kogumise ja analüüsimise vm abistava tegevuse näol

kodanikutunne
[nimisõna, substantiiv]
kodumaale mõeldes tekkinud ühtekuuluvustunne, mis ajendab käituma riigikodanikuna

kodanikuvabadus
[nimisõna, substantiiv]
kodanikule põhiseadusega tagatud vabadus millekski

kodanikuõigus
[nimisõna, substantiiv]
kodanikule põhiseadusega tagatud õigus millekski

kodanikuõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õppeaine, mille eesmärgiks on õpilasi kasvatada kui tulevasi riigikodanikke

kodanikuühendus
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnaliikmete vabatahtlik ühendus, mis on loodud oma huvide ja vajaduste väljendamiseks

kodanikuühiskond
[nimisõna, substantiiv]
1. avaliku elu valdkond, mis asub väljaspool valitsust ja riiklikke institutsioone, hõlmates inimeste omaalgatuslikku koostööd ning osalemist avalike asjade arutamises ja otsustamises

2. seda koostööd võimaldavad institutsioonid ja ühendused

kodanlane
[nimisõna, substantiiv]
(hrl endisaja mõistena:) ühiskonnas suhteliselt jõukamasse rahvakihti kuuluv inimene

kodanlik
[omadussõna, adjektiiv]
ühiskonna suhteliselt jõukama rahvakihiga seotud, kodanluse valitsemisega seotud

kodanlik-demokraatlik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl 20. sajandi algupoole sotsialistlike revolutsioonide kohta:) (endisaja) ühiskonna suhteliselt jõukama rahvakihi ehk kodanluse vastu suunatud ja lihtrahva võimulepääsemist toetav

kodanline
[omadussõna, adjektiiv]
ühiskonna suhteliselt jõukama rahvakihiga seotud, kodanluse valitsemisega seotud

kodanlus
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt jõukam rahvakiht ühiskonnas

2. (marksismi kontekstis:) ühiskonnaklass, kelle käes on ühiskonna varad ja tootmisvahendid

kodanlustuma
[tegusõna, verb]
(Nõukogude aja sõnapruugis:) ühiskonnas suhteliselt jõukamasse rahvakihti kuuluma hakkama ning nende väärtusi kandma

kodar
[nimisõna, substantiiv]
pulga või peenikese posti kujuline ratta osa, mis ühendab ratta keskosa ja ratta kaarjat välisosa (nt jalgrattal, vankril, autol)

kodarik
[nimisõna, substantiiv]
varre alusel ligistikku asetsevate lehtede kogumik (nt ananassil, võilillel)

kodarjas
[omadussõna, adjektiiv]
kiirtena keskmest lähtuv või keskmesse suunduv

kodarjoon
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt rahvatantsu alal:) ringi raadius

kodarluu
[nimisõna, substantiiv]
pöidlapoolne küünarvarre luu

kodarluuarter
[nimisõna, substantiiv]
küünraaugust algav, randmelt peopesani kulgev arter

kodarmine
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl randmelihase kohta:) pöidlapoolse küünarvarre luu pool asuv, kodarluupoolne

kodarraha
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapärane ehe:) ümmargune kaelaripats, mille mündist keskosa ümbritseb kodaratega ratast meenutav sõõr

kodeerima
[tegusõna, verb]
1. informatsiooni teataval viisil tähistama, märgijada või koodina esitama

2. kodeerima

kodeiin
[nimisõna, substantiiv]
1. oopiumist saadud (köha)ravim

2. köharohi

kodemed
[nimisõna, substantiiv]
jalad

kodifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormide süstematiseerimine ning terviklikuks seadustekoguks ehk koodeksiks koondamine

kodifitseerima
[tegusõna, verb]
1. õigusnorme süstematiseerima ning terviklikuks seadustekoguks ehk koodeksiks koondama

2. õigusnorme ühiseks koguks süstematiseerima

kodifitseerimine
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormide süstematiseerimine ning terviklikuks seadustekoguks ehk koodeksiks koondamine

kodima
[tegusõna, verb]
hulkuma, ringi käima

kodin
[nimisõna, substantiiv]
riideese või riidetükk, mis on viletsa väljanägemisega, (pikast kasutamisest) kulunud või räbaldunud

kodinad
[nimisõna, substantiiv]
kuhugi kaasavõetavad tarbeasjad (nt reisivarustus, sporditarbed, riided)

kodjakas
[nimisõna, substantiiv]
pikka kasvu (kõhn), hrl viletsates riietes inimene

kodjama
[tegusõna, verb]
hulkuma, ringi käima

kodu
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi püsiv elupaik (ja seal elavad inimesed)

2. korter või maja, kus sa elad

koduabiline
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kodus majapidamistöid tegev palgaline isik

koduaed
[nimisõna, substantiiv]
kodumaja juurde kuuluv aed

kodualune
[nimisõna, substantiiv]
(maa-ala kohta:) selline, kus asub kellegi kodu

koduapteek
[nimisõna, substantiiv]
kodus asuv komplekt ravimeid ja esmaabivahendeid

koduarest
[nimisõna, substantiiv]
selline vabaduse piiramine, kus ei ole lubatud kodust lahkuda

koduarvuti
[nimisõna, substantiiv]
kodus kasutamiseks mõeldud arvuti (hrl vastandina tööarvutile)

kodubaar
[nimisõna, substantiiv]
baarikapp ühes selles leiduvate alkohoolsete jookidega

kodueesel
[nimisõna, substantiiv]
kodustatud metseeslist põlvnev eesel

kodueestlane
[nimisõna, substantiiv]
Eestis elav eestlane

koduelektroonika
[nimisõna, substantiiv]
kodus kasutatavad elektroonikaseadmed (nt arvutid, videotehnika, raadiod, televiisorid, kodumasinad)

koduhaldjas
[nimisõna, substantiiv]
naine, kes väga hästi oma kodu ja pere eest hoolitseb

koduhani
[nimisõna, substantiiv]
hallhanest põlvnev kodulind

koduhiir
[nimisõna, substantiiv]
hoonetes ja nende ümbruses elutsev hall hiir

koduhobune
[nimisõna, substantiiv]
kodustatud metshobustest põlvnev hobune

koduhoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes kodu (ja laste) eest hoolt kannab

2. kodu tähtsaks pidav inimene

koduhooldaja
[nimisõna, substantiiv]
hooldustöötaja, kes oma abiga tagab kodus elavate eakate ja puuetega inimeste igapäevase toimetuleku

koduhooldus
[nimisõna, substantiiv]
hooldustöötaja abi, mis tagab kodus elavate eakate ja puuetega inimeste igapäevase toimetuleku

koduigatsus
[nimisõna, substantiiv]
igatsus kodu järele, igatsus koju minna

koduigatsustasu
[nimisõna, substantiiv]
(ametnikule kodust kaugel töötamise eest makstava lisatasu kohta)

kodujuust
[nimisõna, substantiiv]
1. suure teraga kohupiim, teraline kohupiim

2. suure teraga kohupiim

kodujänes
[nimisõna, substantiiv]
ulukküülikust põlvnev koduloom

kodukahjustus
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline kahjustus, mis on tekkinud varajases lapseeas koduse halva kohtlemise või väärkohtlemise tagajärjel

kodukakk
[nimisõna, substantiiv]
metsades ja parkides puuõõntes, ka hoonetes elutsev varesesuurune tuhkhalli või roostepruuni sulestikuga kakk

kodukali
[nimisõna, substantiiv]
kodus, kodusel teel valmistatud kali

kodukana
[nimisõna, substantiiv]
naine, kel pole vaimseid huvisid, kes on pühendunud üksnes kodule

kodukanake
[nimisõna, substantiiv]
(kodule pühendunud naise, ka naise kui abikaasa kohta)

kodukanandus
[nimisõna, substantiiv]
(naise kohta:) vaimsete huvideta, üksnes oma kodule ja perekonnale pühenduv olemisviis

kodukanastuma
[tegusõna, verb]
kodukanaks muutuma

kodukant
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kodulähedane piirkond

kodukari
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne talupoegade ilma kohtuta karistamine mõisates ihunuhtlusega või lühiajalise arestiga

kodukariõigus
[nimisõna, substantiiv]
mõisnike õigus karistada talupoegi kodukari korras

kodukas
[nimisõna, substantiiv]
1. firma, asutuse või eraisiku veebileht, kus asuvad põhiandmed ja -lingid

2. firma, asutuse või eraisiku põhiliste andmetega lehekülg internetis

kodukass
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika metskassist ehk ookerkassist põlvnev koduloom

kodukasvanud
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma vastava ettevalmistuse või hariduseta

2. ilma ettevalmistuseta v hariduseta

kodukatus
[nimisõna, substantiiv]
(kodu kohta)

kodukaunistamine
[nimisõna, substantiiv]
kaunistav hoolitsus kodu ja selle lähema ümbruse eest

kodukeel
[nimisõna, substantiiv]
1. kodus kõneldav, kodune keel

2. kodukandi keel

kodukeemia
[nimisõna, substantiiv]
kodumajapidamises kasutatavad keemiatooted (nt puhastusvahendid)

kodukeskjaam
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, ettevõtte vms sisetelefonijaam

2. sisetelefonijaam

kodukino
[nimisõna, substantiiv]
kodune audio-videoaparatuur, mis võimaldab vaadata filme kino helisüsteemile lähedase kõlaga

kodukirjand
[nimisõna, substantiiv]
kodutööna kirjutatud kirjand

kodukits
[nimisõna, substantiiv]
metsikust kitsest põlvnev koduloom

kodukleit
[nimisõna, substantiiv]
kodus kantav kleit

koduklubi
[nimisõna, substantiiv]
spordimeeskond, kelle ridades mängija mängib

kodukoer
[nimisõna, substantiiv]
koera taksonoomiline nimetus

kodukoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust ollakse pärit või kus asub kellegi kodu

kodukohvik
[nimisõna, substantiiv]
kodus avatud kohvik (nt mingi ürituse raames)

kodukokk
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel on kombeks või kellele meeldib kodus ise toitu valmistada

kodukolle
[nimisõna, substantiiv]
(kodu kohta)

kodukontor
[nimisõna, substantiiv]
kodus sisseseatud töökoht (kaugtöö puhul)

kodukool
[nimisõna, substantiiv]
kodulähedane kool

kodukooliõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
endisajal palgaline laste õpetaja ja kasvataja perekonnas

kodukootu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on valmistatud kodusel teel

2. mingi isetehtud, omamaine asi, mis on sageli algeline või diletantlik

kodukootud
[omadussõna, adjektiiv]
kodus kootud, enda kootud

kodukord
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuses, organisatsioonis või mujal kehtivad nõuded, juhised või tavad

2. tööandja ja töötajate üldisi käitumisreegleid määrav eeskiri

3. asutuse, organisatsiooni töökord

kodukotus
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust ollakse pärit või kus asub kellegi kodu

kodukultuur
[nimisõna, substantiiv]
kodude ja nende ümbruse üldine ilme (kujundus, korrastus vms), ka nende ilmet määrav vaimulaad

kodukulud
[nimisõna, substantiiv]
korteri või maja ülalpidamise kulud, hrl kommunaalmaksed (ja üür)

kodukuub
[nimisõna, substantiiv]
kodus kantav (kerge) kuub

kodukäija
[nimisõna, substantiiv]
1. surnu, kes käib kummitamas oma endises kodupaigas

2. kodus kummitamas käiv surnu

kodukäimine
[nimisõna, substantiiv]
surnu kummitamine oma endises kodupaigas

kodukäsitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. tarbeesemete valmistamine kodus käsitsi

2. selliselt valmistatud tarbeese

koduküla
[nimisõna, substantiiv]
küla, kus on kellegi kodu või kust keegi pärit on

koduküpsetatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. kodus, kodusel teel küpsetatud

2. enda küpsetatud, mitte poest vm toodud

koduküülik
[nimisõna, substantiiv]
ulukküülikust põlvnev koduloom

kodulaen
[nimisõna, substantiiv]
laen, mida antakse eluaseme ostmiseks, ehitamiseks või renoveerimiseks

kodulammas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt mägilambast põlvnev koduloom

kodulaps
[nimisõna, substantiiv]
kodus kasvav laps (nt vastandatult lasteaia- või lastekodulapsele)

kodulehekülg
[nimisõna, substantiiv]
1. firma, asutuse või eraisiku veebileht, kus asuvad põhiandmed ja -lingid

2. firma, asutuse või eraisiku põhiliste andmetega lehekülg internetis

koduleht
[nimisõna, substantiiv]
1. firma, asutuse või eraisiku veebileht, kus asuvad põhiandmed ja -lingid

2. firma, asutuse või eraisiku põhiliste andmetega lehekülg internetis

koduleib
[nimisõna, substantiiv]
koduküpsetatud leib

kodulinane
[omadussõna, adjektiiv]
kodus kootud linane

kodulind
[nimisõna, substantiiv]
1. metslindudest kodustamise tulemusena kujunenud, kasu või ilu pärast kasvatatav lind (nt kana, hani, part)

2. lind, keda inimesed kasvatavad, näiteks kana, hani või kalkun

kodulinn
[nimisõna, substantiiv]
1. linn, kust keegi on pärit või kus on kellegi kodu

2. linn, kust sa pärit oled või kus sa elad

koduloolane
[nimisõna, substantiiv]
kodulooga tegelev inimene, koduloo uurija

kodulooline
[omadussõna, adjektiiv]
kodulooalale kuuluv, kodulooga seostuv

koduloom
[nimisõna, substantiiv]
1. metsloomadest kodustamise tulemusena kujunenud, kasu või ilu pärast kasvatatav loom (nt siga, lammas, kass, ka kodulinnud)

2. loom, keda inimesed kasvatavad kasu pärast või peavad lemmikloomana

koduloomuuseum
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna loodust, kultuuri, ajalugu tutvustav ja uuriv muuseum

kodulugu
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mille sisuks on väikese piirkonna (sageli uurija kodukoha) kultuuri, ajaloo, looduse vms uurimine

kodumaa
[nimisõna, substantiiv]
1. maa, riik, kust keegi on pärit või kus ta püsivalt elab ja mida omaks peab

2. maa või riik, kust sa pärit oled ja/või mille elanik oled

kodumaa-armastus
[nimisõna, substantiiv]
armastus oma kodumaa vastu

kodumaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi samalt kodumaalt pärit ja/või samal kodumaal elav inimene

2. kellegi kodumaalt pärit inimene

kodumaatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kel pole kodumaaga sidet, kes ei tähtsusta kodumaad või ei tea oma päritolu

kodumail
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. kodukandis, kodukohas, kodus

2. kodumaal

kodumaile
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. kodukanti, kodukohta, koju

2. kodumaale

kodumailt
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. kodukandist, kodukohast, kodust

2. kodumaalt

kodumaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma kodumaa päritoluga, kohalikku päritolu

2. kellegi kodumaal esinev, toimuv vms

3. kodumaa päritoluga

4. kodumaal asuv

kodumajand
[nimisõna, substantiiv]
kodumajapidamine kui majandusüksus

kodumajandus
[nimisõna, substantiiv]
õpetus koduse majapidamise korraldamisest, toitlustamisest, rõivastuse eest hoolitsemisest ja muudest koduga seotud aladest

kodumajanduskool
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne kutseõppeasutus, kus anti teadmisi ja oskusi majapidamise, käsitöö, kasvatuse ja talutöö alal

kodumajapidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. koos elavad ja ühiste sissetulekutega inimesed

2. nende elamine, valdus

kodumajutus
[nimisõna, substantiiv]
ajutine majutus kellegi kodus, nt talus, majas või korteris, majutusettevõtte liike

kodumasin
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrit tarbiv masin kodutööde hõlbustamiseks (nt pesumasin, tolmuimeja, mikser)

2. masin, mis aitab koduseid töid teha, näiteks tolmuimeja või pesumasin

kodumeeskond
[nimisõna, substantiiv]
meeskond (klubi), kuhu mängija kuulub

kodumeri
[nimisõna, substantiiv]
1. kodukoha meri

2. kodumaa meri

kodumesilane
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl tarudes elav kodustatud mesilane, keda kasvatatakse mee saamiseks

2. mesilane, keda kasvatatakse mee saamiseks

kodumets
[nimisõna, substantiiv]
kodu juurde kuuluv, kodulähedane mets

kodumuld
[nimisõna, substantiiv]
kodumaa, kodukoha muld (sageli poeetiliselt, ühenduses kodutunde, kodumaa-armastusega)

kodumurre
[nimisõna, substantiiv]
kodukohas kõneldav murre

kodumuru
[nimisõna, substantiiv]
(meeskonna või mängija koduväljaku kohta)

kodumäng
[nimisõna, substantiiv]
1. meeskonna või mängija kodukohas või kodumaal peetav sportmäng

2. meeskonna või mängija kodukohas või kodumaal peetav sportmäng

kodundus
[nimisõna, substantiiv]
õpetus koduse majapidamise korraldamisest, toitlustamisest, rõivastuse eest hoolitsemisest ja muudest koduga seotud aladest

kodundustund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund, kus õpetatakse ja omandatakse koduses majapidamises vajaminevaid oskusi (nt söögitegemine)

kodundusõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
kodundust õppeainena koolis õpetav õpetaja

kodune
[omadussõna, adjektiiv]
1. kodus esinev, toimuv, tehtav vms

2. kodupaigaga, kodumaaga seostuv

3. koduga seotud

4. kodus tehtav või toimuv

kodunema
[tegusõna, verb]
kohanema, end koduselt tundma hakkama

kodunt
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
kodust (ära, välja, eemal)

kodunugis
[nimisõna, substantiiv]
kassisuurune metsnugisega sarnanev metsaservade ja avamaastike loom, Eestis haruldane

kodunurk
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust keegi on pärit, kodukant

kodupaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust ollakse pärit või kus asub kellegi kodu

kodupart
[nimisõna, substantiiv]
sinikael-pardist põlvnev kodulind

kodupartei
[nimisõna, substantiiv]
(partei kohta, mille liige keegi on)

koduperenaine
[nimisõna, substantiiv]
naine, kelle ainus töö on kodu ja pere eest hoolitseda

kodupind
[nimisõna, substantiiv]
(kodumaa või kodukoha kohta)

koduplaneet
[nimisõna, substantiiv]
(Maa kohta)

koduplats
[nimisõna, substantiiv]
meeskonna või mängija kodukoha (ka kodumaa) spordiväljak

kodupood
[nimisõna, substantiiv]
kodulähedane pood, kus igapäevaoste tehakse

kodupoolis
[nimisõna, substantiiv]
(kodust kaasavõetava toidu, varemalt ka teiste äraolekul valmistatud parema toidu kohta)

kodupublik
[nimisõna, substantiiv]
kodumaine või kodupaiga vaatajaskond

kodupuskar
[nimisõna, substantiiv]
kodustes tingimustes valmistatud viin

koduraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
kodus leiduvad, koju muretsetud raamatud

kodurahu
[nimisõna, substantiiv]
kodus, perekonnas valitsev üksmeel, rahulik läbisaamine ja sõbralikud suhted

kodurahvas
[nimisõna, substantiiv]
kodumaal, kodukohas asuvad inimesed

koduriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, kust keegi on pärit või kus ta püsivalt elab ja mida omaks peab

kodurobot
[nimisõna, substantiiv]
robotniiduk, robottolmuimeja vm koduseks kasutamiseks mõeldud robot erinevalt nt tööstusrobotist

kodurott
[nimisõna, substantiiv]
hoonetes elutsev pruunikasmust pika sabaga rott

kodusaal
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ühenduses spordivõistlusega:) oma kodukoha (spordiklubi, maakonna vm) saal, kus võisteldakse väljaspoolt tulnutega

kodusadam
[nimisõna, substantiiv]
sadam, kust laev hrl meresõitu alustab

kodused
[nimisõna, substantiiv]
1. kodus, kellegagi koos elavad perekonnaliikmed

2. kodus elavad perekonnaliikmed

kodusein
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites kodu, koduse ümbruse kohta)

kodusiga
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa ja Aasia metssigadest põlvnev koduloom

kodusistuja
[nimisõna, substantiiv]
vähe kodust väljas käiv inimene

kodusistumine
[nimisõna, substantiiv]
kodus viibimine, sealt vähene väljaskäimine

kodusoe
[nimisõna, substantiiv]
kodust lähtuv heaolu- ja turvatunne

kodusoojus
[nimisõna, substantiiv]
(kodust saadava helluse, koduse hoolitsuse ja hoolimise kohta)

kodusoomlane
[nimisõna, substantiiv]
(soomlasest perekonnasõbra kohta Nõukogude ajal)

kodusoomukas
[nimisõna, substantiiv]
pruunikashall tiivutu putukas, kes elab soojades niiskepoolsetes ruumides ning kahjustab nt paberit ja karusnahka

kodustama
[tegusõna, verb]
(metsiku looma- ja harvem ka taimepopulatsiooni kohta:) hrl aretustegevuse abil inimese juures elama kohastama

kodustuma
[tegusõna, verb]
kohanema, end koduselt tundma hakkama

kodustöötamine
[nimisõna, substantiiv]
tööülesannete täitmine kodus

kodusus
[nimisõna, substantiiv]
hubasus, mõnusus, kodune olek

kodusõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, mille on põhjustanud riigi sisemised vastuolud ning mille osapooled on selle riigi eri rühmitused

kodusõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppetöö, kus õpilased õpivad ajutiselt kodus veebi vahendusel

kodusärk
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis vm sportmängus:) võistlussärk, milles mängitakse koduväljakul (ja mõnikord ka võõrsil)

kodusünnitus
[nimisõna, substantiiv]
hrl planeeritud sünnitamine kodus

kodutanum
[nimisõna, substantiiv]
(kodumaa, kodukandi, koduümbruse kohta)

kodutarbija
[nimisõna, substantiiv]
eraisikust elektrienergia, maagaasi vm toodete tarbija

kodutee
[nimisõna, substantiiv]
1. koju viiv tee

2. teekond koju, kojuminek

koduteenindus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste teenindamine nende kodudes

kodutehnika
[nimisõna, substantiiv]
kodus kasutatavad masinad ja seadmed (nt kodumasinad, köögitehnika)

kodutehtud
[omadussõna, adjektiiv]
kodus tehtud, kodusel teel valmistatud

kodutekstiil
[nimisõna, substantiiv]
1. kardinad, vaibad, voodi- ja lauapesu, käterätikud ja muud kodu juurde kuuluvad tekstiilesemed

2. üks selline tekstiilese

kodutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma koduta, kindla peavarjuta

2. ilma koduta

kodutunne
[nimisõna, substantiiv]
kodus viibimise tunne, koduselt hubane tunne

koduturg
[nimisõna, substantiiv]
kaupade pakkumine ja nõudmine mingi ettevõttega seotud riikides või mingis määratletud piirkonnas

kodutus
[nimisõna, substantiiv]
ilma koduta olek, kindla peavarju puudumine

kodutuvi
[nimisõna, substantiiv]
kaljutuvist põlvnev tuvi, inimasulates levinud paigalind, keda mõnel pool kasvatatakse liha saamiseks vm eesmärgil

kodutänav
[nimisõna, substantiiv]
tänav, kus asub kellegi kodu

kodutöö
[nimisõna, substantiiv]
kodus tehtav töö (nt koduste kooliülesanne või koduhoidmisega seotud tööde kohta)

kodutööndaja
[nimisõna, substantiiv]
kodus väikekaubatootmisega tegelev inimene

kodutööndus
[nimisõna, substantiiv]
kodus toimuv väikekaubatootmine turu tarbeks

kodutütar
[nimisõna, substantiiv]
Kaitseliidu juurde kuuluva tütarlasteorganisatsiooni Kodutütred liige

kodu-uurija
[nimisõna, substantiiv]
kodulooga tegelev inimene, koduloo uurija

kodu-uurimine
[nimisõna, substantiiv]
väikese piirkonna kultuuri, ajaloo, looduse vms uurimine inimese poolt, kes on selle kohaga seotud

koduvarblane
[nimisõna, substantiiv]
inimasulate juures elutsev varblane

koduvein
[nimisõna, substantiiv]
kodus valmistatud vein

koduveis
[nimisõna, substantiiv]
1. ürgveisest põlvnev koduloom

2. koduveised

koduvenelane
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis elava venelase kohta)

koduvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. kodumaa piirides esinev veekogu

2. kodukandi veekogu

koduvideosüsteem
[nimisõna, substantiiv]
tavakasutajatele mõeldud videosüsteemi standard

koduviin
[nimisõna, substantiiv]
kodustes tingimustes valmistatud viin

koduvillane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kodusel teel villakiust valmistatud

2. sellisest riidest valmistatud

koduvisiit
[nimisõna, substantiiv]
arsti käik haige juurde koju

koduvorm
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis vm sportmängus:) võistlusriietus, milles mängitakse koduväljakul (ja mõnikord ka võõrsil)

koduvägivald
[nimisõna, substantiiv]
pere-, kodu- ja paarisuhte juhtumeid hõlmav vägivald

koduväi
[nimisõna, substantiiv]
naisevanemate kodus elav väimees

koduväljak
[nimisõna, substantiiv]
meeskonna või mängija kodukoha (ka kodumaa) spordiväljak

koduõde
[nimisõna, substantiiv]
haigeid ja vanureid nende kodus abistav ja nõustav meditsiiniõde

koduõendus
[nimisõna, substantiiv]
haigete ja vanurite hooldus kodus, koduõe tööga seonduv õenduse haru

koduõlu
[nimisõna, substantiiv]
kodus valmistatud õlu

koduõpe
[nimisõna, substantiiv]
koolis mittekäiva lapse õppimine ja õpetamine kodus

koduõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. koduõppel olevate laste õpetaja

2. endisajal palgaline laste õpetaja ja kasvataja perekonnas, kodukooliõpetaja

koduõpetus
[nimisõna, substantiiv]
lastele hariduse andmine kodus

koduülesanne
[nimisõna, substantiiv]
kodus tegemiseks üles antud harjutustöö või õppetükk

koefitsent
vigane kuju sõnast koefitsient

koefitsient
[nimisõna, substantiiv]
1. (statistikas:) arvuline näitaja, mis on leitud absoluutarvude suhtena ning tähistab suhtelist suurust

2. suhtelise suuruse arvväärtus

koehingamine
[nimisõna, substantiiv]
(organismidel:) astmeline toitainemolekulide lagunemine, mille tulemusena vabaneb elutegevuseks vajalik energia ning moodustuvad süsihappegaas ja vesi

koekiri
[nimisõna, substantiiv]
kudumisse või kangasse sissekootud või koelõngadest moodustuv kiri

koekirjaline
[omadussõna, adjektiiv]
koelõngadest moodustuva mustriga

koeksisteerima
[tegusõna, verb]
kõrvu eksisteerima

koeksistents
[nimisõna, substantiiv]
1. samaaegne kõrvuti, koos olemas olemine, hrl seostuvalt vastanditega

2. samaaegne, kõrvu olemine, koos eksisteerimine

koekultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. söötmes kasvatatavad koetükid või rakud

2. vastav menetlus

koekärbus
[nimisõna, substantiiv]
organismi rakkude lagunemine ja surm mingi kahjustuse tagajärjel

koeline
[omadussõna, adjektiiv]
elundi vm kehaosa koega seotud

koelmu
[nimisõna, substantiiv]
1. kalade kudemiseks sobilik paik veekogus

2. kalade kudemispaik

koelõng
[nimisõna, substantiiv]
1. lõng, mis suundub risti kangast, koeservaga risti

2. koelõng, kangakude

koemahl
[nimisõna, substantiiv]
loomsetes kudedes keharakkude vahel olev vedelik

koemuster
[nimisõna, substantiiv]
kudumisse või kangasse sissekootud või koelõngadest moodustuv kiri

koendserv
[nimisõna, substantiiv]
ultusäär

koeniit
[nimisõna, substantiiv]
põiki kangast suunduv niit

koensüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest komponendist koosneva ensüümi mittevalguline osa

2. kahest komponendist koosneva ensüümi osa

koepreparaat
[nimisõna, substantiiv]
hrl loomsetest kudedest valmistatud eriotstarbeline aine (kasvuaine, biostimulaator)

koeproov
[nimisõna, substantiiv]
elusorganismist uuringuks võetud koetükike

koer
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt hundist põlvnev koduloom, keda peetakse majavalvurina ja lemmikloomana

2. karvane loom, keda võetakse lemmikloomaks või maja valvama

koera-aasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab koera märk

koeraamet
[nimisõna, substantiiv]
(mittetänuväärse ameti kohta)

koeraelu
[nimisõna, substantiiv]
vilets, raske elu

koerahakatis
[nimisõna, substantiiv]
(väike) koer

koerahammas
[nimisõna, substantiiv]
1. varakevadel õitsev madalakasvuline longus õiega sibultaim

2. sibultaim

koerahoidja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes omaniku äraoleku ajal hoolitseb tema koera või koerte eest

koerahotell
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kuhu saab koera(d) hoiule anda ajaks, kui omanik on reisil vm ära

koerailm
[nimisõna, substantiiv]
väga halb ilm

koerajalutaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes jalutab koeraga või koertega, ka sellise teenuse osutaja

koerajuht
[nimisõna, substantiiv]
vastava väljaõppe saanud spetsialist, kelle ülesandeks on koeri dresseerida ja nende eest hoolitseda

koerakaelanurk
[nimisõna, substantiiv]
1. nurk, kus palgid on seotud koerakaelatappidega

2. teatud nurkliide

koerakaelatapp
[nimisõna, substantiiv]
nurkseotis, kus palgiotsa ühele küljele on raiutud poolümar süvend järgmise risti paikneva palgi jaoks

koerakannike
[nimisõna, substantiiv]
niiskemates hõredates metsades ja niitudel kasvav väikeste sinakaslillade õitega rohttaim

koerakasvataja
[nimisõna, substantiiv]
koerte tõuaretusega tegelev inimene

koerakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
(koerte kasvatamise, eeskätt tõuaretuse kohta)

koerake
[nimisõna, substantiiv]
väike, armas koer (ka haletsevalt)

koerakelk
[nimisõna, substantiiv]
kelk, mille veoloomadeks on koerad

koerakene
[nimisõna, substantiiv]
väike, armas koer (ka haletsevalt)

koerakirp
[nimisõna, substantiiv]
hrl koertel parasiteeriv kirp

koeraklutt
[nimisõna, substantiiv]
(väike) koer

koerakool
[nimisõna, substantiiv]
1. väikeseõieline parasvöötme rohttaim, mille mõned liigid on kiutaimed

2. rohttaim

koerakool
[nimisõna, substantiiv]
koerte dresseerimise asutus

koerakoonlane
[nimisõna, substantiiv]
koera pea ja inimese kehaga mütoloogiline olend

koerakorjus
[nimisõna, substantiiv]
koera laip, surnud koer

koerakrants
[nimisõna, substantiiv]
segavereline koer

koerakross
[nimisõna, substantiiv]
1. koeraga jooks, kus koer liigub ees ja veab jooksjat

2. vastav veokoerte spordiala

koerakutsikas
[nimisõna, substantiiv]
1. koera noor poeg, koera mittetäiskasvanud järglane

2. noor koer

koerakuulaja
[nimisõna, substantiiv]
koerte käitumispsühholoogia koolitaja

koerakuut
[nimisõna, substantiiv]
väike ehitis koera eluasemeks õues

koerakäpp
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav pikkade kitsaste teravatipuliste lehtede ja tiheda purpurpunase õisikuga haruldane taim

2. rohttaim

koeralaut
[nimisõna, substantiiv]
(külma ruumi kohta, võrdlustes)

koeraliha
[nimisõna, substantiiv]
koeralt saadud liha toiduna

koeralik
[omadussõna, adjektiiv]
koerale iseloomulik või omane

koeralita
[nimisõna, substantiiv]
emane koer

koeramaks
[nimisõna, substantiiv]
koerapidamise eest makstav maks

koeramust
[nimisõna, substantiiv]
koera väljaheited

koeranael
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl karvanääpsust või naha rasunäärmest lähtuv mädapõletik

2. paise

koeranaeris
[nimisõna, substantiiv]
1. lihakate juurtega mürgine ronitaim, Eestis hrl ilutaim

2. ronitaim

koeranahk
[nimisõna, substantiiv]
koeralt saadud (karus)nahk

koeranähvits
[nimisõna, substantiiv]
väike (elavaloomuline) koer

koeranäss
[nimisõna, substantiiv]
väike (karvadesse kasvanud) koer

koeraomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellele koer kuulub, koera peremees

koerapidaja
[nimisõna, substantiiv]
koera omanik, koera omava pere liige

koerapilk
[nimisõna, substantiiv]
(alandliku, süüdlasliku pilgu kohta)

koerapoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. koera noor poeg, koera mittetäiskasvanud järglane

2. noor koer

koerapoiss
[nimisõna, substantiiv]
(jahi)koerte eest hoolitseja endisajal (nt mõisas)

koerapoos
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekorras olemise asend, kus naine on kummargil või käpuli ja mees tema taga

koerapulm
[nimisõna, substantiiv]
isaste koerte jooksuaegne kogunemine emase juurde

koeraputk
[nimisõna, substantiiv]
tee- ja põlluservadel kasvav peterselli meenutav mürgine rohttaim, millel on õõnes vaoline vars ja sarikas asetsevad õied

koeraputka
[nimisõna, substantiiv]
(koerakuudi kohta, kasutuselt taandumas)

koerapõli
[nimisõna, substantiiv]
vilets, raske elu

koera-pöörirohi
[nimisõna, substantiiv]
teeservades ja prahipaikades kasvav hallikasroheliste lehtede, lehterjate määrdunudkollaste õite ja ebameeldiva lõhnaga mürgine taim, mida on kasutatud hallutsinogeenina ning ravimtaimena

koerapüüdja
[nimisõna, substantiiv]
hulkuvate koerte püüdja

koeraraibe
[nimisõna, substantiiv]
koera laip, surnud koer

koerarajakas
[nimisõna, substantiiv]
(pahandavalt koera kohta)

koerarakats
[nimisõna, substantiiv]
väike (elavaloomuline) koer

koerarakend
[nimisõna, substantiiv]
etterakendatud koer(ad) koos rakmetega (ja koos veovahendiga)

koeras
[nimisõna, substantiiv]
kanepi isastaim

koerasitt
[nimisõna, substantiiv]
koera väljaheide

koerasport
[nimisõna, substantiiv]
koerte dressuur ja võistlused, vastavad koerte kehalise aktiivsuse alad

koerastama
[tegusõna, verb]
kanepi emastaimedest varem valmivaid isastaimi (ehk koeraseid) kanepist käsitsi välja kitkuma

koerasõber
[nimisõna, substantiiv]
koeri, nendega tegelemist armastav inimene

koerateadlane
[nimisõna, substantiiv]
koerte, nende tõugude ja kasvatamise spetsialist

koerateadus
[nimisõna, substantiiv]
õpetus koertest, nende tõugudest ja kasvatamisest

koeratemp
[nimisõna, substantiiv]
(paha, inetu teo kohta)

koeratoit
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne koertele söömiseks mõeldud toit

koeratubakas
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav hunditubakasarnane erekollaste õisikutega taim

2. rohttaim

koeratõug
[nimisõna, substantiiv]
koerte kogum, mida iseloomustavad ühtne põlvnemine ning kodustamise ja pidamise kestel kujunenud ühesugused pärilikud omadused (nt mops, Šoti terjer)

koeraujumine
[nimisõna, substantiiv]
ujumine rinnuli, matkides koera ujumisliigutusi

koeravaht
[nimisõna, substantiiv]
kahetunnine vahikord (ehk poolvaht) laevas kella 16–18 ja 18–20 vahel

koeravolask
[nimisõna, substantiiv]
suur koer

koeraväiv
[nimisõna, substantiiv]
koertel nugiv tiivutu parasiitputukas

koerhai
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa rannikuvete ja Musta mere suhteliselt väike selgrootuist toituv hai

koerips
[nimisõna, substantiiv]
kudumistehnika, mille puhul (nii edasi- kui tagasiridu ainult parempidi kududes) saadakse mõlemalt poolt ühesugune hrl reljeefsete põiktriipudega kude

koerkala
[nimisõna, substantiiv]
soostunud vetes ja seisuveekogudes elutsev kala, kes suudab ujupõie abil hingata hapnikku, ka akvaariumikala

koer-kibuvits
[nimisõna, substantiiv]
ogaliste varte, valkjasroosade õite ja punaste marjadega põõsas

koerlane
[nimisõna, substantiiv]
sugukond jälitades saaki püüdvaid kiskjalisi

koerliblikas
[nimisõna, substantiiv]
õige kirev, Eestis tavaline päevaliblikas

koerputk
[nimisõna, substantiiv]
metsades, võsastikes ja puisniitudel kasvav vaolise varre ja väikeste valgete õitega rohttaim

koertehotell
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kuhu saab koera(d) hoiule anda ajaks, kui omanik on reisil vm ära

koertekool
[nimisõna, substantiiv]
koerte dresseerimise asutus

koertenäitus
[nimisõna, substantiiv]
üritus, kus hinnatakse koerte välimust, käitumist ja koostööd omanikuga

koerterakend
[nimisõna, substantiiv]
etterakendatud koer(ad) koos rakmetega (ja koos veovahendiga)

koeruke
[nimisõna, substantiiv]
väike, armas koer (ka haletsevalt)

koerukene
[nimisõna, substantiiv]
väike, armas koer (ka haletsevalt)

koerus
[nimisõna, substantiiv]
vallatu, üleannetu, (veidi) ulakas tegu või ettevõtmine, mis pälvib hrl leebet suhtumist

koerustükk
[nimisõna, substantiiv]
vallatu, üleannetu, (veidi) ulakas tegu või ettevõtmine, mis pälvib hrl leebet suhtumist

koerõispuu
[nimisõna, substantiiv]
hrl punaste või mustade söödavate marjataoliste viljadega lehtpõõsas või madal lehtpuu

koesobimatus
[nimisõna, substantiiv]
kudede siirdamisel tekkiv siiratud koe vastane immuunreaktsioon

koestik
[nimisõna, substantiiv]
kudede kogum

koetihedus
[nimisõna, substantiiv]
(kudumisel, heegeldamisel:) silmuste arv laiuses ja ridade arv kõrguses (hrl 10 × 10 cm kohta)

koetis
[nimisõna, substantiiv]
koostis ja ülesehitus, struktuur

koetrikoo
[nimisõna, substantiiv]
trikoo, mida kootakse ühest lõngast, mis silmustub eelmise reaga järk-järgult ühendudes põiki kangast

koevedelik
[nimisõna, substantiiv]
loomsetes kudedes keharakkude vahel olev vedelik

koeõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õpetus organismi kudedest

kofeiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kohviubades ja teelehtedes sisalduv alkaloid, mida kasutatakse kesknärvisüsteemi ergutava ainena

2. erguti

kofeiinisisaldus
[nimisõna, substantiiv]
kofeiini määr (nt joogis)

kofeiinivaba
[omadussõna, adjektiiv]
kofeiinisisalduseta, selline, et kofeiin on eemaldatud

kofferdam
[nimisõna, substantiiv]
(hambaravis:) hamba ümber asetatav spetsiaalne kummist lapp, mis isoleerib ravitava hamba süljest ja suuõõnest

koge
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne kõrge vööri- ja ahtriehitisega ning kõrgete parrastega Põhja- ja Läänemere kaubapurjekas

2. keskaegne kaubapurjekas

kogelejarohi
[nimisõna, substantiiv]
1. hallikasroheline valgete õite ja süstjate lehtedega rohttaim

2. rohttaim

kogelema
[tegusõna, verb]
1. takerdudes, sõnu korrates või otsides, ebakindlalt kõnelema

2. takerdudes, ebakindlalt rääkima

kogelemisi
[määrsõna, adverb]
kogeldes

kogelmogel
[nimisõna, substantiiv]
1. maiusroog, mis on valmistatud suhkruga vahustatud (ja vanilje või muuga maitsestatud) munakollasest

2. suhkruga vahustatud munakollane

kogelus
[nimisõna, substantiiv]
kõneelundite krampidest tingitud kõnehäire, kus kõneleja peetub ühel häälikul või kordab üht silpi

kogema
[tegusõna, verb]
1. läbi elama, tunda saama

2. elus tunda saama, millestki kogemust saama

3. tunda saama, läbi elama

kogemata
[määrsõna, adverb]
1. mittekavatsetult, mittetahtlikult, mitte meelega

2. ilma et oleks kavatsenud või ette planeerinud, juhuslikult

kogemus
[nimisõna, substantiiv]
1. elus, tegevuses kogetu põhjal omandatud teadmine või oskus

2. teadmine või oskus, mille sa oled mingis tegevuses omandanud

3. mingist sinuga juhtunud sündmusest jäänud tunne

kogemuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogemusel rajanev, kogemusi arvestav

2. fakte tõlgendav

3. kogemusel põhinev

kogemuslugu
[nimisõna, substantiiv]
lugu, kus jutustaja vahendab oma elus, tegevuses kogetu põhjal omandatud teadmisi või oskusi

kogemusnõustaja
[nimisõna, substantiiv]
eriettevalmistusega isik, kes annab toimetuleku nõu psühholoogilises kriisis inimestele, lähtudes oma kogemusest (nt sama tervisehäire, õnnetuse korral)

kogemustepagas
[nimisõna, substantiiv]
kogemuste hulk

kogemusõpe
[nimisõna, substantiiv]
vahetust kogemusest õppimine, mis toimub igapäevaelu situatsioonides (nt perekonnas, töökohas, vabal ajal)

kogenematu
[omadussõna, adjektiiv]
väheste kogemustega, kogemusteta

kogenematus
[nimisõna, substantiiv]
kogemuste vähesus või puudumine

kogenenud
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogemusi omav, rohkete kogemustega

2. suurte kogemustega

kogenu
[nimisõna, substantiiv]
midagi läbi elanud, tunda saanud inimene

kogenud
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogemusi omav, rohkete kogemustega

2. suurte kogemustega

koger
[nimisõna, substantiiv]
järvedes ja aeglase vooluga jõgedes elutsev tumeda selja ja kuldse helgiga kollakate kuni vaskpunaste külgedega kala

kogetu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida on läbi elatud, kogetud

2. seeläbi omandatu, kogemus(ed)

kogisema
[tegusõna, verb]
(hrl lindude kohta:) kõripõhjast tulevat madalat katkendlikku häält tegema

kognaat
[nimisõna, substantiiv]
1. naisliinis veresugulane, emapoolne sugulane

2. naisliinis sugulane

kognitiivne
[omadussõna, adjektiiv]
mentaalseid protsesse (nt taju, tähelepanu, mõtlemist) kaasav, tunnetusega seotud

kognitiivteraapia
[nimisõna, substantiiv]
psühhoteraapia meetod, mis rõhutab teadliku enesetunnetuse osa emotsionaalsete pingete, ärevuse ja depressiooni ravimisel

kognitsioon
[nimisõna, substantiiv]
psüühiliste protsesside (nt taju, tähelepanu, mõtlemine) abil vaimse pildi loomine väliskeskkonnast ja iseendast, tegelikkuse kajastumine teadvuses

kogretiik
[nimisõna, substantiiv]
tiik, kus kasvatatakse kokri

kogrits
[nimisõna, substantiiv]
1. noorelt punakaspruuni, vanemana mustjaspruuni, inimese aju meenutava voldilis-käärulise kübaraga mürgine, üksnes kupatatult toiduks kõlbav seen

2. seen

kogritsliudik
[nimisõna, substantiiv]
pruuni või kollase sügavalt käärulise ja voldilise kübaraga varakevadine seen

kogu
[asesõna, pronoomen]
1. näitab, et kõnesolevat eset, kohta, ajavahemikku, isikute rühma või muud käsitletakse täies ulatuses, tervikuna

2. tervikuna, algusest lõpuni

kogu
[nimisõna, substantiiv]
1. hulk kindla eesmärgiga kogutud ning süstematiseeritud esemeid või ainestikku

2. hulk mingeid esemeid, mis on kogutud kindlal eesmärgil

3. kollektsioon

koguaeg
[nimisõna, substantiiv]
võistkonna eri liikmete või ühe sportlase poolt (eri distantsidel) saavutatud aegade summa

koguaeg
[määrsõna, adverb]
1. alati, igal ajal

2. väga tihti, pidevalt

3. alati, pidevalt

koguarv
[nimisõna, substantiiv]
üldine hulk, kellegi või millegi hulk kokku

kogudus
[nimisõna, substantiiv]
1. kristlik, kiriku ühte halduspiirkonda ja ühe vaimuliku tegevuspiirkonda kuuluvate kirikuliikmete ühendus

2. (laiemalt:) ühte ja samasse uskkonda kuuluvate usklike ühendus

3. usklikud, kes käivad teatud kirikus

4. kiriklik haldusüksus

koguduseliige
[nimisõna, substantiiv]
mõnda kogudusse kuuluv inimene

koguduseõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. luteri vm protestantliku koguduse vaimulik juht

2. inimene, kelle töö on luteri kirikus jumalateenistusi pidada ja muid toiminguid läbi viia

koguduslik
[omadussõna, adjektiiv]
kogudusega seotud või sellest tulenev, kogudusele iseloomulik

koguhulk
[nimisõna, substantiiv]
üldine kogus või arv, kõik kokku

koguja
[nimisõna, substantiiv]
midagi koguv inimene, asutus, loom vm

kogujadreen
[nimisõna, substantiiv]
suurem maa-alune veejuhe (toru), kuhu voolab kokku kuivendustorude vesi

kogujakraav
[nimisõna, substantiiv]
suurem kraav, kuhu voolab kokku teiste kuivenduskraavide või kogujadreenide vesi

kogukaal
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme eseme, isendi vms kaal kokku

2. ühe eseme, aine vms kaal, kui seda käsitletakse koosnevana mitmest osast

kogukas
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi või millegi väliskuju poolest suur

kogukond
[nimisõna, substantiiv]
1. inimrühm, kes on omavahel seotud nt ühise asuala, päritolu, ühiste huvide vm sotsiaalsete suhetega ning kes sellega eristub teistest rühmadest

2. teatud inimrühm

kogukondlane
[nimisõna, substantiiv]
teatud kogukonna liige

kogukondlik
[omadussõna, adjektiiv]
kogukonnale iseloomulik, sellega seostuv

kogukondlus
[nimisõna, substantiiv]
käsitlus, mis seab teatava sotsiaalse rühma huvid esiplaanile ning jätab üksikisiku huvid tagaplaanile

kogukonnaaed
[nimisõna, substantiiv]
ühiselt kasutatav linnaaed, mille aktiivsed linnakodanikud on rajanud tühjale krundile

kogukonnakohus
[nimisõna, substantiiv]
1. vallakohus 1810-ndate lõpust 1889. aastani

2. vallakohus 19. sajandil

kogukonnakool
[nimisõna, substantiiv]
1. kool, mis teeb tihedat koostööd kohaliku kogukonnaga ja lastevanematega

2. kogukonna algatusel loodud kool

kogukonnamaa
[nimisõna, substantiiv]
kogukonna ühisomandiks olev maa

kogukonnastama
[tegusõna, verb]
ühiselus ja ühistegevuses osalema panema, kogukonna osaks tegema

kogukus
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi suured välismõõtmed

kogukäive
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kõigi tootmisüksuste toodangu maksumuste summa mingil ajavahemikul

kogum
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud hulk olendeid, esemeid, aineid või nähtusi rühma või tervikuna

2. teatud hulk esemeid või nähtusi koos, rühmana

koguma
[tegusõna, verb]
1. midagi (erinevatest kohtadest, otsides) hrl kasutamiseks või säilitamiseks ühte kohta kokku tooma või koondama

2. eri kohtadest midagi säilitamiseks kokku tooma

3. eri inimestelt midagi võtma

4. korjama, kokku koondama

Ühendtegusõnad: kokku kogumakokku koguma

kogumaht
[nimisõna, substantiiv]
millegi maht kokku

kogumass
[nimisõna, substantiiv]
kõik mass kokku

kogumik
[nimisõna, substantiiv]
1. eri autorite tekstidest koosnev trükiteos (nt artiklikogumik)

2. eri autorite tekstidest koosnev teos

kogumiskaev
[nimisõna, substantiiv]
ehitis reovee kogumiseks

kogumiskirg
[nimisõna, substantiiv]
tugev tahtmine midagi koguda

kogumiskoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kuhu saab viia teatavat laadi jäätmeid vm

2. koht, kuhu midagi või kedagi kogutakse enne nende edasisaatmist

kogumiskonteiner
[nimisõna, substantiiv]
teatud esemete, ohtlike jäätmete, pakendite vms kogumiseks ja hoidmiseks mõeldud mahuti

kogumiskraav
[nimisõna, substantiiv]
(suur) kraav vee kogumiseks ja puhastamiseks

kogumismatk
[nimisõna, substantiiv]
hrl pärimuse või asjade kogumiseks ette võetud retk

kogumispension
[nimisõna, substantiiv]
pensioni teine, perioodilistest sissemaksetest kogunev osa

kogumispunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kuhu saab viia teatavat laadi jäätmeid vm

2. koht, kuhu midagi või kedagi kogutakse enne nende edasisaatmist

kogumisretk
[nimisõna, substantiiv]
hrl pärimuse või asjade kogumiseks ette võetud retk

kogumulje
[nimisõna, substantiiv]
üldine, terviklik mulje

kogumõiste
[nimisõna, substantiiv]
tervikut moodustavate üksuste kogumit tähistav mõiste (nt mööbel, inimkond)

kogumõju
[nimisõna, substantiiv]
millegi mõjul toimunud muutused kokkuvõetuna

kogunema
[tegusõna, verb]
1. (elusolendite kohta:) koonduma või kokku tulema

2. kui inimesed kogunevad, siis nad tulevad kuhugi kokku

Ühendtegusõnad: kokku kogunemakokku kogunema

kogunemine
[nimisõna, substantiiv]
1. koosolek, konverents, miiting vm üritus, kuhu inimesed kokku tulevad

2. kellegi koondumine kuhugi

kogunemisaeg
[nimisõna, substantiiv]
kellaaeg, mil mingi hulk inimesi saab kokku

kogunemiskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu teatud isikud kogunevad, kokku tulevad

kogunemispaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu teatud isikud kogunevad, kokku tulevad

koguni
[määrsõna, adverb]
1. (tõstab esile järgnevat sõna või lauseosa:) vastupidi ootustele, lisaks kõigele, lausa

2. sõna, mida kasutatakse, et tuua esile midagi ootamatut või üllatavat

kogunimi
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna, mis tähistab hulka samalaadseid kokkukuuluvaid üksusi (nt lepik, meeskond)

kogunimisõna
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna, mis tähistab hulka samalaadseid kokkukuuluvaid üksusi (nt lepik, meeskond)

kogunisti
[määrsõna, adverb]
1. (tõstab esile järgnevat sõna või lauseosa:) vastupidi ootustele, lisaks kõigele, lausa

2. sõna, mida kasutatakse, et tuua esile midagi ootamatut või üllatavat

kogupaksus
[nimisõna, substantiiv]
üldine paksus

kogupauk
[nimisõna, substantiiv]
üheaegne tulistamine mitmest relvast

koguperefilm
[nimisõna, substantiiv]
igas eas vaatajale sobiv film

kogupikkus
[nimisõna, substantiiv]
pikkus kokku

kogupilt
[nimisõna, substantiiv]
1. üldine olukord või mulje, üldpilt

2. tervikut haarav ülevaade või mulje, tervikpilt

kogupind
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone kõigi ruumide põrandapindala kokku (nt korteris elamispind koos kõrvalruumidega)

2. millegi kogupindala

kogupindala
[nimisõna, substantiiv]
pindala kokku

koguprodukt
[nimisõna, substantiiv]
toodangu üldmaht mingil ajavahemikul

kogur
[nimisõna, substantiiv]
1. seade millegi kogumiseks või korjamiseks

2. kogumisseade

kogurpress
[nimisõna, substantiiv]
põllutöömasin, millega kuivanud hein või põhk kogutakse kokku ja pressitakse pallideks või rullideks

kogus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav hulk mingit ainet, materjali vm asja

2. ainete või esemete kohta: hulk

kogusaak
[nimisõna, substantiiv]
(hrl teravilja vm aiasaaduste kohta:) saak kokku

koguseline
[omadussõna, adjektiiv]
mõõdetava näitajaga iseloomustatav, hrl hulga ja suurusega seostuv

kogusissetulek
[nimisõna, substantiiv]
sissetulek kokku

kogusumma
[nimisõna, substantiiv]
mitme arvulise näitaja summa

kogutakistus
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvvooluahelas elektrivoolule mõjuv kogutakistus

koguteos
[nimisõna, substantiiv]
1. eri autorite tekstidest koosnev trükiteos (nt artiklikogumik)

2. eri autorite tekstidest koosnev teos

kogutiraaž
[nimisõna, substantiiv]
tiraažide summa, nt kirjastuse või trükikoja toodang, autori teoste kõik trükid vm

kogutoodang
[nimisõna, substantiiv]
toodangu üldmaht mingil ajavahemikul

kogutulu
[nimisõna, substantiiv]
1. brutotulu

2. sissetuleku see osa, mis jääb järele pärast tootmiseks vajalike kulude mahaarvamist

koguvili
[nimisõna, substantiiv]
vili, mis tekib ühe õie paljudest emakatest (nt vaarikas, maasikas)

koguvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
millegi võimsus kokku

koguväärtus
[nimisõna, substantiiv]
majanduslik, rahaline väärtus kokku

koha
[nimisõna, substantiiv]
1. pikliku saleda kehaga mage- ja riimvete vääriskala

2. pikliku ja saleda kehaga ja maitsva lihaga kala, kes elab jõgedes ja järvedes

koha
[nimisõna, substantiiv]
(poeetilisemas stiilis:) kohin

kohajärgus
[nimisõna, substantiiv]
1. riigiametisse määramise sõltuvus aadliku päritolust ja senisest teenistusest

2. ametissemääramise sõltuvus aadliku päritolust

kohakaart
[nimisõna, substantiiv]
(pidu)lauas kohta osutav nimega kaardike

kohakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kohakaasluse alusel töötaja

kohakaaslus
[nimisõna, substantiiv]
varem seadusega lubatud töötamine põhitöö kõrvalt regulaarselt tasutaval tööl

kohakala
[nimisõna, substantiiv]
1. pikliku saleda kehaga mage- ja riimvete vääriskala

2. pikliku ja saleda kehaga ja maitsva lihaga kala, kes elab jõgedes ja järvedes

kohakataloog
[nimisõna, substantiiv]
kataloog, milles kirjed on järjestatud kohaviitade, teavikute paigutuse järgi riiuleil

kohakindel
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on aluspinnaga kindlalt ühendatud, mis paigast ei liigu

kohakuti
[määrsõna, adverb]
1. asendilt (täpselt) vastamisi, võrdses vastasseisus

2. (täpselt) üksteise peal

kohakääne
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kääne, mis väljendab kohaga seotud suhteid (nt sisseütlev, alaltütlev)

kohal
[postpositsioon, tagasõna]
1. millestki, kellestki ülalpool, sellest kõrgemal

2. millestki või kellestki ülalpool, kõrgemal

kohalause
[nimisõna, substantiiv]
kõrvallause, mis näitab või täpsustab pealauses väljendatud sündmuse kohta

kohaldama
[tegusõna, verb]
seaduses ettenähtud karistust vm mõjutusvahendit, samuti tehtud korraldust, ettekirjutust vms konkreetsel juhul rakendama

kohalduma
[tegusõna, verb]
1. mingi tegevuse või küsimuse reguleerimisel õiguslikuks aluseks olema

2. (õigusakti kohta:) rakenduma

kohale
[postpositsioon, tagasõna]
1. millestki, kellestki ülalpoole, sellest kõrgemale

2. millestki või kellestki ülespoole, kõrgemale

kohalejõudmine
[nimisõna, substantiiv]
ettenähtud paika, sihtkohta saabumine

kohalesõit
[nimisõna, substantiiv]
teatud paika sõitmine

kohaletoimetamine
[nimisõna, substantiiv]
paki vm saadetise viimine sihtkohta, saajale

kohaletulek
[nimisõna, substantiiv]
saabumine, päralejõudmine teatud (ettenähtud) paika

kohalevedu
[nimisõna, substantiiv]
midagi või kedagi sihtkohta, ettenähtud paika transportima

kohalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud paikkonna oma, seal elav, töötav, esinev, sealt pärit vms

2. sellele iseloomulik või omane

3. teatud piirkonnast pärit või seal asuv

4. sellele piirkonnale omane

kohaline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud arvu kohtadega (nt istumiseks, osalemiseks)

kohallugemine
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogu raamatute vm trükiste kasutamine raamatukogus, kohapeal

kohalolek
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse juures olemine, kuskil kohapeal viibimine

kohalolija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes osaleb mingil üritusel, on sinna kohale tulnud

kohalolu
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse juures olemine, kuskil kohapeal viibimine

kohalt
[postpositsioon, tagasõna]
1. millestki, kellestki ülaltpoolt, sellest kõrgemalt

2. millestki või kellestki ülaltpoolt, kõrgemalt

kohalviibija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes osaleb mingil üritusel, on sinna kohale tulnud

kohama
[tegusõna, verb]
(loodushäälte kohta:) tumedalt, laialt sahisema, kohisema

kohamuistend
[nimisõna, substantiiv]
rahvapärimuses teatava kohaga seotud muistend

kohamuuseum
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna loodust, ajalugu ja kultuuri tutvustav ja uuriv muuseum

kohamälu
[nimisõna, substantiiv]
võime kohti meeles pidada

kohamäärus
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) mitmesuguseid ruumisuhteid väljendav määrus

kohandama
[tegusõna, verb]
1. teatud tingimustele, olukorrale vastavaks, sobivaks muutma, millegagi kokku sobitama

2. sobivaks tegema, kooskõlla viima

kohanduma
[tegusõna, verb]
1. midagi omaks võtma, teatud tingimustega või olukorraga (probleemideta) sobima hakkama, millegagi harjuma

2. uue olukorraga harjuma, sellega sobima hakkama

kohandus
[nimisõna, substantiiv]
1. muudatus, mille eesmärk on panna midagi vastama teatud tingimustele, olukorrale

2. teatud tingimustele, olukorrale vastavaks, sobivaks tegemine

kohane
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud olukorras, tingimustel (hästi) sobiv, (igati) kõlblik

2. millegi vääriline

kohanema
[tegusõna, verb]
1. midagi omaks võtma, teatud tingimustega või olukorraga (probleemideta) sobima hakkama, millegagi harjuma

2. uue olukorraga harjuma, sellega sobima hakkama

kohanematus
[nimisõna, substantiiv]
olek, kus midagi ei võeta omaks, millegagi ei harjuta, ei kohaneta

kohanemine
[nimisõna, substantiiv]
millegagi või kellegagi sobima hakkamine, harjumine, millegi või kellegi omaksvõtt

kohanemisraskus
[nimisõna, substantiiv]
ebamugavust põhjustavad asjaolud ühest kohast teise elama või tööle asumisel

kohanemisreaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismi reageering muutunud olukorrale (nt uuele ravimile)

kohanemisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime olukordadega, tingimustega sobituda, nendega toime tulla

kohanemus
[nimisõna, substantiiv]
1. olek, kus miski on omaks võetud, millegagi on harjutud, kohanetud

2. kohanenud olek

kohanevus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohanemisvõime

2. kohanemine

kohanimi
[nimisõna, substantiiv]
1. geograafilise objekti (mere, jõe, mäe, asula vms) nimi (nt Aafrika, Vaikne ookean, Tallinn)

2. geograafilise objekti nimi

kohanimistu
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna kohanimed

kohanäitaja
[nimisõna, substantiiv]
kohti kättejuhatav isik (nt kinos, kontserdil)

kohaomanik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellele kuulub talu või talukoht

2. talukoha omanik

kohaotsija
[nimisõna, substantiiv]
töökoha otsija

kohapakkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoha, lasteaiakoha vms saamise võimalus

2. töökoha pakkumine

kohapeal
[määrsõna, adverb]
1. vahetult millegi sündmus- või tegevuskohas

2. äsja mainitud kohas, sealsamas

3. vahetult sündmus- v tegevuskohas

kohapeale
[määrsõna, adverb]
vahetult millegi sündmus- või tegevuskohta

kohapealne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatavas paikkonnas esinev, tegutsev vms, mitte mujalt pärit

2. mitte mujalt pärit

kohapealt
[määrsõna, adverb]
1. vahetult millegi sündmus- või tegevuskohast

2. vahetult sündmus- v tegevuskohast

kohapidaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellele kuulub talu või talukoht

2. talukoha omanik

kohapidamine
[nimisõna, substantiiv]
talukoha pidamine

kohapunkt
[nimisõna, substantiiv]
punkt, mis arvestatakse võistlejale või võistkonnale teatud kohale tuleku eest (nt mingis võistlussarjas või voorus)

kohapärimus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud kohaga seotud, hrl proosatekstina esitatud folkloor, mille hulka kuuluvad nt muistendid, uskumused, kombekirjeldused ja mälestused

2. kohakeskne folkloor (muistendid, uskumused, kombekirjeldused, mälestused vms)

kohapüük
[nimisõna, substantiiv]
kohade püüdmine veekogudest

koharentnik
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) talukoha rentnik

kohaselt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millegagi kooskõlas, millelegi vastavalt või sobivalt, millestki lähtudes

2. millestki lähtudes, millegagi kooskõlas, millegi järgi

kohasoovija
[nimisõna, substantiiv]
töökoha taotleja

kohaspetsiifiline
[omadussõna, adjektiiv]
mingile kohale, paikkonnale eriomane, kindla kohaga seonduv, seetõttu eriline

kohastama
[tegusõna, verb]
kohandama

kohastikku
[määrsõna, adverb]
1. asendilt (täpselt) vastamisi, võrdses vastasseisus

2. (täpselt) üksteise peal

kohastikune
[omadussõna, adjektiiv]
(täpselt) vastamisi või üksteise peal, kohal asuv

kohastuma
[tegusõna, verb]
1. (organismi kohta:) teatud kindlas keskkonnas elamiseks ja paljunemiseks kasulikku olekut või omadust kujundama

2. oma arengus millegagi kohanema

3. evolutsiooniliselt kohanema

kohastumine
[nimisõna, substantiiv]
1. organismide või nende osade ehituse või talitluse kujunemine selliseks, et see tagab teatud elutingimustes parimini isendi või liigi säilimise ja populatsiooni suurenemise

2. vastav olek

kohastumus
[nimisõna, substantiiv]
1. organismide või nende osade ehituse või talitluse kujunemine selliseks, et see tagab teatud elutingimustes parimini isendi või liigi säilimise ja populatsiooni suurenemise

2. vastav olek

kohasus
[nimisõna, substantiiv]
1. sobivus teatud olukorras või tingimustel

2. millegagi kooskõlas, vastavuses olek

kohataju
[nimisõna, substantiiv]
(vaistlik) arusaamine asendist, kohast, suunast, kus parasjagu ollakse või kuhu liigutakse

kohatasu
[nimisõna, substantiiv]
igakuine tasumäär nt lasteaias käiva lapse eest või hooldekodukliendi eest

kohati
[määrsõna, adverb]
1. (juhuslikult) mõnes kohas, mitte igal pool

2. mitte igal pool, vaid mõnes kohas

3. siin ja seal

kohatine
[omadussõna, adjektiiv]
1. aeg-ajalt esinev

2. mõnes kohas esinev

kohatu
[omadussõna, adjektiiv]
mingisse olukorda, kohta sobimatu või ebasünnis, veidralt mõjuv

kohatus
[nimisõna, substantiiv]
1. sobimatus mingisse olukorda või kohta

2. kokkusobimatus hea tooniga

kohatäide
[nimisõna, substantiiv]
parema puudumisel millekski rakendatav isik, kasutatav ese vms

kohavahetus
[nimisõna, substantiiv]
elu-, töö- või asukoha vahetus

kohavaim
[nimisõna, substantiiv]
mingile paigale omane vaimne atmosfäär, omaduste kogum, mille moodustavad koha looduslik omapära, ajalugu, seal elanud ja elavate inimeste mõtted ja teod vms

kohavektor
[nimisõna, substantiiv]
alguspunktist vaadeldavasse punkti minev vektor, mis määrab selle punkti asukoha hrl koordinaatide alguspunkti suhtes

kohaviit
[nimisõna, substantiiv]
trükiteosele vm teosele antav tingmärk tema asukoha tähistamiseks raamatukogus

kohaühtsus
[nimisõna, substantiiv]
1. klassitsistliku draamateooria nõue, mille kohaselt kogu tegevus toimub ühes kohas

2. klassitsistliku draamateooria nõue

kohe
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

kohe
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurte õhuvahedega, poore sisaldav, seetõttu kõrge, mahult suur

2. selline, mille osade vahel on õhku ja mis tundub seetõttu suurem või kõrgem

kohedus
[nimisõna, substantiiv]
(mulla, pinnase kohta:) suurte õhuvahedega, poorne olek

koheerer
[nimisõna, substantiiv]
raadiotehnika algusaastail kasutusel olnud detektortoru (sisaldas metallipuru)

kohemaid
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

kohendama
[tegusõna, verb]
midagi kergelt sättima, sobivasse või paremasse seisukorda seadma

Ühendtegusõnad: üles kohendama, üles kohendama, ümber kohendamaümber kohendama

kohendus
[nimisõna, substantiiv]
väiksem parandus, hrl kirjalikus tekstis

kohene
[omadussõna, adjektiiv]
selsamal hetkel, kohe toimuv

kohenema
[tegusõna, verb]
poorse(ma)ks, koheda(ma)ks muutuma

koherentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tähenduselt, mõttelt tihedalt seotud, loogiliselt, sisuliselt kokkukuuluv

2. tihedalt seotud

koherentsus
[nimisõna, substantiiv]
(võnkeprotsessides:) samas faasis püsimine, faasivahe muutumatus

koheselt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

kohesioon
[nimisõna, substantiiv]
1. molekulaarjõududest tingitud seos sama keha molekulide vahel

2. seos sama keha molekulide vahel

kohestama
[tegusõna, verb]
1. kiudainet enne ketramist ühtlaselt kohevaks tegema (endisajal nt kraasi, hiljem masinate abil)

2. kiudainet kohevaks tegema

kohev
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurte õhuvahedega, poore sisaldav, seetõttu kõrge, mahult suur

2. selline, mille osade vahel on õhku ja mis tundub seetõttu suurem või kõrgem

kohevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kohevas olekus

2. puhevil

3. puhvi moodustav, puhvitud

kohevile
[määrsõna, adverb]
1. kohevasse olekusse

2. puhevile

kohevus
[nimisõna, substantiiv]
suurte õhuvahede tõttu mahult suur olek, kohev-olek

kohhia
[nimisõna, substantiiv]
1. poolkõrbealade kitsaste lehtedega kääbuspõõsas või rohttaim, Eestis aiailutaim

2. kääbuspõõsas

kohi
[omadussõna, adjektiiv]
1. suguvõimetu

2. kastreeritud

kohihärg
[nimisõna, substantiiv]
1. kastreeritud pull, hrl nuum- või tööloomana

2. kastreeritud pull

kohikukk
[nimisõna, substantiiv]
isaslind, kes on enne suguküpseks saamist kastreeritud

kohiloom
[nimisõna, substantiiv]
kastreeritud loom

kohimees
[nimisõna, substantiiv]
kastreeritud mees

kohin
[nimisõna, substantiiv]
tugeva veevoolu, tuule, saju vm tekitatud tugev ja pidev ühetooniline kõlatu heli, kohisemine

kohioinas
[nimisõna, substantiiv]
isane lammas, kes on kohitsetud enne suguküpseks saamist

kohisema
[tegusõna, verb]
1. tugeva veevoolu, tuule, saju vm mõjul tugevat ja pidevat ühetoonilist kõlatut heli tekitama, kohinat andma

2. sellist heli tekitades voolama, liikuma

kohistama
[tegusõna, verb]
1. tugevat ühetoonilist kõlatut heli tekitama

2. kohisema panema

kohitsema
[tegusõna, verb]
hrl isasolendil (loomal või inimesel) sugunäärmeid kõrvaldama või talitlusvõimetuks muutma

kohitsetu
[nimisõna, substantiiv]
kastreeritud inimene või loom

kohkuma
[tegusõna, verb]
1. äkki hirmu tundma, kartma hakkama

2. järsku hirmu tundma, kartma hakkama

Ühendtegusõnad: tagasi kohkuma, tagasi kohkuma, ära kohkumaära kohkuma

kohkumatu
[omadussõna, adjektiiv]
see, kes ei kohku, kartmatu

kohkumisi
[määrsõna, adverb]
ehmatusega, kohkununa

kohkumus
[nimisõna, substantiiv]
ehmumine, hirmunud olek

kohkunult
[määrsõna, adverb]
ehmatusega, kohkununa

kohkvel
[määrsõna, adverb]
ehmunud, kohkunud olekus

kohkvele
[määrsõna, adverb]
ehmunud, kohkunud olekusse

kohma
[määrsõna, adverb]
(hrl käte kohta:) külmast pisut kangeks, liigutustelt kohmakaks

kohmakas
[omadussõna, adjektiiv]
kehalise osavuseta, nurgeliste liigutustega, oma keha halvasti valitsev

kohma-kohma
[määrsõna, adverb]
raske, pisut lohiseva astumisega

kohmama
[tegusõna, verb]
ebakindluse, häbelikkuse, ootamatuse vms tõttu midagi lühidalt, nagu muuseas ütlema

kohmard
[nimisõna, substantiiv]
kohmakas, saamatu inimene

kohmas
[määrsõna, adverb]
(hrl käte kohta:) külmast pisut kanges olekus, liigutustelt kohmakana

kohmerdama
[tegusõna, verb]
aeglaselt, kohmitsedes või koperdades midagi toimetama

kohmerdis
[nimisõna, substantiiv]
kohmitseja

kohmetama
[tegusõna, verb]
1. häbelikuks, ebakindlaks ja pisut segaduses olevaks muutuma teadmatusest, kuidas käituda

2. (häbelikku, abitut) piinlikkust tundma hakkama

kohmetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. häbelik, ebakindel ja pisut segaduses teadmatusest, kuidas käituda

2. (häbelikku, abitut) piinlikkust tundev või tekitav

3. hämmeldunud, nõutu

kohmetult
[määrsõna, adverb]
kohmetuks muutunult, ebamugavust tundes, justkui teadmata, mida öelda või kuidas käituda

kohmetuma
[tegusõna, verb]
1. häbelikuks, ebakindlaks ja pisut segaduses olevaks muutuma teadmatusest, kuidas käituda

2. (häbelikku, abitut) piinlikkust tundma hakkama

kohmetunult
[määrsõna, adverb]
kohmetuks muutunult, ebamugavust tundes, justkui teadmata, mida öelda või kuidas käituda

kohmetus
[nimisõna, substantiiv]
kerge segadusesolek

kohmima
[tegusõna, verb]
1. aeglaselt, pusides, vähehaaval midagi tegema või toimetama

2. tasapisi midagi tegema või toimetama

kohmitsema
[tegusõna, verb]
1. aeglaselt, pusides, vähehaaval midagi tegema või toimetama

2. tasapisi midagi tegema või toimetama

kohort
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas, sotsioloogias:) inimrühm, kes on seotud sama ajavahemikuga (nt sel ajal toimunud teatava sündmusega, sünniaastaga)

kohortuuring
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas, epidemioloogias vm:) uuring, mille korral uuritav inimrühm ehk kohort on jagatud rühmadeks, kus võrreldakse tulemi avaldumist (nt inimeste haigestumist)

kohr
[nimisõna, substantiiv]
üleskerkinud, alt õõnes moodustis (nt jääl, lumel)

kohrjää
[nimisõna, substantiiv]
murdunud, kokkukuhjunud ja konarlik jää

kohruma
[tegusõna, verb]
üles kerkima ja mingisse asendisse jäigastuma

kohrus
[määrsõna, adverb]
(alt õõnsana) kerkinud, üles tõusnud

kohrutama
[tegusõna, verb]
(metallehistöös:) metall-lehte külmalt venitama ja vormima

kohrutus
[nimisõna, substantiiv]
1. metallikunsti tehnika, mille korral metall-lehti vormitakse ja venitatakse külmalt, neid vasarate ja puntslitega tagudes

2. metallitöötehnika

koht
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, piirkond üldiselt

2. mingi täpsem punkt või piirkond maastikul, looduses või linnaruumis (nt asukoht või toimumiskoht)

3. asukoht üldiselt

4. piirkond

kohta
[postpositsioon, tagasõna]
1. osutab isikule, olukorrale vms, kellesse või millesse miski asi puutub, kellega või millega miski seostub

2. osutab sellele, kellesse või millesse mingi asi puutub

3. kellegagi või millegagi seoses

4. kelle-mille suhtes

kohtama
[tegusõna, verb]
1. kellegagi (juhuslikult) kokku sattuma, kokku juhtuma

2. kellegagi kokku saama

3. kellegagi (juhuslikult) kokku sattuma

kohtamine
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepitud kokkusaamine, hrl kurameerimise eesmärgil

kohting
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepitud kokkusaamine, hrl kurameerimise eesmärgil

kohtinguvägistamine
[nimisõna, substantiiv]
suguühtesse astumine kohtingule tulnud inimesega vastu tema tahtmist

kohtinguäpp
[nimisõna, substantiiv]
tutvumisvõimalusi pakkuv mobiilirakendus

kohtkindel
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on aluspinnaga kindlalt ühendatud, mis paigast ei liigu

kohtküte
[nimisõna, substantiiv]
ruumide kütmise viis, kus kütteseade asub köetavas ruumis

kohtlajärvelane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kohtla-Järve elanik

2. Kohtla-Järvelt pärit inimene

kohtlane
[omadussõna, adjektiiv]
lihtsameelne või pisut napakas

kohtlaselt
[määrsõna, adverb]
lihtsameelselt, pisut napakalt

kohtlema
[tegusõna, verb]
1. kellegi (või millegi) suhtes teatud viisil käituma, teatud viisil ümber käima

2. kellegagi teatud viisil käituma

kohtlus
[nimisõna, substantiiv]
lihtsameelne-olek, napakas-olek

kohtspikker
[nimisõna, substantiiv]
lühike selgitus, mis veebis annab vihje infoüksuse sisu või mingi toimingu kohta

kohtuakt
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtus juriidilist fakti fikseeriv ametlik dokument

2. kohtulik toiming juriidilise tagajärje saavutamiseks

kohtualluvus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtuasja kuuluvus teatud kohtu või kohtuastme pädevusse

2. (laiemalt:) õigus ja pädevus mõista kohut selgelt kindlaksmääratud territooriumil

kohtualune
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellele on tõendite alusel esitatud kohtulik süüdistus

kohtuametnik
[nimisõna, substantiiv]
kohtusüsteemis töötav ametnik

kohtuarst
[nimisõna, substantiiv]
arst, kes osaleb eksperdina kohtumenetluses ning kelle ülesanne on tuvastada surma põhjus lahangul ning uurida ja seletada meditsiinilisi ja bioloogilisi probleeme

kohtuarstiteadus
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini haru, mis hõlmab eeluurimisel või kohtus tekkinud meditsiini- ja bioloogiaküsimuste uurimist ja ekspertiisi

kohtuarstlik
[omadussõna, adjektiiv]
kohtumenetluses meditsiiniliste ja bioloogiliste probleemide või lahangul surma põhjuse uurimisega seotud

kohtuasi
[nimisõna, substantiiv]
kohtule menetleda antud juhtum, mis on õigusega reguleeritav

kohtuaste
[nimisõna, substantiiv]
aste kohtuasutuste süsteemis

kohtuasutus
[nimisõna, substantiiv]
kohtuvõimu ja õiguskaitset teostav riigiasutus (nt riigikohus, maakohtud, ringkonnakohtud)

kohtuballistika
[nimisõna, substantiiv]
kriminalistika haru, mis käsitleb tulirelvi, padruneid ja lasujälgi, nende uurimise vahendeid, võtteid ja meetodeid

kohtueelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. asja kohtulikule arutamisele eelnev

2. kohtulikule arutamisele eelnev

kohtueelselt
[määrsõna, adverb]
enne kohtuistungi toimumist

kohtuekspertiis
[nimisõna, substantiiv]
kohtuasjas teatud eriküsimustes tehtav ekspertiis (nt DNA-analüüs, kohtuarstlik ülevaatus)

kohtufoogt
[nimisõna, substantiiv]
feodalismiajastu linnakohtunik Lääne-Euroopas, ka Baltimaadel

kohtuhaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtusüsteemi korraldus, selle üldine struktuur

2. seda reguleeriv õigusnormide kogu

kohtuhoone
[nimisõna, substantiiv]
maja, kus paikneb kohus

kohtuhärra
[nimisõna, substantiiv]
(vanamoelises või iroonilises kõnepruugis:) kohtunik

kohtuhärrus
[nimisõna, substantiiv]
feodaalriigi valitseja õigus kohtunikke ametisse seada, vabastada ja nende tegevuse järele valvata

kohtuinstants
[nimisõna, substantiiv]
aste kohtuasutuste süsteemis

kohtuistung
[nimisõna, substantiiv]
istung kohtuasja arutamiseks

kohtujärelevalve
[nimisõna, substantiiv]
kohtu otsusel määratud kontroll või valve, et tegevus, toiming vms toimuks häireteta, rikkumisteta

kohtujärg
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtuniku tool

2. kohus

kohtukaasistuja
[nimisõna, substantiiv]
kohtuistungist osavõtja lisaks juhatajale

kohtukeel
[nimisõna, substantiiv]
kohtus pruugitav keelekasutus

kohtukeiss
[nimisõna, substantiiv]
kohtuasi

kohtukirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
kohtu kantselei tööd juhtiv isik

kohtukoda
[nimisõna, substantiiv]
kohtuhoone või -ruum

kohtukolleegium
[nimisõna, substantiiv]
osakond teise astme kohtutes teatud kohtuasjade läbivaatamiseks või -arutamiseks

kohtukordnik
[nimisõna, substantiiv]
kohtutöötaja, kes hoiab kohtus korda ja täidab teisi asjaajamisega ja õigusemõistmisega seotud ülesandeid

kohtukorraldus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtusüsteemi korraldus, selle üldine struktuur

2. seda reguleeriv õigusnormide kogu

kohtukull
[nimisõna, substantiiv]
1. tsaariaegse kohtu laual paiknenud ese: kolmetahuline püstprisma, mille tipus on riigivapp (kahepäine kroonitud kotkas) ja tahkudel kohtuistungil käitumise eeskirjad

2. vapiga embleem tsaariaja kohtus

kohtukulud
[nimisõna, substantiiv]
kohtumenetlusega seotud kulud

kohtukutse
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik korraldus ilmuda kohtusse

kohtukõne
[nimisõna, substantiiv]
kohtuprotsessil peetav kõne (süüdistuskõne, kaitsekõne)

kohtulahend
[nimisõna, substantiiv]
kohtumenetluse tulemusena tehtav otsus, mis asja sisuliselt lahendab

kohtulaud
[nimisõna, substantiiv]
laud kohtusaalis, mille taga istuvad kohtunikud (hrl üldse kohut sümboliseerivana)

kohtulik
[omadussõna, adjektiiv]
kohtuasja uurimisega ja lahendamisega seotud, kohtumenetlusega seostuv

kohtuline
[nimisõna, substantiiv]
1. kohut käiv, kohtu teel õigust nõudev inimene

2. tühiasjus

kohtulingvistika
[nimisõna, substantiiv]
rakenduslingvistika haru, mis käsitleb õigusvaldkonna keelekasutuse ja lingvistiliste tõendusmaterjalidega seotud küsimusi

kohtulugu
[nimisõna, substantiiv]
(kohtus asja uurimise ja arutamise, kohtuprotsessi kohta)

kohtuma
[tegusõna, verb]
1. kellegagi ettekavatsetult (vahel ka juhuslikult) kokku saama

2. kellegagi kokku saama (nii et olete varem kokku leppinud või juhuslikult)

kohtumaja
[nimisõna, substantiiv]
maja, kus paikneb kohus

kohtumeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini haru, mis hõlmab eeluurimisel või kohtus tekkinud meditsiini- ja bioloogiaküsimuste uurimist ja ekspertiisi

kohtumeditsiiniline
[omadussõna, adjektiiv]
kohtumenetluses meditsiiniliste ja bioloogiliste probleemidega või lahanguga seotud, kohtumeditsiini valdkonda kuuluv

kohtumees
[nimisõna, substantiiv]
kohtunik (hrl endisaegse vallakohtu liikme kohta)

kohtumenetlus
[nimisõna, substantiiv]
kohtu tegevus kohtuasja lahendamisel

kohtumine
[nimisõna, substantiiv]
kokkusaamine (nt nõupidamine, koosolek)

kohtuministeerium
[nimisõna, substantiiv]
õigusasju korraldav ministeerium mõnes riigis

kohtumiseni
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. lahkumisel öeldav sõna (kui eeldatakse, et kohtutakse jälle)

2. sõna, mida sa ütled, kui lahkud kellestki ja eeldad, et te kohtute jälle

kohtumispaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus kellegagi kokku saadakse

2. koht või üritus, kus teatud isikud omavahel kohtuvad

kohtumisõhtu
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi kohtumiseks korraldatav õhtune üritus

kohtumõist
[nimisõna, substantiiv]
õigusemõistmine kohtu või sellekohase isiku poolt

kohtumõistja
[nimisõna, substantiiv]
millelegi hinnangu andja, kellegi üle otsustaja

kohtumõistmine
[nimisõna, substantiiv]
õigusemõistmine kohtu või sellekohase isiku poolt

kohtumäärus
[nimisõna, substantiiv]
kohtulahend, millega asja sisuliselt ei otsustata ning mida võib teha kohtuistungit pidamata

kohtunik
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtuasju arutav ja otsustav, õiguse mõistmise pädevusega ametiisik kohtuasutustes

2. inimene, kes otsustab kohtus, kas ja kuidas kedagi karistada

kohtunikekogu
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlusel tegutsev kohtunike kollektiiv

2. teatud spordiala kohtunikud kogumina

kohtunikupukk
[nimisõna, substantiiv]
istmega varustatud kõrge tarind, kust kohtunik mängu jälgib (nt võrkpallis, tennises)

kohtuorgan
[nimisõna, substantiiv]
kohtuvõimu ja õiguskaitset teostav riigiasutus (nt riigikohus, maakohtud, ringkonnakohtud)

kohtuotsus
[nimisõna, substantiiv]
1. tõendite uurimise ja kohtuasja arutamise tulemusena kohtu poolt tehtud otsus

2. kohtu tehtud otsus (näiteks selle kohta, kas keegi on süüdi või mitte)

kohtupaber
[nimisõna, substantiiv]
(kohtuasjaga seotud materjalide või dokumentide kohta)

kohtupalat
[nimisõna, substantiiv]
apellatsiooniinstantsina toimiva kõrgema kohtu nimetus Venemaal alates 1864. aastast, ka Eestis aastani 1935

kohtupeegel
[nimisõna, substantiiv]
1. tsaariaegse kohtu laual paiknenud ese: kolmetahuline püstprisma, mille tipus on riigivapp (kahepäine kroonitud kotkas) ja tahkudel kohtuistungil käitumise eeskirjad

2. vapiga embleem tsaariaja kohtus

kohtupidamine
[nimisõna, substantiiv]
õigusemõistmine kohtu või sellekohase isiku poolt

kohtupink
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtualustele määratud pink kohtusaalis

2. kohtualuste pink kohtusaalis

3. kohtu alla sattumise ja selles olukorras olemise kohta

kohtupraktika
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtute tegelikkuses esinev või rakendatav tegevus

2. selles ettetulnud kohtuasjad kogu oma lahendamiskäiguga

kohtupretsedent
[nimisõna, substantiiv]
kohtu mingi varasem otsus, mida edaspidi sarnaste asjade lahendamisel arvestatakse

kohtupristav
[nimisõna, substantiiv]
Vene keisririigi kohtuametnik, kes sooritas täitetoiminguid, endisaegne kohtutäitur

kohtuprotsess
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtuasja uurimine ja arutamine kohtus

2. tegevus kohtus, mille käigus otsustatakse, kas keegi on süüdi või mitte

kohtupsühhiaatria
[nimisõna, substantiiv]
psühhiaatria haru, mis käsitleb psüühikahaigustega seonduvaid õiguslikke probleeme

kohtupsühhiaatriline
[omadussõna, adjektiiv]
kohtumenetluses psüühikahaigustega seonduvate õiguslike probleemidega seotud, kohtupsühhiaatria valdkonda kuuluv

kohtupsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
kliinilise psühholoogia rakendusvaldkond isikute psüühilise seisundi ning sellega seotud toimetulekutaseme hindamiseks õiguslikus kontekstis

kohtupäev
[nimisõna, substantiiv]
asja arutamise päev kohtus

kohtusaaga
[nimisõna, substantiiv]
kohtuskäimisega seotud pikk sündmuste rida, pikk või pikaleveninud kohtumenetlus

kohtusaal
[nimisõna, substantiiv]
hrl suurem ruum kohtuistungite pidamiseks

kohtusaks
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtuasju arutav ja otsustav, õiguse mõistmise pädevusega ametiisik kohtuasutustes

2. inimene, kes otsustab kohtus, kas ja kuidas kedagi karistada

kohtusekretär
[nimisõna, substantiiv]
kohtu kantselei tööd juhtiv isik

kohtuskäija
[nimisõna, substantiiv]
1. kohut käiv, kohtu teel õigust nõudev inimene

2. tühiasjus

kohtuskäimine
[nimisõna, substantiiv]
kohtu teel õiguse taotlemine, protsessimine

kohtusüsteem
[nimisõna, substantiiv]
mitme astme kohtutest koosnev õigusmõistmise korraldus ühiskonnas, mille aluseks on hrl riigi põhiseadus ja seadused

kohtutee
[nimisõna, substantiiv]
(kohtus asja uurimise ja arutamise, kohtuprotsessi kohta)

kohtuteener
[nimisõna, substantiiv]
endisaja kohtutöötaja, kes hoolitses kohturuumide eest, kutsus kohtuistungil asjaosalisi kohtusaali vms

kohtuteenistuja
[nimisõna, substantiiv]
kohtunikku abistav töötaja

kohtutoimik
[nimisõna, substantiiv]
kohtuasja materjale sisaldav toimik

kohtutoiming
[nimisõna, substantiiv]
kohtuliku täitemenetluse käigus sooritatav toiming

kohtutäitur
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtuametnik, kes sooritab täitetoiminguid (nt nõuab välja elatisraha)

2. kohtutäitur

kohtu-uurija
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) eeluurimist toimetav kohtuametnik

kohtuvaidlus
[nimisõna, substantiiv]
asja arutamine kohtus, kus pooled väljendavad oma seisukohti ja motiveerivad neid

kohtuvõim
[nimisõna, substantiiv]
1. (riigivõimu lahususe põhimõttest lähtuv) riigi ühiskondliku korralduse pädevus õigust mõista, kohtulik võim, võim kohut mõista

2. kohtulik võim

kohtuväline
[omadussõna, adjektiiv]
(vaidluse lahendamisel:) ilma kohtumenetluseta toimuv (nt õiguskantsleri, autoriõiguse vm komisjoni abil)

kohtvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
valgusti ruumi teatud koha tugevamaks valgustamiseks

kohtvalgustus
[nimisõna, substantiiv]
ruumi piiratud osa valgustus

kohtvõrk
[nimisõna, substantiiv]
arvutivõrk, mis ühendab piiratud territooriumil asuvaid arvuteid ja võrguseadmeid

kohuke
[nimisõna, substantiiv]
1. torukese- või risttahukakukujuliseks vormitud kohupiimamaius, mis on kaetud glasuuriga

2. kohupiimast tehtud väike magus toit, mis on kaetud šokolaadiga

kohuma
[tegusõna, verb]
tasapisi, aja jooksul suuremaks kasvama

kohupiim
[nimisõna, substantiiv]
1. piimast hapendamise ja vadaku eraldamise teel saadud toiduaine, mida kasutatakse nt magustoitudes ja küpsetistes

2. piimast tehtud valge toiduaine, mida süüakse nii soolase kui magusana

kohupiimajuust
[nimisõna, substantiiv]
kohupiimast valmistatud juust, nt sõir

kohupiimakaste
[nimisõna, substantiiv]
kohupiimast hrl piima või koort ja maitseaineid lisades valmistatud kaste

kohupiimakook
[nimisõna, substantiiv]
kohupiimakattega kook

kohupiimakotlet
[nimisõna, substantiiv]
kohupiimast, jahust ja muist lisandeist valmistatud pannkook

kohupiimapasta
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud kohupiim

kohupiimatasku
[nimisõna, substantiiv]
kohupiimatäidisega keedutainapirukas

kohupiimatort
[nimisõna, substantiiv]
tort, mille põhikomponente on kohupiim

kohupiimavorm
[nimisõna, substantiiv]
vormiroog kohupiimast ja lisandeist

kohupiimavärv
[nimisõna, substantiiv]
looduslik värv, mille sideaineks on kohupiimas leiduv kaseiin

kohus
[nimisõna, substantiiv]
1. sisemine, moraalne vajadus mingit ülesannet või toimingut sooritada

2. see, et sa pead midagi tegema, kuna see on sinu ülesanne või sul on selleks moraalne vajadus

kohus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtuasju läbivaatav ja lahendav, kohtuvõimu teostav riigiasutus

2. riiklik asutus, kus kohtunikud otsustavad, kas keegi on süüdi või mitte

kohusetruu
[omadussõna, adjektiiv]
kohusetunnet omav või väljendav

kohusetundetu
[omadussõna, adjektiiv]
kohusetunnet mitteomav

kohusetundlik
[omadussõna, adjektiiv]
kohusetunnet omav või väljendav

kohusetunne
[nimisõna, substantiiv]
oma kohustuste tunnetamine, moraalne vajadus neid täita

kohusetäitja
[nimisõna, substantiiv]
vakantsel ametikohal olev töötaja, kes pole sellele lõplikult kinnitatud

kohuslane
[nimisõna, substantiiv]
midagi sooritama kohustatud isik või asutus

kohustama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi midagi kohustuseks, ülesandeks tegema

2. sundima, kohustuslikuks tegema

kohustatus
[nimisõna, substantiiv]
kohustatud olek

kohustis
[nimisõna, substantiiv]
1. seadusest või kokkuleppest tulenev kohustus teise poole suhtes (nt raha maksta, teha teatud töö)

2. kohustus teise poole suhtes

kohustuma
[tegusõna, verb]
endale kohustust võtma

kohustus
[nimisõna, substantiiv]
1. ülesanne või toiming, mis tuleb vältimatult täita (kellegi korralduse, kellelegi antud lubaduse või sisetunde ajel)

2. ülesanne või töö, mida sa pead tegema, kuna see on sulle teha määratud või sa tunned nii

kohustuslane
[nimisõna, substantiiv]
midagi sooritama kohustatud isik või asutus

kohustuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tingimata, alati tarvilik või ettenähtud, rangelt, kohustusena esinev või toimiv

2. selline, mida peab kindlasti tegema

3. sunduslik, tingimata tarvilik

kohutama
[tegusõna, verb]
1. kedagi kartma panema, kelleski hirmu tekitama

2. sel viisil lahkuma sundima

3. kelleski hirmu tekitama

kohutav
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga suurt hirmu, kartust, õudu tekitav

2. hirmu tekitav

kohutavalt
[määrsõna, adverb]
hirmu, jubedust tekitavalt

kohutus
[nimisõna, substantiiv]
ehmumine, hirmunud olek

kohv
[nimisõna, substantiiv]
1. kohvioad

2. praetud kohviubadest jahvatamisel saadud pulber (ka vastav aseaine)

3. pruun pulber, mis on saadud teatud puu seemnetest ja millest saab jooki teha

kohve
[nimisõna, substantiiv]
1. söögi- ja ajaviitekoht, kus pakutakse kohvi, küpsetisi ja ka muid sööke-jooke

2. koht, kus inimesed saavad istuda ning osta sööke ja jooke, näiteks kooki ja kohvi

kohver
[nimisõna, substantiiv]
1. käepideme ning kaanega varustatud nahast või muust materjalist kastilaadne kott asjade kaasavõtmiseks (nt reisile)

2. kõvade sirgete külgedega kott, millega saab asju reisile kaasa võtta

3. reisitarve

kohvergrammofon
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne kohvritaolise kasti kujuline kaasaskantav grammofon

kohverkala
[nimisõna, substantiiv]
keha katva luukilbistest rüüga troopikapiirkondade ookeanikala

kohverkirjutusmasin
[nimisõna, substantiiv]
kohvritaolise kastiga kaasaskantav kirjutusmasin

kohversõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis on tekkinud kahe (või enama) sõna sulandumisel üheks uueks sõnaks nii kuju kui tähenduse poolest (nt sudu, masu)

kohviaparaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kohvi tegemiseks mõeldud aparaat

2. aparaat, millega saab kohvi keeta

kohviautomaat
[nimisõna, substantiiv]
mündi või kaardi sisestamisel automaatselt kohvi väljastav seade

kohvibaarmen
[nimisõna, substantiiv]
kohvi ja kohvijookide tundja ning valmistaja

kohviekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
kohvist või kohviubadest saadud kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult toiduainetetööstuses

kohvifilter
[nimisõna, substantiiv]
vahend kohvi tegemisel kohvipuru eraldamiseks kohvimasinas või kannus

kohviistandus
[nimisõna, substantiiv]
kohvipuude istandus

kohvijahu
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud kohvioad, jahvatatud kohv

kohvijook
[nimisõna, substantiiv]
1. eri viisil kohvist (ja piimast) valmistatud jook, nt espresso, cappuccino, latte macchiato

2. eri viisil kohvist (ja piimast) valmistatud jook, nt espresso, cappuccino, latte macchiato

kohvijutt
[nimisõna, substantiiv]
jutuajamine kohvilauas, kohvi juues (sageli igasugusest tühjast-tähjast)

kohvijäätis
[nimisõna, substantiiv]
kohvilisandiga kohvimaitseline jäätis

kohvik
[nimisõna, substantiiv]
1. söögi- ja ajaviitekoht, kus pakutakse kohvi, küpsetisi ja ka muid sööke-jooke

2. koht, kus inimesed saavad istuda ning osta sööke ja jooke, näiteks kooki ja kohvi

kohvikann
[nimisõna, substantiiv]
kann kohvi valmistamiseks

kohvikannusoojendaja
[nimisõna, substantiiv]
joogi kuumana hoidmiseks kohvikannule asetatav kate

kohvikapsel
[nimisõna, substantiiv]
ühe tassi kohvi valmistamiseks mõeldud kohvipuruga täidetud plastkapsel

kohvikarva
[omadussõna, adjektiiv]
kohvipruuni värvusega

kohvikeetja
[nimisõna, substantiiv]
1. kohvi valmistav masin

2. kann vm nõu, milles keedetakse kohvi

3. masin, kann või muu nõu, millega saab kohvi teha

kohvikklubi
[nimisõna, substantiiv]
1. sarnaste huvidega inimesi koondav klubi, kes kohtub kohvikus või kohvilaua taga

2. sellise klubi kooskäimiskoht

kohvikoor
[nimisõna, substantiiv]
1. rõõsk koor kohvile lisamiseks (ka toiduvalmistamiseks)

2. piimast paksem ja rasvasem koor, mida lisatakse kohvile või millest valmistatakse toitu

kohvik-pood
[nimisõna, substantiiv]
koht, mis on ühel ajal nii kohvik kui ka pood

kohvikpood
[nimisõna, substantiiv]
koht, mis on ühel ajal nii kohvik kui ka pood

kohvikreem
[nimisõna, substantiiv]
kohviga maitsestatud kreem

kohviksöökla
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne toitlustusasutus, millel oli nii kohviku kui söökla jooni

kohvikuklatš
[nimisõna, substantiiv]
kohvikulauas räägitavad klatšijutud

kohvikukülastaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kohvikut külastav inimene

2. kohvikus käija

kohvikuline
[nimisõna, substantiiv]
kohvikus käija, seal viibija

kohvikupidaja
[nimisõna, substantiiv]
kohviku omanik või rentnik, kohvikut juhtiv inimene

kohvikuskäija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tavatseb kohvikus käia, on sage kohvikukülastaja

kohvikuõhtu
[nimisõna, substantiiv]
kohvikus või mujal kohvilauaga korraldatav klubiline üritus

kohvikõrvane
[nimisõna, substantiiv]
kohvi kõrvale söödav toidupoolis

kohvilaud
[nimisõna, substantiiv]
kohvijoomiseks kaetud laud

kohviliköör
[nimisõna, substantiiv]
kohvilisandiga kohvimaitseline liköör

kohvilähker
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt Kärdla hiidlase kohta)

kohvimaa
[nimisõna, substantiiv]
kohvi tootev riik, nt Brasiilia

kohvimaja
[nimisõna, substantiiv]
1. söögi- ja ajaviitekoht, kus pakutakse kohvi, küpsetisi ja ka muid sööke-jooke

2. koht, kus inimesed saavad istuda ning osta sööke ja jooke, näiteks kooki ja kohvi

kohvimasin
[nimisõna, substantiiv]
1. kohvi tegemiseks mõeldud aparaat

2. aparaat, millega saab kohvi keeta

kohvinurk
[nimisõna, substantiiv]
kohvijoomiseks, puhkepausiks mõeldud ja vastavalt sisustatud ruumiosa hrl tööruumides

kohvipadi
[nimisõna, substantiiv]
ühe tassi kohvi valmistamiseks mõeldud lagunevast filterpaberist pakike, mis sisaldab kohvipuru

kohvipakk
[nimisõna, substantiiv]
pakk jahvatatud kohvi või kohviube

kohvipaks
[nimisõna, substantiiv]
kohvinõu põhja, kohvifiltrisse settinud läbikeenud kohvijahu

kohvipaus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike vaheaeg, mille vältel pakutakse jooke ja kergeid suupisteid

2. lühike vaheaeg, mille vältel pakutakse näiteks kohvi ja teed

kohvipeatus
[nimisõna, substantiiv]
sõidu või jalutuskäigu katkestamine kohvi ostmiseks ja joomiseks

kohviplantaaž
[nimisõna, substantiiv]
kohvipõõsaid viljelev istandus troopikamaades

kohvipood
[nimisõna, substantiiv]
hrl väiksem kohvik

kohvipruun
[omadussõna, adjektiiv]
kohvi värvi pruun

kohvipulber
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud kohvioad, jahvatatud kohv

kohvipuru
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud kohvioad, jahvatatud kohv

kohvipuu
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas troopikas kasvav puittaim, mille seemnetest saadakse kohvi

kohvipõõsas
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas troopikas kasvav puittaim, mille seemnetest saadakse kohvi

kohvipära
[nimisõna, substantiiv]
kohvinõu põhja jäänud kohvivedelik koos kohvipaksuga

kohviröstla
[nimisõna, substantiiv]
töökoda kohviubade röstimiseks

kohvisaak
[nimisõna, substantiiv]
istanduses, põllul kasvatatud kohvitaimedelt kogutud kohvioad kogumina

kohvisai
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune põimitud pärmitaignast saiake

kohviserviis
[nimisõna, substantiiv]
lauanõude komplekt kohvijoomiseks

kohvisort
[nimisõna, substantiiv]
kohviubade sort

kohvisõber
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes armastab kohvi juua

kohvitama
[tegusõna, verb]
kohvi jooma (tööl, külas, kohvikus vm)

kohvitanta
[nimisõna, substantiiv]
rohkesti kohvi joov ja klatšijutte rääkiv naine

kohvitante
[nimisõna, substantiiv]
rohkesti kohvi joov ja klatšijutte rääkiv naine

kohvitass
[nimisõna, substantiiv]
1. tass kohvi joomiseks

2. tass kohviga

kohvitermos
[nimisõna, substantiiv]
termos kohvi soojana hoidmiseks

kohvituba
[nimisõna, substantiiv]
(väiksem) kohvik, ka eraldi ruumina trahteris vm söögikohas

kohviuba
[nimisõna, substantiiv]
kohvipuu vilja sees olev rohekas oakujuline seeme, mida röstituna kasutatakse kohvi valmistamiseks

kohvivesi
[nimisõna, substantiiv]
vesi kohvi valmistamiseks

kohviveski
[nimisõna, substantiiv]
kodumasin kohviubade jahvatamiseks

kohviõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune koosviibimine kohvijoomisega

kohvpruun
[omadussõna, adjektiiv]
kohvi värvi pruun

kohvrimeeleolu
[nimisõna, substantiiv]
äramineku või ärasõidu meeleolu

kohvritäis
[nimisõna, substantiiv]
kohvrisse mahtuv kogus (esemeid)

koi
[nimisõna, substantiiv]
väike liblikas, hrl selle röövik, kes kahjustab riideid, puitu, taimi vms

koi
[nimisõna, substantiiv]
magamisase laevas

koiauk
[nimisõna, substantiiv]
koiliblikate röövikute tekitatud auk (riides, puidus vm)

koib
[nimisõna, substantiiv]
looma jäse

koibapidi
[määrsõna, adverb]
koivaga kuskil kinni, koivast kinni võetuna

koiberdama
[tegusõna, verb]
viletsalt, vaevaliselt käima, vaevaliselt edasi liikuma

koibik
[nimisõna, substantiiv]
kaheksa pika jalaga lülijalgne, üheosalise kehaga selgrootu loom, ämbliku sugulane

koidik
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune (hämar) aeg enne päikesetõusu

koiduaeg
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune (hämar) aeg enne päikesetõusu

koidueelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. varahommikune, enne päikesetõusu toimuv

2. koidueelne

koidujumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naisjumal, kes valitseb päikesetõusu üle

koidukann
[nimisõna, substantiiv]
ogaliste varte, roosade õite ja punaste marjadega põõsas

koidukiir
[nimisõna, substantiiv]
varahommikusest päikesest lähtuv sirge kiirgav valgusjoon

koidukuld
[nimisõna, substantiiv]
(helendava, punetava valguse kohta enne päikesetõusu)

koidukuma
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune, aoaegne punetav valgus idataevas enne päikesetõusu

koidula
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 1992–2010 kehtinud 100-kroonine paberraha, millel oli Lydia Koidula näopilt

koiduliblikas
[nimisõna, substantiiv]
väike valgete tiibadega, isastel oranžide tiivalaikudega päevaliblikas

koidupuna
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune, aoaegne punetav valgus idataevas enne päikesetõusu

koidutaevas
[nimisõna, substantiiv]
punetav või roosatav taevakaar, kust päike hakkab tõusma

koidutund
[nimisõna, substantiiv]
(hommikuse hämara aja kohta)

koidutäht
[nimisõna, substantiiv]
1. täht, mis paistab punetavas idataevas, kust päike hakkab tõusma

2. (suurtäheliselt ka hommikutaevas nähtava Veenuse kohta)

koiduvalge
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune, aoaegne hämar (punetav) valgus enne päikesetõusu

koiduvalgus
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune, aoaegne hämar (punetav) valgus enne päikesetõusu

koigerdama
[tegusõna, verb]
viletsalt, vaevaliselt käima, vaevaliselt edasi liikuma

koikindel
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida koid ei kahjusta

koiku
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtne (sageli kehvavõitu) voodi või muu magamisase

2. lihtne magamisase

koiliblikas
[nimisõna, substantiiv]
väike hall liblikas, kelle röövikud (koid) kahjustavad riideid, karusnahka vms

koinee
[nimisõna, substantiiv]
hellenismi ajastul üldisemalt levinud kreeka ühiskeel

koinima
[tegusõna, verb]
1. seksima, suguakti sooritama (sihilisena hrl mehe kohta)

2. (loomade kohta:) paarituma

koinobiit
[nimisõna, substantiiv]
(varakristluse ajal:) ühiselu elav askeetlik munk

koiott
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika preeriates ja eelmäestikes elutsev hunditaoline loom

2. hunditaoline loom

koipuju
[nimisõna, substantiiv]
teravalõhnaline ja mõrumaitseline viltjate lehtede ja kollaste kerajate õitega poolpõõsas, ka ravimtaim

koipuru
[nimisõna, substantiiv]
koiliblikate röövikute näritud puru kahjustatud esemes, selle pinnal vm

koirohi
[nimisõna, substantiiv]
teravalõhnaline ja mõrumaitseline viltjate lehtede ja kollaste kerajate õitega poolpõõsas, ka ravimtaim

koirohuleotis
[nimisõna, substantiiv]
vees kuumutatud koirohtudest valmistatav vedelik (nt putukate, taimehaiguste tõrjeks)

koirohutee
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt koirohu ladvaosadest valmistatav mõru tee (nt seedehädade raviks)

koirohutinktuur
[nimisõna, substantiiv]
koirohtudest alkoholitõmmisena valmistatud vedel ravim

koirohutõmmis
[nimisõna, substantiiv]
vees kuumutatud koirohtudest valmistatav vedelik (nt putukate, taimehaiguste tõrjeks)

koit
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune hämar aeg enne päikesetõusu, koiduaegne helendus idataevas

koitama
[tegusõna, verb]
koide röövikutest rikutuks muutuma

koitanud
[omadussõna, adjektiiv]
koiauke või koide käike täis, koiliblikate röövikutest rikutud

koitma
[tegusõna, verb]
1. (aja kohta enne päikesetõusu, päeva algamise, valgeks minemise kohta)

2. hahetama

3. nõrgalt

koitus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste suguline ühinemine, suguline vahekord

2. inimeste suguline ühinemine seksimisel

koitõrje
[nimisõna, substantiiv]
koide ärahoidmine ja hävitamine

koivaht
[nimisõna, substantiiv]
1. (laevas:) vahikorrast vaba aeg

2. seda omav meeskonnaliige

koivalu
[nimisõna, substantiiv]
eha- või aovalgus

koivama
[tegusõna, verb]
1. tegevusetult ringi lonkima või käima

2. (ümber) hulkuma

kojalaulik
[nimisõna, substantiiv]
õukonna teenistuses olev luuletaja

kojaline
[nimisõna, substantiiv]
(püst)koja elanik

kojamaa
[nimisõna, substantiiv]
maa, mis kuulus Vene tsaariperekonnale (kuni aastani 1917)

kojamees
[nimisõna, substantiiv]
maja ümbrust (ja trepikodasid vm ühisruume) koristav töötaja

kojamutt
[nimisõna, substantiiv]
(vanem) kojanaine

kojanaine
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl vanemas keelepruugis:) maja ümbrust (ja trepikodasid vm ühisruume) koristav naine, naissoost majahoidja

2. naissoost majahoidja

kojanarr
[nimisõna, substantiiv]
valitsejat ja õukonda lõbustav kloun

kojarahvas
[nimisõna, substantiiv]
majahoidjate perekond (kojamees ja kojanaine)

kojatalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
talupoeg, kes töötas Vene tsaariperekonnale kuulunud maal (kuni aastani 1917)

kojauks
[nimisõna, substantiiv]
eeskoja (välis)uks

koju
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(sinna) kohta, kus on kodu

kojuigatsus
[nimisõna, substantiiv]
igatsus kodu järele, igatsus koju minna

kojukanne
[nimisõna, substantiiv]
ajalehtede, ajakirjade ja muude postisaadetiste toimetamine adressaatidele koju

kojukutse
[nimisõna, substantiiv]
kutse tulla mingil põhjusel kellegi juurde koju

kojulaenutamine
[nimisõna, substantiiv]
raamatute jt teavikute laenutamine väljaspool raamatukogu kasutamiseks

kojulaenutus
[nimisõna, substantiiv]
raamatute jt teavikute laenutamine väljaspool raamatukogu kasutamiseks

kojusõit
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt koju (tagasi) sõitmine

kojutulek
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt koju (tagasi) tulemine

koka
[nimisõna, substantiiv]
koolapähkli ekstrakti sisaldav pruun gaseeritud karastusjook

kokaabi
[nimisõna, substantiiv]
koka abiline

kokaamet
[nimisõna, substantiiv]
(koka töö kohta)

kokaiin
[nimisõna, substantiiv]
kokapõõsa lehtedest saadav alkaloid, mida meditsiinis kasutatakse tuimastina ja valuvaigistina

kokaiinik
[nimisõna, substantiiv]
kokaiinisõltlane, inimene, kes tarvitab regulaarselt kokaiini

kokainism
[nimisõna, substantiiv]
1. kokaiini regulaarne tarvitamine koos sõltuvustunnustega

2. kokaiininarkomaania

kokakoola
[nimisõna, substantiiv]
koolapähkli ekstrakti sisaldav pruun gaseeritud karastusjook

kokakunst
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu valmistamisega seotud teadmised ja oskused

2. vastav tegevusala

kokakursus
[nimisõna, substantiiv]
erinevaid toite ja toiduvalmistamisviise tutvustav kursus hrl koka elukutseks vajaliku ettevalmistuse andmiseks

kokamüts
[nimisõna, substantiiv]
koka valgest riidest kõrge müts

kokandus
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu valmistamisega seotud teadmised ja oskused

2. vastav tegevusala

kokandusalane
[omadussõna, adjektiiv]
kokandusvaldkonnaga seotud

kokanduskursus
[nimisõna, substantiiv]
erinevaid toite ja toiduvalmistamisviise tutvustav kursus hrl koka elukutseks vajaliku ettevalmistuse andmiseks

kokapoiss
[nimisõna, substantiiv]
koka noorukist abiline või noor meeskokk

koka-punapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Andidest pärinev igihaljas põõsas, mille lehed sisaldavad kokaiini

2. troopikapõõsas

kokapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
1. Andidest pärinev igihaljas põõsas, mille lehed sisaldavad kokaiini

2. troopikapõõsas

kokaraamat
[nimisõna, substantiiv]
toiduretsepte ja kokandusalaseid nõuandeid sisaldav raamat

kokard
[nimisõna, substantiiv]
1. vormimütsil kantav rosetikujuline või ümmargune märk, mis osutab ametile või kuuluvusele

2. vormimütsil

kokerg
[nimisõna, substantiiv]
õhuke piklik-ümmargune (muna või kohupiimaga täidetud) kakuke

koketeerima
[tegusõna, verb]
oma edvistava käitumisega kellelegi (hrl vastassugupoolele) meeldida püüdma, tema tähelepanu ja huvi äratada üritama

koketeerimine
[nimisõna, substantiiv]
edvistades hrl vastassugupoolele meeldida püüdmine

koketerii
[nimisõna, substantiiv]
edvistades hrl vastassugupoolele meeldida püüdmine

koketne
[omadussõna, adjektiiv]
koketeeriv või koketeerimist väljendav

kokett
[nimisõna, substantiiv]
koketne, edvistav naine

kokill
[nimisõna, substantiiv]
korduvalt kasutatav metallist valuvorm

kokk
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle elukutseks on toiduvalmistamine

2. inimene, kes valmistab toitu või kelle töö on toitu valmistada

kokk
[nimisõna, substantiiv]
kerakujuline bakter

kokkama
[tegusõna, verb]
toitu valmistama, süüa tegema

kokkerspanjel
[nimisõna, substantiiv]
siidja lainelise või lokkis karva ning pikkade kõrvadega koer (ka tõunimetusena)

kok-kok
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kuke või kana katkelist, kokutavat häälitsust

kokku
[määrsõna, adverb]
1. ühte kohta, (ühte) kogumisse, hunnikusse

2. ühte kohta

kokkuarvamine
[nimisõna, substantiiv]
(liitmise või millegi loendamise kohta)

kokkuastumine
[nimisõna, substantiiv]
(tööga alustamiseks) kokku tulemine, kogunemine

kokkuhoid
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kulutamise piiramine ja arvestus, säästmine

2. see, mis on säästetud

kokkuhoidev
[omadussõna, adjektiiv]
üksteisest hooliv, ühel meelel olev

kokkuhoidja
[nimisõna, substantiiv]
kokkuhoidlik inimene

kokkuhoidlik
[omadussõna, adjektiiv]
raha ja muu kulutamises arvestav, mitte üleliia kulutusi tegev

kokkuhoiupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
kulude kärpimise (ja maksude tõstmise) kaudu riigi majandusolukorra parandamist taotlev eelarvepoliitika

kokkuhoiurežiim
[nimisõna, substantiiv]
vähimaid kulutusi, raha kokkuhoidu taotlev toimimis- või tegevusviis

kokkujooks
[nimisõna, substantiiv]
ühe punkti suunas koondumine või ühte paika kokku jooksmine

kokkukasve
[nimisõna, substantiiv]
kokkukasvanud osad v koht

kokkukutse
[nimisõna, substantiiv]
kokkukutsumine

kokkukuuluvus
[nimisõna, substantiiv]
omavahel tihedalt seotud olek

kokkukuuluvustunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et ollakse üksteisega tihedalt seotud, et kuulutakse kokku

kokkukõla
[nimisõna, substantiiv]
(millegi omavahelise sobimise või kooskõla kohta)

kokkukäiv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida saab väiksemaks, kompaktsemaks teha

kokkukünd
[nimisõna, substantiiv]
künd, mida alustatakse põllusiilu keskelt, nii et sinna jääb kaks eri küljelt kokkuküntud vagu

kokkulangevus
[nimisõna, substantiiv]
1. (juhuslik, ootamatu) kattumine, kokku sattumine

2. ühtelangemine

kokkulepe
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi vahel tehtud otsus millegi kohta

2. vastav kirjalik leping, nt rahvusvaheline leping, protokoll

3. ühiselt tehtud otsus

kokkulepitud
[omadussõna, adjektiiv]
eelnevalt kokku lepitud

kokkulepitult
[määrsõna, adverb]
nii, nagu eelnevalt kokku lepitud

kokkuleplane
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkulepete, kompromisside pooldaja ja taotleja

2. kompromisside pooldaja

kokkuleplik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis nõuab või taotleb milleski kokku leppimist

kokkuleplus
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkuleppimise, kompromisside pooldamine ja taotlus

2. lepituspoliitika

kokkuleppehind
[nimisõna, substantiiv]
müüja ja ostja vahelise kokkuleppega määratud hind

kokkuleppeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kokkuleppel rajanev, kokku lepitud

2. kokkuleppel rajanev

kokkuleppemenetlus
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalasja lihtsustatud menetlus, kus süüdistatav nõustub süüdistuse sisu, kuriteo õigusliku hinnangu ning kuriteoga tekitatud kahju laadi ja suurusega, karistuse liigi ja määra asjus aga sõlmitakse prokuröriga kokkulepe

kokkuleppemäng
[nimisõna, substantiiv]
võistlused, mille tulemus on ette kokku lepitud, kasusaamise eesmärgil mängija(te) või kohtuniku/kohtunike poolt mõjutatud (nt jalgpallis, tennises)

kokkuleppepoliitika
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkuleppimise, kompromisside pooldamine ja taotlus

2. lepituspoliitika

kokkuleppevedu
[nimisõna, substantiiv]
taksoteenus, mis toimib kokkuleppel kliendiga ilma vahendajata, üks jagamismajanduse teenuseid

kokkulugemine
[nimisõna, substantiiv]
arvuline loendamine

kokkuminek
[nimisõna, substantiiv]
(kakluse, löömingu või tüllimineku kohta)

kokkumäng
[nimisõna, substantiiv]
omavahel kooskõlas toimuv, kooskõlastatud mängimine (nt pallimängudes, orkestris)

kokkuost
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi suuremal hulgal ostmine, ostmise teel varumine

2. kokkuostmine

kokkuostuhind
[nimisõna, substantiiv]
hind, millega saadusi kokku ostetakse

kokkuostupunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus eraisikutelt midagi (nt vanametalli) kokku ostetakse

kokkupandav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida saab väiksemaks, kompaktsemaks teha

kokkupandult
[määrsõna, adverb]
nii, et miski seisab koos või on väiksemaks, kompaktsemaks tehtud

kokkupanek
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi tervikuks liitmine, valmis, lõplikuks asjaks tegemine

2. kokkumonteerimine

kokkupanu
[nimisõna, substantiiv]
osadest üheks tervikuks liitmine, mingi terviku moodustamine, kokkupanek

kokkupoole
[määrsõna, adverb]
rohkem üksteisele ligemale, rohkem kokku

kokkupuude
[nimisõna, substantiiv]
millegi vastu minemine, millegagi või kellegagi füüsilises kontaktis olemine

kokkupuuteala
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus inimesed, nähtused vm omavahel kokku puutuvad

kokkupuutekoht
[nimisõna, substantiiv]
koht või piirkond, kus miski millegi vastu puutub, mingid pinnad kontaktis on

kokkupuutepind
[nimisõna, substantiiv]
pind või ala, kus nähtused, asjad vm omavahel kokku puutuvad

kokkupuutepunkt
[nimisõna, substantiiv]
lähedane või ühine seik või asjaolu

kokkupõrge
[nimisõna, substantiiv]
1. suure kiirusega üksteise vastu paiskumine

2. liiklusõnnetus, kus sõidukid omavahel kokku põrkavad

3. olukord, kus mingi liikuv objekt läheb hooga mingi teise liikuva objekti vastu

4. avarii

5. üksteise vastu põrkamine

kokkuräägitult
[määrsõna, adverb]
1. nii, nagu varem kokku lepitud

2. täpselt ühel ajal

kokkusaamine
[nimisõna, substantiiv]
mingi inimeste rühma kokkutulek teataval eesmärgil (nt koosolek, nõupidamine, seltskondlik koosviibimine)

kokkusattumus
[nimisõna, substantiiv]
asjaolude, nähtuste juhuslik ühtelangevus

kokkuseade
[nimisõna, substantiiv]
see, mis (või kuidas) on kokku seatud, millegi ülesehitus või struktuur

kokkusobimatu
[omadussõna, adjektiiv]
teise või teistega mitte ühtesobiv, mitte kooskõlas olev

kokkusobiv
[omadussõna, adjektiiv]
omavahel või millegagi kooskõlas olev

kokkusobivus
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkusobimine, sobivus

2. sobivus

kokkusurutavus
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab keha ruumala muutumist välisrõhu toimel

kokkusurutud
[omadussõna, adjektiiv]
1. tihedalt vastamisi (või külgepidi kokku) pandud või surutud

2. ühtseks tihendatud massiks surutud

kokkusurutult
[määrsõna, adverb]
surve tõttu tihedasti koos

kokkusurutus
[nimisõna, substantiiv]
kokku pressitud, koondatud või vähendatud olek

kokkutulek
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil moel seotud inimeste, organisatsioonide vms kogunemine teatud eesmärgil

2. üritus, kus kogunevad inimesed või organisatsioonid

3. ürituseks kogunemine

kokkutulnu
[nimisõna, substantiiv]
1. kuhugi (samal ajal teistega) tulnud isik

2. kokkutulekust osavõtja

kokkutõmme
[nimisõna, substantiiv]
1. (keha või selle osadega toimuvate muutuste kohta:) koomale, krampi kiskumine, hrl selle üksikjuhtum

2. kokkutõmbumine

kokkuvarisemine
[nimisõna, substantiiv]
luhtumine, krahh

kokkuvedu
[nimisõna, substantiiv]
kauba, materjali vms ühte kohta toimetamine

kokkuveotee
[nimisõna, substantiiv]
tee, mida kasutatakse metsamaterjali kokkuveoks

kokkuveotraktor
[nimisõna, substantiiv]
metsatöömasin, mis veab raielangilt puidu kokku

kokkuvool
[nimisõna, substantiiv]
(ühte kohta kokku voolamise, tulemise vm liikumise kohta)

kokkuvõetult
[määrsõna, adverb]
1. nii, et lühidalt on esitatud ainult kõige tähtsam

2. lühidalt, ülevaatlikult

kokkuvõte
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi lühike, ainult kõige tähtsamat sisaldav esitus

2. millegi esitus lühidalt, nii et välja tuuakse kõige tähtsam

kokkuvõtlik
[omadussõna, adjektiiv]
millestki kokkuvõtet tegev, kokkuvõttena esitatud

kokkuvõtlikult
[määrsõna, adverb]
1. nii, et lühidalt on esitatud ainult kõige tähtsam

2. lühidalt, ülevaatlikult

kokkuvõttes
[määrsõna, adverb]
1. üldjoontes, kokkuvõtlikult öeldes, üldiselt

2. üldiselt

kokkuvõtvalt
[määrsõna, adverb]
1. nii, et lühidalt on esitatud ainult kõige tähtsam

2. lühidalt, ülevaatlikult

kokni
[nimisõna, substantiiv]
eeskätt East Endi lihtrahva hulgast pärinev põlislondonlane

kokošnik
[nimisõna, substantiiv]
1. vene abielunaise kõrge pidulik peakate, kaunistatud pärlite ja litritega

2. vene abielunaise kõrge tanu

kokott
[nimisõna, substantiiv]
flirtiv, koketeeriv, suurejoonelist elu elav kergete elukommetega naine

kokpit
[nimisõna, substantiiv]
lennuki pilootide kabiin või vormelijuhi istumiskoht, kus asub juhtimissüsteem

koks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget lööki ja selle heli

koks
[nimisõna, substantiiv]
1. kütuse koksistamisel saadav tahke tükiline mustjashall või must süsinikurikas aine

2. jääksüsi

koks
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme joogi segamisel saadud külm alkohoolne või alkoholita jook

2. külm jook, mis segatakse kokku mitmest eri joogist, sageli alkoholiga

koks
[nimisõna, substantiiv]
kerge löök, nt kogemata millegi vastu minemisel

koksagõss
[nimisõna, substantiiv]
1. 1930.–1950. aastatel Ukrainas ja Valgevenes kasvatatud teatav Kesk-Aasia võilill, mille juure piimmahlast valmistati kautšuki aseainet

2. kautšuki-võilill

koksama
[tegusõna, verb]
(kergelt, täpselt) lööma

Ühendtegusõnad: maha koksama, maha koksama, ära koksamaära koksama

koksartroos
[nimisõna, substantiiv]
puusaliigese kulumises seisnev liigesehaigus

koksatama
[tegusõna, verb]
koksti millegi vastu sattuma või kukkuma

koksiahi
[nimisõna, substantiiv]
koksiga köetav ahi

koksigaas
[nimisõna, substantiiv]
kivisöe koksistamisel tekkiv gaasisegu

koksiib
[nimisõna, substantiiv]
teatud põletiku- ja valuvastane ravim, mille eelis teiste sama otstarbega ravimite ees on väiksem kõrvaltoime seedeelunditele

koksiit
[nimisõna, substantiiv]
puusaliigese kudede põletik

koksima
[tegusõna, verb]
korduvalt (kergelt, täpselt) lööma, (kergelt) taguma

koksistama
[tegusõna, verb]
1. kütust, puitu õhu juurdepääsuta termiliselt töötlema, söestama, et saada koksi, põlevgaasi või vedelprodukte

2. koksiks muutma

koksistuma
[tegusõna, verb]
1. (kütuse, puidu kohta:) õhu juurdepääsuta termiliselt töötlemisel söestuma, koksiks, põlevgaasiks või vedelproduktiks muutuma

2. koksiks muutuma

koksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget lööki ja selle heli

kokteil
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme joogi segamisel saadud külm alkohoolne või alkoholita jook

2. külm jook, mis segatakse kokku mitmest eri joogist, sageli alkoholiga

kokteilibaar
[nimisõna, substantiiv]
baar, kus pakutakse eeskätt kokteile ja muid (alkohoolseid) jooke

kokteilikleit
[nimisõna, substantiiv]
lühem hrl tumedast kangast pidulik kleit, mis sageli jätab õlad vabaks

kokteilikõrs
[nimisõna, substantiiv]
plastmassist kõrreke kokteili joomiseks

kokteiliõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune koosviibimine, kus pakutakse kokteile

kokteilkleit
[nimisõna, substantiiv]
lühem hrl tumedast kangast pidulik kleit, mis sageli jätab õlad vabaks

koktsidioos
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade ja lindude haigus, mis kahjustab soolte limaskesta ning mille on põhjustanud koktsiidid (nt kanadel, küülikutel)

2. parasitaarhaigus

koktsiid
[nimisõna, substantiiv]
loomadel ja lindudel parasiteeriv kerajas eosloom

kokutama
[tegusõna, verb]
1. kõnetõkestusega, ühel häälikul peatudes või üht silpi korrates rääkima

2. rääkides sõnade esimesi silpe või tähti kordama (nii, et seda ei saa vältida)

kol
1. kolonelleitnandile järgnev kõrgeim vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

3. ohvitseriauaste

kola
[nimisõna, substantiiv]
1. vana, hrl kasutu või katkine asi

2. sellised asjad kogumina, tarbetu kraam

kola
[nimisõna, substantiiv]
millegi kõva, metalsega kokkupuutumisel tekkiv (tugev) keskmise kõrgusega heli või müra

kolahoov
[nimisõna, substantiiv]
koolieas lastele ja noortele mõeldud tegutsemisala õues, kus saab ise midagi ehitada ja meisterdada, omaloodud ehitistel ronida ja muul moel loovalt tegutseda

kolakas
[nimisõna, substantiiv]
kogult suur (ja kaalult raske) inimene või ese

kolaki
[määrsõna, adverb]
1. kolksu, kolinat tekitades

2. kogu täiega

kolama
[tegusõna, verb]
ilma kindla sihita siin-seal, mitmel pool käima

Ühendtegusõnad: läbi kolama, läbi kolama, ringi kolamaringi kolama

kolask
[nimisõna, substantiiv]
kogult suur (ja kaalult raske) inimene või ese

kolatama
[tegusõna, verb]
1. millegi kokkupuutumisel ühekordset kõlavat heli kuuldavale tooma

2. sellise heli saatel langema vms

kolb
[nimisõna, substantiiv]
kitsas või kitsa kaelaga klaasist nõu, mida kasutatakse nt keemiliste katsete, vereanalüüside tegemiseks

kolbkompressor
[nimisõna, substantiiv]
kompressor, kus gaas surutakse kokku silindris liikuva kolvi abil

kolbmootor
[nimisõna, substantiiv]
silindri ja selles liikuva kolviga sisepõlemismootor

kolbpump
[nimisõna, substantiiv]
töökambris liikuva kolvi abil töötav pump

kold
[nimisõna, substantiiv]
hrl roomavate vartega igihaljas eostaim

koldama
[tegusõna, verb]
kollasena paistma, kollane olema

koldeesine
[nimisõna, substantiiv]
reheahju vm küttekolde ees olev ala

koldehaldjas
[nimisõna, substantiiv]
rahvakommetes kodu ja peret kaitsev haldjas, kodu kaitsevaim

koldekivi
[nimisõna, substantiiv]
1. kivist iste reheahju vm kolde ees või kõrval

2. koldeesine istekivi

koldekumm
[nimisõna, substantiiv]
kivist võlv ahju või pliidi kohal

koldeline
[omadussõna, adjektiiv]
(haigusnähtudega seoses:) piiratult, koldena või kolletena esinev

koldetuhk
[nimisõna, substantiiv]
kütuse, jäätmete põlemisel tekkiv tuhk

koldetuli
[nimisõna, substantiiv]
ahjus, pliidi all vm küttekoldes põlev leek

koldjuur
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärinev rohttaim, mille kollane risoom sisaldab ravimina kasutatavaid alkaloide

2. ravimtaim

koldkaer
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl puhmikutena kasvav kõrreline rohttaim

2. kõrreline

koldkreem
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmendav nahasalv, mis koosneb vahast, õlist ja (roosi)veest

2. nahasalv

koldküps
[omadussõna, adjektiiv]
(teravilja kohta:) selline, mille tera on kollane ja seest vahajas, vahaküpsuses olev

koldküpsus
[nimisõna, substantiiv]
(teravilja kohta:) vahaküpsus

koldne
[omadussõna, adjektiiv]
kollane

koldnõges
[nimisõna, substantiiv]
1. nõgesetaoline kõrvetavate karvadeta kollaseõieline rohttaim

2. huulõieline taim

koldrohi
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivalembene kollaste, oranžide või punakate õienuttidega rohttaim

2. liblikõieline püsik

koldvetikas
[nimisõna, substantiiv]
pehmeveelistes vähetoitelistes järvedes ja tiikides elutsev kuldkollase värvusega vetikas, kes kuulub koldvetikate hõimkonda

koldvint
[nimisõna, substantiiv]
oliivkollase tumedatriibulise selja- ja rohekaskollase kõhupoolega Euroopa ja Põhja-Aafrika lind

kole
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma (välise) iluta, esteetiliselt ebameeldiv (silmale või kõrvale)

2. ilma iluta, ebameeldiv vaadata

kole
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

koledus
[nimisõna, substantiiv]
kole-olek

koleerik
[nimisõna, substantiiv]
1. (temperamenditüüp:) keevaline, kergesti ärrituv, tasakaalutu inimene

2. tasakaalutu, äkiline inimene

koleeriline
[omadussõna, adjektiiv]
keevaline, ärritunud, koleerikule omane

kolekaltsiferool
[nimisõna, substantiiv]
D-vitamiin, mis esineb mh võis, kanamunades ja kalas ning mis moodustub ka nahas ultraviolettkiirte toimel

kolemaja
[nimisõna, substantiiv]
mahajäetud ja lagunenud või välimuselt ebaõnnestunud hoone

koleopter
[nimisõna, substantiiv]
rõngakujulise tiivaga õhusõiduk, mis stardib ja maandub püstloodis

koleoptiil
[nimisõna, substantiiv]
1. esimene tupekujuline leht kõrrelistel taimedel

2. esimene tupekujuline leht kõrrelistel

kolesteriin
[nimisõna, substantiiv]
1. ainevahetuses (peamiselt maksas) tekkiv loomsete kudede (peamiselt rakuseinte) koostisosa, mis koosneb alkohoolsest ja vähemalt ühest rasvhappe komponendist

2. ainevahetuses tekkiv loomsete kudede koostisosa

kolesterool
[nimisõna, substantiiv]
1. ainevahetuses (peamiselt maksas) tekkiv loomsete kudede (peamiselt rakuseinte) koostisosa, mis koosneb alkohoolsest ja vähemalt ühest rasvhappe komponendist

2. ainevahetuses tekkiv loomsete kudede koostisosa

kolesteroolisisaldus
[nimisõna, substantiiv]
kolesterooli määr (nt veres)

kolesteroolitase
[nimisõna, substantiiv]
kolesterooli määr organismi veres

kolesõna
[nimisõna, substantiiv]
sisult või vormilt ebaõnnestunud uudiskeelend (eesti) keeles

koletis
[nimisõna, substantiiv]
suur, kole ja hirmuäratav olend

koletislik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hirmu ja õudust tekitav, kohkuma panev, hirmuäratav

2. hirmus, väga ebameeldiv

koletsüstiit
[nimisõna, substantiiv]
sapipõie põletikuline haigus

koletu
[omadussõna, adjektiiv]
1. hirmu ja õudust tekitav, kohkuma panev, hirmuäratav

2. hirmus, väga ebameeldiv

koletu
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

koletult
[määrsõna, adverb]
1. tohutult, väga

2. kohutavalt

koletuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hirmu ja õudust tekitav, kohkuma panev, hirmuäratav

2. hirmus, väga ebameeldiv

kolgas
[nimisõna, substantiiv]
kõrvaline (mahajäänud) maakoht

kolgata
[nimisõna, substantiiv]
1. raske, kannatusrohke teekond, tegevus, olukord vms

2. kannatusrohke teekond, tegevus, elu vms

kolgatatee
[nimisõna, substantiiv]
1. raske, kannatusrohke teekond, tegevus, olukord vms

2. kannatusrohke teekond, tegevus, elu vms

kolge
[nimisõna, substantiiv]
1. väga pikk, vibalik, nurgeline inimene (sagedamini mehe kohta)

2. vibalik inimene

kolgispuu
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne linavartelt luude lahtimurdmise riist, mis koosneb soontega puutüvikust ja selle peal üles-alla liikuvast kaanest

2. vana aja tööriist linavarte murdmiseks

kolgits
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne linavartelt luude lahtimurdmise riist, mis koosneb soontega puutüvikust ja selle peal üles-alla liikuvast kaanest

2. vana aja tööriist linavarte murdmiseks

kolh
(Nõukogude Liidus:) tootmisvahendite ühisomandusel põhinev kollektiivne põllumajanduslik suurmajand

kolhitsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. sügislillest saadav mürgine alkaloid, mida kasutatakse ravimina nt podagra, luuvalude puhul

2. sügislille alkaloid

kolhoos
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) tootmisvahendite ühisomandusel põhinev kollektiivne põllumajanduslik suurmajand

kolhoosikord
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude ajal:) maaelu selline korraldus, kus esinevad kolhoosid

kolhoositar
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) ühisomandusel põhineva kollektiivse põllumajandusliku suurmajandi, kolhoosi naissoost liige

kolhooslik
[omadussõna, adjektiiv]
Nõukogude-aegsete kolhoosidega seostuv, hrl raiskava ja juhita oleku kohta

kolhoosnik
[nimisõna, substantiiv]
1. (Nõukogude Liidus:) ühisomandusel põhineva kollektiivse põllumajandusliku suurmajandi, kolhoosi liige

2. kolhoosi liige

kolhoseerima
[tegusõna, verb]
kolhoosi v kolhoose looma

kolhoseerimine
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) massiline sunniviisiline kolhoosidesse ühendamine, kolhooside loomine

koli
[nimisõna, substantiiv]
1. vana, hrl kasutu või katkine asi

2. sellised asjad kogumina, tarbetu kraam

kolibakter
[nimisõna, substantiiv]
(jäme)sooles esinev pulkbakter, mis mõnikord tekitab soolepõletikke vm haigusi

kolienteriit
[nimisõna, substantiiv]
väikelastel esinev kolibakterite põhjustatud peensoolepõletik

kolifaag
[nimisõna, substantiiv]
kolibakterit hävitav bakterviirus

koliin
[nimisõna, substantiiv]
1. üks B-rühma vitamiinidest (B4-vitamiin), toidust (nt munadest, kalamarjast, kapsast) saadav ja organismis leiduv aine, mis osaleb rasvade ainevahetuses

2. rasvade ainevahetuses osalev orgaaniline ühend

koliit
[nimisõna, substantiiv]
1. jämesoole limaskesta põletik

2. haigus

kolikamber
[nimisõna, substantiiv]
ruum mitte enam vaja minevate, tarbetute esemete, koli paigutamiseks

kolikambris
unustuses, unustatud olekus, mitte kasutusel

kolima
[tegusõna, verb]
1. endisest elukohast või asukohast uude siirduma koos kogu kraami ja muu varandusega

2. uude kohta elama minema (koos mööbli ja muu varaga)

Ühendtegusõnad: kokku kolima, kokku kolima, lahku kolima, lahku kolima, sisse kolima, sisse kolima, välja kolima, välja kolima, ära kolima, ära kolima, üle kolima, üle kolima, ümber kolimaümber kolima

kolin
[nimisõna, substantiiv]
millegi kõva, metalsega kokkupuutumisel tekkiv (tugev) keskmise kõrgusega heli või müra

kolinal
[määrsõna, adverb]
äkiliselt, suure hooga (ja kära, müra tekitades)

kolisema
[tegusõna, verb]
1. millegi kõva, metalsega kokkupuutumisel (tugevat) keskmise kõrgusega heli või müra, kolinat andma

2. sellist heli tekitades sõitma või liikuma

kolistama
[tegusõna, verb]
1. millegi kõva, metalsega kokkupuutumisel (tugevat) keskmise kõrgusega heli või müra, kolinat tekitama

2. sellist heli tekitades midagi tegema

kolitiiter
[nimisõna, substantiiv]
väikseim veehulk (millimeetreis), milles tavalise määramismeetodiga saab kindlaks teha kolibakteri olemasolu

koljat
[nimisõna, substantiiv]
1. väga suurt kasvu inimene

2. hiiglane

koljatmardikas
[nimisõna, substantiiv]
põrnika laadi mardikas, suurimaid troopikamardikaid

koljee
[nimisõna, substantiiv]
1. kalliskividest, pärlitest kaelakee

2. kaelakee

kolju
[nimisõna, substantiiv]
1. pea luustik (inimesel ja loomadel)

2. inimese või looma pea kõva, luudest koosnev osa

koljuindeks
[nimisõna, substantiiv]
pea pikkuse-laiuse suhe x 100

koljulagi
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju ülemine kumer osa

koljumurd
[nimisõna, substantiiv]
murd koljuluudes

koljumõõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl inimese kolju mõõtmine (nt koljuindeksi kindlaks tegemiseks)

2. koljumõõtmine

koljupõhimik
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju alumine kühmuline osa

koljusisene
[omadussõna, adjektiiv]
kolju sees olev või toimuv

koljuteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. koljut uuriv antropoloogia haru

2. (uurib koljut)

koljutrauma
[nimisõna, substantiiv]
kolju füüsiline vigastus

koljutud
[nimisõna, substantiiv]
väikeste kalasarnaste keelikloomade alamhõimkond

koljuvõlv
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju ülemine kumer osa

koljuõõs
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju luudega ümbritsetud kehaõõs

koljuümbris
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju välimine kest

kolk
[nimisõna, substantiiv]
nööri või rihma külge seotud jäme puutükk (hrl tööriista, nt vana rehepeksuvahendi osa)

kolkaküla
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalises kohas asuv (mahajäänud) küla

kolkalik
[omadussõna, adjektiiv]
mahajäänud, piiratud, sumbunud, kõrvalisele kohale iseloomulik

kolkalinn
[nimisõna, substantiiv]
keskustest eemal asuv väikelinn

kolkama
[tegusõna, verb]
ringi hulkuma, kolama (siin-seal käies, paigast paika rännates)

kolkapatrioot
[nimisõna, substantiiv]
oma kodukanti (liialdatult) esile tõstev, selle huvidest lähtuv inimene

kolkapatriotism
[nimisõna, substantiiv]
oma kodukandi (liialdatud) esiletõstmine, oma kodukandi huvidest lähtumine

kolkima
[tegusõna, verb]
rusikaga (hrl uksele) või mingi vahendiga tugevalt, korduvalt lööma või taguma

kolklik
[omadussõna, adjektiiv]
mahajäänud, piiratud, sumbunud, kõrvalisele kohale iseloomulik

kolklus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohalike huvide esiplaanile seadmine

2. paikkondlike huvide esiplaanile seadmine

kolks
[nimisõna, substantiiv]
1. löögi, millegi vastu langemise vms kõlav heli

2. (kõlav) löök

kolks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kõlava löögi, millegi vastu langemise vms heli

kolksama
[tegusõna, verb]
1. kõlavat heli tekitades millegi vastu minema

2. (kõlavalt) lööma

kolksatama
[tegusõna, verb]
1. millegi kokkupuutumisel ühekordset kõlavat heli kuuldavale tooma

2. sellise heli saatel langema vms

kolksatus
[nimisõna, substantiiv]
löögi, millegi kokkupuutumise, kuhugi vastu langemise vms kõlav heli

kolksuma
[tegusõna, verb]
1. millegi kokkupuutumisel kõlavaid helisid kuuldavale tooma

2. selliste helide saatel midagi tegema

kolksutama
[tegusõna, verb]
millega kokkupuutumisel (korduvat) kõlavat heli tekitama

kolkuma
[tegusõna, verb]
seistes halba maitset või lõhna omandama

koll
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamäärane üleloomulik olend, pahatahtlik vaim (nt lastehirmutisena)

2. miski hirmutav, ähvardav

koll
[nimisõna, substantiiv]
värav (nt jalgpallis)

kollaaž
[nimisõna, substantiiv]
kunstitehnika, mis kasutab erinevaid valmismaterjale ja väiksemaid objekte, kleepides neist tasapinnalise teose

kollaažitehnika
[nimisõna, substantiiv]
kunstitehnika, mis kasutab erinevaid valmismaterjale ja väiksemaid objekte, kleepides neist tasapinnalise teose

kollaažlik
[omadussõna, adjektiiv]
eri laadidest, vahelduvatest lõikudest, kildudest koosnev

kollaažtehnika
[nimisõna, substantiiv]
kunstitehnika, mis kasutab erinevaid valmismaterjale ja väiksemaid objekte, kleepides neist tasapinnalise teose

kollabeeruma
[tegusõna, verb]
1. (taevatähe vms kohta:) (omaenda) gravitatsioonijõu mõjul kokku varisema

2. gravitatsioonijõu mõjul kokku varisema

kollaborant
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes teeb koostööd vaenuliku võõrriigi, hrl okupatsioonirežiimi esindajatega

2. anastajatega kaasatöötaja

kollaboratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
vastaspoole, vaenlase toetamise, abistamisega, kaasaminekuga iseloomustatav

kollaboratsionism
[nimisõna, substantiiv]
1. vaenuliku võõrriigi, hrl okupatsioonirežiimi toetamine, koostöö vastaspoolega

2. anastajatega kaasatöötamine

kollaboratsionist
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes teeb koostööd vaenuliku võõrriigi, hrl okupatsioonirežiimi esindajatega

2. anastajatega kaasatöötaja

kollaboratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vaenuliku võõrriigi, hrl okupatsioonirežiimi toetamine, koostöö vastaspoolega

2. anastajatega kaasatöötamine

kollageen
[nimisõna, substantiiv]
1. naha, rasvkoe vm sidekoe liimjas põhiaine, vees lahustumatu valk

2. vees lahustumatu valk

kollageenkiud
[nimisõna, substantiiv]
naha vm sidekoe kollageeni lindikujuline osake

kollageenkreem
[nimisõna, substantiiv]
kollageeni sisaldav, naha hooldamiseks mõeldud kreem

kollageenne
[omadussõna, adjektiiv]
sidekoe liimjat põhiainet (kollageeni) sisaldav, sellest koosnev

kollajuur
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aasia päritolu rohttaim, mille muguljat juurikat kasutatakse maitse- ja ravimtaimena ning kollase toiduvärvina

kollakalt
[nimisõna, substantiiv]
kollakana, veidi kollaselt

kollakas
[omadussõna, adjektiiv]
veidi kollane, kollase varjundiga

kollakashall
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka varjundiga hall

kollakasoranž
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka varjundiga oranž

kollakaspruun
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka varjundiga pruun

kollakaspunane
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka tooniga punane

kollakasroheline
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka varjundiga roheline

kollakasroosa
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka varjundiga roosa

kollakasvalge
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka varjundiga valge

kollakeha
[nimisõna, substantiiv]
1. munasarjas eraldunud munaraku kohale tekkiv kollane moodustis, mis toodab hormooni, mis ei lase emaka limaskestal irduda

2. munasarjas

kolla-kollane
[omadussõna, adjektiiv]
väga kollane

kollakus
[nimisõna, substantiiv]
kollakas-olek, kollane varjund

kollama
[tegusõna, verb]
ilma kindla sihita siin-seal, mitmel pool käima

kollamuld
[nimisõna, substantiiv]
subtroopikale omane kollakas muld

kollanaast
[nimisõna, substantiiv]
kolesterooli ladestumisest tekkinud kollakas naast näonahal, hrl silmade ümbruses

kollane
[omadussõna, adjektiiv]
1. võililleõie, sidruni, õlgede värvi, spektris rohelise ja oranži vahel

2. sidruni, võilille ja päikese värvi

kollanokk
[nimisõna, substantiiv]
kogemusteta noor inimene (hrl nooruk) või algaja mingil alal (ka halvustavalt)

kollanutt
[nimisõna, substantiiv]
kõdunevatel kändudel suurte kogumikena kasvav peenikese varre ja pruunikaskollase või punase kübaraga seen

kollanägemine
[nimisõna, substantiiv]
1. kollatõve ja mõnede mürgistuste puhul esinev nägemishäire, kus heledad asjad paistavad kollasena

2. asjade nägemine kollase varjundiga

kollapalavik
[nimisõna, substantiiv]
1. sääskede levitatav troopikamaade äge viirushaigus, mille iseloomulikke tunnuseid on kõrge palavik ja kollatõbi

2. viirushaigus

kollaps
[nimisõna, substantiiv]
poliitilise, majandusliku vm süsteemi või selle osa täielik, järsk kokkulangemine, kokkuvarisemine

kollargool
[nimisõna, substantiiv]
1. must või rohekasmust pulber, mille vesilahust kasutatakse antiseptilise või põletikuvastase vahendina

2. antiseptikum

kollariisikas
[nimisõna, substantiiv]
1. suur lihakas ookerkollase kübaraga söögiseen

2. lihaka kollase kübaraga söögiseen

kollasekirju
[omadussõna, adjektiiv]
kirju, milles esineb või on ülekaalus kollane värv

kollaserv-ujur
[nimisõna, substantiiv]
kollase vöödiga ääristatud rohekasmusta ovaalse kehaga suur veemardikas

kollaskeha
[nimisõna, substantiiv]
1. munasarjas eraldunud munaraku kohale tekkiv kollane moodustis, mis toodab hormooni, mis ei lase emaka limaskestal irduda

2. munasarjas

kollaskehahormoon
[nimisõna, substantiiv]
1. naissuguhormoon, mis reguleerib menstruatsiooni ja raseduse kulgu

2. kollakeha hormoon

kollasus
[nimisõna, substantiiv]
kollane- või kollakas-olek

kollateraal
[nimisõna, substantiiv]
veresoone kahjustuse korral tekkiv lisaveresoon

kollateraalne
[omadussõna, adjektiiv]
kõrval, kõrvuti asetsev või kulgev

kollatsioneerima
[tegusõna, verb]
kõrvutavalt võrdlema (nt algteksti ja ärakirja)

kollatõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. sapivärvnikest tulenev naha, limaskestade ja silmavalgete kollasus (haigustunnusena või mõnedel vastsündinutel füsioloogilise nähuna)

2. naha, limaskestade, silmavalgete kollasus

kollatõbine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kollatõbe põdev

2. kollatõvele iseloomulik

kollatähn
[nimisõna, substantiiv]
1. suurima nägemisteravusega piirkond silma võrkkestal

2. silma võrkkestal

kolle
[nimisõna, substantiiv]
1. ahju või pliidi osa, kus põleb kütus

2. selline ahi, pliit vm seade

kolledž
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste kesk- ja (erialaste) kõrgõppeasutuste nimetus

kolleeg
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellega töötatakse koos samas asutuses või ettevõttes

2. inimene, kes töötab sinuga samas asutuses, ettevõttes või samal alal

kolleegium
[nimisõna, substantiiv]
nõuandev või korraldav üksus, mille liikmed otsustavad arutusel olevaid asju ühiselt

kolleegiumiassessor
[nimisõna, substantiiv]
kaptenile vastav tsiviilteenistuse auaste Tsaari-Venemaal

kolleegiuminõunik
[nimisõna, substantiiv]
polkovnikule vastav tsiviilteenistuse auaste Tsaari-Venemaal

kolleegiumiregistraator
[nimisõna, substantiiv]
madalaim tsiviilteenistuse auaste Tsaari-Venemaal

kollegiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mitmest inimesest koosnev või mitmekesi tehtav

kollektiiv
[nimisõna, substantiiv]
tegevuse ja eesmärkide, ka huvide poolest ühtekuuluv inimeste rühm

kollektiivantenn
[nimisõna, substantiiv]
ühiseks kasutamiseks mõeldud, hoone tehnilisse süsteemi kuuluv antenn (hrl vastanduses eraisiku sidevahendile, nt kaabelsidele)

kollektiivkaitse
[nimisõna, substantiiv]
riikide ühine tegevus liitlastena sõjalise ohu olukorras ja selleks ettenähtud vahendid

kollektiivleping
[nimisõna, substantiiv]
töötajate ja ettevõtte või asutuse juhtkonna vaheline leping, milles määratakse kindlaks üldised tingimused, mida tuleb arvestada kõigi töövõtjatega eraldi sõlmitavates lepingutes

kollektiivliige
[nimisõna, substantiiv]
asutus vm kollektiiv organisatsiooni liikmena

kollektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühiselt, kollektiiviga tehtav, esitatav vms

2. tervet kollektiivi puudutav või ühiselt sellele kuuluv

3. ühine, ühis-

kollektiivpuhkus
[nimisõna, substantiiv]
asutuse kogu töötajaskonna üheaegne puhkusel olek

kollektiivsubstantiiv
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna, mis tähistab hulka samalaadseid kokkukuuluvaid üksusi (nt lepik, meeskond)

kollektiivsus
[nimisõna, substantiiv]
ühiselt, kollektiivina tegutsemine

kollektiivsustunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et kuulutakse mingisse ühiste huvidega inimeste gruppi või mingi asutuse tööötajaskonda

kollektiivtellimus
[nimisõna, substantiiv]
ühine tellimus (suurema tellijaskonna jaoks)

kollektiviseerima
[tegusõna, verb]
1. (Nõukogude Liidus:) üksiktalumajandeid kollektiivseks põllumajanduslikuks suurmajandiks ühendama

2. ühistama

kollektivism
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmavaade, mis väärtustab ühiselt oma eesmärke taotlevate isikute või suurte rühmade püüdlusi, asetades need kõrgemale individuaalsetest huvidest või taotlustest

2. kollektiivsuse põhimõte

kollektivist
[nimisõna, substantiiv]
kollektivismi pooldaja

kollektivistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kollektivismile omane

2. kollektivismile v kollektivistile omane

kollektor
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeliku, gaasi või auru kogumise ja edasijuhtimise toru, millesse suubuvad peenemad torud

2. kogur

3. tunnelitaoline käik kaablite, juhtmete, torustiku paigaldamiseks

kollektsioneerima
[tegusõna, verb]
1. ühelaadsete esemete kogu jaoks kokku tooma

2. huviesemeid koguma

kollektsionäär
[nimisõna, substantiiv]
1. huvialaga seotud esemeid koguv isik

2. huvikoguja

kollektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelaadsete esemete süstematiseeritud kogu

2. sarnaste esemete kogu

kollenakkus
[nimisõna, substantiiv]
ühes või mitmes paikmes (nt hambais, kurgumandleis) lokaliseerunud nakkus, mis võib organismis edasi levida

kollendama
[tegusõna, verb]
kollasena paistma, kollane olema

kollerveski
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, kus aine peenestatakse pöörleva plaadi ja sellel veerevate rullide vahel

2. peenestusmasin

kolletama
[tegusõna, verb]
(taimede, sügisese looduse kohta:) kollaseks (ja kuivaks), kollakaks muutuma

kolletamispäev
[nimisõna, substantiiv]
14. oktoober, eesti rahvakalendris looduse sügisese hääbumise päev

kolletuma
[tegusõna, verb]
(taimede, sügisese looduse kohta:) kollaseks (ja kuivaks), kollakaks muutuma

kolletus
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakas-olek

2. kolletunud, närtsinud olek

kolli
[nimisõna, substantiiv]
1. pikakarvaline karjakoer

2. šoti lambakoer

kollimaator
[nimisõna, substantiiv]
1. optikaseade paralleelsete kiirte kimbu saamiseks

2. optikaseade

kollimatsioon
[nimisõna, substantiiv]
seadme optiliste osade joondamine või joondatud olek

kollisioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vastuoluliste huvide, püüdluste või jõudude kokkupõrge

2. kokkupõrge

kollitama
[tegusõna, verb]
kedagi kellegagi või millegagi hirmutama

kollkipper
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes, nt jalgpallis või hokis:) mängija, kelle ülesandeks on takistada palli või litri sattumist väravasse

kolloid
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe aine segu, kus üks aine on pihustunud osakestena (ehk dispersse faasina) teise aine sees

2. peendispersne aine

kolloidhõbe
[nimisõna, substantiiv]
must või rohekasmust hõbedaosakesi sisaldav pulber, mille vesilahust kasutatakse antiseptilise või põletikuvastase vahendina

kolloidkeemia
[nimisõna, substantiiv]
dispersseid süsteeme ja pinnanähtusi käsitlev füüsikalise keemia haru

kolloidkuld
[nimisõna, substantiiv]
kullaosakesi sisaldav pulber, mille vesilahust kasutatakse antiseptilise või põletikuvastase vahendina

kolloidlahus
[nimisõna, substantiiv]
(vedel) segu, milles pihustunud aine osakesed on suuremad tõeliste lahuste, kuid väiksemad suspensioonide ja emulsioonide aineosakestest

kolloidne
[omadussõna, adjektiiv]
(aine kohta:) pihustunud osakestena, kolloidi kujul teise aine sees esinev

kolloidolek
[nimisõna, substantiiv]
(aine kohta:) pihustunud osakestena, kolloidi kujul esinev olek

kolloidosake
[nimisõna, substantiiv]
pihustunud osakestena esineva aine üliväike osake

kolloidveski
[nimisõna, substantiiv]
seade materjalide peenestamiseks kolloidse (liimitaolise, tarretamatu) peensusastmeni

kollokatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest sagedamini koos esinevatest sõnadest moodustuv ühend (nt kange kohv, mitte *tugev kohv)

kolloksüliin
[nimisõna, substantiiv]
1. väikseima lämmastikusisaldusega nitrotselluloos nt nitrolaki valmistamiseks

2. teatud nitrotselluloos

kollokvium
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaste teadmiste selgitamine vestluse teel

kolloodium
[nimisõna, substantiiv]
1. viskoosne värvitu vedelik, mille kuivamisel moodustub läbipaistev kile, nitrotselluloosi lahus alkoholi ja eetri segus (kasutatakse nt meditsiinis ja membraanide valmistamisel)

2. kolloksüliinilahus

kol-ltn
1. majorile järgnev ja kolonelile eelnev vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

kollusioon
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtete ebaseaduslik ja salajane kokkulepe teha koostööd hindade tõstmiseks, turgude jagamiseks ja konkurentsi vähendamiseks

kolluuvium
[nimisõna, substantiiv]
mäe nõlvale ja jalamile varisenud pinnas

kolm
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 3

2. arv 3

kolmainsus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kristluses:) ainujumala kolme oleku (Isa, Poeg ja Püha Vaim) ühtsus

2. ristiusu ainujumala kolme põhioleku ühtsus

kolmainus
[omadussõna, adjektiiv]
(kristluses:) kolmel kujul esinev

kolmandaks
[määrsõna, adverb]
1. (asjaolude loetlemisel:) kolmandana

2. (asjaolude loetlemisel:) kolmandana, pärast teist

kolmandane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kolmandana, teisest hiljem kujunenud või tekkinud, teisest tulenev või sellele lisandunud, järjelt kolmas

2. kolmandas järgus või astmes olev

3. kolmandana tekkinud, teisele lisanduv

kolmandavälteline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna, silbi kohta:) kolmandas vältes olev

kolmandik
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/3, üks kolmest võrdselt jagatud osast

2. 1/3

3. vastav osa millestki

kolmandikaeg
[nimisõna, substantiiv]
kolmandik mänguaega sportmängu eraldi osana (nt jäähokis)

kolmandikuline
[omadussõna, adjektiiv]
kolmandikku hõlmav

kolmapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. nädala 3. päev, teisipäevale järgnev ja neljapäevale eelnev päev

2. nädala 3. päev

kolmapäevane
[omadussõna, adjektiiv]
kolmapäeval toimuv, ilmuv vms

kolmapäeviti
[määrsõna, adverb]
kolmapäevadel, igal kolmapäeval

kolmarvsus
[nimisõna, substantiiv]
arvu 3 esinemine muinasjuttudes (nt tegelasteks on kolm venda, kangelane peab ületama kolm takistust)

kolmas
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 3.

2. mingis järjekorras 3. kohal

kolmati
[määrsõna, adverb]
kolmandat viisi, kolmandat moodi, kolmandal kombel

kolmeaastane
[omadussõna, adjektiiv]
kolm aastat kestev

kolmedimensiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
kolme mõõtmega, ruumilise efektiga

kolmed-neljad
[nimisõna, substantiiv]
hinded "kolm" ja "neli"

kolmefaasiline
[omadussõna, adjektiiv]
(elektriahela kohta:) selline, milles on kolm võrdse sagedusega elektromotoorjõudu, mis tekitavad elektrivoolu

kolmeharuline
[omadussõna, adjektiiv]
kolme haruga, kolme harusse jagunev

kolmehäälne
[omadussõna, adjektiiv]
kolmest eri meloodiast, häälest koosnev

kolmejagune
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) kolme väga sügava väljalõikega, mis ulatuvad peaaegu lehe aluseni või keskrooni

kolmejalgne
[omadussõna, adjektiiv]
kolme jalga omav, kolme jalaga

kolmekas
[nimisõna, substantiiv]
1. rahatäht või münt, mille väärtus on kolm ühikut (nt kolmerublane)

2. münt v rahatäht

kolmekaupa
[määrsõna, adverb]
kolm inimest või asja koos, kolmekesi koos

kolmekeeleline
[omadussõna, adjektiiv]
(muusikariista kohta:) kolme pillikeelega

kolmekeelne
[omadussõna, adjektiiv]
kolme keelt sisaldav

kolmekesi
[määrsõna, adverb]
1. kolm koos (ilma teisteta)

2. kolm inimest koos (ilma teisteta)

kolmekogu
[nimisõna, substantiiv]
kolmepoolsed läbirääkimised

kolmekohaline
[omadussõna, adjektiiv]
kolme kohaga (nt istumiseks, paiknemiseks)

kolmekopikaline
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga kolm kopikat

kolmekopikane
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga kolm kopikat

kolmekordistama
[tegusõna, verb]
kolm korda suuremaks, kolmekordseks muutma

kolmekordistuma
[tegusõna, verb]
kolm korda suuremaks muutuma

kolmekordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kolmest (ühesugusest) osast, kihist vms koosnev

2. selline, mis koosneb kolmest (ühesugusest) kihist või osast

3. kolmest osast koosnev

kolmekordselt
[määrsõna, adverb]
mingi (endise) tasemega võrreldes kolm korda (rohkem või vähem)

kolmekorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kolmest korrusest koosnev

2. selline, millel on kolm korrust

kolmekuine
[omadussõna, adjektiiv]
kolm kuud vana

kolmekuningapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 6. jaanuar, kirikliku pühana päev, mil kolm Hommikumaa tarka (kuningat) leidsid Jeesuslapse sõimes magamas

2. 6. jaanuar

kolmekuuline
[omadussõna, adjektiiv]
kolm kuud kestev

kolmekuune
[omadussõna, adjektiiv]
kolm kuud vana

kolmekõne
[nimisõna, substantiiv]
kõnelus, mõttevahetus kolme isiku vahel

kolmekäiguline
[omadussõna, adjektiiv]
(lõunasöögi vms kohta:) kolmest roast koosnev, kolme serveerimisjärguga

kolmekümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 30 aastat vana

kolmekümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
kolmekümne aasta vanusena

kolmekümnendad
[arvsõna, numeraal]
(hrl kellegi elu või mingi sajandi teatava kümnendiga seoses:) aastavahemik 30–39, neljas aastakümme

kolmekümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/30, üks võrdselt kolmekümneks jagatud osast

kolmekümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 30 aastat vana

kolmekümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 30.

2. arv: mingis järjekorras 30. kohal

kolmekümneselt
[määrsõna, adverb]
kolmekümne aasta vanusena

kolmelapseline
[omadussõna, adjektiiv]
(pere kohta:) kolme last omav, kolme lapsega

kolmeliikmeline
[omadussõna, adjektiiv]
kolmest liikmest koosnev

kolmeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle hinded koolis on põhiliselt kolmed

kolmelööviline
[omadussõna, adjektiiv]
(kiriku vm hoone kohta:) kolme hrl sammastega eraldatud pikliku ruumiosaga, kolme lööviga

kolmemastiline
[omadussõna, adjektiiv]
(purjelaeva kohta:) kolme mastiga

kolmemees
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmedele õppija, keskpärane õpilane

2. kolmedega õpilane

kolmemeheline
[omadussõna, adjektiiv]
kolmest inimesest (hrl mehest) koosnev

kolmemilline
[omadussõna, adjektiiv]
kolmemiljoniline, kolme miljoni rahaühiku väärtuses

kolmemõõtmeline
[omadussõna, adjektiiv]
kolme mõõtmega, ruumilise efektiga

kolmene
[omadussõna, adjektiiv]
kolm aastat vana

kolmeneljandikuline
[omadussõna, adjektiiv]
kolme neljandikku hõlmav

kolmenurgeline
[omadussõna, adjektiiv]
kolmnurga kujuga

kolmepaelamees
[nimisõna, substantiiv]
seersant, reamehest kolme astme võrra kõrgema auastmega sõjaväelane

kolmepealine
[omadussõna, adjektiiv]
kolme peaga

kolmepidi
[määrsõna, adverb]
kolme (eri) moodi, kolmel (eri) viisil

kolmepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
kolme asjaosalist, kolme eri osapoolt haarav, kolme vahel toimuv

kolmepunktijoon
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) kaarjas joon, mille taga olevalt alalt tehakse kolmepunkti- ehk kaugviskeid

kolmepunktiturvavöö
[nimisõna, substantiiv]
õla- ja puusarihmast koosnev turvavöö

kolmepunktivise
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) kolm punkti andev vise

kolmepunktivöö
[nimisõna, substantiiv]
õla- ja puusarihmast koosnev turvavöö

kolmepõllusüsteem
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maaharimisviis, mille puhul üks osa põldu oli suvivilja, üks osa talivilja ja üks osa kesa all

kolmepäevakoht
[nimisõna, substantiiv]
talu, mille eest tuli mõisale nädalas kolm hobusepäeva tegu teha

kolmepäevaline
[omadussõna, adjektiiv]
kolm päeva kestev

kolmepäevane
[omadussõna, adjektiiv]
kolm päeva vana või nii kaua kestev

kolmepäevapalavik
[nimisõna, substantiiv]
herpesviiruse põhjustatud väikelastehaigus, millele on iseloomulik hrl kolmepäevane kõrge palavik ning seejärel ilmuv täpiline lööve

kolmeraudne
[nimisõna, substantiiv]
kolme rauaga tulirelv, hrl jahipüss

kolmesaja-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) kolmsada aastat vana või nii kaua kestev

kolmesajandik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/300 (= 0,03)

kolmesajas
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras 300.

kolmesambaline
[omadussõna, adjektiiv]
kolmest (pensioni)sambast koosnev

kolmesejoon
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) kaarjas joon, mille taga olevalt alalt tehakse kolmepunkti- ehk kaugviskeid

kolmeselt
[määrsõna, adverb]
kolmeaastaselt

kolmestuma
[tegusõna, verb]
kolmeks jagunema

kolmesuvine
[omadussõna, adjektiiv]
(noorkalade kohta:) enam kui kaheaastane, kuid veel mitte kolme täis

kolmetahuline
[omadussõna, adjektiiv]
kolme (külg)tahku omav

kolmeteistaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 13 aastat vana

kolmeteistaastaselt
[määrsõna, adverb]
kolmeteistkümne aasta vanusena

kolmeteistkümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 13 aastat vana

kolmeteistkümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
kolmeteistkümne aasta vanusena

kolmeteistkümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/13, üks võrdselt kolmeteistkümneks jagatud osast

kolmeteistkümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 13 aastat vana

kolmeteistkümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 13.

2. arv: mingis järjekorras 13. kohal

kolmeteistkümneselt
[määrsõna, adverb]
kolmeteistkümne aasta vanusena

kolmeti
[määrsõna, adverb]
kolme (eri) moodi, kolmel (eri) viisil

kolmetine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kolmest osast, üksusest koosnev

2. (taime kohta:) kolmeosaliste õite või lehtedega

kolmetoaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kolme toaga, kolmest toast koosnev

2. kolme toaga, kolmest toast koosnev

kolmetärniline
[omadussõna, adjektiiv]
(taset, kvaliteeti näitava tähise kohta:) kolme tärniga

kolmetärnine
[omadussõna, adjektiiv]
(taset, kvaliteeti näitava tähise kohta:) kolme tärniga

kolmevaatuseline
[omadussõna, adjektiiv]
(lavateose, teatrietenduse kohta:) kolmest vaatusest koosnev, kolmes vaatuses

kolmevaatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(lavateose, teatrietenduse kohta:) kolmest vaatusest koosnev, kolmes vaatuses

kolmevalentne
[omadussõna, adjektiiv]
(keemilise ühendi kohta:) kolme vesinikuaatomit siduv

kolmeveeruline
[omadussõna, adjektiiv]
kolmest veerust koosnev

kolmeviiendikuline
[omadussõna, adjektiiv]
kolme viiendikku hõlmav

kolmevõistleja
[nimisõna, substantiiv]
kolmevõistluses (nt ratsutamise, kergejõustiku kolmevõistluses) võistlev sportlane

kolmevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
kolme spordiala, võistlusdistantsi või harjutust hõlmav võistlus (nt kolmevõistlus ratsutamises, kergejõustikus)

kolmeväljasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maaharimisviis, mille puhul üks osa põldu oli suvivilja, üks osa talivilja ja üks osa kesa all

kolmevärvitrükk
[nimisõna, substantiiv]
kõrg- ja sügavtrükis kasutatav menetlus, kus vajalikud värvitoonid saadakse kollase, punase ja sinise võrkklišee kokkutrükis

kolmhark
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmeharuline ahing või hark

2. kolmeharuline ahing v hark

kolmi
[määrsõna, adverb]
1. kolm koos (ilma teisteta)

2. kolm inimest koos (ilma teisteta)

kolmik
[nimisõna, substantiiv]
kolmest inimesest, asjast vm koosnev rühm

kolmikhüpe
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustiku ala, kus sooritatakse järjestikku kolm hüppesammu, kusjuures pärast kaht esimest sammu vahetatakse tõukejalga

kolmikjaotus
[nimisõna, substantiiv]
kolmeks jaotumine või selle tulemus

kolmikliit
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kolme partei või riigi liit

2. kolme riigi liit

kolmikliitlane
[nimisõna, substantiiv]
hrl kolme partei või riigi liitu kuuluv liige

kolmiklill
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Põhja-Ameerikas kasvav liilialaadne lill

kolmikmaal
[nimisõna, substantiiv]
kolmeosaline maal

kolmikmõrv
[nimisõna, substantiiv]
mõrv, mille käigus tapetakse kolm inimest

kolmiknärv
[nimisõna, substantiiv]
peas asuv kolmeharuline närv, mille üks haru ulatub silma, teine ülalõua ja kolmas alalõua piirkonda

kolmikrakend
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme etterakendatud hobusega veovahend

2. kolme kõrvuti etterakendatud hobusega sõiduk [peam Venemaal]

kolmikside
[nimisõna, substantiiv]
aatomitevaheline keemiline side, mille moodustamisest võtab osa kolm elektronipaari

kolmiktäht
[nimisõna, substantiiv]
tähesüsteem, milles kolm gravitatsioonijõuga seotud tähte tiirlevad ümber ühise raskuskeskme

kolmiktäishäälik
[nimisõna, substantiiv]
1. sama silbi kolmest eri täishäälikust koosnev häälikuühend

2. (koosneb sama silbi kolmest täishäälikust)

kolmikud
[nimisõna, substantiiv]
kolm sama ema korraga sünnitatud järglast

kolmikvaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
vaktsiin kolme nakkushaiguse vastu immuniseerimiseks

kolmikvõit
[nimisõna, substantiiv]
mingil spordialal sama riigi, esinduse saavutatud kolm esimest kohta

kolmikvärss
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmest värsist koosnevate stroofidega, vabalt valitud riimijärjestusega luuletus

2. kolmerealistest stroofidest koosnev luuletus

kolmisruse
[nimisõna, substantiiv]
kraavikallastel ja tiigiservades kasvav hargnevate varte, harunevate lehtede ja väikeste kollaste õitega rohttaim

kolmissõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
kolmeosalise lehelabaga väiksekasvuline sõnajalg

kolmitama
[tegusõna, verb]
kolmekaupa jaotama

kolmiti
[määrsõna, adverb]
kolme (eri) moodi, kolmel (eri) viisil

kolmjalg
[nimisõna, substantiiv]
kolme jalaga ese hrl millegi toena, nt statiiv

kolmkantluu
[nimisõna, substantiiv]
üks randmeluid

kolmkuu
[nimisõna, substantiiv]
1. üks neljast kolme kuu pikkusest perioodist aastas, veerand aastat

2. veerand aastat (algusega 1. jaanuar, 1. aprill, 1. juuli või 1. oktoober)

kolmkõla
[nimisõna, substantiiv]
kolmest (tertsidena asetatud) helist koosnev akord, mille äärmised helid moodustavad kvindi

kolmkümmend
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 30

2. 30

kolmliige
[nimisõna, substantiiv]
(algebralises avaldises:) kolme üksliikme summa

kolm-neli
[arvsõna, numeraal]
umbes kolm kuni neli, kolm või neli

kolmneljandiktakt
[nimisõna, substantiiv]
kolmeosaline taktimõõt, kus iga osa on neljandiknoodi vältusega

kolmnurgakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kolmnurka meenutav, kolmnurga kujuga

kolmnurk
[nimisõna, substantiiv]
1. tasandiline kujund, millel on kolm tippu, mis on ühendatud sirglõikudega

2. sellise kujuga moodustis

3. kolme sirge küljega ja kolme nurgaga kujund

kolmnurkjas
[omadussõna, adjektiiv]
kolmnurgakujuline

kolmnurkne
[omadussõna, adjektiiv]
kolmnurga kujuga

kolmnurkrivi
[nimisõna, substantiiv]
kolmnurkse asendiga rivi

kolmnurktehing
[nimisõna, substantiiv]
kauba võõrandamise tehing kolme eri liikmesriigi maksukohustuslase vahel

kolmnurkviil
[nimisõna, substantiiv]
kõrgele (või ette) ulatuv kolmnurga kujuline osa katusel, akna, ukse vm kohal

kolmpealihas
[nimisõna, substantiiv]
kolmeharulise algusosaga lihas õlavarres ja sääremarja piirkonnas

kolmratas
[nimisõna, substantiiv]
kolme rattaga jalgratas

kolmsada
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 300

2. 300

kolmteist
[arvsõna, numeraal]
arv 13

kolmteistkümmend
[arvsõna, numeraal]
arv 13

kolmvarvas-rähn
1. Eestis suhteliselt harva esinev mustatähnilise valge seljaga väike rähn

2. väike rähn

kolmveerand
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv kolm neljandikku: 3/4

2. kolm neljandikku (3/4)

3. vastav osa mingist mõõtühikust

kolmveerandkäis
[nimisõna, substantiiv]
kolmveerandpikkusega, lühem varrukas, mis ei ulatu randmeni

kolmveerandliitrine
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) 750 ml vedelikku mahutav

kolmveerandmantel
[nimisõna, substantiiv]
kolmveerandpikkusega, peaaegu põlveni ulatuv mantel

kolmveerandpikk
[omadussõna, adjektiiv]
kolmveerandpikkusega

kolmveerandpikkus
[nimisõna, substantiiv]
täispikkusest umbes veerandi võrra lühem pikkus

kolmveerandpüksid
[nimisõna, substantiiv]
kolmveerandpikkusega, umbes poole sääreni püksid

kolmveerandring
[nimisõna, substantiiv]
(umbes) veerandi võrra lühem ring

kolmveerandsada
[arvsõna, numeraal]
hulgalt, koguselt (umbkaudu) 75

kolmveerandtakt
[nimisõna, substantiiv]
kolmeosaline taktimõõt, kus iga osa on neljandiknoodi vältusega

kolmveerandtund
[nimisõna, substantiiv]
(umbes) 45 minutit, kolmveerand tundi

kolmveerandtunnine
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) 45 minutit, kolmveerand tundi kestev

kolmveerandvarrukas
[nimisõna, substantiiv]
kolmveerandpikkusega, lühem varrukas, mis ei ulatu randmeni

kolo
[nimisõna, substantiiv]
1. suures sõõris tantsitav peamiselt Serbia rahvatants

2. Balkani rahvaste rahvatants

kolofoon
[nimisõna, substantiiv]
varajaste tiitelleheta trükiste ja käsikirjade lõpus esitatud andmed kirjutamise või trükkimise kohta

kolombiin
[nimisõna, substantiiv]
lõbus koketne teenijatüdruk Itaalia 16.–18. sajandi rahvakomöödias

kolonaat
[nimisõna, substantiiv]
suurmaapidajatest sõltuvad väikemaaharijad Rooma keisririigis

kolonel
[nimisõna, substantiiv]
1. kolonelleitnandile järgnev kõrgeim vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

3. ohvitseriauaste

kolonel
[nimisõna, substantiiv]
7-punktine trükikiri

kolonelleitnant
[nimisõna, substantiiv]
1. majorile järgnev ja kolonelile eelnev vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

koloniaalaeg
[nimisõna, substantiiv]
koloniaalvõimude valitsemisaeg teatavas piirkonnas 17.–20. sajandil

koloniaalajastu
[nimisõna, substantiiv]
koloniaalvõimude valitsemisaeg teatavas piirkonnas 17.–20. sajandil

koloniaalarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
koloniaalajastule iseloomulik kujundus- ja ehitusstiil

koloniaalimpeerium
[nimisõna, substantiiv]
suur koloniaalriik

koloniaalkaup
[nimisõna, substantiiv]
kaup, mida veeti sisse troopilistest koloniaalmaadest (nt tee, kohv, riis, vürtsid)

koloniaalkauplus
[nimisõna, substantiiv]
koloniaalkaupade kauplus, meil varemalt ka üldse suurem toiduainete kauplus

koloniaalmaa
[nimisõna, substantiiv]
koloonia, asumaa

koloniaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(tugevama riigi poolt) hõivatud aladega, rajatud asumaade, kolooniatega seotud

koloniaalpoliitika
[nimisõna, substantiiv]
asumaade omandamisele ja säilitamisele suunatud poliitika

koloniaalriik
[nimisõna, substantiiv]
koloniaalvaldusi, asumaid omav riik

koloniaalstiil
[nimisõna, substantiiv]
euroopalikust maitsest mõjutatud ehitusstiil endistes meretagustes asumaades

koloniaalsõda
[nimisõna, substantiiv]
koloniaalvalduste hankimiseks või nende säilitamiseks peetav sõda

koloniaalvaldus
[nimisõna, substantiiv]
mingile riigile kolooniana kuuluv maa

koloniaalvõim
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi territooriumi endale allutanute, kolonisaatorite võim, asumaa valitsemine

2. koloniaalmaa võimukandjad

koloniaalväed
[nimisõna, substantiiv]
teatud riigi väeüksused asumaade vallutamiseks ja neis oma võimu kindlustamiseks

kolonialism
[nimisõna, substantiiv]
asumaade omandamisele ja säilitamisele suunatud poliitika

kolonialist
[nimisõna, substantiiv]
asumaa hõivaja, mingi ala, territooriumi endale allutaja

kolonisaator
[nimisõna, substantiiv]
asumaa hõivaja, mingi ala, territooriumi endale allutaja

kolonisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala, territooriumi hõivamine, endale allutamine (tugevama riigi poolt), sinna asumaa rajamine

koloniseerima
[tegusõna, verb]
(tugevama riigi poolt) mingit ala, territooriumi hõivama, endale allutama, sinna asumaad rajama

kolonist
[nimisõna, substantiiv]
asumaa hõivaja, mingi ala, territooriumi endale allutaja

kolonn
[nimisõna, substantiiv]
hrl korraldatud rivi, mille moodustavad üksteise taga liikuvad inimesed või sõidukid

kolonnaad
[nimisõna, substantiiv]
1. käik, mille katus või lagi toetub sammastele

2. sammaste rida (nt templil, katedraalil)

kolonok
[nimisõna, substantiiv]
Siberi kärp

kolonoskoop
[nimisõna, substantiiv]
videokaameraga varustatud painduv toru jämesoole arstlikuks uurimiseks

kolonoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
jämesoole uurimine videokaameraga varustatud painduva torukujulise vahendi abil

koloon
[nimisõna, substantiiv]
1. suurmaapidajatest sõltuv väikemaaharija Rooma keisririigis

2. väikemaaharija Rooma keisririigis

koloon
[nimisõna, substantiiv]
1. Costa Rica ja El Salvadori suurem rahaühik

2. Costa Rica ja El Salvadori rahaühik

koloonia
[nimisõna, substantiiv]
(kolonialismiajastul:) maa või territoorium, mille tugevam riik on allutanud ning mida ta ära kasutab

koloonialine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ühe loomaliigi isendite kohta:) ühiselulises vormis, seltsinguna, kolooniana elutsev

2. ühiseluline, seltsinguline

koloratuur
[nimisõna, substantiiv]
1. meloodiat rikkalikult ilustavad kiiretempolised kerged (ja kõrged) helid laulmisel

2. vastav laulmisviis

koloratuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. koloratuursoprani häälele sobiv

2. ilustava kerge (ja kõrge) laulmisviisiga, koloratuuriga seotud

koloratuursopran
[nimisõna, substantiiv]
väga kõrge sopran hrl laulmises, sopranist kõrgem naishääl

koloreerima
[tegusõna, verb]
1. värvidega täiendama, (üle) värvima

2. värvidega kaunistama

kolorektaalne
[omadussõna, adjektiiv]
sooltega seotud

kolorektaalvähk
[nimisõna, substantiiv]
seedekulgla alumise osa (jäme- ja pärasoole) pahaloomuline kasvaja

koloriidikas
[nimisõna, substantiiv]
1. silmatorkavalt omapärane, eriti värvikas

2. omapärane, värvikas

koloriidirikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõjuva värvivalikuga, värvikäsitlusega

2. palju värvitoone sisaldav

koloriit
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteosel, ruumikujunduses vms valitsevad ja üldmuljet kujundavad peamised värvitoonid ja värvikombinatsioonid

koloriitne
[omadussõna, adjektiiv]
1. silmatorkavalt omapärane, eriti värvikas

2. omapärane, värvikas

kolorimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. aparaat värvuste määramiseks ja mõõtmiseks

2. värvusmõõdik

kolorimeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. värviliste ühendite määramise meetod (nt kolorimeetriga, fotomeetrilisel analüüsil)

2. värvuse spektraalkoostise määramine

3. lahuse kontsentratsiooni määramine tema värvuse intensiivsuse järgi

kolorist
[nimisõna, substantiiv]
1. meisterliku värvikäsitlusega maalija

2. värvispetsialist

koloristlik
[omadussõna, adjektiiv]
värvikäsitlusega seostuv, sellele tähelepanu pöörav

koloskoop
[nimisõna, substantiiv]
videokaameraga varustatud painduv toru jämesoole arstlikuks uurimiseks

koloskoopia
[nimisõna, substantiiv]
jämesoole uurimine videokaameraga varustatud painduva torukujulise vahendi abil

koloslane
[nimisõna, substantiiv]
1. (Piiblis:) Kolossa elanik

2. Kolossa kristlane

koloss
[nimisõna, substantiiv]
hiiglasuur ehitis, ese, olend vms

kolossaalne
[omadussõna, adjektiiv]
hiiglasuur, erakordselt suur

kolostrum
[nimisõna, substantiiv]
1. imetajail esimestel sünnitusjärgsetel päevadel erituv kollakas piim

2. esimeste sünnitusjärgsete päevade piim

kolp
[nimisõna, substantiiv]
1. pea luustik (inimesel ja loomadel)

2. inimese või looma pea kõva, luudest koosnev osa

kolpiit
[nimisõna, substantiiv]
tupe limaskesta põletik (naistel)

kolposkoop
[nimisõna, substantiiv]
valgusallikaga arstiriist tupe ja emakakaela limaskesta vaatluseks

kolposkoopia
[nimisõna, substantiiv]
tupe ja emakakaela uurimine valgusallikaga arstiriista ehk kolposkoobi abil

kolt
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud tüüpi püstol, revolver või kuulipilduja

2. tulirelv

koltuma
[tegusõna, verb]
(taimede, sügisese looduse kohta:) kollaseks (ja kuivaks), kollakaks muutuma

koltushaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. klorofülli puudujääk rohelistel taimedel, suutmatus toota klorofülli

2. klorofülli puudujääk taimedel

kolu
[nimisõna, substantiiv]
(inimese pea kohta)

kolu
[nimisõna, substantiiv]
1. vana, hrl kasutu või katkine asi

2. sellised asjad kogumina, tarbetu kraam

kolu
[nimisõna, substantiiv]
lehtrikujuline mahuti, kuhu jahvatatav või segatav aine sisse kallatakse (või millest see välja voolab)

kolu-kalu
[nimisõna, substantiiv]
1. vanad, hrl kasutud või katkised asjad

2. tarbetu kraam

kolumats
[nimisõna, substantiiv]
1. kolli moodi lastehirmutis

2. lastehirmutis, koll

kolumbaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. tuhaurnide müür või ruum (kirikus, kalmistul, krematooriumis)

2. tuhaurnide ruum

kolumblane
[nimisõna, substantiiv]
1. Colombia kodanik või elanik

2. Colombia päritolu inimene

kolumblanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kolumblane

kolumn
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu, hrl ühiskonnas tuntud inimese päevateemaline kirjutis, mis asub ajalehes või ajakirjas kindlal veerul ja haakub juhtkirjaga

kolumnist
[nimisõna, substantiiv]
ajalehtedes või ajakirjades aeg-ajalt kolumne kirjutav ajakirjanik

kolvike
[nimisõna, substantiiv]
silma võrkkesta koonusekujuline valgustundlik element, mis on seotud värvuste nägemisega

kolvikäik
[nimisõna, substantiiv]
1. kolvi liikumine ühest piirasendist teise

2. koht, kus kolb asendit vahetab

kolvirõngas
[nimisõna, substantiiv]
(mootoris:) rõngas hermeetilisuse tagamiseks kolvi ja silindri seina vahel

kom
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellega?, millega? (nt vennaga, majaga)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellega?/millega? (nt vennaga, õpikuga)

koma
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjavahemärk (,), mis eraldab sõnu, sõnarühmi või lauseid

2. sama märk kümnendmurdudes tervete ja murdosade eraldamiseks

3. (märk ,) eraldab sõnu või lausete osi

komakoht
[nimisõna, substantiiv]
arvu komajärgse osa numbrikoht (nt arvul 12,34 on kaks komakohta)

komandanditund
[nimisõna, substantiiv]
erakorralise seisukorra puhul asulas (ööseks) kehtestatud aeg, millal väljas liikumine on keelatud

komandant
[nimisõna, substantiiv]
riigi julgeoleku mõttes olulise piirkonna, hoone vm objekti (sõjaväeline) ülem

komandantuur
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl sõjaväeline asutus, mille ülesanne on korraldada riigi, linna vm piirkonna julgeolekut

2. sõjaväeasutus

komandeerima
[tegusõna, verb]
töötajat tööülesannete täitmiseks saatma kohta, mis asub väljaspool töötamise kohta

komandeering
[nimisõna, substantiiv]
tööülesannete täitmine väljaspool lepingujärgset töötegemise kohta

komandeeringuraha
[nimisõna, substantiiv]
lähetuses olijale makstav päeva-, sõidu- ja korteriraha

komando
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit eriülesannet täitev isikute (nt tuletõrjujate) rühm või eriülesandelise laeva meeskond

2. sõjaväeline allüksus eriülesannete täitmiseks

komandopunkt
[nimisõna, substantiiv]
vajalike vahenditega varustatud rajatis vm koht (ka veok), kust juhitakse lahingutegevust

komandosild
[nimisõna, substantiiv]
1. laevateki ehitis, kust juhitakse laeva

2. tekiehitis laeval

komandör
[nimisõna, substantiiv]
väeüksuse ülem mitmes riigis

komantši
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika preeriaalade indiaanihõimu liige

komastama
[tegusõna, verb]
koma(de)ga varustama

komatoosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. koomaga iseloomustuv, sügavalt teadvusetu

2. koomaga seotud

komaviga
[nimisõna, substantiiv]
eksimus komapanemise reeglite vastu

kombain
[nimisõna, substantiiv]
(liit)masin, mis sooritab mitu üksteisele vahetult järgnevat tööoperatsiooni (eriti põllumajanduses)

kombainer
[nimisõna, substantiiv]
(teravilja)kombaini juhtiv inimene

kombainijuht
[nimisõna, substantiiv]
(teravilja)kombaini juhtiv inimene

kombainilaava
[nimisõna, substantiiv]
pikk kaeveõõs, kus maavarade kaevandamine toimub kombainiga

kombainima
[tegusõna, verb]
kombainiga koristama

kombe
[nimisõna, substantiiv]
hrl laste kombinesoon

kombe
[määrsõna, adverb]
1. korda, sellisesse olekusse, nagu peab

2. vajalikku v soovitud korda

kombekalt
[määrsõna, adverb]
hea käitumise tavasid ilmutavalt

kombekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. meeldiva käitumisega, heade kommetega

2. hea käitumise tavasid järgiv

3. hea käitumise tavasid järgiv või neile vastav, heade kommetega

kombekas
[nimisõna, substantiiv]
hrl laste kombinesoon

kombekohane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rahvalikele, teatud rahva) kommetele vastav, nendega kooskõlas olev

2. mingil puhul (hästi) sobiv, millekski sobilik

kombekohaselt
[määrsõna, adverb]
1. kommetele vastavalt

2. sobilikult

kombekus
[nimisõna, substantiiv]
1. head kombed, meeldiv käitumine

2. hea käitumise tavasid järgiv ülalpidamine

3. head kombed

4. viisakas olek

kombel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. koos eelneva sõnaga väljendab, kuidas või mismoodi miski toimub

2. (väljendab võrdlust eelneva nimisõnaga:) kellegi sarnaselt, nii nagu

kombeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. meeldiva käitumisega, heade kommetega

2. hea käitumise tavasid järgiv

3. hea käitumise tavasid järgiv või neile vastav, heade kommetega

kombeliselt
[määrsõna, adverb]
hea käitumise tavasid ilmutavalt

kombelisus
[nimisõna, substantiiv]
1. head kombed, meeldiv käitumine

2. hea käitumise tavasid järgiv ülalpidamine

3. head kombed

4. viisakas olek

kombelõtv
[omadussõna, adjektiiv]
kergete elukommetega, moraalselt lodev

kombelõtvus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalselt kõlvatuks peetavate suhete harrastamine

kombepärane
[omadussõna, adjektiiv]
mingil puhul kombekohane

komberdama
[tegusõna, verb]
viletsalt, vaevaliselt käima, vaevaliselt edasi liikuma

komberuum
[nimisõna, substantiiv]
kogum väljakujunenud tavasid ja harjumusi (teatavas valdkonnas või piirkonnas)

kombes
[määrsõna, adverb]
1. korras, nii nagu peab

2. korras

kombesse
[määrsõna, adverb]
1. korda, sellisesse olekusse, nagu peab

2. vajalikku v soovitud korda

kombestik
[nimisõna, substantiiv]
1. teatava rahva, paikkonna vms (põlvest põlve edasi antud) kombed, kommete kogum

2. kombed

kombetalitus
[nimisõna, substantiiv]
kindlate tavade kohaselt sooritatav hrl pidulik toiming

kombetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kasvatamatu, headest kommetest mittekinnipidav

2. kõlbeliselt sobimatu

kombetäide
[nimisõna, substantiiv]
1. ilma erilise sisuta, niisama moepärast tegutsemine, ütlemine vms

2. moepärast tegutsemine

kombetäitmine
[nimisõna, substantiiv]
1. ilma erilise sisuta, niisama moepärast tegutsemine, ütlemine vms

2. moepärast tegutsemine

kombevastane
[omadussõna, adjektiiv]
(headele) kommetele vastukäiv, nendega mitte kokkusobiv

kombeõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. heade kommete ja käitumise õpetamine (ka õppeainena)

2. vastavad juhised ja ettekirjutused (ka süstematiseeritud kogumina, nt õpikuna)

kombi
[nimisõna, substantiiv]
pika kerega ruumikas, hrl kolme istmereaga sõiduauto, kus istmete kõrvaldamisega on võimalik moodustada mahukas pakiruum

kombiauto
[nimisõna, substantiiv]
pika kerega ruumikas, hrl kolme istmereaga sõiduauto, kus istmete kõrvaldamisega on võimalik moodustada mahukas pakiruum

kombijaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia ja soojuse üheskoos tootmise ettevõte

kombinaat
[nimisõna, substantiiv]
1. järjestikuse tehnoloogilise protsessiga ettevõte

2. tootmiskoondis, mis ühendab tehnoloogia järjestikkuse põhimõttel eri tööstusharude ettevõtteid

3. tootmiskoondis

4. sidusa tehnoloogilise protsessiga ettevõte

kombinaator
[nimisõna, substantiiv]
1. leidlik, millegi tegemiseks või saavutamiseks kavalaid võtteid kasutav inimene

2. nupumees

kombinaatteater
[nimisõna, substantiiv]
mitmežanriline teater

kombinatoorika
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis käsitleb elementide paiknemist hulkades, kombinatoorne analüüs

kombinatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
elementide kombinatsioonidel põhinev

kombinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teataval viisil koos esinevate sümbolite, nähtuste, esemete vm elementide korrastatud rühm

kombinatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(jalgpallis, males vm tegevuses:) omavahel seotud ja üldisele (ülekaalu, võidu) kavatsusele allutatud võtteid sisaldav

kombinee
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kleidi või seeliku all kantav pihaosaga alusseelik

2. aluskleit

kombineekleit
[nimisõna, substantiiv]
kombineed meenutav õlapaeltega kleit

kombineerima
[tegusõna, verb]
eri esemetest, osadest, meetoditest vms midagi üheks kokku sobitama või seadma

kombineeritud
[omadussõna, adjektiiv]
eri laadi osadest koosnev

kombineeruma
[tegusõna, verb]
(eri esemete, osade, meetodite vms kohta:) millegagi, omavahel üheks kokku sobituma või teatavaid kooslusi, rühmi moodustama

kombinesoon
[nimisõna, substantiiv]
ühes tükis töö-, spordi- või lasterõivas

kombits
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmetel selgrootutel suuava piirkonnas asuv, kompimiselundina talitlev pikk liikuv jätke (nt teol, limustel)

2. jätke selgrootutel

komblus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõlbeliselt sobilik eluviis

2. selle normid (mingis ühiskonnas)

kombluspolitsei
[nimisõna, substantiiv]
kõlbelise korra järele valvaja, mõnel maal vastav ametiisik või asutus

komblusvalve
[nimisõna, substantiiv]
valvamine kombluse üle

komblusvalvur
[nimisõna, substantiiv]
kõlbelise korra järele valvaja (isik või asutus)

kombo
[nimisõna, substantiiv]
teataval viisil koos esinevate sümbolite, nähtuste, esemete vm elementide korrastatud rühm

kombu
[nimisõna, substantiiv]
kompvek

kombu
[nimisõna, substantiiv]
Kaug-Idast pärit söödav joodirikas merevetikas

kombucha
[nimisõna, substantiiv]
teeseenest tehtav hapukas kergelt gaseeritud vitamiinirikas jook

komedoon
[nimisõna, substantiiv]
musta täpikese kujuline ummistunud rasunäärme ava (eriti näonahal)

komeedina
esineb väljendites, mis märgivad millegi kiirust või kellegi säravat annet, saavutust

komeet
[nimisõna, substantiiv]
1. taevakeha, mis koosneb tahkest kehast ja udujast sabast ning mis tiirleb ümber Päikese

2. udujas sabaga taevakeha

komejanditama
[tegusõna, verb]
narri, tola mängima

komejant
[nimisõna, substantiiv]
1. labasevõitu, lihtsakoelist nalja sisaldav (lühi)näidend

2. naljamäng

komendor
[nimisõna, substantiiv]
1. meresuurtükiväelasest madrus

2. meresuurtükiväelane

komet
[nimisõna, substantiiv]
jant, tembutamine

kometimäng
[nimisõna, substantiiv]
jant, tembutamine

kometitegija
[nimisõna, substantiiv]
1. mitte tõsiselt võetav tegutseja

2. veiderdavalt esineja, nt narr või komejant

3. narr, komejant

komfort
[nimisõna, substantiiv]
mugavus

komfortaabel
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on mugav kasutada, kus on meeldiv viibida vms

2. heaolu-, rahulolutunnet pakkuv

komfortne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on mugav kasutada, kus on meeldiv viibida vms

2. heaolu-, rahulolutunnet pakkuv

komi
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Komimaal elava soome-ugri rahva liige

2. soome-ugri rahva liige

komi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
komide või komi keelega seotud

komii
[nimisõna, substantiiv]
poesell, äriteenija

komiits
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Rooma rahvakoosolek, eriti magistraatide valimiseks, millest võtsid osa ainult vabad kodanikud

komikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. komi keeles kõneldud või kirjutatud

2. komi keelt kasutav

komisjon
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmest inimesest koosnev üksus mingite ülesannete täitmiseks või otsustamisele tulevate küsimuste ettevalmistamiseks

2. inimeste rühm, kellele on ametlikult antud ülesanne midagi kontrollida või välja selgitada

komisjonikaubandus
[nimisõna, substantiiv]
ost ja müük komisjonäri vahendusel

komisjonileping
[nimisõna, substantiiv]
leping, mille alusel soodsamas staatuses isik hoiab teise isiku vara enda nimel

komisjonimüük
[nimisõna, substantiiv]
müük, kus üks isik ostab ja müüb enda nimel, kuid teise isiku ülesandel ja arvel, saades tehingu sooritamise eest tasu

komisjonipood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse teatud tasu eest edasimüügiks võetud (kasutatud) asju

komisjonitasu
[nimisõna, substantiiv]
tasu, mida börsi liige vm vahendaja võtab oma kliendilt tehingu sooritamise eest

komisjonär
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi teatud tasu eest edasimüügiks võttev, vahendajana toimiv inimene

2. vahetalitaja

komissar
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema politseiniku teenistusaste ja ametinimetus

2. sel teenistusastmel politseinik

komissariaat
[nimisõna, substantiiv]
(valitsuselt saadud) erivolituste ja -ülesannetega ametiisikute kogu

komistama
[tegusõna, verb]
jala millegi taha sattumisel või kinnijäämisel (ajutiselt) tasakaalu kaotama

komistamisi
[määrsõna, adverb]
tasakaaalu kaotades, komistades

komistus
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge eksimus, (väike) kõrvalekaldumine või vääratus

2. kerge eksimus, vääratus

komistuskivi
[nimisõna, substantiiv]
komistamist põhjustav, vääratama panev asjaolu, nähtus, olukord vms

komitaat
[nimisõna, substantiiv]
haldusüksus Ungaris

komitatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellega?, millega? (nt vennaga, majaga)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellega?/millega? (nt vennaga, õpikuga)

komitee
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm inimesi, kes juhib mingit valdkonda või töölõiku

2. rühm inimesi, kes on määratud või valitud mingit valdkonda või tegevust juhtima

komitent
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi teatud tasu eest vahendajale edasimüügiks andev inimene

2. komisjonimüügile andja

komm
[nimisõna, substantiiv]
1. suhkrust, siirupist ja mitmesugustest lisanditest väike maiustus

2. väike tükk magusat toitu, mis on tehtud näiteks suhkrust ja šokolaadist

komm
[nimisõna, substantiiv]
(Interneti) kommentaar

kommaan
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilasorganisatsioonides valitsev kindel kord, mis põhineb kodukorral ja tavadel

kommar
[nimisõna, substantiiv]
1. kommunistliku partei liige

2. kommunismi pooldaja

komme
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud paikkonnale, ajastule, ühiskonnale või kitsamale inimrühmale omane (eelnevatelt põlvedelt päritud) käitumisviis, mingi sündmusega seotud harjumuspärane toiming

2. see, kuidas teatud paiga või ühiskonna inimesed käituvad või midagi teevad

kommensalism
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe eri liiki kuuluva organismi kooselu, mis on kasulik ühele osalisele, kuid teist ei mõjuta (nt samblik ja puu)

2. organismide kooseluvorm, kus üks pool saab kasu teist kahjustamata

kommentaar
[nimisõna, substantiiv]
1. selgitav, täiendav või arvustav märkus või arvamusavaldus mingi sündmuse, teksti vm kohta

2. selgitus või hinnangut andev märkus

3. seletav märkus

4. arvamuseavaldus

kommentaarituba
[nimisõna, substantiiv]
koht arvamuste postitamiseks veebis

kommentaarium
[nimisõna, substantiiv]
koht arvamuste postitamiseks veebis

kommentaator
[nimisõna, substantiiv]
1. mingile sündmusele hinnangu andja, selgitavate märkuste koostaja või esitaja

2. kommenteerija, selgitaja

kommenteerima
[tegusõna, verb]
1. mingi sündmuse, teksti vm kohta selgitavaid, täiendavaid või arvustavaid märkusi tegema, selle kohta oma arvamust avaldama

2. millegi kohta selgitusi esitama või arvamust avaldama

kommersant
[nimisõna, substantiiv]
1. äri, ettevõtluse alal tegutsev inimene

2. inimene, kes tegutseb ettevõtluse alal

kommerss
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaskorporatsiooni tähtsaim kinnine üritus, mille jooksul toimub vennastus- või õestuspidu

kommerts
[nimisõna, substantiiv]
1. (rikkalik) hrl odavate kaupade pakkumine

2. „kõik müügiks”-tegevuslaad

3. kaubandus

kommertsfilm
[nimisõna, substantiiv]
mitte eriti kunstiväärtuslik, samas suurt tulu andev film

kommertsgümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasium, kus üldainete kõrval õpetatakse kaubandusalaseid õppeaineid

kommertshind
[nimisõna, substantiiv]
ühtsest jaehinnast tunduvalt kõrgem hind Nõukogude ajal

kommertsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(ainult) raha eest ostetav, ärilise kaalutlusega (loodud, tegutsev)

kommertsialiseerima
[tegusõna, verb]
ärihuvidele allutama, äriliseks muutma

kommertsialiseeruma
[tegusõna, verb]
müüdavaks-ostetavaks asjaks muutuma, ärihuvidele alluma

kommertskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
mitte eriti kunstiväärtuslik, suurt tulu andev kirjandus

kommertskohus
[nimisõna, substantiiv]
Tsaari-Venemaa kohus

kommertskool
[nimisõna, substantiiv]
üld- ja kaubandusharidust andev kool

kommertskultuur
[nimisõna, substantiiv]
mitte eriti kunstiväärtuslik, samas suurt tulu andev kultuur

kommertsliin
[nimisõna, substantiiv]
bussi- vm liin, mida ei doteerita (vastandina avalikule liinile)

kommertslik
[omadussõna, adjektiiv]
äritegevusega seotud, tulu saamisele suunatud

kommertsmärk
[nimisõna, substantiiv]
meiliaadressis kasutatav märk @

kommertspaber
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte emiteeritud lühiajaline võlakiri

kommertspangandus
[nimisõna, substantiiv]
pangandusharu, mis hõlmab (suurematele) ettevõtetele suunatud pangateenuseid

kommertspank
[nimisõna, substantiiv]
äriettevõte, kelle huvi on laenu anda ja kasumit teenida

kommertsraadio
[nimisõna, substantiiv]
eravalduses olev raadiosaatejaam

kommertsreklaam
[nimisõna, substantiiv]
kaubanduslik, äriline reklaam

kommikarp
[nimisõna, substantiiv]
karp (šokolaadi)kommidega

kommikott
[nimisõna, substantiiv]
kott kommidega

kommilitoon
[nimisõna, substantiiv]
kaasvõitleja (üliõpilaste pruugis)

kommima
[tegusõna, verb]
(internetis) kommenteerima

kommine
[omadussõna, adjektiiv]
kompvekile omase magusa maitsega, kompveki maitse või lõhnaga

kommionu
[nimisõna, substantiiv]
(seksuaalselt) ohtlik lastemeelitaja

kommipaber
[nimisõna, substantiiv]
kompveki ümbrispaber

kommipood
[nimisõna, substantiiv]
kauplus, kus müüakse peamiselt maiustusi

kommiraha
[nimisõna, substantiiv]
kommide ostmiseks mõeldud raha

kommissuur
[nimisõna, substantiiv]
sümmeetriliselt asetsevate kehaosade (või taime osade) vaheline ühenduskoht ja seal asuvad (närvi)kiud (nt silma üla- ja alalau vahel)

kommivabrik
[nimisõna, substantiiv]
vabrik, kus valmistatakse maiustusi, nt kompvekke ja šokolaadi

kommodoor
[nimisõna, substantiiv]
1. kontradmiralile eelnev madalaim kõrgema ohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

kommu
[nimisõna, substantiiv]
1. kommunistliku partei liige

2. kommunismi pooldaja

kommunaalamet
[nimisõna, substantiiv]
ametiasutus, kes juhib ja korraldab linna avalikke rajatisi ja teenuseid (nt haljastust, valgustust, ehitust ja remonti)

kommunaalettevõte
[nimisõna, substantiiv]
kommunaalteenuseid pakkuv ettevõte

kommunaalid
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis makstakse eluaseme kütte, vee, prügiveo, elektri vm kommunaalteenuste eest

kommunaalkorter
[nimisõna, substantiiv]
kommunaalmajas asuv üürikorter (hrl Nõukogude aja kontekstis)

kommunaalkulud
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis makstakse eluaseme kütte, vee, prügiveo, elektri vm kommunaalteenuste eest

kommunaalmaja
[nimisõna, substantiiv]
linna vm asula haldusse kuuluv maja (hrl Nõukogude aja kohta ja selleaegses keelekasutuses)

kommunaalmajandus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt elamumajandust, gaasi- ja veevarustust, jäätmevedu, heakorrastust, hoonete ja teede remonti hõlmav valdkond

kommunaalmaks
[nimisõna, substantiiv]
kommunaalteenuste (nt veevarustuse, keskkütte) eest igakuiselt makstav rahasumma

kommunaalmakse
[nimisõna, substantiiv]
kommunaalteenuste (nt veevarustuse, keskkütte) eest igakuiselt makstav rahasumma

kommunaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. linna vm asula majandatav

2. kogukondlik, ühiskondlik

kommunaalteenus
[nimisõna, substantiiv]
kommunaalmajanduse valdkonna teenus (nt veevärgi, keskkütte, elektri, gaasi kasutamise võimalus)

kommunaalvõlg
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis on maksmata kasutatud kommunaalteenuste (nt veevarustuse, keskkütte) eest

kommunaar
[nimisõna, substantiiv]
1. revolutsioonilise töölisvalitsuse ehk kommuuni liige

2. kommuuni liige

3. Pariisi Kommuunist osavõtja

kommunikatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
suhtlemist võimaldav, suhtlemisega seotud

kommunikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. teabe, sõnumite edastamine ja vastuvõtmine mingite osapoolte vahel, (vastamisi) oma mõtete, tunnete väljendamine, hrl kirjutades, rääkides

2. see, kui keegi kellegagi infot ja mõtteid vahetab

kommunikatsioonid
[nimisõna, substantiiv]
1. (ehitiste puhul:) mingi ühendustorustik või tehniline süsteem (nt kanalisatsioon, kaugküttetorustik, elektrikaabel, sideliin)

2. ühendustee v -juhe

kommunikatsioonijuht
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, ettevõtte või organisatsiooni töötaja, kes suhtleb meediaga, koostab pressiteateid, korraldab töötajate omavahelist suhtlust vms

2. asutuse, ettevõtte või organisatsiooni töötaja, kes suhtleb meediaga, koostab pressiteateid, korraldab töötajate omavahelist suhtlust jne

kommunikatsiooniraskus
[nimisõna, substantiiv]
1. infovahetamise, sidepidamise probleemid

2. suhtlusraskused, oskamatus või suutmatus suhelda

kommunikatsioonisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
infovahetussüsteem

kommunikatsioonivahend
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend, mis võimaldab teabe levitamist ja inimestevahelist suhtlemist (nt seade, keel vm märgisüsteem)

2. teabelevivahend

kommunikeerima
[tegusõna, verb]
1. teis(t)e inimes(t)ega infot ja mõtteid vahetama, hrl rääkides, kirjutades, ühiselt aega veetes vm moel

2. kellegagi infot ja mõtteid vahetama

kommunikeeruma
[tegusõna, verb]
1. teis(t)e inimes(t)ega infot ja mõtteid vahetama, hrl rääkides, kirjutades, ühiselt aega veetes vm moel

2. kellegagi infot ja mõtteid vahetama

kommunism
[nimisõna, substantiiv]
1. sotsiaalne ja majanduslik süsteem, kus ei ole eraomandit ja sotsiaalseid klasse ning mis rajaneb (sunniviisilisel) tootmisvahendite ühisomandusel

2. seda toetav teooria ja vastav poliitiline režiim

kommunismiohver
[nimisõna, substantiiv]
kommunistliku võimu repressioonide läbi hukkunu või nende all kannatanu

kommunismitont
[nimisõna, substantiiv]
kommunism kui midagi hirmutavat ja ähvardavat

kommunismivastane
[omadussõna, adjektiiv]
kommunismi vastu suunatud, selle vastu võitlev

kommunist
[nimisõna, substantiiv]
1. kommunistliku partei liige

2. kommunismi pooldaja

kommunistlik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ühiskonnakorralduses pooldab kõikide varade ja tootmisvahendite olemist ühiskondlikus omandis ja kõigi inimeste võrdsust ning mis halvustab eraomandit ja sotsiaalseid klasse

kommunitseerima
[tegusõna, verb]
1. teis(t)e inimes(t)ega infot ja mõtteid vahetama, hrl rääkides, kirjutades, ühiselt aega veetes vm moel

2. kellegagi infot ja mõtteid vahetama

kommutaator
[nimisõna, substantiiv]
arvutivõrgu andmeside seade, mille abil luuakse ühendused (juhtmetega) kohtvõrgus ning edastatakse ja võetakse vastu signaali

kommutatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(liitmisel ja korrutamisel:) muudetava elementide järjekorraga

kommutatiivsus
[nimisõna, substantiiv]
liitmise ja korrutamise omadus, mis võimaldab elementide järjekorda muuta, ilma et tulemus muutuks

kommutatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vooluahelate ümber lülitamine või vahetumine (nt telefoni- või telegraafiseadmetes)

kommuteerima
[tegusõna, verb]
1. vooluahelaid ümber lülitama või vahetama (nt telefoni- või telegraafiseadmetes)

2. voolu ümber lülitama

kommuun
[nimisõna, substantiiv]
töö ja vara ühisusel rajanev ettevõte või kollektiiv

kommünikee
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik teadaanne, ühisavaldus nt rahvusvaheliste läbirääkimiste tulemuste, kokkulepete vm kohta

2. ametlik teadaanne

komnoor
[nimisõna, substantiiv]
1. (Nõukogude ajal:) kommunistliku noorsooühingu liige, kommunistlik noor

2. kommunistlik noor

komp
[nimisõna, substantiiv]
tükk, kamakas

kompaktkaamera
[nimisõna, substantiiv]
lihtsamat tüüpi väike ja kerge fotoaparaat

kompaktlamp
[nimisõna, substantiiv]
energiasäästlik luminofoorlamp, mille toru on painutatud spiraali või loogakujuliseks ning kokku surutud hõõglambi mõõtmeteni

kompaktluminofoorlamp
[nimisõna, substantiiv]
energiasäästlik luminofoorlamp, mille toru on painutatud spiraali või loogakujuliseks ning kokku surutud hõõglambi mõõtmeteni

kompaktne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tihedalt, tihkelt (väikseks) kokku surutud

2. ühtne, mitte laialivalguv

3. tihe, tihke, kokkusurutud

kompaktplaat
[nimisõna, substantiiv]
laserplaat, CD-plaat

kompama
[tegusõna, verb]
sõrmega, käega kobama, kobades katsuma

Ühendtegusõnad: läbi kompamaläbi kompama

kompamisi
[määrsõna, adverb]
ettevaatlikult, tasapisi (lähemalt) uurides

kompanii
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl tootmises, tööstuses tegutsev (ühis)ettevõte

2. mitme ettevõtja ühine ettevõte, näiteks tööstuses

3. ühisettevõte

kompaniiülem
[nimisõna, substantiiv]
kompaniid juhtiv sõjaväelane

kompanjon
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kaaslane, kellegagi koos toimija (nt äris, tegevuses)

komparatiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) omadussõna või määrsõna võrdlusaste, mis näitab, et millelgi on vaadeldavat omadust suuremal määral kui teisel samasse rühma kuuluval olendil, asjal või nähtusel (nt ilusam, parem)

komparatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
mingeid nähtusi omavahel kõrvutav, uuriv ja hindav

komparativism
[nimisõna, substantiiv]
1. (keeleteaduses, kirjanduses) võrdlevat meetodit rakendav suund

2. võrdlev uurimine

komparativistika
[nimisõna, substantiiv]
1. (keeleteaduses, kirjanduses) võrdlevat meetodit rakendav suund

2. võrdlev uurimine

komparatsioon
[nimisõna, substantiiv]
omadussõnade ja määrsõnade võrdlusastmete moodustamine, võrrete süsteem (nt hea : parem : parim)

kompareerima
[tegusõna, verb]
(grammatikas:) võrdlusastmeid moodustama (nt suur → suurem, kõige suurem ehk suurim)

kompareeruma
[tegusõna, verb]
(grammatikas:) võrdlusastmeid omama (nt suur → suurem, kõige suurem ehk suurim)

kompartei
[nimisõna, substantiiv]
kommunistlik partei

komparteilane
[nimisõna, substantiiv]
kommunistliku partei liige, hrl NLKP liige

kompass
[nimisõna, substantiiv]
magnetiseeritud nõelaga maa magnetilist põhjapoolust osutav riist, mis võimaldab osundraami abil määrata ilmakaari

kompassikaart
[nimisõna, substantiiv]
joonis magnetkompassi või kaardi peal, kus on märgitud nooled peamiste ilmakaarte suunas

kompassinõel
[nimisõna, substantiiv]
kompassi magnetnõel

kompassiroos
[nimisõna, substantiiv]
joonis magnetkompassi või kaardi peal, kus on märgitud nooled peamiste ilmakaarte suunas

kompassirumb
[nimisõna, substantiiv]
1. navigatsioonis tarvitatav suuna või nurga määramise ühik (1/32 nähtava horisondi ringist)

2. suund mingile objektile

3. meridiaani ja antud suuna vaheline [terav]nurk

kompasstaim
[nimisõna, substantiiv]
1. rohttaim, mille lehelabad on pöördunud serviti enam-vähem põhja-lõuna suunas (keskpäevase ülekuumenemise vältimiseks)

2. rohttaim, mille lehelabad on pöördunud serviti põhja-lõuna sihis

kompaund
[nimisõna, substantiiv]
õlidest, bituumenitest, vaikudest vms koosnev elektriisoleersegu

kompeelund
[nimisõna, substantiiv]
elund, mis reageerib puudutusele või survele (nt nahk, kombitsad, tundlad)

kompekarv
[nimisõna, substantiiv]
1. (imetajatel:) kompimiselundina talitlev harjasetaoline karv

2. imetajail: kompekarv

kompemeel
[nimisõna, substantiiv]
võime puudutades, kompimiselundite (naha) abil kindlaks teha esemete kuju, suurust vm omadusi

kompendium
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi teadusala või uurimuse kokkuvõtlik esitus

2. uurimuse kokkuvõtlik esitus

kompensaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seadmele, masinale, süsteemile mõjuvat välist toimet tasakaalustav seade

2. tasakaalustusseadis

kompensatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
midagi heaks tegev, tasandav või tasakaalustav, midagi kompenseeriv

kompensatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi makstav rahasumma majandusliku kaotuse, varanduse vähenemise vm kahju eest

kompensatsioonihoovus
[nimisõna, substantiiv]
äravoolava vee asemele uut vett toov ajutine hoovus

kompensatsioonisumma
[nimisõna, substantiiv]
hüvitis, selle suurus

kompenseerima
[tegusõna, verb]
rahalist kulu tasa tegema, kellegi kulusid korvama

kompenseerimine
[nimisõna, substantiiv]
kulude või moraalse kahju heakstegemine, tasategemine või tasakaalustamine

kompenseeruma
[tegusõna, verb]
rahaliselt hüvitatud, tasa saama

kompetentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingi ala või valdkonna teadmisi ja oskusi valdav

2. neid sobival hetkel ilmutav või väljendav

kompetents
[nimisõna, substantiiv]
1. asjakohased teadmised ja oskused ning võimekus tegutseda tulemuslikult mingil alal

2. asjatundlikkus mingil alal

kompetentsikeskus
[nimisõna, substantiiv]
teatava valdkonna tegevust juhtiv ning nõustav, teadus- või rakendusuuringute, väljaõppe ja koolitustega tegelev (riikidevaheline) ekspertide ühendus

kompetentsus
[nimisõna, substantiiv]
1. asjakohased teadmised ja oskused ning võimekus tegutseda tulemuslikult mingil alal

2. asjatundlikkus mingil alal

kompilaator
[nimisõna, substantiiv]
programm, mis tõlgib kõrgema taseme programmeerimiskeeles kirjutatud lähtekoodi madalama taseme programmeerimiskeelde

kompilatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
teiste autorite pealt kokku kirjutatud, kompilatsioonil rajanev

kompilatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teiste autorite töödest kokkukirjutatud teos

kompileerima
[tegusõna, verb]
teiste autorite pealt kokku kirjutama, kompilatsiooni tegema

kompima
[tegusõna, verb]
1. (korduvalt) kobades katsuma

2. sel viisil midagi kindlaks tegema

Ühendtegusõnad: läbi kompimaläbi kompima

kompimine
[nimisõna, substantiiv]
võime puudutades, kompimiselundite (naha) abil kindlaks teha esemete kuju, suurust vm omadusi

kompimiselund
[nimisõna, substantiiv]
elund, mis reageerib puudutusele või survele (nt nahk, kombitsad, tundlad)

kompimiskarv
[nimisõna, substantiiv]
1. (imetajatel:) kompimiselundina talitlev harjasetaoline karv

2. imetajail: kompekarv

kompimismeel
[nimisõna, substantiiv]
võime puudutades, kompimiselundite (naha) abil kindlaks teha esemete kuju, suurust vm omadusi

kompimisorgan
[nimisõna, substantiiv]
elund, mis reageerib puudutusele või survele (nt nahk, kombitsad, tundlad)

kompjalg
[nimisõna, substantiiv]
sissepoole pöördunud tallaga püsti hoiduv pöid, nii et kõndimisel jalg toetub pöia välisservale (hrl kaasasündinud pöiavea korral)

kompjalgne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kompjala või -jalgadega

2. (kompjalgadest tingitult) kohmakas, lonkav

kompjalgsus
[nimisõna, substantiiv]
pöia kaasasündinud deformatsioon

kompkabi
[nimisõna, substantiiv]
kabi, mis hobuse (vm looma) liikumisel toetub maha ainult eesosaga

kompleks
[nimisõna, substantiiv]
kogum omaette hooneid, nähtusi, toiminguid vm üksusi, mis moodustavad ühtse terviku

kompleksarv
[nimisõna, substantiiv]
korraga reaalarvu ja imaginaararvu sisaldav arv, käsitletav nende summana (valemina a + bi)

kompleksivaba
[omadussõna, adjektiiv]
(suhtlusega ühenduses:) ilma allasurutud, piiravate tunnete, mõtete või eelarvamusteta, vabameelne

kompleksjuur
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

kompleksmuutuja
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis:) kompleksarvust muutuja

kompleksne
[omadussõna, adjektiiv]
mitmest erisugusest, omavahel seotud vms osast koosnev, neid tervikuna igakülgselt haarav (ja seetõttu keerulise ehitusega)

kompleksravi
[nimisõna, substantiiv]
mitme raviviisi kooskasutamine (ka mitme preparaadi kooskasutamise kohta)

komplekstasand
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis:) koordinaattasand, mille igale punktile (x,y) on seatud vastavusse kompleksarv z = x + i y

kompleksujumine
[nimisõna, substantiiv]
ujumine, kus distants läbitakse nelja ujumisviisi kasutades (järjekorras liblik-, selili-, rinnuli- ja vabaujumine)

kompleksvaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
mitut eri toimeainet sisaldav vaktsiin

kompleksvitamiin
[nimisõna, substantiiv]
mitmeid vitamiine sisaldav ravim või toidulisand

kompleksvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, kus osalejate paremusjärjestus selgitatakse mitme ala tulemuste põhjal

kompleksväetis
[nimisõna, substantiiv]
mitut toiteelementi sisaldav mineraalväetis

komplekt
[nimisõna, substantiiv]
1. terviklik kogum ühtekuuluvaid (ühelaadilisi) esemeid

2. kogum samas laadis kujundatud esemeid, mis kuuluvad kokku

komplekteerima
[tegusõna, verb]
mingit inimeste rühma, selle koosseisu moodustama või ettenähtud määrani täiendama

komplekteeruma
[tegusõna, verb]
(inimeste rühma, selle koosseisu kohta:) moodustuma või ettenähtud määrani täienema

komplektima
[tegusõna, verb]
mingit inimeste rühma, selle koosseisu moodustama või ettenähtud määrani täiendama

komplektlõuna
[nimisõna, substantiiv]
kindlast roogade komplektist, hrl supist, praest ja magustoidust koosnev lõunasöök

komplektne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõiki ettenähtud osi sisaldav, täielik või terviklik, komplekti moodustav

2. komplekti moodustav

komplema
[tegusõna, verb]
1. (haiget kohta kehal) sõrmega, käega korduvalt kompama, kobades katsuma

2. korduvalt kompama, kobades katsuma

komplement
[nimisõna, substantiiv]
(lauseanalüüsis:) seotud laiend

komplementaarmeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
alternatiivmeditsiini ravimeetodid ja -võtted tavameditsiini toetava ja täiendava valdkonnana

komplementaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vastastikku, vastamisi teineteist täiendav

2. täiendav

komplementaarvärvus
[nimisõna, substantiiv]
värvus, mis antud värvusega liitumisel annab valge

komplikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
olukorda vm keeruka(ma)ks, raskesti teostatavaks muutev asjaolu

kompliment
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kiitmiseks või meelitamiseks öeldavad sõnad

komplimenteerima
[tegusõna, verb]
kellelegi meelitusi või viisakusi ütlema

komplitseerima
[tegusõna, verb]
1. keeruka(ma)ks, raskesti teostatavaks, mõistetavaks vms muutma

2. keerustama

komplitseerit
[omadussõna, adjektiiv]
keerukas, raskesti teostatav

komplitseeritud
[omadussõna, adjektiiv]
keerukas, raskesti teostatav

komplitseeritus
[nimisõna, substantiiv]
keerukus, raskesti teostatavus, mõistetavus vms

komplitseeruma
[tegusõna, verb]
1. keeruka(ma)ks, raskesti teostatavaks, mõistetavaks vms muutuma

2. keerustuma

komplott
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilistel, kasusaamise vm eesmärkidel sõlmitav salajane kokkulepe ühiseks tegutsemiseks kellegi vastu, kellegi petmiseks

2. sel leppel põhinev tegevus

komplus
[nimisõna, substantiiv]
1. kehal oleva haige koha sõrmega, käega kompamine, kobades katsumine (nt kõhuõõne seisundi uurimisel)

2. käega, sõrmega kompamine, kobades katsumine

komponeerima
[tegusõna, verb]
helitööd looma

komponent
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi oluline koostisosa, olemuslik, iseloomulik osa või üksikasi

2. terviku osa

komponentvaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
vaktsiin, milles antigeeniks ehk immuunvastuse algatajaks on haigustekitaja üks või mõni komponent (nt viiruse koostises olev valk või tema pinnal olev suhkrumolekul)

komponist
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikateoste looja

2. inimene, kes kirjutab muusikat

komposiit
[nimisõna, substantiiv]
kahest või enamast faasist (osast) koosnev materjal, kusjuures üks faasidest on kõva ja tugev, teine plastne ja elastne (nt vastupidav täidismaterjal hammaste plombeerimisel)

komposiitmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
kahest või enamast faasist (osast) koosnev materjal, kusjuures üks faasidest on kõva ja tugev, teine plastne ja elastne (nt vastupidav täidismaterjal hammaste plombeerimisel)

kompositsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteose, filmi vms ülesehitus, selle sündmustik ja koostisosade süsteem

2. teose loomise õpetus

kompositsioonieriala
[nimisõna, substantiiv]
muusikakõrgkoolis

kompositsiooniklass
[nimisõna, substantiiv]
kompositsiooni eriala üksus muusikaõppeasutuses

kompositsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
teose (läbimõeldud, hoolega koostatud) ülesehituse, vormiga seotud

kompositsioonitehnika
[nimisõna, substantiiv]
seaduspärasused, mille järgi muusikat luuakse

kompositsioonkabe
[nimisõna, substantiiv]
kabeülesannete ja -etüüdide koostamine ning lahendamine

kompositsioonmale
[nimisõna, substantiiv]
maleülesannete ja -etüüdide koostamine ning lahendamine

kompost
[nimisõna, substantiiv]
looduslik väetis, mis saadakse orgaaniliste jäätmete, turba, adru vms kääritamisel

komposteerima
[tegusõna, verb]
orgaanilisi jäätmeid kääritama, sel viisil looduslikku väetist ehk komposti tegema

komposteerima
[tegusõna, verb]
piletit, talongi vm kompostri abil märgistama, sel viisil augustama

komposteeruma
[tegusõna, verb]
kompostiks muutuma

komposter
[nimisõna, substantiiv]
1. seade piletite, talongide, tšekkide vms märgistamiseks (aukude abil)

2. mulgustusraud

komposter
[nimisõna, substantiiv]
seade või kast komposti valmistamiseks

kompostikast
[nimisõna, substantiiv]
kastilaadne rajatis, kuhu kogutud orgaanilistest jäätmetest saadakse komposti (nt aias)

kompostima
[tegusõna, verb]
orgaanilisi jäätmeid kääritama, sel viisil looduslikku väetist ehk komposti tegema

kompostmuld
[nimisõna, substantiiv]
komposti tegemisel saadav toitaineterikas muld

kompott
[nimisõna, substantiiv]
1. puuvilja- või marjakonserv suhkrusiirupis

2. kuivatatud puuviljadest või marjadest keedetud magustoit

3. puuviljadest või marjadest tehtud magus konserv

komppöid
[nimisõna, substantiiv]
sissepoole pöördunud tallaga püsti hoiduv pöid, nii et kõndimisel jalg toetub pöia välisservale (hrl kaasasündinud pöiavea korral)

kompra
[nimisõna, substantiiv]
kompromiteerivad materjalid, mida kellegi kohta kogutakse

kompradoor
[nimisõna, substantiiv]
1. vahetalitaja välismaise kapitali ja kohaliku turu vahel sõltlasmaades, vaheltkaupleja või ülesostja

2. asumaakaupmees, vahetalitaja väliskapitali ja koloniaalturu vahel

kompress
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmekihiline, hrl märg mähis põletike või muude haigusnähtude paikseks raviks

2. märg mähis

kompressioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkusurutud olek, millegi kokkusurumine või surve millelegi

2. kokkusurumine

3. kokkusurutus

kompressioonsukk
[nimisõna, substantiiv]
elastne jalga toetav sukk, mida kantakse nt veenilaiendite vm jalavaevuste puhul

kompressipaber
[nimisõna, substantiiv]
kompressi vahekihina kasutatav paber

kompressitama
[tegusõna, verb]
haigele kohale kompressi asetama

kompressiviin
[nimisõna, substantiiv]
kompressi tegemiseks hoitav viin

kompressladu
[nimisõna, substantiiv]
kitsa reavahega trükiladu

kompressor
[nimisõna, substantiiv]
masin algrõhust vähemalt kaks korda suurema rõhuga surugaasi saamiseks, suruõhuga töötav seade

kompressormootor
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootor, mille silinder täidetakse atmosfäärirõhust kõrgemal rõhul õhu või põlevgaasiga

komprimeerima
[tegusõna, verb]
1. (gaasi, kehaorganit vm) kokku suruma, pressides tihendama

2. kokku suruma

kompromaat
[nimisõna, substantiiv]
kompromiteerivad materjalid, mida kellegi kohta kogutakse

kompromislik
[omadussõna, adjektiiv]
vastastikustel järeleandmistel, kompromissil rajanev

kompromiss
[nimisõna, substantiiv]
1. vastastikuse järeleandmisega saavutatud kokkulepe

2. kokkulepe, kus mõlemad pooled loobuvad millestki, mida nad tahavad, nii et lõpuks on kõik rahul

kompromissettepanek
[nimisõna, substantiiv]
järeleandmisi sisaldav, kompromissina mõeldud ettepanek

kompromissitu
[omadussõna, adjektiiv]
vastastikuseid järeleandmisi mitte tegev, vastasega kokkuleppele mitte minev

kompromissotsus
[nimisõna, substantiiv]
vastastikuse järeleandmise teel saavutatud otsus

kompromiteerima
[tegusõna, verb]
kellegi (või millegi) mainet kahjustama, kellelegi (või millelegi) halba varju heitma

kompromiteeriv
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi (või millegi) mainet kahjustav, kellelegi (või millelegi) halba varju heitev

komps
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamäärase kujuga, millessegi mähitud või seotud pakk mingeid (pehmeid) esemeid

2. pakitud vähene vara või kraam

komps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi astumise või löögi tumedat heli

kompsama
[tegusõna, verb]
tumedat heli tekitades millegi vastu lööma

kompsatama
[tegusõna, verb]
millegi vastu löömise tumedat heli kuuldavale laskma

kompsatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike (raske) sammu või löögi heli

kompsima
[tegusõna, verb]
kuuldavaid lööke tekitades astuma, taguma vms

kompsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi astumise või löögi tumedat heli

kompsuma
[tegusõna, verb]
tumedat heli andma, nt astumisel

kompsutama
[tegusõna, verb]
tumedat heli tekitades korduvalt millegi vastu lööma

kompu
[nimisõna, substantiiv]
kompvek

kompulsiivne
[omadussõna, adjektiiv]
tahtele allumatu, sundkäitumisega seotud

kompulsioon
[nimisõna, substantiiv]
hirmust vm ebamugavast seisundist tulenev korduv käitumine, hrl ebavajalike, kõrvaliste asjadega tegelemine (nt söömine, küüntenärimine, koristamine)

kompunnima
[tegusõna, verb]
kombineerima

komputeriseerima
[tegusõna, verb]
arvutis kasutatavaks muutma, arvuti abil automatiseerima

kompuuter
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrooniline seade, mida kasutatakse info säilitamiseks, otsimiseks, töötlemiseks ja väljastamiseks, tehete sooritamiseks ning mitmesuguste rakenduste loomiseks ja kasutamiseks

2. elektrooniline seade, mille abil saab infot otsida, töödelda ja säilitada

kompuutertomograaf
[nimisõna, substantiiv]
arvutiga ühendatud röntgeniaparaat, mis võimaldab inimkehast saada kihilisi kujutisi

kompuutertomograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. röntgenograafia meetod, mille korral arvuti konstrueerib uuritava kehapiirkonna kujutise kihtide kaupa

2. vastav uuring

kompvek
[nimisõna, substantiiv]
1. suhkrust, siirupist ja mitmesugustest lisanditest väike maiustus

2. väike tükk magusat toitu, mis on tehtud näiteks suhkrust ja šokolaadist

kompvekikarp
[nimisõna, substantiiv]
karp (šokolaadi)kommidega

kompvekine
[omadussõna, adjektiiv]
kompvekiga koos, sellega määrdunud

kompvekipaber
[nimisõna, substantiiv]
kompveki ümbrispaber

komsomol
[nimisõna, substantiiv]
kommunistlik noorsooühing Venemaal ja Nõukogude Liidus 1918–1991

komsomolikomitee
[nimisõna, substantiiv]
kommunistliku komsomoliorganisatsiooni kõrgeim juhtiv üksus

komsomolikoosolek
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) komsomoli algorganisatsiooni koosolek

komsomoliorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) kommunistlike noorte organisatsioon

komsomolipilet
[nimisõna, substantiiv]
(algselt Venemaa, seejärel Nõukogude Liidu) kommunistlikusse noorsooühingusse kuulumist tõendanud dokument

komsomolisekretär
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja Venemaal ja Nõukogude Liidus:) komsomoli algorganisatsiooni juht

komsomolitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Liidu aegse komsomoliorganisatsiooni töötaja

komsorg
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja Venemaal ja Nõukogude Liidus:) komsomoli algorganisatsiooni juht

komtess
[nimisõna, substantiiv]
krahvipreili

komtuur
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimuliku rüütliordu kõrgeim piirkondlik võimukandja keskajal

2. piirkondlik orduülem

komtuurkond
[nimisõna, substantiiv]
komtuuri võimupiirkond

komu
[nimisõna, substantiiv]
1. (haiguslikult, kahjustuse tagajärjel kujunenud) jämedam, laienenud koht kehal

2. jämedam, laienenud koht

komu
[nimisõna, substantiiv]
1. kommunistliku partei liige

2. kommunismi pooldaja

komuline
[omadussõna, adjektiiv]
komudega

komusubi
1. sumomaadleja madalaim järk

2. seda tiitlit kandev maadleja

komödiant
[nimisõna, substantiiv]
hrl koomilisi osi etendav näitleja

komödiograaf
[nimisõna, substantiiv]
komöödiakirjanik, komöödiate autor

komöödia
[nimisõna, substantiiv]
1. lõbusa sisu ja õnneliku lõpuga film või näidend, mis on mõeldud publikut naerutama

2. vastav filmi- või dramaatikažanr

3. lõbusa sisuga näidend või film

komöödiafilm
[nimisõna, substantiiv]
lõbus, huumorile ja naljale keskenduv film

komöödiakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
komöödiaid kirjutav näitekirjanik

komöödialik
[omadussõna, adjektiiv]
publikut naerutav, hrl lõbusa sisu ja õnneliku lõpuga

komöödiateater
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt komöödiaid etendav teater

konar
[nimisõna, substantiiv]
maapinna vm pinna ebatasasust põhjustav väike kühm

konarik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pinna, hrl tee kohta:) (suurte) kühmudega, (väga) ebatasane, selline, kus on raske liikuda

2. ebatasane, konarlik

3. auklik

konarlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pinna, hrl tee kohta:) (suurte) kühmudega, (väga) ebatasane, selline, kus on raske liikuda

2. ebatasane, konarlik

3. auklik

konarline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pinna, hrl tee kohta:) (suurte) kühmudega, (väga) ebatasane, selline, kus on raske liikuda

2. ebatasane, konarlik

3. auklik

konarus
[nimisõna, substantiiv]
maapinna vm pinna ebatasasust põhjustav väike kühm

kondama
[tegusõna, verb]
ilma kindla sihita siin-seal, mitmel pool käima

kondensaat
[nimisõna, substantiiv]
1. auru või gaasi kondensatsiooni saadus

2. kondensatsiooni saadus

kondensaator
[nimisõna, substantiiv]
kahest teineteisest isoleeritud metall-lehtede süsteemist koosnev seadis elektrilaengute salvestamiseks

kondensatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasilisest olekust vedelasse (või tahkesse) üleminemine

2. selle saadus

kondensatsioonikatel
[nimisõna, substantiiv]
seade, milles veeauru kondenseerumisel eralduv soojus suunatakse küttesüsteemi

kondensatsioonituum
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku või tahke keha (nt tolmu) väike osake atmosfääris, mille pinnale kondenseerub veeaur väikeste veetilkade või jääkristallide kujul

kondensatsioonivesi
[nimisõna, substantiiv]
veeauru kondenseerumisel tekkinud vesi (nt külma ilma puhul aknaklaasi servale)

kondenseerima
[tegusõna, verb]
gaasi veeldama (või tahkesse olekusse viima)

kondenseeruma
[tegusõna, verb]
gaasilisest olekust vedelikuks või tahkeks aineks muutuma

kondensjälg
[nimisõna, substantiiv]
lennuki järel taevasse tekkiv hele pilveriba

kondensor
[nimisõna, substantiiv]
optikariista valgust koondav osa

kondenspiim
[nimisõna, substantiiv]
vee väljaaurutamise teel tihendatud piimast saadud (magus) toiduaine, mida kasutatakse nt magustoitude ja küpsiste valmistamisel

kondensvesi
[nimisõna, substantiiv]
veeauru kondenseerumisel tekkinud vesi (nt külma ilma puhul aknaklaasi servale)

kondiaur
[nimisõna, substantiiv]
1. (naljatamisi lihasejõu, füüsilise pingutuse kohta)

2. lihasejõud

kondibukett
[nimisõna, substantiiv]
1. väga kõhn inimene (või loom)

2. väga kõhn olend

kondiiter
[nimisõna, substantiiv]
1. kookide, tortide ja teiste kondiitritoodete valmistaja

2. inimene, kelle töö on kooke ja torte valmistada

kondiitritoode
[nimisõna, substantiiv]
1. jahust, munast ja lisanditest valmistatud magus küpsetis (nt kook, küpsis, tort)

2. ka rohkesti suhkrut sisaldav maiustus (nt kompvek, šokolaad, marmelaad)

kondiitriäri
[nimisõna, substantiiv]
kooke ja pirukaid müüv kauplus (koos kohvikuga)

kondijahu
[nimisõna, substantiiv]
loomaluude jahvatamisel saadav pulber (nt mineraalsöödaks või -väetiseks)

kondikas
[omadussõna, adjektiiv]
suurekondiline

kondikava
[nimisõna, substantiiv]
millegi põhijooned, üldine skeem

kondiklibu
[nimisõna, substantiiv]
1. väga kõhn inimene (või loom)

2. väga kõhn olend

kondikohane
[omadussõna, adjektiiv]
jõukohane

kondikubu
[nimisõna, substantiiv]
1. väga kõhn inimene (või loom)

2. väga kõhn olend

kondilihamass
[nimisõna, substantiiv]
mehaaniliselt kontidest vabastatud liha mass, mis sisaldab hrl ka sisikonna osi

kondiliim
[nimisõna, substantiiv]
loomakontidest valmistatud liim

kondiline
[omadussõna, adjektiiv]
kõhnuse tõttu naha alt tugevasti esile tungivate kontidega

kondimees
[nimisõna, substantiiv]
1. surm isikustatuna

2. surm

kondimootor
[nimisõna, substantiiv]
(jalgsi liikumise vm inimjõu abil sooritatava tegevuse kohta)

kondine
[omadussõna, adjektiiv]
kõhnuse tõttu naha alt tugevasti esile tungivate kontidega

kondinõrkus
[nimisõna, substantiiv]
1. luude ja lihaste nõrkus

2. kurnatusest, viirusest vm tingitud nõrkus

kondiproov
[nimisõna, substantiiv]
katsumus, jõuproov

kondipuljong
[nimisõna, substantiiv]
kontidest keedetud puljong

kondipuru
[nimisõna, substantiiv]
purustatud või purunenud luude tükikesed

kondirasv
[nimisõna, substantiiv]
kontidest eraldatud rasv

kondisaagija
[nimisõna, substantiiv]
(kirurgi kohta)

kondisüsi
[nimisõna, substantiiv]
peen must pulber, mis saadakse loomakontide põletamisel suletud konteineris

konditsionaal
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kõneviis, mis väljendab seda, et kõneleja peab tegevust ebareaalseks

konditsionaallause
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tingimust sisaldav kõrvallause (nt kui-osa lauses Kui Juku ei õpi, siis Juhan ei tea)

konditsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud tingimustel esinev, teatud tingimustega seotud

2. tingimustele vastav

konditsioneer
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis hoiab õhu ruumis või autos puhta, parajalt sooja ja niiske

2. õhu konditsioneerimise seade

konditsioneerima
[tegusõna, verb]
1. (ruumide) õhu omadusi nõuetele vastavaks muutma

2. ruumide õhu omadusi nõuetekohaseks muutma

3. teravilja jahvatamise eel niisutama ja soojendama

konditsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi seisund, teatud tingimustega seotud omadus

2. tingimuslik v normikohane omadus v seisund

konditsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud tingimustel esinev, teatud tingimustega seotud

2. tingimustele vastav

konditustama
[tegusõna, verb]
liha kontidest vabastama

kondivalu
[omadussõna, adjektiiv]
(luudes või liigestes esineva valu kohta)

kondiväänaja
[nimisõna, substantiiv]
manuaalteraapia tegija, nt kiropraktik

kondiväänamine
[nimisõna, substantiiv]
manuaalteraapia, hrl kiropraktika

kondiõli
[nimisõna, substantiiv]
kontidest saadav kollakas või pruunikas vedelik, mida kasutatakse toisuainetetööstuses ja peenmehaanikaseadmete määrimiseks

kondiüdi
[nimisõna, substantiiv]
(luuüdi kohta hrl toiduga seoses)

kondomiinium
[nimisõna, substantiiv]
kahe või rohkema riigi ühine valitsemine mingi maa üle

kondoom
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukesest kummist kaitsevahend, mis väldib suguhaigustesse nakatumist ja rasestumist

2. õhukesest kummist vahend, mis kaitseb seksi ajal haiguste eest ega lase naisel rasedaks jääda

3. suguhaigustesse nakatumist ja rasestumist vältiv vahend

kondoomiautomaat
[nimisõna, substantiiv]
automaat kondoomide müügiks

kondor
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika lääneosas elutsev raisakotkaga sarnane hiigellind

kondotjeer
[nimisõna, substantiiv]
1. kutseliste palgasõdurite salga juht 14.–16. sajandil Itaalias

2. palgasõdurite juht keskaegses Itaalias

kondroom
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhrerakkudest moodustunud healoomuline kasvaja

2. healoomuline kasvaja

konduktor
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisaja) piletimüüja ja -kontrollija ühissõidukis

2. piletimüüja ühissõidukis

kondüloom
[nimisõna, substantiiv]
1. tüükataoline moodustis peamiselt suguelunditel või päraku ümbruses

2. tüügaskasvaja

kone
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kettaga püstolkuulipilduja

konferansjee
[nimisõna, substantiiv]
1. humoorikalt kommenteeriv teadustaja (estraadietendusel, kontserdil)

2. teadustaja estraadietendusel v kontserdil

konfereerima
[tegusõna, verb]
teadustama, midagi välja kuulutama, konferansjeena esinema

konfessionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatavasse usutunnistusse puutuv, teatava uskkonnaga seotud

2. usutunnistuslik

konfessioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühise usu tunnistamine, vastav usuvool

2. ühist usku tunnistavate inimeste kogum

konfett
[nimisõna, substantiiv]
1. värvilisest paberist helbeke (karnevalidel või muudel pidudel pildumiseks)

2. värviline pabersõõrike

konfidentsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. usaldusel põhinev, teiste eest salastatud

2. usalduslik, salajane

konfidentsiaalsustasu
[nimisõna, substantiiv]
tasu, mida tööandja töötajale maksab kohustuse eest hoida tööandja äri- ja tootmissaladust ja mitte töötada konkurendi juures teatud aja vältel

konfiguratsioon
[nimisõna, substantiiv]
arvutisüsteemi riistvara ja tarkvara organiseerimise ja omavahel ühendamise viis

konfigureerima
[tegusõna, verb]
(arvutisüsteemis:) riist- ja tarkvara korraldama, nende vahel ühendust looma, seadistusi valima või muutma

konfirmatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku kirikus ristimise kinnitamine, usukinnituse sakrament

2. luteri kirikus leerile järgnev kiriku osadusse vastuvõtmine, koguduse täieõiguslikuks liikmeks õnnistamine

3. luterlikus kirikus: leer

4. katoliku kirikus: ristimise kinnitus

konfirmeerima
[tegusõna, verb]
1. ristimist kinnitama

2. (leeriõpetust andma ja) koguduse täieõiguslikuks liikmeks õnnistama

konfiskatsioon
[nimisõna, substantiiv]
eraisiku vara (ka salakauba, loata relva) täielik või osaline riigi kasuks äravõtmine, konfiskeerimine

konfiskeerima
[tegusõna, verb]
eraisiku vara (ka salakaupa, loata relva) riigi kasuks ära võtma

konfiskeerimine
[nimisõna, substantiiv]
eraisiku vara riigi kasuks äravõtmine

konfitüür
[nimisõna, substantiiv]
1. paks keedis, milles puuviljad või marjad on katki keenud ja siirup tarretisetaoline

2. paks keedis

konflikt
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe vastaspoole vaheline äge, terav vastasseis vastandlike seisukohtade pärast

2. kokkupõrge või tüli kellegi vahel, näiteks erinevate seisukohtade tõttu

3. lahkheli, kokkupõrge

konfliktitus
[nimisõna, substantiiv]
terava(te) vastasseisu(de), konflikti(de) puudumine

konfliktne
[omadussõna, adjektiiv]
(olukorra kohta:) teravat vastuolu, vastasseisu tekitav või sisaldav

konfliktsituatsioon
[nimisõna, substantiiv]
pingeline olukord, mis võib kergesti muutuda tüliks, sõjaks

konformeeruma
[tegusõna, verb]
1. kellegagi kohanema, kellegi järgi muganema

2. kohanema, muganema

konformism
[nimisõna, substantiiv]
1. kohanemine sotsiaalsete standarditega, muganemine teiste järgi, püüd elada nagu (kõik) teised

2. kohanemine ühiskonna standarditega, muganemine

konformist
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna standarditega kohaneja

konformistlik
[omadussõna, adjektiiv]
sotsiaalsete standarditega kohanev, muganev, selline, kes püüab elada nagu (kõik) teised

konformne
[omadussõna, adjektiiv]
sotsiaalsete standarditega kohanev, muganev, selline, kes püüab elada nagu (kõik) teised

konfrontatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teravalt eriarvamusel või vaenujalal olek

konfutsiaan
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiina usulis-filosoofilise voolu konfutsianismi pooldaja või järgija

2. konfutsianismi järgija

konfutsiaanlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Kong Fuzi õpetust järgiv, sellel põhinev, konfutsianismile omane

2. lihtsust ja inimlikkust taotlev

konfutsiaanlus
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiina mõjukaim usuline ja filosoofiline traditsioon, mille tuumaks on peetud sügava inimlikkuse tunnetamist

2. hiina filosoofi Kong Fuzi usuline õpetus

konfutsianism
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiina mõjukaim usuline ja filosoofiline traditsioon, mille tuumaks on peetud sügava inimlikkuse tunnetamist

2. hiina filosoofi Kong Fuzi usuline õpetus

konfutsianist
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiina usulis-filosoofilise voolu konfutsianismi pooldaja või järgija

2. konfutsianismi järgija

konfutsianistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Kong Fuzi õpetust järgiv, sellel põhinev, konfutsianismile omane

2. lihtsust ja inimlikkust taotlev

konföderaalne
[omadussõna, adjektiiv]
suveräänsust tagava liidulepinguga seotud, sellistest osadest koosnev

konföderaat
[nimisõna, substantiiv]
konföderatsiooni liige

konföderatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
suveräänsust tagava liidulepinguga seotud, sellistest osadest koosnev

konföderatsioon
[nimisõna, substantiiv]
organisatsioonide liit

konfödereeruma
[tegusõna, verb]
(organisatsioonide, teatud rühmade kohta:) liitu astuma, konföderatsiooni moodustama

kong
[nimisõna, substantiiv]
väike isoleeritud ruum (nt vanglas, kloostris, sõidukil)

konga
[nimisõna, substantiiv]
1. peopesade või sõrmedega mängitav Kuuba päritolu kõrge kitsas trumm

2. peopesade või sõrmedega mängitav Lõuna-Ameerika päritolu trumm

kongeniaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaimulaadilt, loomult vastav, vaimusuguluses olev

2. vaimulaadilt vastav

kongenitaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kaasasündinud, sünnipärane

kongestiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(südames) vere paisu tekitav, veretungiga seotud

kongestioon
[nimisõna, substantiiv]
tugev verevool mingisse kehaossa

kongikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. samas vangikongis olija

2. vanglas

kongis
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl nina kohta:) kumeralt kõver

kongisninaline
[omadussõna, adjektiiv]
pealt kumera ninaga

kongits
[nimisõna, substantiiv]
varre külge kinnitatud teraskonks õnge otsa jäänud suurema kala veest väljatõmbamiseks

kongitsema
[tegusõna, verb]
(konksuga) välja urgitsema

konglomeraat
[nimisõna, substantiiv]
suurettevõte või ettevõtete ühendus, milles ühtsele finantskontrollile on allutatud eri majandusharude ettevõtted

kongnina
[nimisõna, substantiiv]
kongus, kumeralt kõver nina

kongo
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas Kongo jõe piirkonnas elava bantu rahva liige

kongolane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kongo Vabariigi või Kongo DV kodanik või elanik

2. Kongo Vabariigi või Kongo DV päritolu inimene

3. Kongo elanik

kongoni
[nimisõna, substantiiv]
suur, väga pikkade jalgadega Aafrika antiloop

kongregatsionalism
[nimisõna, substantiiv]
16. sajandil Inglismaal alguse saanud protestantlik kirikukorraldus, mis pooldab üksikkoguduse täielikku sõltumatust riigikirikust ning kus koguduse juhiks peetakse Jeesust, mitte kogudusevälist organisatsiooni

kongregatsionalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kongregatsionalismile omane

2. (kogudusest lähtuvalt:) iseseisev, kiriklikust organisatsioonist sõltumatu

kongregatsioon
[nimisõna, substantiiv]
paavstivõimu kõrgeima valitsusorgani, kuuria allüksus Vatikanis

kongresmen
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerika Ühendriikide Kongressi liige

2. USA Kongressi liige

kongress
[nimisõna, substantiiv]
1. partei, seltsi vm organisatsiooni, ka mingi eriala esindajate suur, sageli rahvusvaheline nõupidamine

2. erakonna, organisatsiooni või mingi eriala esindajate suur koosolek

kongrueerima
[tegusõna, verb]
(grammatikas:) mingi sõnaga ühisesse muutevormi seadma

kongrueeruma
[tegusõna, verb]
(grammatikas:) mingi sõnaga ühises muutevormis olema

kongruentne
[omadussõna, adjektiiv]
(matemaatikas:) ainult paiknevuse poolest erinev

kongruents
[nimisõna, substantiiv]
grammatiline seos lauses, kus ühe sõna grammatiline vorm tingib laiendi samasuguse grammatilise vormi (nt hirmutavale kollile)

kongruentsus
[nimisõna, substantiiv]
geomeetriliste kujundite võrdsus (kattuvus) kuju ja suuruse poolest, kusjuures erinevus on ainult paiknemises

kongus
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl nina kohta:) kumeralt kõver

kongusninaline
[omadussõna, adjektiiv]
pealt kumera ninaga

koni
[nimisõna, substantiiv]
suitsetamisest järelejäänud sigaretiots, varasemal ajal ka paberossiots

koniid
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisva liikumisvõimeta eos paljudel seentel, seeneniidistiku tipus arenenenud eoste ahela osa

2. teatav eos seentel

konistamine
[nimisõna, substantiiv]
suitsukonide mahaviskamine, konidega reostamine

konjak
[nimisõna, substantiiv]
1. brändi, mis on valmistatud Prantsusmaal Cognaci piirkonnas

2. alkoholi sisaldav kange jook, mis on valmistatud veinist ja toodetud Prantsusmaal Cognac'i maakonnas

konjakiklaas
[nimisõna, substantiiv]
klaas konjaki joomiseks

konjakimaja
[nimisõna, substantiiv]
konjaki tootmise vabrik koos kõrvalhoonetega

konjakipits
[nimisõna, substantiiv]
(väike) napsiklaas konjaki joomiseks

konjektuur
[nimisõna, substantiiv]
1. oletatav õige lugemisviis

2. oletusel põhinev tekstiparandus

konjugatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tegusõna ehk pöördsõna muutevormide muutmine (nt isikus, ajas, arvus), konjugeerimine

konjugeerima
[tegusõna, verb]
1. tegusõna ehk pöördsõna pöördeti muutma, ka üldse verbi muutevorme moodustama

2. grammatikas: tegusõnast eri vorme moodustama, näiteks ma jalutan, sa jalutad, ta jalutab

3. verbi muutevorme moodustama

konjugeeruma
[tegusõna, verb]
(kahe raku kohta:) ühinema

konjunktiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kõneviis, mis väljendab asjaoludest olenevalt kaheldavat või tingimuslikku tegevust (nt saksa jt indoeuroopa keeltes)

konjunktiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. silmalaugude sisepinda kattev kest

2. silmal

konjunktiviit
[nimisõna, substantiiv]
silma sidekesta põletik

konjunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. lauseosi või osalauseid siduv muutumatu sõna (nt ja, või)

2. sõna, mis seob omavahel sõnu või lausete osi. Sidesõnad on näiteks ja, aga, sest

konjunkturist
[nimisõna, substantiiv]
1. hetkeolukorda, kujunenud asjaolusid enda huvides ära kasutav inimene (hrl millegi soodsust või ebasoodsust silmas pidades)

2. olukorra ärakasutaja

konjunktuur
[nimisõna, substantiiv]
kujunenud olukord, asjaolude seis (hrl millegi soodsust või ebasoodsust silmas pidades)

konjunktuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hetkeolukorrast, kujunenud asjaoludest lähtuv või sõltuv (hrl millegi soodsust või ebasoodsust silmas pidades)

2. olukorrast tingitud

konjunktuurlane
[nimisõna, substantiiv]
1. hetkeolukorda, kujunenud asjaolusid enda huvides ära kasutav inimene (hrl millegi soodsust või ebasoodsust silmas pidades)

2. olukorra ärakasutaja

konjunktuurlus
[nimisõna, substantiiv]
(olustikulise, poliitilise) konjunktuuri isiklikes huvides ärakasutamine

konjunktuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hetkeolukorrast, kujunenud asjaoludest lähtuv või sõltuv (hrl millegi soodsust või ebasoodsust silmas pidades)

2. olukorrast tingitud

konka
[nimisõna, substantiiv]
hobuse (või hobuste) veetav vagun, mis liikus rööbastel, hoburaudteevagun

konkavagun
[nimisõna, substantiiv]
hobutrammi vagun

konkista
[nimisõna, substantiiv]
1. hispaanlaste ja portugallaste Ameerika vallutuste ajastu 16. sajandil

2. hispaanlaste ja portugallaste vallutuste ajastu

konkistadoor
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaania või Portugali Kesk- ja Lõuna-Ameerika maa-alade vallutaja 16. sajandil

2. hispaania v portugali maadevallutaja

konklaav
[nimisõna, substantiiv]
paavsti valiv kardinalide kogu

konklusioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi teose (nt romaani, lavastuse või filmi) põhiprobleemi või -konflikti lahendus

konkordaat
[nimisõna, substantiiv]
1. leping mingi (hrl katoliikliku) riigi ja paavsti vahel kiriku ja ilmaliku võimu suhete reguleerimiseks

2. riigi ja paavsti leping

konkordantne
[omadussõna, adjektiiv]
ühtesobiv, kooskõlaline

konkordants
[nimisõna, substantiiv]
teksti elektrooniline esitus, mille puhul tulemused on korrastatud otsitud sõna või sõnavormi järgi koos oma kontekstiga vasakul ja paremal

konkordantsus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühtesobivus, kooskõla

2. (tunnuste) samasus, kokkulangevus

konkreetne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tegelikult olemasolev, meeltega tajutav, kaemusel põhinev

2. üksikjuhuga seotud, mitteüldistatud

3. reaalselt eksisteeriv

4. üksikjuhuline

konkreetselt
[määrsõna, adverb]
1. täpselt, selgelt

2. üksikjuhtumiga seotult, mitte üldistatult

konkrement
[nimisõna, substantiiv]
1. anorgaanilisest ainest tekkiv kõva kivitaoline moodustis sapipõies, neeruvaagnas või kusepõies

2. sooladest ladestunud moodustis organeis

konkretiseerima
[tegusõna, verb]
1. millelegi kindlat, selget, tegelikku kuju andma, konkreetse(ma)ks muutma

2. selgelt, täpselt väljendama, kindla näite varal täpsustama või ilmestama

3. konkreetset kuju andma, täpsustama

konkretiseering
[nimisõna, substantiiv]
1. millelegi abstraktsele, üldisemale selgepiirilise(ma), täpse(ma) kuju andmine

2. konkreetne üksikjuht või näide millestki üldisemast

konkretiseeruma
[tegusõna, verb]
kindlat, selget, tegelikku kuju omandama, konkreetse(ma)ks muutuma

konkretism
[nimisõna, substantiiv]
Prantsusmaal 1930-ndatel tekkinud abstraktse kunstiga suhestuv kunstisuund, mis on täiesti loobunud looduse jäljendamisest, reaalsuse üldistamisest ning tegeleb vaid geomeetrilise pinna, vormi, joone ja värviga

konkretsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ümardunud mineraalne mügar, mis on tekkinud hrl liivatera või orgaanilise jäänuse ümber ning kasvanud setetes ja settekivimites keskmest väljapoole

2. mügar settekivimis

konks
[nimisõna, substantiiv]
1. (terava) kõverdatud otsaga või kõver ese millegi haaramiseks, kiskumiseks või riputamiseks

2. terava ja kõvera otsaga ese, mille otsa saab näiteks riideid riputada või millega saab näiteks midagi haarata

konksader
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne püstaka vandaga ader, tüübilt vanim ader Eesti aladel

2. adratüüpe

konksjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. konksu meenutav, konksu kujuga

2. konksutaoline

konksluu
[nimisõna, substantiiv]
üks randmeluid

konksnina
[nimisõna, substantiiv]
(kongus nina kohta)

konkspeitel
[nimisõna, substantiiv]
mesiniku tööriist mesilaste kinni kititud kärjeraamide lahtikangutamiseks ning mitmesugusteks puhastustöödeks

konksredel
[nimisõna, substantiiv]
tuletõrjeredel, mille ühes otsas on konks kinnitamiseks

konksu
[määrsõna, adverb]
1. (hrl käte, jalgade kohta:) kõverasse asendisse, kõveraks

2. kõverasse, kõveraks

konksuline
[omadussõna, adjektiiv]
kõverusi, lookeid sisaldav

konksuma
[tegusõna, verb]
konksu tõmbuma

konksupidi
[määrsõna, adverb]
konksuga, konksust (kuskil kinni)

konksus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(hrl käte, jalgade kohta:) kõveras asendis, kõverana

konksutama
[tegusõna, verb]
konksu kasutades midagi tegema (nt kartuleid võtma)

konku
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, kitsas (ja pime) ruum

2. väike ruum

konkubiin
[nimisõna, substantiiv]
väiksemate õigustega naine peanaise või kõrgemast soost naiste kõrval mitmenaisepidamise korral

konkubinaat
[nimisõna, substantiiv]
1. seadustamata abieluline kooselu, registreerimata abielu

2. suhe, kus naine ja mees elavad koos, aga pole ametlikult abielus

konkureerima
[tegusõna, verb]
1. samas valdkonnas omavahel võistlema (nt võidu, ametikoha, äriedu vm pärast), kellelegi konkurendiks olema

2. vastavas konkursis osalema

konkurent
[nimisõna, substantiiv]
1. sama eesmärgi nimel võistleja või vastane samal alal (nt spordis, armusuhtes, poliitikas)

2. võistleja või vastane, näiteks spordis

3. võistleja, vastane

konkurents
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme samal alal tegutseva osalise omavaheline võistlus, konkureerimine paremuse, edemuse pärast, püüdlus teisi sama eesmärgi taotlejaid edestada

2. olukord, kus inimesed või ettevõtted võistlevad omavahel, et midagi endale saada

3. võistlus

konkurentsiamet
[nimisõna, substantiiv]
energia, kütuse, side jt majandusvaldkondades konkurentsi puudutavates küsimustes riiklikku järelevalvet teostav ametiasutus

konkurentsieelis
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, mis paneb konkurentsis eelistama üht poolt, tema tooteid või teenuseid teisele poolele, tema toodetele või teenustele

konkurentsitihe
[omadussõna, adjektiiv]
tugeva konkurentsiga

konkurentsitu
[omadussõna, adjektiiv]
mingi omaduse poolest teistest peajagu üle, teistest väga palju parem

konkurentsivõime
[nimisõna, substantiiv]
majandust iseloomustav näitaja, mis väljendub nt kohalike ettevõtete võimes müüa oma tooteid ja teenuseid maailmaturul ning tootlikkuses

konkurentsivõitlus
[nimisõna, substantiiv]
konkurents (rõhutades selle pingelisust, karmust)

konkurentsus
[nimisõna, substantiiv]
(inimese) võime konkureerida, tööturul vm kellegagi võistelda

konkursikutse
[nimisõna, substantiiv]
kutse konkursil osalemiseks

konkurss
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlus parima selgitamiseks kunstis, teaduses, ettevõtluses vm valdkonnas

2. võistlus, kandideerimine mingi koha, auhinna, tasu vms saamiseks või õppeasutusse pääsemiseks

3. võistlus mingi töökoha, auhinna, rahalise toetuse või muu sellise saamiseks

konlased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond peamiselt soiste alade ja mageveekogude kahepaikseid, kes ujuvad hästi ja maal liiguvad pikkade hüpetega

konn
[nimisõna, substantiiv]
1. vees ja vee ääres elav, hüppamiseks kohanenud pikkade tagajalgadega (väike) loom

2. väike roheline loom, kes elab vees ja vee ääres

konn
[nimisõna, substantiiv]
1. brändi, mis on valmistatud Prantsusmaal Cognaci piirkonnas

2. alkoholi sisaldav kange jook, mis on valmistatud veinist ja toodetud Prantsusmaal Cognac'i maakonnas

konnakapsas
[nimisõna, substantiiv]
kraavides ja veekogude kallastel kasvav kollaste õite ja kujult varsa kapja meenutavate lehtedega rohttaim

konnakarp
[nimisõna, substantiiv]
vees elutsevate limuste kahe ovaalse poolmega lubikoda

konnakilbukas
[nimisõna, substantiiv]
aeglasevooluliste või seisuveekogude kaldavees kasvav ümarate veepinnal ujuvate lehtede ja valgete õitega taim

konnakoib
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl veekonna tagumine koib toiduna

2. konna tagumine koib toiduna

konnakontsert
[nimisõna, substantiiv]
(konnade krooksumise kohta)

konnakotkas
[nimisõna, substantiiv]
tumepruuni sulestikuga kotkas

konnakudu
[nimisõna, substantiiv]
konnade hrl limaga kaetud viljastatud munade kogum veekogudes

konnakulles
[nimisõna, substantiiv]
konna vees elav vastne

konnaoja
[nimisõna, substantiiv]
(väikese jõe või oja kohta)

konnaosi
[nimisõna, substantiiv]
soodes, veekogudes ja soistes metsades kasvav sileda ja pehme lülilise varrega rohttaim

konnaperspektiiv
[nimisõna, substantiiv]
perspektiivvaade madalaimast vaadeldavast punktist (nt pildistamisel)

konnapiiritus
[nimisõna, substantiiv]
1. vesi joogina

2. vesi

konnapoeg
[nimisõna, substantiiv]
kuival maal kulgev noor konn

konnarohi
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogude kaldavees kasvav laiade lehtede ja väikeste valgete õitega taim

2. veetaim

konnaränne
[nimisõna, substantiiv]
kahepaiksete kevadine ränne talvitumispaikadest sigimiskohtadesse

konnasilm
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavale pärisnahasse ulatuv ja valu tekitav sarvkihi paksend jala, eriti varvaste nahal

2. nahapaksend jalal

konnasilmaplaaster
[nimisõna, substantiiv]
plaaster konnasilmade kõrvaldamiseks

konnasilmavedelik
[nimisõna, substantiiv]
ravivedelik konnasilmade kõrvaldamiseks

konnasööja
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl halvustavalt prantslase kohta)

2. (prantslase kohta)

konnatahvel
[nimisõna, substantiiv]
1. mereloomade graptoliitide jäänuseid ja raskeid metalle sisaldav savikivim

2. rohkesti diktüoneemade skelette sisaldav mustpruun põlevkivi

konnatalgud
[nimisõna, substantiiv]
konnarände ajal korraldatav üritus, mille eesmärk on vältida konnade massilist hukkumist sõidukirataste all

konnatatar
[nimisõna, substantiiv]
1. väänduva varre ja suurte kolmnurkjate või südajate lehtedega rohttaim, mille mõnede liikidega on peletatud kirpe, Eestis võõrliik

2. rohttaim

konnatiigistumine
[nimisõna, substantiiv]
kapseldumine, suletuks ja vaimselt tardunuks muutumine

konnatiik
[nimisõna, substantiiv]
(asutuse, ühiskonna, tegevusala vm kohta, millele on iseloomulik suletus ja vaimne tardumus)

konnaujumine
[nimisõna, substantiiv]
rinnuliasendis ujumine nii, et ülakeha ei pöördu ja käed liiguvad paaristõmmetena ette ja kõrvale, jalad aga paarislöökidena taha

konnaõgija
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl halvustavalt prantslase kohta)

2. (prantslase kohta)

konnetaabel
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsusmaal algul kuninga sõjaväeline nõuandja, 13.–17. sajandil sõjaväe ülemjuhataja

2. sõjaväeline nõuandja v vägede ülemjuhataja Prantsusmaal

konnotatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(sõnade, väljendite tähenduse kohta:) sõnaraamatus antud tähendusele lisanduv, selline, mille keeletarvitajad seovad sõnaga oma kogemuste alusel

konnotatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna otsesele, esmasele tähendusele mõnikord lisanduv tundmuslik, hinnanguline tähendusvarjund

2. millelegi viitamine, millegi kaudne märkimine

konodont
[nimisõna, substantiiv]
1. kihvjas või hambuline pisikivistis paleosoikumi ja mesosoikumi meresetetes

2. kivistis settekivimis

konossement
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis tõendab veolepingu sõlmimist ning kauba vastuvõtmist meritsi vedamiseks

konsa
[nimisõna, substantiiv]
kontsert

konsekutiivlause
[nimisõna, substantiiv]
kõrvallause, mis väljendab tagajärge

konsekutiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) tagajärjele orienteeritud

konsekventne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (loogiliselt) järgnev, millegi tulemusena toimuv

2. järjekindel

konsekvents
[nimisõna, substantiiv]
1. faktide, andmete vm põhjal tehtav (loogiline) järeldus, millegi tagajärg või tulemus

2. järeldus, tulemus

konsensus
[nimisõna, substantiiv]
1. üldiselt aktsepteeritud arvamus või üldine kokkulepe otsuste vastuvõtmisel (eeldab otseste vastuväidete ja vastuhääletamise puudumist)

2. üldine kokkulepe

konsensuslik
[omadussõna, adjektiiv]
konsensusel, ühisel kokkuleppel põhinev

konserv
[nimisõna, substantiiv]
1. steriliseeritud toiduaine õhukindlalt suletud pakendis (plekk-karbis, klaas- või plastnõus)

2. toiduaine, mis säilib kaua ja on pakendis, kuhu õhk ligi ei pääse

konserv
[nimisõna, substantiiv]
((rahvus)konservatiivi, (rahvus)konservatiivse maailmavaate pooldaja kohta)

konservaator
[nimisõna, substantiiv]
1. muuseumiesemete korrashoidja ja konserveerija

2. teaduslike kogude hooldaja

konservant
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis väldib toiduainete, ravimite, kosmeetikavahendite vm riknemist (nt sorbiinhape, mingi E-aine)

konservatiiv
[nimisõna, substantiiv]
konservatiivse partei liige või pooldaja

konservatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi alles hoida püüdev, vana (ja väärtuslikku) säilitav

2. uuendustesse umbusklikult suhtuv

konservatism
[nimisõna, substantiiv]
poliitikas ideoloogia, mis tugineb traditsiooniliste väärtuste säilitamisele

konservatoorium
[nimisõna, substantiiv]
muusikakõrgkool

konserveerima
[tegusõna, verb]
1. toiduaineid vm eriliselt töödeldes pikka aega säilivaks muutma

2. konserviks tegema

3. säilimisaja pikendamiseks töötlema

konserveerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. toiduainete vm töötlemine nende säilimisaja pikendamiseks

2. konserviks tegemine

konserveeritult
[määrsõna, adverb]
eriliselt töödeldud, säilivust parandaval kujul

konserveeruma
[tegusõna, verb]
pikka aega säilivaks muutuma

konserviavaja
[nimisõna, substantiiv]
riist konservikarbi avamiseks

konservikarbiavaja
[nimisõna, substantiiv]
riist konservikarbi avamiseks

konservikarp
[nimisõna, substantiiv]
plekist õhukindlalt suletav pakend toidu pikemaajaliseks säilitamiseks

konservima
[tegusõna, verb]
1. toiduaineid vm eriliselt töödeldes pikka aega säilivaks muutma

2. konserviks tegema

3. säilimisaja pikendamiseks töötlema

konservimine
[nimisõna, substantiiv]
1. toiduainete vm töötlemine nende säilimisaja pikendamiseks

2. konserviks tegemine

konservipurk
[nimisõna, substantiiv]
silinderjas plekist pakend konservtoiduga

konservitsehh
[nimisõna, substantiiv]
tootmisüksus, kus valmistatakse konserve

konservitult
[määrsõna, adverb]
eriliselt töödeldud, säilivust parandaval kujul

konservitööstus
[nimisõna, substantiiv]
konservide tootmisega tegelev tööstusharu

konservkala
[nimisõna, substantiiv]
konserveeritud kala (nt vastandatult värskele kalale)

konservliha
[nimisõna, substantiiv]
konserveeritud liha

konservsupp
[nimisõna, substantiiv]
1. konserveeritud segu supi valmistamiseks

2. sellest valmistatud supp

konservtoit
[nimisõna, substantiiv]
konserveeritud toit (peamiselt loomatoidu kohta)

konservtomat
[nimisõna, substantiiv]
konserveeritud tomat

konservuma
[tegusõna, verb]
pikka aega säilivaks muutuma

konservveri
[nimisõna, substantiiv]
töötlemata doonoriveri hüübimisvastases ja toitelahuses

konsignaator
[nimisõna, substantiiv]
kauba saaja

konsignant
[nimisõna, substantiiv]
kauba saatja väliskaubanduses

konsignatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupade väliskaubanduslik komisjonimüük

2. kaupade saatmine komisjonimüüki

konsiilium
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud inimestest koosnev nõukogu

2. nõupidamine mingi praktilise küsimuse arutamiseks

konsistents
[nimisõna, substantiiv]
1. aineosakeste kokkuhoidvusaste, eriti vedelate ja poolvedelate ainete voolavuse aste

2. millegi, nt koe või elundi tihedus

3. tihkus- v voolavusaste

4. elundi v koe tihedus

konsistoorium
[nimisõna, substantiiv]
kiriku haldusorgan, kirikuvalitsus luterlikel maadel

konsolidatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (tugev) koondumine või koondamine, tihe või üheks tervikuks liitumine või liitmine

2. sel viisil millegi (või kellegi) seisu, positsiooni tugevnemine või tugevdamine

konsolideerima
[tegusõna, verb]
1. inimesi (ühe sihi alla) koondama, tihedalt või üheks tervikuks liitma

2. sel viisil millegi (või kellegi) seisu, positsiooni tugevdama

konsolideeruma
[tegusõna, verb]
1. (tugevasti) koonduma, tihedalt või üheks tervikuks liituma

2. koondudes, liitudes positsioonilt tugevnema

konsomee
[nimisõna, substantiiv]
1. rammus selge liha- või aedviljapuljong

2. rammus selge lihaleem

konsonandialguline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna, silbi kohta:) konsonandiga algav

konsonandivaheldus
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tüves oleva konsonandi muutumine (nt sõnamuutmises või sugulaskeelte vahel)

konsonant
[nimisõna, substantiiv]
häälik, mille hääldamisel häälduselundite sulg katkestab õhuvoolu osaliselt (nt l, r, v) või täielikult (g, b, d, k, p, t)

konsonantism
[nimisõna, substantiiv]
1. keele konsonantide süsteem

2. kaashäälikute süsteem

konsonantkiri
[nimisõna, substantiiv]
kirjasüsteem, milles tähistatakse ainult konsonante

konsonantlõpuline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna kohta:) konsonandiga lõppev

konsonants
[nimisõna, substantiiv]
mitme kokkusobiva heli samaaegne kõlamine või järgnevus muusikas

konsonanttüvi
[nimisõna, substantiiv]
konsonandiga lõppev sõnatüvi

konsonantühend
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest või enamast kaashäälikust koosnev häälikuühend (nt ps, rst)

2. kaashäälikuühend

konsool
[nimisõna, substantiiv]
seinast väljaulatuv hrl kaunistatud tugi mingi ehitiseosa kandmiseks või toetamiseks

konsoolimäng
[nimisõna, substantiiv]
mängukonsooliga mängitav arvutimäng

konsoolkraana
[nimisõna, substantiiv]
kraana, mille lastihaardeseadis toetub pöörduvale või liikumatule konsoolile

konsoollaud
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaunistustega toele toetuv väike seinaäärne laud

konsoolne
[omadussõna, adjektiiv]
seinast, pinnast väljaulatuvatele tugedele toetuv

konsort
[nimisõna, substantiiv]
saatuse- või elukaaslane

konsortsium
[nimisõna, substantiiv]
ajutise kokkuleppe alusel moodustatud ettevõtete vm asutuste koondis

konspekt
[nimisõna, substantiiv]
raamatu, loengu, õppetunni vms sisukokkuvõte

konspekteerima
[tegusõna, verb]
raamatu, loengu, õppetunni vms sisukokkuvõtet tegema

konspektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kokkuvõtlik, üldjoontes esitatud

2. kokkuvõtlik

konspektima
[tegusõna, verb]
raamatu, loengu, õppetunni vms sisukokkuvõtet tegema

konspiraator
[nimisõna, substantiiv]
vandenõust osavõtja või selle teostaja

konspiratiivkorter
[nimisõna, substantiiv]
salajane korter illegaalseteks kogunemisteks või kellelgi varjatult asumiseks

konspiratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (poliitilistel põhjustel) varjatult, salaja tegutsev, põrandaalune

2. salajane, põrandaalune

konspiratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (poliitilise, keelatud) tegevuse või info salajas hoidmine, salastatud olek

2. tegevussaladuse hoidmine

konspiratsiooniteooria
[nimisõna, substantiiv]
sündmuste või asjaolude alternatiivne, faktikontrollile allumatu seletus, mis väidab neid põhinevat varjatud jõudude salajasel sihipärasel mõjutustegevusel

konspireerima
[tegusõna, verb]
varjatult, salaja tegutsema, põrandaalust tööd tegema

konstaabel
[nimisõna, substantiiv]
1. politseiniku teenistusaste

2. teatud piirkonna politseinik

3. politseiniku ametiaste

konstaablijaoskond
[nimisõna, substantiiv]
politsei kohalik territoriaalne allasutus

konstaablipunkt
[nimisõna, substantiiv]
politsei kohalik territoriaalne allasutus

konstant
[nimisõna, substantiiv]
1. jääv, muutumatu suurus

2. muutumatu suurus

konstantaan
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt vasest ja niklist koosnev temperatuurist vähe sõltuva eritakistusega sulam

2. vase ja nikli sulam

konstanteerima
vigane kuju sõnast konstateerima

konstantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. jääv, muutumatu, (pidevalt, pikalt) ühesugune

2. jääv, muutumatu

konstateerima
[tegusõna, verb]
1. tõsiasjaks tunnistama, tõsiasjana kinnitama

2. järeldusena, kinnitavalt väljendama (kirjalikult või suuliselt)

3. tõsiasjaks tunnistama

konstateering
[nimisõna, substantiiv]
1. tõsiasjaks tunnistamine

2. ühekordne nentimine

konstellatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. silmatorkavalt heledate tähtede kujund taevavõlvil, kus tähed on määratud kindlate koordinaatidega ning mille sisse jäävad tähed, täheparved, galaktikad vm (nt Andromeeda, Suur Vanker)

2. heledatest tähtedest kujund taevas

konstellöör
[nimisõna, substantiiv]
asjatundja, kes aitab suhteprobleeme lahendada perekonstellatsiooni meetodil, mis teadvustab süsteemseid peresiseseid, vahel põlvest põlve korduvaid (varjatud) suhteid

konstitueerima
[tegusõna, verb]
1. millelegi sisu või tähendust andma, midagi moodustama või määratlema

2. rajama, asutama

3. kindlaks määrama

konstitueeruma
[tegusõna, verb]
moodustuma, sisu või tähendust saama, millegagi määratletud saama

konstitutiivne
[omadussõna, adjektiiv]
millegi olemust määrav, millegi sisu ja tähendust moodustav

konstitutsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
põhiseaduslik, konstitutsiooniline

konstitutsionalism
[nimisõna, substantiiv]
1. põhiseadusel rajanev valitsusvorm

2. konstitutsioonilist monarhiat pooldav vool

konstitutsionalist
[nimisõna, substantiiv]
konstitutsionalismi pooldaja

konstitutsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. seadus, mis määrab riigi üldise korralduse ning inimeste õigused ja kohustused ning mis on teiste seaduste ees ülimuslik

2. riigi tähtsaim seadus, kus on kirjas riigi korraldus ja kodanike põhilised õigused ning kohustused

3. riigi tähtsaim seadus

konstitutsioonikohus
[nimisõna, substantiiv]
kohus, mis valvab põhiseaduslikkuse järele, otsustab seaduste kehtivuse, nende tõlgendamise ja täitmise üle

konstitutsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhiseadusega määratud või kooskõlas olev, põhiseadusele vastav, põhiseadusest tulenev

2. põhiseadusele vastav

konstitutsioonipäev
[nimisõna, substantiiv]
põhiseaduse vastuvõtmise aastapäev, mõnes riigis (nt Norras) rahvuspüha

konstrueerima
[tegusõna, verb]
1. uut tööstustoodet (nt masinat, seadet, ehitist) tehniliselt kavandama

2. selleks vajalikku joonist või katsemudelit tegema

konstrueerimisbüroo
[nimisõna, substantiiv]
asutus või selle osakond, kus konstrueeritakse masinaid, aparaate vm

konstrukt
[nimisõna, substantiiv]
mõtteline üksus (nt lause, väide, üldistus) abivahendina keerukate nähtuste selgitamisel

konstruktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
uusi lahendusvõimalusi pakkuv, ülesehitav, edasiviiv

konstruktivism
[nimisõna, substantiiv]
1. 1920-ndail aastail tekkinud kunstisuund (peamiselt arhitektuuris ja skulptuuris), mis kajastas tehnikavaimustust ning taotles väljendusvahendite lakoonilisust ning vormide geomeetrilist lihtsust

2. tehnikasajandi ratsionalismist lähtuv suund

konstruktivist
[nimisõna, substantiiv]
konstruktsionismi esindaja

konstruktivistlik
[omadussõna, adjektiiv]
mehhaanilisi, tehnitsistlikke objekte kujutav, lakoonilisust ja geomeetrilist lihtsust taotlev, konstruktivismile omane

konstruktor
[nimisõna, substantiiv]
tööstustoodete ja nende osade kavandite ja mudelite koostaja, masinate vm tööstustoodete konstrueerija

konstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. viis, kuidas miski on kokku seatud, millegi (üles)ehitus, koostisosade paigutus

2. ülesehitus, kokkuseade

konstruktsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
hoone, seadme vm ehitusviisiga, koostisosade paigutusega seotud

konsul
[nimisõna, substantiiv]
ametnik, kelle ülesandeks on peamiselt oma riigi majanduslike huvide ja kodanike õiguste kaitsmine välisriigi teatud linnas või piirkonnas

konsulaarabi
[nimisõna, substantiiv]
hädaolukorra puhul riigi välisesinduste poolt antav abi välismaal asuvatele või viibivatele kodanikele

konsulaaresindaja
[nimisõna, substantiiv]
esindaja konsuli tasemel

konsulaaresindus
[nimisõna, substantiiv]
esindus konsuli tasemel

konsulaarkaitse
[nimisõna, substantiiv]
välismaal viibivate kodanike õiguslik kaitse nt õnnetuste vm hädaolukordade puhul, mil eeldatakse välisesinduse reageerimist, samuti dokumentide korraldamine ja valimisõiguse tagamine

konsulaarkriis
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus paljude välismaal viibivate kodanike elu, tervis või turvalisus on ohus ning riigi välisesindused peavad toime tulema kõigi abivajajate aitamisega

konsulaat
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi välisesindus, mis kaitseb välisriigis oma kodanike õigusi ja annab neile abi

2. selle esinduse hoone

konsulent
[nimisõna, substantiiv]
hrl maaelu arengu ja põllumajandusküsimustes nõuandev koolitatud isik

konsulipatent
[nimisõna, substantiiv]
välisministri antud volikiri, mis tõendab konsuli ametisse nimetamist või aukonsuli nimetamist

konsultant
[nimisõna, substantiiv]
1. nõuandev ametiisik mõnes küsimuses või valdkonnas

2. inimene, kelle töö on teistele mingis küsimuses või valdkonnas nõu anda

konsultatiivkohtumine
[nimisõna, substantiiv]
mitme riigi esindajate rahvusvaheline kohtumine arvamuste vahetamiseks

konsultatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
nõuandev, nõustav

konsultatsioon
[nimisõna, substantiiv]
eriteadlase, asjatundja nõuanne või nõuandmine

konsultatsioonifirma
[nimisõna, substantiiv]
mingil alal konsultatsiooni pakkuv asutus

konsulteerima
[tegusõna, verb]
kellegagi nõu pidama

konsumeerima
[tegusõna, verb]
tarbima

konsument
[nimisõna, substantiiv]
organism, kes toitub muudest elusatest või surnud taimedest või loomadest

konsumerism
[nimisõna, substantiiv]
1. vajaduste loomisele ja rahuldamisele rajatud subkultuur, kus ei tarbita vajaduse tõttu, vaid tarbimise enda ja sellega seotud sotsiaalsete hüvede pärast

2. tarbijate ühiskondlik liikumine, mis taotleb tarbijaõiguste suurendamist võitluses tugevneva inflatsiooni ja agressiivse turundusega

kont
[nimisõna, substantiiv]
suurem, hrl inimese või suurema looma luu

kont
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis hoiab õhu ruumis või autos puhta, parajalt sooja ja niiske

2. õhu konditsioneerimise seade

kontagioosne
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguste, viiruste kohta:) selline, mis (hõlpsasti) teisele organismile üle või edasi kandub, nakkuslikult leviv

kontakt
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi ühenduses olemine või suhtlemine

2. see, kui sa kellegagi suhtled, näiteks räägid, kirjutad või kohtud

3. side, suhe

kontaktandmed
[nimisõna, substantiiv]
1. ühenduse pidamiseks, kontakti võtmiseks vajalikud andmed

2. andmed (näiteks telefoninumber, meiliaadress), mille abil saab kellegagi ühendust võtta

kontakteeruma
[tegusõna, verb]
kellegagi ühendusse astuma või suhtlema hakkama, kellegagi kokku puutuma

kontaktisik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes annab ettevõtte, organisatsiooni, mingis tegevuses osalemise vms kohta lähemat infot

kontaktivaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma otsese füüsilise kokkupuuteta

kontaktivõtt
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi kontakteerumine, ühenduse võtmine (nt telefoni, meili, SMSi teel)

kontaktjuhe
[nimisõna, substantiiv]
isolatsioonikihita juhe, millelt liikuv elektritarbija (tramm, trollibuss, elektrivedur) saab toidet libiseva vooluvõtturi kaudu

kontaktkeevitus
[nimisõna, substantiiv]
elekterkeevitus, kus keevisliide saadakse vahelduvvooluga kuumutatud liitekohtade kokkusurumisel

kontaktkoopia
[nimisõna, substantiiv]
koopia, mis saadakse fotomaterjali säritamisega läbi temale asetatud negatiivi või positiivi

kontaktkoosolek
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, millest inimesed võtavad osa füüsiliselt, mitte elektrooniliselt

kontaktkopeerimine
[nimisõna, substantiiv]
kopeerimine, kusjuures fotomaterjali säritatakse läbi temale asetatud negatiivi või positiivi

kontaktlingvistika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse haru, mis uurib keelekontake ning keeltevahelise kokkupuute mõjusid grammatikas ja sõnavaras

kontaktlook
[nimisõna, substantiiv]
(elektriveduril, trammil, trollil)

kontaktlääts
[nimisõna, substantiiv]
otse silmamunal kantav nägemist korrigeeriv optiline keha

kontaktmaagia
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi mõjutamine esemega, mis on mõjutatavaga kokku puutunud, maagilise väe ülekandmine nõiduse abil

kontaktmetamorfism
[nimisõna, substantiiv]
kivimite ümberkujunemise protsess kivimite kokkupuute tulemusena

kontaktmoone
[nimisõna, substantiiv]
kivimite ümberkujunemise protsess kivimite kokkupuute tulemusena

kontaktne
[omadussõna, adjektiiv]
kokkupuutes või ühenduses olev, sellel põhinev

kontaktor
[nimisõna, substantiiv]
1. automaataparaat madalpingeahelate sagedaseks sisse- ja väljalülitamiseks

2. lüliti

kontaktpind
[nimisõna, substantiiv]
asjade, nähtuste vm kokkupuutepind

kontakttelefon
[nimisõna, substantiiv]
telefoninumber kellegagi ühenduse saamiseks

kontakttund
[nimisõna, substantiiv]
auditoorses või e-õppe keskkonnas toimuva õppetöö tund, milles osalevad korraga nii õpilane või üliõpilane kui ka õpetaja või õppejõud

kontaktvõrk
[nimisõna, substantiiv]
elektrivõrk, mis on mõeldud elektrisõidukite, nt trammide, elektrirongide toitmiseks elektriga

kontaktõpe
[nimisõna, substantiiv]
füüsilises või virtuaalses õppekeskkonnas toimuv õppetöö, milles osalevad korraga nii õppija kui ka õpetaja, õppejõud või koolitaja

kontaminatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe või enama teose (või nende osa) sulandamine uueks teoseks

2. nii saadud uus teos

kontamineerima
[tegusõna, verb]
kaht või mitut teost, väljendit, motiivi vm ühte sulatama

kontamineeruma
[tegusõna, verb]
kahest või enamast teosest, väljendist, motiivist vm üheks sulama, teis(t)ega ühte sulama

konteerima
[tegusõna, verb]
dokumendile märkima, missugusesse kontosse seda tuleb kirjendada

konteering
[nimisõna, substantiiv]
raamatupidamiskande alusel tehtav kanne pearaamatu kontodesse

konteiner
[nimisõna, substantiiv]
1. korduvalt kasutatav standardmõõtmetega mahuti kauba, radioaktiivsete ainete, jäätmete vm vedamiseks või hoidmiseks

2. veomahuti

3. erimahuti

konteinerhotell
[nimisõna, substantiiv]
hotell, kus merekonteinerid on ümber ehitatud hotellitubadeks

konteinerikaup
[nimisõna, substantiiv]
konteineris transporditav kaup

konteinerilaev
[nimisõna, substantiiv]
laev konteineritesse pakitud lasti vedamiseks

konteineriterminal
[nimisõna, substantiiv]
sadamas või kaubajaamas paiknev rajatis, kus toimub konteinerite hoiustamine, kauba ümberlaadimine vms

konteinerlaev
[nimisõna, substantiiv]
laev konteineritesse pakitud lasti vedamiseks

konteinermaja
[nimisõna, substantiiv]
merekonteineri(te)st ehitatud maja

konteinerrong
[nimisõna, substantiiv]
konteineritest koosnev kaubarong

konteinertaim
[nimisõna, substantiiv]
potis või mõnes muus teisaldatavas anumas kasvav istik (nt haljastuse tarbeks)

konteinerterminal
[nimisõna, substantiiv]
sadamas või kaubajaamas paiknev rajatis, kus toimub konteinerite hoiustamine, kauba ümberlaadimine vms

konteinervedu
[nimisõna, substantiiv]
kauba, materjali vms edasitoimetamine konteinerites

kontekst
[nimisõna, substantiiv]
1. objekti, tegevust, sündmust ümbritsev üldine taust, mis aitab seda objekti vm mõista

2. ühendus, seos

kontekstiline
[omadussõna, adjektiiv]
taustaga, ümbrusega seotud, sellest tulenev, sinna kuuluv

kontekstuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
taustaga, ümbrusega seotud, sellest tulenev, sinna kuuluv

kontekstualiseerima
[tegusõna, verb]
midagi üldisemale (või kitsamale) taustale paigutama, sellise tausta ehk kontekstiga siduma, millelegi teatavat konteksti andma

kontemplatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaimsesse mõtisklusse, (usulisse) sisevaatlusse süvenenud või süvenev

2. mõtisklev, enesessesüvenenud

kontemplatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. süvenenud mõtisklemine, keskendunud (usuline) sisevaatlus, enesesse süvenemine

2. sisevaatlus, mõtisklus

kontempleerima
[tegusõna, verb]
millegi üle süvenenult mõtisklema, (usulisele) sisevaatlusele keskenduma

kontentanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
meediatekstide ja dokumentide analüüsimiseks kasutatav uurimismeetod

konterbandist
[nimisõna, substantiiv]
salakaubandusega tegelev inimene

konterbant
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslikult maale toodav või toodud kaup

kontiinum
[nimisõna, substantiiv]
nähtuste, vaadete, andmete vm katkestuseta üleminek üksteiseks või üksteisesse sulandumine

kontiinuum
[nimisõna, substantiiv]
nähtuste, vaadete, andmete vm katkestuseta üleminek üksteiseks või üksteisesse sulandumine

kontimurdev
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. (füüsiliselt) väga raske

2. füüsiliselt väga raske

kontimööda
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
jõukohane, (raskuselt) sobiv

kontinent
[nimisõna, substantiiv]
1. suur terviklik maismaaosa, mida ümbritsevad ookeanid ja mered

2. üks kuuest suurest maa-alast maailmas, mida ümbritseb vesi. Mandrid on Euraasia, Aafrika, Põhja-Ameerika, Lõuna-Ameerika, Austraalia ja Antarktis

kontinentaalblokaad
[nimisõna, substantiiv]
Prantsusmaa ja teiste Euroopa riikide majanduslik blokaad Suurbritannia vastu aastail 1806–1814

kontinentaalfilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
ühisnimetus 20. sajandil Prantsusmaal, Saksamaal ja mujal Mandri-Euroopas viljeldud filosoofiale, mis käsitleb inimlikku olemasolu, kultuuri ja põhikogemust

kontinentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mandriga seotud, seal tekkinud või sellest lähtuv

2. mandriline

kontinentaalvoodi
[nimisõna, substantiiv]
voodi, mis koosneb aluskušetist, vedru- ja kattemadratsist

kontingent
[nimisõna, substantiiv]
(inimeste kohta)

kontinuatiiv
[nimisõna, substantiiv]
kestvat, püsivat tegevust väljendav verb, nt vaatlema

kontinuatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
kestvat tegevust väljendav

kontinuiteet
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi pidev toimimine, katkematu või järjepidev olek

2. pidev toimimine

3. järjepidevus

kontjalg
[nimisõna, substantiiv]
kutsumata külaline (nt peol)

kontkõhn
[omadussõna, adjektiiv]
äärmiselt kõhn (inimese või looma kohta)

kontkõva
[omadussõna, adjektiiv]
(materjali vm kohta:) väga kõva

kontmees
[nimisõna, substantiiv]
1. luustik, skelett (ka tervikliku esemena, õppevahendina)

2. kõik luud inimese või looma kehas

3. luustik, skelett

konto
[nimisõna, substantiiv]
1. teenus raha pangas hoidmiseks ja arvelduste vm tehingute tegemiseks (nt arvelduskonto, hoiuarve)

2. teenus, mille kaudu inimene või firma saab hoida pangas oma raha ja teha sellega toiminguid

kontojääk
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil kindlal hetkel pangakontol kasutada olev rahasumma

2. pangakontol kasutada olev rahasumma

kontokorrent
[nimisõna, substantiiv]
pangas peetav ühtne jooksev ja laenukonto

kontonumber
[nimisõna, substantiiv]
1. 4 kuni 14 numbrist koosnev unikaalne pangakonto tähis

2. pangakontot tähistavad numbrid, mida on kokku 4 kuni 14

kontoplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. majandusüksuse raamatupidamises kasutatavate kontode (majandustehinguid kajastavate infoüksuste) süstematiseeritud loetelu

2. kontode loetelu

kontor
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus või selle osakond (ja vastavad ruumid), kus tegeldakse paberi- ja arvutitööga, osutatakse mõnd teenust vms

2. koht, kus mingi organisatsiooni või osakonna inimesed töötavad ja kust saab mingit informatsiooni või teenust

3. asutus

kontoriarvuti
[nimisõna, substantiiv]
kontoritööks mõeldud, hrl tekstitöötluseks ja tabelarvutuseks kasutatav arvuti

kontorihoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles asuvad rendipinnad erinevate asutuste jaoks

kontorikombain
[nimisõna, substantiiv]
1. kontorimasin, millega saab printida, koopiaid teha, skaneerida vms

2. kontorimasin, millega saab printida, koopiaid teha, skaneerida jne

kontorikostüüm
[nimisõna, substantiiv]
kontoris kantav hrl range lõikega (lihtne) naiste kostüüm

kontorilaud
[nimisõna, substantiiv]
asutusse mõeldud töölaud

kontoriliim
[nimisõna, substantiiv]
liim peamiselt paberi ja papi liimimiseks, koostiselt hrl vesiklaasliim

kontorimasin
[nimisõna, substantiiv]
kontoritööks vajalik seade, nt printer, skanner

kontorimööbel
[nimisõna, substantiiv]
asutusse mõeldud mööbel

kontorirott
[nimisõna, substantiiv]
kontoritöötaja

kontoritarve
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutamiseks ja kontoritööks vajalik vahend (nt paber, pastapliiats, kirjaklamber)

2. kontoris ja koolis kasutatav vahend, näiteks pastakas, pliiats või joonlaud

kontoritehnika
[nimisõna, substantiiv]
kontoritööks vajalikud seadmed ja vahendid (nt printerid, faksid, koopiamasinad)

kontoritool
[nimisõna, substantiiv]
kontoritööks sobiv hrl reguleeritav tool

kontoritöö
[nimisõna, substantiiv]
1. paberi- ja arvutitöö

2. (kitsamalt:) asjaajamine, raamatupidamistöö vms

kontoritöötaja
[nimisõna, substantiiv]
ametnik, teenistuja vms paberi- ja arvutitöö tegija

kontoväljavõte
[nimisõna, substantiiv]
teatud ajavahemikku hõlmav väljavõte kõigist kontosse kirjendatud tehingutest

kontpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. dekoratiivsete marjataoliste luuviljadega ja väga kõva punaka puiduga põõsastaim, ka pargitaim

2. põõsastaim

kontra
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) värava, korvi, punkti saavutamiseks peale tungimine vastusena vastase rünnakule

kontra
[määrsõna, adverb]
1. vastandatuna

2. vastu

kontraalt
[nimisõna, substantiiv]
madal alt hrl laulmises, madalaim naishääl

kontraarne
[omadussõna, adjektiiv]
(sõnatähenduste, loogikaliste väidete kohta:) teisest täiesti, diametraalselt erinev või teist eitav

kontraband
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslikult maale toodav või toodud kaup

kontrabandist
[nimisõna, substantiiv]
salakaubandusega tegelev inimene

kontrabass
[nimisõna, substantiiv]
1. suurim ja madalaima häälega keelpill

2. keelpill

kontrabassimängija
[nimisõna, substantiiv]
kontrabassil mängija (orkestris vm)

kontrabassist
[nimisõna, substantiiv]
kontrabassil mängija (orkestris vm)

kontradiktoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vasturääkiv, ebakõlasid sisaldav

2. vasturääkiv

kontradiktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus üks asjaolu, seik, väide vm on teis(t)ega vastuolus või välistab teist või teisi

2. teis(t)ele vasturääkiv väide, seik vm

kontradmiral
[nimisõna, substantiiv]
1. kommodoorile järgnev ja viitseadmiralile eelnev kõrgeim ohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

kontrafagott
[nimisõna, substantiiv]
eriti madala heliga fagott

kontrafaktuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
tõsiasju, fakte eirav või eitav

kontraforss
[nimisõna, substantiiv]
1. seina tugevdus võlvide külgsurve tasakaalustamiseks

2. seina tugevdus

kontraheerima
[tegusõna, verb]
kokku tõmbama

kontraheeruma
[tegusõna, verb]
kokku tõmbuma

kontraheerunud
[omadussõna, adjektiiv]
(sõnatüve kohta:) üheks lühenenud, kokku sulanud

kontrahent
[nimisõna, substantiiv]
lepinguosaline

kontraht
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, mis määrab isikute, asutuste vm vahelise kokkuleppe osaliste kohustused ja õigused

2. dokument, mis määrab õigused ja kohustused osaliste vahel, kes sõlmivad mingi kokkuleppe

kontraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
kokkutõmbumine

kontraktuur
[nimisõna, substantiiv]
1. lihaste lühenemisest või muudest koemuutustest tingitud liigese liikumisulatuse piiratus või väärasendis jäigastumine

2. liigese liikumisulatuse piiratus

kontrakultuur
[nimisõna, substantiiv]
subkultuur, mis vastandub otseselt üldlevinud väärtuste ja arusaamadega ühiskonnas

kontralöök
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes, poksis:) ründav löök, millega vastatakse vastase ründavale löögile

kontramark
[nimisõna, substantiiv]
1. pääsme ärarebitav osa

2. pääset asendav talong

kontramutter
[nimisõna, substantiiv]
mutter, mis keeratakse peale teisele mutrile lahtipõrumise vältimiseks

kontraproduktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
millelegi vastu töötav

kontrapunkt
[nimisõna, substantiiv]
ühel ajal kõlavate meloodiate kooskõla

kontrapunkteerima
[tegusõna, verb]
peameloodia saatehäälena (ka vastandusena) kõlama

kontrapunktiline
[omadussõna, adjektiiv]
kontrapunktil, meloodiate kooskõlal rajanev

kontrarööbas
[nimisõna, substantiiv]
pöörmel pearööpa kõrval olev rööbas, mis hoiab ära ratta libisemise tema rööpalt (nt raudteel, liugustel)

kontrarünnak
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) värava, korvi, punkti saavutamiseks peale tungimine vastusena vastase rünnakule

kontrasignatuur
[nimisõna, substantiiv]
allkiri, mille olemasolul on dokumendi kehtivuse suhtes oluline või määrav tähtsus

kontrast
[nimisõna, substantiiv]
1. terav erinevus, vastandlik nähtus

2. suur erinevus, vastandlikkus

kontrastaine
[nimisõna, substantiiv]
organismi viidav aine, mis võimaldab teatud elundit või selle osa röntgenis selgemini nähtavaks teha

kontrasteerima
[tegusõna, verb]
kontrastainega nähtavaks muutma

kontrasteeruma
[tegusõna, verb]
1. vastanduma, kontrastiks olema

2. vastanduma

kontrastiassotsiatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(psühholoogias:) assotsiatsioon kontrasti alusel

kontrastiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühis- ja erijoonte esiletoomiseks kõrvuti seadev

2. kõrvutav

kontrastiprintsiip
[nimisõna, substantiiv]
vastandamisel rajanev põhimõte, mis mõjutab seda, kuidas tajutakse kahe järjestiku esitatud asja või nähtuse erinevust

kontrastne
[omadussõna, adjektiiv]
kontrasti moodustav, teravalt erinev

kontrastsus
[nimisõna, substantiiv]
võime suuremal või vähemal määral edasi anda objekti eri osade heleduse vahet

kontrasttoon
[nimisõna, substantiiv]
kontraste moodustav, teravalt erinev värvitoon

kontratants
[nimisõna, substantiiv]
1. kahes reas või nelinurgas vastamisi tantsitav tants

2. seltskonnatants

kontratenor
[nimisõna, substantiiv]
eriti kõrge meeshääl hrl laulmisel

kontratseptiiv
[nimisõna, substantiiv]
rasestumisvastane vahend

kontratseptiivne
[omadussõna, adjektiiv]
rasestumist vältiv

kontratseptsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. meetodid ja vahendid, millega piiratakse rasestumist

2. raseduse vältimine nende abil

3. rasedusärahoie

kontravalgus
[nimisõna, substantiiv]
võtteobjekti tagant kaamera poole suunatud valgus (fotografeerimisel, filmimisel)

kontreerima
[tegusõna, verb]
vastulööki andma, vastu ründama (nt poksis, judos)

kontreiler
[nimisõna, substantiiv]
ise ümberlaaduv poolhaagiskonteiner

kontreskarp
[nimisõna, substantiiv]
vallikraavi välisnõlv või välismüür

kontributsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. sõja võitnud riigile tekitatud kahju täielik või osaline hüvitamine sõja kaotanud riigi poolt (nt maksuna, kaubana vm väärtustega)

2. sõjahüvitus

kontroll
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi ülevaatamine, et kindlaks teha, kas miski on sellises seisus, nagu ette nähtud, kirjeldatud või soovitud

2. see, kui selgitatakse, kas miski vastab nõuetele

3. kavakindel järelevalve

kontrollaeg
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) teatud distantsi läbimiseks või harjutuse sooritamiseks ettenähtud aeg

kontrollarv
[nimisõna, substantiiv]
millegi (arvatavaks) mõõduks olev, üldjoontes kindlaks määratud arvväärtus

kontroller
[nimisõna, substantiiv]
paljude kontaktidega lülitusaparaat seadme(te) juhtimiseks kindla programmi järgi

kontrolletendus
[nimisõna, substantiiv]
lavateose läbimäng publikule enne esietendust

kontrollharjutus
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) harjutus, mis võimaldab kontrollida kehaliste võimete arengut või teatud harjutustehnika valdamist

kontrollifriik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kaldub kõiki ja kõike äärmuseni oma kontrolli all hoidma või üle kontrollima

kontrollija
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes midagi kontrollib (nt pileteid)

2. inimene, kes midagi kontrollib, näiteks pileteid

kontrollikoda
[nimisõna, substantiiv]
midagi kontrolliv, millegi täitmise üle valvav asutus

kontrollima
[tegusõna, verb]
1. midagi üle vaatama, et kindlaks teha, kas miski on sobivas, soovitud seisus, kas see kehtib, vastab nõuetele vms

2. midagi kindlaks tegema, välja selgitama

3. kindlaks tegema, kas miski vastab nõuetele, on nii, nagu peab olema

Ühendtegusõnad: järele kontrollima, järele kontrollima, üle kontrollimaüle kontrollima

kontrollimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa määravalt mõjutada või suunata

kontrollisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas on korraldatud millegi ülevaatamine, et kindlaks teha, kas miski on sellises seisus, nagu ette nähtud, kirjeldatud või soovitud

kontrollitav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille õigsust, kehtivust, korrasolekut vms saab kontrollida (või kontrollitakse)

kontrollitavus
[nimisõna, substantiiv]
võimalikkus midagi uuesti üle vaadata, midagi kontrollida

kontrolljoon
[nimisõna, substantiiv]
mõtteline joon, mis eraldab riigi jurisdiktsioonile alluvat riigi territooriumi sellele mittealluvast osast, ajutine joon riigipiiri asendajana

kontrollkaal
[nimisõna, substantiiv]
kaal millegi kontrollivaks ülekaalumiseks (nt kauplustes)

kontrollkaalumine
[nimisõna, substantiiv]
kontrolliv (üle)kaalumine

kontrollkaev
[nimisõna, substantiiv]
ehitis vee taseme või kvaliteedi hindamiseks

kontrollkatse
[nimisõna, substantiiv]
millegi kontrollimiseks sooritatud eksperiment või proov

kontrollkäik
[nimisõna, substantiiv]
politsei vm korrakaitsejõudude ettevõetud käik, et kontrollida mingi tegevuse või olukorra seaduslikkust

kontroll-loom
[nimisõna, substantiiv]
katse teel mõjutamata, tavalistes tingimustes loom katseloomadega võrdlemiseks

kontrollmõõtmine
[nimisõna, substantiiv]
kontrolliv (üle)mõõtmine

kontrollmäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng võistkonna mänguvormi kontrollimiseks (nt jalgpallis, korvpallis)

kontrollorgan
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse täitmist, millegi toimimist jälgiv ja kontrolliv asutus, komisjon vm üksus

kontrollost
[nimisõna, substantiiv]
ost müüja tegevuse kontrollimiseks

kontrollpakk
[nimisõna, substantiiv]
1. aktsiaseltsis täielikku valitsemist võimaldav aktsiate hulk

2. aktsiaseltsis valitsemist võimaldav aktsiate hulk

kontrollpost
[nimisõna, substantiiv]
isik või isikute rühm, kes kuskil (nt riigipiiril) kedagi või midagi kontrollib, kellegi või millegi järele valvab

kontrollproov
[nimisõna, substantiiv]
kvaliteedi kontrollimiseks millestki võetav ainekogus

kontrollpunkt
[nimisõna, substantiiv]
maastikul tähistatud koht, mille võistlejad peavad läbima (nt orienteerumises, matkaspordis)

kontrollreid
[nimisõna, substantiiv]
politsei vm korrakaitsejõudude ettevõetud käik, et kontrollida mingi tegevuse või olukorra seaduslikkust

kontrollrühm
[nimisõna, substantiiv]
tavalistes tingimustes peetav isikute või loomade rühm katserühmaga võrdlemiseks

kontrollsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas on korraldatud millegi ülevaatamine, et kindlaks teha, kas miski on sellises seisus, nagu ette nähtud, kirjeldatud või soovitud

kontrolltöö
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalik töö, millega kontrollitakse ja hinnatakse õpilaste teadmisi

2. kirjalik töö, millega kontrollitakse ja hinnatakse õpilaste teadmisi

kontrollvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus sportliku vormi kontrollimiseks (nt suurvõistluste eel)

kontrollõppus
[nimisõna, substantiiv]
väljaõppe kontrollimiseks korraldatud õppus

kontrolör
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kelle ülesanne on midagi kontrollida (nt piletikontrolör, parkimiskontrolör)

kontrrevolutsionäär
[nimisõna, substantiiv]
kontrrevolutsioonist osavõtja või selle pooldaja

kontrrevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. revolutsioonile vastanduv ühiskondlik protsess, mis on suunatud ohustatud või kukutatud ühiskonna- ja riigikorra taastamisele või säilitamisele

2. revolutsioonivastane tegevus

konts
[nimisõna, substantiiv]
1. tugiosa jalatsi kanna all

2. osa jalanõu all, millele kand toetub

konts
[nimisõna, substantiiv]
kviitungi, pileti vms kinnitusosa, mis rebitakse ära või jäetakse vastavasse raamatusse

kontsaking
[nimisõna, substantiiv]
(kõrge) kontsaga king

kontsaplekk
[nimisõna, substantiiv]
kontsa kõige alumine nahast, kummist, plastist vm materjalist kiht

kontsaraud
[nimisõna, substantiiv]
kontsa alla löödav plaadike

kontsenter
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatikas:) ring, millel on teis(t)e ringi(de)ga ühine kese, kuid erinev raadius

kontsentraat
[nimisõna, substantiiv]
tihendatud või rikastatud aine (nt pressitud kuiv toiduaine, jõusööt)

kontsentraator
[nimisõna, substantiiv]
andmesides aparaat, mis võimaldab mitmest lähestikku paiknevast arvutist või terminalist andmeid saata või vastu võtta ühe sidekanali kaudu, kohtvõrgu jaotur

kontsentratsioon
[nimisõna, substantiiv]
suurus, mis iseloomustab mingi koostisosa suhtelist sisaldust aines või lahuses

kontsentratsioonilaager
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kinnipidamiskoht, kuhu paigutati (võimalikke) sõjalisi ja poliitilisi vastaseid (nt Nõukogude Venemaal, Natsi-Saksamaal)

2. vangilaager, kuhu paigutati sõjalisi ja poliitilisi vastaseid

kontsentreerima
[tegusõna, verb]
oma mõtteid, tähelepanu, tegevust kesksele probleemile või teatud ülesande täitmisele suunama

kontsentreeruma
[tegusõna, verb]
1. oma mõtteid, tähelepanu, tegevust kesksele probleemile või teatud ülesande täitmisele suunama

2. oma tähelepanu, mõtteid või tegevust millegi ümber koondama

3. millelegi kogu oma tähelepanu ja mõtteid suunama

kontsentriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühise keskmega, kuid erinevate raadiustega

2. ühise keskmega

kontsept
[nimisõna, substantiiv]
(üld)mõiste

kontseptsioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi mõistmise, tõlgendamise viis, vaadete, seisukohtade süsteem

kontseptuaalkunst
[nimisõna, substantiiv]
1960. aastatel tekkinud kunstivool, mis peab kunstiteoses kõige tähtsamaks algupärast ideed või kavatsust

kontseptuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
millegi mõistmise, tõlgendamise viisiga seotud, teatavast seisukohast, vaadete süsteemist lähtuv

kontseptualiseerima
[tegusõna, verb]
1. ideed, mõistet või terviklikku käsitusviisi kujundama

2. millenagi mõtestama

kontseptualism
[nimisõna, substantiiv]
1960. aastatel tekkinud kunstivool, mis peab kunstiteoses kõige tähtsamaks algupärast ideed või kavatsust

kontserdihall
[nimisõna, substantiiv]
rahvarohkete kontsertide korraldamiseks mõeldud hoone

kontserdihoone
[nimisõna, substantiiv]
kontsertide andmiseks mõeldud hoone

kontserdikava
[nimisõna, substantiiv]
kontserdi etteasted kindlas järjekorras

kontserdikoor
[nimisõna, substantiiv]
kontsertidega esinev koor

kontserdikuulutus
[nimisõna, substantiiv]
tulevase kontserdi plakat (nt tänaval) või kuulutus mingis väljaandes

kontserdikülastaja
[nimisõna, substantiiv]
kontserdil käija

kontserdilava
[nimisõna, substantiiv]
lava muusika avalikuks esituseks (kontserdisaalis, vabas õhus vm)

kontserdimaja
[nimisõna, substantiiv]
kontsertide andmiseks mõeldud hoone

kontserdimuusika
[nimisõna, substantiiv]
kontserdil esitatav, selleks sobiv muusika (nt vastandatult kiriku- või filmimuusikale)

kontserdiosa
[nimisõna, substantiiv]
mingi ürituse, koosviibimise vms osa, mis koosneb kontserdist

kontserdipala
[nimisõna, substantiiv]
kontserdil ettekantav muusikapala

kontserdipilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet kontserdile pääsemiseks

kontserdireis
[nimisõna, substantiiv]
kontsertide andmisega kaasnev reis

kontserdisaal
[nimisõna, substantiiv]
hrl lava ja vajaliku tehnikaga varustatud (suurem) ruum kontsertide vm ürituste korraldamiseks

kontserditegevus
[nimisõna, substantiiv]
kontsertidega esinemine, kontsertide korraldamine

kontserditurnee
[nimisõna, substantiiv]
kontsertide andmisega seotud ringreis (kohast kohta sõitmine)

kontserdituur
[nimisõna, substantiiv]
kontsertide andmisega seotud ringreis (kohast kohta sõitmine)

kontsern
[nimisõna, substantiiv]
1. juriidiliselt iseseisvate ettevõtete ühendus, mille liikmed sõltuvad oluliselt keskjuhtkonnast

2. monopolkoondis

kontsert
[nimisõna, substantiiv]
1. helitööde (mõnikord ka muusikaliste estraadipalade, tantsude vm) avalik esitamine

2. muusika avalik esitamine

3. muusikaettekanne

4. helind

kontsertaaria
[nimisõna, substantiiv]
iseseisev, ooperisse vm suuremasse muusikateosesse mittekuuluv aaria

kontsertaktus
[nimisõna, substantiiv]
aktus, millest suurema osa moodustab kontsert

kontsertant
[nimisõna, substantiiv]
kontserdi andja või kontserdil esineja

kontserteerima
[tegusõna, verb]
kontserti, kontserte andma

kontsertetendus
[nimisõna, substantiiv]
kontserti ja teatrit ühendav etendus

kontsertettekanne
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ooperi või muusikali) ettekandmine, esitus kontserdil

kontsertfilm
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne ansambli, laulja, muusiku loomingust või kontserdist tehtud film

2. erinevate muusikute ja lauljate esitatud muusikapaladest koosnev film

kontsertiina
[nimisõna, substantiiv]
1. kuusnurkse kujuga lõõtspill, mis teeb kõrget häält ning võimaldab mängida ka polüfoonilist muusikat

2. lõõtspill

kontsertiino
[nimisõna, substantiiv]
väiksem kontserdi laadi helitöö

kontsertjumalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
kiriklik teenimisvorm, mis ühendab kristlikku muusikakultuuri ja teoloogilist sõnumit

kontsertklaver
[nimisõna, substantiiv]
suur tiibklaver

kontsertkoor
[nimisõna, substantiiv]
kontsertidega esinev koor

kontsertmeister
[nimisõna, substantiiv]
orkestri esimene viiuldaja vm pillirühma esimängija

kontsertmuusika
[nimisõna, substantiiv]
kontserdil esitatav, selleks sobiv muusika (nt vastandatult kiriku- või filmimuusikale)

kontsertorkester
[nimisõna, substantiiv]
kontsertidega esinev orkester (vastandatuna nt teatrite orkestrile)

kontsertosa
[nimisõna, substantiiv]
mingi ürituse, koosviibimise vms osa, mis koosneb kontserdist

kontsertpianist
[nimisõna, substantiiv]
kontsertidega esinev pianist

kontsertreis
[nimisõna, substantiiv]
kontsertide andmisega kaasnev reis

kontsertsaal
[nimisõna, substantiiv]
hrl lava ja vajaliku tehnikaga varustatud (suurem) ruum kontsertide vm ürituste korraldamiseks

kontserttegevus
[nimisõna, substantiiv]
kontsertidega esinemine, kontsertide korraldamine

kontsertturnee
[nimisõna, substantiiv]
kontsertide andmisega seotud ringreis (kohast kohta sõitmine)

kontserttuur
[nimisõna, substantiiv]
kontsertide andmisega seotud ringreis (kohast kohta sõitmine)

kontsertvalss
[nimisõna, substantiiv]
kontserdipalana loodud valss

kontsessionäär
[nimisõna, substantiiv]
1. isik või ettevõte, ka välisfirma, kellel on lepinguline luba kasutada riigile kuuluvaid varasid, hrl et pakkuda avalikku teenust

2. kontsessiooni omanik

kontsessioon
[nimisõna, substantiiv]
lepinguline luba (nt erasektorile) kasutada riigile kuuluvaid varasid, hrl et pakkuda avalikku teenust

kontsiil
[nimisõna, substantiiv]
kiriku kõrgeim seadusandlik organ

kontsik
[nimisõna, substantiiv]
leiva- või saiapätsi otsatükk

kontsking
[nimisõna, substantiiv]
(kõrge) kontsaga king

kontsluu
[nimisõna, substantiiv]
jalakanna luu, mis asub kandluu peal

kontusioon
[nimisõna, substantiiv]
löögist või kukkumisest põhjustatud vigastus, kus nahk jääb terveks, kuid nahaalustes kudedes tekib veresoonte rebenemisest tingitud verevalum

kontuur
[nimisõna, substantiiv]
1. joon, mis tähistab mingi keha, eseme, kujundi vms äärt või välist kuju

2. välist kuju märkiv joon

3. kontuur

kontuurimine
[nimisõna, substantiiv]
jumestusmeetod, mille puhul meigivahenditega rõhutatakse teatud kehaosade kuju, tuuakse esile nende vorm, nt huuled, silmad, rinnad

kontuurjoon
[nimisõna, substantiiv]
kujutise kontuure tähistav joon

kontuurjoonis
[nimisõna, substantiiv]
piirjoontega esitatud joonis

kontuurkaart
[nimisõna, substantiiv]
mitmesugustel töödel aluseks olev kaart, kus on kujutatud ainult objektide olulisemad piirjooned (nt rannajoon, riikide piirid, jõgede ja järvede kontuurid)

kontuurpliiats
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend näoosade kontuurjoonte selgepiirilisemaks esiletõstmiseks, nt silmapliiats, huulepliiats

kontuursulg
[nimisõna, substantiiv]
lindudel udusulgede peal asetsev plaatja õhku mitteläbilaskva labaga sulg

kontvõõras
[nimisõna, substantiiv]
kutsumata külaline (nt peol)

konu
[nimisõna, substantiiv]
1. põrnikate vastne, tõuk

2. [mai]põrnika tõuk

konukil
[määrsõna, adverb]
kooku vajunult (istukil)

konukile
[määrsõna, adverb]
kooku vajunud asendisse (istukile)

konundrum
[nimisõna, substantiiv]
1. salapärane nähtus või asjaolu, mis on seletamatu või raskesti mõistetav

2. salapärane sündmus või olukord, mida ei saa seletada

3. miski seletamatu

konurbatsioon
[nimisõna, substantiiv]
linnastu

konutama
[tegusõna, verb]
1. hrl omaette pikemat aega tegevusetult, hrl igavledes või nukralt ühes paigas istuma või viibima

2. teistest eemal (kössis või pea norus) istuma

konveier
[nimisõna, substantiiv]
seade lasti, materjali või toodete teisaldamiseks pideva vooluna

konveierilint
[nimisõna, substantiiv]
lintkonveieri ringlev osa, millel last, materjalid, tooted vm liiguvad

konveieriseerima
[tegusõna, verb]
konveierisüsteemile üle viima

konveiersüsteem
[nimisõna, substantiiv]
hrl massitootmises või kiirmüügil kasutatav menetlus millegi edastamiseks või teisaldamiseks pideva vooluna

konvektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
konvektsioonil põhinev

konvektor
[nimisõna, substantiiv]
1. keskkütte küttekeha, mille puhul õhk tõuseb soojenedes üles, tekitades ruumis õhu ringkäigu

2. küttekeha

konvektsioon
[nimisõna, substantiiv]
õhu püstsuunaline liikumine atmosfääris aluspinnalähedaste õhukihtide ebaühtlase soojenemise tõttu

konvektsioonipilv
[nimisõna, substantiiv]
püstsuunas, kõrgustesse arenev pilv (nt rünkpilv, äikesepilv)

konvendihoone
[nimisõna, substantiiv]
kastellist arenenud nelja hoonetiivaga ja siseõuega linnus Saksa ordu, sealhulgas ka Liivimaa aladel

konvent
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilasorganisatsiooni kooskäimiskoht või koosolek, ka vastav organisatsioon ise

konventsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
tavapärane, kombekohane, harjumuslik

konventsionaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. tavapärane, kombekohane käitumisviis (nt komme, viisakusväljend)

2. kombekohane käitumisviis, ütlus

konventsionalism
[nimisõna, substantiiv]
1. arusaam, mille järgi teaduslikud mõisted ja teooriad on vaid tinglikud kokkulepped, mistõttu ei saa tõestada ka ühegi teooria tõesust ega ekslikkust

2. subjektiividealistlik õpetus

konventsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvaheline kokkulepe, hrl riikide suhteid mingis valdkonnas või küsimuses reguleeriv leping

2. riikidevaheline kokkulepe

konventsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
rahvusvahelisele kokkuleppele vastav, rahvusvahelise kokkuleppe kohane

konverb
[nimisõna, substantiiv]
käändeline tegusõnavorm, mis talitleb koos oma laienditega teise sündmust väljendava tarindi ehk põhilause vaba laiendina, eeskätt des-vorm

konverents
[nimisõna, substantiiv]
1. teatava ala asjatundjate kogunemine, kus peetakse teaduslikke ettekandeid, toimuvad tööpajad, diskussioonid, esitlused vms

2. suur üritus, kus sama ala spetsialistid kogunevad, et ühistel teemadel arutada

konverentsikeskus
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või suurema hoone osa konverentside pidamiseks

konverentsipäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mil toimub konverents

konverentsisaal
[nimisõna, substantiiv]
ekraani, mikrofoni ja muude lisaseadmetega varustatud avar ruum konverentside, seminaride vm nõupidamiste läbiviimiseks

konverentsitehnika
[nimisõna, substantiiv]
konverentsidel, seminaridel vm kasutatavad seadmed ja vahendid (nt videoprojektor, digitahvel, mikrofon, sünkroontõlkeaparatuur)

konverentsiturism
[nimisõna, substantiiv]
turismi liik, mis pakub töökoosolekute, seminaride vms pidamist väljaspool tavapärast töökeskkonda ühendatuna turistliku lõõgastusega

konverentsitõlge
[nimisõna, substantiiv]
konverentsil toimuva tõlkimine mis tahes suulises vormis (sünkroontõlge, järeltõlge, sosintõlge)

konverentsitõlk
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes mis tahes suulises vormis tõlgib konverentsil toimuvat

konverentskõne
[nimisõna, substantiiv]
mitme inimese omavaheline samaaegne telefonikõne

konvergeeruma
[tegusõna, verb]
1. üksteisele lähenema

2. koonduma

konvergentne
[omadussõna, adjektiiv]
üksteisele lähenev, koonduv, sarnaseks muutuv

konvergents
[nimisõna, substantiiv]
üksteisele lähenemine, sarnastumine, koonduvus

konversatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vestlus, jutlemine

konversioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi vahetus, ümbervahetamine

konverteerima
[tegusõna, verb]
raha või väärtpabereid vahetama teiste valuutade või väärtpaberite vastu, nende vääringut ümber arvestama

konverteeritavus
[nimisõna, substantiiv]
1. raha või väärtpaberite omadus olla vahetatav teiste valuutade või väärtpaberite vastu

2. konverteeritavus

konverter
[nimisõna, substantiiv]
1. seade millegi muundamiseks teisele kujule, millegi ülekandmiseks, ümberarvestamiseks vms

2. seade metalli tootmiseks

3. muundur

konvertiit
[nimisõna, substantiiv]
usku või kirikut vahetanud isik (nt katoliiklasest õigeusklikuks hakanu)

konvertima
[tegusõna, verb]
(infotehnoloogias:) andmete esitust ühelt kujult teisele viima, muutmata andmete sisu

konvertoplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. õhusõiduk, mis lendab lennukina (mootorid rõhtasendis), kuid tõuseb õhku ja maandub nagu helikopter (mootorid püstasendis)

2. õhusõiduk

konvoeerija
[nimisõna, substantiiv]
hrl kinnipeetavate relvastatud saatja, ka sellise saatesalga liige

konvoeerima
[tegusõna, verb]
1. kedagi konvoi valve või kaitse all kuhugi toimetama

2. konvoi valve v kaitse all saatma

konvoi
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud salk või saatja, kes hrl ohtlikul teekonnal saadab ja valvab inimesi, sõidukeid, kaubasaadetisi vms

konvoluut
[nimisõna, substantiiv]
kokkurullitud ning kinniköidetud ürikute, kirjade vms kimp

konvulsiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (närviliselt) tõmblev

2. kramplik, tõmblev

konvulsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiresti üksteisele järgnevad tahtmatud lihaste kokkutõmbed ja lõtvumised, (närviline) tõmblus

2. vapluskramp

koobalt
[nimisõna, substantiiv]
1. terashall magnetiliste omadustega metall, mida looduses leidub ainult ühendites, keemiline element järjenumbriga 27

2. metall

koobaltisulam
[nimisõna, substantiiv]
sulam, mille põhiosa on koobalt, üks supersulameid

koobaltkahur
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne kiiritusraviaparaat, mis sisaldas radioaktiivset koobaltit

koobaltsinine
[nimisõna, substantiiv]
1. koobalt- ja alumiiniumoksiidist koosnev sinine värvaine

2. vastav sinine värv

koobaltväetis
[nimisõna, substantiiv]
väetis, mis sisaldab koobaltit

koobard
[nimisõna, substantiiv]
viletsas seisus, vaevaliselt liikuv inimene

koobas
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik suur õõnsus, käik või nende kogum maakoore pindmises osas

2. looduslik suur auk mäe sees

3. looma kaevatud auk maa sees

koobaselamu
[nimisõna, substantiiv]
koobas elupaigana (hrl varasemal ajal)

koobaskelder
[nimisõna, substantiiv]
maa sisse koopana rajatud kelder

koobaskäik
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune koopakujuline käik

koobaslinn
[nimisõna, substantiiv]
kõva kivimi sisse rajatud asula

koobassaun
[nimisõna, substantiiv]
pooleldi või tervikuna maa sisse ehitatud vana aja saun

koobastik
[nimisõna, substantiiv]
1. (omavahel ühendatud) koobaste kogum

2. koobaste kogum

kooberdama
[tegusõna, verb]
viletsalt, vaevaliselt käima, vaevaliselt edasi liikuma

kooberdis
[nimisõna, substantiiv]
viletsas seisus, vaevaliselt liikuv inimene

kood
[nimisõna, substantiiv]
kokkuleppeline märk millegi tähistamiseks, infoüksuse kodeeritud esitus reeglite, märkide kogumi abil (nt vöötkood toodete tähistamiseks, suunakood teise riiki helistamiseks)

kooda
[nimisõna, substantiiv]
sümfoonia, sonaadi vm mitmeosalise helitöö või selle osa lõpplõik

koodeks
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna, mingi valdkonna seaduste, õigusnormide kogu

kooder
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline seade, mis muudab signaali või informatsiooni koodiks

koodima
[tegusõna, verb]
1. informatsiooni teataval viisil tähistama, märgijada või koodina esitama

2. kodeerima

koodinui
[nimisõna, substantiiv]
vana aja koodi lühem nuiataoline osa, millega põrandale laotatud vilja peksti

koodipeks
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne koodiga viljapeks

kooditama
[tegusõna, verb]
(jalgu) kõlgutama

koodivahetus
[nimisõna, substantiiv]
kahe või enama keele vahelduv kasutamine, üleminek ühelt keelelt teisele lause sees või vestluse piires (nt mitmekeelses keskkonnas)

koodlukk
[nimisõna, substantiiv]
arvukombinatsiooni, sõrmejälje vm koodi abil avatav (elektrooniline) lukk

koodnimi
[nimisõna, substantiiv]
kokkuleppeline märk isiku vm objekti tähistamiseks ja/või kellegi või millegi varjamiseks kõrvaliste eest

koodon
[nimisõna, substantiiv]
(geneetilise koodi ühik:) ühele aminohappele vastav nukleotiidikolmik DNA või mRNA molekulis

koogama
[tegusõna, verb]
1. (imiku kõne kohta:) ainult täishäälikuid kuuldavale tuues ühetooniliselt häälitsema

2. ühetooniliselt häälitsema

koogelmoogel
[nimisõna, substantiiv]
1. maiusroog, mis on valmistatud suhkruga vahustatud (ja vanilje või muuga maitsestatud) munakollasest

2. suhkruga vahustatud munakollane

koogikahvel
[nimisõna, substantiiv]
väike kahvel koogi või tordi söömiseks

koogikarp
[nimisõna, substantiiv]
karp kookide või tordiga

koogikauss
[nimisõna, substantiiv]
kauss kookidega

koogilabidas
[nimisõna, substantiiv]
labidakesekujuline riist koogi- või tordilõigu tõstmiseks

koogitaldrik
[nimisõna, substantiiv]
väike taldrik koogi vms kohvikõrvase jaoks

koogivorm
[nimisõna, substantiiv]
vorm koogi valmistamiseks

koogutama
[tegusõna, verb]
1. pead, kaela vm millegi ülaosa kummargile, kõverasse tõmbama

2. sellises asendis, üles-alla kõikudes midagi tegema

Ühendtegusõnad: kaasa koogutamakaasa koogutama

kook
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme hrl küpsetatud magus toit, mis enamasti koosneb jahust, munast, suhkrust, rasvainest ja erinevatest lisanditest

2. magus küpsetatud toit, mille sees on jahu, munad, suhkur ja või

kook
[nimisõna, substantiiv]
konksuga puu kaevust vee väljatõstmiseks

kookama
[tegusõna, verb]
1. ühe jala lühiduse, valulisuse vm tõttu teis(t)ele tugevamini toetudes käima

2. kui sa lonkad, siis sul on raske kõndida, kuna su üks jalg on vigastatud

kookas
[määrsõna, adverb]
kookus, (õlad ettepoole) kõveras

kookima
[tegusõna, verb]
kusagilt, hrl kitsast pilust, peidus kohast otsides, urgitsedes välja tooma või tõmbama

kookkaev
[nimisõna, substantiiv]
1. kooguga kaev

2. vinnaga kaev

kookon
[nimisõna, substantiiv]
paljude selgrootute loomade mune või nukke ümbritsev kaitsev kest

kookos
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav kõrge sulgjate lehtedega puu, mida kasvatatakse kookospähklite pärast ja ilupuuna

kookosevaras
[nimisõna, substantiiv]
maismaal elav troopikasaarte kümnejalaline vähk

kookosevesi
[nimisõna, substantiiv]
noore kookospähkli piimjas mahl rohkesti mineraale sisaldava joogina

kookoshelbed
[nimisõna, substantiiv]
kookospähkli riivitud ja kuivatatud viljaliha

kookoskiud
[nimisõna, substantiiv]
kookospähkli luukesta ümbritsev kiudaine

kookoskoor
[nimisõna, substantiiv]
kookospähkli viljalihast saadud tõmmis, kus viljaliha on rohkem kui vett

kookosküpsis
[nimisõna, substantiiv]
küpsis, millesse on lisatud kookost

kookosmahl
[nimisõna, substantiiv]
noore kookospähkli piimjas mahl rohkesti mineraale sisaldava joogina

kookosmatt
[nimisõna, substantiiv]
kookoskiust matt

kookospalm
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav kõrge sulgjate lehtedega puu, mida kasvatatakse kookospähklite pärast ja ilupuuna

kookospalmisuhkur
[nimisõna, substantiiv]
looduslik suhkur, mida valmistatakse kookospalmi tipust lõigatud õiepungade mahlast

kookospiim
[nimisõna, substantiiv]
kookospähkli viljalihast saadud tõmmis, kus viljaliha ja vett on võrdses koguses

kookospähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. kookospalmi suur valge kestaga luuvili, mille sees on vedelik (kookospiim)

2. palmi suur vili, millel on kõva pruun koor ja valge sisu ning mille sees on vedelik

kookosrasv
[nimisõna, substantiiv]
kookospähkli tuumadest pressitud taimerasv

kookossuhkur
[nimisõna, substantiiv]
looduslik suhkur, mida valmistatakse kookospalmi tipust lõigatud õiepungade mahlast

kookosvesi
[nimisõna, substantiiv]
noore kookospähkli piimjas mahl rohkesti mineraale sisaldava joogina

kookosvõi
[nimisõna, substantiiv]
kookospähkli viljaliha, mille veesisaldust on vähendatud ja saadud mass pastaks hõõrutud

kookosõli
[nimisõna, substantiiv]
kookospähkli tuumadest pressitud taimerasv

kooku
[määrsõna, adverb]
1. õlad ettepoole, seljast kõverasse

2. kõverasse

kookus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. õlad ettepoole, seljast kõveras

2. kõveras

kool
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus, kus õpilased õpetaja juhtimisel õpivad

2. asutus, kus lapsed õpivad

kool
[nimisõna, substantiiv]
hrl loomal suust või suunurkadest voolav sülg

kool
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi elutegevuse lakkamine, elu lõppemine

2. see, kui elu lõpeb

3. organismi elutegevuse lakkamine

koola
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt troopilises Aafrikas kasvav lehtpuu, mille seemned sisaldavad alkaloide, mida kasutatakse ergutava vahendina

koolapuu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt troopilises Aafrikas kasvav lehtpuu, mille seemned sisaldavad alkaloide, mida kasutatakse ergutava vahendina

koolapähkel
[nimisõna, substantiiv]
koolapähklipuu kofeiini sisaldav seeme, mida kasutatakse toniseerivate ravimite ja jookide (sh kokakoola) valmistamiseks

koolapähklipuu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt troopilises Aafrikas kasvav lehtpuu, mille seemned sisaldavad alkaloide, mida kasutatakse ergutava vahendina

koold
[nimisõna, substantiiv]
jõesängist eraldunud looge, milles on hrl järv või soo

kooldu
[määrsõna, adverb]
1. (painutuse või paindumise tulemusena) kõverasse, kõveraks või kõveras

2. looka v lookas

koolduma
[tegusõna, verb]
hrl millegi mõjul kõveraks, looka või kaardu minema või tõmbuma

kooldumus
[nimisõna, substantiiv]
kõveraks paindunud, kooldunud olek

kooldus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (painutuse või paindumise tulemusena) kõveras

2. lookas

koolduvus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime koolduda, olla koolduv

2. kooldus olek

koole
[nimisõna, substantiiv]
madalaveeline, jalgsi või sõidukiga läbitav koht jões

koolema
[tegusõna, verb]
1. elus olemast lakkama

2. kui keegi sureb, siis ta elu lõpeb

koolera
[nimisõna, substantiiv]
1. äge nakkushaigus oksendamise ja tugeva kõhulahtisusega

2. nakkushaigus

kooleraepideemia
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hulgaline haigestumine koolerasse

koolerapisik
[nimisõna, substantiiv]
koolerat tekitav bakter

koolerataud
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hulgaline haigestumine koolerasse

kooleravibrioon
[nimisõna, substantiiv]
koolerat tekitav bakter

kooletama
[tegusõna, verb]
surmama, tapma

kooliaasta
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik, mil õppeasutuses toimub õppetöö

2. aeg aastast, mil koolis või ülikoolis toimub õppetöö

kooliaed
[nimisõna, substantiiv]
koolimaja juures olev, koolile kuuluv (õppe)aed

kooliaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. kooliskäimise aeg

2. kooliaastad

kooliaegne
[omadussõna, adjektiiv]
kooliaega kuuluv, kooliajast pärit

kooliajakiri
[nimisõna, substantiiv]
koolis väljaantav õpilaste kirjatöid sisaldav ajakiri

koolialgus
[nimisõna, substantiiv]
aeg, kui kool algab

koolialmanahh
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpilaste hrl loomingulisi kirjatöid sisaldav almanahh

kooliarst
[nimisõna, substantiiv]
õpilaste tervislikku olukorda ja kooli tervishoiuolusid kontrolliv arst

kooliaste
[nimisõna, substantiiv]
põhihariduse omandamise järjestikune alajaotus, selle iga (järgnev) osa

kooliatlas
[nimisõna, substantiiv]
koolis õppematerjalina kasutatav (väike) kaardikogu

koolibri
[nimisõna, substantiiv]
pika naaskelja nokaga värvikirev (troopilise) Ameerika lind

koolibuss
[nimisõna, substantiiv]
lapsi kooli toov ja sealt koju viiv buss

kooliealine
[omadussõna, adjektiiv]
(lapse kohta:) koolis käiv, (põhi)koolieas olev, hrl umbes 7- kuni 15-aastane

koolieelik
[nimisõna, substantiiv]
koolieelses eas, hrl 3–6-aastane laps

koolieelne
[omadussõna, adjektiiv]
koolile eelnev

koolieksam
[nimisõna, substantiiv]
kooli koostatud ja kinnitatud materjaliga eksam gümnaasiumi lõpetamisel või õppeaasta lõpul

koolielu
[nimisõna, substantiiv]
koolisüsteemiga seostuv tegevus või probleemistik

koolifüüsika
[nimisõna, substantiiv]
koolis läbivõetav füüsikakursus

kooliharidus
[nimisõna, substantiiv]
koolis saadav, omandatav haridus

koolihoone
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone, milles asub kool

2. maja, kus asub kool

kooliiga
[nimisõna, substantiiv]
kooliskäimise iga (hrl 7.–18.(19.) eluaasta)

kooliinspektor
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne koole inspekteerinud ametiisik

koolijuhataja
[nimisõna, substantiiv]
kooli juht hrl endisajal

koolijuht
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutuse direktor

koolijüts
[nimisõna, substantiiv]
väike, hrl algklassi laps

koolikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos samas koolis õppija või õppinu

koolikatse
[nimisõna, substantiiv]
laste teadmiste ja võimete väljaselgitamine, et pääseda õppima teatud kooli

koolikatsuja
[nimisõna, substantiiv]
endisajal kooli õppetaset kontrollinud isik (nt kirikuõpetaja)

koolikatsumine
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) õppetaseme, eriti usuliste teadmiste ja lugemisoskuse kontrollimine koolis

2. (tänapäeval hrl laste koolivalmiduse kontrollimise kohta)

koolikell
[nimisõna, substantiiv]
1. kell õppetunni alguse ja lõpu teatamiseks koolis

2. selle helin

koolikirjandus
[nimisõna, substantiiv]
õppimiseks ja õpetamiseks kasutatavad raamatud, töövihikud vms

koolikius
[nimisõna, substantiiv]
korduv pahatahtlik käitumine mõne kaasõpilase suhtes, koolivägivalla alaliik

koolikiusaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes korduvalt koolikaaslas(t)e suhtes pahatahtlikult käitub, koolikaaslas(t)e kiusaja

koolikiusamine
[nimisõna, substantiiv]
korduv pahatahtlik käitumine mõne kaasõpilase suhtes, koolivägivalla alaliik

koolikoht
[nimisõna, substantiiv]
rahastuse alusel ühele inimesele loodud võimalus koolis õppida (hrl koolivälise pilgu läbi nähtuna)

koolikohustus
[nimisõna, substantiiv]
kõigi teatud vanuses laste seadustatud kohustus õppida üldhariduskoolis

koolikohustuslik
[omadussõna, adjektiiv]
koolikohustuse alla kuuluv

koolikoor
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpilastest koosnev koor

koolikord
[nimisõna, substantiiv]
koolis kehtivad eeskirjad ja nõuded, koolis kehtiv kord

koolikorraldus
[nimisõna, substantiiv]
hariduse andmise, koolielu üldine korraldus

koolikott
[nimisõna, substantiiv]
kott koolitarvete jaoks

koolikriit
[nimisõna, substantiiv]
hrl koolis tarvitatav kriidipulk tahvlile kirjutamiseks

koolikud
[nimisõna, substantiiv]
1. ägedad lõikavad kõhuvaluhood, eriti gaasivalu imikutel või õõneselundite või juhade silelihaste kramplikest kokkutõmmetest tingitud valu

2. ägedad sisemised valud

koolikursus
[nimisõna, substantiiv]
1. koolis õppeaja vältel läbivõetav õppematerjal

2. koolis läbivõetav õppematerjal

kooliküps
[omadussõna, adjektiiv]
kooliminekuks vajalikult arenenud

kooliküpsus
[nimisõna, substantiiv]
lapse individuaalsed vaimsed ja kehalised eeldused, mis võimaldavad tal koolitööga toime tulla

koolilaat
[nimisõna, substantiiv]
koolitarvete, õpilasriietuse ja muu õpilasvarustuse suurmüük enne õppeaasta algust

koolilaps
[nimisõna, substantiiv]
1. koolis õppiv laps või nooruk

2. laps, kes õpib koolis

koolilaud
[nimisõna, substantiiv]
koolilastele õppetööks mõeldud laud (klassiruumis, kodus õppimiseks)

koolilava
[nimisõna, substantiiv]
kooli näitelava

koolilõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl põhikooli või gümnaasiumi lõpetaja

koolilõpp
[nimisõna, substantiiv]
hrl gümnaasiumi või kutsekooli lõpetamine

koolilõuna
[nimisõna, substantiiv]
õpilastele koolipäeval pakutav lõunasöök

koolimaa
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) kooliõpetaja kasutada olnud maa

koolimaja
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone, milles asub kool

2. maja, kus asub kool

koolimatemaatika
[nimisõna, substantiiv]
koolis läbivõetav matemaatikakursus

koolimees
[nimisõna, substantiiv]
pedagoog, õpetaja, koolitegelane

koolimetskond
[nimisõna, substantiiv]
endisajal teatud koolile hooldada antud metsaala

kooliminek
[nimisõna, substantiiv]
koolis õppima hakkamine, kooliskäimise algus

koolimuusika
[nimisõna, substantiiv]
muusikaõpetus ja muusikaalane tegevus koolis (ka erialana)

koolimööbel
[nimisõna, substantiiv]
kooliruumidesse mõeldud mööbel (nt koolipingid, toolid, lauad)

koolimüts
[nimisõna, substantiiv]
kooli vormimüts

koolinoor
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpilane, koolis käiv noor

koolinoorsugu
[nimisõna, substantiiv]
koolinoored, kooliõpilased

koolinõunik
[nimisõna, substantiiv]
(hrl endisajal:) koole kontrolliv ja nõustav ametnik

kooliolud
[nimisõna, substantiiv]
koolihariduse seisund, koolide üldine olukord, hariduse kättesaadavus vms

kooliorjus
[nimisõna, substantiiv]
(kohustusliku kooliskäimise kohta)

koolipapa
[nimisõna, substantiiv]
(hrl mehe kohta:) kooliõpetaja või kooli juht

koolipapalik
[omadussõna, adjektiiv]
targutav, õpetav, koolipapale omane

koolipere
[nimisõna, substantiiv]
kooli õpilased, õpetajad jt töötajad

koolipidaja
[nimisõna, substantiiv]
kooli tegevust korraldav, selle eest vastutav juriidiline isik, hrl omavalitsus, riik või eraisik(ud)

koolipidu
[nimisõna, substantiiv]
koolis peetav pidu

koolipiim
[nimisõna, substantiiv]
piim ja piimatooted, mida antakse lasteaia- ja koolilastele riigi toetusel

koolipink
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne pingist ja klapiga lauast koosnev mööbliese klassis

kooliplika
[nimisõna, substantiiv]
kooliealine, koolis käiv tütarlaps

kooliplikalik
[omadussõna, adjektiiv]
koolitüdrukule, noorukesele neiule omane ja iseloomulik

koolipoisilik
[omadussõna, adjektiiv]
koolipoisile, mehehakatisele omane ja iseloomulik

koolipoiss
[nimisõna, substantiiv]
koolis käiv poiss või nooruk

koolipraktika
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ülikooli õppetöö osana:) teadmiste ja oskuste tegelik kasutamine koolis, õpetamine praktikandina

koolipreili
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne vallaline (noor) naisõpetaja

kooliprogramm
[nimisõna, substantiiv]
õppekava, õppeprogramm

koolipõli
[nimisõna, substantiiv]
kooliskäimise aeg (elujärguna)

koolipõlv
[nimisõna, substantiiv]
kooliskäimise aeg (elujärguna)

koolipäev
[nimisõna, substantiiv]
õppepäev koolis

koolipäeviti
[määrsõna, adverb]
koolipäevadel

kooliraadio
[nimisõna, substantiiv]
koolis tegutsev raadiosaatejaam

kooliraamat
[nimisõna, substantiiv]
koolis kasutatav õpik

kooliraha
[nimisõna, substantiiv]
kooliskäimiseks, koolis õppimiseks vajalik raha (eriti äraelamiseks vajaliku raha kohta)

kooliriided
[nimisõna, substantiiv]
koolis kandmiseks mõeldud (vormi)riietus

kooliruum
[nimisõna, substantiiv]
koolihoones olev klassiruum vm ruum

kooliskäija
[nimisõna, substantiiv]
1. koolis õppiv laps või nooruk

2. laps, kes õpib koolis

kooliskäimine
[nimisõna, substantiiv]
koolis õppimine, koolihariduse omandamine

koolisport
[nimisõna, substantiiv]
sportlik tegevus koolis, nt koolidevahelised võistlused ning muud spordiüritused, mis teenivad õpilaste kasvatuslikke eesmärke

koolistress
[nimisõna, substantiiv]
pingeseisund, mis tekib, kui õpilane ei suuda kooli nõudmistega toime tulla või neid kontrollida

koolisundus
[nimisõna, substantiiv]
koolikohustus

koolisõber
[nimisõna, substantiiv]
sõber kooliajast

koolisõit
[nimisõna, substantiiv]
ratsaspordi ala, kus hinnatakse hobuse ja ratsaniku koostegutsemist, allüüride puhtust ning liikumise sujuvust ja kergust

koolisöökla
[nimisõna, substantiiv]
õpilasi toitlustav söökla (üldhariduskoolis või kutseõppeasutuses)

koolisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpetuse, hariduse andmise üldine korraldus ühiskonnas, sellega seotud asutuste ja töötajate kogum

koolitalv
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik, mil õppeasutuses toimub õppetöö

2. aeg aastast, mil koolis või ülikoolis toimub õppetöö

koolitama
[tegusõna, verb]
(töötajatele, täiskasvanutele) täiendavat ettevalmistust andma, mingil kutsealal või teatavas valdkonnas välja õpetama

Ühendtegusõnad: välja koolitamavälja koolitama

koolitamata
[omadussõna, adjektiiv]
ilma (kõrgema) koolihariduseta, ilma vajalike (eri)oskusteta

koolitarkus
[nimisõna, substantiiv]
koolis omandatavad või omandatud teadmised ja oskused

koolitarve
[nimisõna, substantiiv]
õppetööks ja kooliskäimiseks vajalik ese (nt pliiats, vihik, koolikott)

koolitatud
[omadussõna, adjektiiv]
(kõrgema) koolihariduse saanud, teatavad (eri)oskused omandanud

kooliteater
[nimisõna, substantiiv]
kooli juures tegutsev õpilastest koosnev teatritrupp

koolitee
[nimisõna, substantiiv]
1. kooliskäimise tee

2. teekond kooli, kooliminek

kooliteener
[nimisõna, substantiiv]
endisajal (mees)töötaja koolis, kes hoolitses kooliruumide korrasoleku eest

kooliteenija
[nimisõna, substantiiv]
kooliruumide korrasoleku eest hoolitsev, tunde sisse ja välja helistav vms ülesandeid täitev (nais)töötaja (hrl endisaja koolis)

koolitervishoid
[nimisõna, substantiiv]
tervishoiunõuete rakendamine õppetöös ning kooliruumide ja -ümbruse korraldamises

koolitoit
[nimisõna, substantiiv]
õpilastele koolipäeval pakutav lõunasöök

koolituba
[nimisõna, substantiiv]
(hrl endisaegse kooliruumi, hrl klassitoa, aga ka koolihoone kohta)

koolituja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes koolitub

koolitulistamine
[nimisõna, substantiiv]
juhtum, kus koolihoones või kooli territooriumil kasutatakse tulirelva ning kus tulistajaks on üldjuhul õpilane

koolitund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund koolis

koolitunnistus
[nimisõna, substantiiv]
kooli poolt antav klassi- või lõputunnistus

koolitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kavandatud süsteemne õpe, mille käigus antakse edasi kindlaid oskusi, teadmisi ja infot ning kujundatakse hoiakuid ja suhtumisi (hrl lühike kursus või täiendõpe)

2. tavaliselt lühike kursus, kust saab mingeid uusi teadmisi või oskusi

koolitusfirma
[nimisõna, substantiiv]
kursusi, täiendusõpet vms korraldav firma

koolituskeskus
[nimisõna, substantiiv]
täiendusõpet, kursusi vms korraldav keskus

koolitusluba
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis annab õiguse mingi õppekava alusel õppetööd korraldada

koolitusprogramm
[nimisõna, substantiiv]
teatava ala töötajate ja teiste (selle alaga seotud) inimeste täienduskoolituseks koostatud kava

koolituspäev
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline (hrl ühepäevane) kursus, täiendusõpe vms koolitus

koolitusreis
[nimisõna, substantiiv]
õppeotstarbeline reis

koolitusseminar
[nimisõna, substantiiv]
seminari vormis üritus, kus jagatakse millegi kohta uusi või täiendavaid teadmisi (nt samas valdkonnas töötavatele isikutele)

koolitustellimus
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi tellimus õppeasutusele, mille alusel viimane haridust annab

2. tellimus õppeasutusele, mille alusel viimane haridust annab

koolitädi
[nimisõna, substantiiv]
1. (naissoost kooli riidehoidja, valvuri, koristaja vms töötaja kohta

2. varasemal ajal naissoost kooliteenija kohta)

koolitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. õppeasutuses toimuv õpetamine ja õppimine

2. õpetamine ja õppimine selleks ettenähtud asutuses

koolitüdruk
[nimisõna, substantiiv]
kooliealine, koolis käiv tütarlaps

koolitükk
[nimisõna, substantiiv]
1. koolist koduülesandeks antu

2. see, mis koolis koduseks ülesandeks antakse

kooliuuendusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 1930. aastate lõpul valitsenud suundumus, mis taotles koolitöö põhjalikku ümberkorraldamist ja reformpedagoogika põhimõtete rakendamist

koolivaheaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. pikem vahe õppetöös, periood, mil õppuritele ei toimu regulaarset õpet

2. pikem paus õppetöös

koolivalmidus
[nimisõna, substantiiv]
lapse individuaalsed vaimsed ja kehalised eeldused, mis võimaldavad tal koolitööga toime tulla

koolivanem
[nimisõna, substantiiv]
talupoegade hulgast valitud koolivalitsuse liige (kihelkonnakooli puhul) või vallavolikogu poolt määratud koolitöö kontrollija ja nõuandja (vallakooli puhul)

kooliveli
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost kaasõpilane või samas koolis õppinu

2. meessoost õpilane, kes käib sinuga samas koolis

koolivend
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost kaasõpilane või samas koolis õppinu

2. meessoost õpilane, kes käib sinuga samas koolis

koolivihik
[nimisõna, substantiiv]
vihik kui koolitarve

koolivorm
[nimisõna, substantiiv]
õpilaste vormiriietus

koolivõrk
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna koolid kogumina

koolivägivald
[nimisõna, substantiiv]
kaasõpilaste vastu suunatud vägivald koolis

kooliväline
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool kooli ja õppetööd toimuv

kooliväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpilaste jaoks kirjastatud teos (hrl lühendatud või millegagi täiendatud väljaanne)

kooliõde
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost kaasõpilane või samas koolis õppinu

2. naissoost õpilane, kes käib sinuga samas koolis

kooliõpe
[nimisõna, substantiiv]
kindlatele standarditele vastav struktureeritud õpe, mis toimub haridusasutuses

kooliõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. eriharidusega inimene, kes õpetab lapsi koolis

2. inimene, kelle töö on õpetada

kooliõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. koolis antav õpetus

2. kooliharidus

kooliõpik
[nimisõna, substantiiv]
koolis kasutatav, koolis õppimiseks ja õpetamiseks mõeldud õpik

kooliõpilane
[nimisõna, substantiiv]
1. koolis õppiv laps või nooruk

2. laps, kes õpib koolis

kooliõpingud
[nimisõna, substantiiv]
koolis käimine ja õppimine

kooliülesanne
[nimisõna, substantiiv]
õpilasele lahendada antav õppetööga seotud ülesanne

koolja
[nimisõna, substantiiv]
surnu (sageli kummitusliku olendina)

kooljaitk
[nimisõna, substantiiv]
rahvakommetes surnut lautsile pannes, mattes ja hiljem kalmul käies lauldav nutulaul

kooljakahvatu
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt kahvatu

kooljakuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 11. kuu, põhjapoolkeral kolmas sügiskuu

2. aasta 11. kuu

kooljalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kooljale omane või kooljat meenutav

2. kaame, kahvatu

kooljalikult
[määrsõna, adverb]
kooljale omaselt, kooljat meenutavalt

kooljaluu
[nimisõna, substantiiv]
1. põisjas luuna kõva moodustis hrl käel või jalal

2. muhutaoline moodustis jäsemel

kooljas
[nimisõna, substantiiv]
surnu (sageli kummitusliku olendina)

kooljavalgus
[nimisõna, substantiiv]
kaame, kahvatu valgus

koolkodu
[nimisõna, substantiiv]
puuetega kooliealiste laste elukoht ning hooldamis- ja õpetamisasutus

koolkond
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnikud, kirjanikud, teadlased vm vaimuinimesed, keda omavahel seovad (ühised, sarnased) põhimõtted, eesmärgid ja käsitlusviis ja/või teatav ajastu või koht

2. kellegi otsesed või kaudsed õpilased, kellegi järgijad

koolma
[tegusõna, verb]
1. elus olemast lakkama

2. kui keegi sureb, siis ta elu lõpeb

koolmeister
[nimisõna, substantiiv]
1. eriharidusega inimene, kes õpetab lapsi koolis

2. inimene, kelle töö on õpetada

koolmeisterdama
[tegusõna, verb]
õpetajaametit pidama

koolmekoht
[nimisõna, substantiiv]
madalaveeline, jalgsi või sõidukiga läbitav koht jões

koolnu
[nimisõna, substantiiv]
1. surnud inimene vm surnud olend

2. surnud inimene

koolnukahvatu
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt kahvatu

koolnukangestus
[nimisõna, substantiiv]
pärast surma tekkiv lihaste kangestus, mis kaob mõne päeva pärast

koolnukülm
[omadussõna, adjektiiv]
külm nagu surnu, verd tarretavalt külm

koolnukülmus
[nimisõna, substantiiv]
vere hüübimisest tingitud surnukeha külmus

koolnulaik
[nimisõna, substantiiv]
vere ümberpaigutumisest tingitud lillakaspunane laik surnu allpool asetseval kehaosal

koolnulehk
[nimisõna, substantiiv]
laiba lagunemisest tingitud lehk

koolnumürk
[nimisõna, substantiiv]
laiba roiskumisel tekkiv mürgine aine, roisubakterite elutegevuse laguaine

koolobus
[nimisõna, substantiiv]
siidise karva, pika saba ja taandarenenud pöidlaga väike Aafrika ahv, kes tegutseb kõrgete puude otsas

koolon
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest ülestikku asetsevast punktist koosnev kirjavahemärk (:)

2. kasutatakse näiteks loetelu või selgituse ees (märk :)

koolrabi
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav kaalikat meenutava kerajalt paksenenud kollaka varreosaga aiataim

2. kaalikat meenutav kapsas

koolutaja
[nimisõna, substantiiv]
kuumeneva ümara osaga seade juustesse lainete või lokkide tegemiseks, juuste koolutamiseks

koolutama
[tegusõna, verb]
kaardu või kõveraks painutama

kooluti
[nimisõna, substantiiv]
kuumeneva ümara osaga seade juustesse lainete või lokkide tegemiseks, juuste koolutamiseks

koolutus
[nimisõna, substantiiv]
kõverust moodustavaks, kaardu või kooldu painutamine, koolutamine

kooma
[nimisõna, substantiiv]
raske teadvusetus, millega kaasneb kõigi organismi talitluste järkjärguline pidurdumine

kooma
[nimisõna, substantiiv]
optikariista viga, kus punkti kujutiseks on pikergune laiguke

koomal
[määrsõna, adverb]
1. enam koos, ligemal üksteisele

2. vähem laiali, lahti või laokil

koomale
[määrsõna, adverb]
1. enam kokku, ligemale üksteisele

2. vähem laiali, lahti või laokile

koomaseisund
[nimisõna, substantiiv]
raske teadvusetus, millega kaasneb kõigi organismi talitluste järkjärguline pidurdumine

koomik
[nimisõna, substantiiv]
publikut naerutavaid, koomilisi osi mängiv näitleja

koomika
[nimisõna, substantiiv]
naerma ajav, (naljakalt, lõbustavalt) veider või kentsakas olukord või sellised asjaolud

koomiks
[nimisõna, substantiiv]
1. napi tekstiga seikluslik või humoristlik pildisari ajakirjanduses

2. seesugustest pildisarjadest koosnev raamat

3. napi tekstiga pildisari

4. raamat

koomiline
[omadussõna, adjektiiv]
naerma ajav, (naljakalt, lõbustavalt) veider või kentsakas

koomits
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasemal ajal:) kerge ehitusega kõrvalhoone või varjualune suurema taluhoone seina ääres, kus hoiti tööriistu, veovahendeid, loomi vms

2. vilets ehitis, hurtsik

koomusk
[nimisõna, substantiiv]
vigur, nali, koomika

koon
[nimisõna, substantiiv]
imetajate, harvemini muude loomade (nt kalade) silmade alt ette ulatuv (kitsenev) pea osa, mis haarab ka suu ja ninasõõrmed

koonal
[nimisõna, substantiiv]
lina ja taku vokil ketramiseks kokkukeeratud taku- või linapundar, millest sõrmedega tõmmatakse heiet

koond
[nimisõna, substantiiv]
kokkuvõtlikke (rahalisi, statistilisi) andmeid sisaldav dokument

koondama
[tegusõna, verb]
1. töö-, ametikohtade arvu vähendama ning neil töötanud inimesi sellega seoses töölt vabastama

2. kedagi töölt vabastama, sest tema töökoht kaotatakse

Ühendtegusõnad: kokku koondama, kokku koondama, ära koondamaära koondama

koondamishüvitis
[nimisõna, substantiiv]
1. koondamisel töötajale makstav hüvitis

2. töölepingu lõpetamisel (koondamise tõttu) töötajale välja makstav raha

koondamislaine
[nimisõna, substantiiv]
hulgaline töölt koondamine

koondamisraha
[nimisõna, substantiiv]
1. koondamisel töötajale makstav hüvitis

2. töölepingu lõpetamisel (koondamise tõttu) töötajale välja makstav raha

koondamistasu
[nimisõna, substantiiv]
1. koondamisel töötajale makstav hüvitis

2. töölepingu lõpetamisel (koondamise tõttu) töötajale välja makstav raha

koondamisteade
[nimisõna, substantiiv]
teade töötaja(te) töölt vabastamisest ametikoha või -kohtade vähendamise tõttu

koondandmed
[nimisõna, substantiiv]
koondatud, kokkuvõetud andmed

koondaruanne
[nimisõna, substantiiv]
mitme eri aruande põhjal koostatud kokkuvõttev aruanne

koondbibliograafia
[nimisõna, substantiiv]
(raamatukogunduses:) mitme bibliograafilise nimestiku ühendamisel saadud bibliograafia

koondbilanss
[nimisõna, substantiiv]
(finantssüsteemis:) mitme bilansi ühendamisel saadud bilanss

koonddokument
[nimisõna, substantiiv]
(hrl raamatupidamises:) mitme üheliigilise dokumendi põhjal koostatud kokkuvõttev dokument või algdokumendid, mis on registreeritud nende koostamise järjekorras

koondeline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõnatüve kohta:) üheks lühenenud, kokku sulanud

koondelisus
[nimisõna, substantiiv]
1. puutüve või ümarmetsamaterjali läbimõõdu kahanemine ladva poole

2. puu tüve peenenemine ladva poole

koonderakond
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis aastatel 1991–2002 tegutsenud erakond Eesti Koonderakond

2. teatud erakond mõnes muus riigis

koondis
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl eri kollektiivide võistlejaist kellegi esindamiseks moodustatud võistkond

2. spordis: võistkond, mis koosneb eri võistkondade liikmetest ja mis esindab kedagi

koondislane
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi spordiala koondvõistkonna liige

2. koondise liige

koondkartoteek
[nimisõna, substantiiv]
mitme kartoteegi materjali koondav kartoteek

koondkataloog
[nimisõna, substantiiv]
mitme raamatukogu fonde kajastav kataloog

koondkogu
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühe autori mitme eri luulekogu põhjal moodustatud kogu

koondkuju
[nimisõna, substantiiv]
paljude inimeste iseloomujooni sisaldav tegelaskuju kirjanduses või kunstis

koondlause
[nimisõna, substantiiv]
korduvate lauseliikmetega lihtlause (nt Vaagnal olid pirnid, õunad ja apelsinid)

koondmees
[nimisõna, substantiiv]
(1991–2002 eksisteerinud Eesti Koonderakonna liikme kohta)

koondnimetus
[nimisõna, substantiiv]
mitut eri asja ühendav nimetus

koondorkester
[nimisõna, substantiiv]
ühendatud orkestrid

koondpilt
[nimisõna, substantiiv]
üldistav, kokkuvõtlik ettekujutus või ülevaade

koondportree
[nimisõna, substantiiv]
paljude inimeste iseloomujooni sisaldav tegelaskuju kirjanduses või kunstis

koondrivi
[nimisõna, substantiiv]
rivi, milles paiknetakse kõrvuti, üksteisest kämblalaiuse kaugusel

koondtabel
[nimisõna, substantiiv]
mitme tabeli andmeid kokkuvõttev tabel

koonduma
[tegusõna, verb]
1. laialiolekust, eri kohtadest ühte kohta kokku, ka teatud hulgaks kogunema

2. ühte kohta kogunema

koondumine
[nimisõna, substantiiv]
1. ühte kohta kogunemine

2. tervikuks liitumine

koondumiskoht
[nimisõna, substantiiv]
kellegi (nt rändlindude, vägede) kogunemise koht

koondumispaik
[nimisõna, substantiiv]
kellegi (nt rändlindude, vägede) kogunemise koht

koondumus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus kedagi või midagi esineb ühes paigas rohkem kui mujal

koondus
[nimisõna, substantiiv]
1. organisatsiooni liikmete kogunemine või kokkutulek

2. kogunemine

koonduslaager
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kinnipidamiskoht, kuhu paigutati (võimalikke) sõjalisi ja poliitilisi vastaseid (nt Nõukogude Venemaal, Natsi-Saksamaal)

2. vangilaager, kuhu paigutati sõjalisi ja poliitilisi vastaseid

koondvõistkond
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl eri kollektiivide võistlejaist kellegi esindamiseks moodustatud võistkond

2. spordis: võistkond, mis koosneb eri võistkondade liikmetest ja mis esindab kedagi

koone
[nimisõna, substantiiv]
1. puutüve või ümarmetsamaterjali läbimõõdu kahanemine ladva poole

2. puu tüve peenenemine ladva poole

kooner
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ei raatsi raha välja anda ja on ülemäära kokkuhoidlik

2. kitsi ja ihne inimene

koonerdaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ei raatsi raha välja anda ja on ülemäära kokkuhoidlik

2. kitsi ja ihne inimene

koonerdama
[tegusõna, verb]
millegagi ülimalt, liiga kokkuhoidlik olema, (hea asjaga) kitsi olema

kooniline
[omadussõna, adjektiiv]
koonuse kujuga, alt laiem, ülalt kitsam

koonlalaud
[nimisõna, substantiiv]
voki käsipuusse kinnituv varrega lauake koonla hoidmiseks

koonlane
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspruuni kehaga tiivuline putukas, kelle pea suiste osa on pikenenud koonuks

koonlased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond tiivulisi putukaid, kelle pea suiste osa on pikenenud koonuks

koonukas
[nimisõna, substantiiv]
Eestis aastatel 1991–2002 tegutsenud Eesti Koonderakonna liige

koonus
[nimisõna, substantiiv]
ese või moodustis, millel on ringikujuline põhi ja mille küljed koonduvad teravaks tipuks, meenutades kuhja või torbikut

koonusekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
alt laiema ning ülalt kitseneva kujuga

koonuseline
[omadussõna, adjektiiv]
koonusekujuline

koonuselõige
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) joon, mis saadakse pöördkoonuse lõikamisel tasandiga, mis ei läbi koonuse tippu

koonusjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult koonust meenutav

koonuslõige
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) joon, mis saadakse pöördkoonuse lõikamisel tasandiga, mis ei läbi koonuse tippu

koopaasukas
[nimisõna, substantiiv]
ürgaegne inimene, kes kasutas looduslikke koopaid elupaigana

koopaelanik
[nimisõna, substantiiv]
ürgaegne inimene, kes kasutas looduslikke koopaid elupaigana

koopafauna
[nimisõna, substantiiv]
koopaeluga kohastunud loomad

koopainimene
[nimisõna, substantiiv]
ürgaegne inimene, kes kasutas looduslikke koopaid elupaigana

koopajää
[nimisõna, substantiiv]
hrl linnas asuv looduslik ala, mis on kujundatud pargiks

koopakaru
[nimisõna, substantiiv]
jääajal koobastes elutsenud pruunkarule lähedane karu

koopaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. koopaid sisaldav, koobastega

2. koopaid sisaldav

koopaloomastik
[nimisõna, substantiiv]
koopaeluga kohastunud loomad

koopalõvi
[nimisõna, substantiiv]
jääajal koobastes elutsenud hiiglasuur lõvi

koopamaal
[nimisõna, substantiiv]
ürgajast pärit värvitud (või kraabitud) pilt koopa seinal või laes

koopamaaling
[nimisõna, substantiiv]
ürgajast pärit värvitud (või kraabitud) pilt koopa seinal või laes

koopaolm
[nimisõna, substantiiv]
1. koopavetes elunev mandunud silmade ja pigmenditu nahaga kahepaikne

2. koopavetes elunev kahepaikne

koopaorav
[nimisõna, substantiiv]
suurt oravat meenutav, enda kraabitud urus elav rohtla- ja mägialade näriline

koopasuu
[nimisõna, substantiiv]
ava, mille kaudu pääseb koopasse ja sealt välja

koopateadus
[nimisõna, substantiiv]
geoloogia haru, mis uurib koopaid, nende tekkimist, olekut ja arenemist

koopauurija
[nimisõna, substantiiv]
geoloog, kes uurib koopaid, nende tekkimist, olekut ja arenemist

kooperaator
[nimisõna, substantiiv]
1. ühises tegevuses osaleja

2. kooperatiivitöötaja

kooperatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. ühistegevuslik ettevõte või organisatsioon

2. kolme või enama liikmega organisatsioon, mille eesmärk on toetada liikmeid nende ühises tegevuses. Ühistuid loovad näiteks ühe või mitme maja elanikud, et oma elamu(i)d korras hoida

kooperatiivelamu
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal elamukooperatiivi vahenditega rajatud, kooperatiivi liikmeile kuulunud elamu

kooperatiivkaubandus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl nõukogudeaegse riikliku kaubandusega rööbiti eksisteerinud kooperatiivse kaubandusvormi kohta)

kooperatiivkauplus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl nõukogudeaegse Eesti Tarbijate Kooperatiivide Vabariikliku Liidu ehk ETKVLi süsteemi kuulunud kaupluse kohta)

kooperatiivkorter
[nimisõna, substantiiv]
korter hrl Nõukogude-aegses elamukooperatiivis

kooperatiivmaja
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal elamukooperatiivi vahenditega rajatud, kooperatiivi liikmeile kuulunud elamu

kooperatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
ühistegevusel, koostoimimisel põhinev

kooperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühistegevus või koostöö, koos toimimine

2. ühistegevus, ühistöö

koopereerima
[tegusõna, verb]
1. ühiselt tegutsema, koos toimimima

2. koos toimima

3. kooperatiivsetel alustel ühendama

koopereeruma
[tegusõna, verb]
1. ühiselt tegutsema hakkama, koos toimimima hakkama

2. ühistegevusse astuma

3. kooperatiivsetel alustel ühinema

koopia
[nimisõna, substantiiv]
1. originaaliga täpselt ühtiv kirja, dokumendi vm kirjutise ärakiri või fotokoopia

2. ühe asja põhjal tehtud teine, täpselt samasugune asi, näiteks dokument

3. ärakiri

4. jäljend

koopiamaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, mis on taastatud (üles ehitatud) samas kohas asunud ajaloolise hoone koopiana

koopiamasin
[nimisõna, substantiiv]
seade fotokoopiate tegemiseks

koopiapaber
[nimisõna, substantiiv]
printimiseks ja koopiate tegemiseks kasutatav paber

koopiaravim
[nimisõna, substantiiv]
1. originaalravimiga sama toimeainet sisaldav ravim, mis jõuab turule originaalravimi patendikaitse lõppemise järel

2. originaalravimiga sama toimeainet sisaldav ravim

koopteerima
[tegusõna, verb]
1. juurdekutsumise teel koosseisu täiendama

2. juurde kutsuma

koopula
[nimisõna, substantiiv]
mõnede keelte grammatikas öeldise osa (hrl olema-verb), mis seob alust öeldistäitega

koor
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kõvem ja õhem pealmine kiht või kaitsev kest

2. kõva kiht puu tüve ja okste peal

3. kiht puuviljade ja köögiviljade peal või pähkli ja muna ümber

koor
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl koorimuusikat esitav rühm lauljaid

2. rühm inimesi, kes koos laulavad ja esinemas käivad

koordinaadid
[nimisõna, substantiiv]
(ühenduse pidamiseks vajalike andmete, kontaktandmete kohta)

koordinaadistik
[nimisõna, substantiiv]
süsteem, mis kasutab asukoha määramiseks koordinaate

koordinaat
[nimisõna, substantiiv]
üks arvudest, mille alusel määratakse punkti asukoht tasandil, suvalisel pinnal või ruumis

koordinaator
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes juhib ja korraldab mingi tegevuse osalisi ja ülesandeid nii, et asjad toimiksid sujuvalt ja tõhusalt, oleksid kooskõlas teiste osaliste või asjaoludega

2. koordineeriv isik

koordinaatpink
[nimisõna, substantiiv]
metallilõikepink detailide täppistöötluseks

koordinaattelg
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatikas:) üks tasandil asuva koordinaatteljestiku kahest ristuvast teljest (horisontaalne x-telg ja vertikaalne y-telg)

koordinaatteljestik
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatikas:) kaks tasandil asuvat koordinaattelge (horisontaalne x-telg ja vertikaalne y-telg), mille najal määratakse punkti asukoht tasandil

koordinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
keha võime kontrollida ja juhtida keha ja kehaosade liikumist ja liigutamist, et organism toimiks sujuvalt, ühtse süsteemina ning suudaks kohaneda uute liigutustega

koordinatsioonibüroo
[nimisõna, substantiiv]
(riiklik) asutus või selle osakond, mis juhib ja korraldab mingi tegevusala osalisi ja ülesandeid nii, et asjad toimiksid sujuvalt ja tõhusalt

koordinatsiooniharjutus
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) liigutuste kooskõla arendav harjutus

koordinatsioonihäire
[nimisõna, substantiiv]
mitmete liigutuste sooritamisel ilmnev takistus

koordinatsioonikeskus
[nimisõna, substantiiv]
(riiklik) asutus või selle osakond, mis juhib ja korraldab mingi tegevusala osalisi ja ülesandeid nii, et asjad toimiksid sujuvalt ja tõhusalt

koordineerija
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes juhib ja korraldab mingi tegevuse osalisi ja ülesandeid nii, et asjad toimiksid sujuvalt ja tõhusalt, oleksid kooskõlas teiste osaliste või asjaoludega

2. koordineeriv isik

koordineerima
[tegusõna, verb]
1. mingi tegevuse osalisi ja ülesandeid juhtima ja korraldama nii, et asjad toimiksid sujuvalt ja tõhusalt, oleksid kooskõlas teiste osaliste või asjaoludega

2. kooskõlastama, kooskõlla viima

koordineerimatus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus mingi tegevus ei ole juhitud ega korraldatud nii, et asjad toimiksid sujuvalt ja tõhusalt, kooskõlas teiste osaliste või asjaoludega

koordineerimine
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse osaliste ja ülesannete juhtimine ja korraldamine nii, et asjad toimiksid sujuvalt ja tõhusalt, oleksid kooskõlas teiste osaliste või asjaoludega

koordineerimiskeskus
[nimisõna, substantiiv]
(riiklik) asutus või selle osakond, mis juhib ja korraldab mingi tegevusala osalisi ja ülesandeid nii, et asjad toimiksid sujuvalt ja tõhusalt

koordineerimisnõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
mingite probleemide kooskõlastamiseks korraldatud nõupidamine

koordineeritud
[omadussõna, adjektiiv]
(tegevuse kohta:) juhitud ja korraldatud nii, et asjad toimivad sujuvalt ja tõhusalt, on kooskõlas teiste osaliste või asjaoludega

koordineeritus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus tegevus on korraldatud nii, et asjad toimivad sujuvalt ja tõhusalt, on kooskõlas teiste osaliste või asjaoludega

koorduma
[tegusõna, verb]
(värvi, krohvi vm kohta:) tükkhaaval, koorikuna eralduma või ära tulema

koorealune
[omadussõna, adjektiiv]
(nt puutüvel, viljal) vahetult koore all olev

koorejaam
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne piimatööstuse allettevõte, kus piim eraldati ja saadud koor saadeti pastöriseeritult edasi

2. piimatööstuse allettevõte

koorejäätis
[nimisõna, substantiiv]
koorest ja lisandeist valmistatud jäätis

koorekann
[nimisõna, substantiiv]
väike kann kohvikoore jaoks

koorekaste
[nimisõna, substantiiv]
1. kaste rõõsast või hapukoorest ja lisandeist

2. koorelisandiga kaste

koorekiht
[nimisõna, substantiiv]
rühm inimesi, kes mingite omaduste poolest (nt varakuselt, andekuselt, seltskondlikult positsioonilt) teistest eristub ning keda hrl peetakse teistest esinduslikumaks, edukamaks

koorekirn
[nimisõna, substantiiv]
endisaja kõrge kitsas kaanega puunõu koore kogumiseks ja või tegemiseks

kooreklops
[nimisõna, substantiiv]
eelnevalt vasardatud praetud veiselihalõigud koorekastmes

koorekohv
[nimisõna, substantiiv]
kohv, millele on lisatud koort

koorekokteil
[nimisõna, substantiiv]
kokteil, mis sisaldab rõõska koort

koorekomm
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt suhkrust ja koorest valmistatud komm

koorekompvek
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt suhkrust ja koorest valmistatud komm

koorel
[nimisõna, substantiiv]
1. maaharimisriist teraviljapõllu puhastamiseks kõrreliste harjasetaolistest moodustistest ehk ohetest

2. põllutööriist, mida kasutatakse teraviljapõllul kõrre koorimiseks

koorelahutaja
[nimisõna, substantiiv]
aparaat, mis lahutab piima kooreks ja kooritud piimaks (hrl varasemal ajal)

koorelahuti
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslik koorelahutaja, seade, mis lahutab piima kooreks ja kooritud piimaks ehk lõssiks

kooreliköör
[nimisõna, substantiiv]
liköör, milles lisandiks on rõõsk koor

koorelõhe
[nimisõna, substantiiv]
puukoores olev (sügav) pragu

koorelõikur
[nimisõna, substantiiv]
tööriist millegi koore eemaldamiseks või lõikamiseks

koorem
[nimisõna, substantiiv]
1. korraga (mingi vahendiga) veetav materjal, esemed, inimesed vm

2. miski, mida sõiduk või inimene kannab

koorene
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti rõõska koort sisaldav või sellega koos

koorepeenesti
[nimisõna, substantiiv]
tööriist millegi koore peenestamiseks

koorepragu
[nimisõna, substantiiv]
puukoores olev (sügav) pragu

koorepulber
[nimisõna, substantiiv]
suure rasvasisaldusega piimapulber, mida kasutatakse nt kohvile lisamiseks

koorepõletik
[nimisõna, substantiiv]
roosteseente tekitatud haigus, kus puude koor kuivab laikudena ja langeb seejärel maha

koorerebend
[nimisõna, substantiiv]
puu pinna rebenemisel tekkinud korrapäratute servadega ava

kooresikk
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivavate tüvede ja kändude koore all elutsev hallikirju kahjurmardikas

2. kahjurmardikas

koorevenis
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne iirisekommisort

koorevigastus
[nimisõna, substantiiv]
puutüvel tekkinud füüsiline kahjustus

kooreürask
[nimisõna, substantiiv]
1. okaspuude koore alla käike kaevandav pruun või must mardikas

2. kahjurmardikas

kooriharjutus
[nimisõna, substantiiv]
laulukoori lauluharjutus

koorija
[nimisõna, substantiiv]
teraline kreemjas kosmeetikatoode, mis nahale hõõrudes eemaldab sealt surnud rakud (nt kehakoorija)

koorijuht
[nimisõna, substantiiv]
laulukoori juhataja, dirigent

koorijuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
(erialana:) laulukoori juhatamine

koorik
[nimisõna, substantiiv]
kõvaks tõmbunud kiht millegi peal või ümber (nt leival, lumel, haaval)

koorikleib
[nimisõna, substantiiv]
kuklitaoline lame ja õhuke pooleks lõigatud (rukkijahu)leivake

koorikloom
[nimisõna, substantiiv]
lüliliste jalgade ja koorikuga selgrootu loom (peamiselt vees)

koorikloomad
[nimisõna, substantiiv]
klass peamiselt vees elavaid lüliliste jalgade ja koorikuga selgrootuid loomi (hõlmab nt jõevähki, vesikirpu ja krevetti)

kooriksamblik
[nimisõna, substantiiv]
samblik, mis katab tugevasti kinnistunud koorikuna kive või puukoort (nt kaartsamblik)

koorikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. lahtiste tükkidega, koorikuga kaetud

2. lahtiste tükkidena, koorikuna esinev

koorikultuur
[nimisõna, substantiiv]
kooritegevus ja sellega seotud traditsioonid

koorilaul
[nimisõna, substantiiv]
laulukoorile kirjutatud laul

koorilaulja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kuulub (professionaalsesse) koori, laulab selles

koorilooming
[nimisõna, substantiiv]
koorilaulud, koorile esitamiseks loodud teosed

koorilõpmik
[nimisõna, substantiiv]
kiriku kooriruumi idapoolne, hrl hulknurkne lõpuosa

koorilüürika
[nimisõna, substantiiv]
koori esitatav lüürika Vana-Kreekas

koorima
[tegusõna, verb]
1. millegi pealmist kihti kõrvaldama

2. toiduainetelt (eriti juur- ja puuviljadelt) koort eemaldama

Ühendtegusõnad: lahti koorima, lahti koorima, maha koorima, maha koorima, välja koorimavälja koorima

koorimine
[nimisõna, substantiiv]
millegi pealmise kihi, kesta või koore eemaldamine

koorimiskreem
[nimisõna, substantiiv]
nahalt surnud rakukihti eemaldav kreem

koorimiskünd
[nimisõna, substantiiv]
põllu kündmine umbrohu hävitamiseks

koorimismasin
[nimisõna, substantiiv]
seade kartulite vm köögivilja koorimiseks (nt toitlustusettevõttes)

koorimisraud
[nimisõna, substantiiv]
1. tööriist palkide, propside vm metsamaterjali koorimiseks

2. metsamaterjali koorimiseks

koorimuusika
[nimisõna, substantiiv]
kooridele kirjutatud, kooride esitatavad muusikateosed

koorion
[nimisõna, substantiiv]
välimine lootekest

kooripartii
[nimisõna, substantiiv]
koorile määratud osa suuremas helitöös (nt kantaadis, oratooriumis, ooperis)

kooripealne
[nimisõna, substantiiv]
kiriku lääneosas olev rõdu, millel paikneb orel

kooripoiss
[nimisõna, substantiiv]
nooruk, kes laulab (kiriku) poistekooris

kooriproov
[nimisõna, substantiiv]
laulukoori lauluharjutus

kooriruum
[nimisõna, substantiiv]
peaaltari ruum hrl kirikuhoone idaosas

kooris
läbisegi, ühekorraga, palju hääli või mitu häält koos

koorium
[nimisõna, substantiiv]
marrasknaha all paiknev rohkete veresoontega sidekoekiht

koorivanem
[nimisõna, substantiiv]
koori juhatuse esimees või kooriliikmete valitud esindaja

koorjas
[omadussõna, adjektiiv]
valkjas, (kohvi)koort meenutav

koormaeesel
[nimisõna, substantiiv]
koormat kandev eesel

koormahobune
[nimisõna, substantiiv]
koormat kandev hobune

koormakaal
[nimisõna, substantiiv]
kaal, millele auto koorma kaalumiseks peale sõidab

koormakandja
[nimisõna, substantiiv]
koormat kandev loom või inimene

koormaköis
[nimisõna, substantiiv]
köis koorma kinnitõmbamiseks

koormama
[tegusõna, verb]
raske kandamiga varustama, (liiga) suure raskuse alla panema

Ühendtegusõnad: üle koormamaüle koormama

koormane
[omadussõna, adjektiiv]
koormasuurune

koormapuu
[nimisõna, substantiiv]
(varasemal ajal:) vilja- või heinakoormale pikuti asetatud pikk puu, mille abil koorem köiega kinni tõmmati

koormarihm
[nimisõna, substantiiv]
tugev rihm hrl koorma kinnitamiseks või mingi raskuse tõstmiseks või vedamiseks

koormatu
[nimisõna, substantiiv]
(hrl muredest, eluraskustest koormatud inimese kohta)

koormatus
[nimisõna, substantiiv]
koormatud olek

koormatäis
[nimisõna, substantiiv]
auto-, vankri- vm koormat täitev kogus

koormav
[omadussõna, adjektiiv]
üle jõu käiv, (ülemäära) raske, pingutama sundiv

koormavalt
[määrsõna, adverb]
tüütavalt ja raskelt, üle jõu käivalt

koormavedu
[nimisõna, substantiiv]
koorma või lasti ühest kohast teise toimetamine

koormeister
[nimisõna, substantiiv]
1. üks koorijuhtidest, kes valmistab laulukoori ette esinemisteks

2. dirigendi abi

koormis
[nimisõna, substantiiv]
eraisikutele või ettevõtetele riigi poolt kehtestatud kohustus

koormus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese, asutuse, süsteemi vms töösse rakendatuse määr, tema kohustuste, ülesannete kogusumma

2. see, kui palju tööd tehakse

koormusastma
[nimisõna, substantiiv]
astma vorm, mille korral haigusnähud tekivad kehalise pingutuse ajal või selle järgselt

koormusgraafik
[nimisõna, substantiiv]
koormuse ajalist muutust kujutav joonis

koormusjalgratas
[nimisõna, substantiiv]
1. kehalist koormust mõõtva seadisega varustatud paigalsõitev jalgratas

2. koormust mõõtev jalgratas

koormuskatse
[nimisõna, substantiiv]
katse, mille abil kontrollitakse seadmete, konstruktsioonide vm ohutust, vastupidavust, töökorras olemist

koormusnorm
[nimisõna, substantiiv]
ettenähtud koormus

koormustaluvus
[nimisõna, substantiiv]
võime taluda koormust

koormustest
[nimisõna, substantiiv]
uuring organismi füüsilise võimekuse hindamiseks

koormusvaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma koormuseta (hrl söömise või trennitegemisega ühenduses)

koort
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev vähe veniv puuvillane või keemilisest kiudainest kangas

2. riidesort

3. tugev niit

koortriie
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev vähe veniv puuvillane või keemilisest kiudainest kangas

2. riidesort

3. tugev niit

kooruke
[nimisõna, substantiiv]
väike kõva, kuivanud leiva- vm tükk, millegi krõbe kate

koorukene
[nimisõna, substantiiv]
väike kõva, kuivanud leiva- vm tükk, millegi krõbe kate

kooruma
[tegusõna, verb]
1. (looma-, linnupoja kohta:) munast, marjaterast välja tulema, sel viisil sündima

2. munast

Ühendtegusõnad: välja koorumavälja kooruma

kooruvus
[nimisõna, substantiiv]
munast koorunud tibude hulk suhestatuna viljastatud munade arvuga

koorvalge
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka või beeži varjundiga valge, piimakoore, elevandiluu värvi

koos
[määrsõna, adverb]
1. ühte kohta, üheks rühmaks koondatult või koondunult, ühe rühmana

2. ühes kohas

3. ühe tervikuna

koos
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva või lennuki liikumissuund

2. laeva või lennuki liikumise suund

3. liikumise suund

koosa
[nimisõna, substantiiv]
1. (naha peale andmise, peksasaamise vms kohta)

2. nahatäis, keretäis

koosekans
[nimisõna, substantiiv]
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): hüpotenuusi ja selle nurga vastaskaateti suhe

2. trigonomeetrilisi funktsioone

kooseksisteerima
[tegusõna, verb]
samaaegselt, kõrvu olemas olema

kooseksisteerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. samaaegne kõrvuti, koos olemas olemine, hrl seostuvalt vastanditega

2. samaaegne, kõrvu olemine, koos eksisteerimine

kooseksistents
[nimisõna, substantiiv]
1. samaaegne kõrvuti, koos olemas olemine, hrl seostuvalt vastanditega

2. samaaegne, kõrvu olemine, koos eksisteerimine

kooselamu
[nimisõna, substantiiv]
1. elamu, kus pered või üksikud inimesed elavad eraldi eluruumides, aga jagavad üldkasutatavaid ruume

2. vastav elamise viis

kooselluma
[tegusõna, verb]
kooselulepingut sõlmima

kooselu
[nimisõna, substantiiv]
perena koos elamine, ühine elu

kooseluleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega sõlmitakse ametlik püsiv paarisuhe, mis pole abielu

kooserdama
[tegusõna, verb]
1. tegevusetult ringi lonkima või käima

2. (ümber) hulkuma

koosinus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): täisnurkses kolmnurgas teravnurga lähiskaateti ja hüpotenuusi suhe

2. trigonomeetrilisi funktsioone

koosistumine
[nimisõna, substantiiv]
(kitsamas ringis) koosviibimine, pidu või koosolek

koosjalu
[määrsõna, adverb]
jalad koos

kooskond
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavate ühiste oludega seotud inimeste rühm, mingi kogukond, teatav sotsiaalne kooslus (nt perekond, sõpruskond, naabruskond)

2. teatav sotsiaalne kooslus

kooskõla
[nimisõna, substantiiv]
1. esemete, nähtuste, olukordade vms kokkusobimine

2. see, kui mingid asjad või inimesed omavahel kokku sobivad

3. vastavus, harmoonia

kooskõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
(teooria, seaduste vms kohta:) sisemiselt ehituselt, loogiliselt ühtne

kooskõlastaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes viib midagi kellegagi või millegagi kooskõlla

kooskõlastama
[tegusõna, verb]
1. midagi kellegagi või millegagi kooskõlla viima

2. milleski nii kokku leppima, et kõik osalised selle heaks kiidavad

kooskõlastamatus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus mingid asjad, tegevused vms ei ole kooskõlla viidud

kooskõlastatus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus tegevus on korraldatud nii, et asjad toimivad sujuvalt ja tõhusalt, on kooskõlas teiste osaliste või asjaoludega

kooskõlastuma
[tegusõna, verb]
kooskõlla minema või kooskõlas olema

kooskõlastus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi omavaheline sobivus, vastavus

2. nähtuste, olukordade vms kokkusobitamine

kooskäimine
[nimisõna, substantiiv]
korduv kogunemine, kokkutulek või koosolek

kooskäimiskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, ka hoone või asutus, kus korrapäraselt kogunetakse mingiks seltskondlikuks, ühiseks tegevuseks

kooslaul
[nimisõna, substantiiv]
kahe või enama inimese (või koori) koos laulmine

kooslus
[nimisõna, substantiiv]
1. koos esinevate inimeste, asjade, nähtuste vm kogum

2. koosesinemine

koosmeel
[nimisõna, substantiiv]
koos mõtlemine ja tegutsemine ühise eesmärgi nimel, vastav hoiak

koosmõju
[nimisõna, substantiiv]
mitme nähtuse, teguri vm samaaegne, ühine mõju

koosmäng
[nimisõna, substantiiv]
1. mäng kellegagi koos (hrl laval või orkestris)

2. kooskõlastatud mängimine (nt orkestris)

3. kooskõlastatud mängimine

koosnema
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki moodustuma, teatud osadest koos seisma, midagi sisaldama

2. teatud aineid või osi sisaldama

3. mitmest liikmest loodud olema

koosolek
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi inimeste rühma kokkutulek ühiste küsimuste arutamiseks, otsuste tegemiseks või ettekannete kuulamiseks

2. sellest osavõtvad isikud

3. üritus, kus rühm inimesi tuleb kokku, et midagi arutada

koosolekuvabadus
[nimisõna, substantiiv]
1. õigus riigi poolt takistamata koosolekuid pidada (üks kodanikuvabadusi)

2. üks kodanikuvabadusi

koosolemine
[nimisõna, substantiiv]
olemine kellegagi üheskoos (nt ühes ruumis) ja /või kellegagi seotuna (nt suhtes)

koosolija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes teistega koos osaleb mingil üritusel

koosseis
[nimisõna, substantiiv]
1. isikud, kellest koosneb mingi kollektiiv, asutus, organ, organisatsioon vms

2. ettenähtud ametikohtade kogum

3. inimesed, kellest koosneb näiteks mingi organisatsioon või asutus

4. ametikohtade kogum

koosseisuline
[omadussõna, adjektiiv]
(ametikoha kohta:) teatava korra, reeglistiku järgi valitud või määratud, asutuse koosseisu kuuluva püsiva ametikohaga

koosseisunimestik
[nimisõna, substantiiv]
ametikohtade loetelu koos töötajate arvu ja palgamääradega

koosseisuväline
[omadussõna, adjektiiv]
(ametikoha kohta:) asutuse koosseisu ajutiselt kuuluv

koost
[määrsõna, adverb]
mingist tervikust osadeks, tükkideks, laiali

koost
[nimisõna, substantiiv]
puust voolitud lusikas

koost
[nimisõna, substantiiv]
mehhanismi, seadme või rajatise osa, mille elemendid on omavahel ühendatud liidete teel

koostama
[tegusõna, verb]
1. andmete, materjali põhjal midagi kokku seadma või looma (nt andmebaasi, teksti, ülesannet)

2. andmete, materjali põhjal kirjutama või kokku panema

koostamispõhimõte
[nimisõna, substantiiv]
reeglid või tõekspidamised, mille alusel seatakse midagi kokku või liidetakse üheks tervikuks

kooste
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kokku seadmine või tervikuks liitmine

2. tervikuks kokku saamine

koostegevus
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos tegutsemine, üheskoos tegutsemine

koostejoonis
[nimisõna, substantiiv]
tehniline dokument, mis sisaldab üksikdetailidest koostatava toote kokkupanekuks, kontrollimiseks ja katsetamiseks vajalikke kujutisi ning tehnilisi andmeid

koostekvaliteet
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki, seadme vm toote osadest kokkupaneku kvaliteet, millegi kokkuseadmise omadused

koostetehas
[nimisõna, substantiiv]
masinaid või seadmeid detailidest kokku monteeriv, hrl allharuna toimiv ettevõte

koostis
[nimisõna, substantiiv]
1. ainete, osade kogum, millest miski koosneb

2. ained või osad, millest miski koosneb

3. osiste kogum

koostisaine
[nimisõna, substantiiv]
millegi koostisse kuuluv aine

koostismineraal
[nimisõna, substantiiv]
millegi koostisse kuuluv mineraal

koostisosa
[nimisõna, substantiiv]
üks osa ainest või muust kogumist, millest miski koosneb

koostoime
[nimisõna, substantiiv]
mitme nähtuse, teguri vm samaaegne, ühine mõju

koostoimelihas
[nimisõna, substantiiv]
lihas, mis liigutamisel toimib samas suunas, osaleb koostoimes

koostootmine
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia ja soojuse üheskoos tootmine

koostootmisjaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia ja soojuse üheskoos tootmise ettevõte

koostuma
[tegusõna, verb]
kokku moodustuma, tervikuks kokku saama

koostöö
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme isiku, isikute rühma vm üheskoos töötamine või tegutsemine

2. kahe või mitme inimese või inimeste rühma koos töötamine ühisel eesmärgil

3. ühiselt tehtav töö, koostöö

koostöökokkulepe
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkulepe teha koostööd

2. vastav dokument

koostöölepe
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkulepe teha koostööd

2. vastav dokument

koostööleping
[nimisõna, substantiiv]
kahe või enama isiku, organisatsiooni, ühenduse vms vahel sõlmitud kokkulepe teha midagi koos

koostööpartner
[nimisõna, substantiiv]
asutus, organisatsioon vm, kellega tehakse koostööd

koostööprojekt
[nimisõna, substantiiv]
koostöös ellu viidav projekt

koostööprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
ühiseid huvisid või kavatsusi käsitlev esialgne, mittesiduv lepingulaadne dokument

koostöötahe
[nimisõna, substantiiv]
soov ja valmidus koostööks

koostöövaim
[nimisõna, substantiiv]
tahe ja valmidus koostööd teha

koostöövalmidus
[nimisõna, substantiiv]
valmisolek teha koostööd

koostöövalmis
[omadussõna, adjektiiv]
nõus ja huvitatud koostööd tegema

koostöövõime
[nimisõna, substantiiv]
võime koostööd teha

koosu
[nimisõna, substantiiv]
1. isa ema või ema ema

2. ema või isa ema

koosviibija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes osaleb mingil üritusel, on sinna kohale tulnud

koosviibimine
[nimisõna, substantiiv]
hrl kitsamas ringis toimuv pidu vm pidulik üritus

koot
[nimisõna, substantiiv]
1. looma sääre- või küünarvarre piirkond (ehk taga- või esijala piirkond)

2. looma säärevarre piirkond

kootama
[tegusõna, verb]
1. (elundi, kudede, mingi materjali) kokkutõmbumist põhjustama

2. kokku tõmbama

kootangens
[nimisõna, substantiiv]
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): koosinuse ja siinuse jagatis

2. trigonomeetrilisi funktsioone

kootav
[omadussõna, adjektiiv]
(elundi, kudede, mingi materjali) kokkutõmbumist põhjustav

koots
[nimisõna, substantiiv]
eriettevalmistusega isik, kes aitab partnerlusel põhineva treeningu käigus leida lahendusi, kuidas saavutada isiklikku ja/või ametialast kasvu ning muutustega toimetulekut

kootsing
[nimisõna, substantiiv]
inspireerival ja loomingulisel partnerlusel põhinev treening, mis keskendub eesmärkide seadmisele, tulemuste loomisele ja isiklike muutustega toimetulekule

kootuma
[tegusõna, verb]
1. (elundi, kudede, mingi materjali kohta:) kokku tõmbuma

2. kokku tõmbuma

kootvähk
[nimisõna, substantiiv]
kujult kooti meenutavate tagatundlatega U-kujulisi tunneleid uuristav väike vähk

koovitaja
[nimisõna, substantiiv]
pika allapoole kõvera noka ja pikkade jalgadega hallikaspruun lind

kop
1. Venemaa ja NSV Liidu väiksem rahaühik

2. vastava väärtusega münt

3. rahaühik

4. münt

kopaal
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguste troopikapuude vaik, klaasjas merevaiku meenutav aine, mida kasutatakse nt lakkide valmistamisel

2. troopikapuude vaik

kopaallakk
[nimisõna, substantiiv]
troopikapuude kopaalvaigust valmistatud lakk

kopaalvaik
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguste troopikapuude vaik, klaasjas merevaiku meenutav aine, mida kasutatakse nt lakkide valmistamisel

2. troopikapuude vaik

kopaiiva
[nimisõna, substantiiv]
Brasillias kasvav pisikeste kollakasvalgete õitega kuni 20 m kõrgune puu, millelt erituvat õlivaiku kasutatakse nt aroomiteraapias ja kosmeetikatööstuses

kopaiivapuu
[nimisõna, substantiiv]
Brasillias kasvav pisikeste kollakasvalgete õitega kuni 20 m kõrgune puu, millelt erituvat õlivaiku kasutatakse nt aroomiteraapias ja kosmeetikatööstuses

kopamaht
[nimisõna, substantiiv]
ekskavaatori kopa mahutavus (kuupmeetrites)

kopamees
[nimisõna, substantiiv]
ekskavaatoril töötav ehitustööline

kopeer
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt küljelt tumeda pigmendiseguga kaetud õhuke paber ärakirja tegemiseks

2. spetsiaalne paber kopeerimiseks

kopeerima
[tegusõna, verb]
1. originaali järgi koopiat tegema

2. ühest asjast teist, täpselt samasugust tegema, tavaliselt arvutis või mingi seadme abil

Ühendtegusõnad: maha kopeerimamaha kopeerima

kopeerpaber
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt küljelt tumeda pigmendiseguga kaetud õhuke paber ärakirja tegemiseks

2. spetsiaalne paber kopeerimiseks

kopeerpliiats
[nimisõna, substantiiv]
varem kasutusel olnud pliiats, mille grafiitsüdamikule oli lisatud vees lahustuvat orgaanilist värvainet, mis tagas püsiva ja selge jälje

koperdaja
[nimisõna, substantiiv]
aeglaselt, saamatult liikuja

koperdama
[tegusõna, verb]
vaevaliselt, komistades, aeglaselt käima

koperdis
[nimisõna, substantiiv]
1. aeglane või saamatu inimene

2. aeglane v saamatu inimene

koperdus
[nimisõna, substantiiv]
komistus, ühekordne koperdamine

koperniikium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik väga radioaktiivne metall, omadustelt siirdemetall ja tõenäoliselt sarnane elavhõbedaga, keemiline element järjenumbriga 112

koperniitsium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik väga radioaktiivne metall, omadustelt siirdemetall ja tõenäoliselt sarnane elavhõbedaga, keemiline element järjenumbriga 112

kopikakoi
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ei raatsi raha välja anda ja on ülemäära kokkuhoidlik

2. kitsi ja ihne inimene

kopikaline
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega üks kopikas

kopikane
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega üks kopikas

kopikas
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaa ja NSV Liidu väiksem rahaühik

2. vastava väärtusega münt

3. rahaühik

4. münt

kopima
[tegusõna, verb]
(arvutis:) andmeid, faile vm topeldama

kopist
[nimisõna, substantiiv]
1. ümberkirjutaja, ärakirjategija, koopiate tegija

2. koopiate valmistaja

kopitama
[tegusõna, verb]
1. niiskuse, hallituse tõttu riknema, halba lõhna levitama

2. läpastama

kopitsema
[tegusõna, verb]
tasapisi toimetama, vähehaaval nokitsema, midagi teha kohmitsema

kopitus
[nimisõna, substantiiv]
niiskuse, hallituse tõttu riknenud olek, sellest leviv halb lõhn

kopituslehk
[nimisõna, substantiiv]
ebameeldiv niiskuse, hallituse lõhn, kopitanud lõhn

kopituslõhn
[nimisõna, substantiiv]
ebameeldiv niiskuse, hallituse lõhn, kopitanud lõhn

kopka
[nimisõna, substantiiv]
1. raha, eriti väiksem summa

2. raha

kopkas
[nimisõna, substantiiv]
1. raha, eriti väiksem summa

2. raha

kop-kop
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi koputamise või kopsimise heli

kopliaed
[nimisõna, substantiiv]
tara, aed kopli ümber

kopolümeer
[nimisõna, substantiiv]
mitme lähteaine ühisel polümeerimisel saadav aine

kopp
[nimisõna, substantiiv]
ekskavaatori, traktori vm masina osa, millega ammutatakse ja teisaldatakse pinnast vm materjali

koppadi-koppadi
[määrsõna, adverb]
annab edasi (hobuse) kappamist

koppel
[nimisõna, substantiiv]
1. taraga piiratud parem karjamaa, tänapäeval hrl süsteemipäraselt hooldatav ja väetatav kultuurkarjamaa osa

2. taraga piiratud karjamaa

koppelevaator
[nimisõna, substantiiv]
koppadega püstkonveier, mis on kinnitatudliikuva lindi või keti külge

koppima
[tegusõna, verb]
koputades või kopsides lööma, kergelt taguma

kopp-kopp
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi koputamise või kopsimise heli

kopplabidas
[nimisõna, substantiiv]
kausikujuline labidas mördi paigaldamiseks

kopptõstuk
[nimisõna, substantiiv]
kald- või püstjuhikuil liikuvate lasti kandvate koppadega tõstuk

kopra
[nimisõna, substantiiv]
1. kookospähklite kuivatatud viljaliha

2. kuivatatud kookospähkli tuumad

kopranahk
[nimisõna, substantiiv]
kopralt saadud karusnahk

kopranõre
[nimisõna, substantiiv]
1. kopra sabajuure piirkonna näärmete eritis, mida kasutatakse ravimina ja lõhnaainena

2. kopra näärmete eritis

kopratamm
[nimisõna, substantiiv]
kobraste rajatud tõke veekogus

koprofaag
[nimisõna, substantiiv]
1. teiste loomade (või ka enda) roojast toituv loom, hrl mõni näriline või mardikas

2. teiste loomade roojast toituv loom

koprolaalia
[nimisõna, substantiiv]
ebatsensuursete või rõvedate sõnade impulsiivne (haiguslik) väljaütlemine

kopruma
[tegusõna, verb]
tugevasti vahutama, vahuselt kobrutama

kopruma
[tegusõna, verb]
1. kipra, kortsu tõmbuma

2. väga krobeliseks minema

kops
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese ja õhku hingavate loomade rinnaõõnes asetsev paariline hingamiselund

2. üks kahest elundist keha sees, millega inimesed ja loomad hingavad

kops
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge löögi, millegi vastu põrkumise lühike tume heli

2. sellist heli põhjustav kerge löök

kops
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kerge löögi heli

2. kopsatusega, kopsatades

kopsakas
[omadussõna, adjektiiv]
hulgalt, koguselt suur

kopsama
[tegusõna, verb]
1. (korraks, järsku) kergelt lööma

2. kergelt millegi vastu kukkuma, põrkama

Ühendtegusõnad: maha kopsamamaha kopsama

kopsatama
[tegusõna, verb]
kerge löögiga millegi vastu kukkuma või põrkama

kopsatus
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge löögi, millegi vastu põrkumise lühike tume heli

2. sellist heli põhjustav kerge löök

kopsik
[nimisõna, substantiiv]
terasplekist, alumiiniumist vm materjalist varrega (vee)ammutamisnõu

kopsima
[tegusõna, verb]
1. korduvalt kergelt lööma

2. sel viisil midagi tegema

3. kergelt taguma

Ühendtegusõnad: kokku kopsimakokku kopsima

kopskala
[nimisõna, substantiiv]
mageveekala, kes hingab nii lõpuste kui ka kopsudega (Kirde-Austraalias, Kesk-Aafrikas, Lõuna-Ameerikas Amazonase jõgikonnas)

kopsservik
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuude tüvedel kasvav või kasvatatav valkjas kuni kahvatupruunikas söögiseen

kopsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kerge löögi heli

2. kopsatusega, kopsatades

kopstigu
[nimisõna, substantiiv]
mantliõõnest kujunenud kopsuga hingav maismaa- või mageveetigu

kopsuabstsess
[nimisõna, substantiiv]
piirdunud mädakogum kopsukoes

kopsualveool
[nimisõna, substantiiv]
mullilaadne õõnsus kopsus, mille abil toimub gaasivahetus vere ja sissehingatud õhu vahel

kopsuarst
[nimisõna, substantiiv]
kopsu- ja hingamisteede haiguste eriarst

kopsuarter
[nimisõna, substantiiv]
verd südamest kopsu kandev arter

kopsuastma
[nimisõna, substantiiv]
1. hingeldushoogudega või öiste õhupuudushoogudega iseloomustuv haigus

2. haigus

kopsubaas
[nimisõna, substantiiv]
kopsu alumine osa

kopsud-maksad
[nimisõna, substantiiv]
siseelundid, sisikond

kopsuemboolia
[nimisõna, substantiiv]
kopsuveresoonte ummistumine mujalt kandunud kehakestega (nt trombitükikestega)

kopsuemfüseem
[nimisõna, substantiiv]
haigus, millele on iseloomulik kopsualveoolide seinte hävimisest tingitud kopsu ruumala suurenemine

kopsugangreen
[nimisõna, substantiiv]
kopsu kärbumine roisubakterite toimel, kopsu roiskkärbus

kopsuhaige
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit kopsuhaigust, hrl tuberkuloosi põdev inimene

2. tuberkuloosihaige

kopsuhaigus
[nimisõna, substantiiv]
kopsu ja alumiste hingamisteede haigus, nt astma, kopsuvähk

kopsujuur
[nimisõna, substantiiv]
kopsu osa, mis läbib kopsuväratit

kopsukasvaja
[nimisõna, substantiiv]
(pahaloomuline) kasvaja kopsus

kopsukatarr
[nimisõna, substantiiv]
kopsutorude limaskesta põletik

kopsukatk
[nimisõna, substantiiv]
katkubakterite põhjustatud raske kopsupõletik, katku kopsuvorm

kopsukavern
[nimisõna, substantiiv]
kopsus kudede lagunemise tõttu tekkinud tühimik (hrl tuberkuloosi põhjustatud)

kopsukelme
[nimisõna, substantiiv]
kopsu kattev kelme

kopsukelmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
rinnaõõnt vooderdava ja kopsu katva kelme põletik

kopsukirurgia
[nimisõna, substantiiv]
kopsuhaiguste kirurgiline ravi, kopsulõikuste tegemine

kopsuklamüdioos
[nimisõna, substantiiv]
piisknakkuse teel leviv hingamisteede põletik, nt bronhiit või kopsupõletik

kopsuklamüüdia
[nimisõna, substantiiv]
kopsuklamüdioosi põhjustav väga väike mikroob

kopsukollaps
[nimisõna, substantiiv]
kopsu kokkulangemine

kopsukorditus
[nimisõna, substantiiv]
kopsu kokkulangemine

kopsukude
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt alveoolidest koosnev kopsu moodustav kude

kopsuma
[tegusõna, verb]
lühikest tuhmi heli andma (nt millegi vastu põrkumisel)

kopsumaht
[nimisõna, substantiiv]
õhu hulk, mida inimene on suuteline välja hingama pärast sügavaimat sissehingamist

kopsumädanik
[nimisõna, substantiiv]
piirdunud mädakogum kopsukoes

kopsunääre
[nimisõna, substantiiv]
kopsu lümfisõlm

kopsupool
[nimisõna, substantiiv]
üks kopsudest

kopsuproov
[nimisõna, substantiiv]
1. tuberkuliini süstimine naha sisse või hõõrumine naha pinnale, et tekkiva reaktsiooni järgi tuberkuloosi nakatumist kindlaks teha

2. tuberkuliinile reageerivuse proov

kopsupuhitus
[nimisõna, substantiiv]
haigus, millele on iseloomulik kopsualveoolide seinte hävimisest tingitud kopsu ruumala suurenemine

kopsupõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. kopsukoe põletik

2. põletik kopsudes

kopsurohi
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel õitsev lillade õitega karedakarvaline rohttaim

kopsusagar
[nimisõna, substantiiv]
lõhedega eralduv kopsupoole osa

kopsusamblik
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtpuudel kasvav pruunikas samblik, rahvameditsiinis kopsuhaiguste ravim

2. lehtsamblik

kopsusammal
[nimisõna, substantiiv]
teatava sambliku (Islandi käokõrva) rahvapärane nimetus

kopsusomp
[nimisõna, substantiiv]
mullilaadne õõnsus kopsus, mille abil toimub gaasivahetus vere ja sissehingatud õhu vahel

kopsutama
[tegusõna, verb]
1. korduvalt kergelt lööma

2. sel viisil midagi tegema

3. kergelt taguma

kopsutiib
[nimisõna, substantiiv]
üks kopsudest

kopsutiisikus
[nimisõna, substantiiv]
pikaajalise köhaga iseloomustuv tuberkuloosi vorm

kopsutipp
[nimisõna, substantiiv]
kopsu ülemine, kitsam osa

kopsutolmumus
[nimisõna, substantiiv]
1. sissehingatud tolmuosakestest tingitud krooniline kopsukahjustus

2. krooniline kopsukahjustus

kopsutoru
[nimisõna, substantiiv]
kopsusisene hingetoru haru, mis võimaldab gaasivahetust kopsude ja väliskeskkonna vahel

kopsutoruke
[nimisõna, substantiiv]
bronhi peenim haru

kopsutuberkuloos
[nimisõna, substantiiv]
pikaajalise köhaga iseloomustuv tuberkuloosi vorm

kopsuturse
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mille korral nt veenirõhu tõusu tõttu koguneb kopsudesse liigselt vedelikku

kopsutühik
[nimisõna, substantiiv]
kopsus kudede lagunemise tõttu tekkinud tühimik (hrl tuberkuloosi põhjustatud)

kopsutüvi
[nimisõna, substantiiv]
kaks jämedat veresoont, mille kaudu suundub veri kopsudesse

kopsuveen
[nimisõna, substantiiv]
kopsust südamesse suunduv veen

kopsuverejooks
[nimisõna, substantiiv]
vere väljavool kopsu- või bronhide veresoontest

kopsuvereringe
[nimisõna, substantiiv]
vere ringlus südame paremast vatsakesest kopsu kaudu tagasi südamesse

kopsuvähk
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline kopsukasvaja

kopsuvärat
[nimisõna, substantiiv]
koht kopsus, kus sisenevad kopsutoru, kopsuarter ja närvid ning väljuvad kopsuveenid ja lümfisooned

kopsuödeem
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mille korral nt veenirõhu tõusu tõttu koguneb kopsudesse liigselt vedelikku

kopt
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaegiptlaste ristiusku järeltulija

2. Egiptuse kristliku kiriku (kopti kiriku) liige

3. vanaegiptlaste ristiusku järglane

kopter
[nimisõna, substantiiv]
1. õhusõiduk, mis lendab pöörleva tiiviku tõstejõu toimel

2. õhus lendav sõiduk, mille peal on metallist osadest koosnev keerlev seade

kopteriplats
[nimisõna, substantiiv]
helikopterite õhkutõusmiseks ja maandumiseks rajatud ala

kopteriväljak
[nimisõna, substantiiv]
helikopterite õhkutõusmiseks ja maandumiseks rajatud ala

kopti
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
vanaegiptlaste ristiusku järeltulijatega, nende usuga või egiptuse keele viimase esinemiskujuga seotud

kopulatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
ühendav

kopulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (loomade) paaritumine

2. sugurakkude või kahe ainurakse liitumine sigimisel

kopuleerimine
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel:) enam-vähem sama läbimõõduga okste pookimine

kopuleeruma
[tegusõna, verb]
1. (loomade kohta:) paarituma

2. (sugurakkude kohta:) sigimisel liituma

koputaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teis(t)e peale kaebab või teise(d) üles annab

koputama
[tegusõna, verb]
1. hrl kuuldavate löökidega korduvalt kergelt lööma

2. nõrga jõuga korduvalt millegi vastu lööma

koputelema
[tegusõna, verb]
aeg-ajalt, korduvalt koputama

koputi
[nimisõna, substantiiv]
1. (kunstiliselt kujundatud) metallist koputusvahend, hrl maja välisuksel

2. endisaegne koputusvahend uksel

koputlema
[tegusõna, verb]
mingi elundi seisundit kindlaks tegema teatud kehapiirkonda sõrmedega või vasarakesega kergelt koppides

koputlus
[nimisõna, substantiiv]
kehapiirkonna koputlemine sõrme või vasarakesega, et mingi elundi seisundit kindlaks teha

koputus
[nimisõna, substantiiv]
1. kuuldavad kerged korduvad löögid

2. selliste löökide heli

3. koputamine

4. vastav heli

koraal
[nimisõna, substantiiv]
1. (katoliku kirikus:) ühehäälne saateta, ladinakeelse tekstiga koorilaul

2. (protestantlikus vm kirikus:) rahvuskeelne vaimulik laul

3. kirikulaul

koraaliprelüüd
[nimisõna, substantiiv]
1. koraali eelmäng

2. mingi koraali motiivil rajanev väiksem helitöö (hrl orelile)

koraan
[nimisõna, substantiiv]
1. islamiusuliste pühakiri, milles sisalduvad Allahi ilmutused prohvet Muhamedile

2. muhamedlaste pühakiri

koraanikool
[nimisõna, substantiiv]
(islamimaades:) algharidust (peamiselt usuharidust) andev õppeasutus

koraanipõletamine
[nimisõna, substantiiv]
islami vastu suunatud protestiaktsioon, mille käigus põletatakse islamiusuliste pühakirja

korall
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikameredes hrl kolooniatena põhjale kinnitunult elav hargneva värvilise lubitoesega õisloom

2. õisloom

3. selle lubitoes

korallikala
[nimisõna, substantiiv]
korallkala

koralliliiv
[nimisõna, substantiiv]
korallide lubikestadest tekkinud liiv

korallisaar
[nimisõna, substantiiv]
korallrahu(de)st kujunenud saar

korallisard
[nimisõna, substantiiv]
korallide hargnev lubitoes

koralljuur
[nimisõna, substantiiv]
1. korallikujulise risoomiga klorofüllita kollakasroheline rohttaim

2. rohttaim

korallkaelakee
[nimisõna, substantiiv]
korallidest kaelakee

korallkala
[nimisõna, substantiiv]
korallrahudel elav kala

korallkee
[nimisõna, substantiiv]
korallidest kaelakee

korall-liiv
[nimisõna, substantiiv]
korallide lubikestadest tekkinud liiv

korall-lubjakivi
[nimisõna, substantiiv]
korallide lubiskelette sisaldav hinnaline lubjakivi

korallmadu
[nimisõna, substantiiv]
öösel tegutsev värvikirev Ameerika mürknastik

korallnarmik
[nimisõna, substantiiv]
valge puuseen, mille pehmete rippuvate narmastega harulised viljakehad meenutavad koralli

korallpolüüp
[nimisõna, substantiiv]
korall (õisloomana)

korallpunane
[omadussõna, adjektiiv]
oranžika, kollaka varjundiga punane, pleekunud koralli värvi

korallrahu
[nimisõna, substantiiv]
1. lubjarikastest korallide lademetest kujunenud merepõhjakõrgendik

2. korallidest kujunenud kõrgendik merepõhjas

korallriff
[nimisõna, substantiiv]
1. lubjarikastest korallide lademetest kujunenud merepõhjakõrgendik

2. korallidest kujunenud kõrgendik merepõhjas

korallsaar
[nimisõna, substantiiv]
korallrahu(de)st kujunenud saar

korbakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohke) korbaga kaetud, krobelise pinnaga

2. puu kohta

3. naha kohta

korbane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohke) korbaga kaetud, krobelise pinnaga

2. puu kohta

3. naha kohta

korbatama
[tegusõna, verb]
kuivaks ja praguliseks muutuma, korbaga kattuma

korbits
[nimisõna, substantiiv]
väga pika sirge noka ja valdavalt pruuni sulestikuga lind

kord
[nimisõna, substantiiv]
1. õiguslikud ja sotsiaalsed normid, mis on kehtestatud seaduste, eeskirjade või tavadega

2. olukord, mis nendele vastab

3. normid, mis on kehtestatud seaduste või eeskirjadega

4. olukord, mis vastab nendele normidele

kord
[nimisõna, substantiiv]
1. märgib mingi üksiku sündmuse esinemist, üksikut juhtumit (ajalises korduvuses või ühena paljudest)

2. märgib mingi üksiku (korduva) sündmuse või tegevuse toimumise aega

3. juht[um]

kord
[nimisõna, substantiiv]
(õhuke) kattev kiht mingit ainet millegi pinnal

kord
[määrsõna, adverb]
1. mõnikord, vahel

2. näitab, et olukorrad vahetuvad

korda
[määrsõna, adverb]
1. heasse, sobivasse seisu, ootustele vastavasse seisundisse

2. heaks, sobivaks, vastavaks

kordaja
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatikas:) üksliikme arvuline, konstantne tegur (nt üksliikme 3ax^2 kordaja on 3)

kordaläinud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on läinud hästi, millega võib rahule jääda

kordama
[tegusõna, verb]
1. uuesti, teist korda või korduvalt midagi tegema, lausuma või esile tooma (nt sõnu, enda või teiste arvamusi)

2. midagi uuesti või korduvalt ütlema või sooritama

Ühendtegusõnad: järele kordama, järele kordama, läbi kordama, läbi kordama, üle kordamaüle kordama

kordamine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi tegemine uuesti, teist korda või korduvalt

2. õpitava uuesti läbi võtmine

kordaminek
[nimisõna, substantiiv]
1. õnnestumine

2. saavutus

kordamisi
[määrsõna, adverb]
1. järjekorras, mitte korraga, enne üks, siis teine

2. teineteise järel, enne üks ja pärast teine

kordamisküsimus
[nimisõna, substantiiv]
kitsam teemanimetus mingis aines õpitu läbivõtmiseks või täiendavaks harjutamiseks

kordamistest
[nimisõna, substantiiv]
õpitu kordamist ja kinnistamist võimaldav test

kordamistund
[nimisõna, substantiiv]
koolitund, kus korratakse õpitut

kordamisülesanne
[nimisõna, substantiiv]
ülesanne teatud aines õpitu kordamiseks või võtete kinnistamiseks

kordamööda
[määrsõna, adverb]
1. järjekorras, mitte korraga, enne üks, siis teine

2. teineteise järel, enne üks ja pärast teine

kordarv
[nimisõna, substantiiv]
positiivne naturaalarv, mis jagub peale ühe ja iseenda veel mõne naturaalarvuga (nt 36, mis jagub 4 ja 9-ga)

kordasaadetu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on teoks tehtud, sooritatu

kordasaatja
[nimisõna, substantiiv]
sooritaja

kordaseadmine
[nimisõna, substantiiv]
nõuetepärasesse või soovitud, (töö)korras seisundisse viimine

kordeballett
[nimisõna, substantiiv]
1. rühma- ja massitantse esitav balletirühm

2. balletirühm

kordiamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud hingamist ja vereringet ergutav ravim

2. erguti

kordistama
[tegusõna, verb]
1. mingi arv korda suurendama

2. kahe- või mitmekordselt suurendama

kordisti
[nimisõna, substantiiv]
seadis mingi toime või efekti mitmekordistamiseks või mõju suurendamiseks

kordistuma
[tegusõna, verb]
1. mingi arv korda suurenema

2. kahe- või mitmekordselt suurenema

korditseps
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Himaalajas kasvav seen, mida kasutatakse immuunsüsteemi tugevdamiseks, füüsilise vastupidavuse suurendamiseks ja organismi taastumiseks pärast haigust

kordituma
[tegusõna, verb]
1. (elundi vms kohta:) kokku vajuma, kokku langema

2. kokku langema

korditus
[nimisõna, substantiiv]
õõneselundi kokkulangemine

kordkorraline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähehaaval järjest toimuv, kord-korralt toimuv

2. järkjärguline

kord-korralt
[määrsõna, adverb]
1. vähehaaval, osakaupa, järk-järgult

2. järk-järgult

kordne
[omadussõna, adjektiiv]
mingi (endise) arvu, tasemega võrreldes teatud arv korda suurem (rohkem) või väiksem (vähem)

kordnik
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja kõige madalam politseinikuaste

2. vastav ametiisik

kordoba
[nimisõna, substantiiv]
Nicaragua suurem rahaühik

kordodroom
[nimisõna, substantiiv]
1. trossi otsas ringlevate mudellennukite või -autode katsetus- ja võistlusväljak

2. ohimudelistaadion

kordofon
[nimisõna, substantiiv]
muusikariist, mille heliallikas on võnkuv keel ja mille heli tugevdab kõlakast vms (nt viiul, kitarr, harf)

kordon
[nimisõna, substantiiv]
1. riigipiiri teatud lõiku valvava meeskonna või piirikaitse allüksuse paiknemise koht

2. piirivalvepunkt

kord-paar
[nimisõna, substantiiv]
üks või kaks korda (teatava aja jooksul)

kordselt
[määrsõna, adverb]
teatud arv korda

kordsus
[nimisõna, substantiiv]
mitmekordne olek, korduste olemasolu

korduma
[tegusõna, verb]
1. uuesti, taas või ikka jälle esinema või toimuma

2. kui miski kordub, siis see esineb või toimub uuesti

kordumatu
[omadussõna, adjektiiv]
mittekorduva, erilisena tähelepanu äratav, üksainus kord (sel viisil) esinev

kordus
[nimisõna, substantiiv]
millegi uuesti tegemine, lausumine, toimumine

korduseksam
[nimisõna, substantiiv]
negatiivse hinde korral uuesti sooritatav eksam

kordusetendus
[nimisõna, substantiiv]
(väljaspool plaani) uuesti toimuv etendus

kordusfilm
[nimisõna, substantiiv]
kinos või televisioonis juba varem näidatud film

kordushääletus
[nimisõna, substantiiv]
uus hääletus (hrl kahe enam hääli saanud kandidaadi vahel)

kordusjooks
[nimisõna, substantiiv]
uuesti sooritatav, korratav jooks

korduskasutama
[tegusõna, verb]
sama asja samal otstarbel korduvalt kasutama

korduskasutamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi korduv kasutamine samaks otstarbeks (vastandina ühekordsele kasutusele)

korduskasutatav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida saab samaks otstarbeks korduvalt kasutada, korduskasutusega

korduskasutus
[nimisõna, substantiiv]
millegi korduv kasutamine samaks otstarbeks (vastandina ühekordsele kasutusele)

korduskasutuspakend
[nimisõna, substantiiv]
taaskasutatav pakend, mida kasutatakse muutmata kujul korduvalt samal otstarbel

korduskohtumine
[nimisõna, substantiiv]
samade võistkondade vahel korratav mäng

korduskontsert
[nimisõna, substantiiv]
uuesti toimuv kontsert

korduskoosolek
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, mis kutsutakse kokku juhul, kui esmane koosolek ei ole osalejate vähesuse tõttu otsustusvõimeline, ja kus järgitakse sama päevakorda mis esmasel koosolekul

korduskülv
[nimisõna, substantiiv]
korduv seemnete, seemnevilja põllule, mullapinnale (või mulda) laiali jaotamine ja mullaga katmine

korduskünd
[nimisõna, substantiiv]
küntud põllu uuesti läbikündmine

korduslaul
[nimisõna, substantiiv]
lüroeepiline rahvalaul, milles kindlakskujunenud kompositsioonivõttena esineb teksti teatava osa täpne kordamine

kordusmatš
[nimisõna, substantiiv]
samade osavõtjate vahel uuesti toimuv võistlus

kordusmeetod
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) harjutusmeetod, mida iseloomustab ühe ja sama tegevuse mitmekordne uuesti tegemine puhkepauside järel

kordusmotiiv
[nimisõna, substantiiv]
korduvalt esinev motiiv (nt kunsti- või kirjandusteoses)

kordusmäng
[nimisõna, substantiiv]
samade võistkondade vahel korratav mäng

kordusmärk
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja märk helitöö mingi osa kordamiseks

kordussaade
[nimisõna, substantiiv]
raadio- või televisioonisaade, mida korratakse

kordussalm
[nimisõna, substantiiv]
korduv salm luuletuses või laulus

kordustest
[nimisõna, substantiiv]
teistkordne (või mitmendat korda toimuv) uuring või analüüs, mille käigus midagi välja selgitatakse, mõõdetakse, kontrollitakse või hinnatakse

kordustrükk
[nimisõna, substantiiv]
1. ilmunud teose uus, ka täiendatud või ümbertöötatud trükk

2. (erialaselt:) sama teose uue laoga trükk

kordusvalimised
[nimisõna, substantiiv]
uued, korratavad valimised

kordusvärss
[nimisõna, substantiiv]
reeglipäraselt korduv (juhtmõtet sisaldav) värss

kordusõppus
[nimisõna, substantiiv]
reservväelastele korraldatud sõjaväeõppus

korduv
[omadussõna, adjektiiv]
1. pidevalt, üha uuesti ettetulev

2. selline, mis kordub, esineb uuesti

korduvalt
[määrsõna, adverb]
1. mitte üks, vaid rohkem kordi, üha uuesti

2. mitte üks, vaid rohkem kordi

korduvkasutama
[tegusõna, verb]
sama asja samal otstarbel korduvalt kasutama

korduvkasutamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi korduv kasutamine samaks otstarbeks (vastandina ühekordsele kasutusele)

korduvkasutatav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida saab samaks otstarbeks korduvalt kasutada, korduskasutusega

korduvkasutus
[nimisõna, substantiiv]
millegi korduv kasutamine samaks otstarbeks (vastandina ühekordsele kasutusele)

korduvsünnitaja
[nimisõna, substantiiv]
teist või enamat korda sünnitav naine

korduvus
[nimisõna, substantiiv]
millegi korduv esinemine

kore
[omadussõna, adjektiiv]
1. pinnalt konarlik, krobeline ja seetõttu tugevasti kare

2. jämeda koega, tahumatu

korea
[nimisõna, substantiiv]
närvihaigus, mille tunnuseks on tahtele allumatud tõmblevad liigutused

korealane
[nimisõna, substantiiv]
1. Korea põhirahva liige

2. Korea (Lõuna- või Põhja-Korea) kodanik või elanik

3. Korea päritolu inimene

korealanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost korealane

korebetoon
[nimisõna, substantiiv]
jämedate pooridega kergbetoon

koredus
[nimisõna, substantiiv]
mingi pinna krobelisus ja karedus

koreograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsude looja ja tantsuetenduste seadja

2. tantsuseadja

koreograafia
[nimisõna, substantiiv]
tantsukunst, eriti tantsude ja balletietenduste loomise kunst

koreograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
koreograafia alale kuuluv, tantsuline

koreoloog
[nimisõna, substantiiv]
tantsuliigutuste analüüsimise ja kirjeldamise ehk koreoloogia spetsialist

koreoloogia
[nimisõna, substantiiv]
tantsuliigutuste analüüsimine ja kirjeldamine noodikirjaga sarnanevas graafiliste märkide süsteemis

koreoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
koreoloogiaga seotud, sellesse puutuv

kores
[nimisõna, substantiiv]
1. mulla jämedad osad (läbimõõt üle 1 mm)

2. mulla jämedad osad

koresööt
[nimisõna, substantiiv]
rohkesti toorkiudu sisaldav kuiv loomasööt (heinad, põhk, aganad)

korgas
[nimisõna, substantiiv]
kaldaalune õõnsus (nt vähkide, kalade varju- või elupaigana)

korgaskeha
[nimisõna, substantiiv]
rohkete kambrikestega moodustis sugutis ja kõdistis

korgi
[nimisõna, substantiiv]
madalakasvuline sileda karvaga karjakoer (tõunimetusena Pembroke'i Walesi korgi)

korgijook
[nimisõna, substantiiv]
narkoäris uimastava ainena kasutatava ravimi gammahüdroksübutüraadi ehk GHB rahvakeelne nimetus

korgikambium
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede korkkoes leiduv kambium

2. taimede korkkoes

korgimaks
[nimisõna, substantiiv]
tasu, mille eest võib klient võtta restorani või baari kaasa oma alkoholi

korginulg
[nimisõna, substantiiv]
USA lõunaosa mägedes kasvav paksu korbalise koorega igihaljas okaspuu, Eestis pargipuuna

korgipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Aasias kasvav sulgjate lehtede ja paksu krobelise koorega lehtpuu, Eestis ilupuu

2. lehtpuu

korgistama
[tegusõna, verb]
korgi või millegi korgitaolisega sulgema

korgistuma
[tegusõna, verb]
(taime pindmiste kudede kohta:) kõvaks, paksenenuks või puitunuks muutuma

korgistumine
[nimisõna, substantiiv]
taime pindmiste kudede muutumine kõvaks ja paksuks

korgitamm
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadel kasvav igihaljas nahkjate lehtedega tamm, mille tüvelt kooritakse korki

korgitasu
[nimisõna, substantiiv]
tasu, mille eest võib klient võtta restorani või baari kaasa oma alkoholi

korgits
[nimisõna, substantiiv]
1. korgisse keeratav riist pudelitelt korkide eemaldamiseks

2. vahend, mis keeratakse korgi sisse, et see pudelilt eemaldada

korgitser
[nimisõna, substantiiv]
1. korgisse keeratav riist pudelitelt korkide eemaldamiseks

2. vahend, mis keeratakse korgi sisse, et see pudelilt eemaldada

korgitõmbaja
[nimisõna, substantiiv]
1. korgisse keeratav riist pudelitelt korkide eemaldamiseks

2. vahend, mis keeratakse korgi sisse, et see pudelilt eemaldada

korgivinn
[nimisõna, substantiiv]
1. korgisse keeratav riist pudelitelt korkide eemaldamiseks

2. vahend, mis keeratakse korgi sisse, et see pudelilt eemaldada

kori
[nimisõna, substantiiv]
tooli seljatugi

koriander
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maades kasvav ja kasvatatav rohttaim, mille lehti, seemneid ja juuri kasutatakse maitse- ja ravimtaimena

2. vürtstaim

koridor
[nimisõna, substantiiv]
1. tubade rea ees või kahe rea vahel olev pikk kitsas ruum, kust lähevad uksed tubadesse

2. pikk kitsas ruum maja sees, kust lähevad uksed tubadesse

koridoripoliitika
[nimisõna, substantiiv]
seadusandjate vm otsustajate mõjutamine, lootes oma huvirühmale soodsaid otsuseid

korilane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes korjab endale toiduks loodusande (nt marju, puuvilju, seeni, seemneid, juuri)

korilus
[nimisõna, substantiiv]
1. (varastel aegadel elatusalana:) loodusandide (marjade, puuviljade, seente, seemnete, juurte) korjamine toiduks

2. loodusandide korjamine elatusalana

korin
[nimisõna, substantiiv]
madal vähekõlav rögisev häälitsus või ebamäärane tume loodushääl

korint
[nimisõna, substantiiv]
väike tume seemneteta rosin

korintlane
[nimisõna, substantiiv]
1. (Piiblis:) Korintose elanik

2. Korintoses rajatud koguduse liige

korisema
[tegusõna, verb]
madalat vähekõlavat rögisevat häält kuuldavale tooma

koristaja
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumide kraamija, puhastaja (hrl ameti poolest)

2. inimene, kelle töö on ruume koristada

koristajatädi
[nimisõna, substantiiv]
(naissoost koristaja kohta)

koristama
[tegusõna, verb]
1. mingit kohta prahist, mustusest vm üleliigsest puhastama, seda sel viisil korda tegema

2. mingit kohta puhastama, korda tegema

3. kuskile paigutama, panema

Ühendtegusõnad: ära koristamaära koristama

koristus
[nimisõna, substantiiv]
millegi puhtaks või korda tegemine

koristusaeg
[nimisõna, substantiiv]
valminud vilja või muude saaduste kokkukogumise või ülesvõtmise aeg

koristusjärgne
[omadussõna, adjektiiv]
pärast (saagi)koristamist toimuv

koristuskadu
[nimisõna, substantiiv]
valminud vilja või muu saagi raisku- või kaotsiminek koristamisel

koristuskaeveõõs
[nimisõna, substantiiv]
maapõue tühik, kus toimub maavara kaevandamine

koristusküps
[omadussõna, adjektiiv]
(vilja, põllu- või aiasaaduste kohta:) ülesvõtmiseks, koristamiseks valmis

koristusmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin, mida kasutatakse põrandate, tänavate vms puhastamiseks

koristuspind
[nimisõna, substantiiv]
koristatava põllumaa pindala

koristusviis
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas midagi puhastatakse, korrastatakse

korjakk
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Kamtšatka poolsaarel elava väikerahva liige

2. Kamtšatka poolsaarel elava pisirahva liige

korjama
[tegusõna, verb]
1. kusagilt midagi (ära või üles) võtma

2. siit-sealt vähehaaval või osakaupa midagi koguma

3. võtma näiteks seeni, lilli või marju enda kätte sealt, kus nad kasvavad

Ühendtegusõnad: kokku korjama, kokku korjama, üles korjamaüles korjama

korjamisaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajaperiood, millal korjatakse taimi, aia-, põllusaadusi vm

korjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. raha, esmete vm kogumine paljudelt isikutelt kellegi või millegi heaks, toetuseks vms

2. toetuseks, heategevaks otstarbeks

korjanduskarp
[nimisõna, substantiiv]
kitsa avaga karp rahalisteks korjandusteks

korjanduskott
[nimisõna, substantiiv]
(ühe või kahe puust varrega) kott kirikus korjandusel raha kogumiseks

korjandusleht
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik paber, kuhu korjanduse puhul märgitakse annetaja nimi ja annetatav summa

2. annetajate nimekiri

korje
[nimisõna, substantiiv]
millegi vähehaaval või osakaupa kogumine

korjeaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajaperiood, millal korjatakse taimi, aia-, põllusaadusi vm

korjelend
[nimisõna, substantiiv]
korjemesilaste lend õietolmu ja nektari kogumiseks

korjemaa
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, millelt hrl mesilased koguvad nektarit, õietolmu

korjemesilane
[nimisõna, substantiiv]
nektarit ja õietolmu kogumas käiv töömesilane

korjetaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille õitelt mesilased koguvad nektarit ja õietolmu (nt võilill, põdrakanep)

korjuma
[tegusõna, verb]
vähehaaval kogunema

korjus
[nimisõna, substantiiv]
looma või linnu laip (harvemini ka inimese surnukeha)

korjusepäev
[nimisõna, substantiiv]
12. märts eesti rahvakalendris

kork
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt korgitamme koorest saadav kerge elastne vedelikku mitteläbilaskev materjal

korkaine
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis ladestub taime rakukestas ja põhjustab selle korgistumist

2. korgistumist põhjustav aine

korkima
[tegusõna, verb]
korki peale panema, korgiga sulgema

Ühendtegusõnad: lahti korkimalahti korkima

korkjas
[omadussõna, adjektiiv]
korki meenutav, nt kõva, sitke või puitunud

korkkaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriseadis (sulavkaitse), mis lülitab liiga tugeva voolu korral elektriahela välja

2. elektriseadis

korkkude
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmeaastaste taimede esmase kattekoe all arenenud teisene kattekude, mis koosneb korgistunud kestaga surnud rakkudest

2. taimeosade teisene kattekude

korkparkett
[nimisõna, substantiiv]
korgitamme koorest valmistatud müra summutav parkett

korkujuk
[nimisõna, substantiiv]
korkmaterjalist ujuk

korkvender
[nimisõna, substantiiv]
laevakere ja kai või kahe laevakere vahele asetatav korgiga täidetud kott (löökide pehmendamiseks)

korkvest
[nimisõna, substantiiv]
riidesse õmmeldud korgist päästevest, mis hoiab õnnetusse sattunu veepinnal

korma
[nimisõna, substantiiv]
Indiast pärinev jogurti või puljongi ja rohkete vürtsidega valmistatav panniroog lihast või köögiviljadest

kormofüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem taim, mille rakud on eristunud kudedeks ja keha liigendunud varreks, lehtedeks ja juureks

2. kõrgemal arenguastmel taim

kormoran
[nimisõna, substantiiv]
ülemaailmse levikuga pardi- kuni hanesuurune karmi tumeda sulestikuga kalatoiduline veelind

kormus
[nimisõna, substantiiv]
juureks, varreks ja lehtedeks eristunud keha kõrgematel taimedel

korner
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) löök väljaku nurgast, millega üle otsajoone läinud pall jälle mängu pannakse

kornet
[nimisõna, substantiiv]
1. ratsaväeohvitseri madalaim auaste paljudes riikides alates 15. sajandist

2. selles auastmes ohvitser

kornet
[nimisõna, substantiiv]
1. trompetiga sarnane väiksem pehmema tämbriga vaskpuhkpill

2. vaskpuhkpill

kornetimängija
[nimisõna, substantiiv]
kornetil mängija (orkestris vm)

kornetist
[nimisõna, substantiiv]
kornetil mängija (orkestris vm)

korniline
[omadussõna, adjektiiv]
kare, sõmer

kornišon
[nimisõna, substantiiv]
eriti väike marineeritud kurk, hrl suupistena või toidu kaunistamiseks

koronaararter
[nimisõna, substantiiv]
südameseina verega varustav aordi haru

koronaarhaigus
[nimisõna, substantiiv]
haigus, kus arterite ummistumise tagajärjel on südamelihases hapnikuvaegus

koronaviirus
[nimisõna, substantiiv]
hingamisteede nakkusi põhjustav Coronaviridae sugukonda kuuluv viirus

koroner
[nimisõna, substantiiv]
vägivaldsete surmajuhtude ametlik uurija Inglismaal, USA-s vm

koronts
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviiruse SARS-CoV-2 põhjustatud haigus, mille sümptomid on köha, palavik ja hingamisraskused

koroona
[nimisõna, substantiiv]
1. lauamäng, kus väikesi kettaid püütakse kepi ja suurema ketta abil lüüa mängulaua nurkades olevatesse aukudesse

2. lauamäng

koroona
[nimisõna, substantiiv]
atmosfäärirõhule lähedasel rõhul toimuv sõltumatu elektrivool gaasis, millega kaasneb sinakas helendus

koroona
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviiruse SARS-CoV-2 põhjustatud haigus, mille sümptomid on köha, palavik ja hingamisraskused

koroona-aasta
[nimisõna, substantiiv]
koroonanakkuse ulatusliku leviku ja koroonapiirangute aasta

koroonaaeg
[nimisõna, substantiiv]
koroonanakkuse ulatusliku leviku ja koroonapiirangute aeg

koroonadetektiiv
[nimisõna, substantiiv]
terviseameti töötaja, kes võtab ühendust koroonapositiivsetega ja nende lähikontaktsetega, nõustab neid ning selgitab välja nakkuskolded

koroonaeitaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes eitab koroonaviiruse või koroonahaiguse olemasolu

koroonaepideemia
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hulgaline haigestumine koroonahaigusse

koroonahaige
[nimisõna, substantiiv]
koroonahaigust põdev inimene

koroonahaigus
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviiruse SARS-CoV-2 põhjustatud haigus, mille sümptomid on köha, palavik ja hingamisraskused

koroonajuhtum
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviirusega SARS-CoV-2 nakatumise juhtum

koroonakilod
[nimisõna, substantiiv]
(kaalutõusu kohta koroonapandeemia piirangute ajal)

koroonakolle
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus levib koroonaviirus SARS-CoV-2, sealsed nakatunud inimesed

koroonakriis
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviiruse SARS-CoV-2 laialdasest levikust ja selle tõkestamise meetmetest põhjustatud raske olukord majanduses ja muudes eluvaldkondades

koroonalahendus
[nimisõna, substantiiv]
atmosfäärirõhule lähedasel rõhul toimuv sõltumatu elektrivool gaasis, millega kaasneb sinakas helendus

koroonalaine
[nimisõna, substantiiv]
koroonanakkuse hulgaline ja laialdane levik

koroonalaud
[nimisõna, substantiiv]
neljakandiline laud koroona mängimiseks

koroonanakatumine
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviirusega SARS-CoV-2 nakatumine, selle juhtude arv

koroonanakkus
[nimisõna, substantiiv]
nakatumine koroonaviirusega SARS-CoV-2

koroonane
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on palju koroonaviirust SARS-CoV-2, sellega nakatumist või kus võib olla selle viiruse osakesi

koroonaohver
[nimisõna, substantiiv]
koroonahaigusesse, COVID-19-sse surnud inimene

koroonapagulane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pageb kodumaalt mujale koroonaviiruse SARS-CoV-2 hirmu tõttu

koroonapandeemia
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hulgaline haigestumine koroonahaigusse, mis haarab kogu maailma

koroonapass
[nimisõna, substantiiv]
ametlik tõend COVID-19 vastu vaktsineerimise, hiljutise haiguse läbipõdemise või negatiivse testitulemuse kohta

koroonapatsient
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel ravitakse koroonahaigust, COVID-19-diagnoosiga patsient

koroonapiirang
[nimisõna, substantiiv]
koroonapandeemia tõttu kehtestatud piirang ühiskonna elus (nt kontaktõppe keeld, meelelahutuskohtade sulgemine)

koroonapositiivne
[omadussõna, adjektiiv]
koroonaviirusega SARS-CoV-2 nakatunud

koroonaproov
[nimisõna, substantiiv]
ninaneelust, süljest vm analüüsimiseks võetud materjal, mille põhjal tehakse kindlaks, kas organismis leidub koroonaviirust SARS-CoV-2

koroonapuhang
[nimisõna, substantiiv]
koroonanakkuse puhang mingis kohas või asutuses

koroonaravi
[nimisõna, substantiiv]
koroonahaiguse ravimine

koroonaravim
[nimisõna, substantiiv]
koroonahaiguse ravim

koroonasuremus
[nimisõna, substantiiv]
koroonasurmade arv mingis ajavahemikus

koroonasurm
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviiruse SARS-CoV-2 põhjustatud surm, surm koroonahaigusesse

koroonasüst
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne ravimi süstimine kaitseks koroona vastu

koroonatest
[nimisõna, substantiiv]
ninaneelukaape, süljeproovi vm analüüsiks mineva materjali andmine/võtmine, et tuvastada koroonaviiruse SARS-CoV-2 leidumine organismis

koroonatestimine
[nimisõna, substantiiv]
koroonatesti tegemine, et tuvastada koroonaviirusega SARS-CoV-2 nakatumine

koroonatõend
[nimisõna, substantiiv]
ametlik tõend COVID-19 vastu vaktsineerimise, hiljutise haiguse läbipõdemise või negatiivse testitulemuse kohta

koroonavaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviiruse SARS-CoV-2 vastane vaktsiin

koroonavaktsineerimine
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviirus SARS-CoV-2 vastu vaktsineerimine

koroonavastane
[omadussõna, adjektiiv]
koroonaviirus SARS-CoV-2 vastase toimega

koroonaviirus
[nimisõna, substantiiv]
hingamisteede nakkusi põhjustav Coronaviridae sugukonda kuuluv viirus

koroonaviirushaigus
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviiruse SARS-CoV-2 põhjustatud haigus, mille sümptomid on köha, palavik ja hingamisraskused

koroonik
[nimisõna, substantiiv]
koroonahaigust põdev inimene

korp
[nimisõna, substantiiv]
korkkoest koosnev puukoore väline surnud osa

korp
[nimisõna, substantiiv]
1. väike sõõrjas kohupiimast kattega saiake

2. sellise kattega plaadisai

korp
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolkeral elutsev suur üleni must metalliläikeline lind

korp
[nimisõna, substantiiv]
kinnine üliõpilasorganisatsioon, mille liige hrl kannab eraldusvärvidega mütsi ja rinnapaela

korp!
kinnine üliõpilasorganisatsioon, mille liige hrl kannab eraldusvärvidega mütsi ja rinnapaela

korpa
[määrsõna, adverb]
kooriku või kärnaga kaetuks, korbatanuks

korpas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
kooriku või kärnaga kaetud, korbatanud

korphöövel
[nimisõna, substantiiv]
1. kumera teraga (tihti ka kumera tallaga) höövel peamiselt nõgusate pindade hööveldamiseks

2. nõgusa pinna hööveldamiseks

korplööve
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakaspruun ketendav koorik hrl imiku peanahal

2. peakärn imikutel

korporant
[nimisõna, substantiiv]
korporatsiooni kuuluv üliõpilane

korporantlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. korporatsiooni kommete, reeglitega seotud, korporantidele omane

2. korporandi-

korporatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
ühiste (tööalaste, seisuslike) huvidega kitsa isikute rühmaga seotud, hrl teistele tõkestatud või piiratud

korporatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. juriidilise isiku õigustega suur äriorganisatsioon või ettevõtete ühendus

2. suur äriorganisatsioon või ettevõtete ühendus

korpsamblik
[nimisõna, substantiiv]
koorikuna kividel, puude koorel või mujal esinev samblik

korpulentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehalt suur, hrl ka üsna paks

2. tüse

korpuma
[tegusõna, verb]
kuivaks ja praguliseks muutuma, korbaga kattuma

korpus
[nimisõna, substantiiv]
1. masinat või seadet kaitsev (või kaunistav) kõva kate

2. masina või seadme peal olev kõva kate, mille eesmärk on seda kaitsta (ja ilusamaks teha)

korpuskiri
[nimisõna, substantiiv]
10-punktine trükikiri (kõrgusega 3,761 mm)

korpuskul
[nimisõna, substantiiv]
1. aineosake (nt aatom, molekul, elektron)

2. aineosake

korpuskulaarkiirgus
[nimisõna, substantiiv]
laetud aineosakeste voog (alfa-, beeta- või neutronkiirgus)

korpuskulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. korpuskulitest koosnev

2. korpuskulitesse puutuv, korpuskulitega seotud

korpuslingvistika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse suund, mis tegeleb tekstikorpuste koostamise, töötlemise ja kasutamisega

korpusmööbel
[nimisõna, substantiiv]
mööbliesemed, mille põhiotstarbeks on mitmesuguste asjade hoidmine ja paigutamine (nt kapid ja riiulid)

korpuspäringusüsteem
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mida kasutatakse keeleteaduses kirjalikest või suulistest tekstidest koosneva elektroonilise andmekogu ehk korpuse analüüsimisel

korpustaru
[nimisõna, substantiiv]
korpustest koosnev mesitaru (raamtaru), mille kõrgus ületab laiuse

korra
[määrsõna, adverb]
kunagi minevikus, millalgi minevikus

korraarmastaja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. ettenähtud korrast kinnipidav, (puhtust ja) korda hindav

2. selline inimene

korraga
[määrsõna, adverb]
1. üllatuslikult (kiiresti, sel samal hetkel), ette nägematult, ette teatamata vms

2. (kiiresti ja) nii et ei osanud ette näha

korrakaitse
[nimisõna, substantiiv]
avalikku korda ähvardava ohu ennetamine, väljaselgitamine ja tõrjumine ning korrarikkumise kõrvaldamine hrl politsei poolt

korrakaitsepunkt
[nimisõna, substantiiv]
piirkondlik punkt avaliku korra järele valvamiseks (Nõukogude ajal tegutsesid seal miilits ja rahvamalev, tänapäeval nt munitsipaalpolitsei)

korrakaitsja
[nimisõna, substantiiv]
1. avaliku korra järele valvav ametiisik, hrl politseinik

2. harilikult politseinik

korrakindel
[omadussõna, adjektiiv]
järjekindlalt kindla korra järgi toimuv

korrakohane
[omadussõna, adjektiiv]
ettenähtud reeglitele, kehtestatud korrale vastav

korraks
[määrsõna, adverb]
1. (üsna) lühikeseks ajaks või lühikest aega

2. lühikeseks ajaks või lühikest aega

korral
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegi esinedes või toimudes, juhul, kui miski ilmneb

2. millegi tekkimisel või esinemisel

korralage
[omadussõna, adjektiiv]
ilma kindla, ettenähtud korra või süsteemita (esinev, toimuv või toimiv)

korralagedus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla, ettenähtud korra puudumine millegi toimimises (nt asutuses, süsteemis)

2. suur segadus

korraldaja
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit üritust, ettevõtmist organiseeriv inimene, organisatsioon või asutus

2. inimene või asutus, kes organiseerib mingit üritust või ettevõtmist

korraldama
[tegusõna, verb]
1. mingit üritust, tegevust ette valmistama ja teoks tegema

2. midagi ette valmistama ja ellu viima

Ühendtegusõnad: ära korraldama, ära korraldama, ümber korraldamaümber korraldama

korraldamatus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus pole antud juhiseid, käske millegi tõrgeteta toimimiseks või kus miski on ettevalmistamata, vajalikku, sobivasse korda või seisu seadmata

korraldav
[omadussõna, adjektiiv]
(toimkonna, komisjoni vms kohta:) mingit üritust ette valmistav ja seda läbi viiv

korralduma
[tegusõna, verb]
end ise korraldama, (justkui) iseenesest toimuma või korda saama

korraldus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ülesande täitmisele suunav ettekirjutus (nt käsk, nõue)

2. üksikjuhu kohta antav ametivõimu määrus vm (haldus)akt

3. käsk, nõue

korraldusjuht
[nimisõna, substantiiv]
ürituse, töö vm korraldamist juhtiv isik

korralduskomitee
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit üritust vms korraldav rühm inimesi

2. organiseerimiskomitee

korralduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ürituse vms läbiviimise, korraldamisega seotud

2. millegi korraldamisega seotud

korraldustoimkond
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit üritust vms korraldav rühm inimesi

2. organiseerimiskomitee

korralik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingeid nõudeid, ülesandeid täpselt järgiv, neid hästi täitev või neile hästi vastav, (ettenähtud) omadustelt või tulemuselt laitmatu

2. selline, kes täidab oma ülesandeid hästi ja nii, nagu vaja

3. heade kommetega

4. hoolikas, täpne

korralikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. loomupärane korrast kinnipidamine

2. laitmatu käitumine

korralikult
[määrsõna, adverb]
1. nagu peab, nii, et mingid nõuded, ülesanded on täpselt järgitud, hästi täidetud

2. nii, et mingid nõuded on hästi ja vajalikul viisil täidetud

3. heade kommete kohaselt

korraline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindla korra järgi ette nähtud, sel viisil esinev või toimuv

2. kindla korra järgi ette nähtud

korralt
[määrsõna, adverb]
1. otsekohe, jalamaid, korrapealt

2. korrapealt, ühe korraga

korrameel
[nimisõna, substantiiv]
korraarmastus, arusaam korrast

korrapealt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

korrapidaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kelle ülesandeks on (tema järjekorra tulles) teatud ruumides või piirkonnas korra eest hoolt kanda

korrapidajaõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
koolis vahetundide ajal korra järele valvav õpetaja

korrapära
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla korra järgi läbiviimine või toimumine, kindla korra ilmnemine

2. ühtlaste vaheaegadega, ühtlases rütmis toimumine või sooritamine

korrapäraline
[omadussõna, adjektiiv]
korrapärane

korrapärane
[omadussõna, adjektiiv]
väliskujult, ehituselt, asetuselt kindlale korrale vastav (nt sümmeetriline)

korrapäraselt
[määrsõna, adverb]
1. kindla korra järgi

2. regulaarselt

3. ühtlaselt

korrapärastama
[tegusõna, verb]
kindla korra (nt teatavate ettekirjutuste) järgi toimima, toimuma või esinema panema

korrapärastuma
[tegusõna, verb]
1. kindla korra järgi toimuma või esinema hakkama

2. ühtlaste vaheaegadega, ühtlases rütmis toimuma hakkama

korrapärasus
[nimisõna, substantiiv]
väliskujult, ehituselt, asetuselt kindlale korrale vastav olek (nt sümmeetrilisus)

korrapäratu
[omadussõna, adjektiiv]
väliskujult, ehituselt, asetuselt ilma kindla korrata (nt ebasümmeetriline)

korrarikkuja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes avalikus kohas kehtivaid reegleid rikub, kellegi õigusi kahjustab

korrarikkumine
[nimisõna, substantiiv]
avalikus kohas kehtiva õigusnormi rikkumine, kellegi õiguste kahjustamine

korras
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. heas, sobivas seisus, ootustele vastavas seisundis

2. heas, sobivas, eluks ja tööks vajalikus või teatavatele nõudmistele või ootustele vastavas seisundis

3. selliseis seisundis, mis on hea, sobiv või vastab ootustele

korras
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
viisil, moel, kujul

korrashoid
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi hoone, ruumi või ala hoidmine kasutamiskõlblikuna, toimivana või korralikuna (nt tervena, puhtana)

korrashoidmine
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi hoone, ruumi või ala hoidmine kasutamiskõlblikuna, toimivana või korralikuna (nt tervena, puhtana)

korrasioon
[nimisõna, substantiiv]
1. tuulega edasikanduva liiva kulutav ja lihviv toime

2. tuulest kantud liiva kulutav ja lihviv toime

korrasolek
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, kus mingi seade, süsteem vm on tööks, kasutamiseks sobiv, toimib normaalselt või on korras (nt täielik, terve, puhas)

2. töökorras olek

korrasolu
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, kus mingi seade, süsteem vm on tööks, kasutamiseks sobiv, toimib normaalselt või on korras (nt täielik, terve, puhas)

2. töökorras olek

korrast
[määrsõna, adverb]
järjestikku, järjest, kordamööda

korrastama
[tegusõna, verb]
1. midagi (korrast ära olevat) kasutamiskõlblikku, sobivasse või toimivasse olekusse viima, hrl terveks, vastupidavaks või puhtaks tegema

2. kuskil või milleski korda looma

korrastamatus
[nimisõna, substantiiv]
millegi kindlalt ettevalmistamata, läbimõeldult paika, korda seadmata olek või toimimine

korrastatus
[nimisõna, substantiiv]
millegi kindlalt ettevalmistatud, läbimõeldult paika, korda seatud olek või toimimine

korrastikku
[määrsõna, adverb]
kihtidena (üksteise peal), kordade viisi

korrastuma
[tegusõna, verb]
kasutamiskõlblikku, sobivasse või normaalselt toimivasse olekusse minema

korrastus
[nimisõna, substantiiv]
millegi (korrast ära oleva) kasutamiskõlblikku, sobivasse või toimivasse olekusse viimine, millegi kordategemine

korrategu
[nimisõna, substantiiv]
(feodaalajal:) teorendi osana talude poolt kordamööda mõisale sooritatud töö (peamiselt mõisakarja talitamine)

korrateoline
[nimisõna, substantiiv]
(feodaalajal:) mõisas korrateol käinud talupoeg

korratu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma kindla, ettenähtud korra või süsteemita (esinev, toimuv või toimiv)

korratus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla, ettenähtud korra puudumine millegi toimimises (nt asutuses, süsteemis)

2. suur segadus

korravalve
[nimisõna, substantiiv]
avaliku korra järele valvamine

korravalvur
[nimisõna, substantiiv]
1. avaliku korra järele valvav ametiisik, hrl politseinik

2. harilikult politseinik

korrektiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. parandus, täiendus või täpsustus

2. parandus, täpsustus

korrektne
[omadussõna, adjektiiv]
(töö, teostuse kohta:) mingeid nõudeid, juhiseid teatavas olukorras täpselt, kõrvalekaldumata täitev, (ettenähtud) omadustelt või tulemuselt laitmatu

korrektor
[nimisõna, substantiiv]
õigekirja kontrolliv isik, keelevigade parandaja, korrektuuri lugeja (nt ajalehetoimetuses, kirjastuses)

korrektselt
[määrsõna, adverb]
1. korralikult, laitmatult

2. viisakalt

korrektsioon
[nimisõna, substantiiv]
valuuta, aktsiate vm hindades paranduste, täpsustuste tegemine, hindade korrigeerimine

korrektuur
[nimisõna, substantiiv]
1. publikatsiooni trükieelse paberkoopia või elektroonilise koopia lugemine ja leitud vigade parandamine

2. tõmmis või väljatrükk

3. kirja- ja trükivigade parandamine

korrektuurilint
[nimisõna, substantiiv]
valge lintmaterjal paranduste tegemiseks kirjutatud (või trükitud) tekstis (parandatava koha katmise ja ülekirjutamise teel)

korrektuurimärk
[nimisõna, substantiiv]
tingmärk teksti väljatrükis või korrektuurpoognas esineva vea parandamiseks

korrektuurlint
[nimisõna, substantiiv]
valge lintmaterjal paranduste tegemiseks kirjutatud (või trükitud) tekstis (parandatava koha katmise ja ülekirjutamise teel)

korrektuurpoogen
[nimisõna, substantiiv]
küljendatud trükilaolt tehtud tõmmis korrektuuri lugemiseks (paranduste tegemiseks)

korrektuurtõmmis
[nimisõna, substantiiv]
(trükinduses:) küljendatud korrektuurpoognast tehtud jäljend paberil

korrelaat
[nimisõna, substantiiv]
omavahel vastastikuses seoses oleva objekti, sündmuse, funktsiooni vm paari üks liige

korrelatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kahe või enama objekti, sündmuse, funktsiooni vm kohta:) vastastikuses, hrl põhjuslikus seoses olev

2. vastastikuses seoses olev

korrelatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vastastikune seotus, hrl põhjuslik suhe kahe või mitme objekti, sündmuse, funktsiooni vm (mõõtmistulemuse) vahel, mis näitab vastastikuse seose tugevust (hrl arvulise korrelatsioonikordajana)

2. vastastikune seos, suhteseos

korrelatsioonikoefitsient
[nimisõna, substantiiv]
kahe muutuja vastastikuse seotuse tugevuse arvuline näitaja

korrelatsioonikordaja
[nimisõna, substantiiv]
kahe muutuja vastastikuse seotuse tugevuse arvuline näitaja

korreleerima
[tegusõna, verb]
(kahe või enama objekti, sündmuse, funktsiooni vm kohta:) vastastikusesse, hrl põhjuslikku seosesse viima

korreleeruma
[tegusõna, verb]
(kahe või enama objekti, sündmuse, funktsiooni vm kohta:) vastastikuses, hrl põhjuslikus seoses olema

korrespondeerima
[tegusõna, verb]
kirjavahetuses olema, kirjavahetust pidama

korrespondent
[nimisõna, substantiiv]
1. ajalehe, ajakirja, raadio, televisiooni vm teabekanali ajakirjanik, kes kirjutab või hangib kaastööd talle määratud piirkonnast või ainealalt

2. kirjasaatja

3. kirjavahetaja

korrespondentkonto
[nimisõna, substantiiv]
pangakonto, millel arvestatakse teise panga korraldusel ja arvel sooritatud pangaoperatsioone

korrespondentliige
[nimisõna, substantiiv]
akadeemia või teadusühingu liige, kes on valitud väljastpoolt

korrespondents
[nimisõna, substantiiv]
1. (vormipärane ametlik) kirjavahetus, hrl kirjad kogumina, aga ka kirja teel suhtlemine

2. kirjavahetus

korrigeerima
[tegusõna, verb]
midagi (õigemaks, paremaks) sättima, millessegi parandusi, täpsustusi tegema

korris
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogilistel kaevamistel korraga läbikaevatav kiht

korrodeerima
[tegusõna, verb]
metalli vm materjali osaliselt hävitama, lagundama keskkonnas toimuvate keemiliste reaktsioonide tõttu (nt sööbiva aine, hapniku toimel), korrosiooni põhjustama

korrodeeruma
[tegusõna, verb]
(metalli vm materjali kohta:) osaliselt hävima, lagunema keskkonnas toimuvate keemiliste reaktsioonide tõttu (nt sööbiva aine, hapniku toimel)

korrosioon
[nimisõna, substantiiv]
metalli vm materjali osaline häving, lagunemine keskkonnas toimuvate keemiliste reaktsioonide tõttu (nt sööbiva aine, hapniku toimel)

korrosioonikindel
[omadussõna, adjektiiv]
vee ja õhu või sööbivate ainete toimele, korrosiooni suhtes vastupidav, korrosioonile allumatu

korrumpeerima
[tegusõna, verb]
1. kõlbeliselt rikkuma, (altkäemaksuga) ära ostma

2. altkäemaksuga ära ostma

3. kõlbeliselt laostama

korrumpeeruma
[tegusõna, verb]
1. ametiseisundi kuritarvitamise vms teo mõju alla sattuma, korruptsioonist haaratud saama

2. kõlbeliselt laostuma

korruptant
[nimisõna, substantiiv]
altkäemaksu või muuga äraostetav, ametiseisundit kuritarvitav ametnik

korruptiivne
[omadussõna, adjektiiv]
ametnikkonna äraostetavuse, altkäemaksuvõtmise vm ametiseisundi kuritarvitamisega, korruptsiooniga seotud

korruptsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ametnikkonna äraostetavus, altkäemaksuvõtmine, ametiseisundi kuritarvitamine omakasu eesmärgil vms rikutus, moraalne laostumus

2. ametnike või poliitikute ebaseaduslik käitumine (tavaliselt raha võtmine mingite teenete eest)

3. ametiisikute äraostetavus

korruptsioonihõnguline
[omadussõna, adjektiiv]
korruptsioonile vihjav

korruptsioonilõhnaline
[omadussõna, adjektiiv]
korruptsioonile vihjav

korruptsioonisüüdistus
[nimisõna, substantiiv]
süüdistus hrl ametiseisundi kuritarvitamises omakasu eesmärgil

korruptsioonivastane
[omadussõna, adjektiiv]
korruptsiooni ennetav ja tõkestav

korrus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone osa, mille moodustavad ühel tasandil asuvad ruumid

2. kõik ruumid, mis asuvad hoones samal kõrgusel

korrusbuss
[nimisõna, substantiiv]
kahekorruseline buss

korruselamu
[nimisõna, substantiiv]
mitmekorruseline elumaja

korrusmaja
[nimisõna, substantiiv]
mitmekorruseline elumaja

korrusparkla
[nimisõna, substantiiv]
mitmekorruseline autoparkla

korrutama
[tegusõna, verb]
pidevalt, ikka ja jälle ühte ja sama ütlema, pidevalt, tüütuseni üle kordama

Ühendtegusõnad: läbi korrutama, läbi korrutama, üle korrutamaüle korrutama

korrutamine
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatiline tehe:) antud arvu suurendamine teatav arv korda (nt 3 x 3)

korrutamistabel
[nimisõna, substantiiv]
tabel kahe arvu järgi korrutise leidmiseks kümnendsüsteemis

korrutamistehe
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatiline tehe:) antud arvu suurendamine teatav arv korda (nt 3 x 3)

korrutatav
[nimisõna, substantiiv]
arv, millega korrutatakse

korrutis
[nimisõna, substantiiv]
korrutamistehte tulemus või avaldis kujul a x b, korrutamisel saadud arv (3 x 3 = 9)

korrutus
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatiline tehe:) antud arvu suurendamine teatav arv korda (nt 3 x 3)

korrutusmasin
[nimisõna, substantiiv]
varasemaaegne masin tekstiilkiu, lõnga või niidi korrutamiseks

korrutusmärk
[nimisõna, substantiiv]
korrutamise tehtemärk (· või ×)

korrutustabel
[nimisõna, substantiiv]
tabel kahe arvu järgi korrutise leidmiseks kümnendsüsteemis

korsaar
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne mereröövel

2. mereröövel

korsaaž
[nimisõna, substantiiv]
kleidi kitsas, sageli nööritav õlapaelteta ülaosa

korsatama
[tegusõna, verb]
1. (hrl hobuse kohta:) järsku korraks norskamist meenutavat häält tegema

2. korraks korskama

korse
[nimisõna, substantiiv]
norskamist meenutav häälitsus

korsett
[nimisõna, substantiiv]
ülakeha, vöökohta ning puusi vormiv ja toetav naiste pesuese

korsiklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Korsika põhirahva liige

2. Korsika saare elanik

3. Korsikalt pärit inimene

korskama
[tegusõna, verb]
(hrl hobuse kohta:) norskamist meenutavat häält tegema

korso
[nimisõna, substantiiv]
pidustused, kus sõidetakse (lilledega) ehitud sõidukites rongkäigus läbi linna

korsten
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl püstine torujas asi (ka ehitis), mille kaudu juhitakse suits või heitgaasid välja õhku

2. toru moodi asi, mille kaudu suits hoonest välja pääseb

korstnajalg
[nimisõna, substantiiv]
korstna alumine, küttekolde lähedane massiivsem osa

korstnajupp
[nimisõna, substantiiv]
lühike korsten

korstnakate
[nimisõna, substantiiv]
korstna või toru otsa sademete vm mõju kaitsev kate

korstnaluud
[nimisõna, substantiiv]
hrl terasest luud, millega puhastatakse korstnat

korstnalõõr
[nimisõna, substantiiv]
korstna sees olev lõõr

korstnapits
[nimisõna, substantiiv]
üle katuse ulatuv korstna osa

korstnapühkija
[nimisõna, substantiiv]
isik, kelle ametiks on korstnate ja lõõride puhastamine tahmast

korstnasuu
[nimisõna, substantiiv]
korstna ülaosas olev ava

korteež
[nimisõna, substantiiv]
riigijuhti, valitsejat vm kõrget ametnikku saatev inimeste ja sõidukite rivi

kortel
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne vedelike mõõtühik: veerand toopi ehk 300 ml

korter
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest või mitmest toast ja hrl kõrvalruumidest koosnev eluruumide kogum

2. grupp eluruume, mis koosneb ühest või mitmest toast ja köögist

3. eluruumide kogum

korterelamu
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme või enama korteriga ja ühise trepikojaga (või ühiste trepikodadega) maja

2. suur maja, kus on korterid ja ühised trepikojad

korterijärjekord
[nimisõna, substantiiv]
1. korteritaotlejate nimekirjas seisjad

2. korteritaotlemise kord või süsteem

korterikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellega elatakse samas korteris, kuulumata ühte perekonda

korterikitsikus
[nimisõna, substantiiv]
kitsad korteriolud, korteripuudus

korterikuulutus
[nimisõna, substantiiv]
korteri ostmise, müümise või vahetamise kuulutus

korteriline
[nimisõna, substantiiv]
kellegi juures korteris olija, samas korteris ööbija

korteriline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud arvust korteritest koosnev

korterimure
[nimisõna, substantiiv]
mure, kuidas korterit või peavarju saada

korterinaaber
[nimisõna, substantiiv]
1. naaberkorteris elav inimene

2. korterikaaslane

korteriolud
[nimisõna, substantiiv]
üldine olukord korteri või elamispinna osas

korteriomand
[nimisõna, substantiiv]
korter kellegi omandina

korteriomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, asutus vms, kellele kuulub teatud korter

korteriorder
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal ametlik dokument korteri saamise kohta kommunaalmajas

korteriperemees
[nimisõna, substantiiv]
korteri omanik

korteriperenaine
[nimisõna, substantiiv]
naissoost korteriomanik

korteripuudus
[nimisõna, substantiiv]
korterite, elamispinna ebapiisavus

korteripuutumatus
[nimisõna, substantiiv]
põhiseadusega kodanikule tagatud õigus, mille kohaselt kellelgi ei ole seadusliku aluseta lubatud elaniku tahte vastaselt siseneda tema eluruumi, seda läbi otsida või elanikku välja tõsta

korteriraha
[nimisõna, substantiiv]
elamis- või ööbimiskulude katmiseks või toetamiseks ettenähtud raha

korteritaotleja
[nimisõna, substantiiv]
(tänapäeval:) munitsipaalkorteri taotleja

korteritehing
[nimisõna, substantiiv]
korteri ostu, müügi või üürimisega seotud õiguslik toiming

korteritingimused
[nimisõna, substantiiv]
üldine olukord korteri või elamispinna osas

korteriturg
[nimisõna, substantiiv]
korterite ost-müük

korterivahetus
[nimisõna, substantiiv]
korteri väljavahetamine teise korteri vastu

korterivaldaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kasutab teatud korterit

korterivargus
[nimisõna, substantiiv]
vargus korterist

korteriühistu
[nimisõna, substantiiv]
eraõiguslik juriidiline isik, mille liikmeteks on kõik ühe korteriomanditeks jagatud kinnisomandi korteriomandite omanikud

korteriüür
[nimisõna, substantiiv]
tasu üürikorteri kasutamise eest

kortermaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme või enama korteriga ja ühise trepikojaga (või ühiste trepikodadega) maja

2. suur maja, kus on korterid ja ühised trepikojad

kortermeister
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne sõjaväelane, kes tegeles väeosa majutamise, toidu ning hobusemoona muretsemisega (nt Venemaal, Preisimaal)

2. väeosa majutuse ja varustusega tegelev ohvitser

kortermuuseum
[nimisõna, substantiiv]
kirjaniku, kunstniku, ühiskonnategelase vm tähtsa isiku kunagine korter (koos sisustusega ja ekspositsiooniga) muuseumina

kortik
[nimisõna, substantiiv]
1. ohvitseri pistodataoline külmrelv (hrl paraadvormi juures mõõga asemel)

2. ohvitseri külmrelv, ilupistoda

kortikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ajukoorega, eriti suuraju koorega seotud

kortikosteroid
[nimisõna, substantiiv]
neerupealise koores tekkiv steroid (mõni neist steroididest toimib hormoonina)

kortisool
[nimisõna, substantiiv]
1. neerupealise koore tähtsaim hormoon, mida kasutatakse ka ülitundlikkust vähendava ja põletikku pidurdava ravimina

2. ülitundlikkust vähendav ravim

kortisoon
[nimisõna, substantiiv]
1. neerupealise koore hormoon, nn ärkveloleku hormoon, mida toodetakse ka kunstlikult

2. neerupealise koore hormoon

kortline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mahuga üks kortel ehk veerand toopi

2. koguselt üks kortel

korts
[nimisõna, substantiiv]
1. naha, riide vms lõtvumise, kägardamise tulemusena tekkinud joon või volt

2. (väike) joon näiteks naha peal või riide sees

korts
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsast, metallkeeltest ning nuppudest (või nuppudest ja klahvidest) koosnev muusikariist, eriti selle lihtsam vorm

kortsik
[nimisõna, substantiiv]
kroogitud seelik

kortsima
[tegusõna, verb]
riideeset kiiruga, mitte eriti oskuslikult kokku õmblema (nt katkist kohta parandades, midagi traageldades)

kortsleht
[nimisõna, substantiiv]
1. pisut voldiliste (karvaste) lehtede ja kollakasroheliste õitega rohttaim

2. rohttaim

kortsmoonik
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsast, metallkeeltest ning nuppudest (või nuppudest ja klahvidest) koosnev muusikariist, eriti selle lihtsam vorm

kortsneer
[nimisõna, substantiiv]
sidekoe vohamise tagajärjel vähenenud neer

kortspill
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsast, metallkeeltest ning nuppudest (või nuppudest ja klahvidest) koosnev muusikariist, eriti selle lihtsam vorm

kortsteraline
[omadussõna, adjektiiv]
kortsuliste teradega

kortsu
[määrsõna, adverb]
kortsunud, kokkupressitud olekusse, kortsude, voltidega kaetuks

kortsuline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl näo, naha kohta:) kortsudega kaetud, kortsus olev

kortsuma
[tegusõna, verb]
1. (nt naha, riide kohta:) lõtvumise, kägardamise vm tulemusena joonte, voltidega kattuma, kortsu minema

2. naha, näo kohta

kortsumatu
[omadussõna, adjektiiv]
(riide, kanga kohta:) selline, mis ei kortsu

kortsumiskindel
[omadussõna, adjektiiv]
(riide, kanga kohta:) selline, mis ei kortsu

kortsuräga
[nimisõna, substantiiv]
korratult läbisegi asetsevad või ristuvad kortsud (näol)

kortsurägu
[nimisõna, substantiiv]
korratult läbisegi asetsevad või ristuvad kortsud (näol)

kortsurägune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl näo, naha kohta:) tihedalt paljude peenikeste kortsudega kaetud

2. krimpsus, kortsus

kortsus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kortsunud, kokkupressitud olekus, kortsude, voltidega kaetud

2. selline, milles on kortsud sees

kortsutama
[tegusõna, verb]
riiet, paberit vm kägardama, nii et see kortsu läheb, kattub joonte, voltidega

kortsutus
[nimisõna, substantiiv]
riiet või riietuseset töödeldes tahtliku kokkusurumise, kägardamisega tekitatud kortsud

kortsuv
[omadussõna, adjektiiv]
(kanga, riideeseme kohta:) hrl kergesti kortsuliseks muutuv

kortsuvus
[nimisõna, substantiiv]
rõiva, kanga võime kortsuda

korund
[nimisõna, substantiiv]
1. suure kõvadusega mineraal ja hinnatud vääriskivi, mille karmiinpunast teisendit nimetatakse rubiiniks ja sinakat läbipaistvat teisendit safiiriks

2. hinnaline vääriskivi

korup
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne reele pandav pulkadest seljatugi

2. pulkadest seljatoega regi

3. kanakorviga regi

korv
[nimisõna, substantiiv]
1. punutud, hrl pealt lahtine (sangaga) nõu millegi kandmiseks või säilitamiseks

2. nõu, mis on valmistatud pikkadest peenikestest puidust osadest ja millega saab asju kanda

korvama
[tegusõna, verb]
1. puudust või vajakajäämist (mingil määral) tasa tegema või tasakaalustama

2. midagi asendama, välja vahetama, millegi aset täitma

3. vajakajäämist tasa tegema, aset täitma

4. hüvitama

korvamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole võimalik asendada ega hüvitada

korvett
[nimisõna, substantiiv]
kiire kolmemastiline sõjalaev 17.–19. sajandil

korvialune
[nimisõna, substantiiv]
1. (korvpallis:) korvilaua vahetus läheduses olev või toimuv

2. korvi all, korvilaua lähedal olev ala

korvik
[nimisõna, substantiiv]
õisik, mille laienenud põhjale on tihedasti kinnitunud paljud peenikesed õied (nt saialillel, päevalillel, astril)

korvike
[nimisõna, substantiiv]
väike korv

korvikene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike korv

2. kondiitritoode

korvikütt
[nimisõna, substantiiv]
korvpallur, kes on osav palli vastasmeeskonna korvi viskama

korvilaud
[nimisõna, substantiiv]
1. (korvpallis:) püstine alus, mille külge kinnitub korv

2. laud, mille külge on kinnitatud korvpallikorv

korvimeister
[nimisõna, substantiiv]
vilunud korvitegija

korvipaju
[nimisõna, substantiiv]
jõe- ja järvekallastel kasvav kitsaste lehtedega põõsas, mille võrseid on kasutatud punumismaterjalina

korvipunuja
[nimisõna, substantiiv]
korve tegev inimene

korvirõngas
[nimisõna, substantiiv]
1. korvilaua ees olev rõngas, mille küljes ripub võrk

2. (korvpallis:) korvirõngas, mille küljes ripub võrk

3. korvpallis

korvisööt
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) tulemuseks korvi toonud sööt

korvitegija
[nimisõna, substantiiv]
korve tegev inimene

korvitäis
[nimisõna, substantiiv]
korvi täitev kogus (nt marju, seeni)

korvivits
[nimisõna, substantiiv]
vits korvi punumiseks

korvivõru
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest korvi põhisõrestikku kuuluvast rõngast, mis on painutatud jämedamast vitsast

korvmööbel
[nimisõna, substantiiv]
vitstest punutud mööbel

korvpall
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, milles kumbki meeskond püüab palli vastaspoole korvi visata

2. sportlik mäng, kus üks võistkond püüab palli teise võistkonna korvi visata

3. pallimäng

korvpalliföderatsioon
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv organisatsioon korvpalli alal

korvpalliklubi
[nimisõna, substantiiv]
korvpalliorganisatsioon või korvpallimeeskond

korvpallikoondis
[nimisõna, substantiiv]
(riigi, piirkonna) korvpallurite koondvõistkond

korvpallimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. korvpallivõistlus või -treening

2. korvpalli mängimine üldiselt

korvpallimängija
[nimisõna, substantiiv]
1. korvpalli mängiv inimene, hrl sportlane

2. inimene, kes mängib korvpalli

korvpalliplats
[nimisõna, substantiiv]
kindlate mõõtmetega ja kahe tagalaudade küljes oleva korviga väljak korvpalli mängimiseks

korvpallitreener
[nimisõna, substantiiv]
korvpallureid, korvpallimeeskonda juhendav treener

korvpallitreening
[nimisõna, substantiiv]
1. korvpallimänguoskuste treenimine

2. treening korvpallimängu kaudu

3. vastav treeningutund

korvpallitrenn
[nimisõna, substantiiv]
1. korvpallimänguoskuste treenimine

2. treening korvpallimängu kaudu

3. vastav treeningutund

korvpalliväljak
[nimisõna, substantiiv]
kindlate mõõtmetega ja kahe tagalaudade küljes oleva korviga väljak korvpalli mängimiseks

korvpallur
[nimisõna, substantiiv]
1. korvpalli mängiv inimene, hrl sportlane

2. inimene, kes mängib korvpalli

korvpudel
[nimisõna, substantiiv]
(suurem) erilise korviga ümbritsetud pudel (nt veini, kemikaalide, arstimite hoidmiseks)

korvtool
[nimisõna, substantiiv]
vitstest punutud (tugi)tool

korvtõstuk
[nimisõna, substantiiv]
autole, alusvankrile vm monteeritud tõsteseade, millel on piirdega tööplatvorm inimese (ja lasti) teisaldamiseks

korvvanker
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne hobuvanker, millele on kinnitatud pulkadest veokorv

2. omaaegne korviga sõiduvanker

korvõieline
[nimisõna, substantiiv]
korvõisikuga taim, korvõieliste sugukonda kuuluv taim

korvõielised
[nimisõna, substantiiv]
sugukond kaheidulehelisi õistaimi, millel on korvõisik (siia kuuluvad nt päevalill, aster, gerbera)

korvõisik
[nimisõna, substantiiv]
õisik, mille laienenud põhjale on tihedasti kinnitunud paljud peenikesed õied (nt saialillel, päevalillel, astril)

korüfee
[nimisõna, substantiiv]
teaduse, kunsti, spordi suurkuju

kosepiiritaja
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerikas elav kiire lennuga lind, kes teeb pesa kaljuseinale veejoa taha

kosilane
[nimisõna, substantiiv]
1. abieluettepaneku tegija, kosja tulnud mees

2. kosija

kosima
[tegusõna, verb]
abieluettepanekut tegema (ja naiseks või meheks võtma)

kosimiskäitumine
[nimisõna, substantiiv]
lindude, loomade, kalade või putukate sigimisaegsed käitumistavad (nt poosid ja rituaalid), mille eesmärk on meelitada ligi sugupartner ning tagada paaritumine

kosja
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
mõrsja koju abielunõusolekut hankima

kosjad
[nimisõna, substantiiv]
1. abieluettepanek, kosimine

2. (endisajal:) vormilise abielunõusoleku hankimine mõrsja vanemailt ja mõrsjalt (seotud kindla kombestikuga)

kosjaisa
[nimisõna, substantiiv]
(vanemates pulmakommetes:) (vanem) meesterahvas, kes koos peigmehega kosjas käib ja pruudi vanematega kokku lepib pruudi kaasavara asjus

kosjajutt
[nimisõna, substantiiv]
kosimise, abieluettepaneku tegemisega seotud jutuajamine

kosjakaup
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal abiellumisega seotud läbirääkimised

kosjakontor
[nimisõna, substantiiv]
vahendusasutus kallima või abikaasa leidmiseks

kosjalaul
[nimisõna, substantiiv]
kosjadega seotud rahvalaul

kosjamoor
[nimisõna, substantiiv]
kosjakaupa sobitav vanem naine

kosjanõu
[nimisõna, substantiiv]
kavatsus kosja minna

kosjas
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
mõrsja kodus abielunõusolekut hankimas

kosjasobitaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes korraldab võimalike elukaaslaste kokkusaamist ja paariminekut

kosjatee
[nimisõna, substantiiv]
(kosjaskäigu, kosjamineku kohta)

kosjaviin
[nimisõna, substantiiv]
kosjakauba kinnitamiseks kaasa toodav naps

kosk
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire vooluga jõelõik, kus vesi voolab astangust alla järsema kaldega kui kärestik

2. koht looduses, kus jõgi voolab kõrgelt alla

3. järsema langusega kärestik

koskel
[nimisõna, substantiiv]
parti meenutav pika peenikese nokaga veelind

koslep
[nimisõna, substantiiv]
(peksaandmise või -saamise, karistamise kohta)

kosmeetik
[nimisõna, substantiiv]
1. erioskustega isik kosmeetika alal, iluravi tegija

2. inimene, kelle töö on teha protseduure, mis muudavad su välimuse ilusamaks

kosmeetika
[nimisõna, substantiiv]
1. ilu esiletoomiseks, eeskätt näo hooldamiseks mõeldud tooted (nt huulepulk, ripsmetušš, puuder)

2. tooted, mida sa kasutad oma näol ja kehal, et ilusam välja paista

kosmeetikakaup
[nimisõna, substantiiv]
iluhoolduseks kasutatav toode (nt puuder, kreem, šampoon, näovesi)

kosmeetikakott
[nimisõna, substantiiv]
väike kott kosmeetikatarvete jaoks

kosmeetikatoode
[nimisõna, substantiiv]
näo ja juuste, ka keha hooldamiseks mõeldud vahend (nt huulepulk, ripsmetušš, kehakreem)

kosmeetikavahend
[nimisõna, substantiiv]
näo ja juuste, ka keha hooldamiseks mõeldud vahend (nt huulepulk, ripsmetušš, kehakreem)

kosmeetikum
[nimisõna, substantiiv]
näo ja juuste, ka keha hooldamiseks mõeldud vahend (nt huulepulk, ripsmetušš, kehakreem)

kosmeetiline
[omadussõna, adjektiiv]
ilu säilitamiseks või värskendamiseks kasutatavate võtetega seotud, kosmeetika alale kuuluv

kosmetoloog
[nimisõna, substantiiv]
iluvigade kõrvaldamise spetsialist

kosmetoloogia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini haru, mis tegeleb iluvigade kõrvaldamisega

kosmiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kosmosesse puutuv, kosmosega seotud, kosmosest pärinev, kosmoses esinev vms

2. kosmosesse puutuv, kosmosega seotud

kosmodroom
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmoseaparaatide monteerimiseks, katsetamiseks ja startimiseks vajalike ehitiste ja seadmetega maa-ala

2. kosmoseaparaatide lennuväli

kosmogoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. astronoomia haru, mis käsitleb Päikesesüsteemi, ka teiste taevakehade ja nende süsteemide teket ja arengut

2. õpetus taevakehade tekkest ja arengust

kosmograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmaruumi ja taevakehade kirjeldamine (ka vastav õppeaine)

2. universumi kirjeldus

kosmoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. astronoomia haru, mis käsitleb universumi kui terviku ehitust ja arenemist ning seda määravaid printsiipe ja seaduspärasusi

2. universumiõpetus

kosmonaut
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmosesõiduki meeskonna liige (hrl Venemaal ja endises Nõukogude Liidus)

2. kosmoselendur, astronaut

kosmonautika
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmoselendude ja kosmoseuurimise teooria ja praktika (Venemaal ja Nõukogude Liidus)

2. kosmoselennundus, astronautika

kosmopoliit
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb end globaalse kogukonna liikmena ega soovi end püsivalt siduda ühe rahvuse ja riigiga

kosmopoliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
kosmopoliidile või kosmopolitismile omane, seda toetav

kosmopoliitne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl taimede ja loomade kohta:) maakeral laialt, mitmel mandril levinud

kosmopolitism
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmakodaniku ideed esindav suundumus, mis peab rahvusi, rahvuskeelt ja -kultuuri, usku ja päritolu väheoluliseks

2. rahvuslikkust eitav ideoloogia

kosmos
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu universumit hõlmav lõputu ruum väljaspool Maad koos selles leiduvate objektidega

2. väljaspool Maa atmosfääri asuv ruum, kus on tähed ja planeedid

kosmoseagentuur
[nimisõna, substantiiv]
kosmose uurimise ja kosmoselendude korraldamisega tegelev (rahvusvaheline) organisatsioon

kosmoseajastu
[nimisõna, substantiiv]
kosmose uurimise ja kosmoselendude ajajärk, suurte kosmoseprojektide ajastu

kosmoseaparaat
[nimisõna, substantiiv]
kosmoses lendamiseks mõeldud seade

kosmoseavarus
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu universumit hõlmav lõputu ruum väljaspool Maad koos selles leiduvate objektidega

2. väljaspool Maa atmosfääri asuv ruum, kus on tähed ja planeedid

kosmosebioloogia
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis uurib elutingimusi kosmoses ja kosmose mõju eluavaldustele

kosmosefoto
[nimisõna, substantiiv]
tehiskaaslaselt tehtud foto (hrl Maast)

kosmosejaam
[nimisõna, substantiiv]
planeedi ümber tiirlev pikka aega töötav (ajuti) mehitatud kosmoseaparaat, millega saab põkata kosmoselaevu (nt Skylab, Mir)

kosmosekapsel
[nimisõna, substantiiv]
õhukindel kabiin kosmoses lendamiseks

kosmosekeemia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib taevakehade keemilist koostist ja nendes toimuvaid keemilisi protsesse

kosmosekeskus
[nimisõna, substantiiv]
Maal asuv kosmoselendude juhtimiskeskus (koos kosmodroomiga)

kosmosekivi
[nimisõna, substantiiv]
meteoriit, asteroid vms

kosmosekõnd
[nimisõna, substantiiv]
kosmonaudi käik avakosmosesse, tema viibimine seal

kosmoselabor
[nimisõna, substantiiv]
teadusuuringuteks kasutatav orbitaaljaam või teisele taevakehale paigutatav uurimiskompleks

kosmoselaev
[nimisõna, substantiiv]
kosmoseaparaat inimese lennuks kosmosesse

kosmoselend
[nimisõna, substantiiv]
lend kosmosesse, maailmaruumi

kosmoselendur
[nimisõna, substantiiv]
kosmosesõiduki meeskonna liige (hrl kosmonaudi kohta)

kosmoselennuk
[nimisõna, substantiiv]
lennusõiduk, mis toimib Maa atmosfääris nagu lennuk ja kosmoses nagu kosmoselaev

kosmoseluure
[nimisõna, substantiiv]
luureandmete kogumine kosmoseaparaatide vahendusel

kosmoseprogramm
[nimisõna, substantiiv]
kosmoseuuringute läbiviimiseks mõeldud hrl riigi rahastatud kava

kosmoseprügi
[nimisõna, substantiiv]
avakosmoses tiirlevad inimtekkelised objektid, nt kanderakettide astmed, kasutuskõlbmatud tehiskaaslased ja hävinud kosmoseaparaatide tükid

kosmoserakett
[nimisõna, substantiiv]
(kande)rakett, mida kasutatakse kosmoseaparaadi orbiidile viimiseks

kosmosereis
[nimisõna, substantiiv]
kosmosesüstiku vm kosmoseaparaadiga sõit kosmosesse

kosmoserelv
[nimisõna, substantiiv]
vahend, millega saab anda kosmosest lööke Maal asuvaile sihtmärkidele või hävitada kosmoses olevaid lennuaparaate

kosmoseriik
[nimisõna, substantiiv]
oma tehiskaaslasi üles saatev, sedakaudu kosmose uurimises osalev riik

kosmosesajand
[nimisõna, substantiiv]
20. sajand (inimese kosmosesse lendamise järgi)

kosmoseside
[nimisõna, substantiiv]
raadioside süsteem, milles (paiksete või liikuvate) raadiosaatjate ja -vastuvõtjate vahel kasutatakse sidesatelliite, Maa tehiskaaslasi

kosmosesond
[nimisõna, substantiiv]
Kuule, kosmosesse vm lennutatud elektrooniline seade millegi kohapealseks uurimiseks

kosmosesõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, kus sõditakse kosmoserelvadega

kosmosesüstik
[nimisõna, substantiiv]
korduvkasutatav tiibadega kosmoseaparaat

kosmosetehnika
[nimisõna, substantiiv]
kosmoselendudega, kosmose uurimise ja kasutamisega seotud seadmed ja vahendid

kosmosetehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teaduse ja tehnika haru, mis tegeleb kosmoses kasutatavate materjalide ning seadmete arendamisega

2. vastavad meetodid ja seadmed

kosmoseturism
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmoses käimine lõbu või äri eesmärgil

2. neid eesmärke teenivate kosmosereiside korraldamine

kosmoseturist
[nimisõna, substantiiv]
lõbu või äri eesmärgil kosmosesse lendav inimene

kosmoseõigus
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvahelise õiguse haru, mis reguleerib riikide suhteid maailmaruumi uurimisel ja kasutamisel

kosovlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kosovo kodanik või elanik

2. Kosovo päritolu inimene

koss
[nimisõna, substantiiv]
(suur) jalats

koss
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, milles kumbki meeskond püüab palli vastaspoole korvi visata

2. sportlik mäng, kus üks võistkond püüab palli teise võistkonna korvi visata

3. pallimäng

kossimäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng eriliste mänguluude v müntidega

kossutama
[tegusõna, verb]
1. losutama, kössitama

2. laisalt, mõnuledes lamama, lösakil või ripakil olema

kossutoss
[nimisõna, substantiiv]
korvpallisaabas

kossutrenn
[nimisõna, substantiiv]
korvpallitreening

kost
[nimisõna, substantiiv]
(pakutav) toit, söök, toidupoolis

koste
[nimisõna, substantiiv]
kellegi huvide eest väljaastumine, kaitsev või hoolitsev suhtumine kellessegi

kosti
[määrsõna, adverb]
totsti, lõdvalt, nagu tühi kott

kostikorter
[nimisõna, substantiiv]
korter, tuba koos kostiga

kostil
[määrsõna, adverb]
tasu eest (kellegi peres, kodus) öömajal ja söögil

kostilaps
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne kostil olev õpilane (maalt linna kooli saadetud)

kostile
[määrsõna, adverb]
tasu eest (kellegi perre, koju) öömajale ja söögile

kostiline
[nimisõna, substantiiv]
tasu eest (kellegi peres) öömajal ja söögil olev isik

kostitama
[tegusõna, verb]
(suupärast, nauditavat) toidu- või joogipoolist pakkuma

kostitus
[nimisõna, substantiiv]
nauditava toidu- või joogipoolise pakkumine

kostja
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilkohtumenetluses pool, kelle vastu on esitatud kahju hüvitamise nõue ehk hagi

kostma
[tegusõna, verb]
1. (helide, häälte kohta:) kuuldav olema, kuuldavana levima

2. kui miski (näiteks hääl, muusika, heli) kostab või kõlab, siis seda on kuulda

Ühendtegusõnad: läbi kostma, läbi kostma, vastu kostma, vastu kostma, välja kostma, välja kostma, ära kostma, ära kostma, üle kostmaüle kostma

kostuma
[tegusõna, verb]
1. (helide, häälte kohta:) kuuldav olema, kuuldavana levima

2. kui miski (näiteks hääl, muusika, heli) kostab või kõlab, siis seda on kuulda

kostuma
[tegusõna, verb]
soojuse või niiskuse mõjul üles sulama, pehmenema, pehmeks minema

kostus
[nimisõna, substantiiv]
sõnaline vastus küsimusele

kostümeerija
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes seab näitlejaile kostüümid valmis ja abistab neid riietumisel ning ümberriietumisel (nt teatris, filmitegemisel)

kostümeerima
[tegusõna, verb]
teatri- või maskikostüümi riietama

kostüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. (voodriga) jakist (ka džemprist) ja seelikust koosnev naisterõivas

2. jakist ja seelikust või pükstest koosnev naiste riietus

kostüümidraama
[nimisõna, substantiiv]
minevikuaineline film, näidend vms, kus mängitakse ajastule omastes riietes

kostüümifilm
[nimisõna, substantiiv]
minevikuaineline film, kus mängitakse ajastule omastes riietes

kostüümijakk
[nimisõna, substantiiv]
jakk naiste kostüümi ühe osana

kostüümikavand
[nimisõna, substantiiv]
kunstniku valmistatud värviline kavand, mis on aluseks kostüümi valmistamisel (nt teatris, filmikunstis)

kostüümikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
teatrilavastusele või filmile kostüümikavandeid tegev ja kostüümide valmistamise järele valvav kunstnik

kostüümiladu
[nimisõna, substantiiv]
ruum, kus hoitakse kostüüme (nt teatrimajas, fotostuudios)

kostüümipidu
[nimisõna, substantiiv]
1. pidu, millel osalejad kannavad teemakohaseid kostüüme või on kostümeeritud mingiks tegelaseks

2. pidu, millel osalejad on riietunud teemakohastesse või mingile ajastule omastesse riietesse

kostüümkleit
[nimisõna, substantiiv]
naisterõivas, mis koosneb lihtsalõikelisest kleidist ja jakist

kosu
[nimisõna, substantiiv]
miski vilets, vana, lagunenud

kosuma
[tegusõna, verb]
1. pärast haigust, vigastust jõudu koguma või jõudu tagasi saama, haigusest paranema

2. jõudu, rammu, jõukust koguma v tagasi saama

3. haigusest paranema

kosutama
[tegusõna, verb]
kellelegi paremat enesetunnet andma, kellegi kehale või vaimule puhkust, jõudu andma, kedagi turgutama

kosutavalt
[määrsõna, adverb]
1. kosutades, kosutust pakkudes

2. virgutavalt, värskendavalt

kosutus
[nimisõna, substantiiv]
see, mis jõudu annab, kellegi keha või vaimu turgutab

košenill
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik eredalt punane värvaine, mida saadakse teatud emastest kilptäidest (košenillitäidest) ning kasutatakse kosmeetika- ja toiduainetetööstuses

2. punane värvaine

košenillitäi
[nimisõna, substantiiv]
1. viigikaktusel elav kilptäi, kelle kehavedelik sisaldab karmiini

2. teatud kilptäi

košmaar
[nimisõna, substantiiv]
1. painajalik unenägu või nägemus

2. painajalik uni v nägemus

košmaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hirmu ja õudu sisendav, hirmuäratavalt õudne

2. rõhuv ja ängistav, alatasa meelde tükkiv

koššer
[omadussõna, adjektiiv]
(juudiusulistel:) ususeaduste poolt toiduks või toiduvalmistamiseks lubatud

koššertoit
[nimisõna, substantiiv]
juudi ususeaduste poolt lubatud toit

kotakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõdvana rippuv, lohakalt lotendav

2. lotendav

kotedž
[nimisõna, substantiiv]
1. väike linnalähedane maamaja (inglise kultuuri maades)

2. väike linnalähedane maja

koteerima
[tegusõna, verb]
hindama, millegi väärtust mõistma, tunnustust andma

koteering
[nimisõna, substantiiv]
1. väärtpaberite hinna või valuutakursi avalik määramine (börsil, pangas)

2. avalikult määratud kauba-, väärtpaberihind või valuutakurss

3. koteerimine

4. noteerimise üksikjuhtum

koterdama
[tegusõna, verb]
1. tegevusetult ringi lonkima või käima

2. (ümber) hulkuma

koterii
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguste huvidega inimeste rühm

kotermann
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis laeva kaitsev ja selle hukkumist ettekuulutav haldjas

kotik
[nimisõna, substantiiv]
1. Vaikse ookeani põhjaosa rannikumeredes elutsev loibadega loom

2. loivaline

kotike
[nimisõna, substantiiv]
väike kott

kotikkasukas
[nimisõna, substantiiv]
kotikunahast kasukas

kotikkrae
[nimisõna, substantiiv]
kotikunahast krae

kotikmüts
[nimisõna, substantiiv]
kotikunahast müts

kotikunahk
[nimisõna, substantiiv]
kotikult saadud karusnahk

kotiljon
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne, sageli balli lõpul tantsitud mitmetuuriline eri tantsudest koosnev seltskonnatants

2. endisaegne seltskonnatants

kotimees
[nimisõna, substantiiv]
mööda maad kodutuna ringihulkuv mees (ka äritseja, santija, varas)

kotinõel
[nimisõna, substantiiv]
1. suur, veidi painutatud kandilise otsaga nõel

2. jäme nõel

kotipael
[nimisõna, substantiiv]
(kotisuu küljes olev) pael kotisuu kinnisidumiseks

kotipiim
[nimisõna, substantiiv]
1. kilepakendis piim (nt vastandatuna tetrapakendis piimale)

2. kilekotti pakendatud piim

kotipoiss
[nimisõna, substantiiv]
(pärast Teist maailmasõda Venemaalt Eestisse tulnud noorukite kohta, kes hulkusid ringi ja püüdsid toitu hankida kerjates, varastades või röövides)

kotiraud
[nimisõna, substantiiv]
kotiava metallääris

kotiriie
[nimisõna, substantiiv]
jämedakoeline tugev (hrl kottide valmistamiseks kasutatav) linane, takune või džuutriie

kotisjooks
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvapärane võidujooks, kus joostakse puusakõrguselt kotti köidetuna

2. rahvapärane võidujooks

kotitama
[tegusõna, verb]
(riietuse kohta:) lotendav või väljaveninud olema

kotitee
[nimisõna, substantiiv]
1. teekotikestesse pakituna müüdav tee

2. sellest valmistatud jook

kotitäis
[nimisõna, substantiiv]
kotti täitev, küllalt suur kogus (nt toitu, asju)

kotjas
[omadussõna, adjektiiv]
kotitaoline, kotti meenutav

kotkanina
[nimisõna, substantiiv]
(inimese tugevasti kongus nina kohta)

kotkapilk
[nimisõna, substantiiv]
(inimese) terav, terane või võimukust väljendav pilk

kotkas
[nimisõna, substantiiv]
1. suur, hrl tume- või hallikaspruun hea lennuvõime ja kiire sööstlennuga röövlind

2. väga suur lind, kes püüab väiksemaid linde ja loomi

kotkasilm
[nimisõna, substantiiv]
(inimese terava nägemisega silmade kohta)

kotlane
[nimisõna, substantiiv]
(ka halvustavalt:) rändav juhutööline maal

kotlet
[nimisõna, substantiiv]
1. hakklihast ja hakitud lisanditest koosnevast massist vormitud lame või ümmargune pätsike, mida praetakse pannil või küpsetatakse ahjus

2. hakklihast toit, millel on ümmargune või piklik kuju

kotletiliha
[nimisõna, substantiiv]
1. liha kotletitaina valmistamiseks

2. kotletitainas

kotšin
[nimisõna, substantiiv]
Hiina päritolu suurekasvuline lihakana, kelle jalgu ümbritseb võimas sulestik

kott
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest, paberist, nahast, plastist vm materjalist kinnine, hrl suletava suuga ese millegi hoidmiseks või vedamiseks

2. vastav ese koos sisuga

3. riidest, paberist, kilest või muust materjalist ese millegi hoidmiseks ja transpordiks

kott
[nimisõna, substantiiv]
hrl kanna tagant avatud avar jalats

kotteos
[nimisõna, substantiiv]
(kottseentel:) eoskotis valminud eos

kotthaue
[nimisõna, substantiiv]
viiruse tekitatud haudmehaigus mesilastel

kotti
[määrsõna, adverb]
1. lotendavaks või väljaveninuks, kotina ripakile või lotakile

2. lotakile, ripakile

kottima
[tegusõna, verb]
(riietuse kohta:) lotendav või väljaveninud olema

kottima
[tegusõna, verb]
kedagi huvitama, kellelgi korda minema

kottis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lotendav või väljaveninud, kotina ripakil või lotakil

2. ripakil, lotakil

kottkleit
[nimisõna, substantiiv]
sirgelõikeline lai kleit

kottonmasin
[nimisõna, substantiiv]
1. varasemaaegne tekstiilivabriku masin sukkade või pealistrikoo kudumiseks

2. suka- v pealistrikoomasin

kottpime
[omadussõna, adjektiiv]
vähimagi valguseta, täiesti pime

kottpimedus
[nimisõna, substantiiv]
1. täielik, pilkane pimedus

2. täielik, pilkane pimedus

kottpüksid
[nimisõna, substantiiv]
laiade kotitaoliste säärtega püksid (kuuluvad mitme rahva rahvarõivaste hulka)

kottseen
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimkond seeni, mille suguline paljunemine toimub eoskottides

2. hõimkond seeni

kott-tool
[nimisõna, substantiiv]
vahtplastist graanulitega täidetud kotitaoline iste

kott-tõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seenhaigus, mille põhjustajaks on kottseened

2. taimehaigus

kottu
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
kodust (ära, välja, eemal)

koturn
[nimisõna, substantiiv]
antiikaegse tragöödianäitleja paksu tallaga jalats, mis võimaldas näitlejal pikemana paista

kotus
[nimisõna, substantiiv]
1. koht

2. eluase, kodukoht

koukima
[tegusõna, verb]
kusagilt, hrl kitsast pilust, peidus kohast otsides, urgitsedes välja tooma või tõmbama

Ühendtegusõnad: lahti koukimalahti koukima

kouss
[nimisõna, substantiiv]
1. metallrõngas aasa moodustamiseks köie otsas või avause säilitamiseks purjes

2. metallrõngas aasa moodustamiseks köie otsas

koverkot
[nimisõna, substantiiv]
1. villane või poolvillane tihe mantli- ja ülikonnariie, mis on valmistatud kaht värvi korrutatud lõimelõngast ja ühekordsest tumedamast koelõngast

2. riidesort

koverkotmantel
[nimisõna, substantiiv]
tihe villane või poolvillane mantel, mis on valmistatud kaht värvi korrutatud lõimelõngast ja ühekordsest tumedamast koelõngast

kovisioon
[nimisõna, substantiiv]
1. rühmategevuse meetod, mille raames kolleegid saavad üksteist toetada ja ergutada edasi arenema

2. vastav kohtumine

kp
1. päeva järjekorranumber kuus (sageli koos kuu nimetamisega)

2. märkus dokumendil, kirjal vms selle kirjutamise päeva ja kuu (ka aasta) kohta

3. number, mis näitab päeva järjekorda kuus, sageli koos kuu ja aasta numbritega

kpl
1. ettevõte, kus müüakse (teatavat liiki) kaupu või teenuseid

2. vastav hoone või hoone osa

3. asutus, kust saab asju osta

4. vastav hoone

kpr
1. reamehele järgnev sõduri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes sõdur

3. noorema juhtivkoosseisu v vanemsõduri auaste

kpt
1. juhtiv ja vastutav isik laevas

2. inimene, kes on kõige kõrgem juht laevas või lennukis

kpt-ltn
1. kaptenmajorile järgnev ja mereväekaptenile eelnev vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

kpt-mjr
1. kaptenleitnandile eelnev madalaim vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

kr
Eesti riigi endine suurem rahaühik

kr
pinnasesse kaevatav piklik süvend vee juhtimiseks või ligipääsu tõkestamiseks

kr
indoeuroopa keel, mida kõneldakse peamiselt Kreekas ja Küprosel

kraa
[hüüdsõna, interjektsioon]
varese häälitsus

kraabe
[nimisõna, substantiiv]
1. kriimustatud, kraabitud koht millegi pinnal

2. millegi küljest kraabitu

kraabits
[nimisõna, substantiiv]
1. riist millegi (nt mustuse, lume) kraapimiseks

2. kraapimisriist, kraap

kraad
[nimisõna, substantiiv]
1. temperatuuri mõõtühik

2. teatud mõõtühik

kraade
[nimisõna, substantiiv]
ülbe käitumisega (linna)nooruk

kraadike
[määrsõna, adverb]
natuke, vähesel määral, mõnevõrra

kraadike
[nimisõna, substantiiv]
(temperatuuriga seoses:) umbes kraad, mõni vähene kraad või teatud arv kraade

kraadikene
[nimisõna, substantiiv]
(temperatuuriga seoses:) umbes kraad, mõni vähene kraad või teatud arv kraade

kraadiklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. riist temperatuuri mõõtmiseks

2. ese, millega saab temperatuuri mõõta

kraadikümnendik
1/10 ehk 0,1 kraadi

kraadiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud arvu kraadidega (nt temperatuuri, alkoholi kanguse kohta)

2. teatud arvu kraadidega

kraadima
[tegusõna, verb]
1. kraadiklaasiga (keha)temperatuuri mõõtma

2. kraadiklaasiga keha temperatuuri mõõtma

kraadimõõt
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) nurga mõõt, mis on antud kraadides ning näitab, kui suure osa moodustab nurk täispöördest

kraadimärk
[nimisõna, substantiiv]
väike nullikujuline märk kraadi tähisena (°)

kraadine
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud arvu kraadidega (nt temperatuuri, alkoholi kanguse kohta)

2. teatud arvu kraadidega

kraadivõrra
[määrsõna, adverb]
natuke, vähesel määral, mõnevõrra

kraadiõpe
[nimisõna, substantiiv]
magistri- või doktoriõpe

kraadiõppur
[nimisõna, substantiiv]
magistri- või doktoriõppes õppija

kraak
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hrl varese madalat kärisevat häälitsust

kraakjalad
[nimisõna, substantiiv]
raskesti loetav käekiri, kritseldus, varesejalad

kraakjalg
[nimisõna, substantiiv]
kraakleja, tülinorija

kraaklema
[tegusõna, verb]
(kerge ärritusnoodiga) vaidlema või sõnelema, vahekordi klaarima

kraaks
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl varese madal kärisev häälitsus

2. kraaksumine

kraaks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hrl varese madalat kärisevat häälitsust

kraaksatama
[tegusõna, verb]
(lindude, hrl varese kohta:) korraks madalal toonil kärisevalt, katkendlikult häälitsema

kraaksatus
[nimisõna, substantiiv]
varese madal kärisev häälitsus

kraaksuma
[tegusõna, verb]
(lindude, hrl varese kohta:) madalal toonil kärisevalt, katkendlikult häälitsema

kraal
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrika sõõrikujuliselt paiknevate onnidega küla karjatarandikuga keskel

kraam
[nimisõna, substantiiv]
igasugused esemed, kaubad, mööbliesemed vms

kraamima
[tegusõna, verb]
1. mingit kohta prahist, mustusest vm üleliigsest puhastama, seda sel viisil korda tegema

2. mingit kohta puhastama, korda tegema

3. kuskile paigutama, panema

Ühendtegusõnad: kokku kraamima, kokku kraamima, välja kraamimavälja kraamima

kraan
[nimisõna, substantiiv]
1. keeratav seadis vedeliku, auru või gaasi juurde-, läbi- või äravoolu reguleerimiseks

2. vahend, mida keerates tuleb torust välja vesi või gaas

kraana
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega tõstetakse ja teisaldatakse lasti

kraananokk
[nimisõna, substantiiv]
kraananoole liigendosa, mis võimaldab lasti rõhtsihis teisaldada

kraananool
[nimisõna, substantiiv]
kraana nooljas tõsteosa

kraanikauss
[nimisõna, substantiiv]
1. veekraani alla paigaldatav kausilaadne anum, mis on ühenduses kanalisatsioonitorustikuga

2. kausi moodi asi kraani all, mille keskel on auk, kust vesi ära voolab

kraanivesi
[nimisõna, substantiiv]
kraanist saadav vesi (nt võrrelduna kaevuvee, pudelivee, mineraalveega)

kraap
[nimisõna, substantiiv]
1. kraapimisvahend, ka kraapkonveieri või muu seadme vastav osa

2. kraapimisvahend

kraapama
[tegusõna, verb]
järsu liigutusega korraks (millegi teravaga) mingi pinna vastu tõmbama, (torgates, kraapides) midagi haarama või puutuma

kraapima
[tegusõna, verb]
1. küüntega, kätega või mingi terava, kareda esemega korduvalt mingit pinda mööda tõmbama

2. sel viisil midagi tegema

Ühendtegusõnad: kokku kraapima, kokku kraapima, maha kraapima, maha kraapima, välja kraapima, välja kraapima, ära kraapimaära kraapima

kraapimispuu
[nimisõna, substantiiv]
puu moodi, hrl nööri või riidega ületõmmatud vahend kodukassile kraapimiseks

kraapjalg
[nimisõna, substantiiv]
poiste sügav kummardus (tervitamisel, tänamisel), kus parem jalg tõmmatakse (mööda põrandat libistades) teise kõrvale

kraapkonveier
[nimisõna, substantiiv]
konveier, kus last teisaldatakse mööda renni või toru kraapidega keti abil

kraaplaud
[nimisõna, substantiiv]
rütmipillina kasutatav muusikariist, kus puust lauasse on uuristatud süvendid, millest puupulgaga üle tõmmates tekib kõrisev heli

kraaplema
[tegusõna, verb]
1. tülitsema, vahekordi klaarima

2. jõudu proovides ärplema

kraapraud
[nimisõna, substantiiv]
terava servaga tööriist pinnalt mustuse, rooste, värvi vm eemaldamiseks või pinna karestamiseks

kraaps
[nimisõna, substantiiv]
kraapimise jälg, kriimustus

kraaps
[määrsõna, adverb]
annab edasi kraapimise heli

kraapsama
[tegusõna, verb]
järsu liigutusega korraks (millegi teravaga) mingi pinna vastu tõmbama, (torgates, kraapides) midagi haarama või puutuma

kraapsima
[tegusõna, verb]
korduvalt (millegi teravaga) mingi pinna vastu tõmbama, (torgates, kraapides) midagi haarama või puutuma

kraapsjalg
[nimisõna, substantiiv]
poiste sügav kummardus (tervitamisel, tänamisel), kus parem jalg tõmmatakse (mööda põrandat libistades) teise kõrvale

kraaptransportöör
[nimisõna, substantiiv]
konveier, kus last teisaldatakse mööda renni või toru kraapidega keti abil

kraas
[nimisõna, substantiiv]
kahest metallhaakidega kaetud lauakesest koosnev tööriist villa kohevaks harjamiseks enne ketramist

kraasija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes villa kraasi(de)ga või kraasmasinaga kohevaks teeb

kraasima
[tegusõna, verb]
villa kraasiga või kraasimismasinaga kohevaks tegema

kraasimisjäätmed
[nimisõna, substantiiv]
villa kraasimisel kõrvaldatud jäägid

kraasimismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin kiudainete kohevaks tegemiseks, kiududeks lahutamiseks

kraasipii
[nimisõna, substantiiv]
kraaside pinna kõver metallhaagike

kraaslõng
[nimisõna, substantiiv]
kammlõngast jämedam ja vähem ühtlane lõng

kraasmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin kiudainete kohevaks tegemiseks, kiududeks lahutamiseks

kraasmed
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilkiudude kraasimisel tekkinud jäätmed

kraasvill
[nimisõna, substantiiv]
lühikesed villakiud, kraasitud vill

kraat
[nimisõna, substantiiv]
1. (terav) serv, mis ulatub välja detaili või töödeldud metalli pinnast

2. töödeldud metalli pinnast väljaulatuv äär

kraater
[nimisõna, substantiiv]
1. vulkaani purske, meteoriidi löögi, plahvatuse vms tagajärjel tekkinud lehtrikujuline või peekerjas süvend pinnases

2. lehterjas maapinnasüvend

kraatima
[tegusõna, verb]
detaili või töödeldud metalli pinnast väljaulatuvaid (teravaid) servi ära lõikama või ühendama

kraatimine
[nimisõna, substantiiv]
detaili või töödeldud metalli pinnast väljaulatuvate (teravate) servade äralõikamine või ühendamine

kraaton
[nimisõna, substantiiv]
mandrite alune jäik ja stabiilne maakoore osa, kus ei teki mägesid ega esine tugevaid maavärinaid

kraatrijärv
[nimisõna, substantiiv]
sügav järv, mis on tekkinud vulkaanikraatri täitumisel veega

kraav
[nimisõna, substantiiv]
pinnasesse kaevatav piklik süvend vee juhtimiseks või ligipääsu tõkestamiseks

kraavihall
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegse juhuslikest lihttöödest elatuva töömehe kohta)

kraaviperv
[nimisõna, substantiiv]
kraavi ääres olev maariba

kraavitama
[tegusõna, verb]
maapinnasesse kraave tegema, hrl et maid kuivendada

kraavitrass
[nimisõna, substantiiv]
maariba, mida mööda hakkab kulgema või kulgeb kraav

kraavitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kraavikaevamine, kraavitamine

2. kraavide süsteem, kraavkuivendusvõrk

kraavitöö
[nimisõna, substantiiv]
kraavide kaevamine ja puhastamine

kraaviäär
[nimisõna, substantiiv]
kraavi ääres olev maariba

kraavluga
[nimisõna, substantiiv]
kraavides ja mujal niiskel pinnasel kasvav peenikeste renjate lehtedega heleroheline rohttaim

krabama
[tegusõna, verb]
äkki, järsku (millestki kinni, enda kätte) haarama

Ühendtegusõnad: kinni krabamakinni krabama

krabi
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese, pearindmiku alla kõverdunud tagakehaga kümnejalaline vähk

2. vähk

krabin
[nimisõna, substantiiv]
nõrk tuhm kergelt praksuv heli, mis tekib nt paberi kortsutamisel

krabinal
[määrsõna, adverb]
1. kähku, kärmesti

2. kähku, kärmesti

krabipulk
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline toode makrast (krabimaitselisest kalahakklihast)

krabisema
[tegusõna, verb]
nõrka tuhmi kergelt praksuvat heli kuuldavale tooma

krabisev
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt tuhmilt praksuv

krabistama
[tegusõna, verb]
nõrka tuhmi kergelt praksuvat heli tekitama

krabiämblik
[nimisõna, substantiiv]
ämblik, kelle kaks esimest jalapaari on muundunud pikkadeks haardejalgadeks

krae
[nimisõna, substantiiv]
1. kaela ümbritsev riietuseseme osa

2. riideeseme osa, mis on kaela ümber

kraedpidi
[määrsõna, adverb]
kaelusest, kraest kinni võttes või kinni võetuna

kraejalad
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne nelja jalaga alusraam, millel seisis leivaküna, pesuküna vm suurem ese

2. küna vm anuma nelja jalaga alusraam

kraenurk
[nimisõna, substantiiv]
hrl pluusi või meestesärgi krae nurkmine osa

kraenööp
[nimisõna, substantiiv]
nööp krae eest kinnipanemiseks või lahtitegemiseks

kraes
[määrsõna, adverb]
vägivalla või sõnadega ründamas, kallal

kraesall
[nimisõna, substantiiv]
väikese rinna- ja seljaosaga kõrge kootud rullkrae, mida kasutatakse sallina

kraesse
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
vägivalla või sõnadega ründama hakkama, kallale

kraevahe
[nimisõna, substantiiv]
kaela ja krae vahele jääv ala

kragin
[nimisõna, substantiiv]
kergelt praksuv, naksuv või ragisev heli

kragisema
[tegusõna, verb]
kergelt praksuvat, naksuvat või ragisevat heli kuuldavale tooma

krahh
[nimisõna, substantiiv]
ärilise tegevuse järsk kokkuvarisemine, maksejõuetus või pankrotistumine

krahmama
[tegusõna, verb]
äkki, järsku (millestki kinni, enda kätte) haarama

krahmima
[tegusõna, verb]
1. endale varandust, raha kokku krabama

2. korduvalt krahmama

krahv
[nimisõna, substantiiv]
1. parunist kõrgem ja hertsogist madalam aadlitiitel Euroopas ja Tsaari-Venemaal

2. seda tiitlit kandev isik

krahvihärra
[nimisõna, substantiiv]
krahv, krahvist isand

krahvinna
[nimisõna, substantiiv]
1. krahvitiitliga naisisik

2. krahvi abikaasa

krahvipreili
[nimisõna, substantiiv]
1. krahvi (noor) tütar

2. krahvi tütar

krahvitar
[nimisõna, substantiiv]
krahvi tütar

krahvkond
[nimisõna, substantiiv]
keskajal Lääne-Euroopas krahvi ametiringkond või valdusala

krahvlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. krahviseisusse kuuluv, krahviseisusest

2. krahvile kuuluv või omane

krai
[nimisõna, substantiiv]
1. suur territoriaalne haldusüksus Venemaal

2. haldusüksus Venemaal

krakelüür
[nimisõna, substantiiv]
1. juuspeened praod klaas- või keraamilise eseme glasuuris või maali pinnal

2. peen praostik õlimaali pinnas, klaasis v keraamiliste esemete glasuuris

krakkima
[tegusõna, verb]
raskõlisid kergõlide saamiseks ümber töötama

kraklee
[nimisõna, substantiiv]
1. juuspeened praod klaas- või keraamilise eseme glasuuris või maali pinnal

2. peen praostik õlimaali pinnas, klaasis v keraamiliste esemete glasuuris

krakovjakk
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire, elavaloomuline poola rahva- ja peotants 2/4-taktis

2. sellele tantsule loodud muusika

3. poola rahva- ja peotants

4. selle tantsu muusika

kraks
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike terav (nagu) murdumise heli

2. murdumise terav heli

kraks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi murdumise vms lühikest teravat heli

2. praksatades, kraksatades

3. praksuga

kraksatama
[tegusõna, verb]
1. järsku, korraks lühikest teravat murdumise heli andma

2. selle saatel murduma

3. praksu tegema, korraks praksuma

kraksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike terav (nagu) murdumise heli

2. murdumise terav heli

kraksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi murdumise vms lühikest teravat heli

2. praksatades, kraksatades

3. praksuga

kraksuma
[tegusõna, verb]
1. kergelt ragisema, lühikesi teravaid murdumise helisid andma

2. (heli, hääle kohta:) praksuvat kõrvalheli andma

kraksutama
[tegusõna, verb]
lühikesi teravaid helisid tekitades midagi (hrl mõnd kehaosa) liigutama

krambambuli
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puuviljaliköör, nüüdsel ajal tudengiorganisatsioonides joodav soe hõõgveinilaadne segujook

krambihoog
[nimisõna, substantiiv]
haigushoog, mida iseloomustavad krambid

krambis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(ukse, värava kohta:) rauast krambiga suletud olekus

krambitama
[tegusõna, verb]
1. krampides tõmblema

2. korduvalt krampi tõmbama

kramm
[nimisõna, substantiiv]
1. kriimustus, kriim

2. täke

kramp
[nimisõna, substantiiv]
järsk ja tugev hrl lühiaegne tahtele allumatu valulik lihaste kokkutõmme või suurenenud pingsus

kramp
[nimisõna, substantiiv]
ukse, luugi, värava vms rauast sulgemisvahend, mille üks ots on kinnitatud ukse (või kastikaane) külge, teine suletakse aga piidale (või kastile) kinnitatud aasast läbikäiva pulga või ripplukuga

krampi
[määrsõna, adverb]
(lihaste kohta:) tugevasti, valulikult pingule

krampima
[tegusõna, verb]
1. krampides tõmblema

2. korduvalt krampi tõmbama

krampis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(lihaste kohta:) tugevasti, valulikult pingul

kramplema
[tegusõna, verb]
1. krampides tõmblema

2. korduvalt krampi tõmbama

kramplik
[omadussõna, adjektiiv]
lihaseid kokkutõmbav, valulikult tõmblev, krambina esinev

kramplikult
[määrsõna, adverb]
tingimata, kõiki võimalikke vahendeid kasutades

kramplukk
[nimisõna, substantiiv]
tabalukk

kramptõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. krampidega iseloomustuv haigus, nt eklampsia

2. spasmofiilia

krampuma
[tegusõna, verb]
tugevasti, valulikult kokku tõmbuma, (nagu) krampi tõmbuma

kraniaalne
[omadussõna, adjektiiv]
koljupoolne, peapoolne

kraniaalnärv
[nimisõna, substantiiv]
peaajust lähtuv peapiirkonna närv (inimesel 12 paari)

kranioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. koljut uuriv antropoloogia haru

2. (uurib koljut)

kraniomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl inimese kolju mõõtmine (nt koljuindeksi kindlaks tegemiseks)

2. koljumõõtmine

kraniosünostoos
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme koljuluu õmbluse enneaegne luustumine

krann
[omadussõna, adjektiiv]
korralik, puhas

krants
[nimisõna, substantiiv]
segavereline koer

krants
[nimisõna, substantiiv]
pärg või vanik

krapipunane
[nimisõna, substantiiv]
punavärviku juurtega värvimisel saadud punane

krapp
[nimisõna, substantiiv]
reproduktor, ka transistorraadio

krapp
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Vahemere maades kasvav punast värvainet andev taim

2. punast värvainet andev värvitaim

krapplakk
[nimisõna, substantiiv]
1. õli- ja akvarellvärvides kasutatav punane värvaine või punavärviku juurtest saadav pigment

2. seda sisaldav punane õli- või akvarellvärv

kraps
[omadussõna, adjektiiv]
hakkamist täis, usin ja ettevõtlik

kraps
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsku, lühidat krabinat või kraapimise heli

kraps
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk lühike krabin

2. millegagi vastu kõva pinda tõmbamise heli

krapsakalt
[määrsõna, adverb]
hakkamist täis olekuga, ettevõtlikult, entusiastlikult

krapsakas
[omadussõna, adjektiiv]
hakkamist täis, usin ja ettevõtlik

krapsama
[tegusõna, verb]
järsu liigutusega midagi tegema (nt haarama, püsti tõusma)

krapsatama
[tegusõna, verb]
järsku teravat heli andma (nt tiku põlema tõmbamisel, oksa murdumisel)

krapsatus
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk lühike krabin

2. millegagi vastu kõva pinda tõmbamise heli

krapsilt
[määrsõna, adverb]
hakkamist täis olekuga, ettevõtlikult, entusiastlikult

krapsima
[tegusõna, verb]
korduvalt järsku, lühidalt mingit pinda mööda tõmbama

krapsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. kiire liigutusega

2. äkki, kiiresti

krapsupealt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

krateer
[nimisõna, substantiiv]
1. antiikaegne suur avara suuga savinõu peamiselt veini segamiseks veega

2. antiiknõu veini segamiseks

kratom
[nimisõna, substantiiv]
Indo-Hiinast ja Malaisiast pärit tugeva hallutsinogeense toimega igihaljas rohttaim

kratsima
[tegusõna, verb]
noaga vm terava vahendiga midagi kraapima või kriimustama

Ühendtegusõnad: maha kratsimamaha kratsima

kratsipuu
[nimisõna, substantiiv]
puu moodi, hrl nööri või riidega ületõmmatud vahend kodukassile kraapimiseks

kratt
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvapärimuses nõiduslik olend, kes on valmistatud vanadest esemetest vm ning kes tule- või sädemejoana ringi lennates vara kokku veab (nt vilja, rõivaid, raha)

2. lennates vara kokku vedav müütiline olend

krattima
[tegusõna, verb]
(valskuse abil) näppama, varastama, salaja kallal käima

krattipidi
[määrsõna, adverb]
kraest või turjast kinni haarates või hoides

krauh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsu liikumise, nt löögi või haaramise heli

krauhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsu liikumise, nt löögi või haaramise heli

krautrock
[nimisõna, substantiiv]
Lääne-Saksamaa 1960. ja 1970. aastate elektrooniline eksperimentaalrokk

kravatt
[nimisõna, substantiiv]
lopsaka sõlmega (endisaegne) kaelaside

kreatiin
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja looma organismis ainevahetusel valkudest tekkiv ühend

kreatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. loominguline

2. loov

kreatiivsus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesele eriomane võime probleeme uut viisi lahendada ja algupäraseid tulemusi saada, samuti võime kasutada uudset (nt kunstilist, tehnilist) eneseväljendust

2. võime luua

kreatsionism
[nimisõna, substantiiv]
1. religioosne ja filosoofiline vaateviis, mille kohaselt Maa ning sellel elavad liigid on kõrgema olendi loodud ja muutumatud

2. vastav õpetus

kreatuur
[nimisõna, substantiiv]
loodud olend, loodu

krediidiajalugu
[nimisõna, substantiiv]
varasemalt võetud laenude loetelu (sh info laenu tagasimaksete korrapärasuse, varasemate laenutaotluste ja otsuste kohta)

krediidiasutus
[nimisõna, substantiiv]
rahalist laenu, krediiti andev asutus

krediididokument
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mida krediidiasutus nõuab laenutaotlejalt (nt laenu tagatise kohta), samuti laenu vormistamisel koostatav laenuleping

krediidikulukus
[nimisõna, substantiiv]
arvnäitaja protsentides, mis näitab, kui palju laen keskmiselt kokku maksma läheb

krediidikäsutaja
[nimisõna, substantiiv]
ametiisik, kellel oli Nõukogude-aegse majanduse oludes õigus korraldada eelarvesummade jaotamist oma ametkonna, asutuse või ettevõtte ulatuses

krediidindus
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis hõlmab laenude andmist ning sellega tegelevaid majandusüksusi (äripangad, laenuühistud vms)

krediidipank
[nimisõna, substantiiv]
äripank, mis annab oma klientidele mitmesugustel tagatistel enamasti lühiajalist laenu

krediidiplaan
[nimisõna, substantiiv]
direktiiv (eeskiri), millega Nõukogude-aegse majanduse oludes määrati krediitide üldine maht ja otstarve rahvamajandusharudes ja piirkonniti

krediidisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
1. viis, kuidas (riigis) on korraldatud laenude andmine-võtmine

2. krediidiasutuste võrk (nt mingis riigis)

krediidivõime
[nimisõna, substantiiv]
isiku, ettevõtte vm kliendi suutlikkus laen lepingus sätestatud tingimustel tagasi maksta

krediidivõimelisus
[nimisõna, substantiiv]
isiku, ettevõtte vm kliendi suutlikkus laen lepingus sätestatud tingimustel tagasi maksta

krediidiühistu
[nimisõna, substantiiv]
ühistu, mille ülesanne oli anda liikmetele laenu, hoiu-laenuühistu eelkäijaid

krediit
[nimisõna, substantiiv]
raha või kaup, mis on hrl pangalt ametliku lepingu alusel kellelegi kasutada antud ning mis tuleb kokkulepitud ajaks (hrl koos intressidega) tagastada, üks võlakohustuse liike

krediitkaart
[nimisõna, substantiiv]
1. pangakaart, millega saab teha tehinguid laenulimiidi piires

2. pangakaart, millega saab asju võlgu osta (pangalt raha laenuks võttes)

krediitpank
[nimisõna, substantiiv]
äripank, mis annab oma klientidele mitmesugustel tagatistel enamasti lühiajalist laenu

krediteerima
[tegusõna, verb]
laenu, krediiti andma

kreditoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. laenu andnud isikuga ehk kreeditoriga seotud

2. võlausaldajasse puutuv

kreedit
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) majandustehingut kirjeldava kahepoolse raamatupidamiskande see pool, kuhu aktivakontol kantakse vähenemised, tabelikujulise konto parem pool

kreeditor
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes laenu annab (ettevõte või eraisik, nt laenulepingu ühe poolena)

2. laenu andja

kreeditorriik
[nimisõna, substantiiv]
laenu andnud riik

kreeditsaldo
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) raha laekumiste ja väljamaksete lõppseis (pärast raha suurenemist või vähenemist)

kreedo
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi usundi põhitõdede sõnastus

2. mingi usundi dogmade kokkuvõte

kreegipuu
[nimisõna, substantiiv]
ploomipuule lähedane väiksemate, hrl sinakasmustade või lillakassiniste luuviljadega viljapuu

kreek
[nimisõna, substantiiv]
kreegipuu sinakas ovaalne vili

kreeka
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
kreeklaste või kreeka keelega seotud

kreekakatoliku
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
õigeusku kuuluv, õigeusu

kreekakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kreeka keeles kõneldud või kirjutatud

2. kreeka keelt kasutav

kreekalik
[omadussõna, adjektiiv]
kreeklastele, kreeka keelele või Kreekale iseloomulik või omane

kreekapärane
[omadussõna, adjektiiv]
kreeklastele, kreeka keelele või Kreekale iseloomulik või omane

kreekapärasus
[nimisõna, substantiiv]
kreeklastele omane, tunnuslik joon, nähtus vms

kreeker
[nimisõna, substantiiv]
väike mure (soolane) küpsis

kreeklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kreeka põhirahva liige

2. Kreeka kodanik või elanik

3. Kreeka päritolu inimene

kreeklanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kreeklane

kreektürn
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas ja lähistroopikas kasvav puu, mille suhkrurohkeid vilju jujuube tarvitatakse toiduks

2. troopikas kasvav taim

kreem
[nimisõna, substantiiv]
1. nahka hooldav salvitaoline võie

2. paks vedelik, mida pannakse nahale, et seda näiteks pehmena hoida

kreembrülee
[nimisõna, substantiiv]
munakollastest, vanillist ja koorest koosnev krõbeda karamellistatud pealispinnaga magustoit Prantsuse köögist

kreemikas
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka või beeži varjundiga valge, piimakoore, elevandiluu värvi

kreemikaskollane
[omadussõna, adjektiiv]
valkja või beeži varjundiga kollane, piimakoore, elevandiluu värvi

kreemikasvalge
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka või beeži varjundiga valge, piimakoore, elevandiluu värvi

kreemikook
[nimisõna, substantiiv]
kreemiga kook

kreemine
[omadussõna, adjektiiv]
kreemiga kaetud või koos

kreemisai
[nimisõna, substantiiv]
kreemitäidisega Viini sai

kreemitama
[tegusõna, verb]
kreemiga võidma

Ühendtegusõnad: sisse kreemitamasisse kreemitama

kreemitort
[nimisõna, substantiiv]
tort, mille valmistamisel on lisandiks ja kaunistuseks kasutatud kreemi

kreemjas
[omadussõna, adjektiiv]
pehme, kreemitaolise voolavusega

kreemjuust
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme kreemjas toorjuust (nt mascarpone)

2. pehme kreemjas toorjuust (nt mascarpone)

kreemkollane
[omadussõna, adjektiiv]
valkja või beeži varjundiga kollane, piimakoore, elevandiluu värvi

kreemvalge
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka või beeži varjundiga valge, piimakoore, elevandiluu värvi

kreen
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva või paadi külgkalle

2. külgkalle

kreeps
[nimisõna, substantiiv]
(suure ehmatuse, vapustuse vms kohta)

kreepsima
[tegusõna, verb]
1. (sündsustunde haavamisega) äärmist meelepaha või ootamatut hämmastust tekitama

2. sündsustunde haavamisega äärmist meelepaha tekitama

kreetalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kreeta saare elanik

2. Kreetalt pärit inimene

kreevin
[nimisõna, substantiiv]
1. 15.–19. sajandil Lõuna-Lätis Bauska ümbruses elanud vadjalaste rahvakillu liige

2. Lõuna-Lätis elanud vadjalane

krehvtine
[omadussõna, adjektiiv]
kange, teravamaitseline

kreis
[nimisõna, substantiiv]
tsaariaegne maakond, eriti Baltimail

kreisiarst
[nimisõna, substantiiv]
tsaariaegse maakonna arst

kreisikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
talurahvakohtu (ehk kreisikohtu) eesistuja Balti kubermangudes 1816/19–1889

kreisikohus
[nimisõna, substantiiv]
talurahvakohus Balti kubermangudes 1816/19–1889

kreisilinn
[nimisõna, substantiiv]
maakonnalinn Tsaari-Venemaal

kreisiülem
[nimisõna, substantiiv]
tsaariaegne maakonna politseiülem

kreiskool
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasiumi eelastme moodustanud 2–3 õppeaastaga riiklik poeglastekool 19. sajandi Venemaa, sealhulgas Baltimaade kubermangu- ja kreisilinnades

kreissaag
[nimisõna, substantiiv]
kettakujulise lõiketeraga saag

krell
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värvi, pealispinna kohta:) eredalt, tugevasti läikiv

2. värvuse kohta: ere, terav

krellkollane
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt, tugevasti läikiv kollane

krellpunane
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt, tugevasti läikiv punane

krellroheline
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt, tugevasti läikiv roheline

krematoorium
[nimisõna, substantiiv]
1. surnute põletamise hoone

2. surnupõletushoone

krematsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. surnu(te) põletamine (hrl erilises ahjus)

2. surnupõletus

kremeerima
[tegusõna, verb]
surnuid põletama (krematooriumis)

kreml
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kõrgendikul asuv keskaegse Vene linna sisekindlus

2. vanade Vene linnade sisekindlus

kremlimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
Venemaa juhtkonna poliitikat pooldav, seda toetav

kremoon
[nimisõna, substantiiv]
akna sulgur, kus käepideme pööramisega avatakse või suletakse vardaga ühendatud aknariivid korraga nii all kui ülal

kremortartar
[nimisõna, substantiiv]
viinamarjaveinide valmistamisel kõrvalsaadusena tekkiv kristalne aine, mida kasutatakse toiduaine- ja keemiatööstuses (nt küpsetuspulbris)

krempel
[nimisõna, substantiiv]
1. väheväärtuslik, kulunud kraam kogumina

2. vähehinnatav üritus

kreodont
[nimisõna, substantiiv]
ürgne kiskja, nüüdsete kiskjaliste eellane

kreoliin
[nimisõna, substantiiv]
mustjaspruun desinfitseeriv vedelik, kresooli vesiemulsioon koos mõnede teiste lisanditega

kreool
[nimisõna, substantiiv]
1. koloniaalaegsete eurooplastest sisserändajate keelelisel, kultuurilisel või rassilisel segunemisel kohalike rahvastega tekkinud etnilise rühma liige

2. Ladina-Ameerikasse sisserännanu järglane

kreoolkeel
[nimisõna, substantiiv]
asumaades emamaa keele alusel ja kohalike keelte mõjul kujunenud segakeel, mis omandatakse esimese keelena ehk emakeelena

kreosoot
[nimisõna, substantiiv]
1. õlitaoline kollakas teravalõhnaline antiseptilise toimega vedelik

2. desinfitseerimisvedelik

krepdešiin
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke poolläbipaistev tuhmi läikega siidriie

2. riidesort: hiina krepp

kreperii
[nimisõna, substantiiv]
prantsuspärane pannkoogibaar

krepitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud krigin või krudin, nt kopsus (kuulamisel) või liigestes (liigutamisel, palpeerimisel)

2. rigin

krepp
[nimisõna, substantiiv]
märjana tugevasti kokkutõmbuv krobeline riie (varemalt hrl siidriie)

krepp
[nimisõna, substantiiv]
õhuke Prantsuse ülepannikook, mida praetakse ühelt poolt ja süüakse erinevate (magusate) täidistega

kreppkangas
[nimisõna, substantiiv]
kangas, millele on iseloomulik matt ja teraline või laineline pealispind (varemalt hrl siid)

krepplõng
[nimisõna, substantiiv]
tugeva keeruga lõng, mis tundub käele teraline ja mis kergesti krussi tõmbub

krepp-paber
[nimisõna, substantiiv]
õhuke, märjana krobeliseks pressitud valge või värviline (ilu)paber

kreppriie
[nimisõna, substantiiv]
märjana tugevasti kokkutõmbuv krobeline riie (varemalt hrl siidriie)

kreppsatään
[nimisõna, substantiiv]
ühelt poolt läikiv, teiselt poolt krobeline siidriie

kreppšifoon
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistvalt õhuke kergelt mati pinnaga riie

kresku
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne reele pandav pulkadest seljatugi

2. pulkadest seljatoega regi

3. kanakorviga regi

kresla
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne reele pandav pulkadest seljatugi

2. pulkadest seljatoega regi

3. kanakorviga regi

kresool
[nimisõna, substantiiv]
1. tahkekütuste tõrvadest saadav fenooli lõhnaga värvuseta vedelik mitmesuguste ainete tootmiseks

2. orgaaniline ühend

kress
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerikast pärit kollaste, oranžide või punaste õitega aialill

2. ronirohttaim

krestomaatia
[nimisõna, substantiiv]
1. klassikaline, oluline valik (tuntud autorite) tuntud teoseid

2. lugemik

krestomaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl teose kohta:) klassikasse kuuluv, laialt tuntud

2. omas vallas oluline

kretiin
[nimisõna, substantiiv]
(hrl sõimusõnana:) rumal, juhm inimene, idioot

kretinism
[nimisõna, substantiiv]
1. kilpnäärme talitlushäiretest tingitud kehalise ja vaimse arengu mahajäämus

2. kehaline ja vaimne kängumine

kretong
[nimisõna, substantiiv]
1. labase sidusega tugev valge või trükimustriline puuvillane riie

2. tugev puuvillane riie

krevetisalat
[nimisõna, substantiiv]
krevettidest ja mitmesugustest lisanditest salat

krevett
[nimisõna, substantiiv]
1. väike sirge pikliku saleda kehaga kümnejalaline söödav vähk

2. söödav vähk

kribal
[nimisõna, substantiiv]
väike ja vilets asi (nt mari), olend vm

kribama
[tegusõna, verb]
lohakalt, lühidalt kirjutama

kribe
[nimisõna, substantiiv]
raas, tükike (nt mingit toitu)

kribelema
[tegusõna, verb]
mitte rahu andma, kripeldama

kribima
[tegusõna, verb]
1. kiiruga, hooletult kirjutama või joonistama

2. (paberile) kriipse, jooni vedama

kribin
[nimisõna, substantiiv]
hele, teravavõitu nõrk heli

kribinal
[määrsõna, adverb]
1. kähku, kärmesti

2. kähku, kärmesti

kribinal-krabinal
[määrsõna, adverb]
1. kähku, kärmesti

2. kähku, kärmesti

kribin-krabin
[nimisõna, substantiiv]
hele, teravavõitu nõrk heli

kribin-krabin
[määrsõna, adverb]
1. kähku, kärmesti

2. kähku, kärmesti

kribisema
[tegusõna, verb]
heledat teravavõitu heli tekitama

kribu
[nimisõna, substantiiv]
1. miski kribuline, halvasti nähtav

2. pisike asi või selliste asjade kogum

kribukiri
[nimisõna, substantiiv]
väike kribuline (käe)kiri

kribu-krabu
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesed, väheväärtuslikud asjad kogumina

2. tühi-tähi, pudi-padi

kribukrabuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (mustri vm kohta:) paljudest pisikestest osadest koosnev ning keerukate joontega

2. kriipsudest, joontest vms kirju, neid tihedalt täis olev

kribul
[nimisõna, substantiiv]
väike ja vilets asi (nt mari), olend vm

kribuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (mustri vm kohta:) paljudest pisikestest osadest koosnev ning keerukate joontega

2. kriipsudest, joontest vms kirju, neid tihedalt täis olev

krigin
[nimisõna, substantiiv]
kõrge kõrvu kriipiv heli

krigisema
[tegusõna, verb]
kõrget kõrvu kriipivat heli andma või tekitama

krigistama
[tegusõna, verb]
kõrget kõrvu kriipivat heli tekitama, hrl hambaid üksteise vastu hõõrudes

krihv
[nimisõna, substantiiv]
mõne keelpilli sõrmlaua detail, mille abil fikseeritakse helikõrgust

krihvel
[nimisõna, substantiiv]
1. endisajal peenike kiltkivist pulgake mustale kiltkivist tahvlile kirjutamiseks

2. endisaegne kirjutuspulk

kriidiajastu
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegkonna ehk mesosoikumi viimane, juurale järgnev ajastu ning ladestu

2. mesosoikumi viimane ajastu ning ladestu

kriidijoonistus
[nimisõna, substantiiv]
kriidiga tehtud joonistus

kriidikalju
[nimisõna, substantiiv]
valkjast lubjakivist ehk kriidist kalju

kriidine
[omadussõna, adjektiiv]
kriidiga koos või määrdunud

kriik
[nimisõna, substantiiv]
1. kuival ajal ärakuivav jõeke Austraalias ja USA edelaosas

2. ajuti ärakuivav jõeke Austraalias ja USA-s

kriiks
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl puust, metallist asjade tekitatud lühike (ühekordne) terav krigisev hääl

2. kriiksatus

kriiks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi lühikest teravat krigisevat heli

2. annab edasi kriiksumist, kriiksatust

kriiksatama
[tegusõna, verb]
(puust, metallist vm asjade kohta:) äkki, korraks teravat krigisevat häält kuuldavale tooma

kriiksuma
[tegusõna, verb]
(puust, metallist vm asjade kohta:) pikka teravat krigisevat heli andma

kriiksutama
[tegusõna, verb]
midagi liigutades pikka teravat krigisevat heli tekitama

kriim
[nimisõna, substantiiv]
väike piklik vööt, kahjustus naha või eseme pealispinnal, mis on tekkinud kraapimise, lõikamise vm vigastuse tagajärjel (nahal nt haav, marrastus)

kriimik
[nimisõna, substantiiv]
kriimulise näoga olend

kriimsilm
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

kriimuke
[nimisõna, substantiiv]
1. vähene määr

2. natuke, väheke

kriimuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. jooni, jutte, kriipse või kriimustusi täis

2. selliseks määrdunud või kriibitud

kriimune
[omadussõna, adjektiiv]
1. jooni, jutte, kriipse või kriimustusi täis

2. selliseks määrdunud või kriibitud

kriimunäoline
[omadussõna, adjektiiv]
kriimulise, määrdunud näoga

kriimus
[määrsõna, adverb]
millestki kriimuline, sel viisil määrdunud

kriimustama
[tegusõna, verb]
1. mingi kõva, terava asjaga kriipsukujulisi kahjustusi tekitama

2. sel viisil kahjustama või vigastama

Ühendtegusõnad: ära kriimustamaära kriimustama

kriimustuma
[tegusõna, verb]
kriipsukujulisi kahjustusi saama, kriimustustega rikutuks saama

kriimustus
[nimisõna, substantiiv]
väike piklik vööt, kahjustus naha või eseme pealispinnal, mis on tekkinud kraapimise, lõikamise vm vigastuse tagajärjel (nahal nt haav, marrastus)

kriinum
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Aafrikast pärinev suure valge õisikuga sibultaim, Eestis toalill

2. sibullill

kriipima
[tegusõna, verb]
1. küüntega vm terava asjaga peenikesi vagusid, kriipse mingisse pinda tegema

2. sel viisil (vähesel määral) vigastama

Ühendtegusõnad: ära kriipimaära kriipima

kriips
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk ja peenike märk millegi pinnal, mis eraldab, piirab või tähistab midagi

2. pikk ja peenike märk millegi pinnal, mis näeb välja selline: –––

kriips
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kraapimise, (mingi esemega) kriimustamise teravat heli

kriipseldama
[tegusõna, verb]
1. kiiruga, hooletult kirjutama või joonistama

2. (paberile) kriipse, jooni vedama

kriipseldus
[nimisõna, substantiiv]
visandlik, nappide joonte või märkidega kiiruga (või lohakalt) tehtud joonistus või kirjutis

kriipsima
[tegusõna, verb]
1. (küünte vm kõva esemega) kergelt kraapima, kriimustama

2. millegagi jooni, kriipse tekitama

3. kergelt kraapima

kriipsjoon
[nimisõna, substantiiv]
katkendlik, (ühesuguse pikkusega) kriipsudest koosnev joon

kriips-kraaps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kraapimise heli

kriipspoiss
[nimisõna, substantiiv]
lihtsate joontega skemaatiliselt kujutatud inimfiguur

kriipspunktjoon
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguse pikkusega kriipsudest ja nende vahel olevatest punktidest koosnev joon

kriipsujuku
[nimisõna, substantiiv]
lihtsate joontega skemaatiliselt kujutatud inimfiguur

kriipsuke
[nimisõna, substantiiv]
väike kriips

kriipsukene
[nimisõna, substantiiv]
väike kriips

kriipsupealt
[määrsõna, adverb]
väga täpselt, täpipealt

kriipsutama
[tegusõna, verb]
kuhugi kriipse, jooni vedama, hrl midagi esile tõstes või maha tõmmates

Ühendtegusõnad: alla kriipsutama, alla kriipsutama, läbi kriipsutama, läbi kriipsutama, maha kriipsutamamaha kriipsutama

kriipsutus
[nimisõna, substantiiv]
paberile tõmmatud kriips(ud), nt millegi esiletõstmiseks tekstis või loendamiseks

kriipsuvõrd
[määrsõna, adverb]
1. mitte sugugi, üldse mitte

2. mitte vähimalgi määral, mitte sugugi

kriipsuvõrdki
[määrsõna, adverb]
1. mitte sugugi, üldse mitte

2. mitte vähimalgi määral, mitte sugugi

kriipsuvõrra
[määrsõna, adverb]
(väga) natuke, õige vähe

kriipsuvõrragi
[määrsõna, adverb]
1. mitte sugugi, üldse mitte

2. mitte vähimalgi määral, mitte sugugi

kriis
[nimisõna, substantiiv]
1. vastuoludest lõhestatud pingeline (sotsiaalne, poliitiline) seisund, mille hrl on põhjustanud raskused, ohud, ebastabiilsed olud ning millega võib kaasneda ähvardavalt järsk muutus

2. raske, keeruline või ohtlik seisund

kriisam
[nimisõna, substantiiv]
(katoliku kirikus:) pühitsetud hästilõhnav õli või lõhnasalv

kriise
[nimisõna, substantiiv]
järsk, lühike linnu (või inimese) karje, kriiskamine

kriisiabi
[nimisõna, substantiiv]
1. kiireloomuline abi (ravimid, toiduained) üleriigiliste katastroofide ajal, nt näljahäda või sõjakannatuste leevendamiseks

2. kiireloomuline abi (ravimid, toiduained) üleriigiliste katastroofide ajal, nt näljahäda või sõjakannatuste leevendamiseks

kriisiistung
[nimisõna, substantiiv]
kriisiolukorras kriisi lahendamisele suunatud istung

kriisijärgne
[omadussõna, adjektiiv]
kriisile järgnev

kriisikolle
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus valitseb poliitiline, majanduslik vm pingeolukord

kriisikoosolek
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, mis on kokku kutsutud mingi kriisiolukorra lahendamiseks

kriisinõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
nõupidamine, kus käsitletakse mingit poliitilist vm kriisi, analüüsitakse selle tekkepõhjuseid ja otsitakse lahendusi

kriisinõustaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes annab abivajajale nõu, kuidas taastada psüühilist tasakaalu ja toimetulekut (nt pärast traumaatilise sündmuse läbielamist)

kriisinõustamine
[nimisõna, substantiiv]
professionaalne abi psüühilise tasakaalu ja toimetuleku taastamiseks nt stressirohkes olukorras või pärast traumaatilise sündmuse läbielamist

kriisiohjamine
[nimisõna, substantiiv]
poliitilise, sotsiaalse vm ühiskondliku kriisi reguleerimine ja ohjeldamine

kriisiohje
[nimisõna, substantiiv]
poliitilise, sotsiaalse vm ühiskondliku kriisi reguleerimine ja ohjeldamine

kriisiolukord
[nimisõna, substantiiv]
1. vastuoludest lõhestatud pingeline (sotsiaalne, poliitiline) seisund, mille hrl on põhjustanud raskused, ohud, ebastabiilsed olud ning millega võib kaasneda ähvardavalt järsk muutus

2. raske, keeruline või ohtlik seisund

kriisipiirkond
[nimisõna, substantiiv]
koht, maa-ala, kus valitseb ohtlik seisund (nt loodusõnnetuse, sõjategevuse tõttu)

kriisisituatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vastuoludest lõhestatud pingeline (sotsiaalne, poliitiline) seisund, mille hrl on põhjustanud raskused, ohud, ebastabiilsed olud ning millega võib kaasneda ähvardavalt järsk muutus

2. raske, keeruline või ohtlik seisund

kriiskama
[tegusõna, verb]
(kajaka, kiivitaja vm lindude kohta:) heledat, teravalt läbilõikavat häält tegema

kriiskav
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, helide kohta:) läbilõikavalt, teravalt kõlav

kriiskavkollane
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) kirkalt, kiiskavalt kollane

kriiskavpunane
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) kirkalt, kiiskavalt punane

kriiskavroosa
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) kirkalt, kiiskavalt roosa

kriiskavvalge
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) kirkalt, kiiskavalt valge

kriit
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kaltsiidist koosnev peeneteraline poorne valge või valkjas lubjakivi, mida kasutatakse lubja-, tsemendi- ja kautšukitööstuses ja ehituses

kriitik
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kirjandus- ja kunstiteostele ning -sündmustele hinnangu andja, kellelgi loomingu kohta arvustuste kirjutaja

2. inimene, kes kirjutab arvustusi ja annab hinnangu selle kohta, kas näiteks mingi raamat, film või kontsert on hea või halb

3. arvustaja

kriitika
[nimisõna, substantiiv]
1. analüüsiv arvustamine, hindav arvamusavaldus, hinnangud või arvustused kogumina

2. teoste, näiteks raamatute või filmide kohta kirjutatud arvustused

3. arvustus

4. kriitiline hinnang

kriitikakogumik
[nimisõna, substantiiv]
kriitiliste kirjutiste, arvustuste kogumik

kriitikameel
[nimisõna, substantiiv]
hindamisvõime, hindav suhtumine

kriitikanool
[nimisõna, substantiiv]
kriitiline torge

kriitikatorm
[nimisõna, substantiiv]
(ägeda kriitika kohta)

kriitikatuli
[nimisõna, substantiiv]
(ägeda kriitika kohta)

kriitikavaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma hinnanguta, ilma kritiseerimiseta

kriitikavabadus
[nimisõna, substantiiv]
vaba võimalus kõike ja kõiki kritiseerida

kriitiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. omapoolset hinnangut sisaldav ja eeskätt puudusi ja vigu esile toov

2. vigu ja puudusi esile toov, kriitikaga suhtuv

kriitiliselt
[määrsõna, adverb]
arvustavalt

kriitima
[tegusõna, verb]
kriidiga kirjutama või joonistama

kriitjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kriiti meenutav, veidi tuhm või matt, ilma läiketa

2. kriiditaoline

kriitpaber
[nimisõna, substantiiv]
eriti sileda ja valge pinnaga tihe paber peamiselt illustratsioonide ja luksusväljaannete trükkimiseks

kriitvalge
[omadussõna, adjektiiv]
erakordselt, väga valge, ebaloomulikult valge

kriiva
[nimisõna, substantiiv]
tuule toimel sisemaal moodustunud liivakuhjatis

krikadull
[nimisõna, substantiiv]
1. keerdudega, raskesti väljaloetav tähekuju

2. keerukas tähekuju

kriket
[nimisõna, substantiiv]
1. muruväljakul mängitav kahe meeskonna sportlik pallimäng, kus püütakse väravaid tabada

2. sportlik pallimäng

kriksadull
[nimisõna, substantiiv]
1. keerdudega, raskesti väljaloetav tähekuju

2. keerukas tähekuju

kriksatrull
[nimisõna, substantiiv]
1. keerdudega, raskesti väljaloetav tähekuju

2. keerukas tähekuju

krill
[nimisõna, substantiiv]
vihavimm, jonn, jonniajamine

krill
[nimisõna, substantiiv]
Antarktika merevetes suurte parvedena elutsev väike vähk

krilli
[määrsõna, adverb]
(silmade kohta:) uduseks, hägusaks, ebaselget nägemist või olemist väljendavaks

krillima
[tegusõna, verb]
kiusu, jonni ajama, pahuksis olema

krillis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(silmade kohta:) udused, hägusad, ebaselget nägemist, purjusolekut vms väljendavad

krilliõli
[nimisõna, substantiiv]
hiilgevähist (ehk krillist) saadav õli, mida peetakse kõige paremaks oomega-3-rasvhappe allikaks

krimi
[nimisõna, substantiiv]
raamat, film vm teos, mille aineks on kuritegu (sageli mõrv) ja kurjategija(te) avastamine

krimifilm
[nimisõna, substantiiv]
põnevusfilm, mille aineks on kuritegu (sageli mõrv) ja kurjategija(te) avastamine

krimikirjanik
[nimisõna, substantiiv]
kirjanik, kes põhiliselt kirjutab kriminaalromaane

krimikomöödia
[nimisõna, substantiiv]
1. krimifilmi elementidega komöödiafilm

2. lõbusa sisuga kriminaalnäidend

kriminaal
[nimisõna, substantiiv]
(kriminaal)kurjategija, ka muu kohtulikult karistatu

kriminaalametnik
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalpolitsei ametnik

kriminaalasi
[nimisõna, substantiiv]
1. toimepandud kuriteo asjaolusid selgitav konkreetne menetlus

2. selle fikseering kohtutoimikus

kriminaalfilm
[nimisõna, substantiiv]
põnevusfilm, mille aineks on kuritegu (sageli mõrv) ja kurjategija(te) avastamine

kriminaalhooldaja
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalhooldusülesandeid täitev inimene (kriminaalhooldusametnik ja kriminaalhooldusabiline)

kriminaalhooldus
[nimisõna, substantiiv]
kohtute poolt tingimisi karistatute ja vanglast tingimisi ennetähtaegselt vabastatute järelevalve

kriminaalhooldusalune
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalhoolduse all olev isik

kriminaalhooldusametnik
[nimisõna, substantiiv]
süüdimõistetute järelevalve ja sotsiaalse kohanemisega tegelev ametnik

kriminaaljutt
[nimisõna, substantiiv]
jutustus või romaan, mille aineks on kuritegu (sageli mõrv) ja kurjategija avastamine

kriminaaljälitus
[nimisõna, substantiiv]
1. (Venemaal ja Nõukogude Liidus:) kuritegude avastamine ja uurimine

2. sellega tegelenud asutus

kriminaalkaristus
[nimisõna, substantiiv]
kuriteos süüdimõistetule kohtulikult määratud karistus

kriminaalkirjandus
[nimisõna, substantiiv]
põneva sisuga ilukirjandusteosed, mille aineks on kuriteod (eeskätt mõrvad) ja kurjategijate avastamine

kriminaalkohus
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalasju arutav kohus mõnes riigis

kriminaalkomissar
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalpolitsei juhtiv töötaja

kriminaalkomöödia
[nimisõna, substantiiv]
1. krimifilmi elementidega komöödiafilm

2. lõbusa sisuga kriminaalnäidend

kriminaalkoodeks
[nimisõna, substantiiv]
Eestis Nõukogude ajal ja 1990. aastatel kehtinud seadus, mis määras kindlaks kriminaalkorras karistatavad teod ja karistused

kriminaalkorras
[määrsõna, adverb]
vastavalt (endisaegsele) kriminaalkoodeksile

kriminaalkroonika
[nimisõna, substantiiv]
kuritegudega seotud sündmuste, juhtumuste kirjeldus (nt ajalehes, televisoonis)

kriminaalkuritegu
[nimisõna, substantiiv]
raske õigusvastane kuritegu, mille eest endisajal karistati kriminaalkorras

kriminaalmenetlus
[nimisõna, substantiiv]
kohtu tegevus kriminaalasja uurimisel, arutamisel ja lahendamisel

kriminaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuritegevusega seotud või sellesse puutuv

2. kuritegelik

3. kuritegevusega seotud

kriminaalpoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi kehtestatud põhimõtted ja tegevuseesmärgid, mis hõlmavad õigusrikkumisi ja ühiskonna turvalisust

kriminaalpolitsei
[nimisõna, substantiiv]
1. politseiasutus või -üksus, kelle ülesanne on võidelda kuritegevuse vastu

2. politseiasutus

kriminaalpolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalpolitseis töötav uurija

kriminaalprotsess
[nimisõna, substantiiv]
kohtu tegevus kriminaalasja uurimisel, arutamisel ja lahendamisel

kriminaalpsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
kohtupsühholoogia haru, mis uurib kuritegevuse põhjusi, kurjategija isiksuse kujunemist ja tema käitumist

kriminaalromaan
[nimisõna, substantiiv]
kuritegu (hrl mõrva) ja selle lahendamist käsitlev romaan

kriminaalseadusandlus
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalõiguse valdkonda kuuluvate seaduste loomine, andmine ja selle juurde kuuluv protseduur

kriminaalseadustik
[nimisõna, substantiiv]
Eestis Nõukogude ajal ja 1990. aastatel kehtinud seadus, mis määras kindlaks kriminaalkorras karistatavad teod ja karistused

kriminaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. kuritegude toimepanek, kuritegevus

2. kuritegelik, kriminaalne olemus

kriminaalsüüdistus
[nimisõna, substantiiv]
(kohtus:) prokuröri poolt ametlikult esitatav väide, milles taotletakse süüdistatava süüteo arutamist kriminaalasjana

kriminaaltalitus
[nimisõna, substantiiv]
politsei allasutus, mis tegeleb kriminaalkuritegude uurimisega

kriminaaltoimik
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalasja toimik

kriminaaluurimine
[nimisõna, substantiiv]
kuriteoga seotud asjaolude väljaselgitamine ja kontrollimine, kriminaalasja uurimine

kriminaalvang
[nimisõna, substantiiv]
(Venemaal ja Nõukogude Liidus:) kriminaalkuriteo eest karistust kandev vang, hrl vastandatuna poliitvangile

kriminaalvastutus
[nimisõna, substantiiv]
õiguslik vastutus toimepandud kuriteo eest, kus süüteo puhul kohaldatakse kriminaalkaristust (nt vangistus)

kriminaalõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis määratlevad, millised teod ühiskonnas on kuriteod, mis karistused neile sätestatakse ja kuidas neid kohaldatakse

kriminaliseerima
[tegusõna, verb]
kuritegelikuks, ebaseaduslikuks kuulutama, kuriteona määratlema

kriminalist
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes uurib kuriteo jälgi ja kogub vastavaid asitõendeid, kasutades tehnikavahendeid ja teaduslikke teadmisi

kriminalistika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis käsitleb kuritegude uurimisel kasutatavaid tehnikavahendeid, uurimistaktikat ja -metoodikat

2. vastav õppeaine

3. kuritegude uurimise õpetus

kriminogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
kuritegevusele kalduv

kriminoloog
[nimisõna, substantiiv]
kriminoloogia eriteadlane

kriminoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib kuritegevust, selle seisundit ühiskonnas, põhjusi, seda soodustavaid tegureid, ka kurjategija isiksust ning kuritegevuse ennetamise viise ja vahendeid

2. teadus kuritegevusest

kriminull
[nimisõna, substantiiv]
1. kriminaaljutt, -romaan või -film

2. kriminaaljutt v -film

krimisari
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalse sisuga paljudest osadest koosnev, hrl samade peategelastega telefilm

krimiuudis
[nimisõna, substantiiv]
uudis kuritegelikust maailmast, toimunud kuriteost vms, hrl vahendatuna raadios, televisioonis, ajalehes

krimka
[nimisõna, substantiiv]
1. kriminaaljutt, -romaan või -film

2. kriminaaljutt v -film

krimmieestlane
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandil Krimmi välja rännanud eestlane või tema järeltulija

krimmitatarlane
[nimisõna, substantiiv]
Krimmi põlisrahva liige

krimpleen
[nimisõna, substantiiv]
1. elastne kortsumatu keemilisest kiudainest riie

2. riidesort

krimps
[nimisõna, substantiiv]
1. kurd või korts (nahal)

2. korts, kurd

krimpsu
[määrsõna, adverb]
1. peentesse kortsudesse, kortsuliseks

2. kortsu

krimpsuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl näo, naha kohta:) tihedalt paljude peenikeste kortsudega kaetud

2. krimpsus, kortsus

krimpsuma
[tegusõna, verb]
krimpsu, kortsu tõmbuma

krimpsus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. peente kortsudega kaetud, kortsuline

2. kortsus

krimpsusnäoline
[omadussõna, adjektiiv]
krimpsus näoga

krimpsutama
[tegusõna, verb]
nägu või näo osa kortsu tõmbama (nt tundeväljenduse märgina)

krimpsutus
[nimisõna, substantiiv]
1. näo või selle osa kortsutõmbamine (hrl tundeväljenduse ilminguna)

2. vastav tundeväljenduse ilming

kringel
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl 8-kujuline keerusai või -kook (ka seda imiteeriv ese)

2. kõver magus sai

krinoliin
[nimisõna, substantiiv]
1. võrudega kohevil hoitav lai kellukjas 19. sajandil kasutusel olnud (alus)seelik

2. võrudega kohevil hoitav [alus]seelik

kripa-krõpa
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi tuhmi krabisevat heli

kripeldama
[tegusõna, verb]
(hingele) mitte rahu andma, kergelt rahutuks tegema

kripeldus
[nimisõna, substantiiv]
hinge, südant rahutuks tegev tunne

kripo
[nimisõna, substantiiv]
1. politseiasutus või -üksus, kelle ülesanne on võidelda kuritegevuse vastu

2. politseiasutus

krips-kraps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
kiiresti, reipalt

kriska
[nimisõna, substantiiv]
1. siibri aset täitev kaas ahjulõõris

2. ettetõstetav ahjuuks

kriss
[nimisõna, substantiiv]
malailaste lookleva teraga pistoda

kristaljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult kristalli meenutav

2. kristallitaoline

kristall
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapärase struktuuriga, hrl hulktahukakujuline tahke keha

2. mineraalkeha

kristalldeodorant
[nimisõna, substantiiv]
looduslikust kristallsoolast valmistatud deodorant, mida enne kasutamist tuleb kergelt veega niisutada

kristalldetektor
[nimisõna, substantiiv]
algeline seade elektrivoolu tekitamiseks, mis koosneb looduslikust kristallist ja sellele toetuvast metallteravikust

kristallgloobus
[nimisõna, substantiiv]
1. suusatamises välja antav maailmakarikavõistluste sarja peaauhind

2. spordiauhind

kristallhüdraat
[nimisõna, substantiiv]
vee molekule sisaldav kristalne aine

kristalliinne
[omadussõna, adjektiiv]
kristalliline

kristalliit
[nimisõna, substantiiv]
väljakujunemata pisikristall

kristallilaps
[nimisõna, substantiiv]
uudse käitumisega võimekas laps, kes ei alluvat tavapärasele kasvatusele ning kelle energiaväljas (auras) on sensitiivide väiteil kristall

kristalliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aine kohta:) kristallidest koosnev, selline, milles aatomitel on korrapärane ja korduva mustriga paigutus (nt süsinik, raud, vääriskivid ja poolvääriskivid)

2. korrapärase struktuuriga, kristallidest koosnev, kristallidena esinev

kristallima
[tegusõna, verb]
1. kristallideks muutma, kristalliseerumist põhjustama

2. kristallideks muutma

kristallipesa
[nimisõna, substantiiv]
kristallide kogum kivimis

kristallisaator
[nimisõna, substantiiv]
anum aine muutmiseks kristallideks koosnevaks

kristallisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mittekristallilisest olekust kristallilisse siirdumine või siirdamine, kristallideks muutumine või muutmine

kristallisatsioonivesi
[nimisõna, substantiiv]
kristalse aine kristallivõres molekulidena esinev vesi

kristalliseerima
[tegusõna, verb]
1. kristallideks muutma, kristalliseerumist põhjustama

2. kristallideks muutma

kristalliseeruma
[tegusõna, verb]
mittekristallilisest olekust kristallilisse siirduma, kristallideks muutuma

Ühendtegusõnad: välja kristalliseerumavälja kristalliseeruma

kristallistruktuur
[nimisõna, substantiiv]
kristalli moodustavate aatomite, molekulide või ioonide korrapärane asetus, aine kristalliline, korrapärane ehitus (nt kuubi, heksagooni kujuga)

kristallitera
[nimisõna, substantiiv]
väljakujunemata pisikristall

kristalliteraapia
[nimisõna, substantiiv]
(alternatiivmeditsiini suund:) tervendamine vääris- ja poolvääriskividega, millele omistatakse spetsiifilisi energeetilisi omadusi

kristallivõre
[nimisõna, substantiiv]
kristalli moodustavate aatomite, molekulide või ioonide korrapärane asetus, aine kristalliline, korrapärane ehitus (nt kuubi, heksagooni kujuga)

kristalliöö
[nimisõna, substantiiv]
juudipogromm Austrias ja Saksamaal 9.–10. novembril 1938

kristallkarikas
[nimisõna, substantiiv]
kristallklaasist karikas (hrl spordiauhinnana)

kristallklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. suure pliisisaldusega eriliselt särav klaas, mis hrl on ka lihvitud

2. klaasisort

kristallkuul
[nimisõna, substantiiv]
hrl ennustamiseks kasutatav kristallklaasist kuul

kristall-lõunalill
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikast pärit paksude lihakate lehtede, mahlase ja soolaka maitsega taim, mida kasutatakse toiduks ja ravimtaimena

kristallofüüsika
[nimisõna, substantiiv]
1. kristallide struktuuri, omadusi ning kristallides toimuvaid protsesse käsitlev molekulaarfüüsika haru

2. molekulaarfüüsika haru

kristallograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. kristallide ja kristalliliste ainete struktuuri käsitlev teadusharu

2. teadus kristallide struktuurist

kristallokeemia
[nimisõna, substantiiv]
kristallides olevate aatomite, ioonide ja molekulide paigutust ja keemilist sidet käsitlev keemia haru

kristallooptika
[nimisõna, substantiiv]
1. kristallograafia ja optika piiriteadus, mis käsitleb valguse levimist kristallides

2. kristallograafia ja optika piiriteadus

kristallpuhas
[omadussõna, adjektiiv]
väga, läbipaistvalt puhas

kristallselge
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, läbipaistvalt selge

2. läbipaistvalt selge

kristallsooda
[nimisõna, substantiiv]
vees hästi lahustuv värvuseta kristalne aine, mida kasutatakse klaasi tootmisel ja pesemisainena (või selle koostisosana)

kristallsuhkur
[nimisõna, substantiiv]
rafineeritud, valge värvusega kristallidest koosnev suhkur

kristalluma
[tegusõna, verb]
mittekristallilisest olekust kristallilisse siirduma, kristallideks muutuma

kristallvaas
[nimisõna, substantiiv]
kristallklaasist vaas

kristalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aine kohta:) kristallidest koosnev, selline, milles aatomitel on korrapärane ja korduva mustriga paigutus (nt süsinik, raud, vääriskivid ja poolvääriskivid)

2. korrapärase struktuuriga, kristallidest koosnev, kristallidena esinev

kristalsus
[nimisõna, substantiiv]
(vee) läbipaistvus, (heli) selgus ja puhtus

kristianiseerima
[tegusõna, verb]
ristiusku pöörama

kristianiseeruma
[tegusõna, verb]
1. ristiusku vastu võtma

2. ristiusku pöörduma

kristlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes järgib ristiusku

2. inimene, kes järgib Jeesus Kristuse isikust lähtuvat usku

kristlaskond
[nimisõna, substantiiv]
1. üle maailma, teatud riigi või piirkonna kõik kristlased kokku

2. teatud usuvoolu kuuluvad kristlased

kristlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ristiusuga seotud, sellele omane või ristiusu õpetusele vastav

2. seotud usuga, mis järgib Jeesus Kristuse õpetust

kristlik-demokraatlik
[omadussõna, adjektiiv]
(poliitikas peamiselt parteide nimetustes:) demokraatlik ning ühtlasi kirikuga seotud või kristliku suunitlusega

kristlikkus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi kristlik olemus, loomus, sisu vms

kristlikult
[määrsõna, adverb]
kristlikus vaimus, ristiusu õpetusele vastavalt

kristlus
[nimisõna, substantiiv]
Jeesus Kristuse isikust lähtuv ja tema õpetusel rajanev monoteistlik religioon

kristoloogia
[nimisõna, substantiiv]
Jeesus Kristuse isikut käsitlev kristliku teoloogia osa

kristusekroon
[nimisõna, substantiiv]
Madagaskarilt pärit hrl mürgist piimmahla sisaldav taim, mille peened varred on kaetud asteldega, Eestis toataim

krišnaiit
[nimisõna, substantiiv]
hinduismi jumalusse Krišnasse uskuja, krišnaismi järgija

krišnaism
[nimisõna, substantiiv]
hinduismist lähtunud liikumine, mis tunnistab Krišnat kui jumalat ning püüab jõuda Krišna teadvuseni

kriteerium
[nimisõna, substantiiv]
1. alus, asjaolu millegi eristamiseks või millegi üle otsustamiseks

2. eristus- v otsustusalus

kritikaan
[nimisõna, substantiiv]
1. noriv, irisev, kõike väiklaselt arvustav inimene

2. noriv v väiklane arvustaja

kritikaanitsema
[tegusõna, verb]
norivalt või väiklaselt arvustama

kritikaanlus
[nimisõna, substantiiv]
noriv, irisev, väiklaselt kritiseeriv suhtumine

kritiseerima
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi hindama, eeskätt puudusi ja vigu esile tuues

2. puudusi ja vigu esile tooma, kriitikat tegema

krititsism
[nimisõna, substantiiv]
1. Immanuel Kanti filosoofiline meetod inimtunnetuse võimaluste ja piiride uurimiseks

2. Kanti tunnetusteooria tervikuna

3. Kanti filosoofiline meetod

kritseldama
[tegusõna, verb]
1. kiiruga, hooletult kirjutama või joonistama

2. (paberile) kriipse, jooni vedama

kritseldis
[nimisõna, substantiiv]
visandlik, nappide joonte või märkidega kiiruga (või lohakalt) tehtud joonistus või kirjutis

kritseldus
[nimisõna, substantiiv]
visandlik, nappide joonte või märkidega kiiruga (või lohakalt) tehtud joonistus või kirjutis

kriugas
[nimisõna, substantiiv]
1. kaval (alatu) võte või tegu

2. salasepitsus

kriuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

kriuh-krauh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

kriuh-kräuh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

kriukamees
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb vempe, üleannetusi, koerusi

kriuks
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike terav krigisev heli

2. kriuksumine

kriuks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi lühikest teravat krigisevat heli

2. annab edasi kriiksumist, kriiksatust

kriuksatama
[tegusõna, verb]
(puust, metallist vm asjade kohta:) korraks teravat krigisevat häält kuuldavale tooma

kriuksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike terav krigisev heli

2. kriuksumine

kriuksuma
[tegusõna, verb]
(puust, metallist vm asjade kohta:) pidevat teravat katkendlikku heli tekitama, hrl kui mingid pinnad kokku puutuvad

kriuksutama
[tegusõna, verb]
(puust, metallist vm asjade kohta:) kriipimise häält tekitama

kriunuma
[tegusõna, verb]
1. valju teravat heli tekitama

2. kiunuma

kriunutama
[tegusõna, verb]
1. millegagi valju teravat, vinguvat heli tekitama

2. nii midagi tegema

krivitš
[nimisõna, substantiiv]
idaslaavi hõimurühma liige

kroaat
[nimisõna, substantiiv]
1. Horvaatia põhirahva liige

2. Horvaatia kodanik või elanik

3. Horvaatia päritolu inimene

4. Horvaatias elava lõunaslaavi rahva liige

krobe
[omadussõna, adjektiiv]
(pinna kohta:) väikeste jämedate kühmudega, kergelt konarlik, kare või kraapiv, mitte sile või tasane

krobedus
[nimisõna, substantiiv]
1. pinna ebatasasus, mittesiledus

2. ebatasane koht, mügarik vms

krobeline
[omadussõna, adjektiiv]
(pinna kohta:) väikeste jämedate kühmudega, kergelt konarlik, kare või kraapiv, mitte sile või tasane

krobelisus
[nimisõna, substantiiv]
1. pinna ebatasasus, mittesiledus

2. ebatasane koht, mügarik vms

krobenema
[tegusõna, verb]
krobelise(ma)ks muutuma

krobestama
[tegusõna, verb]
karedaks, kergelt krobeliseks tegema

krobestuma
[tegusõna, verb]
(kergelt) krobeliseks, krobedaks muutuma

krobin
[nimisõna, substantiiv]
1. tume (tugev) kõlatu katkeline heli, (tugev) krabin

2. tume õõnes rabin, [tugev] krobin

krobisema
[tegusõna, verb]
kõlatut katkelist heli, krobinat andma

krobistama
[tegusõna, verb]
1. helitut katkelist heli, krabinat tekitama

2. midagi sel viisil tegema

krohv
[nimisõna, substantiiv]
1. kivistunud mördist viimistluskiht ehituskonstruktsiooni pinnal

2. viimistluskiht

krohvikiht
[nimisõna, substantiiv]
1. kivistunud mördist viimistluskiht ehituskonstruktsiooni pinnal

2. viimistluskiht

krohvima
[tegusõna, verb]
seina vm pinda krohvikihiga katma

krohvimatt
[nimisõna, substantiiv]
puitpinnale naelutatav peergudest matt krohvi sidumiseks

krohvimört
[nimisõna, substantiiv]
krohvimiseks kasutatav kivistuv segu

krohvisegu
[nimisõna, substantiiv]
krohvimiseks kasutatav kivistuv segu

krohvkate
[nimisõna, substantiiv]
krohvist kattekiht

krohvlagi
[nimisõna, substantiiv]
krohvitud pinnaga lagi

kroitser
[nimisõna, substantiiv]
1. endine Austria ja Saksamaa hõbedast või vasest väikemünt

2. endine Austria ja Saksa münt

krokant
[nimisõna, substantiiv]
mandliküpsis või kõva küpsetatud pähkli- või mandlimass, mida saab suupäraseks lõigata

krokeerima
[tegusõna, verb]
kroketis oma palliga teise mängija palli lööma

kroket
[nimisõna, substantiiv]
1. pallimäng, kus mängijad puuvasaratega veeretavad puupalle läbi traatväravakeste

2. pallimäng

kroket
[nimisõna, substantiiv]
1. rasvas või õlis praetud väike liha-, kala- või köögiviljarull või -pall

2. praetud liha-, kala- v köögiviljarull v -pall

krokii
[nimisõna, substantiiv]
lühikese aja jooksul natuurist joonistatud visand, millel tähistatakse kujutatava iseloomulikumad jooned või asendid

kroko
[nimisõna, substantiiv]
1. sarv- ja luukilbistega kaetud kehaga suur sisalikukujuline troopika ja lähistroopika mageveekogude ja soode roomaja

2. soojade maade loom, kellel on teravate hammastega suur suu ja pikk saba

krokodill
[nimisõna, substantiiv]
1. sarv- ja luukilbistega kaetud kehaga suur sisalikukujuline troopika ja lähistroopika mageveekogude ja soode roomaja

2. soojade maade loom, kellel on teravate hammastega suur suu ja pikk saba

krokodillid
[nimisõna, substantiiv]
hambuliste otstega juhtmepaar, mida kasutatakse auto käivitamiseks teise auto akult

krokodillifarm
[nimisõna, substantiiv]
krokodillikasvatusega tegelev tootmisüksus

krokodillinahk
[nimisõna, substantiiv]
krokodillilt saadud nahk (nt kottide, jalatsite vms valmistamiseks)

krokodillinahkne
[omadussõna, adjektiiv]
krokodillinahast valmistatud

krokodillipisarad
[nimisõna, substantiiv]
võltspisarad (esineb väljendites teeseldud nutu ja üldse teeskluse ja silmakirjalikkuse kohta)

krokodillkaiman
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerika krokodillitaoline roomaja

kroks
[nimisõna, substantiiv]
1. sarv- ja luukilbistega kaetud kehaga suur sisalikukujuline troopika ja lähistroopika mageveekogude ja soode roomaja

2. soojade maade loom, kellel on teravate hammastega suur suu ja pikk saba

kroksid
[nimisõna, substantiiv]
firma Crocs kerged vabaajajalatsid, mis pehmenevad vastavalt kehatemperatuurile

kroksid
[nimisõna, substantiiv]
hambuliste otstega juhtmepaar, mida kasutatakse auto käivitamiseks teise auto akult

kroku
[nimisõna, substantiiv]
1. sarv- ja luukilbistega kaetud kehaga suur sisalikukujuline troopika ja lähistroopika mageveekogude ja soode roomaja

2. soojade maade loom, kellel on teravate hammastega suur suu ja pikk saba

kromaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pooltoonide kaupa tõusev või langev, kõrgendatud ja madaldatud alushelisid sisaldav

2. sellisele helilaadile tuginev

kromanjoonlane
[nimisõna, substantiiv]
kivi- ja pronksiajal elanud inimlane, kel olid kõik pärisinimese tunnused, tänapäeva inimese otsene esivanem

kromatiid
[nimisõna, substantiiv]
(rakkude jagunemisel:) kromosoomi pikipoole, millest tekib tütarraku kromosoom

kromatiin
[nimisõna, substantiiv]
1. rakutuuma aine, millest koosnevad kromosoomid

2. kromosoomide aine

kromatofoor
[nimisõna, substantiiv]
värvainet sisaldav valgust peegeldav rakk (nt nahas)

kromatograaf
[nimisõna, substantiiv]
hrl keemialaborites kasutatav seade ainesegude komponentideks lahutamiseks

kromatograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl keemialaborites kasutatav eriline meetod ainesegude komponentideks lahutamiseks (hrl sorptsiooni teel)

2. ainesegude lahutamise meetod

kromatograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
hrl keemialaborites ainesegude komponentideks lahutamise meetodiga seotud

kromiit
[nimisõna, substantiiv]
must mineraal, tähtsaim kroomimaak

kromlehh
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmest kontsentrilisest või ühest suurte püstkivide ringist koosnev noorema kiviaja (kultus)ehitis

2. megaliitehitiste liik

kromolitograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. värviline kivitrükk

2. sel menetlusel saadud trükis

kromoplast
[nimisõna, substantiiv]
punast või kollast pigmenti sisaldav kehake taimerakus

kromosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. Päikese atmosfääri kiht, mis on täieliku päikesevarjutuse ajal nähtav päikeseketast ümbritseva kitsa roosa või punaka rõngana

2. Päikese atmosfääri väliskihte

kromosomaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kromosoomidega seotud, kromosoomide arvu, struktuuri vm puutuv

kromosoom
[nimisõna, substantiiv]
1. rakutuumas paiknev niitjas moodustis, mis sisaldab pärilikkusainet ja valke

2. rakutuuma osis

kromosoomhaigus
[nimisõna, substantiiv]
kromosoomimuutustest (nt nende arvus või struktuuris) põhjustatud haigus, nt Downi sündroom

kromosoomihaigus
[nimisõna, substantiiv]
kromosoomimuutustest (nt nende arvus või struktuuris) põhjustatud haigus, nt Downi sündroom

kromosoomivööt
[nimisõna, substantiiv]
naaberaladest heledama või tumedama vöödina eristuv kromosoomiala

kromotüüpia
[nimisõna, substantiiv]
trükimenetlus, mille abil saadakse mitmevärvilised trükised

kromps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi krompsutamist, krompsumist

krompsuma
[tegusõna, verb]
krõmpsuma

krompsutama
[tegusõna, verb]
krõmpsutama

kronist
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl keskajal:) ajaloosündmuste üleskirjutaja nende toimumise järjestuses

2. ajaloosündmuste üleskirjutaja keskajal

kronk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi ronga häälitsust

kronks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi ronga häälitsust

kronks
[nimisõna, substantiiv]
1. (kõhna, kuivetu vanainimese, hrl naisterahva kohta)

2. kuivetu vanainimene

kronksu
[määrsõna, adverb]
kõverasse, kokku tõmbunuks

kronksuma
[tegusõna, verb]
(ronga kohta:) korduvalt lühidalt ja kumedalt kraaksuma

kronksus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kõveras, kokku tõmbunud

2. konksus, krõnksus

kronobioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia haru, mis uurib organismide biorütme

2. organismide biorütme uuriv bioloogia haru

kronograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ajamomente (paberile, lindile) salvestanud seade

2. (algeline) ajavõtuvõimalustega kell

kronogramm
[nimisõna, substantiiv]
fraas, milles on varjatud kujul, hrl suurtähekujulistes Rooma numbrites antud mingi aastaarv (nt AMORE MATVRITAS ehk MMVI = 2006)

kronoloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus nähtuste ja sündmuste dateerimisest ja järjestamisest

kronoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
ajaliselt järjestatud

kronomeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
biorütmide ning tervise seoste arvestamine haiguste ennetuses ja ravis

kronomeeter
[nimisõna, substantiiv]
kõrge kvaliteediga ülitäpne kell

kronometraaž
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordis:) distantsi läbimiseks kuluva aja täpne mõõtmine

2. ajavõtt

kronometreerima
[tegusõna, verb]
1. millekski kuluvat aega, millegi kestust täpselt mõõtma

2. kestust täpselt mõõtma

kronoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. täppisriist väga lühikeste ajavahemike mõõtmiseks

2. täppisriist ülilühikeste ajavahemike mõõtmiseks

kronotüüp
[nimisõna, substantiiv]
omadus, mis väljendub inimese ööpäevase aktiivsusperioodi eelistuses (kas hommikune, õhtune või päevane aeg)

kronstein
[nimisõna, substantiiv]
tugidetail või alus, millele mingi (seinale kinnitatav) seade toetub

kronu
[nimisõna, substantiiv]
(vana) lahja ja jõuetu hobune

kroobatama
[tegusõna, verb]
koorikutaolise kõntsa-, mustuse- vm kihiga kattuma

krooge
[nimisõna, substantiiv]
1. peen mahapressimata volt (hrl rõiva avardamiseks või kaunistamiseks)

2. peen mahapressimata volt

krookelkonts
[nimisõna, substantiiv]
ülalt tugevasti laienev kõrge konts

krookes
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
kroogitud, kergelt ja pehmelt volti hoidvas olekus

krookesse
[määrsõna, adverb]
1. kroogitud olekusse, kergelt ja pehmelt voldiliseks

2. lainesse, lokkivasse olekusse

krookima
[tegusõna, verb]
1. kangasse, riideesemesse (peeni) mahapressimata volte, krookeid tegema

2. kangast sel viisil kokku tõmbama

krookkrae
[nimisõna, substantiiv]
kroogitud krae

krookniit
[nimisõna, substantiiv]
riidele krookimiseks sisseaetud niit

krookpael
[nimisõna, substantiiv]
käiseotsa, kaelaava vm riideeseme osa voltidena kokkutõmbamiseks, krookimiseks sisseaetud pael

krooks
[nimisõna, substantiiv]
(söömise järel häälekalt kurgust paiskuva heli kohta)

krooks
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi konna häälitsust

2. annab edasi konna krooksumist

krooksatama
[tegusõna, verb]
korraks, järsku krooksuma või seda meenutavat häält tekitama

krooksatus
[nimisõna, substantiiv]
konna häälitsus

krooksuja
[nimisõna, substantiiv]
1. vees ja vee ääres elav, hüppamiseks kohanenud pikkade tagajalgadega (väike) loom

2. väike roheline loom, kes elab vees ja vee ääres

krooksuma
[tegusõna, verb]
(konna, harvemini lindude kohta:) madalat õõnsavõitu kõlaga põrisevat häält tegema

krooksutama
[tegusõna, verb]
imikut püstiasendis hoidma, et söömisel sisse ahmitud õhk krooksudena välja tuleks

krookus
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtrit meenutavate õitega varakevadel või sügisel õitsev mägiaasade mugulsibultaim, Eestis aialill

2. väike lilla, kollane või valge lill, mis õitseb kevadel vara

krookusliilia
[nimisõna, substantiiv]
tumeoranžide õitega liilia, Eestis vana taluaia lill

krookvarrukas
[nimisõna, substantiiv]
kroogitud varrukas

krool
[nimisõna, substantiiv]
1. kiireim ujumisviis, mida iseloomustab käte vaheldumisi peast ettepoole viimine ja tõmme reieni

2. ujumisstiil

kroolima
[tegusõna, verb]
ujuma nõnda, et käed viiakse vaheldumisi peast ettepoole ja tõmmatakse reieni

kroolima
[tegusõna, verb]
veebi spetsiaalse programmi abil läbi kammima, et mingit infot välja otsida

kroom
[nimisõna, substantiiv]
väga kõva ning normaaltingimustes mitteoksüdeeruv sinaka helgiga hõbevalge metall, keemiline element järjenumbriga 24

kroomima
[tegusõna, verb]
1. metallesemete pinda kroomikihiga katma

2. kroomikihiga katma

kroomkollane
[nimisõna, substantiiv]
kroomi soolasid sisaldav kollane värvaine, mida kasutatakse värvide segamisel

kroommaarjas
[nimisõna, substantiiv]
kroomi ühend, mida kasutatakse riidevärvimisel ja nahaparkimisel

kroomnahk
[nimisõna, substantiiv]
kroomi sooladega pargitud pehme nahk

kroomnikkel
[nimisõna, substantiiv]
1. kroomi ja nikli sulam

2. kroomnikkelteras

kroomnikkelteras
[nimisõna, substantiiv]
kroomi ja niklit sisaldav roostevaba teras

kroompark
[nimisõna, substantiiv]
nahaparkimise viis, kus toornahka töödeldakse kroomi sooladega

kroomparkimine
[nimisõna, substantiiv]
nahaparkimise viis, kus toornahka töödeldakse kroomi sooladega

kroomroheline
[nimisõna, substantiiv]
kroomkollase ja Preisi sinise segamisel saadud roheline värvaine, mida kasutatakse värvide segamisel

kroomsaabas
[nimisõna, substantiiv]
kroomnahast saabas

kroon
[nimisõna, substantiiv]
1. valitseja võimu tähistav kullast (või hõbedast) ja kalliskivide ning pärlitega kaunistatud võrukujuline sakkidega peaehe

2. valitseja võimu tähistav kullast või hõbedast ehe, mida kantakse peas

kroonijuveel
[nimisõna, substantiiv]
valitsejale (riigile) kuuluv kroon, ehe, kalliskivi vm kuningavõimu tunnus

kroonik
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl keskajal:) ajaloosündmuste üleskirjutaja nende toimumise järjestuses

2. ajaloosündmuste üleskirjutaja keskajal

kroonik
[nimisõna, substantiiv]
krooniline haige

kroonika
[nimisõna, substantiiv]
dateeritud sündmuste esitus ja nende kirjeldus toimumise järjekorras

kroonikakirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl keskajal:) ajaloosündmuste üleskirjutaja nende toimumise järjestuses

2. ajaloosündmuste üleskirjutaja keskajal

kroonikandja
[nimisõna, substantiiv]
monarhist riigipea

kroonikaraamat
[nimisõna, substantiiv]
kroonika (nt ajalooürikuna)

krooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (haiguse kohta:) kauemat aega kestev, pikaldane, vaheldumisi vaibuv ja ägenev

2. kui haigus või valu on krooniline, siis see kestab pikemat aega, ilmub aeg-ajalt uuesti

3. pikaldane, kauemat aega kestev

krooniline
[nimisõna, substantiiv]
ühe krooni väärtusega münt või rahatäht

kroonima
[tegusõna, verb]
kedagi pidulikult krooni pähe asetamisega valitsejaks kuulutama

kroonimets
[nimisõna, substantiiv]
(Eesti krooni kattevaraks väljavalitud metsa kohta)

kroonimurd
[nimisõna, substantiiv]
trauma tagajärjel tekkiv suus nähtava hambaosa (hambakrooni) murd

kroonine
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega üks kroon

2. väärtusega üks kroon

kroonjas
[omadussõna, adjektiiv]
kroonikujuline

kroonklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. väikese murdumisnäitajaga optiline klaas, mida kasutatakse prillide, luupide ja prismade valmistamiseks

2. optiline klaas

kroonkork
[nimisõna, substantiiv]
pudelisuule pealevajutatav sakiliste servadega (plekk)sulgur

kroonleht
[nimisõna, substantiiv]
(õistaimel:) hrl eredavärviline sisemise õiekatte leht, õiekrooni osa

kroonlühter
[nimisõna, substantiiv]
suur kaunistatud mitmeharuline paljude küünalde või lampidega laevalgusti

kroonmutter
[nimisõna, substantiiv]
kroonikujulise pealisega kinnitusmutter

kroonohakas
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgevarreline torkivate ogade ja lillade õienuttidega ohakasarnane rohttaim, hrl ravimtaimena tuntud terav kroonohakas (Onopordum acanthium)

2. rohttaim

kroonprints
[nimisõna, substantiiv]
1. valitseva monarhi troonipärijast poja (või pojapoja või tütrepoja) tiitel monarhistlikes riikides

2. seda tiitlit kandev inimene

kroonprintsess
[nimisõna, substantiiv]
1. valitseva monarhi troonipärijast tütre (või pojatütre või tütretütre) tiitel monarhistlikes riikides

2. seda tiitlit kandev inimene

kroonrooste
[nimisõna, substantiiv]
roosteseente tekitatud taimehaigus (hrl kaeral)

kroonu
[nimisõna, substantiiv]
riik, riigivõim

kroonuametnik
[nimisõna, substantiiv]
(varasemal ajal:) riigiametnik

kroonuasutus
[nimisõna, substantiiv]
(varasemal ajal:) riigiasutus

kroonugümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
tsaariaja riiklik gümnaasium

kroonukool
[nimisõna, substantiiv]
tsaariaegne riiklik kool

kroonukull
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse Vene tsaaririigi vapikotkas, Tsaari-Venemaa sümbol

kroonuleib
[nimisõna, substantiiv]
(riikliku ülalpidamise, eriti sõjaväes teenimise, ajateenistuses olemise, vangisoleku kohta)

kroonulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. väiklaselt vormile keskenduv, väga ametlik ja jäik

2. bürokraatlik, jäik

kroonumaa
[nimisõna, substantiiv]
riigi valduses olev maa

kroonumeelne
[omadussõna, adjektiiv]
valitsevat korda truualamlikult arvestav ja toetav, riigitruu

kroonumees
[nimisõna, substantiiv]
(hrl sõjaväelase, ka riigiametniku kohta)

kroonumõis
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuulunud mõis

kroonupalat
[nimisõna, substantiiv]
rahandusministeeriumi kubermanguasutus Venemaal 1775–1917 (Eesti- ja Liivimaal 1783–1917)

kroonupatriotism
[nimisõna, substantiiv]
truualamlik riigivõimu ülistamine

kroonupüha
[nimisõna, substantiiv]
1. riiklik püha ja puhkepäev, mis Eestis on kehtestatud pühade ja tähtpäevade seadusega (nt uusaasta, jaanipäev, taasiseseisvumispäev)

2. riiklik püha ja puhkepäev

kroonutalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
talupoeg, kes Tsaari-Venemaal maksis riigile raha- või naturaalrenti

kroonuteenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. teenistus sõjaväelise auastmega ametikohal riigi sõjaväes

2. (Eestis:) teenistus sõjaväelise auastmega ametikohal Kaitseväes ja Kaitseliidus

kroonutöö
[nimisõna, substantiiv]
riigitöö

kroonuvald
[nimisõna, substantiiv]
tsaariaegne vald, mille maad kuulusid riigile

kroonviirus
[nimisõna, substantiiv]
hingamisteede nakkusi põhjustav Coronaviridae sugukonda kuuluv viirus

kroonvärk
[nimisõna, substantiiv]
põhiplaanis krooni meenutav eelkindlustus kindluse peavalli bastioni ees

kroop
[nimisõna, substantiiv]
koorikutaoline mustuse vms kiht

krooton
[nimisõna, substantiiv]
soojadel maadel kasvav rohttaim, põõsas või puu, Eestis toataim

kroovima
[tegusõna, verb]
1. viljateradel veskis kesti ja idusid eraldama

2. viljateri kestadest puhastama

kroovjahu
[nimisõna, substantiiv]
kroovitud viljast jahu

kroovleib
[nimisõna, substantiiv]
kroovjahust valmistatud leib

kross
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem rahaühik mõnel maal (nt Poolas)

2. vastava väärtusega münt

3. rahaühik

kross
[nimisõna, substantiiv]
1. sõit või jooks vahelduvate pinnavormidega maastikul, murdmaasõit või -jooks

2. murdmaavõistlus

krossijooks
[nimisõna, substantiiv]
1. jooks vahelduvate pinnavormidega maastikul

2. vastav spordiala

krossijooksja
[nimisõna, substantiiv]
1. murdmaajooksu harrastav sportlane

2. murdmaajooksja

krossimootorratas
[nimisõna, substantiiv]
krossisõiduks mõeldud mootorratas

krossing
[nimisõna, substantiiv]
tuulutusrajatis kaevanduses ristuvate õhuvoolude lahutamiseks

krossing
[nimisõna, substantiiv]
liikumine kumminööride abil

krossirada
[nimisõna, substantiiv]
(hrl autospordis:) tähistatud võistlusrada vahelduvate pinnavormidega maastikul

krossiratas
[nimisõna, substantiiv]
krossisõiduks mõeldud mootorratas

krossisõit
[nimisõna, substantiiv]
1. (moto- ja jalgrattaspordis:) sõit mööda krossirada

2. vastav spordiala

krossisõitja
[nimisõna, substantiiv]
krossisõitu harrastav, krossivõistlustel osalev sportlane

krossivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
krossisõidus korraldatav võistlus

krous
[nimisõna, substantiiv]
1. peen mahapressimata volt (hrl rõiva avardamiseks või kaunistamiseks)

2. peen mahapressimata volt

krousi
[määrsõna, adverb]
1. kroogitud olekusse, kergelt ja pehmelt voldiliseks

2. lainesse, lokkivasse olekusse

krousima
[tegusõna, verb]
1. kangasse, riideesemesse (peeni) mahapressimata volte, krookeid tegema

2. kangast sel viisil kokku tõmbama

krousis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
kroogitud, kergelt ja pehmelt volti hoidvas olekus

krs
1. hoone osa, mille moodustavad ühel tasandil asuvad ruumid

2. kõik ruumid, mis asuvad hoones samal kõrgusel

krt
1. ühest või mitmest toast ja hrl kõrvalruumidest koosnev eluruumide kogum

2. grupp eluruume, mis koosneb ühest või mitmest toast ja köögist

3. eluruumide kogum

krt
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. tavalisemaid vandumissõnu (sageli nõrgenenult, peaaegu täitesõnana)

2. kasutatakse tugeva negatiivse (harvemini positiivse) emotsiooni väljendamiseks

krubis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
käharas, krussis

krudin
[nimisõna, substantiiv]
1. hõõrdumisel tekkiv vaikne pehme krigisev heli

2. krudisev heli

krudisema
[tegusõna, verb]
hõõrdumisel tekkivat vaikset pehmet krigisevat heli kuuldavale laskma

krudistama
[tegusõna, verb]
hõõrdumisel tekkivat vaikset pehmet krigisevat heli tekitama

kruiis
[nimisõna, substantiiv]
1. huvireis või lõbusõit merel

2. huvireis merel

kruiisilaev
[nimisõna, substantiiv]
huvireise ja lõbusõite sooritav laev

kruiisima
[tegusõna, verb]
1. laevaga lõbusõitu tegema, ristlema

2. (ringi) sõitma

krunda
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüügivahend, mis koosneb õngenöörist, raskusest ja kuni kolmest lipsudega kinnitatud üheharulisest konksust

2. veekogu põhja lastud õng

krunn
[nimisõna, substantiiv]
pealaele või kuklasse kokkukeeratud juuksed või juuksepalmik

krunni
[määrsõna, adverb]
(juuste kohta:) pealaele või kuklasse kokkukeeratuks, juuksekrunniks

krunnis
[määrsõna, adverb]
(juuste kohta:) pealaele või kuklasse kokkukeeratuna, juuksekrunnina

krunt
[nimisõna, substantiiv]
1. piiristatud maatükk, mis on määratud hoonestamiseks vm otstarbeks

2. piiratud maa-ala, mille peale saab maja ehitada

kruntima
[tegusõna, verb]
alusvärviga vm kattekihiga katma

kruntvärv
[nimisõna, substantiiv]
1. kattevärvile aluseks olev värv, mis tagab ühtlasema ja püsivama tulemuse

2. kattevärvile aluseks olev värv

krupjee
[nimisõna, substantiiv]
1. mängijate kaotatud rahasummade kokkukoguja, võitude väljamaksja ja üldise mängukorra järele valvaja mängupõrgus

2. pangapidaja hasartmängus

krupoosne
[omadussõna, adjektiiv]
krupiga iseloomustuv

krupp
[nimisõna, substantiiv]
1. difteeriabakteri põhjustatud äge kõripõletik, millega kaasneb hingamisteede sulgus

2. äge nakkuslik kõrihaigus

krusa
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupa, ehitusmaterjali vm mahukaid asju vedav suur auto

2. suur auto, millega saab raskeid asju vedada

kruseiro
[nimisõna, substantiiv]
1. Brasiilia endine suurem rahaühik

2. endine Brasiilia rahaühik

kruss
[nimisõna, substantiiv]
1. kähar, lokkis juuksesalk vms

2. kihar

krussi
[määrsõna, adverb]
1. keerdu, rullina kõverasse

2. keerdu

krussima
[tegusõna, verb]
hrl juukseid krussi keerama, lokiliseks tegema

krussis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. keerdus, rullina kõveras

2. keerdus

krussitama
[tegusõna, verb]
hrl juukseid krussi keerama, lokiliseks tegema

krutoon
[nimisõna, substantiiv]
röstitud saiakuubik, mida kasutatakse salatite ja suppide lisandina

krutsifiks
[nimisõna, substantiiv]
1. ristilöödud Kristuse kujuga rist

2. ristilöödukuju

krutski
[nimisõna, substantiiv]
taipamist eeldav, nuputama, leiutama sundiv asjaolu (mis tähelepanuta olekus võib märkamata jääda)

krutskimees
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb vempe, üleannetusi, koerusi

krutstükk
[nimisõna, substantiiv]
vallatu, kelmikas või (veidi) üleannetu tegu

kruttima
[tegusõna, verb]
1. nuppu, kruvi vms keerama

2. seda keerates midagi reguleerima, paika seadma

Ühendtegusõnad: üles kruttimaüles kruttima

kruu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kurgede häälitsust

kruubimasin
[nimisõna, substantiiv]
masin kruupide valmistamiseks (endisajal veskis)

kruubipuder
[nimisõna, substantiiv]
odrakruupidest keedetud puder

kruubitang
[nimisõna, substantiiv]
1. teravilja (nt odra, nisu, hirsi) kooritud ja lihvitud tera

2. sellised terad kogumina

kruugutama
[tegusõna, verb]
(hrl kure kohta:) häälitsust „kruu-kruu” tegema

kruuk
[nimisõna, substantiiv]
1. silinderjas kõrvaga jooginõu, mida kasutatakse ilma alustassita

2. nõu, millest saab juua. Kruus on tavaliselt suurem kui tass

3. jooginõu

kruuksuma
[tegusõna, verb]
(kurgede kohta:) tumedalt kurisevalt „kruu-kruu” häälitsema

kruup
[nimisõna, substantiiv]
1. teravilja (nt odra, nisu, hirsi) kooritud ja lihvitud tera

2. sellised terad kogumina

kruupender
[nimisõna, substantiiv]
1. tööriist puidu- ja metallikruvide kinni- ja lahtikeeramiseks

2. tööriist, millega saab kruvisid kinni või lahti keerata

kruupink
[nimisõna, substantiiv]
tisleri tööpink, mille juurde kuuluvad kruustangid

kruus
[nimisõna, substantiiv]
kivimite murenemisel tekkinud ümardunud osakestest koosnev sete

kruus
[nimisõna, substantiiv]
1. silinderjas kõrvaga jooginõu, mida kasutatakse ilma alustassita

2. nõu, millest saab juua. Kruus on tavaliselt suurem kui tass

3. jooginõu

kruusaauk
[nimisõna, substantiiv]
süvend kruusavõtmiskohas

kruusakarjäär
[nimisõna, substantiiv]
kaevandite kogum kruusa kaevandamiseks, suur kruusaauk

kruusakas
[nimisõna, substantiiv]
kruusateel sõitmiseks mõeldud rehv

kruusakate
[nimisõna, substantiiv]
kruusast kattekiht

kruusakivi
[nimisõna, substantiiv]
1. kruusa sees olev kivi

2. suur kruusatera

kruusane
[omadussõna, adjektiiv]
kruusaga kaetud või (rohkesti) kruusa sisaldav

kruusapõhi
[nimisõna, substantiiv]
kruusane põhi (veekogul) või pinnasekiht

kruusatama
[tegusõna, verb]
kruusaga katma

kruusatee
[nimisõna, substantiiv]
kruusaga kaetud, kruusatatud tee

kruusatera
[nimisõna, substantiiv]
üks kivikestest, millest koosneb kruus

kruusbetoon
[nimisõna, substantiiv]
betoon, mille täitematerjaliks on kruus

kruusitäis
[nimisõna, substantiiv]
kruusi täitev kogus (hrl jooki, vedelikku)

kruuskate
[nimisõna, substantiiv]
kruusast kattekiht

kruusliiv
[nimisõna, substantiiv]
kruusa ja liiva segu, kus liiva sisaldus on kruusa omast suurem

kruustangid
[nimisõna, substantiiv]
ühe liikumatu ja teise liikuva lõuaga tangidetaoline seadis töödeldava eseme kinnihoidmiseks

kruvi
[nimisõna, substantiiv]
1. materjalisse keeratav piklik peaga kinnitusvahend

2. väike terava otsaga metallist ese, millega saab midagi kinnitada

kruvihüpe
[nimisõna, substantiiv]
vettehüpetes hüpe keha pöörlemisega ümber püsttelje 360°

kruvijas
[omadussõna, adjektiiv]
kruvitaoline

kruvijoon
[nimisõna, substantiiv]
joon, mille kujundab punkt ühtlasel tiirlemisel mingi telje ümber ja samaaegsel ühtlasel nihkumisel telje sihis

kruvijooneline
[omadussõna, adjektiiv]
kruvijoont moodustav või kruvijoonesarnane

kruvik
[nimisõna, substantiiv]
1. riist väikeste pikkuste mõõtmiseks kruvi pööramise teel

2. riist väikeste pikkuste mõõtmiseks kruvi abil

kruvike
[nimisõna, substantiiv]
tähtsusetu, otsustusõiguseta isik (mingis asutuses, suuremas süsteemis)

kruvikeeraja
[nimisõna, substantiiv]
1. tööriist puidu- ja metallikruvide kinni- ja lahtikeeramiseks

2. tööriist, millega saab kruvisid kinni või lahti keerata

kruvima
[tegusõna, verb]
kruviga või kruvidega kinnitama või kruvisid lahti keerates eraldama

Ühendtegusõnad: kinni kruvima, kinni kruvima, lahti kruvima, lahti kruvima, üles kruvimaüles kruvima

kruvimõõdik
[nimisõna, substantiiv]
1. riist väikeste pikkuste mõõtmiseks kruvi pööramise teel

2. riist väikeste pikkuste mõõtmiseks kruvi abil

kruvipind
[nimisõna, substantiiv]
pind, mille kujundab vabalt võetud joon kruviliikumisel (nt helikoid)

kruvipinguti
[nimisõna, substantiiv]
1. seade taglase trossi, rooliülekande või muu trossi või keti pinguldamiseks

2. vantide, trosside, kettide pingutusvahend

kruvipink
[nimisõna, substantiiv]
tisleri tööpink, mille juurde kuuluvad kruustangid

kruvipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas kasvav puu või põõsas, millel on tüveharude tipus tuttidena paiknevad mõõkjad lehed

2. troopikapuu

kruvireegel
[nimisõna, substantiiv]
1. mnemotehniline võte, mille abil määratakse kindlaks elektrivooluga juhet ümbritseva magnetvälja suund (mis liigub juhtme ümber kontsentriliste ringidena)

2. kruvijuhis

kruviriisk
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnituskruvi töödeldavate detailide ja esemete kinnitamiseks või kokkusurumiseks (hrl lukksepa- ja tisleritöödel)

2. teatav kinnituskruvi

kruvits
[nimisõna, substantiiv]
1. tööriist puidu- ja metallikruvide kinni- ja lahtikeeramiseks

2. tööriist, millega saab kruvisid kinni või lahti keerata

krõbe
[omadussõna, adjektiiv]
1. (toidu kohta:) kuiva, krõbisedes mureneva pealispinna või koostisega, hrl selliseks küpsetatud või kuivatatud

2. selliseks küpsenud v praetud

3. krõbisevalt kuiv

4. kui toit on krõbe, siis see on meeldivalt kuiv ja kõva ning teeb teatud häält, kui seda hammustada

krõbedik
[nimisõna, substantiiv]
küpsetatud krõbe või krõbeda kattega magustoit, harvemini soolane toit

krõbekana
[nimisõna, substantiiv]
krõbedaks praetud paneeritud kanalihapala(d)

krõbekartul
[nimisõna, substantiiv]
1. pealt krõbedaks, kuldpruuniks küpsetatud kartul või kartuliviil

2. krõbedaks praetud kartul

krõbekuiv
[omadussõna, adjektiiv]
(pinnase, materjali kohta:) väga, ülimalt kuiv, nii et krõbiseb

krõbekülm
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt külm

krõbeleib
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke krõbedaks kuivatatud rukki- või nisujahust leivaviil

2. kuivikleib

krõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. vana (jõuetu) inimene

2. vana inimene

krõbin
[nimisõna, substantiiv]
terav kuiv kergelt kriipiv, praksuv heli

krõbinad
[nimisõna, substantiiv]
terade või helveste kujuline kuivtoit (nt koeratoit, hommikuhelbed)

krõbisema
[tegusõna, verb]
teravat kuiva kergelt kriipivat, praksuvat heli kuuldavale tooma

krõbistama
[tegusõna, verb]
teravat kuiva kergelt kriipivat, praksuvat heli tekitama

krõbusk
[nimisõna, substantiiv]
kuivik, küpsis vm kuivtoit

krõgin
[nimisõna, substantiiv]
1. kergelt krudisev, praksuv heli

2. kerge prõksumine, nõrk pragin

krõgisema
[tegusõna, verb]
1. kerget krudisevat, praksuvat heli andma või tekitama

2. krõgisema

krõgistama
[tegusõna, verb]
1. kergelt krudisevat, praksuvat heli tekitama

2. selliseid helisid tekitades midagi tegema (nt närima)

krõhva
[nimisõna, substantiiv]
1. hirmutavalt mõjuv (kõhn) naine

2. kõhn õel naine

krõhvitsema
[tegusõna, verb]
sõrmedega, nokaga vm tasakesti, vähehaaval tegutsema (nt sügades)

krõks
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike kerge (nagu) murdumise heli

2. kerge praks

krõks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest kerget (nagu) murdumise heli

krõksatama
[tegusõna, verb]
1. järsku, korraks lühikest kerget murdumise heli kuuldavale laskma

2. selle heli saatel murduma

krõksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike kerge (nagu) murdumise heli

2. kerge praks

krõksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest kerget (nagu) murdumise heli

krõksuma
[tegusõna, verb]
1. kerget, tasast murdumise heli andma, nõrgalt praksuma

2. nõrgalt praksuma

krõksutama
[tegusõna, verb]
1. (millegagi) korduvalt lühikest kerget murdumise heli tekitama

2. selliseid helisid tekitades midagi tegema (nt närima, liigeseid painutama)

krõll
[nimisõna, substantiiv]
suur õõnes hõbehelmes (naiste kaelakeedes)

krõllid
[nimisõna, substantiiv]
suurtest õõnsatest hõbehelmestest kaelakee

krõmps
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl toidu kohta:) kergelt kõva, mureneva pealispinnaga, hamba all kergelt ragisev

krõmpskaun
[nimisõna, substantiiv]
1. jaanikaunapuu magus lapik vili, Euroopas tuntud jõuluaja maiustusena

2. jaanikaunapuu vili

krõmpsluu
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) toesena talitlev kõrhkoest elund, mis on ühtaegu kõva ja elastne

krõmpsuma
[tegusõna, verb]
närimisel ragisevat heli andma, hamba all rudisema

krõmpsutama
[tegusõna, verb]
midagi krõmpsuvat sööma

krõnks
[nimisõna, substantiiv]
konks vm kõver ese

krõnksu
[määrsõna, adverb]
1. kõverasse, kokku tõmmatud või painutatud asendisse

2. konksu, kõverasse

krõnksus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kõveras, kokku tõmmatud või painutatud

2. konksus, kõveras

krõpa-krõpa
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi tuhmi kerget krabisevat heli

krõps
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge murdumise või ragisemise heli

2. krõpsatus

krõps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget murdumise või ragisemise heli

krõpsatama
[tegusõna, verb]
1. järsku, korraks kerget murdumise või ragisemise heli tekitama

2. prõksatama

krõpsatus
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge murdumise või ragisemise heli

2. krõpsatus

krõpskuiv
[omadussõna, adjektiiv]
väga kuiv

krõpsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest kerget (nagu) murdumise heli

krõpsud
[nimisõna, substantiiv]
1. kuumas õlis praetud kartuli vm köögivilja laastud

2. õlis küpsetatud kartuli õhukesed viilud, mida süüakse külmalt

krõpsuma
[tegusõna, verb]
1. kerget, tasast murdumise heli andma, nõrgalt praksuma

2. nõrgalt praksuma

krõpsutama
[tegusõna, verb]
1. (korduvalt) kerget murdumise heli tekitama

2. sellist heli tekitades midagi tegema (nt krõmpsutades sööma)

krõõp
[nimisõna, substantiiv]
1. (vana) inetu naine

2. inetu naine

krõõt
[nimisõna, substantiiv]
1. (vana) inetu naine

2. inetu naine

kräbe
[omadussõna, adjektiiv]
kärme ja toimekas

krägin
[nimisõna, substantiiv]
1. kärisev, ragisev heli, mis hrl viitab, et miski pole päris korras

2. nagin, krigin

krägisema
[tegusõna, verb]
ebapuhast kergelt ragisevat heli kuuldavale tooma

krägistama
[tegusõna, verb]
kärisevat, ragisevat heli tekitama või kuuldavale tooma

kräkk
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti kiiresti sõltuvust tekitav kokaiiniderivaat, mis suitsetamisel mõjub juba mõne sekundi pärast

2. eriti kiiresti sõltuvust tekitav kokaiiniderivaat

kräkker
[nimisõna, substantiiv]
eriti oskuslik ja pahatahtlik häkker, arvutisüsteemide muukija

kräpp
[nimisõna, substantiiv]
1. tarbetu, vilets või odav kraam

2. rämps, saast

kräss
[nimisõna, substantiiv]
vana aja kerakujuline rippkaunistus, mis riputati jõuludeks, pulmadeks või simmaniks rehetare lakke

krässu
[määrsõna, adverb]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussi

2. tihedalt, tugevasti krussi

krässus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussis, keerduvalt lokkis

2. tihedalt krussis

kräsu
[nimisõna, substantiiv]
(juuste, karvade, villa kohta:) tihedad krussis kiharad või korrapäratud väiksed salgud

kräsujuuksed
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt krussis juuksed

kräsuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussis, keerduvalt lokkis

2. tihedalt krussis

kräsune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussis, keerduvalt lokkis

2. tihedalt krussis

kräsupea
[nimisõna, substantiiv]
1. (kohevad) lokkis või tihedalt krussis juuksed

2. käharad juuksed

kräsupealine
[omadussõna, adjektiiv]
tihedalt krussis juustega

kräsupäine
[omadussõna, adjektiiv]
tihedalt krussis juustega

kräsus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussis, keerduvalt lokkis

2. tihedalt krussis

kräsutama
[tegusõna, verb]
kähardama

kräu
[nimisõna, substantiiv]
(jooma)pidu

kräu
[nimisõna, substantiiv]
annab edasi kassi kräunumist

kräuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsu tõmbe vm kiire liigutuse heli

kräuks
[nimisõna, substantiiv]
kärisev katkeline heli

kräuks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kärisevat katkelist heli

kräuksatama
[tegusõna, verb]
(mootori, vedru vm kohta:) järsku, korraks kärisevat katkelist heli andma

kräuksatus
[nimisõna, substantiiv]
kärisev katkeline heli

kräuksuma
[tegusõna, verb]
(mootori, vedru vm kohta:) tugevasti ja korduvalt katkelist kärisevat heli andma

kräuksutama
[tegusõna, verb]
kräuksuma panema, kräuksumist tekitama

kräunatama
[tegusõna, verb]
järsku, korraks kräunuma

kräunatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike järsk kräunumine, kräunatamine

kräunuma
[tegusõna, verb]
(hrl kassi häälitsuse kohta:) valjusti vinguvalt ja kärisevalt näuguma

kräunutama
[tegusõna, verb]
1. valju vinguvat, kärisevat heli tekitama panema

2. sel viisil midagi tegema

krääks
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk kärisev (hõõrdumise) heli

2. värava, ukse krigin

krääksatama
[tegusõna, verb]
(lindude kohta:) korraks, järsku kärisevalt häälitsema

krääksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk kärisev (hõõrdumise) heli

2. värava, ukse krigin

krääksuma
[tegusõna, verb]
(lindude kohta:) kärisevalt häälitsema

krääksutama
[tegusõna, verb]
järsku teravalt kärisevat heli tekitama, sel viisil midagi tegema

kräämuline
[omadussõna, adjektiiv]
määrdumisest, pesematusest kriimuline

krönksu
[määrsõna, adverb]
1. kõverasse, kokku tõmmatud või painutatud asendisse

2. konksu, kõverasse

krönksus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kõveras, kokku tõmmatud või painutatud

2. konksus, kõveras

krööm
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

kröömike
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

kröömike
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

kröömikene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

kröömikene
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

kröömikese
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

kröönima
[tegusõna, verb]
raha kokku hoidma, rahaga koonerdama

kröösus
[nimisõna, substantiiv]
väga rikas inimene

krüobioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia haru, mis uurib madalate temperatuuride mõju organismidele, kudedele ja rakkudele

2. uurib madalate temperatuuride mõju organismile

krüobiont
[nimisõna, substantiiv]
1. lumel ja jääl elav organism (mikroob, vetikas või putukas)

2. külmalembene organism

krüoelektroonika
[nimisõna, substantiiv]
elektroonika haru, kus rakendatakse madalal temperatuuril ilmnevaid nähtusi

krüohüdraat
[nimisõna, substantiiv]
külmutamisel saadav kristallhüdraat

krüoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. alumiiniumi tootmisel kasutatav kergesti sulav klaasi läikega mineraal

2. kergsulav mineraal

krüoloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus lumest, jääst ja igikeltsast

krüosfäär
[nimisõna, substantiiv]
Maa osa, kus valdav osa veest on tahkel külmunud kujul (nt lumikate, liustikud, jäämäed, igikelts)

krüoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
aine molekulmassi määramise meetod, ms põhineb selle aine lahuse külmumistemperatuuri mõõtmisel

krüostaat
[nimisõna, substantiiv]
1. madala temperatuuri (alla 0 °C) säilitamise seade

2. madala temperatuuri säilitamise seade

krüoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimenetlus, kus inimene viibib mõned minutid ekstreemse (kuni -150 ⚬C) külma käes (nt liigesehaiguste puhul)

krüpt
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse kiriku (kooriruumi) all paiknev maa-alune hauakabel, reliikviahoidla või kultuseruum

krüpteerima
[tegusõna, verb]
(infotehnoloogias:) andmetele kõrvaliste jaoks loetamatut kuju andma

krüptiline
[omadussõna, adjektiiv]
salajane, varjatud või peidetud

krüptima
[tegusõna, verb]
(infotehnoloogias:) andmetele kõrvaliste jaoks loetamatut kuju andma

krüpto
[nimisõna, substantiiv]
1. krüpteeritud andmed

2. andmete krüpteerimine

krüptofüüt
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille uuenemispungad asuvad mullas või vees (nt kuldtäht või vesiroos)

krüptograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkuleppeline kirjutusviis, mis kõrvalistele isikutele on arusaamatu

2. sellises kirjutusviisis tekst

3. kokkuleppeline kirjutusviis, selline tekst

krüptogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. salakirjas tekst

2. tekst, millesse graafilise paigutuse kaudu on peidetud sõnu või lauseid

krüptoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib informatsiooni salastamise viise

krüptomeeria
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge koonusja võraga igihaljas Jaapani ja Hiina okaspuu

2. okaspuu

krüptonüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. tegeliku nime algustähtedest või -silpidest moodustatud autori peitenimi

2. ka tiitellehe sõnadesse peidetud nimi

krüptoon
[nimisõna, substantiiv]
1. õhus leiduv värvuseta ja lõhnata väärisgaas, mida kasutatakse valgustite, valgusreklaamide ja laserite valmistamiseks, keemiline element järjenumbriga 36

2. inertgaas

krüptoonlamp
[nimisõna, substantiiv]
krüptooniga täidetud hõõglamp või gaaslahenduslamp

krüptoraha
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline raha, mida saab talletada arvutis failina, hoida kolmanda osapoole käes, kes osutab rahakoti teenust, ja kulutada, saates seda võrgu kaudu teisele aadressile (nt Bitcoin, Litecoin, Ether)

krüptorhism
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasasündinud häire, mille korral üks või kumbki munand ei asu munandikotis, vaid kõhuõõnes või kubemekanalis

2. kaasasündinud häire, mille puhul munand(id) ei asu munandikotis

krüptovaluuta
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline raha, mida saab talletada arvutis failina, hoida kolmanda osapoole käes, kes osutab rahakoti teenust, ja kulutada, saates seda võrgu kaudu teisele aadressile (nt Bitcoin, Litecoin, Ether)

krüptovara
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline raha, mida saab talletada arvutis failina, hoida kolmanda osapoole käes, kes osutab rahakoti teenust, ja kulutada, saates seda võrgu kaudu teisele aadressile (nt Bitcoin, Litecoin, Ether)

krüsanteem
[nimisõna, substantiiv]
1. laialt levinud sihvaka püstise varre ja paljudes värvitoonides õitega taim, Eestis sügisel õitsev ilutaim

2. lill

krüsoberüll
[nimisõna, substantiiv]
1. väga kõva kuldkollane või kollakasroheline vääriskivi, mille teisend on nt aleksandriit

2. vääriskivi

krüsoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. roheline või kollane läbipaistev vääriskivi, oliviini teisend

2. vääriskivi

krüsopraas
[nimisõna, substantiiv]
1. rohekates toonides poolvääriskivi, kaltsedoni teisend

2. poolvääriskivi

krüsotiil
[nimisõna, substantiiv]
kiuline (tume)roheline mineraal

krüssama
[tegusõna, verb]
purjetades, surfates loovima, vastu tuult sõidul siksakitama, vahelduva kursiga teelõikudel sõitma

krüšoon
[nimisõna, substantiiv]
puuviljalõikudega jook valgest lauaveinist konjaki või rummi lisandusega

krüüsel
[nimisõna, substantiiv]
hakisuurune must, laia valge tiivalaiguga arktiline merelind, Eestis harv

ksantelasm
[nimisõna, substantiiv]
kolesterooli ladestumisest tekkinud kollakas naast näonahal, hrl silmade ümbruses

ksantofüll
[nimisõna, substantiiv]
1. kollane kuni pruun (taime)pigment

2. kollane taimepigment

ksantopsia
[nimisõna, substantiiv]
1. kollatõve ja mõnede mürgistuste puhul esinev nägemishäire, kus heledad asjad paistavad kollasena

2. asjade nägemine kollase varjundiga

ksenobiootikum
[nimisõna, substantiiv]
organismile ja elusloodusele võõras aine, kehavõõras keemiline ühend (nt pestitsiidid, antibiootikumid)

ksenofoob
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kardab ja vaenab kõike, mis on tema jaoks võõras, võõrapärane ja võõramaine

ksenofoobia
[nimisõna, substantiiv]
võõraste, võõrapärase, võõramaise kartus, võõristamine ja vaenamine

ksenogaamia
[nimisõna, substantiiv]
tolmlemine, mille puhul õie emaka viljastab teise taime õietolm

ksenoon
[nimisõna, substantiiv]
1. õhus leiduv väärisgaas, mis inimesele mõjub uimastavalt, keemiline element järjenumbriga 54

2. inertgaas

ksenoonlamp
[nimisõna, substantiiv]
ksenooniga täidetud gaaslahenduslamp (kasutatakse nt filmiprojektorites ja autode esilaternates)

ksenotransplantatsioon
[nimisõna, substantiiv]
looma elundi (nt sea südame) või koe siirdamine inimesele

kse-olevik
kse-line olevik üksikute verbide ainsuse 3. pöördes, nt näikse, kuulukse, tunnukse

ksero
[nimisõna, substantiiv]
1. kserograafiamenetlusel valmistatud koopia

2. kserotõmmis

kserofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede kohta:) kuiva keskkonda vajav

2. kuiva eelistav

kserofüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivalembene, mulla ja õhu kuivusega kohastunud taim

2. kuivalembene taim

kserograaf
[nimisõna, substantiiv]
seade fotokoopiate tegemiseks

kserograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. fotokopeerimise tehnika kujutise jäädvustamiseks elektrilaengute vahendusel

2. kuivpaljundusmenetlus

kserokoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. kserograafiamenetlusel valmistatud koopia

2. kserotõmmis

ksii
[nimisõna, substantiiv]
kreeka tähestiku 14. täht (Ξ, ξ), ladina tähestikus x

ksjonds
[nimisõna, substantiiv]
katoliku vaimulik Poolas

ksv!
1. sama üliõpilaskorporatsiooni liige, korporatsioonikaaslane

2. mis tahes sõbraliku akadeemilise organisatsiooni liige

ksüleem
[nimisõna, substantiiv]
1. taime juhtkude (puiduosa), mis kannab kogu taime ulatuses edasi vett ja selles lahustunud mineraalaineid

2. taime juhtkimbu puitosa

ksüleen
[nimisõna, substantiiv]
nafta ja kivisöe töötlemise produktidest saadav mürgine värvuseta vedelik, mida kasutatakse lahustina, bensiinilisandina jm

ksülitool
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuudest, peamiselt kasepuidust saadav looduslik magusaine, kristalne värvitu aine, mida kasutatakse suhkruasendajana selle hambaid säästva toime tõttu, üks suhkuralkohole

ksülofon
[nimisõna, substantiiv]
1. trapetsikujuline eri suuruses puuplaatidest koosnev lusikataoliste puupulkadega mängitav löökpill

2. löökpill

ksülofonimängija
[nimisõna, substantiiv]
ksülofonil mängija (orkestris vm)

ksülofonist
[nimisõna, substantiiv]
ksülofonil mängija (orkestris vm)

ksülograaf
[nimisõna, substantiiv]
puugraveerija ja puulõikekunstnik

ksülograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgtrükimenetlus ja graafikatehnika, mille korral kujutis lõigatakse või graveeritakse puust trükivormi, puulõike ja puugravüüri ühine nimetus

2. selles tehnikas teos

ksüloliit
[nimisõna, substantiiv]
1. saepurust või puidujahust ning sideainetest valmistatud kivikõva põranda- vm kattematerjal

2. puitkivi

kšatrija
[nimisõna, substantiiv]
tähtsuselt teise, ilmaliku võimu kandjate seisuse liige vanas Indias (nt valitseja, riigiametnik, sõjamees)

kt
vakantsel ametikohal olev töötaja, kes pole sellele lõplikult kinnitatud

kt
1. tuhat tonni

2. tuumarelva võimsuse tingühik, mis väljendab tuhande tonni trotüüli lõhkevõimsust

ktooniline
[omadussõna, adjektiiv]
maa-alune, allmaailmaga seotud

kubanka
[nimisõna, substantiiv]
madal tallenahast karusmüts lameda riidest või nahast põhjaga

kubatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi ruumala kuupühikutes

2. ruumala kuupühikutes

kube
[nimisõna, substantiiv]
kõhu alaosa ja reie vaheline kehaosa

kubel
[nimisõna, substantiiv]
järsku tekkinud väike lokaalne turse, muhuke nahal

kubemebandaaž
[nimisõna, substantiiv]
kubemesonga toestav abivahend

kubemekanal
[nimisõna, substantiiv]
kõhu eesseinas kubemepiirkonnas paiknev torujas käik, milles mehel asub seemneväät, naisel emaka ümarside

kubemepiirkond
[nimisõna, substantiiv]
kõhu alaosa ja reie vaheline piirkond

kubemesong
[nimisõna, substantiiv]
kõhukelme (ja soolte) väljasopistus kubemekanalisse

kubemesongavöö
[nimisõna, substantiiv]
kubemesonga toestav abivahend

kubemetäi
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese karvastel kehaosadel nugiv väike parasiitputukas

2. täi

kubemevolt
[nimisõna, substantiiv]
nahavolt kubemes

kubermang
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne suurim haldusüksus mitmes riigis, nt Tsaari-Venemaal

2. suurim haldusüksus Venemaal

kubermangugümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne, hrl kubermangulinnas asunud riiklik gümnaasium

kubermangukeskus
[nimisõna, substantiiv]
kubermangu halduskeskus

kubermangulinn
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse Venemaa ja Nõukogude Liidu haldusüksuse, kubermangu keskuseks olnud linn

kubermangusekretär
[nimisõna, substantiiv]
alamleitnandile vastav tsiviilteenistuse auaste Tsaari-Venemaal

kubermanguvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
kubermangu kõrgem haldusorgan eesotsas kuberneri või kindralkuberneriga

kuberner
[nimisõna, substantiiv]
keskvalitsusele või kindralkubernerile alluv kõrgeim haldusametnik teatud piirkonnas

kubinal
[määrsõna, adverb]
1. sagivaid, tunglevaid inimesi või muid elusolendeid tihedalt täis

2. eriti suurel hulgal

kubisema
[tegusõna, verb]
millestki (või kellestki) tihedalt täis olema või neid rohkesti sisaldama

kubism
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. sajandi alguse kunstivool, millele on iseloomulik objektide kujutamine geomeetrilistest põhivormidest koosnevatena

2. 20. saj alguse kunstivool

kubist
[nimisõna, substantiiv]
kubismi viljelev kunstnik

kubjas
[nimisõna, substantiiv]
feodalismiaegne talupojast ametiisik mõisa teenistuses, ülevaataja, kes hrl juhtis ja jälgis hobuste-härgadega tehtavat mõisatööd

kublaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kupladena esinev

2. kupladega kaetud

kublik
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelikuga täidetud põisjas moodustis raku tsütoplasmas

2. põisjas õõs rakus

kubrik
[nimisõna, substantiiv]
väike kitsas ruum

kubu
[nimisõna, substantiiv]
okstest, õlgedest vms kokku seotud kimp või vihk

kubu
[nimisõna, substantiiv]
1. pliidi kohal asuv õhupuhastusseade

2. seade, mis on pliidi kohal ja mis puhastab õhku

kubujuss
[nimisõna, substantiiv]
(väga paksult riides inimese, eriti lapse kohta)

kuda
[määrsõna, adverb]
1. esineb millegi toimumise viisi, olukorra vms täpsustamisel otseses või kaudselt väljendatud küsimuses ning täpsustava lauseosa alguses

2. mis moel, mis viisil

kude
[nimisõna, substantiiv]
kanga omadus või välimus, mis tekib kanga koelõngade paksusest ja tihedusest

kudeala
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus kalad või konnad koevad

kudekala
[nimisõna, substantiiv]
kudemisrändel olev, kudev kala

kudekoht
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus kalad või konnad koevad

kudema
[tegusõna, verb]
(kalade ja kahepaiksete kohta:) paljunemiseks mune ja seemnevedelikku vette heitma

kudemine
[nimisõna, substantiiv]
(kaladel ja kahepaiksetel:) paljunemiseks munade ja seemnevedeliku vette heitmine

kudemisaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mil kalad ja kahepaiksed koevad

kudemisala
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus kalad või konnad koevad

kudemiskoht
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus kalad või konnad koevad

kudemispaik
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus kalad või konnad koevad

kudemisränne
[nimisõna, substantiiv]
kalade liikumine kudemispaikadesse

kudepaik
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus kalad või konnad koevad

kuderavi
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimine loomsetest või taimsetest kudedest valmistatud preparaatidega (oli kasutusel NSV Liidus 1950. aastatel)

2. ravimine võõra koe abil

kuderäim
[nimisõna, substantiiv]
kudemisrändel olev, kudev räim

kuderänne
[nimisõna, substantiiv]
kalade liikumine kudemispaikadesse

kudin
[nimisõna, substantiiv]
kudistamine

kudistama
[tegusõna, verb]
tasa mahedalt ja voolavalt häälitsema või rääkima

kudistama
[tegusõna, verb]
kõditama

kudo
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani päritolu võitluskunst, lähivõitluse viis, mis ühendab endas poksi, karate ja maadluse võtteid

kudrus
[nimisõna, substantiiv]
väike värviline klaashelmes (rahvapärastes tikandites, helmekeedes)

kudruskael
[nimisõna, substantiiv]
(hrl rahvaluules, ka ilukirjanduses:) neiu

kudrustükk
[nimisõna, substantiiv]
kudrustega tikitud laiem riba ühevärvilise rahvariideseeliku või ka põlle allääres

kudrutama
[tegusõna, verb]
vahelduval toonil pehmelt kurisevalt häälitsema (hrl tedre ja tuvi, aga ka inimese kohta)

kudu
[nimisõna, substantiiv]
1. kalade ja kahepaiksete hrl limaga kaetud viljastatud munade kogum veekogudes

2. kalade, konnade munakogum

kudu
[nimisõna, substantiiv]
1. suur Aafrika antiloop, kelle isasel on mitme keeruga sarved

2. antiloop

kuduja
[nimisõna, substantiiv]
see inimene, kes koob (ka elukutsena)

kudum
[nimisõna, substantiiv]
kootud ese (nt riie, vaip, kampsun)

kuduma
[tegusõna, verb]
1. lõngast riiet (ka vaipu, vöösid vms), silmkoe-esemeid või võrku valmistama

2. varraste abil lõngast riideid valmistama

Ühendtegusõnad: valmis kudumavalmis kuduma

kudumisaparaat
[nimisõna, substantiiv]
seade nt riide, sukkade, pitsi kudumiseks

kudumismasin
[nimisõna, substantiiv]
seade nt riide, sukkade, pitsi kudumiseks

kudumispulk
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline vahend kirivöö kudumiseks

kudumistehnika
[nimisõna, substantiiv]
kudumisel rakendatavad võtted ja meetodid

kudumistelg
[nimisõna, substantiiv]
seade või masin riide kudumiseks

kudumisteljed
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis käsitsi kangakudumiseks

kudumistöö
[nimisõna, substantiiv]
1. kudumine

2. kudumisel olev või kootud ese

kudumisvabrik
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguseid kudumeid tootev vabrik

kudumisvarras
[nimisõna, substantiiv]
hrl puidust, metallist või bambusest varras silmkoeesemete käsitsi kudumiseks

kufi
[nimisõna, substantiiv]
kodumasin, mis küpsetab toitu kuuma pöörleva õhuga

kugin
[nimisõna, substantiiv]
hääl või heli, mis tundub summutatuna või takistatuna

kugisema
[tegusõna, verb]
summutatult, katkendlikult häälitsema

kugistama
[tegusõna, verb]
(kramplikult, kiiruga) midagi neelama, ahnelt midagi sööma (või jooma)

Ühendtegusõnad: alla kugistamaalla kugistama

kuhelik
[nimisõna, substantiiv]
(väike) kuhi või selletaoline moodustis

kuhi
[nimisõna, substantiiv]
1. pealt kitsenev või korrapäratu lamedam hunnik

2. korrapäratu lasu, virn

kuhik
[nimisõna, substantiiv]
alt laiem, ülalt kitsam, koonust meenutav kuhjataoline moodustis

kuhikjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuhja meenutav, koonusja kujuga

2. kuhikukujuline, kuhikutaoline

kuhikmürkel
[nimisõna, substantiiv]
pruunika koonusekujulise kübaraga väga hea kevadine söögiseen

kuhikpeenar
[nimisõna, substantiiv]
puidu ja muu orgaanilise materjaliga täidetud peenar, mis hoiab hästi niiskust

kuhiksõlg
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi rahvariietele iseloomulik koonusekujuline sõlg

kuhikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuhja meenutav, koonusja kujuga

2. kuhikukujuline, kuhikutaoline

kuhil
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärane hulk kokkukuhjatud esemeid või materjali

kuhilas
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärane hulk kokkukuhjatud esemeid või materjali

kuhilpesa
[nimisõna, substantiiv]
kuhjakujuline pesa (nt sipelgatel, kobrastel)

kuhjaga
[määrsõna, adverb]
1. rohkesti, küllaga

2. küllaga, liiaga

kuhjalava
[nimisõna, substantiiv]
heinakuhja hagudest alus

kuhjama
[tegusõna, verb]
hunnikusse, pealistikku või väga suures koguses kuhugi koguma või asetama

Ühendtegusõnad: kokku kuhjama, kokku kuhjama, üle kuhjamaüle kuhjama

kuhjamalk
[nimisõna, substantiiv]
kuhja peale panemiseks

kuhjameister
[nimisõna, substantiiv]
hrl kogenud heinaline, kes oskab korralikku kuhja teha

kuhjapesa
[nimisõna, substantiiv]
heinakuhja hagudest alus

kuhjas
[määrsõna, adverb]
suure hulgana, hunnikus

kuhjastama
[tegusõna, verb]
heinu, õlgi

kuhjasti
[nimisõna, substantiiv]
traktorile paigaldatav seade heina ja põhu kuhjastamiseks, ka teravilja, silo, sõnniku ja tükklasti laadimiseks

kuhjatis
[nimisõna, substantiiv]
(looduslikult) kokku kuhjatud aine kogum

kuhjatus
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärane rohkus, kuhjatud olek

kuhjavarras
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk (tugipuudega) püstlatt kuhja(lava) keskel

2. püstlatt kuhja keskel

kuhje
[nimisõna, substantiiv]
kuhjamine või kuhjumine

kuhjeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pudedatest setetest tuule, vee, jää või muu välisjõu toimel kujunenud

2. kuhjav

kuhjemoreen
[nimisõna, substantiiv]
kuhi, mis on tekkinud liustikust maha jäänud kivimaterjalist ja liustikusettest

kuhjerand
[nimisõna, substantiiv]
mere- või suurjärve rand, millele on iseloomulik setete juurdekandumine rannale lainete toimel

kuhjetasandik
[nimisõna, substantiiv]
(pinnavorm:) setete kuhjumisel tekkiv tasandik

kuhjevall
[nimisõna, substantiiv]
liivast jt setetest koosnev laugete nõlvadega veealune vall, mis kõrgenedes ulatub üle veepinna ja võib tekitada laguuni

kuhjevorm
[nimisõna, substantiiv]
tuule, vee, jää vm välisjõu toimel kuhjunud pudedaist setteist pinnavorm

kuhjum
[nimisõna, substantiiv]
millegi kaootiline kogum

kuhjuma
[tegusõna, verb]
1. hunnikusse, pealistikku, tihedasse summa kogunema

2. suurel hulgal kogunema

Ühendtegusõnad: kokku kuhjumakokku kuhjuma

kuhjumus
[nimisõna, substantiiv]
kuhjunud olek

kuhti
[nimisõna, substantiiv]
jakk, jope vms üleriie

kuhtuma
[tegusõna, verb]
jõuetuks või viletsaks muutuma, väsinuks muutuma

kuhu
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: missugusesse kohta, missugusesse suunda

2. mis kohta, mis suunda

kuhugi
[määrsõna, adverb]
1. mingisse kohta või suunda, täpselt teadmata kuhu

2. mingisse kohta

kuhugile
[määrsõna, adverb]
kuhugi

kuhugipoole
[määrsõna, adverb]
kuhugi, mingis suunas

kuhukohta
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: missugusesse kohta, missugusesse suunda

2. mis kohta, mis suunda

kuhumaani
[määrsõna, adverb]
1. millise määrani, kui kaugele

2. kui kaugele

kuhuni
[määrsõna, adverb]
1. millise määrani, kui kaugele

2. kui kaugele

kuhupoole
[määrsõna, adverb]
1. missugusse suunda, missugusse kanti (kellegi või millegi suhtes)

2. missugusesse kanti v suunda

kuhvt
[nimisõna, substantiiv]
jakk, jope vms üleriie

kui
[sidesõna, konjunktsioon]
1. esineb sarnasusele osutavates võrdlustes, alustab võrdluse varjundiga lauseosa

2. võrdlustes: näitab, et miski sarnaneb millegagi, meenutab midagi või kedagi

kui
[nimisõna, substantiiv]
häiriv, kahtlust tekitav, küsitav asjaolu

kuid
[sidesõna, konjunktsioon]
1. (vastandavalt:) seob lauseid või lauseosi, mis sisaldavad vastandavaid või piiravaid väiteid või asjaolusid

2. alustab lause täpsustavat või selgitavat osa

3. ühendab lauses osi, mis sisaldavad vastandeid

kuidagi
[määrsõna, adverb]
1. mingil moel, mingil kombel või viisil

2. mingis suhtes

3. mingil moel või viisil

kuidagimoodi
[määrsõna, adverb]
1. mingil moel, mingil kombel või viisil

2. mingis suhtes

3. mingil moel või viisil

kuidagipidi
[määrsõna, adverb]
1. mingil moel, mingil kombel või viisil

2. mingis suhtes

3. mingil moel või viisil

kuidagiviisi
[määrsõna, adverb]
1. mingil moel, mingil kombel või viisil

2. mingis suhtes

3. mingil moel või viisil

kuidamoodi
[määrsõna, adverb]
1. (viisile, olukorrale vms osutavalt:) kuidas

2. kuidas

kuidas
[määrsõna, adverb]
1. esineb millegi toimumise viisi, olukorra vms täpsustamisel otseses või kaudselt väljendatud küsimuses ning täpsustava lauseosa alguses

2. mis moel, mis viisil

kuidasmoodi
[määrsõna, adverb]
1. (viisile, olukorrale vms osutavalt:) kuidas

2. kuidas

kuidaspidi
[määrsõna, adverb]
mis asendis, mis suunas (hrl kahest võimalikust)

kuidaviisi
[määrsõna, adverb]
1. (viisile, olukorrale vms osutavalt:) kuidas

2. kuidas

kuigi
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutab tagasihoidlikult väidet:) eriti, mainimisväärselt

2. eriti, väga

3. mitte eriti

kuigipalju
[määrsõna, adverb]
mitte eriti, mitte kuigi suurel määral

kuigivõrd
[määrsõna, adverb]
mitte eriti, mitte kuigi suurel määral

kuimitu
[asesõna, pronoomen]
küsiv-siduv sõna arvu, hulga kohta

kuine
[omadussõna, adjektiiv]
1. üks kuu vana või nii kaua kestev

2. ühe kuu jooksul toimunud, esinenud vms

kuipalju
[määrsõna, adverb]
1. kui suurel määral

2. määralauses: kui suurel määral

kuis
[määrsõna, adverb]
1. esineb millegi toimumise viisi, olukorra vms täpsustamisel otseses või kaudselt väljendatud küsimuses ning täpsustava lauseosa alguses

2. mis moel, mis viisil

kuiselt
[määrsõna, adverb]
iga kuu, igal kuul

kuitahes
[määrsõna, adverb]
väljendab umbmäärast mööndust

kuiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. niiskuseta, veeta vm vedelikuta

2. ilma veeta või muu vedelikuta

3. väga vähese veega

kuivaine
[nimisõna, substantiiv]
1. kuiv toiduaine (nt tangud, jahu, manna, makaronid, tee, kohv)

2. toiduaine

kuivainepurk
[nimisõna, substantiiv]
purk või tops kuivainete paigutamiseks

kuivakartlik
[omadussõna, adjektiiv]
kuivust mittetaluv

kuivakas
[nimisõna, substantiiv]
jalal kuivanud puu

kuivakindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime kohta:) kuivuse suhtes vastupidav, kuivust hästi taluv

2. põuakindel

kuivalembene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede kohta:) kuiva keskkonda vajav

2. kuiva eelistav

kuivalt
[määrsõna, adverb]
niiskuseta, veeta vm vedelikuta, kuivana

kuivalõhe
[nimisõna, substantiiv]
pinnasesse (savisse, mulda) kuivamisel tekkiv lõhe

kuivama
[tegusõna, verb]
1. kuivaks või kuivemaks muutuma

2. kuivaks muutuma

Ühendtegusõnad: kokku kuivama, kokku kuivama, ära kuivamaära kuivama

kuivamaamees
[nimisõna, substantiiv]
maismaal, kuival maal töötav inimene (hrl vastandudes meremehele)

kuivamaarott
[nimisõna, substantiiv]
(maismaal töötava inimese, kuivamaamehe kohta)

kuivamaasild
[nimisõna, substantiiv]
1. orust, teest vms üle viiv sild

2. orust, teest vm üle viiv sild

kuivamaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. rääsunud maitse (nt kaua seisnud võil, lihal, kalal)

2. rääsunud maitse

kuivamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis kunagi ei kuiva

kuivamiskadu
[nimisõna, substantiiv]
massi vähenemine osa vee aurustumise vm ainete kao tõttu materjali kuivamisel (protsentides ajavahemiku kohta)

kuivamislõhe
[nimisõna, substantiiv]
puidus kuivamisel sisepingete mõjul tekkiv lõhe

kuivamispragu
[nimisõna, substantiiv]
1. puitmaterjali kuivamisel tekkiv pragu (nt põrandalaudade vahel)

2. kuivamislõhe puidus

kuivaperiood
[nimisõna, substantiiv]
(regulaarselt korduv) vihmasadudeta aeg

kuivatama
[tegusõna, verb]
1. kuivaks, kuivemaks tegema või kuivada laskma

2. kuivaks tegema või kuivada laskma

kuivatatud
[omadussõna, adjektiiv]
kuivada lastud

kuivatatult
[määrsõna, adverb]
kuivatatud kujul, kuivatatuna

kuivatet
[omadussõna, adjektiiv]
kuivada lastud

kuivati
[nimisõna, substantiiv]
(vastavate seadmetega varustatud) ruum või hoone millegi, nt vilja kuivatamiseks ja hoidmiseks

kuivatus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kuivaks tegemine või kuivada laskmine

2. kuivatamine

kuivatusahi
[nimisõna, substantiiv]
eriline ahi mingite materjalide, toodete vm esemete kuivatamiseks

kuivatuskamber
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ruum või seade millegi kuivatamiseks

kuivatuskapp
[nimisõna, substantiiv]
kuivatusseadmega kapp riiete, taimede vms kuivatamiseks

kuivatusmasin
[nimisõna, substantiiv]
pesu kuivatamise seade (nt pesumajades)

kuivatuspaber
[nimisõna, substantiiv]
poorne, suure imamisvõimega paber tindikirja kuivatamiseks

kuivatusrest
[nimisõna, substantiiv]
rest, mille peal lastakse pesul, nõudel vm kuivada

kuivatusrätik
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl linane või puuvillane piklik riideese käte, näo või keha kuivatamiseks (nt käterätik, saunalina)

2. riidest ese, millega saab kuivatada

kuivavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
olemuselt, omadustelt kuivusele kalduv, veidi või üsna kuiv

kuivdestillatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tahkekütuse (nt põlevkivi, turba, pruunsöe) õhu juurdepääsuta kuumutamine, et saada õli, tõrva või tahket jääki

kuivdestilleerimine
[nimisõna, substantiiv]
tahkekütuse (nt põlevkivi, turba, pruunsöe) õhu juurdepääsuta kuumutamine, et saada õli, tõrva või tahket jääki

kuivdokk
[nimisõna, substantiiv]
laevade ehitamisel ja remontimisel kasutatav merest eraldatud bassein, mille võib vajaduse korral tühjaks pumbata

kuive
[nimisõna, substantiiv]
1. elundi või koe häving, nt süüfilise hilisjärgus tekkiv seljaajukuive

2. elundi või koe häving

kuivekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
taimedest saadud tugeva toimeainesisaldusega pulber, mida hrl lahjendatult kasutatakse loodusliku ravimina

kuivendama
[tegusõna, verb]
1. liigniisket maa-ala (kraavitamise ja torutamisega) kuiv(em)aks muutma

2. liigvett ärastama

kuivendamine
[nimisõna, substantiiv]
liigse vee eemaldamine pinnasest

kuivendus
[nimisõna, substantiiv]
liigse vee eemaldamine pinnasest

kuivendusdreen
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune toru pinnasevee kogumiseks ja ärajuhtimiseks

kuivenduskraav
[nimisõna, substantiiv]
liigse vee ärasuunamiseks kaevatud kraav

kuivendussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
põllu- või metsamaa kuivendamiseks vajalike rajatiste kogum (nt kraavid ja dreenid)

kuivendustoru
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune toru pinnasevee kogumiseks ja ärajuhtimiseks

kuivendusvõrk
[nimisõna, substantiiv]
kuivendussüsteemi kuuluvad kraavid ja dreenid liigvee vastuvõtmiseks

kuivenema
[tegusõna, verb]
kuiv(em)aks muutuma

kuivetama
[tegusõna, verb]
1. kuivetuks, kõhnaks, kõhetuks muutuma, (kokku) kuivama

2. kõhetuks muutuma

kuivetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõhetu, kõhn

2. otsekui kokku kuivanud

kuivetuma
[tegusõna, verb]
1. kuivetuks, kõhnaks, kõhetuks muutuma, (kokku) kuivama

2. kõhetuks muutuma

kuivijalu
[määrsõna, adverb]
jalgu märjaks tegemata

kuivik
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud leiva- või saiaviil

kuivikleib
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalsest taignast küpsetatud õhuke (rabe) krõbekuiv leib

2. kuivatatud leivaviil

kuivjääk
[nimisõna, substantiiv]
mineraal- ja orgaaniliste ainete jääk filtritud veeproovi kuivaks aurutamise järel

kuivkaal
[nimisõna, substantiiv]
kuivanud või kuivatatud aine kaal

kuivketrus
[nimisõna, substantiiv]
sünteeskiu ketrus kuivmenetlusel: kiud moodustub ketruslahuse filjeeridest läbisurumisel saadud nirede tahkestamisel kuuma õhu või inertgaasiga

kuivklosett
[nimisõna, substantiiv]
ilma veevarustuseta käimla

kuivkompass
[nimisõna, substantiiv]
magnetkompass, mille karp pole vedelikuga täidetud

kuivkrohv
[nimisõna, substantiiv]
suured õhukesed tugeva paberiga kaetud kipsplaadid hoone sisepindade katmiseks

kuivkäimla
[nimisõna, substantiiv]
ilma veevarustuseta käimla

kuivkülgsus
[nimisõna, substantiiv]
kasvava puu ühe tüvepoole kuivamine, üks puidurikkeid

kuivla
[nimisõna, substantiiv]
ilma veevarustuseta käimla

kuivlaiksus
[nimisõna, substantiiv]
taimehaigus, mille puhul tekivad taime lehtedele laienevad pruunid laigud

kuivlill
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, mis säilitab oma õlgsete õite värvi ja kauniduse ka kuivanult (nt õlelill, rebashein, käokuld)

2. õlglill

kuivmarinaad
[nimisõna, substantiiv]
ürtide ja maitseainete segu marineerimiseks ilma vedelikuta

kuivmass
[nimisõna, substantiiv]
aine mass ilma vee vm vedelikuta

kuivmädanik
[nimisõna, substantiiv]
seenhaigus, mis muudab taimekoed kiuliseks või pulbritaoliseks massiks

kuivmüür
[nimisõna, substantiiv]
ilma mördita laotud müür

kuivnõel
[nimisõna, substantiiv]
(graafikas:) sügavtrükitehnika, kus pilt graveeritakse teemant- või terasnõelaga metallplaadile, millelt tehakse tõmmised paberile

kuivpesu
[nimisõna, substantiiv]
kuivpuhastus (ilma veeta, nt spetsiaalsete pulbritega)

kuivpiiritus
[nimisõna, substantiiv]
urotropiini sisaldavad tabletid tahke kütusena välitingimustes (nt matkapliidi kütteks)

kuivpreparaat
[nimisõna, substantiiv]
eriliselt töödeldud ja sobivates oludes kuivalt säilitatav organism või selle osa (loodusteaduslikus kogus)

kuivpuhastus
[nimisõna, substantiiv]
hrl riidematerjali ilma veeta puhastus masinate või kemikaalide abil

kuivpuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
seemnete segamine haigustekitajaid hävitavate keemiliste ainetega

kuivpuurimine
[nimisõna, substantiiv]
puurimine, mille puhul puurpuru kõrvaldatakse puuraugust suruõhu abil

kuivpärm
[nimisõna, substantiiv]
presspärmist vee väljapressimise teel saadud purukujuline pärm

kuivsegu
[nimisõna, substantiiv]
vett mittesisaldav mitme koostisaine segu, mida kasutatakse millegi valmistamiseks (nt ehituses, toidutegemisel)

kuivsilo
[nimisõna, substantiiv]
1. närvutatud, poolkuivast rohust silo

2. heinsilo

kuivsoolamine
[nimisõna, substantiiv]
kala, liha, nahkade vm soolamine kuiva soolaga, soolveeta

kuivstepp
[nimisõna, substantiiv]
1. hõreda taimkattega sademetevaene stepi ja kõrbe üleminekuala parasvöötmes ja lähistroopikas

2. savanni ja kõrbe üleminekuala troopikas

kuivsööt
[nimisõna, substantiiv]
loomale kuivalt etteantav sööt (jahu, heinajahu, lõssipulber vms)

kuivšampoon
[nimisõna, substantiiv]
juustesse pihustatav või raputatav pulber, mis imab juuksejuurtelt rasu ning annab juustele värske väljanägemise

kuivtoit
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud toit või toidukontsentraat

kuivtöötlemine
[nimisõna, substantiiv]
aine töötlemine kuivalt, ilma niiskeks või märjaks tegemata

kuivus
[nimisõna, substantiiv]
ilma niiskuse või sademeteta olek

kuivuskindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime kohta:) kuivuse suhtes vastupidav, kuivust hästi taluv

2. põuakindel

kuivustaim
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivalembene, mulla ja õhu kuivusega kohastunud taim

2. kuivalembene taim

kuivustunne
[nimisõna, substantiiv]
selgesti tajutav limaskestade kuivus

kuivvili
[nimisõna, substantiiv]
vili, mille veesisaldus valmides väheneb (nt kaun, kupar, pähkel)

kuivviltimine
[nimisõna, substantiiv]
viltimistehnika, mille korral vill torgitakse spetsiaalse kolmekandilise nõela abil aluse külge

kuivõli
[nimisõna, substantiiv]
nahale (või juustele) hrl pihustatav kerge õli, mis imendub kiiresti ning ei jäta naha (või juuste) pinda rasvaseks

kuivõrd
[määrsõna, adverb]
1. mil määral, kui palju

2. mil määral, kui palju

kuivõrra
[määrsõna, adverb]
1. mil määral, kui palju

2. mil määral, kui palju

kuivülikond
[nimisõna, substantiiv]
kummist vm vettpidavast materjalist ülikond märgades oludes töötamiseks või sportimiseks

kuja
[nimisõna, substantiiv]
1. (kitsas) tee

2. kitsas tänav või läbikäik majade vahel

kuju
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi väline esitus- või esinemisvorm, see, kuidas miski välja paistab

2. tervik, mille moodustavad välised jooned

3. vorm

kujukalt
[määrsõna, adverb]
väga sobival viisil, olulist hästi, täpselt iseloomustades

kujukas
[omadussõna, adjektiiv]
millekski (väga) hästi sobiv, midagi täpselt iseloomustav

kujuke
[nimisõna, substantiiv]
väike (hrl inimese) ruumiline kujutis (nt skulptuur), väike kuju

kujuldasa
[määrsõna, adverb]
oma kujult, kuju poolest

kujuline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud vormi, (välis)kuju omav, millegi kujuga

kujund
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe või mitme joonega esitatud tasandiline kujutis (nt kolmnurk, ring) või ühe või mitme tasapinnaga esitatud ruumiline kujutis (nt kera, kuup), mis tahes punktidest, joontest ja tasapindadest koosnev kujutis

2. kujutis, mis ei väljenda eset ega olendit, näiteks kolmnurk või ring

3. selle kuju

kujundaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes loob ruumi, kunstiteose, veebilehe vm kunstilise välise kuju, annab sellele kunstipärase välimuse

kujundama
[tegusõna, verb]
1. ruumi, kunstiteose, veebilehe vm kunstilist välist kuju looma, sellele kunstipärast välimust andma

2. kunstipäraselt

3. millelegi teatud kuju, ilmet andma, ka kunstis

Ühendtegusõnad: välja kujundama, välja kujundama, ümber kujundamaümber kujundama

kujundhüpped
[nimisõna, substantiiv]
langevarjuspordi ala, kus vabalangemise ajal moodustatakse kokkulepitud kujundeid teiste hüppajate kätest või jalgadest kinnivõtmise teel

kujundikeel
[nimisõna, substantiiv]
kunstiloomingus, sõnakunstis vm rakendatavad eriomased väljendusviisid, -vormid ja stiilivõtted

kujundiline
[omadussõna, adjektiiv]
kujundlik, pildiline

kujundirohke
[omadussõna, adjektiiv]
(teose stiili kohta:) paljude väljendusrikkust andvate stiilivõtetega, rohkete kujunditega

kujundlendamine
[nimisõna, substantiiv]
langevarjuspordi ala, kus vabalangemise ajal moodustatakse kokkulepitud kujundeid teiste hüppajate kätest või jalgadest kinnivõtmise teel

kujundliikumine
[nimisõna, substantiiv]
liikumine (kõnd, jooks vm) selliselt, et liikumistee moodustab ettenähtud kujundi (ringi, spiraali, silmuse, siksaki vm)

kujundlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujundeid kasutav või sisaldav

2. ilmekalt, kujundite abil ümberütlev

3. kujundlik

kujundlikustama
[tegusõna, verb]
(kunstiloomes:) teatavaid väljendus- ja stiilivahendeid rakendades kujundikeeles esitama

kujundujuja
[nimisõna, substantiiv]
kujundujumisega tegelev sportlane

kujundujumine
[nimisõna, substantiiv]
ujumist, tantsu ja võimlemist ühendav veespordiala, kus vees sooritatakse muusika saatel üheaegselt ühesuguseid liigutusi

kujundus
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumi, kunstiteose, veebilehe vm kunstiline väline kuju, sellele kunstipäraselt antud välimus

2. millegi kunstiline kujundamine

kujundusgraafik
[nimisõna, substantiiv]
esemelise keskkonna kujundaja, kes kasutab trükikunstile omaseid visuaalseid väljendusvahendeid (nt sümboleid, teksti, värvi)

kujundusgraafika
[nimisõna, substantiiv]
graafika või disaini alaliik ja tegevusala, mis hõlmab esemelise keskkonna kujundamist trükikunstile omaste visuaalsete väljendusvahendite abil (kasutades sümboleid, teksti, värvi vms)

kujunduskunst
[nimisõna, substantiiv]
ruumikujundust, keskkonnadisaini, meediagraafikat ja moekunsti hõlmav kunstiharu

kujunduslik
[omadussõna, adjektiiv]
ruumi, kunstiteose, veebilehe vm kunstilise välise kujuga, selle kujundusega seotud

kujundusmuusika
[nimisõna, substantiiv]
kuuldemängul, filmil, telelavastusel

kujundusraie
[nimisõna, substantiiv]
puude langetamine sihiga muuta metsa vm ala hõredamaks vm moel sobivaks (nt pargiks, kaitsealuste liikide elupaigaks)

kujunema
[tegusõna, verb]
1. kellekski või millekski arenema või muutuma, mingit kuju või vormi omandama

2. (lõpuks) millekski osutuma või saama

3. millekski või mingisuguseks arenema või muutuma

Ühendtegusõnad: välja kujunema, välja kujunema, ümber kujunemaümber kujunema

kujunemiskäik
[nimisõna, substantiiv]
kujunemine, selle üldine kulg

kujunemislugu
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi arenemine, muutumine algusest kuni millekski või kellekski saamiseni

kujunemistee
[nimisõna, substantiiv]
kujunemine, selle üldine kulg

kujur
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik, kes teeb kolmemõõtmelisi kunstiteoseid, kujusid, tegeleb raidkunsti või plastikaga

2. kunstnik, kes teeb kujusid

kujuraidur
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik, kes teeb kolmemõõtmelisi kunstiteoseid, kujusid, tegeleb raidkunsti või plastikaga

2. kunstnik, kes teeb kujusid

kujuraiuja
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik, kes teeb kolmemõõtmelisi kunstiteoseid, kujusid, tegeleb raidkunsti või plastikaga

2. kunstnik, kes teeb kujusid

kujusein
[nimisõna, substantiiv]
1. ikoonidega sein õigeusu kirikus altariruumi ees

2. pühapildistu

kujustaja
[nimisõna, substantiiv]
tootekujunduskunstnik, disainer

kujustama
[tegusõna, verb]
1. (budismis:) kujundlikul mõtlemisel põhinevalt visualiseerima

2. keskendunult mõtiskledes meeleharjutustega tegelema

kujustus
[nimisõna, substantiiv]
disain, toote vm kujundus

kujutama
[tegusõna, verb]
1. midagi vaadeldaval, loetaval vm kujul edasi andma, millenagi esitama (nt pildina, sümbolina, kirjandusteosena)

2. millestki mingil viisil pilti looma (nt jutustades, muusikapalaga)

3. nähtaval kujul (näiteks pildina) esitama

4. väljendama

Ühendtegusõnad: ette kujutamaette kujutama

kujuteldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa olemas olla, mida on võimatu kujutleda, täiesti ebareaalne või võimatu

kujuteldav
[omadussõna, adjektiiv]
väljamõeldud, mõttes või vaimusilmas nähtav, mitte tegelik või parasjagu kohalolev

kujutelema
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki endale varasema kogemuse alusel mõttes pilti looma

2. kujutlema

3. mõttes millestki või kellestki pilti, ettekujutust looma

kujutelm
[nimisõna, substantiiv]
1. mõttes, vaimusilmas varasema kogemuse alusel tekitatud pilt, millegi meeleline kujund, ettekujutamise tulemus (ilma vahetu kohaloluta)

2. sel viisil millestki mõtlemine või unistamine

kujutelu
[nimisõna, substantiiv]
kujutlus, ettekujutus

kujutis
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi esitus hrl vaadeldaval kujul (nt pilt, kujund)

2. millegi nähtavad piirjooned, optiline pilt millestki

3. pilt, mis midagi nähtaval kujul esitab

kujutlema
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki endale varasema kogemuse alusel mõttes pilti looma

2. kujutlema

3. mõttes millestki või kellestki pilti, ettekujutust looma

kujutlematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa olemas olla, mida on võimatu kujutleda, täiesti ebareaalne või võimatu

kujutlemisi
[määrsõna, adverb]
mõttes, vaimusilmas, midagi ette kujutades, kujutlustes

kujutletav
[omadussõna, adjektiiv]
väljamõeldud, mõttes või vaimusilmas nähtav, mitte tegelik või parasjagu kohalolev

kujutlus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõttes, vaimusilmas varasema kogemuse alusel tekitatud pilt, millegi meeleline kujund, ettekujutamise tulemus (ilma vahetu kohaloluta)

2. sel viisil millestki mõtlemine või unistamine

kujutluslik
[omadussõna, adjektiiv]
mõttes, vaimusilmas esinev või toimuv, mitte tegelik, kujutlustega seotud

kujutlusmaailm
[nimisõna, substantiiv]
kujutluspildid tegelikkusest, kujutletav maailm

kujutluspilt
[nimisõna, substantiiv]
konkreetne (visuaalne) kujutlus, ettekujutus millestki või kellestki

kujutlusvõime
[nimisõna, substantiiv]
1. võime ette kujutada, mõttes pilti luua

2. võime midagi ette kujutada

3. kujutlusvõime

kujutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma (normaalse) kujuta, ilma (kindla) vormita

2. ilma kujuta, vormitu

kujutus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi ettekujutamine mõttes, vaimusilmas

2. selline kujutluspilt

kujutus
[nimisõna, substantiiv]
1. ilma kujuta või vormita olek

2. vormita-olek, kujutus

kujutuslik
[omadussõna, adjektiiv]
mõttes, vaimusilmas esinev või toimuv, mitte tegelik, kujutlustega seotud

kujuõpetus
[nimisõna, substantiiv]
botaanika, zooloogia, anatoomia, geoloogia vm teaduse osa, mis käsitleb organismide ja nende osade välisehitust või millegi muu ehitust

kukal
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma pea tagaosa (koos osa kaelapealsega)

2. inimese pea ja kaela tagumine osa

kukaldama
[tegusõna, verb]
lõiketera tagatahku keeruka profiili järgi töötlema

kukeaabits
[nimisõna, substantiiv]
aabits, mille kaanel on kuke pilt

kukeaasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab kuke märk

kukehari
[nimisõna, substantiiv]
1. kuival pinnasel kasvav lihakate lehtedega rohttaim või poolpõõsas, ka ilutaim

2. rohttaim

kukehändtanu
[nimisõna, substantiiv]
kaarekujulistes kroogetes või voltides pika sopiga tanu (Kolga-Jaani rahvariietes)

kukehääl
[nimisõna, substantiiv]
(mehe heleda, ka murdeealise poisi murduva hääle kohta)

kukekannus
[nimisõna, substantiiv]
väljaulatuv osa kandluul, mis tekib talla all asuva sidekirme põletiku tõttu

kukekomm
[nimisõna, substantiiv]
tahkestatud siirupist pulgakomm (sageli kukekujuline)

kukelaul
[nimisõna, substantiiv]
kuke lauldes häälitsemine, kiremine

kukeleegu
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kuke lauluhäälitsust

2. kuke kiremine

3. annab edasi kuke kiremist

kukeleib
[nimisõna, substantiiv]
1. harjaseliste õisikutega kõrreline, mille mitut liiki kasvatakse toidu- ja söödateraviljana

2. kõrreline

kukemagun
[nimisõna, substantiiv]
aiailutaimena kasvatatav, ka põldudel umbrohuna kasvav helepunaste õite ja paljuseemneliste kupardega rohttaim

kukemari
[nimisõna, substantiiv]
1. nõmmedel, rabades ja rabametsades kasvav okkataoliste lehtede ja mustade hapukate marjadega madal igihaljas kääbuspõõsas

2. kääbuspõõsas

kukenokatäis
[nimisõna, substantiiv]
1. (väga väikese hulga kohta)

2. väga vähe

kukepea
[määrsõna, adverb]
1. väljendab, et miski on kergesti, lihtsalt tehtav või tundub tühine, tähtsusetu (kasutatakse hrl üleolekuga, praalivalt)

2. (millegi lihtsalt tehtava või tähtsusetu kohta)

kukepill
[nimisõna, substantiiv]
lehepillide hulka kuuluv algeline muusikariist, mis matkib kuke kiremist

kukepoeg
[nimisõna, substantiiv]
kasvueas (udusulis või noor) kukk

kukepoks
[nimisõna, substantiiv]
mäng, kus ühel jalal hüpeldes, käed vaheliti rinnal, püütakse vastast õlaga müksides tasakaalust välja lükata, et ta ka teisele jalale toetuks

kukepuu
[nimisõna, substantiiv]
1. ovaalsete lehtede ja punaste, siniste või mustade marjadega lehtpõõsas, ka ilupõõsas

2. lehtpõõsas

kukepüksid
[nimisõna, substantiiv]
poisslaste lühikesed püksid

kukerbetoon
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivituhast toodetud betoon

kukerkuut
[nimisõna, substantiiv]
keha ring üle pea ette või taha, veeredes kumeral seljal

kukerkuuti
[määrsõna, adverb]
1. (kukkudes) keerutusi tehes, (otseti) ümber, külili või kummuli

2. uppi

kukermiit
[nimisõna, substantiiv]
1. jahvatatud põlevkivituhast (ja lisandeist) sideaine

2. põlevkivituhksideaine

kukeroon
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivituhast toodetud betoon

kukerpall
[nimisõna, substantiiv]
keha ring üle pea ette või taha, veeredes kumeral seljal

kukerpalli
[määrsõna, adverb]
1. (kukkudes) keerutusi tehes, (otseti) ümber, külili või kummuli

2. uppi

kukerpallitama
[tegusõna, verb]
kukerpalle tegema

kukerpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaste õite ja piklike hrl punaste marjadega astlaline põõsas

2. põõsastaim

kukersiit
[nimisõna, substantiiv]
1. Eesti põlevkivi kohta kasutatav nimetus

2. põlevkivi

kukersool
[nimisõna, substantiiv]
endisajal põlevkiviõlist toodetud tume kattelakk

kukesaba
[nimisõna, substantiiv]
niisketel niitudel ja veekogude kallastel kasvav pika püstise roosakaslilla õisikuga rohttaim

kukesabatanu
[nimisõna, substantiiv]
kaarekujulistes kroogetes või voltides pika sopiga tanu (Kolga-Jaani rahvariietes)

kukesamm
[nimisõna, substantiiv]
väike vahemaa või ajahulk

kukeseen
[nimisõna, substantiiv]
1. kollane lehtrikujuline lainelise servaga söögiseen

2. kollast värvi söödav seen

kukevõitlus
[nimisõna, substantiiv]
kukkede võitlus, hrl vaatajate lõbustamiseks (Hispaanias, Mehhikos ja mujal)

kukil
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
selja ülaosa ja õlgade peal

kukile
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
selja ülaosa ja õlgade peale

kukilt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
selja ülaosa ja õlgade pealt

kuki-muki
1. väljendab, et miski on kergesti, lihtsalt tehtav või tundub tühine, tähtsusetu (kasutatakse hrl üleolekuga, praalivalt)

2. (millegi lihtsalt tehtava või tähtsusetu kohta)

kukimuki
[määrsõna, adverb]
1. väljendab, et miski on kergesti, lihtsalt tehtav või tundub tühine, tähtsusetu (kasutatakse hrl üleolekuga, praalivalt)

2. (millegi lihtsalt tehtava või tähtsusetu kohta)

kukits
[nimisõna, substantiiv]
1. madal rohtsete varte ja punaste marjadega arktiline poolpõõsas

2. arktiline poolpõõsas

kukk
[nimisõna, substantiiv]
1. kana (või mõne muu kanalise) isaslind

2. isane lind, keda inimesed kasvatavad koos kanadega

3. kana v mõne muu kanalise isaslind

kukkel
[nimisõna, substantiiv]
väike ümmargune saia-, harvemini leivapätsike

kukk-kaal
[nimisõna, substantiiv]
(raskejõustikus, nt poksis ja maadluses:) üks kergemaid kaalukategooriaid (sportlased kehakaaluga kuni umbes 50–55 kilo)

kukk-kaallane
[nimisõna, substantiiv]
1. kukkkaalus võistleja

2. poksija

kukkuma
[tegusõna, verb]
1. raskusjõu tõttu kiiresti, järsku allapoole liikuma

2. kiiresti läbi õhu maa poole liikuma

Ühendtegusõnad: alla kukkuma, alla kukkuma, kinni kukkuma, kinni kukkuma, kokku kukkuma, kokku kukkuma, läbi kukkuma, läbi kukkuma, maha kukkuma, maha kukkuma, sisse kukkuma, sisse kukkuma, vahele kukkuma, vahele kukkuma, välja kukkuma, välja kukkuma, ära kukkuma, ära kukkuma, ümber kukkumaümber kukkuma

kukkuma
[tegusõna, verb]
(käo häälitsemise kohta)

Ühendtegusõnad: alla kukkuma, alla kukkuma, kinni kukkuma, kinni kukkuma, kokku kukkuma, kokku kukkuma, läbi kukkuma, läbi kukkuma, maha kukkuma, maha kukkuma, sisse kukkuma, sisse kukkuma, vahele kukkuma, vahele kukkuma, välja kukkuma, välja kukkuma, ära kukkuma, ära kukkuma, ümber kukkumaümber kukkuma

kukkur
[nimisõna, substantiiv]
1. varasemaaegne ümara kujuga kotike raha hoidmiseks ja kaasas kandmiseks

2. (rahakoti kohta)

kukkurhunt
[nimisõna, substantiiv]
hundiga sarnanev Tasmaania kukkurloom

kukkurkaru
[nimisõna, substantiiv]
1. halli pehme karvaga jässakas sabata Austraalia kukkurloom, kes elab puu otsas

2. kukkurloom

kukkurkurat
[nimisõna, substantiiv]
musta karvkattega madalajalgne Tasmaania kukkurloom

kukkurlehekonn
[nimisõna, substantiiv]
väliselt lehekonna sarnane kahepaikne, kelle emasisendi seljal paikneb nahkne haudetasku

kukkurloom
[nimisõna, substantiiv]
imetaja, kelle emaslooma kõhul on nahakurdudest tasku, mis on poegadele toitumis- ja kasvamispaigaks (nt känguru, opossum, koaala)

kukkurloomad
[nimisõna, substantiiv]
1. selts imetajaid, kelle emasloomal esineb kukkur

2. selts imetajaid

kukkurmutt
[nimisõna, substantiiv]
mutitaoline Austraalia kukkurloom

kukkuropossum
[nimisõna, substantiiv]
1. rotti meenutav umbes kassisuurune Ameerika kukkurloom, kes ohu korral teeskleb surnut

2. Ameerika kukkurloom

kukkurrott
[nimisõna, substantiiv]
1. rotti meenutav umbes kassisuurune Ameerika kukkurloom, kes ohu korral teeskleb surnut

2. Ameerika kukkurloom

kukkurtihane
[nimisõna, substantiiv]
puuokste külge kukrutaolisi rippuvaid pesi ehitav lind, Eestis haruldane

kukkurvili
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) paljuseemneline vili, mis avaneb üht õmblust pidi, nt käokingal ja kurekellal

2. kukkurvili

kuklaauk
[nimisõna, substantiiv]
pea kuklapiirkonnas olev lohk

kuklaike
[nimisõna, substantiiv]
härja kuklasse sarvede külge kinnitatud ike

kuklajoon
[nimisõna, substantiiv]
kukla piirjoon või kuju profiilis

kuklakangestus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik kuklalihaste kangestus, mis ei võimalda pead ettepoole painutada

kuklakarvad
[nimisõna, substantiiv]
kuklas olevad karvad (nii loomal kui inimesel)

kuklalask
[nimisõna, substantiiv]
käsitulirelvast tehtav lask kuklasse

kuklalihas
[nimisõna, substantiiv]
kuklapiirkonnas asuv lihas

kuklaluu
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju alumises tagumises osas paiknev lame luu

kuklane
[nimisõna, substantiiv]
suur sipelgas

kuklapealne
[omadussõna, adjektiiv]
pea kuklapoolses osas asuv

kuklapool
[nimisõna, substantiiv]
pea tagumine, kukla pool

kuklas
vahetus läheduses

kuklasagar
[nimisõna, substantiiv]
suuraju osa

kuklatagune
[omadussõna, adjektiiv]
inimese või looma pea tagaosa

kuklavolt
[nimisõna, substantiiv]
naha- või rasvavolt kuklas

kukluksklanlane
[nimisõna, substantiiv]
USA rassistliku organisatsiooni Ku Klux Klan liige

kukrik
[nimisõna, substantiiv]
1. väikeste veekogude pinnal tiirutav pisike läikiv mardikas

2. veemardikate perekond

kukruline
[nimisõna, substantiiv]
imetaja, kelle emaslooma kõhul on nahakurdudest tasku, mis on poegadele toitumis- ja kasvamispaigaks (nt känguru, opossum, koaala)

kukrulised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts imetajaid, kelle emasloomal esineb kukkur

2. selts imetajaid

kuku
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi käo häälitsust

kuku
[omadussõna, adjektiiv]
armas ja sõnakuulelik (eriti laste kohta või laste keeles)

kukulind
[nimisõna, substantiiv]
1. metsades elutsev rändlind, hästi tuntud iseloomuliku laulu (kukkumise) ja väikelindude pesadesse munemise poolest

2. lind, kes muneb teiste lindude pessa ja teeb sellist häält: "Kukku-kukku!"

kukult
1. kombekalt, kuulekalt, hea lapsena käitudes

2. armsasti

kukupai
[omadussõna, adjektiiv]
armas ja sõnakuulelik (eriti laste kohta või laste keeles)

kukusti
[määrsõna, adverb]
1. kombekalt, kuulekalt, hea lapsena käitudes

2. armsasti

kukutama
[tegusõna, verb]
1. (tahtlikult) kukkuda laskma

2. kukkuma panema

Ühendtegusõnad: läbi kukutamaläbi kukutama

kukutamine
[nimisõna, substantiiv]
võimult, valitsemast, juhipositsioonilt kõrvaldamine

kula
[nimisõna, substantiiv]
1. suur varrega täisnurgi oleva kahaga puukulp (saartel ja Lääne-Eestis)

2. suur puukulp

kula
[nimisõna, substantiiv]
laste jooksumäng, milles üks mängijatest püüab teisi taga ajades kedagi käega puudutada, et sellega tagaajaja osast vabaneda

kulaan
[nimisõna, substantiiv]
1. Turkmeenia kõrbete kabjaline

2. metseesel

kulak
[nimisõna, substantiiv]
1. bolševistliku ideoloogia järgi Venemaal, hiljem Nõukogude Liidus (sh Eestis) jõukas, hrl palgatööjõudu kasutanud talunik, kes kuulus likvideerimisele või väljasaatmisele

2. bolševistlikus ideoloogias: suurtalunik, hallparun

kulaklik
[omadussõna, adjektiiv]
kulakule või kulakute hulka kuuluv

kulaklus
[nimisõna, substantiiv]
1. (bolševistlikus ideoloogias:) küla jõukam rahvakiht

2. bolševistlikus ideoloogias: maakodanlus, külakodanlus

kulbas
[nimisõna, substantiiv]
vee uuristatud õõs, õõnestatud kaldaalune

kulbipill
[nimisõna, substantiiv]
puukulbist ja sellele tõmmatud ühest keelest moodustuv naljapill, mida mängitakse vibukujulise poognaga

kulbitäis
[nimisõna, substantiiv]
kulpi täitev kogus (hrl toitu)

kuld
[nimisõna, substantiiv]
1. helekollane läikiv pehme hästi töödeldav väärismetall, keemiline element järjenumbriga 79

2. kollane läikiv metall, mis on väga väärtuslik

kuldaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik, mil miski on oma arengu tipus, kõrgseisus

2. (ajavahemiku kohta, mil miski on oma tipus, kõrgseisus)

kuldajastu
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik, mil miski on oma arengu tipus, kõrgseisus

2. (ajavahemiku kohta, mil miski on oma tipus, kõrgseisus)

kuldama
[tegusõna, verb]
kullaga (või seda meenutava metalliga) katma

Ühendtegusõnad: üle kuldamaüle kuldama

kuldasi
[nimisõna, substantiiv]
kullast ehe, nõu, söögiriist vms

kuldaväärt
[omadussõna, adjektiiv]
ütlemata hea, väga väärtuslik, millegi poolest parim

kuldblond
[omadussõna, adjektiiv]
kuldselt, kollakalt helkiva tooniga, kulla värvi blond

kuldbrokaat
[nimisõna, substantiiv]
kuldniitidega läbikootud mustriline raske (siid)riie

kuldbulla
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) kuldse pitseriga, hrl riiklikult tähtis ürik

kuldehe
[nimisõna, substantiiv]
kullast ehteasi

kulden
[nimisõna, substantiiv]
Firenze floriini eeskujul vermitud kuld- või hõbemünt 14.–19. sajandil Saksa riikides, Madalmaadel ja Skandinaavias

kuldese
[nimisõna, substantiiv]
kullast ehe, nõu, söögiriist vms

kuldfaasan
[nimisõna, substantiiv]
kireva, suurelt osalt kuldse sulestikuga Tiibeti ja Hiina metsalind, Eestis ilulind

kuldfoolium
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõhukeseks leheks valtsitud kuld (või seda imiteeriv materjal), mida kasutatakse nt kuldamisel

2. õhuke kullaleht

kuldhammas
[nimisõna, substantiiv]
1. kuldkrooniga hammas

2. kullast kunsthammas

kuldhernes
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Aasias, Siberis ja Mongoolias kasvav kollaste herneõisi meenutavate õitega ja risoomiga rohttaim, mille ürti kasutatakse rögalahtistina

kuldijaam
[nimisõna, substantiiv]
hoone või ruum sigade paaritamiseks

kuldjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuldse tooniga või kuldsena helkiv

2. kullakarva

kuldjuubel
[nimisõna, substantiiv]
viiekümne aasta juubel

kuldjuur
[nimisõna, substantiiv]
1. Siberis ja Kaug-Idas kasvav lihakate lehtede ja juurtega taim, mida kasutatakse ravimitööstuses

2. rohttaim

kuldkala
[nimisõna, substantiiv]
hõbekogrest tuhatkond aastat tagasi aretatud kuldselt punakas akvaariumikala

kuldkalake
[nimisõna, substantiiv]
(rikkust, jõukust, tulu andva kala vm olendi kohta)

kuldkann
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivadel niitudel kasvav madal (lamava varrega) kollaseõieline poolpõõsas

2. poolpõõsas

kuldkard
[nimisõna, substantiiv]
kulla värvi või kullast ehteniidike või riba

kuldkett
[nimisõna, substantiiv]
kullast kaelakee

kuldkevadik
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel õitsev kollaste õitega aiataim

kuldking
[nimisõna, substantiiv]
puisniitudel ja metsaservades kasvav omapärase helekollast kinga meenutava õiega rohttaim (suurimate õitega parasvöötme käpalisi)

kuldkiri
[nimisõna, substantiiv]
kuldsete tähtedega kiri

kuldkirjaline
[omadussõna, adjektiiv]
kullaga, kuldsete tähtede või niitidega kaunistatud

kuldklient
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte seisukohalt oluline klient, kellele saavad osaks teatud soodustused

kuldkoger
[nimisõna, substantiiv]
järvedes ja aeglase vooluga jõgedes elutsev tumeda selja ja kuldse helgiga kollakate kuni vaskpunaste külgedega kala

kuldkollane
[omadussõna, adjektiiv]
1. värvilt, läikelt kullasarnane, kulla värvi kollane

2. kulla värvi

kuldkroon
[nimisõna, substantiiv]
(valitseja) kullast peaehe

kuldkõrvarõngas
[nimisõna, substantiiv]
kullast kõrvarõngas

kuldlakk
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhnavate sametiste kuld- või pruunkollaste õitega taim, Eestis poti- või peenralill

2. potilill

kuldlauk
[nimisõna, substantiiv]
kitsaste sinakashallide lehtede ja kollaste õiekobaratega rohttaim, Eestis ilutaim

kuldlill
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Aafrikast pärinev karikakraga sarnanevate säravkollaste õitega rohttaim, Eestis ilutaim

2. aiailutaim

kuldlõige
[nimisõna, substantiiv]
sirglõigu kaheks jaotus nii, et väiksema osa suhe suuremasse on sama kui suurema osa suhe tervikusse

kuldlõng
[nimisõna, substantiiv]
kulda sisaldav v kullavärviline lõng

kuldmagaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle und ei häiri miski

kuldmakrell
[nimisõna, substantiiv]
suur eredavärviline troopikamerede kala

kuldmampel
[nimisõna, substantiiv]
suure kuldpruuni kübaraga hilissügisene seen

kuldmedal
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlusel esimese koha saavutamist märkiv auhind, hrl kullasulamist või sellega kaetud medal

2. esimene koht spordivõistlustel

3. medal, mis selle eest antakse

kuldmedalimees
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel kuldmedaliga pärjatud sportlane

kuldmedalist
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes on võitnud kuldmedali

kuldmehike
[nimisõna, substantiiv]
(Oscari filmiauhinna kohta)

kuldmuna
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis on ülimalt hea, väga väärtuslik

2. miski ülimalt hea, väga väärtuslik

kuldmünt
[nimisõna, substantiiv]
kullast münt, kullast metallraha

kuldne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kullast tehtud, kulda sisaldav või kullakihiga kaetud, kullatud

2. kullast tehtud, kulda sisaldav või kullaga kaetud

kuldniit
[nimisõna, substantiiv]
kullast lõng või niit

kuldnokk
[nimisõna, substantiiv]
1. asulais ja metsas pesakastides ning puuõõntes pesitsev metalliläikelise musta sulestiku ja kollase nokaga lind

2. must lind, kellel on kollane nokk

kuldnööp
[nimisõna, substantiiv]
kullatud või kulla värvi nööp

kuldoranž
[omadussõna, adjektiiv]
kuldse varjundiga oranž

kuldpaber
[nimisõna, substantiiv]
kulla värvi paber

kuldpagun
[nimisõna, substantiiv]
kulla värvi pagun

kuldparandus
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani käsitöötehnika, mille puhul purunenud nõu tükid liimitakse kokku lakiga, millesse on segatud kulda, hõbedat või plaatinat

kuldpass
[nimisõna, substantiiv]
kodakondsus ja seda tõendav dokument, mille teatav riik annab välisinvestorile vastutasuks suurinvesteeringute eest

kuldpea-pöialpoiss
[nimisõna, substantiiv]
hallikasrohelise ülapoole ja valkja alapoolega tilluke laululind, meie väikseim värvuline

kuldplaat
[nimisõna, substantiiv]
auhind heliplaadile, mille tiraaž on üle ühe miljoni

kuldpruun
[omadussõna, adjektiiv]
kulla helgiga (hele)pruun

kuldpulm
[nimisõna, substantiiv]
abiellumise 50. aastapäev, ka selle tähistamine

kuldpunane
[omadussõna, adjektiiv]
kuldse helgiga punane

kuldpõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
suur rohekaskuldselt läikiv lameda seljaga mardikas

kuldraam
[nimisõna, substantiiv]
kullast või kullatud raam

kuldraha
[nimisõna, substantiiv]
kullast münt, kullast metallraha

kuldreegel
[nimisõna, substantiiv]
1. üldlevinud, tunnustatud juhis või põhimõte, mis lubab (või ei luba) midagi teha

2. üldlevinud, tunnustatud juhis või põhimõte

kuldrenett
[nimisõna, substantiiv]
1. keskmise suurusega kuldkollane ja väga hea maitsega sügisõun

2. sügisõunasort

kuldrist
[nimisõna, substantiiv]
kullast või kullatud rist

kuldristik
[nimisõna, substantiiv]
niitudel kasvav kolmetiste lehtede ja kuldkollaste õienuttidega rohttaim

kuldroheline
[omadussõna, adjektiiv]
kuldselt helkiv roheline

kuldrubla
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud kullasisaldusega rahaühik endisaegsel Venemaal

kuldselt
[määrsõna, adverb]
värvilt, läikelt kulda meenutavalt, kullana

kuldsponsor
[nimisõna, substantiiv]
oluline rahaline toetaja, midagi või kedagi suure rahasummaga toetav ettevõte või isik

kuldsuine
[omadussõna, adjektiiv]
sõnaosav, hea, sorava kõneanniga

kuldsulg
[nimisõna, substantiiv]
(kirjutusvahendil:) kullatud, kuldselt läikiv metallist ots

kuldsuu
[nimisõna, substantiiv]
(sõnaosava inimese, hea kõnemehe kohta)

kuldsõrmus
[nimisõna, substantiiv]
kullast sõrmus

kuldsõstar
[nimisõna, substantiiv]
lõhnavate kuldkollaste õitega lehtpõõsas, mida kasvatakse peamiselt ilutaimena

kuldsäinas
[nimisõna, substantiiv]
mitmevärviliste uimedega punane või oranžkollane kala, hõbedaste külgedega säinast juhuslikult aretatud erivorm

kuldtatik
[nimisõna, substantiiv]
puravikukujuline kuld- või oranžkollase kübaraga söögiseen

kuldtukat
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kullast münt Tsaari-Venemaal

kuldtulikas
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja puisniitudel kasvav kuldkollaste õitega rohttaim

kuldtäht
[nimisõna, substantiiv]
lehtmetsades ja parkides kasvav varakevadel õitsev tähekest meenutavate kollakate õitega väike rohttaim

kuldtükk
[nimisõna, substantiiv]
kullast münt, kullast metallraha

kuldvasikas
[nimisõna, substantiiv]
(Piiblis:) kullast härjakuju, mida kummardati

kuldvihm
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade kuldkollaste õiekobaratega ilupõõsas või -puu

2. ilupõõsas või -puu

kuldviisa
[nimisõna, substantiiv]
elamisluba, mille teatav riik annab välisinvestorile vastutasuks suurinvesteeringute eest

kuldviljakpalm
[nimisõna, substantiiv]
Madagaskarilt pärit põõsataoline palm, Eestis ilutaim

kuldvillak
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreeka mütoloogias:) õnne toov kuldne jääranahk

kuldvits
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel, teeservadel ja metsalagendikel kasvav püstiste varte ja kollaste õitega rohttaim, ka aialill

2. rohttaim

kulebjaaka
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kinnine pätsikujuline (kihilise) täidisega pirukas Vene köögist

2. pikkpirukas

kulend
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutine kuju muutev protoplasmajätke ainuraksetel liikumiseks ja toidu haaramiseks, ka mõne hulkrakse looma rakkudel (nt fagotsüütidel)

2. ainuraksete liikumisvahend

kulfi
[nimisõna, substantiiv]
kondenspiimast, kardemonist ja pähklitest valmistatud India jäätisedessert

kulg
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi edasiliikumine

2. see, kuidas miski edasi liigub

3. liikumine

kulgema
[tegusõna, verb]
(aeglaselt, sujuvalt) edasi liikuma

kulgla
[nimisõna, substantiiv]
1. (organismi kehas:) kulgemistee, liikumistee (nt seedekulgla)

2. kulgemistee

kulgliikumine
[nimisõna, substantiiv]
jäiga keha mehaaniline liikumine, mille korral keha kõikide punktide trajektoorid on igal hetkel samasihilised ja tervikuna ühesuguse kujuga

kulgur
[nimisõna, substantiiv]
1. iseliikuv aparaat

2. liikuraparaat

kuli
[nimisõna, substantiiv]
(hrl semulikult poiste või meeste kohta:) kutt, sell

kuli
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur jahu- või viljakott

kulin
[nimisõna, substantiiv]
vaikne kume vedeliku voolamise heli

kulinaar
[nimisõna, substantiiv]
kulinaaria asjatundja

kulinaaria
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu valmistamisega seotud teadmised ja oskused

2. vastav tegevusala

kulinaariaalane
[omadussõna, adjektiiv]
kokandusvaldkonnaga seotud

kulinaariatoode
[nimisõna, substantiiv]
taimsest või loomsest toorainest valmistoit või pooltoode

kulinaarkauplus
[nimisõna, substantiiv]
kulinaartoodete kauplus

kulinaarne
[omadussõna, adjektiiv]
toiduvalmistamist puudutav või sellega seotud

kulinaartoode
[nimisõna, substantiiv]
taimsest või loomsest toorainest valmistoit või pooltoode

kulisema
[tegusõna, verb]
(vedeliku kohta:) kumedat helinat tekitades voolama

kuliss
[nimisõna, substantiiv]
teatrilaval raamile pinguldatud riidest või papist õhuke teisaldatav sein, millele on maalitud dekoratsiooniosa

kulissidetagune
[omadussõna, adjektiiv]
publiku, vaatajate eest varjatuna olev või toimuv (nt teatris)

kulissraie
[nimisõna, substantiiv]
metsaraie viis, kus osa metsa jäetakse ribana kasvama

kulistama
[tegusõna, verb]
hooga, häälekalt neelates jooma

kulitš
[nimisõna, substantiiv]
1. Vene köögist pärinev rosinate ja mandlitega kõrge ümmargune sai, lihavõtete piduroog

2. magus lihavõttesai

kuljus
[nimisõna, substantiiv]
väike õõnes heliavadega metallkuul, milles lahtiselt asetsev metalli- või luutükike rappumisel tekitab heli

kuljused
[nimisõna, substantiiv]
löök- ja rütmipill, mis kujutab endast pulka või kaart selle külge kinnitatud kuljuserea või -ridadega

kulka
[nimisõna, substantiiv]
kultuurkapital

kulku
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) viinapudel

2. väike viinapudel

kull
[nimisõna, substantiiv]
1. röövlindude (ning mõne välistunnuse poolest neid meenutavate lindude) rahvapärane üldnimetus

2. ükskõik milline suur lind, kes sööb väiksemaid linde ja loomi

kulla
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
(meelitus- või pöördumissõnana)

kullaauk
[nimisõna, substantiiv]
(rohket tulu või suurt edu pakkuva ettevõtmise, hea tuluallika kohta)

kullafond
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna olulised, parimad esindajad kogumina

kullaheitlus
[nimisõna, substantiiv]
(äge) võistlus esikoha pärast, kuldmedali saavutamiseks

kullahimu
[nimisõna, substantiiv]
1. kulla himustamine

2. kange soov rikastuda

kullahinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
väga palju raha maksev, hinnalt väga kallis

kullakaevaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tegeleb kulla otsimise ja väljakaevamisega

2. kullakaevanduse tööline

kullakaevamine
[nimisõna, substantiiv]
kulla otsimine ja väljakaevamine

kullakaevandus
[nimisõna, substantiiv]
1. kulla kaevandamise ja tootmisega tegelev tööstusettevõte

2. selleks kasutatav maa-ala

kullakaevur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tegeleb kulla otsimise ja väljakaevamisega

2. kullakaevanduse tööline

kullakallis
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga armastatud, kellegi südant, hinge liigutav, sinna kuuluv

2. väga armastatud

kullakamakas
[nimisõna, substantiiv]
(ebamäärase kujuga) üsna suur tükk kulda

kullakamber
[nimisõna, substantiiv]
varakamber kulla hoidmiseks

kullakang
[nimisõna, substantiiv]
kangiks vormitud kuld

kullakarva
[omadussõna, adjektiiv]
kulla värvi

kullakarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
kulla värvi

kullakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuldse tooniga või kuldsena helkiv

2. kullakarva

kullakate
[nimisõna, substantiiv]
riigi kullavaru ringluses oleva raha tagamiseks

kullake
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt armastatud inimese kohta)

kullakene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt armastatud inimese kohta)

kullaketraja
[nimisõna, substantiiv]
(rahvaluules:) kuldlõnga ketraja

kullakurss
[nimisõna, substantiiv]
kulla hind börsil

kullaleht
[nimisõna, substantiiv]
(ristkülikukujuline) tükk kuldfooliumi

kullaleid
[nimisõna, substantiiv]
kulla leiukoha avastamine

kullaliiv
[nimisõna, substantiiv]
kulda sisaldav liiv

kullalootus
[nimisõna, substantiiv]
lootus saavutada võistlustel kuldmedal

kullamees
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel kuldmedaliga pärjatud sportlane

kullamäed
[nimisõna, substantiiv]
(kujuteldava või kergelt saavutatava külluse, jõukuse, heaolu kohta)

kullane
[omadussõna, adjektiiv]
1. värvilt, läikelt kullasarnane, kulla värvi kollane

2. kulla värvi

kullaotsija
[nimisõna, substantiiv]
kulda, kullaleiukohti otsiv isik

kullapai
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga armastatud, kellegi südant, hinge liigutav, sinna kuuluv

2. väga armastatud

kullapalavik
[nimisõna, substantiiv]
kirglik, erutatud kullaotsimine, kirg kulla järele

kullapesemine
[nimisõna, substantiiv]
kulla eraldamine liivast ja kruusast uhtmise teel

kullapesija
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes vees loputamisega liivast ja kruusast kulda eraldab

kullaproov
[nimisõna, substantiiv]
(arvulise näitajana:) puhta kulla sisaldus sulamis või sellest valmistatud esemes

kullasadu
[nimisõna, substantiiv]
mitme kuldmedali võitmine

kullasisaldus
[nimisõna, substantiiv]
kulla määr mingis aines, ühendis vm

kullasoon
[nimisõna, substantiiv]
(rohket tulu või suurt edu pakkuva ettevõtmise, hea tuluallika kohta)

kullasoosik
[nimisõna, substantiiv]
arvatav, eeldatav kuldmedalivõitja spordivõistlustel

kullassepatöö
[nimisõna, substantiiv]
väärismetallide kunstiline töötlemine eheteks vm ilu- ja tarbeesemeteks

kullassepaäri
[nimisõna, substantiiv]
väärismetallist esemetega (eeskätt ehetega) kauplev ettevõte

kullassepp
[nimisõna, substantiiv]
1. kullast vm väärismetallist ehete ja esemete valmistaja

2. inimene, kelle töö on kullast ehteid ja esemeid parandada

kullastandard
[nimisõna, substantiiv]
rahasüsteem, milles riigi raha vahetuskurss on kulla suhtes fikseeritud

kullasulam
[nimisõna, substantiiv]
sulam, mis lisaks kullale sisaldab ka muid metalle

kullasära
[nimisõna, substantiiv]
1. kuldse eseme sätendus või läige

2. kullatooniline sädelus

kullatama
[tegusõna, verb]
kullaga (või seda meenutava metalliga) katma

kullatera
[nimisõna, substantiiv]
(väga väärtuliku asjaolu, teose vm kohta)

kullatis
[nimisõna, substantiiv]
1. (ehtel, esemel vm pinnal:) õhuke kiht kulda

2. kullakord

kullatolm
[nimisõna, substantiiv]
peenikesed kullakübemed

kullatud
[omadussõna, adjektiiv]
kullaga kaetud

kullaturg
[nimisõna, substantiiv]
kulla ostu- ja müügitehingute pidevalt toimiv süsteem

kullatükk
[nimisõna, substantiiv]
tükike kulda

kullauhtja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes vees loputamisega liivast ja kruusast kulda eraldab

kullauhtmine
[nimisõna, substantiiv]
kulla eraldamine liivast ja kruusast uhtmise teel

kullavaru
[nimisõna, substantiiv]
keskpanga, riigikassa või krediidiasutuste käsutuses olev kuld (kangide või müntidena), mida kasutatakse valuuta stabiilsuse tagamiseks

kullavihm
[nimisõna, substantiiv]
(rikkaliku tulu kohta)

kullavõit
[nimisõna, substantiiv]
(võistlustel) võitjaks, esikohale tulemine, kuldmedali saavutamine

kullaväli
[nimisõna, substantiiv]
laialdane kullaleiukoht

kullavärviline
[omadussõna, adjektiiv]
kulla värvi

kullendama
[tegusõna, verb]
kuldsena paistma v särama

kuller
[nimisõna, substantiiv]
1. saadetise kohaletoimetaja

2. inimene, kelle töö on tellitud kaup kohale toimetada

kullerdama
[tegusõna, verb]
(kullerina) saadetist kohale tooma

kullerfirma
[nimisõna, substantiiv]
firma, mis toimetab saadetised kulleriga kohale

kullerifirma
[nimisõna, substantiiv]
firma, mis toimetab saadetised kulleriga kohale

kulleriteenus
[nimisõna, substantiiv]
kulleri osutatav teenus

kullerkupp
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl niitudel kasvav kuldkollaste kerajate õitega rohttaim

2. kollase ümmarguse õiega taim

kullersaadetis
[nimisõna, substantiiv]
pakk, kiri vm, mis saajani toimetatakse kulleriga

kullerteenus
[nimisõna, substantiiv]
kulleri osutatav teenus

kulles
[nimisõna, substantiiv]
vees elav ja lõpustega hingav kahepaikse vastne

kulliküüs
[nimisõna, substantiiv]
pikk terav kumer küüs

kullilised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts teravate kõverate küüniste ja konksjatipulise nokaga röövlinde

2. röövlindude selts

kullimäng
[nimisõna, substantiiv]
laste jooksumäng, milles üks mängijatest püüab teisi taga ajades kedagi käega puudutada, et sellega tagaajaja osast vabaneda

kullinina
[nimisõna, substantiiv]
(inimese tugevasti kongus nina kohta)

kullinokad
[nimisõna, substantiiv]
(toru)tangid haaramiseks, hoidmiseks ja pööramiseks

kullipilk
[nimisõna, substantiiv]
1. terav, läbitungiv pilk

2. terane, kõike märkav silm

kullisilm
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistmatu sinakasrohelist kuni sinakashalli värvi poolvääriskivi

kulm
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaarjas) karvatriip silmakoopa kohal

2. vastav koht näos

3. üks kahest karvadega triibust silma kohal

kulminatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse, pinge, arengu vms haripunkt, kõige kõrgem aste

kulminatsioonipunkt
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse, pinge, arengu vms haripunkt, kõige kõrgem aste

kulmineerima
[tegusõna, verb]
sündmuse, pinge, arengu vms haripunkti saavutama, tipus olema

kulmineeruma
[tegusõna, verb]
sündmuse, pinge, arengu vms haripunkti saavutama, tipus olema

kulmuhari
[nimisõna, substantiiv]
harjake kulmude harjamiseks

kulmujoon
[nimisõna, substantiiv]
kulmu piirjoon, kuju

kulmukaar
[nimisõna, substantiiv]
kaarjas kulmujoon

kulmukarv
[nimisõna, substantiiv]
üks inimese silmakoopa kohal kasvavatest karvadest

kulmukergitus
[nimisõna, substantiiv]
kulmu kergitamine (imestuse väljendamiseks)

kulmukortsutus
[nimisõna, substantiiv]
kulmu kortsu tõmbamine (pahameele märgiks)

kulmuluu
[nimisõna, substantiiv]
kulmu alla jääv luuäär (silma kohal)

kulmupliiats
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend kulmude värvimiseks ja kontuurjoonte selgepiiriliseks esiletõsmiseks

kulmupuhmas
[nimisõna, substantiiv]
tihe pikkade sagris karvadega kulm

kulmutriip
[nimisõna, substantiiv]
kitsas kulm

kulmuvärv
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetiline värv kulmude värvimiseks

kulon
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrilaengu mõõtühik

2. laenguühik

kulon
[nimisõna, substantiiv]
kaelas ketikese otsas kantav rippuv ehe

kulp
[nimisõna, substantiiv]
1. kausja kaha ja varrega riist vedelate toitude segamiseks ja ammutamiseks, ka muuks otstarbeks

2. väga suure lusika moodi ese, millega saab näiteks suppi potist kaussidesse tõsta

kulpima
[tegusõna, verb]
(korvpallis:) vastase viset blokeerima

kult
[nimisõna, substantiiv]
isane siga

kultivaator
[nimisõna, substantiiv]
1. maaharimisriist mulla kobestamiseks ja peenestamiseks, umbrohu hävitamiseks, väetiste muldaviimiseks ja muldamiseks

2. maaharimisriist

kultivar
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede kogum, mis on saadud hrl aretuse tulemusena ning millel on sarnased omadused või tunnused

2. teatud tunnuste poolest sarnane taimede kogum, mis on inimeste loodud

3. aretuse tulemusena saadud taimede kogum

kultiveerima
[tegusõna, verb]
1. midagi (edasi) arendama

2. millegagi tegelema, midagi loovalt harrastama

kultsiga
[nimisõna, substantiiv]
isane siga

kulturism
[nimisõna, substantiiv]
1. keha ja lihaste arendamine jõuharjutustega, et suurendada lihaste vormi ja massi (mitte lihtsalt et kasvatada kehalist jõudu)

2. vastav spordiala

3. keha ja lihaste arendamine jõuharjutustega

kulturist
[nimisõna, substantiiv]
1. kulturismiga tegelev sportlane, atleetvõimlemise harrastaja

2. kulturismiga tegeleja

kultus
[nimisõna, substantiiv]
jumalate ja muude arvatavalt üleloomulikku väge omavate olendite, esemete, paikade vm usuline austamine

kultusautor
[nimisõna, substantiiv]
autor, keda väga kõrgelt hinnatakse ja austatakse

kultusekivi
[nimisõna, substantiiv]
kivi, mille peal või juures on sooritatud kultustalitusi

kultusekoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus viiakse läbi kultustalitusi (nt hiis, ohvrikivi)

kultusese
[nimisõna, substantiiv]
kultusega seotud, kultustalitustel tarvitatav ese

kultusfilm
[nimisõna, substantiiv]
üldtuntud ja sageli tsiteeritav film

kultushoone
[nimisõna, substantiiv]
mingi usundi pühakoda, kus viiakse läbi riitust (nt kirik, mošee, sünagoog)

kultuskivi
[nimisõna, substantiiv]
kivi, mille peal või juures on sooritatud kultustalitusi

kultuskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus viiakse läbi kultustalitusi (nt hiis, ohvrikivi)

kultuslik
[omadussõna, adjektiiv]
väga populaarne, laialt tuntud ja kiidetud

kultusraamat
[nimisõna, substantiiv]
üldtuntud ja sageli tsiteeritav raamat

kultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimühiskonna loova mõtte ja sellest tuleneva tegevuse tulemuste kogum

2. mingi rahva või inimeste rühma eluviis, kombed ja ideed

3. kunst, kirjandus, muusika ja teater

kultuurala
[nimisõna, substantiiv]
ülesharitud, viljeldav maa-ala

kultuurantropoloog
[nimisõna, substantiiv]
kultuurantropoloogia eriteadlane

kultuurantropoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis uurib inimest kui kultuurikandjat ning maailma rahvaid, nende kultuurilisi iseärasusi, ühiskondlikke ja kultuuriloolisi suhteid

2. inimeseteadus

kultuurautonoomia
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvähemuse õigus omavalitsuslikuks kultuuritegevuseks, ilma et riigiorganid sellesse sekkuksid

kultuurfilm
[nimisõna, substantiiv]
hrl näitlejateta, tõsielulisi sündmusi kujutav film

kultuurhariduslik
[omadussõna, adjektiiv]
kultuuri ja haridusega seotud

kultuurheinamaa
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt niitmiseks kasutatav rohumaa, mis rajatakse heinaseemne külvamisega

kultuuriajakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
kultuuriuudiseid vahendav ja muusika-, teatri-, filmi- või kirjandusarvustusi avaldav ajakirjandus

kultuuriajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
mingi paikkonna, rahva vm kultuuri ja ajalooga seotud

kultuuriajalugu
[nimisõna, substantiiv]
mingi paikkonna, rahva vm kultuuri ajalugu

kultuuriala
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuuri mingi valdkond (nt kirjandus, kino, kunst)

2. piirkond, mida iseloomustab teatav kultuuriline ühtsus, teatava kultuuri levikuala

3. teatava kultuurilise ühtsusega piirkond

kultuuriantropoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis uurib inimest kui kultuurikandjat ning maailma rahvaid, nende kultuurilisi iseärasusi, ühiskondlikke ja kultuuriloolisi suhteid

2. inimeseteadus

kultuuriareaal
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuuri mingi valdkond (nt kirjandus, kino, kunst)

2. piirkond, mida iseloomustab teatav kultuuriline ühtsus, teatava kultuuri levikuala

3. teatava kultuurilise ühtsusega piirkond

kultuuriasutus
[nimisõna, substantiiv]
kultuuriga tegelev asutus, nt teater, muuseum, kultuurimaja

kultuuriatašee
[nimisõna, substantiiv]
riigi kultuuri tutvustamise ja uute kultuurikontaktide loomise eest vastutav spetsialist välissaatkonna koosseisus, madalaima astme diplomaat

kultuuriautonoomia
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvähemuse õigus omavalitsuslikuks kultuuritegevuseks, ilma et riigiorganid sellesse sekkuksid

kultuurielu
[nimisõna, substantiiv]
kultuurialane tegevus või sellega seotud probleemistik

kultuurifond
[nimisõna, substantiiv]
fond, mille kogutud toetused ja annetused lähevad kultuuri arendamiseks

kultuurigeograafia
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevuse ja geograafilise keskkonna vastastoimet uuriv teadusharu

kultuurihuvi
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskendunud, kirglik) soov, tahtmine (mingi piirkonna) kultuurist kohta rohkem teada saada

2. sellistel üritustel osalemine, millegi vaimse harrastamine

kultuurihuviline
[omadussõna, adjektiiv]
kultuurist ja kultuurielust huvituv, kultuuriüritustel meelsasti osalev

kultuuriinimene
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduse, kunsti vms valdkonnas tegutsev (loominguline) inimene

kultuurikandja
[nimisõna, substantiiv]
kultuuri säilitaja ja levitaja

kultuurikaup
[nimisõna, substantiiv]
inimeste kultuurilisi vajadusi rahuldav kaup või toode, nt raamat, muusikaplaat

kultuurikeskus
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus, kus toimuvad kultuuriüritused ja tegutsevad huviringid

2. hoone, kus toimub palju kultuuriga seotud sündmusi

kultuurikiht
[nimisõna, substantiiv]
inimese otsese tegevuse tagajärjel või kaasmõjul tekkinud (materiaalse kultuuri jäänuseid sisaldav) pinnasekiht muististel

kultuurikolle
[nimisõna, substantiiv]
(poeetilisemas stiilis:) asutus või paik, kust kultuur levib

kultuurikomisjon
[nimisõna, substantiiv]
komisjon, kus arutatakse ja lahendatakse nt teaduse, meedia, spordiga, teatritega seotud küsimusi

kultuurikontakt
[nimisõna, substantiiv]
erinevate kultuuride kokkupuude

kultuurikorraldus
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuurielu korraldamine

2. vastav eriala

kultuurikõrb
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus elusloodus on inimtegevuse tagajärjel hävinud või vähetootlikuks muutunud

kultuurilaen
[nimisõna, substantiiv]
1. teise kultuuri elementide kasutusele võtmine

2. laensõna, mis tuleb keelde koos uue asja või nähtusega, mille jaoks oma keeles sõna ei ole

kultuurileht
[nimisõna, substantiiv]
kultuuriuudiseid edastav ja kultuuriküsimusi käsitlev ajaleht

kultuurilembene
[omadussõna, adjektiiv]
kultuurist huvitunud, kultuurisõbralik või kultuuri toetav

kultuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kultuuri alale kuuluv, kultuurialane

2. kultuurialane

kultuurilisa
[nimisõna, substantiiv]
kunsti, muusikat, kirjandust, filmi ja muud kultuuri puutuvat käsitlev ajalehe lisaosa

kultuuriloolane
[nimisõna, substantiiv]
kultuuriloo uurija

kultuurilooline
[omadussõna, adjektiiv]
mingi paikkonna, rahva vm kultuuri ja ajalooga seotud

kultuurilooming
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuuri vallas loodu

2. loov tegevus kultuuri vallas

kultuurilugu
[nimisõna, substantiiv]
mingi paikkonna, rahva vm kultuuri ajalugu

kultuurimagasin
[nimisõna, substantiiv]
kultuuriuudiseid edastav saade televisioonis või raadios

kultuurimaja
[nimisõna, substantiiv]
(ühe piirkonna elanike) kultuuriasutus, pakub igas vanuses inimestele võimalusi huvi- ja ühistegevusteks

kultuurimeka
[nimisõna, substantiiv]
kultuurielamusi pakkuv koht

kultuuriministeerium
[nimisõna, substantiiv]
kunstivaldkonda, kultuuri-, spordi- ning muinsuskaitsetööd korraldav ministeerium

kultuuriminister
[nimisõna, substantiiv]
kunstide edendamist, kultuuri-, spordi- ning muinsuskaitsetööd korraldav minister

kultuurimõju
[nimisõna, substantiiv]
teisest kultuurist lähtuv mõju(tus)

kultuurimälestis
[nimisõna, substantiiv]
minevikust pärinev kultuuriväärtusega paik, hoone, ese vm objekt, mis on võetud kaitse alla

kultuuripalee
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude-aegses keelepruugis:) suur kultuurimaja hrl pealinnas või muus keskuses

kultuuripealinn
[nimisõna, substantiiv]
linn Euroopas, mille Euroopa Liit on üheks kalendriaastaksvalinud kultuurielu esindajaks

kultuuripiirkond
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuuri mingi valdkond (nt kirjandus, kino, kunst)

2. piirkond, mida iseloomustab teatav kultuuriline ühtsus, teatava kultuuri levikuala

3. teatava kultuurilise ühtsusega piirkond

kultuuripoliitika
[nimisõna, substantiiv]
põhimõtted ja abinõud, mille alusel riik suunab kultuurialade arengut

kultuuriprogramm
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduse, kunsti vm loometegevusega seotud üritused või etteasted kindlas järjestuses

kultuuripõld
[nimisõna, substantiiv]
(kultuurialaste tegevuste kohta)

kultuuripäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mil korraldatakse üritusi mingi maa või rahva kultuuri tutvustamiseks ja väärtustamiseks

kultuuripärand
[nimisõna, substantiiv]
varasematest aegadest pärinev kultuurivara (nii vaimne kui aineline)

kultuurireis
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kultuuriväärtustega tutvumiseks mõeldud reis

kultuurirelativism
[nimisõna, substantiiv]
seisukoht, et kultuurierinevusi tuleb väärtustada ning kultuure ei saa mõõta sama mõõdupuu alusel

kultuurirevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
1960–1970-ndatel Hiinas Mao Zedongi poolt kavandatud ja juhitud vägivaldne kultuuri ümberkujundamine kommunistliku ideoloogia kohaselt

kultuuriruum
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonnaga, selle inimeste ja ajalooga seotud kultuur

kultuurispetsiifiline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud kultuuriruumile eriomane

kultuuristama
[tegusõna, verb]
1. maad inimese nõuetele vastavamaks muutma

2. maad üles harima

kultuuristuma
[tegusõna, verb]
kultuurseks muutuma

kultuurisuhted
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline koostöö kultuuri alal

kultuurisõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
kultuurist huvitunud, kultuuri soosiv

kultuurisündmus
[nimisõna, substantiiv]
millegi poolest oluline või eriline, kultuuriga seotud asi, nähtus vm, mis juhtub või toimub

kultuurišokk
[nimisõna, substantiiv]
kohanemishäire, mis tekib asumisel võõrasse kultuurikeskkonda

kultuuritegelane
[nimisõna, substantiiv]
kultuuri alal tegutsev isik

kultuuritempel
[nimisõna, substantiiv]
(austusväärse haridus-, kultuuri- vms asutuse kohta)

kultuuriteooria
[nimisõna, substantiiv]
kultuuri uurivate teaduste teoreetiline ühisosa

kultuuritraditsioon
[nimisõna, substantiiv]
teatavale kultuurile omane komme, tava, uskumus või nende kogum

kultuuritu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kultuurialasest tegevusest (kunstist, kirjandusest vms) mittehuvituv

2. harimatu, kasvatamatu või ilma heade kommeteta

kultuuriturism
[nimisõna, substantiiv]
kultuuriväärtustega tutvumisele keskenduv reisimine

kultuuritöö
[nimisõna, substantiiv]
töö kultuuri valdkonnas, nt kultuuri- ja huvitegevuse korraldamine, võimaluste loomine vaba aja veetmiseks, kultuuripärandi ja kohalike traditsioonide hoidmine

kultuuritöötaja
[nimisõna, substantiiv]
kultuurivaldkonnas töötav inimene

kultuurivaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
kultuurivaldkonna suhtes vaenulikult meelestatud, selle tegevust takistav

kultuurivahetus
[nimisõna, substantiiv]
riikide ja rahvaste vastastikune läbikäimine (õpilasvahetus, teadus- ja ärikontaktide sõlmimine, muusika- ja tantsuansamblite külaskäigud vms)

kultuurivara
[nimisõna, substantiiv]
kirjandus, kunst, muusika, arhitektuur, rahvuslikud traditsioonid vms kui väärtuslik vara

kultuurivaramu
[nimisõna, substantiiv]
kultuuriväärtuste (nt kunsti-, arhitektuuri- kirjandusteosed) kogum

kultuuriveerg
[nimisõna, substantiiv]
kultuuriküsimusi käsitlev kirjutis ajakirjanduses

kultuuriväärtus
[nimisõna, substantiiv]
1. asi, mis kultuuri seisukohalt on hinnaline, (ajalooliselt) väärtuslik (nt hoone, kunstiteos, käsitööese)

2. sellele ühiskonnas omistatud väärtus

kultuuriülikool
[nimisõna, substantiiv]
üldkultuurilist enesetäiendamist võimaldava rahvaülikooli varasem nimetus

kultuuriüritus
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, etendus, näitus vms avalikkusele mõeldud ettevõtmine

kultuurkapital
[nimisõna, substantiiv]
fond, mille tegevuse eesmärk on kultuuriprojektide toetamine rahaliste vahendite sihipärase kogumise ja sihtotstarbelise jagamise kaudu

kultuurkarjamaa
[nimisõna, substantiiv]
karjamaana kasutatav kultuurrohumaa

kultuurkeel
[nimisõna, substantiiv]
arendatud, kaugeleulatuvate traditsioonidega keel, kultuurrahva keel

kultuurkiht
[nimisõna, substantiiv]
inimese otsese tegevuse tagajärjel või kaasmõjul tekkinud (materiaalse kultuuri jäänuseid sisaldav) pinnasekiht muististel

kultuurkond
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmest lähedasest kultuurist moodustuv rühm

2. vastav maa-ala

kultuurliik
[nimisõna, substantiiv]
kultuurtaimeks aretatud, inimese vajadusteks kasvatatav taimeliik

kultuurmaa
[nimisõna, substantiiv]
kultuuristatud, haritav maa

kultuurmaastik
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevusega ümber kujundatud maastik (nt põllumajandus- ja tööstusmaastik)

kultuurmaistu
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus loodusliku taimkattega alad on muudetud peamiselt põllumajanduskõlvikuteks

kultuurmets
[nimisõna, substantiiv]
külvi või istutamisega rajatud mets

kultuurmuld
[nimisõna, substantiiv]
mullaharimise ja taimekasvatuse tulemusel paranenud omadustega muld

kultuurmustikas
[nimisõna, substantiiv]
aias kasvatatav kuni 1,2 meetri kõrguseks kasvav põõsas, mille marjad on suuremad ja magusamad kui harilikul metsamustikal

kultuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kultuurialasest tegevusest (kunstist, kirjandusest vms) huvituv, sellega tegelev

2. haritud, hästi kasvatatud või heade kommetega

kultuurniit
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt niitmiseks kasutatav rohumaa, mis rajatakse heinaseemne külvamisega

kultuurpuistu
[nimisõna, substantiiv]
külvatud või istutatud metsaosa või puiestik

kultuurrahvas
[nimisõna, substantiiv]
rahvas, kellel on järjepidev ajalugu, kaugeleulatuvate traditsioonidega keel, haridus, kirjandus, arhitektuur vms

kultuurriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, kellel on järjepidev ajalugu, pikaleulatuvad valitsemistavad, traditsioonidega keel, kirjandus vms, tsiviliseeritud maa

kultuurriis
[nimisõna, substantiiv]
kultuurtaimena viljeldav riis (peamiselt harilik riis, Oryza sativa)

kultuurrohumaa
[nimisõna, substantiiv]
külviga rajatud rohumaa

kultuursort
[nimisõna, substantiiv]
kultuurtaimeks aretatud taimeliigi sort

kultuurtaim
[nimisõna, substantiiv]
taime liik või sort, mis on aretatud ja mida kasvatatakse inimeste vajadusteks

kultuurtaimekooslus
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevuse tagajärjel tekkinud lühiealine taimekooslus, põllumajanduslik taimekooslus

kultuurtehnika
[nimisõna, substantiiv]
looduslikus seisundis oleva maa kultuuristamine, üks vanimaid maaparanduse viise

kultuurtreeger
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt nende kohta, kes nagu oleksid vallutustega koos kõrgemat kultuuri levitanud)

kultuurtreegerlus
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuuri viimine teistele rahvastele

2. saksa feodaalide vallutusi õigustanud teooria

kultuurökosüsteem
[nimisõna, substantiiv]
ökosüsteem, milles orgaanilist ainet toodavad kultuurtaimed, kuid ka umbrohud, parasiidid jt kaaslejad

kulu
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mis millegi eest makstakse

2. kogus, mis ära kasutatakse

3. raha, mille inimene, ettevõtte või riik teatud perioodil kulutab, ära maksab

4. väljaminek, kulutus

kulu
[nimisõna, substantiiv]
(mitme) eelmise aasta kuivanud rohi

kulu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kalkuni, tuvi, vahel ka mõne muu linnu klugistavat, kulistavat häälitsust

kulu
[nimisõna, substantiiv]
1. tiheda sulestikuga suuremapoolne lind, kes elab ka suurlinnades

2. linnades elav lind, kellel on hallid suled

kuluaar
[nimisõna, substantiiv]
koridor vm istungisaali kõrvalruum (nt parlamendihoones)

kuluaarid
[nimisõna, substantiiv]
(asjaomaste ringkondade kohta, kes avaldavad oma arvamust väljaspool ametlikke seisukohavõtte)

kuluaarijutt
[nimisõna, substantiiv]
teatud ringkondades leviv kuuldus

kuluaaripoliitik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle tööülesanne on mõjutada poliitikuid, seadusandjaid vm otsustajaid

kuluaaripoliitika
[nimisõna, substantiiv]
seadusandjate vm otsustajate mõjutamine, lootes oma huvirühmale soodsaid otsuseid

kuluallikas
[nimisõna, substantiiv]
see, millele kulub raha, mille jaoks on vaja raha maksta

kuluartikkel
[nimisõna, substantiiv]
asi, teenus või muu, mille peale raha kulutatakse

kuluaruanne
[nimisõna, substantiiv]
aruanne kulude kohta

kulubaas
[nimisõna, substantiiv]
kulutatava raha ettenähtud kogus teataval eelarveaastal

kulud
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mis millegi eest makstakse

2. kogus, mis ära kasutatakse

3. raha, mille inimene, ettevõtte või riik teatud perioodil kulutab, ära maksab

4. väljaminek, kulutus

kuludokument
[nimisõna, substantiiv]
dokument kulude kohta (nt arve, ostukinnitus)

kulueelarve
[nimisõna, substantiiv]
kulude arvestus eelseisvaks ajavahemikuks, kulusid piirav plaan teatavaks perioodiks

kuluefektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on hinna, tehtud kulutuste poolest efektiivne, häid tulemusi andev

kuluhein
[nimisõna, substantiiv]
(mitme) eelmise aasta kuivanud rohi

kuluhunnik
[nimisõna, substantiiv]
eelmis(t)e aasta(te) kuivanud lehtedest vms tehtud kuhi

kuluhüvitis
[nimisõna, substantiiv]
kulude korvamiseks makstav summa

kulukad
[nimisõna, substantiiv]
pealt kuluva pinnaga teksapüksid

kulukas
[omadussõna, adjektiiv]
suuri kulusid, väljaminekuid nõudev

kulukus
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis näitab, kui suuri väljaminekuid miski nõuab

kulukõrs
[nimisõna, substantiiv]
eelmis(t)e aasta(te) kuivanud rohu kõrs

kulukärbe
[nimisõna, substantiiv]
raha, kulude vähendamine või piiramine

kulul
[postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi rahadega, kellegi ülalpidamisel

2. kellegi rahadega

kululiik
[nimisõna, substantiiv]
sarnaste tunnustega kulude rühm (nt eelarves)

kulum
[nimisõna, substantiiv]
põhivara maksumuse osa, mis amortisatsiooniprotsendi põhjal arvestatakse kulunuks

kuluma
[tegusõna, verb]
1. pideva kasutamise, hõõrdumise vms tõttu järjest väiksemaks, õhemaks või kehvemaks muutuma

2. pideva kasutamise tõttu väiksemaks, õhemaks või kehvemaks muutuma

Ühendtegusõnad: läbi kuluma, läbi kuluma, maha kuluma, maha kuluma, sisse kuluma, sisse kuluma, ära kulumaära kuluma

kulumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei kulu, kulumiskindel

kulumiskindel
[omadussõna, adjektiiv]
mitte- või vähekuluv

kulumiskindlus
[nimisõna, substantiiv]
omadus mitte või vähe kuluda

kulumus
[nimisõna, substantiiv]
1. pideva kasutamise vms tõttu kehvemaks muutunud olek

2. sellist seisundit väljendav suurus

3. kulunud olek

4. kulunud olek

kulumõõtur
[nimisõna, substantiiv]
läbivoolava aine hulka mõõtev riist

kulunorm
[nimisõna, substantiiv]
(materjali) kulu ettenähtud määr mingi ühiku kohta

kulunud
[omadussõna, adjektiiv]
(riiete vm esemete kohta:) värskuse kaotanud, luitunud, viledaks läinud vms

kulupea
[nimisõna, substantiiv]
(hallide juustega) vana inimene

kulupäine
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl mehe kohta:) hallide juustega ja väga vana

kulurohi
[nimisõna, substantiiv]
(mitme) eelmise aasta kuivanud rohi

kulutama
[tegusõna, verb]
1. millekski või millegi peale kasutama (ka mõtlematult, pillavalt või ebaotstarbekalt)

2. millekski kasutama

3. raiskama

Ühendtegusõnad: ära kulutama, ära kulutama, üle kulutamaüle kulutama

kulutuli
[nimisõna, substantiiv]
kulu põlemise tuli

kulutus
[nimisõna, substantiiv]
1. millelegi kuluv rahasumma, rahaline kulu

2. rahasumma, mida millegi jaoks kasutatakse

kulutusrand
[nimisõna, substantiiv]
mere- või suurjärve rand, millele on iseloomulik pidev setete ärakandumine merre lainete toimel

kulutõhus
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis annab parima võimaliku tulemuse, võrreldes kulutatud aja, pingutuse või rahaga

kulutõhusus
[nimisõna, substantiiv]
millegi peale kulutatud raha ja sellest saadava tulu vahekord, nt ravimi hinna ja tema efektiivsuse suhe

kuluvorm
[nimisõna, substantiiv]
lühemaks kulunud sõna või sõnavorm (nt 's sõnas on's, 'p sõnas mina'p, tet sõnas nimetet)

kuluvus
[nimisõna, substantiiv]
1. pideva kasutamise vms tõttu kehvemaks muutunud olek

2. sellist seisundit väljendav suurus

3. kulunud olek

4. kulunud olek

kulöör
[nimisõna, substantiiv]
toitudele ja jookidele pruunika tooni andmiseks kasutatav pruunistatud suhkru lahus ehk suhkrukaramell

kuma
[nimisõna, substantiiv]
kauge või varjatud valgusallika nõrk tuhmilt helendav valgus

kumak
[nimisõna, substantiiv]
setu rahvarõivastes kasutatud punane puuvillriie

kumalane
[nimisõna, substantiiv]
1. kilejate tiibade ja jässaka karvase kehaga ühiseluline putukas, kes hrl teeb pesa pinnasesse või samblasse

2. tiibadega putukas, kellel on madal ja tugev keha ning kes elab maapinna sees või samblas

kumama
[tegusõna, verb]
nõrgalt, tuhmilt helendama või vastu helkima, vaevumärgatavalt paistma

Ühendtegusõnad: läbi kumama, läbi kumama, vastu kumamavastu kumama

kumaras
[määrsõna, adverb]
ülakeha ettepoole (alla) painutatuna, kummargil või veidi küürus

kumarasse
[määrsõna, adverb]
1. ülakeha ettepoole (alla) painutatud asendisse, kummargile või veidi küüru

2. kühmu

kumariin
[nimisõna, substantiiv]
1. värske heina lõhnaga aine, mida leidub taimedes (nt valges ja kollases mesikas, maarjaheinas) või mida toodetakse kunstlikult

2. lõhnaaine

kumb
[asesõna, pronoomen]
1. osutab kahele inimesele, esemele või nähtusele, mille vahel peab valima

2. kasutatakse küsimustes ja lausetes, milles räägitakse kahest inimesest, loomast, esemest või nähtusest, millest peab valima ühe

kumbagipidi
[määrsõna, adverb]
ei nii- ega teistpidi, ei nii ega teisiti

kumbapidi
[määrsõna, adverb]
ühel viisil kahest võimalikust

kumbki
[asesõna, pronoomen]
1. (kahest eraldi olendist, esemest, nähtusest või muust samaaegselt kõneldes:) nii üks kui teine

2. kahe inimese või asja kohta: nii üks kui ka teine

kume
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) kumisev, tumedalt kõlav või kajav

kumendama
[tegusõna, verb]
nõrgalt, tuhmilt helendama või vastu helkima, vaevumärgatavalt paistma

kumer
[omadussõna, adjektiiv]
1. (joone või pinna kohta:) väljapoole kaardus, väljapoole kaarjas

2. väljapoole kaardus

kumerapõhjaline
[omadussõna, adjektiiv]
(eseme vm kohta:) kumera põhjaga

kumeras
[määrsõna, adverb]
ülakeha ettepoole (alla) painutatuna, kummargil või veidi küürus

kumerasse
[määrsõna, adverb]
1. ülakeha ettepoole (alla) painutatud asendisse, kummargile või veidi küüru

2. kühmu

kumerdama
[tegusõna, verb]
1. kumeraks tegema, väljapoole kaardus olevaks muutma

2. kumeraks tegema

kumerduma
[tegusõna, verb]
kumeraks muutuma, väljapoole kaardus olema või paistma

kumerik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (joone või pinna kohta:) väljapoole kaardus, väljapoole kaarjas

2. väljapoole kaardus

kumerlääts
[nimisõna, substantiiv]
valguskiiri koondav lääts, mis on keskelt paksem kui äärtest

kumerpeegel
[nimisõna, substantiiv]
valguskiiri hajutav sile kumer pind, mida kasutatakse nt ruumide jälgimiseks mõeldud turvaseadmetes

kumerselgsus
[nimisõna, substantiiv]
1. lülisamba kõverus tahapoole (eriti rinnaosas)

2. lülisamba kõverus tahapoole

kumerus
[nimisõna, substantiiv]
kumer joon või moodustis

kumiir
[nimisõna, substantiiv]
erilise austamise või jumaldamise objekt

kumin
[nimisõna, substantiiv]
tuhmilt kajav (kauge) heli

kumisema
[tegusõna, verb]
peas või kõrvus tajuma ebamugavat tasast tuhmi heli, huugamist

kumjas
[omadussõna, adjektiiv]
kummitaoline

kumkvaat
[nimisõna, substantiiv]
kinkanipuu väike apelsinitaoline vili

kumm
[nimisõna, substantiiv]
1. sitke veniv materjal, mida saadakse kautšuki vulkaniseerimisel

2. tugev materjal, mis venib

3. kautšukist saadav aine

kumm
[nimisõna, substantiiv]
kumer pind, võlv millegi kohal

kumm
[nimisõna, substantiiv]
suur kumeraküljeline puunõu vilja, jahu vms säilitamiseks

kummaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebatavalisena, iseäralikuna tunduv, hämmastust või võõrastust tekitav

2. tavalisest erinev, millegi poolest omapärane

kummar
[nimisõna, substantiiv]
1. (kõrge säärega) kummist vms veekindlast materjalist jalanõu

2. pikk kummist saabas, mis hoiab jalga kuivana

kummardaja
[nimisõna, substantiiv]
austaja

kummardama
[tegusõna, verb]
1. pead või ülakeha kergelt ettepoole painutama, kummardust tegema (tervituseks, austuseks vms)

2. keha ülemist osa või pead ette ja allapoole liigutama

Ühendtegusõnad: tuld kummardamatuld kummardama

kummarduma
[tegusõna, verb]
1. end kehaga alla või kellegi või millegi poole kallutama, kummargile laskuma või kummargil olema

2. kummargile laskma, kallutama

kummardus
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne kummardamine, pea ja ülakeha kerge ettepoole painutus (nt tervitamiseks, tänamiseks)

kummargil
[määrsõna, adverb]
ülakeha või ülaosa ettepoole (alla) painutatud, kaardunud

kummargile
[määrsõna, adverb]
ülakeha või ülaosa ettepoole (alla) painutatuks, kaardunuks

kummastama
[tegusõna, verb]
võõristama, kummaliseks või hämmastust tekitavaks pidama

kummastav
[omadussõna, adjektiiv]
hämmastust või võõristust tekitav

kummastus
[nimisõna, substantiiv]
ebamugavust, hämmastust tekitav tunne

kummati
[määrsõna, adverb]
ometi, siiski, kõigele vaatamata

kummatigi
[määrsõna, adverb]
ometi, siiski, kõigele vaatamata

kummeerima
[tegusõna, verb]
kummikihiga katma

kummel
[nimisõna, substantiiv]
1. teeservadel, põldudel ja õuedel kasvav lõhnav rohttaim, väärtuslik ravimtaim

2. lill, millel on valge õis ja kollane keskmine osa ja mis kasvab tavaliselt teede ääres, põllul ja õues. Kummelist tehakse teed ja see ravib põletikku

kummeliekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
kummeliõitest saadud kange lahus, millel on antiseptiline ja rahustav toime

kummelimuru
[nimisõna, substantiiv]
kummeleid sisaldav muru

kummelitee
[nimisõna, substantiiv]
kummeliõitest valmistatav taimetee

kummeliõli
[nimisõna, substantiiv]
kummelitest pressitud õli, mida kasutatakse nt parfümeerias

kummi
[nimisõna, substantiiv]
1. sitke veniv materjal, mida saadakse kautšuki vulkaniseerimisel

2. tugev materjal, mis venib

3. kautšukist saadav aine

kummi
[määrsõna, adverb]
1. (võlvina, üles paisudes) kumerasse, kumeraks

2. kumeraks

kummiaine
[nimisõna, substantiiv]
1. sitke veniv materjal, mida saadakse kautšuki vulkaniseerimisel

2. tugev materjal, mis venib

3. kautšukist saadav aine

kummiaraabik
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede akaatsialiikide koorest erituv soojas vees lahustuv kummivaik, mida kasutatakse kleepainena, farmaatsias, akvarellvärvides vm

2. kleepaine

kummihari
[nimisõna, substantiiv]
pehmete kummiharjastega hari lemmikloomade, ripsmete vm harjamiseks

kummiisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kummit sisaldav kiht, mis takistab soojuse, elektri, vee vm läbitungimist

kummijalats
[nimisõna, substantiiv]
kummist valmistatud jalanõu vihma vm kaitseks

kummijuku
[nimisõna, substantiiv]
lennuki õhukummidest ja pruugitud autode osadest valmistatud sõiduk jää peal ja lumes sõitmiseks (peamiselt kasutusel Peipsi kaluritel)

kummik
[nimisõna, substantiiv]
1. (kõrge säärega) kummist vms veekindlast materjalist jalanõu

2. pikk kummist saabas, mis hoiab jalga kuivana

kummik
[nimisõna, substantiiv]
1. meduusi läbipaistev kuplit või tagurpidi pööratud alustassi meenutav keha, mis liikumisel laseb vett sisse ja välja

2. meduusi keha põhiosa

kummikaabel
[nimisõna, substantiiv]
kummiisolatsiooniga kaabel

kummikeks
[nimisõna, substantiiv]
teatav tüdrukute hüppemäng, kus tuleb hüpelda üle pingul kummi, kusjuures kummi tõsteti aeg-ajalt kõrgemale

kummikinnas
[nimisõna, substantiiv]
kätt kaitsev õhukesest kummist või muust taolisest materjalist kinnas

kummikomm
[nimisõna, substantiiv]
erikujuline pehme ja nätske marmelaadi meenutav kompvek

kummikork
[nimisõna, substantiiv]
mingi nõu või ava kummist sulgemisvahend

kummikrae
[nimisõna, substantiiv]
särgile eraldi lisatud vanaaegne kummiga kõvendatud krae

kummikuul
[nimisõna, substantiiv]
täielikult kummist või kummist kattega laskemoon, mis ei surma ning mida kasutatakse nt rahutuste mahasurumisel või laskeharjutustel

kummiliim
[nimisõna, substantiiv]
liim kummimaterjali liimimiseks

kummilutt
[nimisõna, substantiiv]
(kummist otsiku vms kohta)

kummima
[tegusõna, verb]
1. võlvima, kumerdama

2. kummis olema

kummimadrats
[nimisõna, substantiiv]
hrl täispuhutav kummist madrats

kummimantel
[nimisõna, substantiiv]
kummist mantel vihma vm kaitseks

kummimatt
[nimisõna, substantiiv]
kummimaterjalist matt

kummimusi
[nimisõna, substantiiv]
varrest ja kummiotsikust koosnev lihtne tööriist, mida kasutatakse ummistuse eemaldamiseks WC-poti, kraanikausi või vanni äravoolutorust

kumminaine
[nimisõna, substantiiv]
elusuurune polümeersest materjalist naisekujuline nukk seksi tarbeks

kumminiit
[nimisõna, substantiiv]
tekstiiliga kaetud kummikiust niit

kumminui
[nimisõna, substantiiv]
kummist või plastmassist nui enesekaitseks ja ründaja lühiajaliseks tõrjumiseks

kumminukk
[nimisõna, substantiiv]
kummist nukk mänguasjana

kumminöör
[nimisõna, substantiiv]
lõngaga ümberpõimitud mitmest kumminiidist elastne nöör

kummipaat
[nimisõna, substantiiv]
täispuhutav kummist paat

kummipael
[nimisõna, substantiiv]
veniv, kumminiite sisaldav pael (nt juuksekumm, püksikumm, pesukumm)

kummipall
[nimisõna, substantiiv]
hästi põrkav kummist pall

kummiparv
[nimisõna, substantiiv]
kummist tehtud kerge parv

kummipea
[nimisõna, substantiiv]
1. (taipamatu, juhmi inimese kohta)

2. juhm inimene

kummipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. piimmahla omav suurte tumeroheliste läikivate nahkjate lehtedega viigipuu, Euroopas toataim

2. toataim

kummipüss
[nimisõna, substantiiv]
1. hark, mille otste vahele kinnitatud kummiriba abil lennutakse kivikesi, paberist kuule vms

2. kivikeste vms lennutamise riist

kummiratas
[nimisõna, substantiiv]
kummirehviga ratas

kummiriie
[nimisõna, substantiiv]
kummikihiga kaetud riie või sellest valmistatud rõivas

kummis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (võlvina, üles paisunult) kumeras

2. kumeras

kummisaabas
[nimisõna, substantiiv]
(kõrge säärega) kummist vms veekindlast materjalist jalanõu

kummisegu
[nimisõna, substantiiv]
sünteetilisest kautšukist ja muudest ainetest valmistatud mass, mida kasutatakse rehvide valmistamiseks

kummisikuti
[nimisõna, substantiiv]
(breketravis:) pikk kummist rõngas, mis hambakaarte külge kinnitatuna aitab hambaid ja lõualuud nihutada ning paremas positsioonis hoida

kummisäärik
[nimisõna, substantiiv]
kõrge säärega kummist vms veekindlast materjalist jalanõu

kummitama
[tegusõna, verb]
kummitusena, viirastusena ilmuma või paistma

kummitempel
[nimisõna, substantiiv]
käsutäitja, kuulekas alam (hrl manipuleeritav, mõtlemisvõimetu täidesaatev asutus)

kummitus
[nimisõna, substantiiv]
1. (surnu) vaim või kollitav olend

2. vaim, viirastus, nägemus

kummitusjutt
[nimisõna, substantiiv]
jutustus, mille aineks on surnu vaim, kollitav olend vms

kummitusköök
[nimisõna, substantiiv]
profiköögiga, ent söögisaalita restoran, mis valmistab sööke üksnes veebitellimusel ja kohaletoimetamiseks

kummituslennuk
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtehnoloogiline hävituslennuk, mis on kaitstud varajase avastamise eest ehk varjatud elektromagnetkiirgust tuvastavate seadmete eest

kummituslik
[omadussõna, adjektiiv]
kummitusena paistev, selle taoline: järelejätmatult mõjuv, irreaalne, viirastuslik

kummituslinn
[nimisõna, substantiiv]
mahajäetud linn vm asula, kus hooned on lagunenud ja inimesi enam ei ela

kummituslugu
[nimisõna, substantiiv]
jutustus, mille aineks on surnu vaim, kollitav olend vms

kummivaik
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedest erituv õhu käes hanguv kleepuv vedelik (nt šellak, tragant, kummiaraabik), mida kasutatakse kleepainena, farmaatsias ja mujal

2. taimevaik

kummi-viigipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. piimmahla omav suurte tumeroheliste läikivate nahkjate lehtedega viigipuu, Euroopas toataim

2. toataim

kummivoolus
[nimisõna, substantiiv]
õhu käes hanguva kleepuva vedeliku ehk kummivaigu eritumine kahjustuskohtadest mõnedel taimedel (nt ploomipuul, kirsipuul, kurgil)

kummiülikond
[nimisõna, substantiiv]
kummist ülikond märgades oludes või ohtlikke aineid sisaldavas keskkonnas töötamiseks

kummuli
[määrsõna, adverb]
põhi või alapool ülespoole

kummuma
[tegusõna, verb]
võlvina kõrguma või kaarduma

kummut
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt pesu panipaigana kasutatud sügavate sahtlitega mööbliese

2. madal sahtlitega mööbliese, mille sees saab asju hoida

kummutama
[tegusõna, verb]
1. millegi õigsust olematuks tegema, millegi paikapidamatust tõestama

2. tõestama, et mingi väide või seisukoht on vale

kumpan
[nimisõna, substantiiv]
keskajal varustuse eest vastanud ametnik

kumu
[nimisõna, substantiiv]
suust suhu liikuv jutt, sõnum vms, millel ei pruugi tõepõhja olla

kumulatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuhjuv, kokku kogunev, kogusummana iseloomustatav

2. kuhjuv, kuhjunud

kumulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi kuhjumine, kokku kogunemine või suurel hulgal kuhugi koondamine

kumuleerima
[tegusõna, verb]
suurel hulgal kuhugi koondama

kumuleeruma
[tegusõna, verb]
(ebameeldivate asjaolude kohta:) suurel arvul kogunema, seetõttu probleemiks kujunema

kumõkk
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Põhja-Kaukaasia väikerahva liige

2. Põhja-Kaukaasias elava rahva liige

kumõss
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse-, harvemini lehma- või kaamelipiimast kääritatud (Kesk-Aasia rahvaste) jook

2. kääritatud hobuse- v kaamelipiim

kuna
[sidesõna, konjunktsioon]
1. sellepärast et, sel põhjusel et

2. sel põhjusel, et

3. sellepärast et

kuna
[nimisõna, substantiiv]
Horvaatia suurem rahaühik

kunagi
[määrsõna, adverb]
1. mingil ebamäärasel, täpselt määratlemata ajal, millalgi minevikus või tulevikus, ühel (heal) päeval

2. mingil ajal minevikus või tulevikus

kunagine
[omadussõna, adjektiiv]
1. varasemasse, möödunud aega kuuluv, ennemini (keegi) olnud, kellenagi töötanud vms

2. varem olnud

3. kunagi ammu olnud

kunas
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: mis ajal

2. mis ajal

kunatine
[omadussõna, adjektiiv]
teataval ajal toimuv, esinev, kehtiv või aktuaalne, vastav, antud

kund
[nimisõna, substantiiv]
haldusüksus Soomes

kundalini
[nimisõna, substantiiv]
tantrismi õpetuse kohaselt selgroo all maona kerratõmbunult asuv energia, mida äratatakse joogatehnikatega

kunde
[nimisõna, substantiiv]
1. sagedane või järjekindel ostja või tellija teatud ärist või teatud isikult

2. klient

kunel
[nimisõna, substantiiv]
oravataoline hallikaspruuni selja ja kollakasvalge kõhupoolega Euroopa ja Ees-Aasia näriline

kungass
[nimisõna, substantiiv]
suur puust purje- ja sõudepaat kalapüügiks või kaubaveoks (Kaug-Ida meredel)

kuni
[sidesõna, konjunktsioon]
1. selle ajani kui

2. nii kaua kui

3. selle ajani kui

4. nii kaua kui

kuniks
[määrsõna, adverb]
niikaua kui, seni kui

kuningagambiit
[nimisõna, substantiiv]
(males:) gambiit, milles kahitakse kuningaoda ees olev ettur

kuningakepp
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ööseks avanevate suurte kollaste õitega aiailutaim

2. aiailutaim

kuningakoda
[nimisõna, substantiiv]
1. kuninga loss ja selle elanikud

2. kuninga õukond

kuningakübar
[nimisõna, substantiiv]
metsa all kasvav hästi lõhnava valge ratasja õiega rohttaim

kuningalinn
[nimisõna, substantiiv]
kuninga asupaigaks olev linn

kuningaloss
[nimisõna, substantiiv]
loss, kus elab ja töötab (või on elanud ja töötanud) riigi kuningas

kuninganna
[nimisõna, substantiiv]
1. kuningriigi naissoost valitseja

2. kuninga abikaasa

3. mõne riigi (näiteks Suurbritannia, Hollandi) naissoost valitseja

kuningaoda
[nimisõna, substantiiv]
(males:) kuningatiiva oda

kuningapaar
[nimisõna, substantiiv]
kuningas või kuninganna oma abikaasaga

kuningapalee
[nimisõna, substantiiv]
suur uhke ehitis, kus elab ja töötab (või on elanud ja töötanud) riigi kuningas

kuningaratsu
[nimisõna, substantiiv]
(males:) kuningatiiva ratsu

kuningarünnak
[nimisõna, substantiiv]
(males:) otsene rünnak vastase kuninga vastu

kuningas
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne monarhistliku riigi meessoost riigipea tiitel

2. selle tiitli kandja

3. mõne riigi (näiteks Rootsi) meessoost valitseja

kuningatar
[nimisõna, substantiiv]
1. kuningriigi (noor) naissoost valitseja

2. kuninga tütar

kuningatiib
[nimisõna, substantiiv]
malelaual see pool, kus on kuningas mängu alguses

kuningatütar
[nimisõna, substantiiv]
kuninga tütar

kuningavõim
[nimisõna, substantiiv]
1. riigivalitsemise süsteem, kus riigi eesotsas on kuningas

2. kuningale kuuluv võim

kuningbegoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. dekoratiivsete kirjude lehtedega toataim

2. toalill

kuningboa
[nimisõna, substantiiv]
suurim boamadu, kes surmab oma saagi kehakeerdudega kägistades

kuning-fregattlind
[nimisõna, substantiiv]
suur must troopiline merelind

kuningkobra
[nimisõna, substantiiv]
maailma suurim, kobrale lähedane Lõuna- ja Kagu-Aasia mürkmadu

kuningkondor
[nimisõna, substantiiv]
suur raipesööja lind Kesk- ja Lõuna-Ameerikas

kuningkrabi
[nimisõna, substantiiv]
rannikualade suurim söödav krabi

kuningkrevett
[nimisõna, substantiiv]
eriti suur (kuni 35 cm pikkune) krevett

kuning-leekpuu
[nimisõna, substantiiv]
Madagaskarilt pärit pitsilise lehestiku ja leekivpunaste õitega puu, mida kasvatatakse rohkesti ilupuuna, Eestis toataimena

kuningliilia
[nimisõna, substantiiv]
Hiinast pärit valgete trompetikujuliste õitega liilia, aiailutaim

kuninglik
[omadussõna, adjektiiv]
kuninga või kuninganna seisundis olev, kuningast põlvnev, kuninga perekonda kuuluv

kuninglikult
[määrsõna, adverb]
esinduslikul, suursugusel moel, heldelt ja külluslikult

kuningpingviin
[nimisõna, substantiiv]
suur, keiserpingviinist siiski väiksem pingviin

kuningpuudel
[nimisõna, substantiiv]
suurekasvuline puudel turjakõrgusega 45–60 sentimeetrit

kuningpüüton
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika väikseim püüton, madu, kes surmab oma saagi kägistades

kuningriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille eesotsas on kuningas (või kuninganna), tänapäeval hrl konstitutsioonilise monarhiaga riik, kus kuninga võim on piiratud või on kuningal pelk esindusfunktsioon

kuningriiklane
[nimisõna, substantiiv]
kuningavõimu pooldaja

kuningriiklus
[nimisõna, substantiiv]
kuningavõimu pooldamine ühiskonnakorralduses

kuningservik
[nimisõna, substantiiv]
kobaratena lehtpuude kändudel ja tüvedel kasvav või kasvatatav hallikaspruun/kreemikasvalge söögiseen, levinud eriti Lõuna-Euroopas

kuningvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. kontsentreeritud lämmastik- ja soolhappe segu

2. lämmastik- ja soolhappe segu

kunku
[nimisõna, substantiiv]
väike pugerik, pisike kitsas (pime) ruum

kunn
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne monarhistliku riigi meessoost riigipea tiitel

2. selle tiitli kandja

3. mõne riigi (näiteks Rootsi) meessoost valitseja

kunnatu
[omadussõna, adjektiiv]
teistega sobimatu, halb või paheline

kunskopp
[nimisõna, substantiiv]
temp, riugas

kunst
[nimisõna, substantiiv]
1. loov inimtegevus, milles värvi, vormi, heli, sõna vm kaudu ning esteetiliselt mõjusana vahendatakse teistele oma maailmatunnetust

2. sel alal loodu teatud ajajärgul, rahval vms

3. (kitsamalt:) kujutav kunst

4. maalid, kujud ja muu, mida inimene loob ilu eesmärgil või selleks, et väljendada oma mõtteid ja tundeid

kunsteepos
[nimisõna, substantiiv]
rahvaeepose vormis kirjandusteos teada olevalt autorilt

kunstema
[nimisõna, substantiiv]
seade tibude soojendamiseks

kunstfoto
[nimisõna, substantiiv]
kunstiline foto, fotokunstniku tehtud foto

kunstfotograaf
[nimisõna, substantiiv]
kunstilisi fotosid tegev, hrl näitustel esinev fotograaf

kunsthambad
[nimisõna, substantiiv]
kogu ülemist või alumist hambakaart asendav suust äravõetav hambaprotees

kunsthammas
[nimisõna, substantiiv]
puuduvat hammast asendav hambaprotees

kunstiajakiri
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteemaline ajakiri

kunstiajaloolane
[nimisõna, substantiiv]
kunstiajaloo eriteadlane

kunstiajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kunsti ajaloolise arenemisega seotud

2. kunstiteoste ja kunstnikega seotud

kunstiajalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. (arhitektuuri, tarbekunsti ja) kujutava kunsti arengulugu

2. seda käsitlev teadusharu või õppeaine

kunstiakadeemia
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem kunsti ja kunstiteaduse õppe- või uurimisasutus

kunstiala
[nimisõna, substantiiv]
kunstiliik tegevus- või teadusalana (nt maalikunst, skulptuur, tekstiilikunst, kunstiteadus)

kunstialane
[omadussõna, adjektiiv]
kunsti valdkonda kuuluv, kunstiga seotud

kunstiandeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kellel on kunstiannet

kunstianne
[nimisõna, substantiiv]
võimekus kunstiteoseid luua

kunstiarvustus
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteose või -näituse kohta kirjutatud arvustus

kunstiasutus
[nimisõna, substantiiv]
kunstiga tegelev asutus

kunstielu
[nimisõna, substantiiv]
kunstialane tegevus või sellega seotud probleemistik

kunstiese
[nimisõna, substantiiv]
kujutava või tarbekunsti teos

kunstifestival
[nimisõna, substantiiv]
(perioodiliselt korraldatav) suur kunstiüritus, kus tutvustatakse mitmete kunstnike loomingut, erinevaid žanre

kunstifilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
kunsti olemuse, kategooriate ja printsiipide üldine käsitus

kunstigalerii
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum või ehitis, kus eksponeeritakse kunstiteoseid

2. asutus, mis (seal) kunstiteoseid müüb või kunstinäitusi korraldab

3. koht, kus inimesed saavad kunsti vaadata (ja osta)

kunstigümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasium, kus süvendatult tegeldakse kunstiõpetusega

kunstihuviline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
inimene, kes huvitub kujutavast kunstist

kunstiinimene
[nimisõna, substantiiv]
hrl kunsti, aga ka kirjanduse vms valdkonnas tegutsev (loominguline) inimene

kunstijünger
[nimisõna, substantiiv]
kunstiõpilane, (algaja) kunstnik või kunstiharrastaja

kunstikamber
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kunstiteoste, ajalooliste ja looduslooliste harulduste hoidla (muuseumi eelkäija)

kunstikavatsuslik
[omadussõna, adjektiiv]
kunstilisust taotlev, kunstikavatsustega

kunstikeel
[nimisõna, substantiiv]
kunsti väljendusvahendite süsteem

kunstikeskus
[nimisõna, substantiiv]
kunstinäitusi korraldav, kunstitegemist õpetav vm kunstiga seotud tegevust koordineeriv asutus

kunstikirjandus
[nimisõna, substantiiv]
kunstialane kirjandus

kunstiklass
[nimisõna, substantiiv]
(koolis:) süvendatud kunstiõpetusega klass

kunstikogu
[nimisõna, substantiiv]
kunstiesemete (nt maalid, graafika, keraamika) kogu

kunstikoguja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kogub kunstiteoseid

kunstikollektsioon
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteoste (nt maalid, skulptuurid) kogu

kunstikool
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstiharidust andev (huvi)kool

2. kool, kus saab näiteks joonistama ja maalima õppida

kunstikorraldus
[nimisõna, substantiiv]
kunstielu korraldamine

kunstikriitika
[nimisõna, substantiiv]
oma kaasaja kunstiloomingu analüüsimine, tõlgendamine ja hindamine

kunstikäsitus
[nimisõna, substantiiv]
arusaam kunstist

kunstiküps
[omadussõna, adjektiiv]
kunsti nõuetele vastav, kunstina täisväärtuslik

kunstilaager
[nimisõna, substantiiv]
kunstihuvilistele (lastele) korraldatud laager, kus tegeldakse kunstiga juhendaja käe all

kunstilembene
[omadussõna, adjektiiv]
kunsti mõistev ja armastav

kunstiliik
[nimisõna, substantiiv]
kujutava, etendus-, rakendus- vm kunsti valdkonda kuuluv eriala (nt graafika, skulptuur)

kunstiline
[omadussõna, adjektiiv]
mingi loometööga, kunstitegemisega vms seotud

kunstiloolane
[nimisõna, substantiiv]
kunstiajaloo eriteadlane

kunstilooline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kunsti ajaloolise arenemisega seotud

2. kunstiteoste ja kunstnikega seotud

kunstilooming
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstiteosed, (kujutava) kunsti vallas loodu

2. kunstiteoste loomine

kunstilugu
[nimisõna, substantiiv]
1. (arhitektuuri, tarbekunsti ja) kujutava kunsti arengulugu

2. seda käsitlev teadusharu või õppeaine

kunstimaitse
[nimisõna, substantiiv]
üldine või isiklik arusaam kunstist ja sellest, mis on esteetiliselt meeldiv

kunstimeel
[nimisõna, substantiiv]
loomupärane võime kunsti luua või mõista

kunstimeisterlik
[omadussõna, adjektiiv]
kõrge kunstitasemega

kunstimuuseum
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstiteoseid eksponeeriv ja uuriv muuseum

2. hoone, kus inimesed saavad kunsti (näiteks maale ja kujusid) vaadata

kunstimälestis
[nimisõna, substantiiv]
minevikust pärinev kultuuri- või sakraalse väärtusega teos või ese, mida kaitse alla võetuna säilitatakse väljaspool muuseume ja muid hoidlaid

kunstinädal
[nimisõna, substantiiv]
nädalane üritus kunstiloomingu tutvustamiseks ja kunsti propageerimiseks

kunstinäitus
[nimisõna, substantiiv]
kunstitööde näitus (nt maali-, akvarellinäitus)

kunstinärv
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstianne

2. kunstimaitse

kunstioksjon
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteoste müük enampakkumise teel

kunstipsühholoog
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia eriteadlane, kes uurib esteetilisi elamusi ja kunstiloomingu protsessi

kunstipsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
esteetilisi elamusi ja kunstiloomingu protsessi käsitlev psühholoogia haru

kunstipublik
[nimisõna, substantiiv]
kunstinäituste vm kunstiürituste külastajad kogumina

kunstipärand
[nimisõna, substantiiv]
eelnenud aegade, varasemate autorite kunstilooming

kunstipärane
[omadussõna, adjektiiv]
kunstiga seostuv, kunstiteosele omane, (nagu) kunstniku loodud

kunstirahvas
[nimisõna, substantiiv]
kunstnikud jt kunstiga tegelevad inimesed (nt kirjanikud, näitlejad, muusikud)

kunstiring
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstihuviliste või -harrastajate ühendus (nt koolis)

2. kunstihuviliste v -harrastajate ring

kunstirööv
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteose röövimine hrl muuseumist rahalise kasu saamise eesmärgil

kunstisalong
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteoste müügiga ja kunstinäituste korraldamisega tegelev ettevõte

kunstistiil
[nimisõna, substantiiv]
ajastule, autorile, koolkonnale, teosele vm omane väljendus- või kujutuslaad (kujutavas) kunstis (nt romantism, realism), sellele iseloomulikud ühtsed jooned

kunstisuund
[nimisõna, substantiiv]
eriilmeline, oma tõekspidamiste ja väljendusvahenditega ajajärk, koolkond, rühmitus vms (kujutavas) kunstis

kunstisõber
[nimisõna, substantiiv]
kunsti, kunstinäitustel käimist, kunstiga tegelemist armastav inimene

kunstisündmus
[nimisõna, substantiiv]
millegi poolest oluline või eriline, kunstiga seotud asi, nähtus vm, mis juhtub või toimub

kunstiteadlane
[nimisõna, substantiiv]
kunsti eriteadlane

kunstiteadus
[nimisõna, substantiiv]
kunsti olemust ja arenemist uuriv ning kunstiloomingut kriitiliselt hindav teadusharu

kunstitehnika
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteose loomise viis

kunstitempel
[nimisõna, substantiiv]
(hrl teatri vm kultuuriasutuse kohta)

kunstiteooria
[nimisõna, substantiiv]
kunstiloomingu seaduspärasusi, selle arengu seaduspärasusi, kunstiliikide piire ning kunstiteoste üldist ehitust ja vorme uuriv teooria

kunstiteoreetik
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteooria spetsialist

kunstiteos
[nimisõna, substantiiv]
loometöö kunstiväärtuslik tulemus

kunstitoode
[nimisõna, substantiiv]
loometöö kunstiväärtuslik tulemus

kunstitundja
[nimisõna, substantiiv]
kunsti tundev, kunsti alal haritud ja laia silmaringiga inimene

kunstitõde
[nimisõna, substantiiv]
veendumus, arusaam, väärtus vm, mida antakse edasi kunsti, kunstilise väljenduse kaudu

kunstitöö
[nimisõna, substantiiv]
loometöö kunstiväärtuslik tulemus

kunstitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
kunsti alal töötaja

kunstivahend
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstilise kujutamise võte

2. kunstitöö tegemisel kasutatav ese või materjal (nt värv, paber, liim, savi, molbert)

kunstivool
[nimisõna, substantiiv]
ühistest põhimõtetest, sarnasest loomingumeetodist lähtuvate, hrl ühel ajal tegutsevate kunstnike jt loomeinimeste käsitluslaad (nt juugend, impressionism, op-kunst)

kunstivorm
[nimisõna, substantiiv]
kunstiline, kunstipärane vorm

kunstiväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteemaline väljaanne

kunstiväärtus
[nimisõna, substantiiv]
1. asi, mis kunsti seisukohalt on hinnaline, (ajalooliselt) väärtuslik (nt kunstiteos, mööbliese)

2. sellele ühiskonnas omistatud väärtus

kunstiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kujutava) kunsti õpetamine

2. vastav õppeaine

kunstiõppeasutus
[nimisõna, substantiiv]
kunsti ja kunstiteaduse õpetamisega tegelev õppeasutus, nt kunstikool, kunstiakadeemia

kunstiühing
[nimisõna, substantiiv]
kujutava kunstiga tegelev, seda arendav ja propageeriv ühing

kunstiüritus
[nimisõna, substantiiv]
kujutava kunsti alane üritus, nt kunstinäitus

kunstjalg
[nimisõna, substantiiv]
jalga asendav ortopeediline abivahend

kunstjuuksed
[nimisõna, substantiiv]
tehismaterjalist juuksed (juuksepikendustena, parukana vm)

kunstkarusnahk
[nimisõna, substantiiv]
loodusliku karusnahaga sarnanev tekstiilmaterjal

kunstkiud
[nimisõna, substantiiv]
kiud, mis saadakse looduslikke polümeere (nt tselluloosi, kautšukit) keemiliselt muundades

kunstkoelmu
[nimisõna, substantiiv]
kalade kudemiseks loodud kunstlik paik veekogus

kunstkärg
[nimisõna, substantiiv]
1. mesilasvahast tööstuslikult valmistatud kärjetaoline vahesein

2. tööstuslikult valmistatud kärg

kunstkärner
[nimisõna, substantiiv]
iluaiandust õppinud, sel alal töötav inimene

kunstkäsi
[nimisõna, substantiiv]
kätt asendav ortopeediline abivahend

kunstkäsitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstipärane käsitsi meisterdamine

2. nii valmistatud ese

kunstkäsitööline
[nimisõna, substantiiv]
kunstkäsitöö tegija, käsitsi kunstipäraselt meisterdaja

kunstküüs
[nimisõna, substantiiv]
tehismaterjalist küüs, mis hrl kleebitakse oma küüne peale

kunstlaul
[nimisõna, substantiiv]
kindla autorsusega kunstipärane, keerukama vormiga vokaalpala (nt vastandatult rahvalikule laulule)

kunstliiges
[nimisõna, substantiiv]
kahjustunud liigest asendav protees (kehasisene implantaat)

kunstlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tehniliste vahendite või võtete abil tekitatav või toimuv, inimtegevuse tagajärjel tekkinud, mitteloomulik või mittelooduslik

2. tehniliste vahendite ja võtete abil tehtud või saadud, mitte looduslik ega loomulik

kunstlikult
[määrsõna, adverb]
1. mitteloomulikul viisil, tehniliste vahendite abil

2. mittelooduslikul viisil

kunstlill
[nimisõna, substantiiv]
paberist, riidest, plastmassist vm materjalist valmistatud lill

kunstlumi
[nimisõna, substantiiv]
lumekahurite abil veest tekitatud lumi (nt suusaradade tarbeks)

kunstluule
[nimisõna, substantiiv]
kindla autorsusega luule (luule ajaloolise arengu astmena)

kunstmaaler
[nimisõna, substantiiv]
maalikunstnik

kunstmarmor
[nimisõna, substantiiv]
akrüülvaigust ja mineraalainetest kunstlikult toodetud marmor

kunstmesi
[nimisõna, substantiiv]
mee tehislik aseaine

kunstmuinasjutt
[nimisõna, substantiiv]
pärimuslike muinasjuttude eeskujul loodud kirjandusteos

kunstmuistend
[nimisõna, substantiiv]
rahvamuistendi eeskujul loodud kirjandusteos

kunstmuusika
[nimisõna, substantiiv]
kindla autoriga muusika (nt vastandatult rahvamuusikale)

kunstnahk
[nimisõna, substantiiv]
looduslikku nahka asendav tehismaterjal

kunstneer
[nimisõna, substantiiv]
dialüsaatoriga ühendatud aparaat, mille abil puhastatakse neerupuudulikkuse korral haige organism jääkainetest ja liigsest vedelikust

kunstnik
[nimisõna, substantiiv]
1. (kujutava) kunsti alal loovalt tegutsev isik

2. inimene, kes maalib või joonistab pilte

kunstnikuanne
[nimisõna, substantiiv]
andekus või võimekus kunsti alal

kunstnikuhing
[nimisõna, substantiiv]
kunstnikule omane (nt tundlik, boheemlik) hingelaad

kunstnikukäekiri
[nimisõna, substantiiv]
kunstniku loomingu eriomased jooned

kunstnikukäsi
[nimisõna, substantiiv]
(erilise oskuse kohta midagi kunstipärast luua)

kunstnikunimi
[nimisõna, substantiiv]
kunstniku, kirjaniku, muusiku vms pseudonüüm

kunstnikupale
[nimisõna, substantiiv]
(kunstniku eriomase loomingulaadi kohta)

kunstnikupalk
[nimisõna, substantiiv]
igakuine töötasu, mida Eesti riik maksab valitud kunstnikele, kuraatoritele, kunstiteadlastele või -kriitikutele teatava arvu aastate jooksul, et võimaldada neil pühenduda loomingulisele tegevusele

kunstnikuromaan
[nimisõna, substantiiv]
kunstniku elu ja tegevust käsitlev romaan

kunstnikusilm
[nimisõna, substantiiv]
võime, oskus tabada kunstiliselt olulisimat

kunstpere
[nimisõna, substantiiv]
inimese vahelesegamisel saadud uus mesilaspere

kunstpisarad
[nimisõna, substantiiv]
niisutavad silmatilgad, mida kasutatakse nt silma kuivusest tingitud ärritusseisundi korral

kunstpäike
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik päikesevalgus (nt solaariumis)

kunstramm
[nimisõna, substantiiv]
mineraalväetis (hrl vastandatuna looduslikule ehk orgaanilisele väetisele)

kunstratsutaja
[nimisõna, substantiiv]
meisterlik ratsutaja (hrl tsirkuses)

kunstripsmed
[nimisõna, substantiiv]
tehismaterjalist ripsmed (nt ripsmepikendustena)

kunstsarv
[nimisõna, substantiiv]
1. kaseiinist toodetav plastmass

2. kaseiinplast

kunstsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. omadustelt loodusliku siidiga sarnanev tehis- või sünteeskiud

2. sellest valmistatud riie

kunstsilm
[nimisõna, substantiiv]
inimese silma asendav, nägemist taastav kunstlikult valmistatud nägemisvahend

kunstsõnnik
[nimisõna, substantiiv]
mineraalväetis

kunsttükk
[nimisõna, substantiiv]
1. keerukas, osavust nõudev trikk või tegevus

2. kaval võte

kunstvaik
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilistest ainetest kunstlikult saadud vaik

kunstveri
[nimisõna, substantiiv]
verd asendav vedelik, kunstlik veri

kunstväetis
[nimisõna, substantiiv]
mineraalväetis (hrl vastandatuna looduslikule ehk orgaanilisele väetisele)

kuntrik
[nimisõna, substantiiv]
väike, kitsas (ja seetõttu) kehv tuba vm ruum

kunts
[nimisõna, substantiiv]
1. nõiduse, ebausu, maagiaga seotud toiming

2. kaval võte

kupaaž
[nimisõna, substantiiv]
mitme veini, mahla, teesordi vm kokkusegamine

kupakartul
[nimisõna, substantiiv]
koorega keedetud kartul

kupar
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) ühe- või mitmepesaline hulgaseemneline vili, millest seemned pääsevad välja valmimisel tekkivate avade ja pikilõhede kaudu

2. hulgaseemneline kuivvili

kupardama
[tegusõna, verb]
1. (linu) kupardest puhastama

2. kupardest puhastama

kupatama
[tegusõna, verb]
toiduaineid soolase, kibeda või hapu maitse vähendamiseks või mürkainete kõrvaldamiseks veidi aega rohkes vees keetma, seda ka mitu korda järjest tegema (iga kord vett vahetades)

kupatama
[tegusõna, verb]
kedagi (sunniviisil) kuhugi, midagi tegema saatma või ajama

kupatus
[nimisõna, substantiiv]
asjade, inimeste, toitude, olukordade vm kogum koos kõige juurdekuuluvaga

kupee
[nimisõna, substantiiv]
1. eraldatud osa vagunist, kus hrl lisaks istmetele on ka magamisasemed

2. ruum vagunis

3. sõiduauto tüüp

kupeerima
[tegusõna, verb]
koerte kõrvu või sabasid lühemaks lõikama, lõikamise teel kärpima

kupeevagun
[nimisõna, substantiiv]
kupeedeks jaotatud reisivagun

kupeldama
[tegusõna, verb]
hrl naisterahvast kasusaamise eesmärgil seksuaalvahekorda või abiellu sobitama

kupellima
[tegusõna, verb]
väärismetalle sulameist või maakidest eraldama neid kupellis sulatades oksüdeeriva leegi abil

kuperjanovlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuperjanovi jalaväepataljoni ajateenija

2. (Vabadussõjas) Kuperjanovi polgu võitleja

kuperoosa
[nimisõna, substantiiv]
haiglane nahapunetus, mida põhjustavad laienenud kapillaarid

kuperoosne
[omadussõna, adjektiiv]
(naha kohta:) laienenud kapillaaridega, (haiglaselt) punetav või õhetav

kupiido
[nimisõna, substantiiv]
vibu ja nooltega varustatud üleannetu poisi kujuke, Rooma armastusjumala Cupido kujutis

kupik
[nimisõna, substantiiv]
ruumalaühikut sisaldav mõõt (nt kuupsüld, kuupmeeter)

kupits
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl talumaade) piirimärgiks asetatud mulla- või kivihunnik keskele püstitatud postiga

2. muu piirimärk

3. piirimärk

kupla
[määrsõna, adverb]
(naha kohta:) muhukestega, punnidega kaetuks

kuplas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (naha kohta:) muhukestega, punnidega kaetud

2. kublaline

kuplee
[nimisõna, substantiiv]
1. humoristlik või satiiriline hrl päevakajalise sisuga kordusriimiline salmilaul

2. naljalaul

kupletist
[nimisõna, substantiiv]
kupleede laulja või looja

kupliakrobaatika
[nimisõna, substantiiv]
langevarjuspordi ala, kus hüppajad moodustavad hüppe ajal kujundeid avatud langevarjukuplitest

kuplikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kuplit meenutav, kupli kujuga

kupliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuplit meenutav, selle kujuline

2. kupleid moodustav või omav

3. kuplikujuline

kuplistik
[nimisõna, substantiiv]
kuplitaoliste kõrgendike ala

kuplitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
kuplikujuline

kupong
[nimisõna, substantiiv]
dokument või selle (äralõigatav või -rebitav) osa, mis annab õiguse osaleda loosimises, sooduspakkumisel, raha väljamaksel vm

kupp
[nimisõna, substantiiv]
1. väike klaaspeeker kupupanekuks

2. kupuklaas

3. kupupanemisvahend

kuppel
[nimisõna, substantiiv]
kiriku vm hoone poolkerakujuline katus

kuppelahi
[nimisõna, substantiiv]
sildkraana abil eemaldatava kupliga tööstusahi lint- ja lehtmaterjali ning traadi termiliseks töötlemiseks

kuppelehitis
[nimisõna, substantiiv]
kuppelkatuse või kupli(te)ga ehitis

kuppelgrill
[nimisõna, substantiiv]
kuplikujulise kaanega grill

kuppelhaud
[nimisõna, substantiiv]
kuplikujuliselt võlvitud laega (maa-alune) kivist haudehitis

kuppeljas
[omadussõna, adjektiiv]
ümaralt kummuv, kuplit meenutav

kuppelkatus
[nimisõna, substantiiv]
kuplikujuline katus

kuppelkiiver
[nimisõna, substantiiv]
poolümar või sibulakujuline tornikiiver

kuppelkirik
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme kupliga kirik

kuppellagi
[nimisõna, substantiiv]
kuppelvõlviga lagi

kuppelmaastik
[nimisõna, substantiiv]
kuplite, kuplikujuliste kõrgendikega maastik

kuppelmägi
[nimisõna, substantiiv]
ümar mägi

kuppelsaal
[nimisõna, substantiiv]
kuppelvõlviga saal

kuppelvõlv
[nimisõna, substantiiv]
kuplikujuline võlv (katab hrl ringi- või ruudukujulise põhiplaaniga ruumi)

kupriit
[nimisõna, substantiiv]
1. punane vasemaak

2. vasemaak

kupro
[nimisõna, substantiiv]
peen, siidiselt pehme kangas, mis on tehtud puuvillasest lõimest ja tehissiidist koest, looduslikku päritolu kunstsiid

kupsik
[nimisõna, substantiiv]
korduva kasutusega tupesisene koonusjas vahend menstruatsioonivere kogumiseks

kupuklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. väike klaaspeeker kupupanekuks

2. kupuklaas

3. kupupanemisvahend

kupulaskja
[nimisõna, substantiiv]
ravitseja

kupulaskmine
[nimisõna, substantiiv]
vere väljalaskmine kupurauaga tehtud haavakestest kupusarve abil (endisaegse rahvapärase ravivõttena)

kupuleht
[nimisõna, substantiiv]
vesikupu leht

kupuline
[omadussõna, adjektiiv]
kublaline

kupuliud
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapärane lauanõu:) lai madal kauss, millel on keskel samast puust väljatreitud kausike kastme jaoks

kupumoor
[nimisõna, substantiiv]
vanem kuppe panev naisterahvas

kupupanek
[nimisõna, substantiiv]
paikset verevarustust parandav ravimeetod, mis seisneb kupuklaaside abil naha pinnal vaakumi tekitamises (ja tehtud haavakese kaudu vere väljatõmbamises)

kupuraud
[nimisõna, substantiiv]
väike kirvekujuline rauast riist kehasse väikeste haavade tegemiseks (endisaja kupupanekul)

kupusarv
[nimisõna, substantiiv]
1. umbsest otsast eemaldatud tükikesega veisesarv väikese haava kaudu vere väljatõmbamiseks (endisaja kupupanekul)

2. sarv vere imemiseks

kupüür
[nimisõna, substantiiv]
paberist vms pehmest materjalist maksevahend

kura
[omadussõna, adjektiiv]
1. keha keskjoonest südame pool asuv või selline, mis asetseb vaataja suhtes tema südame pool

2. selline, mis asub südamega samal pool

kuraare
[nimisõna, substantiiv]
1. mürgise strühniinipuu koorest vm taimedest saadav tugev mürk, Lõuna-Ameerika indiaanlaste noolemürk

2. indiaanlaste noolemürk

kuraas
[nimisõna, substantiiv]
1. (ärplev) julgus, uljus

2. uhkeldav südikus, uljas ettevõtlikkus

3. uljus

kuraasikas
[omadussõna, adjektiiv]
kuraasi täis olev, uhkeldavalt südi, uljas või hoogne

kuraasitama
[tegusõna, verb]
1. kuraasikalt, uhkeldavalt hooplema

2. hooplema, ärplema

kuraasitsema
[tegusõna, verb]
kergelt kuraasitama, kuraasikas olema

kuraator
[nimisõna, substantiiv]
kunstinäituse vm (kunsti)sündmuse koostaja, korraldaja (ja vaatajaga suhtleja) teatava nägemis- või mõistmisviisi, mingi kontseptsiooni alusel

kuraatorinäitus
[nimisõna, substantiiv]
kindla idee ümber keskenduv kunstinäitus (nt vastandina ülevaatenäitusele)

kuraatorituur
[nimisõna, substantiiv]
kunsti- vm näitusel tehtav ringkäik, mida juhib näituse koostaja ja korraldaja

kuradi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades, kedagi sarjates, harva ka tunnustades

2. kirumissõna

kuradike
[nimisõna, substantiiv]
1. (kuradist väiksem, tasasem) kurjuse kehastus

2. midagi tegema ahvatlev vastupandamatu vägi

kuradikäpp
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja rabastuvates metsades kasvav kahvatulillade õite ning sõrmjalt lõhestunud tumedate juuremugulatega rohttaim

kuradim
[omadussõna, adjektiiv]
halvem, hullem, pöörasem

kuradima
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades, kedagi sarjates, harva ka tunnustades

2. kirumissõna

kuradimoodi
[määrsõna, adverb]
väga, meeletult, pööraselt

kuradinahk
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

kuradinahkne
[omadussõna, adjektiiv]
tondinahast (sametitaolisest puuvillasest riidest) valmistatud

kuradinägu
[nimisõna, substantiiv]
(kirumissõna hrl inimese kohta)

kuradipuu
[nimisõna, substantiiv]
ilupuuna kasvatatav teravaogalise tüvega lehtpuu

kuradiratas
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune kiiresti pöörlev platvorm, mille peal üritatakse püsida (nt Oktoberfesti traditsioonilise atraktsioonina)

kuradisõrm
[nimisõna, substantiiv]
1. välgu sisselöögist (sulanud liiva tõttu) tekkinud lookleva torukujuline jälg või õõnsus liivakivis

2. välgu sisselöögi jälg liivakivis

kuradi-sõrmkäpp
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja rabastuvates metsades kasvav kahvatulillade õite ning sõrmjalt lõhestunud tumedate juuremugulatega rohttaim

kuraditosin
[arvsõna, numeraal, nimisõna, substantiiv]
kolmteist

kuragaa
[nimisõna, substantiiv]
pooleks lõigatud ja ilma luuta kuivatatud aprikoos

kurakäeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes eelistab vasakut kätt toimingutes, mis vajavad jõudu, täpsust ja koordinatsiooni

kurakäsi
[nimisõna, substantiiv]
1. vasak käsi

2. vasak pool

kuralane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuramaal ja Leedu loodeosas elanud balti rahva liige

2. Kuramaal elanud väljasurnud balti rahva liige

kurale
[määrsõna, adverb]
vasakule poole

kuram
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

kuramaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. kurameerimine

2. vastastikuste õrnuste jagamine

kurameerima
[tegusõna, verb]
1. kellegagi tõsisemalt flirtima

2. vastassugupoolega armusuhetes olema

kuramus
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

kuramuse
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades, kedagi sarjates, harva ka tunnustades

2. kirumissõna

kurask
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

kurat
[nimisõna, substantiiv]
1. (religioosses ja mütoloogilises maailmapildis:) kurjuse kehastus, (ülim) kuri vaim

2. saatan

3. vanakuri, sarvik

4. kuri olend teatud religioonides ja muinasjuttudes. Piltide peal on kuradil tavaliselt sarved ja saba

kuratlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hukatusse viiv, ebainimlikult kuri, pöörane või metsik

2. saatanale või kuradile omane või neid meenutav

kuratlikult
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt, ülimalt

kuratoorium
[nimisõna, substantiiv]
ülikooli vm õppeasutuse juures asuv kollegiaalne nõuandev ja järelevalvet teostav kogu

kurb
[omadussõna, adjektiiv]
1. (meeleolu, oleku kohta:) õnnetu, rõhutud või rusutud

2. sellist meeleolu või tundetooni väljendav

3. õnnetu või sind õnnetuks tegev

kurblik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kurva alatooniga, kurbustunnet tekitav, veidi või üsna kurb

2. veidi või üsna kurb

kurblooline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kurbust tekitav, nukraks tegev

2. kurb, raske, õnnetu

kurbloolisus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingist suurest kaotusest vm õnnetusest põhjustatud kurb ja raske olukord või olek

2. kurb ja raske olukord või olek

kurbloolus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingist suurest kaotusest vm õnnetusest põhjustatud kurb ja raske olukord või olek

2. kurb ja raske olukord või olek

kurblugu
[nimisõna, substantiiv]
(väga) õnnetu juhtum, kurb asjaolu või selliste sündmuste jada

kurblõbus
[omadussõna, adjektiiv]
kurb ja ühtlasi lõbus

kurbmäng
[nimisõna, substantiiv]
1. suur õnnetus, traagiline sündmus või asi

2. väga kurb sündmus

kurbnaljakas
[omadussõna, adjektiiv]
kurb ja ühtlasi naljakas

kurbus
[nimisõna, substantiiv]
1. kurva meele, hingevalu, ka haledus- või kahjutundega seotud hingeline seisund

2. õnnetu, kurb olek

kurd
[nimisõna, substantiiv]
ühe Ees-Aasias, peamiselt Kurdistanis elava rahva liige

kurd
[nimisõna, substantiiv]
(väike) volt või piklik korts (nt näonahal, riideesemel)

kurdistama
[tegusõna, verb]
1. hrl lühikeseks ajaks kuulmisvõimetuks tegema, kurdiks muutma

2. kurdiks tegema

kurdistuma
[tegusõna, verb]
kurdiks muutuma, kuulmisvõimet kaotama (vahel ka lühikeseks ajaks)

kurdjukklammas
[nimisõna, substantiiv]
jämevilla andev lammas, kelle saba ümber on suured rasvapadjandid ehk kurdjukid

kurdlehine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kurruliste lehtedega (peamiselt taimeliikide nimetustes)

2. kurruliste lehtedega

kurdmäestik
[nimisõna, substantiiv]
kurrutuse teel tekkinud, kurdunud kihtidest koosnev mäestik (nt Alpid)

kurdpangasmäestik
[nimisõna, substantiiv]
kurdunud kihtidest koosnev mäestik, mis hiljem on purunenud pangasteks (nt Altai)

kurdu
[määrsõna, adverb]
väikestesse voltidesse, peenevoldiliseks

kurduma
[tegusõna, verb]
1. väikestesse voltidesse, kurdudesse tõmbuma või nendega kattuma

2. kurdu tõmbuma

kurduma
[tegusõna, verb]
pikkamööda kustuma, ära või läbi põlema

kurdus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
väikestes voltides, peenevoldiline

kuredik
[nimisõna, substantiiv]
katusealune rehetoa akna ees

kureerima
[tegusõna, verb]
1. mingit üritust, tegevust vms juhtima, vastavat tegevuskava välja töötama

2. mingit üritust, tegevust vms juhtima

kurehernes
[nimisõna, substantiiv]
1. liblikõieline kaunviljadega üheaastane söödataim

2. söödataim

kurejalg
[nimisõna, substantiiv]
(punaste või pikkade peenikeste jalgade kohta)

kurejutt
[nimisõna, substantiiv]
jutt, et kurg toob lapsi

kurekael
[nimisõna, substantiiv]
1. põldudel ja aedades umbrohuna kasvav roosakaspunaste õitega rohttaim

2. rohttaim

kurekatel
[nimisõna, substantiiv]
1. aasadel ja nurmedel kasvav helesiniste või lillade suurte kellukatega rohttaim, suureõieline kellukas

2. suureõieline kellukas

kurekell
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtmetsade, võsastike ja karjamaade rohttaim, mille õite värvus varieerub sinistes, lillades, punastes, valgetes ja kollastes toonides, ka ilutaim

2. rohttaim

kurekellukas
[nimisõna, substantiiv]
kuivades kohtades kasvav lillakassiniste õitega rohttaim

kurelane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuramaal ja Leedu loodeosas elanud balti rahva liige

2. Kuramaal elanud väljasurnud balti rahva liige

kurelääts
[nimisõna, substantiiv]
1. tiivuliste varte ja lillakate liblika tiibu meenutavate õitega rohttaim

2. rohttaim

kuremari
[nimisõna, substantiiv]
1. jõhvikataime hapukas tumepunane mari

2. väike punane mari, mis kasvab soos

kuremariin
[nimisõna, substantiiv]
1. pulber jõhvikajoogi või -kisselli valmistamiseks

2. sellest pulbrist, veest ja suhkrust tehtud jook või kissell

kuremõõk
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav mõõkjate lehtede ja ühel küljel asuvate punakaslillade lehtrikujuliste õitega rohttaim

2. rohttaim

kurenn
[nimisõna, substantiiv]
Zaporižžja kasakate väeüksus 16.–18. sajandil

kurenokajälg
[nimisõna, substantiiv]
hemangioomi kerge nahavorm vastsündinul nt kuklal, otsaees või laugudel, mis ajaga hrl taandub

kurepesa
[nimisõna, substantiiv]
toonekure pesa

kurereha
[nimisõna, substantiiv]
1. haraliste lehtede ja siniste kuni punakaslillade õitega rohttaim

2. rohttaim

kuresaapad
[nimisõna, substantiiv]
päikesest, tuulest ja veest pragunenud ja parkunud jalanahk

kuresamm
[nimisõna, substantiiv]
kõrge jalatõstega astutud samm

kuressaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuressaare elanik

2. Kuressaarest pärit inimene

kurg
[nimisõna, substantiiv]
1. suur, pika noka ja kaela ning kõrgete jalgadega lind

2. (üldkeeles ka:) toonekurg

kurgaan
[nimisõna, substantiiv]
1. (kõrge) kääbas, mis hrl on kuhjatud muistsete haudade või kivist hauakambrite kohale

2. kääbas

kurgikala
[nimisõna, substantiiv]
Peipsi tindi rahvakeelne nimetus tema iseloomuliku lõhna tõttu

kurgikasvataja
[nimisõna, substantiiv]
kurkide kasvatamisega tegelev inimene

kurgikasvatus
[nimisõna, substantiiv]
kurkide kasvatamine (aiandusalana)

kurgilava
[nimisõna, substantiiv]
klaasi või kilega kaetud madal lihtne rajatis kurgitaimede (ette)kasvatamiseks

kurgilõik
[nimisõna, substantiiv]
viil kurki

kurgipeenar
[nimisõna, substantiiv]
peenar kurkide kasvatamiseks

kurgirohi
[nimisõna, substantiiv]
1. karedakarvalise varre ning helesiniste õitega ilutaim, ka maitse- ja ravimtaim

2. rohttaim

kurgisalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille põhiosa on kurk

kurgisoolvesi
[nimisõna, substantiiv]
kurkidele nende soolamiseks peale valatud keedusoola vesilahus

kurgitünn
[nimisõna, substantiiv]
1. tünn kurkide hapendamiseks (soolamiseks)

2. tünn hapendatud (soolatud) kurkidega

kurgivesi
[nimisõna, substantiiv]
1. vesi, mis on peale valatud (marineeritud) kurkidele

2. kurgiviiludega maitsestatud vesi

kurgiviil
[nimisõna, substantiiv]
viil kurki

kurgkotkas
[nimisõna, substantiiv]
1. kulliliste hulka kuuluv kõrgete jalgade ja pika sabaga Aafrika lind

2. Aafrika lind

kurgualune
[nimisõna, substantiiv]
kurgupiirkond linnul, loomal

kurguarst
[nimisõna, substantiiv]
1. arst, kelle erialaks on kõrva-, nina-, neelu-, kõri- ja hingetoruhaigused, otorinolarüngoloogia spetsialist

2. kõrva-, nina- ja kurguhaiguste arst

kurguauguni
[määrsõna, adverb]
(kõhu täis-oleku kohta:) ülimal määral, väga, viimase võimaluseni

kurguauk
[nimisõna, substantiiv]
kurgupiirkond kaelal, kõrisõlme ja rinnaluu vaheline lohk

kurguhaigus
[nimisõna, substantiiv]
kurgu ja neelupiirkonna haigus, nt angiin, kõripõletik, ülemiste hingamisteede nakkus

kurguhääl
[nimisõna, substantiiv]
otsekui kõri põhjast kostev hrl kärisev hääl

kurgukaste
[nimisõna, substantiiv]
(joogi, ka alkohoolse joodava kohta)

kurgukatarr
[nimisõna, substantiiv]
1. neelu limaskesta põletik

2. haigus

kurgulagi
[nimisõna, substantiiv]
1. suulagi, hrl selle tagumine kurgulähedane osa

2. suulagi

kurgulaul
[nimisõna, substantiiv]
laul, mis koosneb ühe inimese tekitatud mitmest helist, millest üks on kõrge ja meenutab vilespilli

kurgumandel
[nimisõna, substantiiv]
lümfikoest koosnev paariline elund kurgus, suulaes ja keelepäras

kurgumandlipõletik
[nimisõna, substantiiv]
kurgumandlites tekkinud põletik

kurguni
[määrsõna, adverb]
(kõhu täis-oleku kohta:) ülimal määral, väga, viimase võimaluseni

kurgunibu
[nimisõna, substantiiv]
kõris paiknev koonusjas lihasjätke, mis aitab vältida toidu sattumist hingamisteedesse

kurgupastill
[nimisõna, substantiiv]
kuuli- või tabletikujuline imemisravim kurguvalu vms leevendamiseks

kurgupuri
[nimisõna, substantiiv]
pehmesuulae tagumine, liikuv osa

kurgupõhi
[nimisõna, substantiiv]
kurgu allosa

kurgupõletik
[nimisõna, substantiiv]
(kurgumandlite põletiku ehk angiini kohta, ka teiste põletikuliste kurguhaiguste kohta)

kurgutuberkuloos
[nimisõna, substantiiv]
tuberkuloosibakterite tekitatud kurguhaigus

kurgutõbi
[nimisõna, substantiiv]
(kurguhaiguse, varem eriti difteeria kohta)

kurguvalu
[nimisõna, substantiiv]
1. valu kurgu piirkonnas

2. valu kurgus

kuri
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebasõbraliku, vihase või ründava olekuga

2. ründavalt, vihaselt tegutsev või sel viisil mõjuv

3. selline, kes pole iseloomult lahke ega sõbralik (ja kes võib sulle teha midagi halba)

4. õel, tige

kuriinfo
[nimisõna, substantiiv]
tõene informatsioon, mida levitatakse teadlikult kellegi kahjustamiseks

kurikael
[nimisõna, substantiiv]
1. pätt, suli, kurjategija

2. pätt, suli

kurikaharjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. harjutus kurikaga iluvõimlemises

2. iluvõimlemises

kurikas
[nimisõna, substantiiv]
nuiakujuline käepidemega spordivahend iluvõimlemises, ka teatavates spordimängudes

kurikaval
[omadussõna, adjektiiv]
pahatahtlikult kaval, hrl mingit tagamõtet varjav

kurikuulus
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi halva poolest üldtuntuks saanud, halva kuulsusega

2. halva kuulsusega

kuriloom
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

kurimait
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

kurin
[nimisõna, substantiiv]
1. (lindude, inimese) kudrutav, summutatuna kostuv häälitsus

2. pooltühjades torudes voolamisest vms tingitud heli

3. kudrutus

kurinad
[nimisõna, substantiiv]
väikesed kõlisevad metallesemed, kuljused, kellukesed vms

kurinahk
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

kurioosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. silmahakkavalt ebaharilik, hämmastust tekitav ja kentsakas

2. veider, kentsakas, imelik

kurioosum
[nimisõna, substantiiv]
1. silmahakkavalt ebaharilik lugu, veider või haruldane nähtus

2. miski veider v haruldane

kuriositeet
[nimisõna, substantiiv]
1. silmahakkavalt ebaharilik lugu, veider või haruldane nähtus

2. miski veider v haruldane

kuripatt
[nimisõna, substantiiv]
leebe kirumissõna, mida kasutatakse kedagi või midagi sarjates

kurisema
[tegusõna, verb]
kudrutavat, summutatud heli kuuldavale tooma, sellisel moel häälitsema

kuristama
[tegusõna, verb]
kurku selliselt loputama, et kurgus hoitav vedelik pannakse liikuma väljahingatava õhuga

kuristamine
[nimisõna, substantiiv]
kurgu selline loputamine, et kurgus hoitav vedelik pannakse liikuma väljahingatava õhuga

kuristik
[nimisõna, substantiiv]
1. püstjate veerudega kitsas sügav org, mille hrl jõgi on kulutanud kõvadesse kivimitesse

2. kitsas püstloodis seintega sügavik

kuristus
[nimisõna, substantiiv]
kurgu selline loputamine, et kurgus hoitav vedelik pannakse liikuma väljahingatava õhuga

kurisu
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl jõe või oja vooluteel või suletud lohus paiknev vett neelav karstilehter

2. vett neelav karstilehter, kurisu

kuritahtlik
[omadussõna, adjektiiv]
sihilikult kurja teha tahtev

kuritahtlikult
[määrsõna, adverb]
sihilikult kurja teha tahtes

kuritarvitama
[tegusõna, verb]
milleski tahtlikult liiale, hrl üle lubatud piiride minema

kuritarvitus
[nimisõna, substantiiv]
kuritarvitamine

kuritegelik
[omadussõna, adjektiiv]
seadusega karistatavaid kuritegusid sooritav või sellistele tegudele kalduv

kuritegelikkus
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi kuritegelik, kriminaalne olemus, sisu, loomus

kuritegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. kuritegude sooritamine

2. mingil ajavahemikul toimepandud kuritegude kogum

3. seadusevastaste tegude tegemine

kuritegu
[nimisõna, substantiiv]
1. süütegu, mille karistuse üle otsustab kohus

2. seadusevastane tegu, mille eest on ette nähtud karistus

kuriteokatse
[nimisõna, substantiiv]
tahtlik tegu kuriteo toimepanemiseks, mis jääb lõpule viimata süüdlase tahtest olenemata põhjusel

kuriteokoosseis
[nimisõna, substantiiv]
karistusseaduses märgitud tunnuste kogum, mis iseloomustab tegu kuriteona

kuriteopaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus pandi toime kuritegu

kuriteoteade
[nimisõna, substantiiv]
teade (uurimisorganile) kuriteo kohta

kuritõbi
[nimisõna, substantiiv]
teatud bakteri tekitatud suguhaigus, mis võib kanduda ka emalt lootele

kuritõbine
[omadussõna, adjektiiv]
süüfilist põdev inimene

kuritöö
[nimisõna, substantiiv]
1. süütegu, mille karistuse üle otsustab kohus

2. seadusevastane tegu, mille eest on ette nähtud karistus

kurivaim
[nimisõna, substantiiv]
(religioosses ja mütoloogilises maailmapildis:) kurjuse kehastus, õel, paha vaim

kurivara
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mida kasutatakse ilma omaniku teadmata tema arvutisse tungimiseks või selle kahjustamiseks

kurjaendeline
[omadussõna, adjektiiv]
midagi halba, paha ennustav

kurjaennustav
[omadussõna, adjektiiv]
midagi halba, paha ennustav

kurjajuur
[nimisõna, substantiiv]
millegi halva põhjustaja

kurjakuulutav
[omadussõna, adjektiiv]
halba, paha ennustav, mitte midagi head tõotav

kurjalt
[määrsõna, adverb]
ebasõbralikkust, tigedust ilmutades, vaenulikkust või õelust väljendavalt

kurjam
[nimisõna, substantiiv]
pahategija, kurikael

kurjamoodi
[määrsõna, adverb]
väga, meeletult, pööraselt

kurjasti
[määrsõna, adverb]
ebasõbralikkust, tigedust ilmutades, vaenulikkust või õelust väljendavalt

kurjategija
[nimisõna, substantiiv]
1. kuriteo toime pannud isik

2. inimene, kes teeb seadusevastaseid tegusid

kurjavaimu
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades, kedagi sarjates, harva ka tunnustades

2. kirumissõna

kurjeer
[nimisõna, substantiiv]
1. saadetise kohaletoimetaja

2. inimene, kelle töö on tellitud kaup kohale toimetada

kurjemini
[määrsõna, adverb]
rohkem kurjalt, kurjemalt

kurjus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis kedagi (teadlikult) nõrgestab või hävitab, see, mis on kõlbeliselt hukkamõistetav

2. halb asi või tegu

3. halb tegu või asi

kurjusekorts
[nimisõna, substantiiv]
näonahale (peamiselt otsaette või kulmude vahele) tekkiv vaoke või volt

kurjustama
[tegusõna, verb]
1. kellegagi pahandama, oma rahulolematust ja pahameelt sõnades väljendama

2. kellegagi pahandama

kurk
[nimisõna, substantiiv]
1. roheliste piklike viljadega ja lamanduvate, köitraagudega vartega köögivili

2. taim, mille küljes kasvavad piklikud rohelised viljad

kurk
[nimisõna, substantiiv]
1. suuõõnele järgnev kitsas osa enne neelu

2. piirkond suu taga, kaela sees

kurkum
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aasia päritolu rohttaim, mille muguljat juurikat kasutatakse maitse- ja ravimtaimena ning kollase toiduvärvina

kurkuma
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aasia päritolu rohttaim, mille muguljat juurikat kasutatakse maitse- ja ravimtaimena ning kollase toiduvärvina

kurkumiin
[nimisõna, substantiiv]
kurkumijuurest saadav oranžikaskollane värvaine

kurling
[nimisõna, substantiiv]
mäng jäärajal, milles kumbki võistkond püüab visata kivid „kodu” keskpunktile võimalikult lähedale

kurluu
[hüüdsõna, interjektsioon]
kurgede häälitsus

kurmuline
[omadussõna, adjektiiv]
kurdudega, voldiline

kurmulisus
[nimisõna, substantiiv]
puu tüve alumise osa voldilisus (kasvuviga)

kurn
[nimisõna, substantiiv]
munade kogum, mille lind (või mõni loom, nt krokodill) ühel munemisperioodil muneb ja korraga välja haub

kurn
[nimisõna, substantiiv]
augulise põhjaga (metall)nõu vm vahend tahkete osade eraldamiseks vedelikust

kurn
[nimisõna, substantiiv]
sportlik rahvamäng, kus vastaspooled püüavad kordamööda kurikat visates kurnipulki väljaku otstes paiknevatelt platsidelt välja lüüa

kurnalapp
[nimisõna, substantiiv]
piima kurnamiseks kasutatav (kurnale asetatav) riidelapp

kurnama
[tegusõna, verb]
vedelikku läbi sõela vm vahendi laskma, hrl et eraldada soovitud (puhast, tummist) osa ülejäänust

Ühendtegusõnad: välja kurnama, välja kurnama, ära kurnamaära kurnama

kurnamissõda
[nimisõna, substantiiv]
sõjategevus, kus vastased üritavad üksteist aeglaselt ära väsitada ja nõnda võitlustahet surmata

kurnamistaktika
[nimisõna, substantiiv]
tegutsemisviis, kus vastane võidetakse pikaajaliste piirangute vms meetmetega (nt äris, sõjas)

kurnatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. tööst, pingutusest, tervisehädast vms väga jõuetu, nõrkemas olev

2. seda väljendav

kurnatus
[nimisõna, substantiiv]
1. äärmine väsimus, täielik jõuetus, kurnatud olek

2. äärmine väsimus, jõuetus

kurnav
[omadussõna, adjektiiv]
jõuetuks tegev, väsitav ja vaevav

kurnikaigas
[nimisõna, substantiiv]
kurnimängu kurikas kurnipulkade väljalöömiseks platsidelt

kurnimäng
[nimisõna, substantiiv]
sportlik rahvamäng, kus vastaspooled püüavad kordamööda kurikat visates kurnipulki väljaku otstes paiknevatelt platsidelt välja lüüa

kurnipulk
[nimisõna, substantiiv]
kurnimängus lühike ümar pulk, mida mängijad püüavad kurikat visates platsidelt välja lüüa

kurniväljak
[nimisõna, substantiiv]
väljak kurnimänguks

kurnlusikas
[nimisõna, substantiiv]
lusikas, milles on pilud või augud ning mida kasutatakse toiduainest vedeliku välja kurnamiseks

kurnpaber
[nimisõna, substantiiv]
poorne paber, mida kasutatakse tahkete osakeste eraldamiseks vedelikust või gaasist

kurnäu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kassi häälitsust

kurortoloog
[nimisõna, substantiiv]
meditsiinispetsialist, kes rakendab kuurordis looduslikke ravimeetodeid

kurortoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiini haru, mis käsitleb looduslikke ravitegureid, nende toimet inimorganismisse ja rakendamist kuurordis

2. kuurordiraviteadus

kurrel
[nimisõna, substantiiv]
haavikutes kasvav ookerkollase, kollakaspruuni või pruuni silinderja kübaraga kevadine söögiseen

kurruke
[nimisõna, substantiiv]
väike volt või peenike piklik korts (nt näonahal)

kurruline
[omadussõna, adjektiiv]
(väikeste) voltide või piklike kortsudega kaetud, kurde omav

kurrupael
[nimisõna, substantiiv]
käiseotsa, kaelaava vm riideeseme osa voltidena kokkutõmbamiseks, krookimiseks sisseaetud pael

kurrustik
[nimisõna, substantiiv]
kurrud, kurdude kogum

kurrutama
[tegusõna, verb]
1. laineliseks, kurdu tõmbama

2. kurruliseks tegema

kurrutus
[nimisõna, substantiiv]
maakoorekihtide püstiste käändude (ehk kurdude) tekkimine maakoore moondumisel tektooniliste liikumiste mõjul

kursa
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkooli või kutsekooli hrl aastase programmiga õppeaste

2. samal aastal õppimist alustanud õppijad

3. (aastane) õppimise periood kõrgkoolis

kursakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kellega koos õpitakse või on õpitud õppeasutuses samal kursusel

2. ülikoolis samal kursusel õppiv inimene

kursakas
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kellega koos õpitakse või on õpitud õppeasutuses samal kursusel

2. ülikoolis samal kursusel õppiv inimene

kursant
[nimisõna, substantiiv]
1. sõja- või merekoolis õppija

2. sõjakooli õpilane

kursavend
[nimisõna, substantiiv]
meessoost kursusekaaslane

kursaõde
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kursusekaaslane

kurseerima
[tegusõna, verb]
1. mingil liinil sõitma

2. korrapäraselt liiklema (kindlate sihtpunktide vahel)

kursiiv
[nimisõna, substantiiv]
paremale kaldu olev trükikiri

kursiivitama
[tegusõna, verb]
kursiivi panema

kursiivkiri
[nimisõna, substantiiv]
paremale kaldu olev trükikiri

kursijoon
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl laeva või lennuki liikumissuunda tähistav joon (nt kaardil)

2. kurss

kursimuutus
[nimisõna, substantiiv]
poliitilise liini vm tegevussuuna muutumine või muutmine

kursinurk
[nimisõna, substantiiv]
nurk laeva sõidusuuna ja mingile esemele võetud vaatlussuuna vahel

kursis
[määrsõna, adverb]
millegi suhtes informeeritud, millestki teadlik

kursisolek
[nimisõna, substantiiv]
informeeritud olek, millestki teadmine

kursivahe
[nimisõna, substantiiv]
rahakursi erinevus

kursor
[nimisõna, substantiiv]
ekraanil kuvatav sümbol, mille abil kasutaja saab objekte valida

kurss
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud kindel suund, liin poliitikas, mingil tegevusalal, elus või mujal

2. suund

kurssi
[määrsõna, adverb]
millegi suhtes informeerituks, millestki teadlikuks

kurst
[nimisõna, substantiiv]
hrl korratu (rippuvate otstega) kimp pikki peenikesi asju (nt karvu, juukseid, kõrsi)

kursus
[nimisõna, substantiiv]
1. loengute või tundide sarjana määratud õppematerjal teatud õppeaines või erialal

2. loengute või tundide sarjana toimuvad õpingud teatud teemal

3. õppeaine v kooliastme õppematerjal

kursusekaaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kellega koos õpitakse või on õpitud õppeasutuses samal kursusel

2. ülikoolis samal kursusel õppiv inimene

kursusesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
õppekorraldus, kus ained tuleb läbida õppekavas kehtestatud järjekorras (nt arstiõppes)

kursusetöö
[nimisõna, substantiiv]
(üli)õpilastel teatud kursuse lõpetamisel teha tulev töö

kursusevanem
[nimisõna, substantiiv]
oma kursust esindama ja kursuse asju korraldama valitud üliõpilane

kursusevend
[nimisõna, substantiiv]
meessoost kursusekaaslane

kursuseõde
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kursusekaaslane

kursuslane
[nimisõna, substantiiv]
1. kursustel käija, kursustest osavõtja

2. kursustest osavõtja

kurš
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuramaal ja Leedu loodeosas elanud balti rahva liige

2. Kuramaal elanud väljasurnud balti rahva liige

kurt
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. selline, kes on kuulmisvõimetu või kuuleb väga halvasti

2. selline, kes ei kuule

kurtaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. vahendustasu, nt maaklerile mingi tehingu sooritamise eest

2. vahendustasu

kurtiin
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegse kindluse kaht bastioni ühendav vall

2. kindluse keskvall

kurtisaan
[nimisõna, substantiiv]
kõrgemas seltskonnas liikuv kergemeelne naine

kurtma
[tegusõna, verb]
1. kellelegi millestki halvast, ebameeldivast, muret tekitavast või häirivast asjaolust muretsedes rääkima

2. oma murest või hädast kellelegi rääkima

Ühendtegusõnad: taga kurtmataga kurtma

kurtšatoovium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, keemiline element järjenumbriga 104

kurttumm
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei kuule ega räägi seetõttu

kurtuaasne
[omadussõna, adjektiiv]
peenekombeline, rüütellik

kurtuma
[tegusõna, verb]
1. tugevasti kõhnuma, otsa lõppema

2. viletsaks muutuma

kurtumus
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi erakordselt tugev haiglaslik kõhnumine ja kurnatus, raske vaegtoitumuse seisund

2. kurnatusseisund

kurtus
[nimisõna, substantiiv]
kuulmisvõime puudumine

kuru
[nimisõna, substantiiv]
mäeaheliku madalam (sadulakujuline) koht mäetippude vahel, kust saab suhteliselt hõlpsasti liikuda üle aheliku

kurultai
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, nõupidamine mõnedel türgi ja mongoli rahvastel

kuruorg
[nimisõna, substantiiv]
kuristikutaoline kitsas org

kurv
[nimisõna, substantiiv]
1. tee käänukoht

2. koht, kus tee suund (järsult) muutub

3. käänukoht, käänak

kurvakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
armetu, haletsust äratav

kurvalt
[määrsõna, adverb]
1. kurvana või kurvaks tegevalt

2. kurvana

3. selliselt, et teeb sind kurvaks

kurvameelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kurb, nukker, melanhoolne

2. nukker, melanhoolne

kurvameelsus
[nimisõna, substantiiv]
pikaajaline rõhutud meeleolu, depressioon

kurvasilmne
[omadussõna, adjektiiv]
(Mercedese kurbi silmi meenutavate esitulede kohta)

kurvastama
[tegusõna, verb]
1. kedagi kurvaks tegema, kurvaks muutma

2. kedagi kurvaks, õnnetuks tegema

3. kurvaks tegema

kurvastavalt
[määrsõna, adverb]
kurvaks tegevalt

kurvasti
[määrsõna, adverb]
kehvasti, halbade tagajärgedega

kurvastuma
[tegusõna, verb]
1. mingil põhjusel kurvaks muutuma

2. kurvaks saama

kurvastus
[nimisõna, substantiiv]
1. kurvastamine

2. kurbus, meelehärm

kurvatooniline
[omadussõna, adjektiiv]
kaeblik, nukralt kõlav või kurvameelseks tegev

kurvatsema
[tegusõna, verb]
nukrutsema

kurvavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kurva alatooniga, kurbustunnet tekitav, veidi või üsna kurb

2. veidi või üsna kurb

kurvemalt
[määrsõna, adverb]
kurvemana

kurvemini
[määrsõna, adverb]
kurvemana

kurvikas
[omadussõna, adjektiiv]
täidlane, lopsakate kehavormidega

kurvikoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus tee teeb kurvi

kurviline
[omadussõna, adjektiiv]
(rohkete) kurvidega

kurvimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. riist kõverjoonte pikkuste mõõtmiseks topograafilisel kaardil või plaanil

2. riist kõverjoonte mõõtmiseks kaardil

kurvitama
[tegusõna, verb]
1. korduvalt sõidusuunda muutes, käänakuid tehes sõitma

2. kurvilisel teel sõitma

kurvits
[nimisõna, substantiiv]
väga pika sirge noka ja valdavalt pruuni sulestikuga lind

kus
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: missuguses kohas

2. mis kohas

kusagil
[määrsõna, adverb]
1. mingis kohas või suunas, täpselt teadmata kus

2. mingis kohas

kusagile
[määrsõna, adverb]
1. mingisse kohta või suunda, täpselt teadmata kuhu

2. mingisse kohta

kusagilt
[määrsõna, adverb]
1. mingist kohast või suunast, täpselt teadmata kust

2. mingist kohast

kusal
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne õõnestatud puupakust mesitaru sülemite püüdmiseks

2. õõnestatud puupakust taru

kuseajati
[nimisõna, substantiiv]
organismist vett ja mineraalsooli väljutava toimega, uriini eritumist soodustav aine või ravim

kuseelund
[nimisõna, substantiiv]
elund, mis eritab või eemaldab organismist kust (nt neerud, kusepõis, kusiti)

kuseeritus
[nimisõna, substantiiv]
kuse eritumine

kusehais
[nimisõna, substantiiv]
uriini ebameeldiv lõhn

kusehäda
[nimisõna, substantiiv]
vajadus pissida, kusta

kusejuha
[nimisõna, substantiiv]
1. torujas elund, mida mööda kusi valgub neerust kusepõide

2. elund

kusekivi
[nimisõna, substantiiv]
uriinis leiduvatest sooladest sadestunud tahke moodustis neerus või põies

kusel
(kusemise, kusemas käimise kohta)

kuseliiv
[nimisõna, substantiiv]
peenikesed liivaterasuurused kusekivid

kusema
[tegusõna, verb]
1. kusepõit tühjendama, uriini organismist väljutama

2. liigset vedelikku kehast välja laskma

kusemishäire
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle normaalsest urineerimisest, nt uriinijoa nõrgenemine, sagenenud urineerimine, verikusesus

kusene
[omadussõna, adjektiiv]
1. uriiniga määrdunud, uriiniga koos

2. uriiniga reostatud, uriiniga koos

kusepakitsus
[nimisõna, substantiiv]
kusepõie täitumisest tingitud pressiv pakitsustunne põie piirkonnas

kusepeetus
[nimisõna, substantiiv]
kuse väljavoolu (täielik) takistatus

kusepidamatus
[nimisõna, substantiiv]
iseeneslik, tahtmatu uriini väljavool põiest, võimetus seda takistada

kusepõis
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja looma vaagnas asuv õõneselund, kuhu uriin neerudest koguneb

kusetama
[tegusõna, verb]
kusta laskma, kusele viima

kuseteed
[nimisõna, substantiiv]
elundid (nende osad), mis kust organismist välja juhivad

kusetus
[nimisõna, substantiiv]
1. kuse eritumise lakkamine

2. kuse eritumatus

kusi
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakas vedelik, mida eritavad neerud ja millega organismist eraldub ainevahetusjääke ning organismile tarbetuid aineid

2. neerudes tekkiv kollane vedelik, mis viib kehast välja ained, mida organismile vaja ei ole

3. kollakas vedelik, mida neerud eritavad

kusiaine
[nimisõna, substantiiv]
1. süsihappeühend, lõhnata ja värvuseta kristalne aine (kasutatakse ka väetisena ja loomasöödana)

2. süsihappeühend

kusihape
[nimisõna, substantiiv]
vees raskesti lahustuv valge kristalne aine, üks ainevahetuse lõppsaadusi

kusik
[nimisõna, substantiiv]
1. (halvustavalt püksi või voodisse pissija kohta)

2. (sõimusõna inimese kohta)

kusilane
[nimisõna, substantiiv]
sipelgas

kusiti
[nimisõna, substantiiv]
1. kusepõiest algav torujas moodustis, mille kaudu kusi väljub kehast

2. elund, mille kaudu kusi väljub organismist

kusitipõletik
[nimisõna, substantiiv]
kusiti limaskesta põletik

kusiveresus
[nimisõna, substantiiv]
organismi kuhjuvatest ainevahetuse jääkainetest tekkiv mürgistusseisund

kusjuures
[määrsõna, adverb]
1. alustab lauseosa, mis täpsustab pealauses mainitud asjaolusid

2. täpsustab asjaolu, mida on mainitud lause eelmises osas

kuski
[määrsõna, adverb]
1. mingis kohas või suunas, täpselt teadmata kus

2. mingis kohas

kuskil
[määrsõna, adverb]
1. mingis kohas või suunas, täpselt teadmata kus

2. mingis kohas

kuskile
[määrsõna, adverb]
1. mingisse kohta või suunda, täpselt teadmata kuhu

2. mingisse kohta

kuskilepoole
[määrsõna, adverb]
kusagile, kuskile

kuskilpool
[määrsõna, adverb]
kusagil, kuskil

kuskilt
[määrsõna, adverb]
1. mingist kohast või suunast, täpselt teadmata kust

2. mingist kohast

kuskiltpoolt
[määrsõna, adverb]
kusagilt, kuskilt

kuskohal
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: missuguses kohas

2. mis kohas

kuskohalt
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: missugusest kohast, missugusest allikast või missugusel põhjusel

2. mis kohast

kuskohas
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: missuguses kohas

2. mis kohas

kuskohast
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: missugusest kohast, missugusest allikast või missugusel põhjusel

2. mis kohast

kuskohta
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: missugusesse kohta, missugusesse suunda

2. mis kohta, mis suunda

kuskus
[nimisõna, substantiiv]
puude otsas elav hiire- kuni kassisuurune pika sabaga Austraalia kukkurloom

kuskuss
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Aafrikast pärit eelaurutatud ja purustatud kõvanisu tangud

kuslapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. ovaalsete lehtede ja punaste, siniste või mustade marjadega lehtpõõsas, ka ilupõõsas

2. lehtpõõsas

kusmaal
[määrsõna, adverb]
kui kaugel

kusmaale
[määrsõna, adverb]
kui kaugele

kusmaalt
[määrsõna, adverb]
millest, mingist ajast alates

kusmaani
[määrsõna, adverb]
1. millise määrani, kui kaugele

2. kui kaugele

kuspool
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
missuguses suunas, missuguses kandis (kellegi või millegi suhtes)

kuss
[hüüdsõna, interjektsioon]
(vait olema) vaigistav, kedagi korrale kutsuv või tõrjuv sõna

kussa
[hüüdsõna, interjektsioon]
esineb üllatust, pahameelt vms väljendavates hüüatustes

kussu
[hüüdsõna, interjektsioon]
äiutussõna

kussu-kussu
[hüüdsõna, interjektsioon]
sõnad lapse magama uinutamisel, unelaulu laulmisel

kussutama
[tegusõna, verb]
1. last äiutama, kiigutades rahustama

2. ("kussu-kussu" lauldes) magama uinutama

3. äiutama

kust
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: missugusest kohast, missugusest allikast või missugusel põhjusel

2. mis kohast

kustahes
[määrsõna, adverb]
(möönvalt:) ükskõik kus

kustkaudu
[määrsõna, adverb]
missugust teed mööda, missuguse koha kaudu, mille (või kelle) vahendusel

kustki
[määrsõna, adverb]
kuskilt

kustkohalt
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: missugusest kohast, missugusest allikast või missugusel põhjusel

2. mis kohast

kustkohast
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: missugusest kohast, missugusest allikast või missugusel põhjusel

2. mis kohast

kustmaalt
[määrsõna, adverb]
millest, mingist ajast alates

kustos
[nimisõna, substantiiv]
1. silp või sõna, mis vanades käsikirjades või trükistes on laotud lehekülje lõppu eraldi reale ning mis juhatab sisse järgmise lehekülje

2. lehekülje lõppu laotud järgmise lehekülje esimene silp v sõna

kustpeale
[määrsõna, adverb]
1. mis ajast, millest alates

2. kust alates

kustpoolt
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
missugusest suunast, missugusest kandist (kellegi või millegi suhtes)

kustsaadik
[määrsõna, adverb]
1. mis ajast, millest alates

2. kust alates

kustu
[määrsõna, adverb]
1. (elektritule, valgusti kohta:) väljalülitatuks või väljalülitatud

2. (elektritule, valgusti väljalülitatud oleku kohta)

kustukas
[nimisõna, substantiiv]
1. tükk kummit või kummitaolist plastmassi pliiatsi- või muu kirja paberilt kustutamiseks

2. kummist ese, millega saab paberilt pliiatsiga kirjutatud teksti kustutada

kustukumm
[nimisõna, substantiiv]
1. tükk kummit või kummitaolist plastmassi pliiatsi- või muu kirja paberilt kustutamiseks

2. kummist ese, millega saab paberilt pliiatsiga kirjutatud teksti kustutada

kustuma
[tegusõna, verb]
1. põlemast, hõõgumast või helendamast, valgustamast lakkama

2. kui miski kustub, siis see enam ei põle

kustumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mittelakkav või -nõrgenev, väga tugev

2. unustamatu

kustus
[määrsõna, adverb]
(elektritule, valgusti kohta:) väljalülitatud, mitte valgust andmas

kustutama
[tegusõna, verb]
1. põlemisele, hõõgumisele, helendamisele või valgustamisele lõppu tegema, kustuma sundima

2. kui keegi kustutab näiteks tuld, küünalt või sigaretti, siis ta teeb nii, et see enam ei põle

3. valgust, lampi välja lülitama

Ühendtegusõnad: maha kustutamamaha kustutama

kustutamatu
[omadussõna, adjektiiv]
mittekustutatav, selline, mida ei saa kustutada

kustuti
[nimisõna, substantiiv]
seade algava või väikese tulekahju kustutamiseks

kustutus
[nimisõna, substantiiv]
kustutamine

kustutuskumm
[nimisõna, substantiiv]
1. tükk kummit või kummitaolist plastmassi pliiatsi- või muu kirja paberilt kustutamiseks

2. kummist ese, millega saab paberilt pliiatsiga kirjutatud teksti kustutada

kustutusloosimine
[nimisõna, substantiiv]
riigilaenu obligatsioonidel

kustutustekk
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsest riidest valmistatud vaip põlengu lämmatamiseks

kustutustöö
[nimisõna, substantiiv]
tulekahju kustutamine

kustutusvahend
[nimisõna, substantiiv]
vahend tulekahju kustutamiseks

kušetikapp
[nimisõna, substantiiv]
kapp voodiriiete paigutamiseks

kušett
[nimisõna, substantiiv]
(kitsas) seljatoeta diivan hrl lamamiseks

kut
[sidesõna, konjunktsioon]
kui

kutiikul
[nimisõna, substantiiv]
1. küünte, juuste, loomanaha, munakoore vm (nahkjas) läbipaistev väliskiht

2. ainuraksete tihkem väliskiht

kutiikula
[nimisõna, substantiiv]
1. küünte, juuste, loomanaha, munakoore vm (nahkjas) läbipaistev väliskiht

2. ainuraksete tihkem väliskiht

kutistama
[tegusõna, verb]
kõditama

kutjaa
[nimisõna, substantiiv]
(riisi)tangutoit mee või rosinatega, õigeusuliste tavandiroog (nt matustel, surnute mälestamisel)

kuts
[nimisõna, substantiiv]
koer, ka meelitussõnana

kutsa
[nimisõna, substantiiv]
koer, ka meelitussõnana

kutsar
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne elukutseline hobusõiduki (hrl tõlla, saani) juht

kutsaripukk
[nimisõna, substantiiv]
kutsari kõrgem iste tõlla või saani esiosas

kutse
[nimisõna, substantiiv]
1. soov või ettepanek tulla kuskile, teha midagi, osaleda milleski vms

2. see, kui keegi sind kusagile kutsub, näiteks peole või külla

3. osalema kutsumine

kutseala
[nimisõna, substantiiv]
1. samalaadsetel tööülesannetel ja tegevustel põhinev tegevusvaldkond

2. õpitud hrl rakenduslik töö- ja tegevusala elukutsena (teataval ametikohal)

3. töö-, tegevusala elukutsena

kutsealane
[omadussõna, adjektiiv]
mingi kutsealaga seotud, sellesse puutuv või seda käsitlev

kutsealune
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kuulub ajateenistusse kutsumisele

kutseealine
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kuulub ajateenistusse kutsumisele

kutse-eetika
[nimisõna, substantiiv]
teatud kutsealaga seotud käitumis- ja kõlblusnormid

kutseeksam
[nimisõna, substantiiv]
mingi kutse saamiseks sooritatav eksam

kutsehaige
[nimisõna, substantiiv]
kutsehaigust põdev inimene

kutsehaigus
[nimisõna, substantiiv]
kutsetööl tervist kahjustavate tegurite toimel tekkinud haigus

kutseharidus
[nimisõna, substantiiv]
mingil kutsealal töötamiseks vajalik mitteakadeemiline haridus

kutsehariduskeskus
[nimisõna, substantiiv]
kutseharidusasutus, kus on võimalik õppida paljudel erialadel

kutsehariduslik
[omadussõna, adjektiiv]
kutsehariduse alale kuuluv, sellega seotud

kutsehäälitsus
[nimisõna, substantiiv]
sidepidamishäälitsus sama liigi isendite vahel (eriti lindudel)

kutsehüüd
[nimisõna, substantiiv]
sidepidamishäälitsus sama liigi isendite vahel (eriti lindudel)

kutsekaart
[nimisõna, substantiiv]
kunstiliselt kujundatud kaart millestki osavõtu kutsega

kutsekaaslane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega töötatakse samal kutsealal või samas ametis

kutsekas
[nimisõna, substantiiv]
kutsekool

kutsekasvaja
[nimisõna, substantiiv]
kutsetööl kantserogeensete tegurite toimel tekkiv kasvaja

kutsekeskkool
[nimisõna, substantiiv]
kutseharidusele lisaks ka täieliku keskhariduse andva kutsekooli varasem nimetus

kutsekiri
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik kutse

kutsekoda
[nimisõna, substantiiv]
mingil kutsealal töötajate esindusorgan

kutsekool
[nimisõna, substantiiv]
1. kutseharidust andev kool

2. kool, mis annab mingiks (pigem praktiliseks) elukutseks vajaliku hariduse

kutsekvalifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kutseoskus, kvalifikatsioon

kutsel
kellegi poolt kutsutuna

kutseliit
[nimisõna, substantiiv]
samal erialal või samal ametikohal tegutsevate isikute ühing kutsetegevuse edendamiseks ja ühishuvide kaitseks

kutseline
[omadussõna, adjektiiv]
mingit tegevusala elukutsena, elatusallikana harrastav

kutsemeisterlikkus
[nimisõna, substantiiv]
teataval hrl rakenduslikul ametikohal vajaminevate oskuste põhjalik valdamine

kutsenimetus
[nimisõna, substantiiv]
konkreetse kutseala nimetus

kutsenõuandla
[nimisõna, substantiiv]
kutsevalikul nõu andev asutus

kutsenõuded
[nimisõna, substantiiv]
erilised, spetsiaalsed nõudmised mingil erialal, ametikohal töötamiseks (hrl kirjeldatud kutsestandardis)

kutsenõustaja
[nimisõna, substantiiv]
nõuandja haridustee ja kutsevaliku kavandamisel

kutsenõustamine
[nimisõna, substantiiv]
professionaalne nõuandmine hrl õpilastele elukutse valikul

kutsenõustus
[nimisõna, substantiiv]
professionaalne nõuandmine hrl õpilastele elukutse valikul

kutseorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teatava ala inimesi ühendav organisatsioon

kutseorientatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kutsevalikuga seostuv selgitus ja suunamine

kutseoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskus, mis on eelduseks mingis ametis või tööalal tegutsemiseks

kutsesobivus
[nimisõna, substantiiv]
sobivus teatud kutsealale, kutsealane sobivus

kutsestandard
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis kirjeldab mingit kutsetegevust ning esitab sel kutsel tegutsemiseks vajalikud pädevusnõuded

kutsesuunitlus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste sihipärane suunamine kutsevalikul neile sobiva elukutse juurde

kutsetegevus
[nimisõna, substantiiv]
elukutseks olev, kutsealane töö, tegutsemine vastaval alal

kutsetoon
[nimisõna, substantiiv]
kõne vastuvõtmiseks märku andev katkendlik toon telefonis

kutsetunnistus
[nimisõna, substantiiv]
kutsestandardile vastavust tõendav dokument

kutsetöö
[nimisõna, substantiiv]
elukutseks olev, kutsealane töö

kutsevalik
[nimisõna, substantiiv]
elukutse valimine

kutsevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, mille käigus selgitatakse välja mingi kutseala parim spetsialist

kutseõpe
[nimisõna, substantiiv]
õpe, mille käigus omandatakse teadmised, oskused ja hoiakud oskustöö tegemiseks

kutseõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õpe, mille käigus omandatakse teadmised, oskused ja hoiakud oskustöö tegemiseks

kutseõppeasutus
[nimisõna, substantiiv]
1. kutseharidust andev kool

2. kool, mis annab mingiks (pigem praktiliseks) elukutseks vajaliku hariduse

kutseõppekeskus
[nimisõna, substantiiv]
kutseharidusasutus, kus on võimalik õppida paljudel erialadel

kutseühing
[nimisõna, substantiiv]
samal erialal või samal ametikohal tegutsevate isikute ühing kutsetegevuse edendamiseks ja ühishuvide kaitseks

kutsikaiga
[nimisõna, substantiiv]
hrl koera vanus sünnist kuni kolme aasta vanuseni

kutsikaohtu
[omadussõna, adjektiiv]
vanuselt kutsikale lähedane, vaevu kutsikaeast väljas

kutsikas
[nimisõna, substantiiv]
1. koera noor poeg, koera mittetäiskasvanud järglane

2. noor koer

kutsikavabrik
[nimisõna, substantiiv]
koerte paljundamine nõuetele mittevastavates tingimustes puhtärilisel eesmärgil

kutsu
[nimisõna, substantiiv]
koer, ka meelitussõnana

kutsuma
[tegusõna, verb]
1. tegema ettepanekut või korraldust tulla kuhugi, millestki osa võtma või midagi tegema

2. paluma, et keegi kuhugi tuleks või milleski osaleks

Ühendtegusõnad: esile kutsuma, esile kutsuma, ette kutsuma, ette kutsuma, kokku kutsuma, kokku kutsuma, sisse kutsuma, sisse kutsuma, tagasi kutsuma, tagasi kutsuma, välja kutsuma, välja kutsuma, ära kutsuma, ära kutsuma, üles kutsumaüles kutsuma

kutsumus
[nimisõna, substantiiv]
sisemine vajadus, tahtmine, eriline kalduvus mingiks tegevuseks, ametiks, kutsealaks vms

kutsung
[nimisõna, substantiiv]
signaalikombinatsioon raadiojaama väljakutsumiseks

kutsutu
[nimisõna, substantiiv]
isik, keda kuhugi kutsuti

kutsuv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis või kes ahvatleb, meelitab, tõmbab kaasa või ligi

kutsuvalt
[määrsõna, adverb]
1. kutsudes

2. ligitõmbavalt, ahvatlevalt, meelitavalt

kutt
[nimisõna, substantiiv]
(noormehe, poisi kohta:) poiss, semu, vend, sell

kutter
[nimisõna, substantiiv]
väike ühemastiline hrl nelja purjega purjekas

kutter
[nimisõna, substantiiv]
toiduainete peenestamise masin

kutu
[omadussõna, adjektiiv]
otsas, omadega läbi

kutupiilu
[omadussõna, adjektiiv]
otsas, omadega läbi

kuu
[nimisõna, substantiiv]
1. maakeralt eriti öösiti nähtav suur helendav taevakeha

2. suur objekt taevas, mis öösel paistab

kuuaasta
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mis koosneb Kuu 12 tiirust ümber Maa ja kestab 354 päeva

kuuajaline
[omadussõna, adjektiiv]
kuu aega kestev

kuuaruanne
[nimisõna, substantiiv]
aruanne kalendrikuu jooksul tehtud töö, kulutuste vm kohta

kuub
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisaegne) pikem hõlmadega meeste või naiste ülerõivas

2. pikem ülerõivas

kuubalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuuba kodanik või elanik

2. Kuuba päritolu inimene

kuubalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kuubalane

kuubik
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) kuue ruudukujulise küljega kuubitaoline ese, ehitis vms

2. selline tükk mingit toiduainet vm materjali

kuubikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kuubi kuju meenutav

kuubikuline
[omadussõna, adjektiiv]
(mootori silindrimahu kohta:) kuupsentimeetrine

kuubiline
[omadussõna, adjektiiv]
kuubi kuju meenutav

kuubis
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(suurt määra rõhutavalt:) äärmiselt suur, väga suur

kuubistama
[tegusõna, verb]
kuubikuteks tükeldama

kuudepikkune
[omadussõna, adjektiiv]
kuid kestev või kestnud

kuueaastane
[omadussõna, adjektiiv]
kuus aastat vana

kuueaastaselt
[määrsõna, adverb]
kuue aasta vanusena

kuueharuline
[omadussõna, adjektiiv]
kuue piiga

kuuehõlm
[nimisõna, substantiiv]
kuue või pintsaku üks esimene pool või selle alumine nurk

kuuejalaline
[omadussõna, adjektiiv]
(luulerea kohta:) kuue värsijalaga

kuuejalgne
[omadussõna, adjektiiv]
kuut jalga omav, kuue jalaga

kuuekaupa
[määrsõna, adverb]
kuus korraga, kuushaaval

kuuekesi
[määrsõna, adverb]
kuus koos (ilma teisteta)

kuueklassiline
[omadussõna, adjektiiv]
(kooli kohta:) kuue õppeaastaga

kuuekohaline
[omadussõna, adjektiiv]
kuue kohaga (nt istumiseks, paiknemiseks)

kuuekordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuuest osast koosnev

2. kuuest kihist koosnev

3. kuuel korral, kuues järgus või kuuel eri viisil toimuv või esinev

kuuekorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuuest korrusest koosnev

2. selline, millel on kuus korrust

kuuekuine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuus kuud, pool aastat vana

2. poole aasta vanune

kuuekuuline
[omadussõna, adjektiiv]
kuus kuud, pool aastat kestev

kuuekuune
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuus kuud, pool aastat vana

2. poole aasta vanune

kuuekäiguline
[omadussõna, adjektiiv]
(mootorsõidukiga seoses:) kuue jõuülekandeastmega

kuuekäis
[nimisõna, substantiiv]
kuue käsivart kattev osa

kuuekümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 60 aastat vana

kuuekümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
kuuekümne aasta vanusena

kuuekümnendad
[arvsõna, numeraal]
(hrl kellegi elu või mingi sajandi teatava kümnendiga seoses:) aastavahemik 60–69, seitsmes aastakümme

kuuekümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/60, üks võrdselt kuuekümneks jagatud osast

kuuekümnendsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja sumeritelt pärinev arvusüsteem, mille aluseks on kuuskümmend (ehk kuuekümne arvu järjestikused asukohad)

kuuekümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 60 aastat vana

kuuekümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 60.

2. arv: mingis järjekorras 60. kohal

kuuekümneselt
[määrsõna, adverb]
kuuekümne aasta vanusena

kuueliikmeline
[omadussõna, adjektiiv]
kuuest liikmest koosnev

kuueline
[omadussõna, adjektiiv]
kuuest isikust koosnev

kuuendaks
[määrsõna, adverb]
(asjaolude loetlemisel:) kuuendana

kuuendik
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/6, üks kuuest võrdselt jagatud osast

2. 1/6

3. vastav osa millestki

kuuendikumaa
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestimaa kubermangus 1856. aastal (Saaremaal 1865. aastal) talurahvaseadusega mõisnike käsutusse eraldatud üks kuuendik talumaast

2. Eestimaa kubermangus mõisnike käsutusse eraldatud üks kuuendik talumaast

kuuene
[omadussõna, adjektiiv]
kuus aastat vana

kuuenurgeline
[omadussõna, adjektiiv]
kuusnurga kujuga

kuuepäevakoht
[nimisõna, substantiiv]
talu, mille eest tuli mõisale nädalas kuus hobusepäeva tegu teha

kuuepäevane
[omadussõna, adjektiiv]
kuus päeva vana või nii kaua kestev

kuuereväär
[nimisõna, substantiiv]
kuue- või pintsakuhõlma tagasipööratud ülaosa

kuues
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 6.

2. mingis järjekorras 6. kohal

kuuesaba
[nimisõna, substantiiv]
kuue või pintsaku alumine (seljapoolne) ääreosa

kuuesajandik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/600 (= 0,06)

kuuesajas
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras 600.

kuueselt
[määrsõna, adverb]
kuue aasta vanusena

kuuesiil
[nimisõna, substantiiv]
kuue või pintsaku üks esimene pool või selle alumine nurk

kuuetahuline
[omadussõna, adjektiiv]
kuut (külg)tahku omav

kuueteistaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 16 aastat vana

kuueteistaastaselt
[määrsõna, adverb]
kuueteistkümne aasta vanusena

kuueteistkümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 16 aastat vana

kuueteistkümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
kuueteistkümne aasta vanusena

kuueteistkümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/16, üks võrdselt kuueteistkümneks jagatud osast

kuueteistkümnendiknoot
[nimisõna, substantiiv]
noot, mille vältus on üks kuueteistkümnendik täisnoodi omast

kuueteistkümnendikpaus
[nimisõna, substantiiv]
kuueteistkümnendiknoodi vältusega paus

kuueteistkümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 16 aastat vana

kuueteistkümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 16.

2. arv: mingis järjekorras 16. kohal

kuueteistkümneselt
[määrsõna, adverb]
kuueteistkümne aasta vanusena

kuuetine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl õie, taimelehe kohta:) kuuest osast koosnev

2. (taime kohta:) selliste õite või lehtedega

kuuevalentne
[omadussõna, adjektiiv]
(keemilise ühendi kohta:) kuut vesinikuaatomit siduv

kuuevarrukas
[nimisõna, substantiiv]
kuue käsivart kattev osa

kuuguar
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerikas elutsev kollakaspruuni karvaga suur kaslane

2. kaslane

kuuik
[nimisõna, substantiiv]
1. kuuest isikust, riigist vm koosnev rühm

2. kuuest koosnev rühm

kuuikud
[nimisõna, substantiiv]
kuus sama ema korraga sünnitatud järglast

kuujumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb taeva üle ning keda kehastab Kuu taevakeha, mida inimesed kummardavad

kuukaar
[nimisõna, substantiiv]
taevas vaadeldav tuhm vikerkaar, mis tekib kuuvalguse murdumisel ja peegeldumisel veepiiskades

kuukaart
[nimisõna, substantiiv]
ühe kuu pikkuse kehtivusajaga sõidupilet vms pääsetäht

kuukabarra
[nimisõna, substantiiv]
naeru meenutava häälitsuse poolest tuntud lind Austraalias ja Uus-Guineas

kuukaktus
[nimisõna, substantiiv]
öösel õitsev paksude kandiliste vartega kaktus

kuukala
[nimisõna, substantiiv]
1. soojade merede kõrge ovaalse kehaga hiigelkala

2. hiigelkala

kuukalender
[nimisõna, substantiiv]
kuuaastal ehk 12 Kuu tiirul ümber Maa rajanev kalender (kasutusel eriti muistsetel kultuurrahvastel)

kuukama
[tegusõna, verb]
luusima, kolama, hiilima

kuukaup
[nimisõna, substantiiv]
töökokkulepe kuu peale

kuuketas
[nimisõna, substantiiv]
(täiskuu kohta)

kuukiir
[nimisõna, substantiiv]
kuuvalguse kiir

kuuking
[nimisõna, substantiiv]
laiade nahkjate lehtedega ohtralt õitsev orhidee, Eestis toataim

kuukiri
[nimisõna, substantiiv]
iga kuu ilmuv ajakiri

kuukivi
[nimisõna, substantiiv]
omapärase hõbesinaka, kuuvalgust meenutava varjundiga poolvääriskivi

kuukress
[nimisõna, substantiiv]
1. karvase varre, suurte südajate lehtede ja hästi lõhnavate õitega rohttaim

2. rohttaim

kuukulgur
[nimisõna, substantiiv]
mehitatud või kaugjuhitav sõiduk liikumiseks Kuul

kuukultus
[nimisõna, substantiiv]
kultus, kus austamisobjektiks on Kuu (nt loodusrahvastel)

kuukuu
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik ühest Kuu loomisest järgmiseni: 29 ööpäeva ja 12 tundi

kuu-kuult
[määrsõna, adverb]
kuust kuusse, iga kuuga

kuukäive
[nimisõna, substantiiv]
käive ühe kuu jooksul

kuul
[nimisõna, substantiiv]
kõva kerakujuline ese

kuula
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
mõnedes imestust, üllatust või uskumatust väljendavates, samuti tõrjuvates, pahandavates väljendites tähenduses: ennäe, ena

kuulaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kuulab midagi või kedagi

2. keegi, kes midagi kuulab

kuulajaskond
[nimisõna, substantiiv]
kuulajate kogum, kuulajad

kuulama
[tegusõna, verb]
1. kuulmise teel midagi jälgima

2. kõrvade abil tähelepanelikult jälgima

Ühendtegusõnad: järele kuulama, järele kuulama, läbi kuulama, läbi kuulama, pealt kuulama, pealt kuulama, ära kuulama, ära kuulama, üle kuulamaüle kuulama

kuulamine
[nimisõna, substantiiv]
kuulmise teel millegi jälgimine

kuulamistoru
[nimisõna, substantiiv]
lihtne vastu kõrva asetatav torukujuline riist kuulmisvõime suurendamiseks

kuular
[nimisõna, substantiiv]
(heliseadmes:) elektroakustiline element heli vastuvõtmiseks

kuularid
[nimisõna, substantiiv]
(kõrvasisesed) kõrvaklapid

kuulatama
[tegusõna, verb]
1. hrl lühikest aega pingutatult, teraselt, tähelepanelikult kuulama

2. lühikest aega teraselt kuulama

kuulatavus
[nimisõna, substantiiv]
kuulamise määr

kuulatelema
[tegusõna, verb]
kopsude, südame või muu elundi seisundit kõla järgi kindlaks tegema

kuulatlema
[tegusõna, verb]
kopsude, südame või muu elundi seisundit kõla järgi kindlaks tegema

kuulatlus
[nimisõna, substantiiv]
kopsude, südame vm elundi seisundi uurimine kõla järgi

kuulatlustoru
[nimisõna, substantiiv]
arstiriist, mida kasutatakse hrl südame ja kopsude kuulatlemiseks

kuuld
[nimisõna, substantiiv]
suust suhu liikuv jutt, sõnum vms, millel ei pruugi tõepõhja olla

kuuldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei kuule

kuuldav
[omadussõna, adjektiiv]
kuulmisega tajutav, kuulmisega vastuvõetav

kuuldavale
[määrsõna, adverb]
kuuldavaks, nii et on (kellelegi) kuulda (ka üldisemalt rääkimise, ütlemise, arvamusavaldustega ühenduses)

kuuldavalt
[määrsõna, adverb]
nii valjusti, et on kuulda

kuuldavasti
[määrsõna, adverb]
(tõenduseta asjaolude kohta:) nagu räägitakse, nagu kuulukse

kuuldeaparaat
[nimisõna, substantiiv]
nõrga kuulmisega inimesele kõrva sisse või taha asetatav helivõimendi

kuuldekaugus
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, millelt miski on kellelegi kuuldav

kuuldeklapid
[nimisõna, substantiiv]
1. paar (omavahel ühendatud) pisikõlareid, mis asetatakse muusika või jutu kuulamiseks kõrvade peale, kuulmekäigu vastu või sisse

2. asjad, mis sa kõrvadele paned, et kuulata muusikat või juttu nii, et teised inimesed seda ei kuule

kuuldel
[määrsõna, adverb]
kuulamas

kuuldele
[määrsõna, adverb]
kuulama hakkama

kuuldeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuulmismeelega või kuulmisega seotud

2. kuulmis-

kuuldelävi
[nimisõna, substantiiv]
väikseim helitugevus, mille puhul inimkõrv on suuteline heli tajuma

kuuldemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. raadio jaoks kirjutatud või kohandatud draamateos

2. raadios

kuuldeodorant
[nimisõna, substantiiv]
1. aplikaatorina kasutatava liikuva kuuliga pudelis deodorant

2. liikuva kuuliga pudelis deodorant

kuuldepiirkond
[nimisõna, substantiiv]
kõrvas heliaistingut tekitavate akustiliste võnkumiste piirkond

kuuldepilt
[nimisõna, substantiiv]
lühikuuldemäng

kuulderaamat
[nimisõna, substantiiv]
1. raamat, mille teksti saab kuulata (nt mobiilist, veebist, CD-plaadilt)

2. helikandjale salvestatud kuulatav (kirjanduslik) tekst

kuuldesodorant
[nimisõna, substantiiv]
1. aplikaatorina kasutatava liikuva kuuliga pudelis deodorant

2. liikuva kuuliga pudelis deodorant

kuuldetoru
[nimisõna, substantiiv]
laua-, seinatelefoni vm käes hoitav osa, milles on mikrofon ja kuular

kuuldeulatus
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, millelt miski on kellelegi kuuldav

kuuldu
[nimisõna, substantiiv]
see (hrl jutt, andmed vms), mida on kelleltki kuuldud

kuulduma
[tegusõna, verb]
1. (helide, häälte kohta:) kuuldav olema, kuuldavana levima

2. kui miski (näiteks hääl, muusika, heli) kostab või kõlab, siis seda on kuulda

kuuldus
[nimisõna, substantiiv]
suust suhu liikuv jutt, sõnum vms, millel ei pruugi tõepõhja olla

kuule
[nimisõna, substantiiv]
1. kuulmiselund, hrl kõrva sisemine osa

2. kuulmiselund

kuule
[hüüdsõna, interjektsioon, muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. kõnetlussõna pöördumistel, ka vastustes või kellegi ütluse või teguviisi peale protesteerides

2. kasuta kellegi poole pöördudes

kuulekalt
[määrsõna, adverb]
kuuletuvalt, käsule või korraldusele alludes

kuulekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. käske ja korraldusi vastuvaidlematult täitev

2. juhtimisele alluv

kuulekus
[nimisõna, substantiiv]
sõnakuulelikkus

kuuletuja
[nimisõna, substantiiv]
kloostriliikme kandidaat, katseajal (ehk kuuletuja-ajal) nunnaks või mungaks pürgija

kuuletuma
[tegusõna, verb]
1. sõna kuulma, käsule või korraldusele alistuma

2. sõna kuulma, käsule alistuma

kuuliarm
[nimisõna, substantiiv]
kuulihaava jälg

kuuliauk
[nimisõna, substantiiv]
kuuli tekitatud auk

kuulihaav
[nimisõna, substantiiv]
kuuli tekitatud haav

kuulike
[nimisõna, substantiiv]
väike ümmargune tera või kuul

kuulikindel
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida kuul ei läbista

kuulikindlus
[nimisõna, substantiiv]
vastupidavus kuulitabamusele

kuuline
[omadussõna, adjektiiv]
kuu aega kestev, kuupikkune

kuulipilduja
[nimisõna, substantiiv]
automaatlaadimisega tulirelv, mis on valmistatud laskmiseks valangutega

kuulipildujapesa
[nimisõna, substantiiv]
kaevik kuulipilduja ja selle meeskonna jaoks

kuulipildujatuli
[nimisõna, substantiiv]
tulistamine kuulipilduja(te)st

kuulipildur
[nimisõna, substantiiv]
kuulipildujast tulistaja, kuulipildujameeskonna liige

kuuliprits
[nimisõna, substantiiv]
automaatlaadimisega tulirelv, mis on valmistatud laskmiseks valangutega

kuulipüüdja
[nimisõna, substantiiv]
1. lasketiirul märklaudade taga asuv liivast, kummigraanulitest vm vall lastud kuulide kinnipüüdmiseks

2. teisaldatav väiksem seadeldis samaks otstarbeks

kuulirahe
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk tihedalt lendavaid kuule

kuulitabamus
[nimisõna, substantiiv]
tulirelva lasust pihtasaamine

kuulitõuge
[nimisõna, substantiiv]
1. kergejõustikuala, kus võisteldakse käes hoitava kuuli võimalikult kaugele tõukamises

2. kergejõustikuala

kuulitõukaja
[nimisõna, substantiiv]
kuulitõukega tegelev sportlane

kuulitõukering
[nimisõna, substantiiv]
ringikujuline ala kuulitõuke sooritamiseks

kuulitõukevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus kuulitõukes

kuulivest
[nimisõna, substantiiv]
kuulikindel vest (nt politseinikul)

kuulivihin
[nimisõna, substantiiv]
püssikuuli liikumisest tekkiv terav kõrgetooniline heli

kuulja
[nimisõna, substantiiv]
see, kellel on võime kuulda

kuuljas
[omadussõna, adjektiiv]
kuulikujuline

kuulkraan
[nimisõna, substantiiv]
kuuliga seade (nt ventiil, liitmik), mida saab keerata kinni ja lahti ning mida kasutatakse torude ühendamiseks, voolu sulgemiseks ja reguleerimiseks

kuullaager
[nimisõna, substantiiv]
võlli toetav masinaosa, milles on hõõrdumist vähendavad teraskuulid

kuulma
[tegusõna, verb]
1. hääli, helisid kõrvaga tajuma ja eristama

2. kõrvade abil ümbrust tajuma, millestki teadlikuks saama

Ühendtegusõnad: pealt kuulmapealt kuulma

kuulmata
[määrsõna, adverb]
ennekuulmatult, erakordselt, jahmatama panevalt

kuulmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei kuule

kuulmatult
[määrsõna, adverb]
mittekuuldavalt, kuuldamatult

kuulmekile
[nimisõna, substantiiv]
välis- ja keskkõrva piiril paiknev kile, mis annab õhuvõnked edasi kuulmeluukestele

kuulmekivike
[nimisõna, substantiiv]
1. sisekõrvas olev lubiainet sisaldav kristalliseerunud moodustis (tasakaaluelundi osa)

2. tasakaaluelundi osa

kuulmekäik
[nimisõna, substantiiv]
kõrva osa, mis algab välimise kuulmeavaga ja lõpeb trummikilega

kuulmeluukesed
[nimisõna, substantiiv]
keskkõrvas trummiõõnes esinevad luukesed (vasar, alasi ja jalus), mis annavad sisekõrvale edasi trummikile võnkumised

kuulmenahk
[nimisõna, substantiiv]
välis- ja keskkõrva piiril paiknev kile, mis annab õhuvõnked edasi kuulmeluukestele

kuulmetõri
[nimisõna, substantiiv]
keskkõrva torujas osa, mis ühendab trummiõõnt neeluõõne ninaosaga

kuulmine
[nimisõna, substantiiv]
võime kuulmiselundite (kõrvade) abil helisid tajuda ja eristada

kuulmisaparaat
[nimisõna, substantiiv]
nõrga kuulmisega inimesele kõrva sisse või taha asetatav helivõimendi

kuulmiselund
[nimisõna, substantiiv]
kuulamiseks, kuuldeliste ärrituste vastuvõtmiseks kasutatav elund, hrl kõrv

kuulmishallutsinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kuulmisega seostuv hallutsinatsioon (hrl vaimuhaiguste korral)

kuulmishäire
[nimisõna, substantiiv]
kuulmise ajutine takistatus või häiritus

kuulmiskahjustus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, mille tagajärjel esinevad häired või puudused kuulmises

kuulmiskeskus
[nimisõna, substantiiv]
keskus ajukoores, kuhu kuulmisnärvi kaudu siirdub heliärritus ja tekib kuulmisaisting

kuulmislangus
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrgenenud kuulmine

2. nürikuulmine

kuulmislävi
[nimisõna, substantiiv]
väikseim helitugevus, mille puhul inimkõrv on suuteline heli tajuma

kuulmismeel
[nimisõna, substantiiv]
võime kuulmiselundite (kõrvade) abil helisid tajuda ja eristada

kuulmismälu
[nimisõna, substantiiv]
põhiliselt kuuldu meeldejätmisel rajanev mälu, akustiline mälu

kuulmisnõrkus
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrgenenud kuulmine

2. nürikuulmine

kuulmisnärv
[nimisõna, substantiiv]
närv, mis ühendab kuulmiselundit ajukoore kuulmiskeskusega

kuulmisorgan
[nimisõna, substantiiv]
kuulamiseks, kuuldeliste ärrituste vastuvõtmiseks kasutatav elund, hrl kõrv

kuulmispiir
[nimisõna, substantiiv]
kõrvaga helina tajutav väikseim või suurim võnkesagedus

kuulmispuue
[nimisõna, substantiiv]
kuulmisvõime puudulikkus igapäevaelutoiminguid takistaval määral

kuulmistaju
[nimisõna, substantiiv]
häälte, kõne tajumine ja eristamine

kuulmisteravus
[nimisõna, substantiiv]
helide tajumise ja eristamise täpsus

kuulmisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime tajuda kõrvade abil hääli ja helisid

kuulo
[nimisõna, substantiiv]
mitmesooneline õhukese metallkestaga juhe, mida varasematel aegadel kasutati siseruumides seinapealselt paigaldatuna

kuulojuhe
[nimisõna, substantiiv]
mitmesooneline õhukese metallkestaga juhe, mida varasematel aegadel kasutati siseruumides seinapealselt paigaldatuna

kuulpudel
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikapudel, mille ülemises otsas on aplikaatorina kasutatav liikuv kuul

kuulsus
[nimisõna, substantiiv]
1. üldine kõrge tunnustus silmapaistvate teenete, saavutuste või omaduste eest

2. üldine suur tunnustus silmapaistvate saavutuste või omaduste eest

3. tunnustus

kuulsusejanu
[nimisõna, substantiiv]
suur soov kuulsaks saada

kuulsusesära
[nimisõna, substantiiv]
(avaliku tuntuse, kuulsuse kohta)

kuulsusetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma kuulsuseta, kuulsust mittetoov või -saavutav

kuulsusetult
[määrsõna, adverb]
ilma kuulsuseta, kuulsust mittetoovalt või -saavutavalt

kuulsushimu
[nimisõna, substantiiv]
suur soov kuulsaks saada

kuulsushimuline
[omadussõna, adjektiiv]
kuulsust ja menu armastav

kuulsusiha
[nimisõna, substantiiv]
suur soov kuulsaks saada

kuulsusjanu
[nimisõna, substantiiv]
suur soov kuulsaks saada

kuulsusjanuline
[omadussõna, adjektiiv]
kuulsust ja menu armastav

kuulsuslill
[nimisõna, substantiiv]
Uus-Meremaalt pärit põõsas või poolpõõsas, mille korallroosad kuni kärepunased õied meenutavad papagoi nokka

kuulsusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
(ajaloo, mineviku poolest) laialt tuntud, (teiste seas) esile küündiv, väga kuulus

kuulueit
[nimisõna, substantiiv]
1. (eesti vanemas pulmakombestikus:) vanem naine, kes enne kosjasid käib eelnevalt kosjakaupa sobitamas

2. kosjamoor

kuulujutt
[nimisõna, substantiiv]
suust suhu liikuv jutt, sõnum vms, millel ei pruugi tõepõhja olla

kuulukse
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
kuuldub, kostab, on kuulda

kuuluma
[tegusõna, verb]
1. kellegi oma või valduses olema

2. kellegi või mingi asutuse valduses olema

Ühendtegusõnad: kokku kuuluma, kokku kuuluma, ühte kuulumaühte kuuluma

kuulunaine
[nimisõna, substantiiv]
1. (eesti vanemas pulmakombestikus:) vanem naine, kes enne kosjasid käib eelnevalt kosjakaupa sobitamas

2. kosjamoor

kuulus
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, keda või mida paljud teavad, teiste seas esile tõusev

2. selline, keda või mida paljud tunnevad, teavad

kuulutama
[tegusõna, verb]
1. midagi avalikult või ametlikult teatavaks tegema, kedagi või midagi avalikult teatud seisundis olevaks tunnistama

2. midagi avalikult või ametlikult teatama

Ühendtegusõnad: ette kuulutama, ette kuulutama, maha kuulutama, maha kuulutama, välja kuulutamavälja kuulutama

kuulutus
[nimisõna, substantiiv]
1. avalikult välja pandud või meedias avaldatud kirjalik teadaanne

2. avalikult välja pandud või ajakirjanduses avaldatud kirjalik teade

kuulutustulp
[nimisõna, substantiiv]
post, millele kinnitatakse kuulutused

kuuluvus
[nimisõna, substantiiv]
kuulumine mingisse koosseisu, süsteemi, liigitusrühma

kuulveski
[nimisõna, substantiiv]
trummelveski, kus materjali purustavad metall- või portselankuulid

kuum
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrge temperatuuriga, väga soe

2. väga soe, kõrge temperatuuriga

kuumaalus
[nimisõna, substantiiv]
alus, millele pannakse laual vm kuumakartlikul pinnal tuline anum

kuumaasikas
[nimisõna, substantiiv]
aedades kasvatatav kolmeosaliste lehtede, valgete õite ja väikeste hrl punaste viljadega madal rohttaim, metsmaasika teisend

kuumaastik
[nimisõna, substantiiv]
kivine, üleskaevatud või -songitud, ilma taimkatteta vms maa-ala

kuumahoog
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mil inimest äkiliselt ja lühiajaliselt valdab intensiivselt soe tunne ja ta hakkab õhetama või higistama

kuumakindel
[omadussõna, adjektiiv]
(materjalide, nõude vm kohta:) kuumuse suhtes vastupidav, kuumust hästi taluv

kuumakindlus
[nimisõna, substantiiv]
(materjalide vm kohta:) vastupanuvõime kuumusele, kõrgetele temperatuuridele

kuumakse
[nimisõna, substantiiv]
ühe kuu kohta makstav rahasumma

kuumakuppel
[nimisõna, substantiiv]
ilmastikunähtus, mis ilmneb, kui atmosfäär sunnib ookeanilt tulnud niiske kuuma õhu pikaks ajaks ühte kohta seisma, pannes sellele justkui kupli peale

kuumakäärilõikus
[nimisõna, substantiiv]
tervendav juukselõikus ühtlast temperatuuri hoidvate kuumade kääridega

kuumalaine
[nimisõna, substantiiv]
õhutemperatuur, mis püsib mõnda aega tavalisest palju kõrgem

kuumama
[tegusõna, verb]
1. (tugevasti) kuum olema

2. kuuma hõõgama

3. kuum olema

kuumarabandus
[nimisõna, substantiiv]
organismi liigsoojenemisest tingitud raske elutegevushäire

kuumasaar
[nimisõna, substantiiv]
piirkond hrl linnas, kus kuumal ajal on temperatuur on kunstlikult kõrgem kui ümbritsevates kohtades (nt ehitusmaterjalide, tehnosüsteemide tõttu)

kuumastress
[nimisõna, substantiiv]
(inimesel, loomadel, taimedel:) kõrgest temperatuurist (ja suurest õhuniiskusest) põhjustatud häired ning muutused organismi talitluses

kuumatunne
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus inimene tunneb mingis kehaosas või kogu kehas tugevat kuumust

kuumaveeallikas
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus kõrge temperatuuriga põhjavesi voolab maapinnale

kuumaveekott
[nimisõna, substantiiv]
soojendusvahendina kasutatav kuuma veega täidetud kott

kuumaveepudel
[nimisõna, substantiiv]
soojendusvahendina kasutatav kuuma veega täidetud pudel (tänapäeval ka spetsiaalse tootena)

kuumavereline
[omadussõna, adjektiiv]
loomult kergesti süttiv, äge, talitsematu

kuumavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
üsna, võrdlemisi kuum

kuumaõhufritüür
[nimisõna, substantiiv]
kodumasin, mis küpsetab toitu kuuma pöörleva õhuga

kuumaõhupall
[nimisõna, substantiiv]
korviga õhusõiduk, mis püsib õhus kesta täitva kuuma õhu tõstejõu toimel

kuumaõhusaun
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude ruumidega saun, kus temperatuur saavutatakse kuumutatavate veebasseinidega, millest eraldub sooja ja niiskust

2. Türgi aurusaun

kuumemini
[määrsõna, adverb]
millegagi võrreldes veel kuumemalt

kuumendama
[tegusõna, verb]
kuumaks või kuumemaks tegema

kuumenema
[tegusõna, verb]
temperatuuri poolest kuumaks või kuumemaks minema

Ühendtegusõnad: üle kuumenemaüle kuumenema

kuumkoht
[nimisõna, substantiiv]
lennujaama, hotelli, konverentsikeskuse vms avalik traadita arvutivõrk

kuumoodul
[nimisõna, substantiiv]
kosmoselaevast eraldatav osa Kuul maandumiseks ja sealt kosmoselaevale tagasipöördumiseks

kuumstantsimine
[nimisõna, substantiiv]
kuumutatud tooriku töötlemine stantsis

kuumsuits
[nimisõna, substantiiv]
kuumem (60–80 °C) suits liha, kala vm toiduainete suitsutamiseks

kuumsuitsukala
[nimisõna, substantiiv]
kuumsuitsutatud kala

kuumsuitsulõhe
[nimisõna, substantiiv]
kuumsuitsutatud lõhe

kuumsuitsurulaad
[nimisõna, substantiiv]
kuumsuitsutatud rulaad

kuumsuitsutama
[tegusõna, verb]
liha, kala vm toiduaineid lühikest aega kõrgel temperatuuril suitsutama (hrl 60–80 °C juures)

kuumtöötlema
[tegusõna, verb]
kõrgel temperatuuril töötlema (toiduainete puhul nt keetma, küpsetama, hautama, praadima)

kuumtöötlemine
[nimisõna, substantiiv]
toote vm töötlemine seda kuumutades, hrl kõrgel temperatuuril

kuumtöötlus
[nimisõna, substantiiv]
toote vm töötlemine seda kuumutades, hrl kõrgel temperatuuril

kuumuma
[tegusõna, verb]
kuumaks minema

kuumus
[nimisõna, substantiiv]
kõrge temperatuur (hrl õhu, ilmastiku kohta)

kuumuskindel
[omadussõna, adjektiiv]
(materjalide, nõude vm kohta:) kuumuse suhtes vastupidav, kuumust hästi taluv

kuumuskindlus
[nimisõna, substantiiv]
(materjalide vm kohta:) vastupanuvõime kuumusele, kõrgetele temperatuuridele

kuumuslöök
[nimisõna, substantiiv]
organismi liigsoojenemisest tingitud raske elutegevushäire

kuumutama
[tegusõna, verb]
kuumaks ajama

kuumuti
[nimisõna, substantiiv]
kuumutusseade

kuumutus
[nimisõna, substantiiv]
kuumutamine

kuunar
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe- või enamamastiline, hrl kahvelpurjedega purjekas

2. kahe v enama mastiga purjekas

kuunarpark
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme- või enamamastiline purjelaev, mille esimastis on raapurjed ja teistes pikipurjed

2. liik purjekaid

kuunarprikk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahemastiline kiire purjelaev, mille esimastis on raapurjed, tagamastis kahvelpurjed

2. kahemastiline purjekas

kuunduma
[tegusõna, verb]
Kuu pinnal maanduma

kuune
[omadussõna, adjektiiv]
1. üks kuu vana või nii kaua kestev

2. ühe kuu jooksul toimunud, esinenud vms

kuunorm
[nimisõna, substantiiv]
ühe kuu tavapärane kogus, üheks kuuks arvestatud määr

kuunägu
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune nägu (inimesel)

kuup
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) keha, mis koosneb kuuest võrdsest ruudukujulisest küljest, korrapärane kuustahukas, mille kõik mõõtmed on võrdsed

2. korrapärane kuustahukas

kuupaiste
[nimisõna, substantiiv]
1. kuukiirte helk, kuuvalgus

2. kuuvalgus

kuupaisteline
[omadussõna, adjektiiv]
kuupaistega, kuupaistest valgustatud

kuupaistene
[omadussõna, adjektiiv]
kuupaistega, kuupaistest valgustatud

kuupaistetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma kuupaisteta

kuupalgaline
[nimisõna, substantiiv]
kindlat kuupalka saav inimene

kuupalk
[nimisõna, substantiiv]
ühe kuu eest saadav töötasu (makstakse hrl kord kuus)

kuupdetsimeeter
[nimisõna, substantiiv]
ruumalaühik, mille aluseks on kuup, mille serva pikkus on 1 detsimeeter, 1/1000 kuupmeetrit

kuupikkune
[omadussõna, adjektiiv]
kuu aega kestev või kestnud

kuupilet
[nimisõna, substantiiv]
ühe kuu pikkuse kehtivusajaga sõidupilet vms pääsetäht

kuupima
[tegusõna, verb]
arvu kolmandat astet leidma

kuupjalg
[nimisõna, substantiiv]
ruumimõõt, umbes 28 dm^3

kuupjas
[omadussõna, adjektiiv]
kuubitaoline

kuupjuur
[nimisõna, substantiiv]
arvu kolmanda astme juur, kolmega astendamise pöördtehe

kuupkapiteel
[nimisõna, substantiiv]
kuupi meenutav sambakapiteel, mille alumised nurgad on ümardatud

kuupkilomeeter
[nimisõna, substantiiv]
ruumalaühik, mille aluseks on kuup, mille serva pikkus on 1 kilomeeter, 1 000 000 000 kuupmeetrit

kuuplaan
[nimisõna, substantiiv]
plaan, tegevuskava ühe kuu kohta

kuupluu
[nimisõna, substantiiv]
labajala välisküljel kandluu ja viimaste varvaste pöialuu vahel asuv luu

kuupmeeter
[nimisõna, substantiiv]
ruumalaühik, mille aluseks on kuup serva pikkusega 1 meeter

kuupmillimeeter
[nimisõna, substantiiv]
ruumalaühik, mille aluseks on kuup, mille serva pikkus on 1 millimeeter, 1/1 000 000 000 kuupmeetrit

kuupmõõt
[nimisõna, substantiiv]
ruumalaühikut sisaldav mõõt (nt kuupsüld, kuupmeeter)

kuupoolik
[nimisõna, substantiiv]
poolkuu

kuupsatelliit
[nimisõna, substantiiv]
kosmoseuuringuteks ehitatud väike (kuubikujuline) tehiskaaslane

kuupsentimeeter
[nimisõna, substantiiv]
ruumalaühik, mille aluseks on kuup, mille serva pikkus on 1 sentimeeter, 1/1 000 000 kuupmeetrit (mootori vm mahumõõduna)

kuupsüld
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ruumimõõt, umbes 9,7 m^3

2. endisaegne ruumimõõt

kuupuhastus
[nimisõna, substantiiv]
1. suguküpse naise emaka tsükliline vereeritus

2. naise kehas kord kuus toimuv protsess, mil tupest väljub veri

kuupvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
kolmanda astme algebraline võrrand

kuupäev
[nimisõna, substantiiv]
1. päeva järjekorranumber kuus (sageli koos kuu nimetamisega)

2. märkus dokumendil, kirjal vms selle kirjutamise päeva ja kuu (ka aasta) kohta

3. number, mis näitab päeva järjekorda kuus, sageli koos kuu ja aasta numbritega

kuupäevaline
[omadussõna, adjektiiv]
kuupäeva(de)ga seotud

kuupäevaraja
[nimisõna, substantiiv]
Maa põhja- ja lõunapooluse vaheline kokkuleppeline ühendusjoon, mis eraldab kohaliku või vööndiaja arvestuses eri kuupäevaga alasid

kuupäevarohi
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kollaste õite ja lillakate lehtedega mürgine rohttaim, mis poolparasiidina kinnitub teiste taimede juurtele

2. rohttaim

kuupäevastama
[tegusõna, verb]
kuupäevaga varustama

kuur
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge ehitusega kõrvalhoone peamiselt materjalide, tööriistade, liiklusvahendite hoidmiseks

2. kõrvalhoone

kuur
[nimisõna, substantiiv]
1. süstemaatiline, plaanipäraselt teostatav ravijärk

2. süstemaatiline ravijärk

kuuria
[nimisõna, substantiiv]
paavstivõimu kõrgeim valitsusorgan

kuurialune
[nimisõna, substantiiv]
lihtsa ehitusega kuur või katusealune

kuuriided
[nimisõna, substantiiv]
1. suguküpse naise emaka tsükliline vereeritus

2. naise kehas kord kuus toimuv protsess, mil tupest väljub veri

kuurits
[nimisõna, substantiiv]
1. (omaaegne kalapüügivahend:) kahest jalasetaolisele aluspuule kinnitatud võrgupoolest koosnev püünis, mida veeti veekogu põhja mööda

2. madalveepüünis

kuurium
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 96

2. radioaktiivne tehiselement

kuurort
[nimisõna, substantiiv]
hrl mereäärne asustatud koht, kus saab veeta puhkust

kuurortlinn
[nimisõna, substantiiv]
mere ääres vm looduskaunis kohas asuv linn, kus on palju hotelle ja puhkamis- või sportimisvõimalusi

kuurortravi
[nimisõna, substantiiv]
taastav, hrl kümblus- vms protseduure sisaldav ravi sanatooriumis vm puhkeasutuses, sanatoorne ravi

kuursaal
[nimisõna, substantiiv]
1. koosviibimis- ja lõbustuskoht suvitusrannas, kus hrl on kontserdisaal ja restoran

2. kontserdi- ja koosviibimishoone kuurordis

kuurvürst
[nimisõna, substantiiv]
1. Saksa-Rooma riigis vürst, kel oli Saksa keisri valimise õigus

2. valijavürst Saksa riikides

kuus
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 6

2. arv 6

kuusapp
[nimisõna, substantiiv]
halonähtusena Kuu kõrval paistev valkjas kettakujuline kujutis

kuuseehe
[nimisõna, substantiiv]
jõulu- või näärikuusele riputatav ehe

kuusehalg
[nimisõna, substantiiv]
kuusepaku lõhkumisel saadud halg

kuusehekk
[nimisõna, substantiiv]
kuuskedest hekk nt tuule tõkestamiseks või maa-ala piiramiseks

kuuseistandik
[nimisõna, substantiiv]
hrl mittemetsamaale istutatud (noor) kuusemets

kuuseistik
[nimisõna, substantiiv]
seemikust või pistikust alatisele kasvukohale istutamiseks kasvatatud noor kuusetaim

kuusejalg
[nimisõna, substantiiv]
tugi või tugedega anum, millesse pannakse jõulukuusk

kuusekaunistus
[nimisõna, substantiiv]
jõulude ajal (toas või õues) kuuse kaunistamiseks kasutatav ese (nt maiustus, kuuseehe, küünal)

kuuse-kooreürask
[nimisõna, substantiiv]
kuusetüvesid kahjustav läikivpruun mardikas

kuusekultuur
[nimisõna, substantiiv]
istutatud või külvatud (noored) kuusetaimed

kuuse-käbilind
[nimisõna, substantiiv]
kuuseseemnetest toituv tugevate ristamisi nokatippudega lind

kuusekänd
[nimisõna, substantiiv]
pärast kuuse langetamist juurestikule jääv tüveosa

kuuselatt
[nimisõna, substantiiv]
kuusepuust latt

kuuselaud
[nimisõna, substantiiv]
kuusepalgist saetud laud

kuuselt
[määrsõna, adverb]
ühe kuu vanusena

kuuselõhn
[nimisõna, substantiiv]
(hrl jõulukuuse või kuuseokste lõhna kohta toas)

kuusemets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on kuusk

kuusenoorendik
[nimisõna, substantiiv]
kuni paarikümneaastane noor kuusemets

kuusepalk
[nimisõna, substantiiv]
langetatud kuuse laasitud tüvi või selle osa

kuusepihklane
[nimisõna, substantiiv]
must mardikas, kelle tõugud kahjustavad kuusekoort ja -käbisid

kuusepuistu
[nimisõna, substantiiv]
kuuskede enamusega puistu

kuusepuit
[nimisõna, substantiiv]
1. kuusepuupuit materjalina

2. see puu materjalina

kuusepuu
[nimisõna, substantiiv]
1. igihaljas tiheda koonusja võraga okaspuu

2. okastega puu, mille inimesed jõuludeks tuppa toovad

kuuseriisikas
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kuuskede läheduses kasvav oranž- või telliskivipunane roheka varjundiga väga hea söögiseen

2. seen

kuuseseemik
[nimisõna, substantiiv]
seemnest kasvatatud kuusetaim

kuuseseen
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kuuskede läheduses kasvav oranž- või telliskivipunane roheka varjundiga väga hea söögiseen

2. seen

kuusesikk
[nimisõna, substantiiv]
must, pruunide kattetiibadega lame mardikas, kelle tõugud kahjustavad kuusepuitu

kuusetihnik
[nimisõna, substantiiv]
tihe kuusemets

kuusetukk
[nimisõna, substantiiv]
väike kuusik

kuusik
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on kuusk

kuusirp
[nimisõna, substantiiv]
poolkuust kitsamana paistev kuu

kuusk
[nimisõna, substantiiv]
1. igihaljas tiheda koonusja võraga okaspuu

2. okastega puu, mille inimesed jõuludeks tuppa toovad

kuuskant
[nimisõna, substantiiv]
(kuuskantmutri või kuuskantvõtme kohta)

kuuskantmutter
[nimisõna, substantiiv]
kuue kandiga mutter

kuuskantvõti
[nimisõna, substantiiv]
riist kuuskantmutri kinni- ja lahtikeeramiseks

kuuskhein
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogude kaldavees ja mudastel kallastel kasvav püstiste varte ja ringjalt ümber varte paiknevate okkataoliste lehtedega rohttaim

2. veetaim

kuuskjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. soodes ja soistel niitudel kasvav tugeva sirge varrega poolparasiitne rohttaim

2. rohttaim

kuuskne
[omadussõna, adjektiiv]
kuusepuust tehtud

kuuskümmend
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 60

2. 60

kuusnurk
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, millel on kuus tippu, mis on ühendatud sirglõikudega

kuusnurkne
[omadussõna, adjektiiv]
kuusnurga kujuga

kuuspakk
[nimisõna, substantiiv]
kuue kaupa pakitud kaup (nt õllepurgid)

kuussada
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 600

2. 600

kuustahukas
[nimisõna, substantiiv]
1. hulktahukas, millel on kuus tahku

2. kuue tahuga hulktahukas

kuusteist
[arvsõna, numeraal]
arv 16

kuusteistkümmend
[arvsõna, numeraal]
arv 16

kuusõõr
[nimisõna, substantiiv]
(poeetilisemas stiilis:) täiskuu

kuut
[nimisõna, substantiiv]
väike ehitis koera vm looma eluasemeks õues

kuut
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne väike lame veesõiduk

kuutasu
[nimisõna, substantiiv]
1. igakuiselt makstav tasu

2. kuupalk

kuutasuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuu kaupa makstav

2. kuutasu alusel töötav

kuuteenistus
[nimisõna, substantiiv]
ühe kuu palk vm teenitud tasu

kuuti
[määrsõna, adverb]
kuude viisi

kuutoodang
[nimisõna, substantiiv]
toodang ühes kuus

kuutõbi
[nimisõna, substantiiv]
osalise une seisund, mille puhul (haige) inimene käib ja tegutseb lahtisilmi, kuid tajub ümbritsevat piiratult ja hiljem oma tegevust ei mäleta

kuutõbine
[nimisõna, substantiiv]
osalise une seisundis olev inimene, kes käib ja tegutseb lahtisilmi, kuid tajub ümbritsevat piiratult ja hiljem oma tegevust ei mäleta

kuutõverohi
[nimisõna, substantiiv]
puisniitudel ja metsas kasvav väikeste valgete või rohekasvalgete, alaspidi rippuvate õitega rohttaim, ka ilutaim

kuutöötasu
[nimisõna, substantiiv]
ühes kuus saadav töötasu

kuu-uurija
[nimisõna, substantiiv]
Kuud uuriv eriteadlane

kuuvalge
[nimisõna, substantiiv]
kuuvalgus, kuupaiste

kuuvalu
[nimisõna, substantiiv]
kuuvalgus

kuuvanune
[omadussõna, adjektiiv]
üks kuu vana

kuuvarjutus
[nimisõna, substantiiv]
kuuvalguse puudumine, mis on tingitud ümber Maa tiirleva Kuu sattumisest Maa varju

kuuveerand
[nimisõna, substantiiv]
taevavõlvil sirbina paistev Kuu esimene või viimane veerand

kuuviisi
[määrsõna, adverb]
kuu aja kaupa

kuuvikerkaar
[nimisõna, substantiiv]
taevas vaadeldav tuhm vikerkaar, mis tekib kuuvalguse murdumisel ja peegeldumisel veepiiskades

kuu-võtmehein
[nimisõna, substantiiv]
kuivematel niitudel kasvav läikivate lehtedega sõnajalgtaim

kuuüür
[nimisõna, substantiiv]
ühe kuu eest makstav üür

kuva
[nimisõna, substantiiv]
1. kuvaril või valgusreklaamis tekkiv nähtav kujutis

2. silmanähtav kujutis

kuvalda
[nimisõna, substantiiv]
suur raske vasar, mida kasutatakse hrl millegi lammutamiseks või lõhkumiseks

kuvama
[tegusõna, verb]
1. infot ekraanil kujutisena nähtavaks tegema (nt telefonis, valgusreklaamis, kvartskella näidikul)

2. infot silmanähtavaks tegema

kuvand
[nimisõna, substantiiv]
1. avalikkuses loodud kujutluspilt esemest, olendist või nähtusest

2. avalik kujutluspilt

kuvanduma
[tegusõna, verb]
mingisugusena näima

kuvanope
[nimisõna, substantiiv]
hrl graafikafailina salvestatud pilt arvuti või nutiseadme kuvaril parajasti näha olevast visuaalsest informatsioonist

kuvaprojektor
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võtab arvutist vm seadmest vastu videosignaali ja projitseerib sellekohase kujutise seinaekraanile

kuvar
[nimisõna, substantiiv]
andmeid ekraanile väljastav seade (nt lauaarvuti osana)

kuvatõmmis
[nimisõna, substantiiv]
hrl graafikafailina salvestatud pilt arvuti või nutiseadme kuvaril parajasti näha olevast visuaalsest informatsioonist

kuveitlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuveidi kodanik või elanik

2. Kuveidi päritolu inimene

kuvertüür
[nimisõna, substantiiv]
glasuurimisšokolaad, mis sisaldab rohkem kakaovõid, sulab ühtlasemalt ja sobib seetõttu tortide ja käsitöökommide katteks

kuväär
[nimisõna, substantiiv]
paberist ümbris, millesse asetatakse lähetatav kiri

kuvöös
[nimisõna, substantiiv]
1. tehiskliimaga aparaat enneaegse või haige vastsündinu hoidmiseks

2. inkubaator enneaegse lapse v haige vastsündinu hoidmiseks

kv
1. üks neljast kolme kuu pikkusest perioodist aastas, veerand aastat

2. veerand aastat (algusega 1. jaanuar, 1. aprill, 1. juuli või 1. oktoober)

kvaader
[nimisõna, substantiiv]
1. täisnurkselt tahutud, puhtalt töödeldud välispinnaga ehituskivi

2. täisnurkselt tahutud ehituskivi

kvaasi
pooleldi, peaaegu, mitte päris, eba-

kvaasikristall
[nimisõna, substantiiv]
korrapärase, kuid kordumatu mustriga kristall

kvaasiosake
[nimisõna, substantiiv]
füüsikas paljudest osakestest koosneva süsteemi kujuteldav, mõtteline osa

kvadraat
[nimisõna, substantiiv]
ruut (nt kaardil)

kvadraatne
[omadussõna, adjektiiv]
ruudukujuline

kvadrant
[nimisõna, substantiiv]
1. ringi või tasandi neljandik, kus raadiused või sirged on risti

2. ringi- v tasandiveerand

3. instrument taevakehade nurkkõrguse määramiseks

kvadrantiidid
[nimisõna, substantiiv]
Eestis aastavahetuse paiku nähtav meteoorivool, mis lähtub Lohe ja Karjase tähtkuju piirilt (nn Kvadrandi tähtkujust)

kvadratuur
[nimisõna, substantiiv]
1. kujundiga võrdpindse ruudu konstrueerimine

2. kujundi pindala või selle arvutamine

kvadrik
[nimisõna, substantiiv]
maastikul sõitmiseks mõeldud väike neljarattaline mootorsõiduk

kvadriljon
[arvsõna, numeraal]
(eri maades erinevalt:) 10^15 või 10^24

kvadro
[nimisõna, substantiiv]
1. kvadrofoonia

2. kvadrofooniline heli

kvadrofoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. (helitehnikas:) heli edastamine nelja kanali kaudu

2. neljakanaliline heliülekanne

kvadrofooniline
[omadussõna, adjektiiv]
heli ruumilisuse tajumist eriti loomutruult võimaldav, nelja kanali kaudu edastatav

kvadroon
[nimisõna, substantiiv]
(Ameerika ja Austraalia koloniaalühiskonnas:) inimene, kelle esivanemad olid veerandi osas Aafrikast ja kolmveerandi osas Euroopast

kvalifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingiks elukutseks või tööks vajalik ettevalmistuse, kohasuse aste, vastav omaduste määrang või hinnang (hrl kutseoskus, erialane ettevalmistus)

kvalifikatsioonieksam
[nimisõna, substantiiv]
mingi kutse saamiseks sooritatav eksam

kvalifikatsioonimäng
[nimisõna, substantiiv]
võistlusmäng edasipääsuks mingitele põhivõistlustele

kvalifikatsiooninorm
[nimisõna, substantiiv]
eelvõistluste piirnorm, mille täitjad pääsevad edasi võistlema

kvalifikatsioonitunnistus
[nimisõna, substantiiv]
teatud kvalifikatsiooni omamist tõendav dokument

kvalifikatsiooniturniir
[nimisõna, substantiiv]
turniir edasipääsuks põhivõistlustele

kvalifikatsioonivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
teatava piirnormiga eelvõistlus edasipääsuks põhivõistlustele

kvalifitseerima
[tegusõna, verb]
1. teatavaid omadusi, tunnuseid määrama või (sobivaks, mittesobivaks) hindama, nende alusel midagi määratlema või liigitama

2. väärtusastmesse v liiki arvama

Ühendtegusõnad: ümber kvalifitseerimaümber kvalifitseerima

kvalifitseeritud
[omadussõna, adjektiiv]
teatava erialase ettevalmistusega, vastava kutseoskusega

kvalifitseeruma
[tegusõna, verb]
1. teatavate omaduste, tunnuste põhjal mingisse liiki, klassi, järku liigituma

2. teatud väärtusastmesse arvatuks osutuma

Ühendtegusõnad: ümber kvalifitseerumaümber kvalifitseeruma

kvalitatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. sisuliste, olemuslike omadustega, millegi headusega, väärtusega vms mittemõõdetava omadusega seostuv

2. omaduslik

kvalitee
[nimisõna, substantiiv]
(males:) vanker vastukaaluks vastasmängija odale või ratsule

kvaliteedihinne
[nimisõna, substantiiv]
toodangu või töö kvaliteedile antav hinne

kvaliteediline
[omadussõna, adjektiiv]
kvaliteeti puutuv

kvaliteedimärk
[nimisõna, substantiiv]
kauba, ürituse vms heale kvaliteedile või tasemele viitav märgis

kvaliteedinõue
[nimisõna, substantiiv]
tingimus vastata mingitele nõudmistele millegi headuse, kõrge väärtuse vm asjus, lähtudes millegi otstarbest

kvaliteedinäitaja
[nimisõna, substantiiv]
toodete kvaliteeti iseloomustav näitaja

kvaliteet
[nimisõna, substantiiv]
1. omadused, mis näitavad millegi headust või halbust, kõrget või madalat väärtust, lähtudes millegi otstarbest

2. omadused, mis näitavad, kui hea või halb miski on

kvaliteet
1. (toote kvaliteediklassi kohta:) eriti kvaliteetne, esmaklassiline

2. kvaliteedinõuetele vastav

kvaliteetaeg
[nimisõna, substantiiv]
mõtestatud tegevusega täidetud aeg, mis mingis mõttes on oluline, eriline, tulemuslik vms, nt pere vm lähedastega koos veedetud aeg või hobile pühendatud aeg

kvaliteetleht
[nimisõna, substantiiv]
asjaliku, tasakaaluka sisu ja käsitluslaadiga (suureformaadiline) ajaleht (vastandatult tabloidile)

kvaliteetne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingite omaduste poolest väga hea, kõrgelt hinnatud (lähtudes millegi otstarbest)

2. hea kvaliteediga

3. hea kvaliteediga

kvaliteetvein
[nimisõna, substantiiv]
teatud viinamarjasortidest, pika laagerdumisajaga ning kindlate valmistamisnõuete järgi tehtud vein

kvant
[nimisõna, substantiiv]
füüsikalise suuruse vähim osake, seisumassita elementaarosake, mis ei saa olla paigalolekus

kvantarvuti
[nimisõna, substantiiv]
ülivõimas arvuti, mis kasutab info töötlemiseks elementaarosakeste käitumist, kvantmehaanika nähtusi

kvantelektroonika
[nimisõna, substantiiv]
optika, raadiofüüsika ja elektroonika piirialale kuuluv teaduse ja tehnika haru, mis käsitleb koherentse elektromagnetkiirguse tekitamist, kiirguse ja aine mittelineaarset vastastikmõju ning sellel mõjul põhinevaid seadmeid

kvantfüüsika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis hõlmab aatomisiseste osakeste käitumist ja kiirgust ning põhineb ideel, et energia esineb eraldatavate jagamatute suuruste ehk kvantidena

kvantgeneraator
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetkiirguse generaator, mille töö põhineb kvantsüsteemide (aatomite, ioonide, molekulide, kristallide, aatomituumade) indutseeritud kiirguse omadustel

kvantifitseerima
[tegusõna, verb]
teatud omadusi mõõtma või arvuliste näitajate kaudu väljendama (nt teadmisi, sportlikke võimeid pallides)

kvantima
[tegusõna, verb]
füüsikalisi suurusi matemaatiliselt operaatoritega kirjeldama

kvantitatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
mõõdetava näitajaga iseloomustatav, hrl hulga ja suurusega seostuv

kvantiteedinäitaja
[nimisõna, substantiiv]
millegi kvantiteeti, koguselist suurust iseloomustav näitaja

kvantiteeriv
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värssidega seoses:) silpide või häälikute ajaliste pikkuste (ja rõhu) vaheldumisel põhinev

2. välteline

kvantiteet
[nimisõna, substantiiv]
millegi mõõdetavad omadused, hrl kogus, hulk või suurus (hrl vastanduses kvaliteedile)

kvantkeemia
[nimisõna, substantiiv]
kvantmehaanika ja statistilise füüsika meetodeid rakendav keemia haru

kvantkell
[nimisõna, substantiiv]
täpne ajamõõtmisseade, mille töötamine põhineb aatomites toimuvatel võnkumistel

kvantmehaanika
[nimisõna, substantiiv]
teoreetilise füüsika haru, mis käsitleb mikroobjektide (osakeste ja nende süsteemide) omadusi ning nende objektidega toimuvaid protsesse

kvantor
[nimisõna, substantiiv]
loogiline operaator, mis iseloomustab esemete (või predikaadi) valdkonda, mille kohta loogiline avaldis käib

kvantpunkt
[nimisõna, substantiiv]
fluorestseeriv pooljuhtmaterjali nanoosake, mille optilised omadused olenevad tema läbimõõdust

kvantripats
[nimisõna, substantiiv]
mineraalirikkast pruunist laavakivist tehtud kaelaehe, millel usutakse olevat eriline vägi, mis peituvat kvantfüüsika ja nanotehnoloogia koosmõjus

kvantteooria
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis hõlmab aatomisiseste osakeste käitumist ja kiirgust ning põhineb ideel, et energia esineb eraldatavate jagamatute suuruste ehk kvantidena

kvanttäpp
[nimisõna, substantiiv]
fluorestseeriv pooljuhtmaterjali nanoosake, mille optilised omadused olenevad tema läbimõõdust

kvantum
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav hulk mingit ainet, materjali vm asja

2. ainete või esemete kohta: hulk

kvark
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevas vastastikmõjus osalev elementaarosake, mis vabas olekus ei esine ning mis moodustab liitosakesi hadroneid

2. murdarvulise laenguga osake

kvart
[nimisõna, substantiiv]
1. seitsmest alushelist koosneva diatoonilise helirea neljas aste

2. nelja astme suurune intervall kahe sellise heli vahel

kvartaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kvartali-, ühe kvartali jooksul toimunud, esinenud, kogunenud vms

kvartaalselt
[määrsõna, adverb]
kvartali kaupa, igas kvartalis

kvartal
[nimisõna, substantiiv]
1. üks neljast kolme kuu pikkusest perioodist aastas, veerand aastat

2. veerand aastat (algusega 1. jaanuar, 1. aprill, 1. juuli või 1. oktoober)

kvartaliaruanne
[nimisõna, substantiiv]
aruanne kolme kuu jooksul toimunud majandustegevuse, tehtud kulutuste vm kohta

kvartalieelarve
[nimisõna, substantiiv]
tulude ja kulude arvutlus eeloleva kvartali kohta, raha kasutamise plaan eelolevaks kvartaliks

kvartalisiht
[nimisõna, substantiiv]
metsakvartaleid eraldav sirge põõsastest ja puudest puhastatud maariba

kvarteroon
[nimisõna, substantiiv]
(Ameerika ja Austraalia koloniaalühiskonnas:) inimene, kelle esivanemad olid veerandi osas Aafrikast ja kolmveerandi osas Euroopast

kvartertekk
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva peatekist kõrgem tekk laeva ahtriosas

2. tagumine kõrgem laevatekk

kvartett
[nimisõna, substantiiv]
neljast esinejast (kuuest häälest või muusikariistast) koosnev ansambel

kvartformaat
[nimisõna, substantiiv]
(trükitööstuses:) formaat, mille puhul paberipoogen on murtud neljaks ja moodustab 8 lehekülge

kvartkaust
[nimisõna, substantiiv]
(trükitööstuses:) formaat, mille puhul paberipoogen on murtud neljaks ja moodustab 8 lehekülge

kvarts
[nimisõna, substantiiv]
suure kõvadusega kivimite koostismineraal, ka poolvääriskivi

kvartsdioriit
[nimisõna, substantiiv]
kvartsist ja dioriidist koosnev kristalliteraline (rohekas)hall süvakivim

kvartsekstakord
[nimisõna, substantiiv]
kolmkõla tuletatud kuju (nn 2. pööre), milles madalaimaks heliks on kvint

kvartsiit
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kvartsist koosnev hele kristalliteraline tihe moondekivim

2. moondekivim

kvartskell
[nimisõna, substantiiv]
kvartskristalli võnkesagedusel põhineva mehhanismiga kell

kvartskiiritus
[nimisõna, substantiiv]
kvartslambiga (ultraviolettkiirgusega) kiiritamine

kvartsklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. kvartsist valmistatud kuumuskindel klaas

2. looduses esinev korrapäratu struktuuriga kvarts

kvartslamp
[nimisõna, substantiiv]
kvartsklaasist pirni või toruga ultraviolettlamp

kvartsliiv
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kvartsi teradest koosnev liiv, mida kasutatakse nt klaasitööstuses, ehitusmaterjalide valmistamiseks

kvartsliivakivi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kvartsist koosnev liivakivi

kvartsporfüür
[nimisõna, substantiiv]
happeline vulkaaniline kivim, mille põhimassis esineb suuri kvartsi ja päevakivide kristalle

kvartventiil
[nimisõna, substantiiv]
tromboonil asuv seade, mille avamisel pikeneb pilli toru, mis omakorda lihtsustab pilli mängimist

kvasar
[nimisõna, substantiiv]
1. kauge ja äärmiselt ere, varases arengufaasis oleva galaktika tuum

2. tähesarnane võimsa raadiokiirguse allikas

kvaternaar
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline ajastu, uusaegkonna noorim, praegugi jätkuv osa, mille kestel kujunesid ladestu kivimid

2. uusaegkonna noorim ajastu

kvaternaarigeoloog
[nimisõna, substantiiv]
geoloogiateadlane, kes uurib kvaternaaris kujunenud setteid ja pinnavorme, sealseid loodusolusid ning muid selle ajastuga seostuvaid nähtusi

kvaternaarigeoloogia
[nimisõna, substantiiv]
geoloogia haru, mis uurib kvaternaaris kujunenud setteid ja pinnavorme, kvaternaari loodusolusid ning muid selle ajastuga seostuvaid nähtusi

kvaternaarne
[omadussõna, adjektiiv]
uusaegkonna noorima geoloogilise ajastuga seotud, kvaternaarist pärinev

kveeker
[nimisõna, substantiiv]
võrdsust, heategevust, kristlikku patsifismi propageeriva protestantliku usuvoolu esindaja Inglismaal, USA-s, Kanadas vm

kveen
[nimisõna, substantiiv]
ühe Põhja-Norras elava rahva liige

kveeršlaag
[nimisõna, substantiiv]
kaevanduskäik, mis läbib rõhtsalt aherkivimite kihte, ühendades kaevandatava kivimi kihte pidi kulgevaid käike omavahel ja šahtiga

kvestor
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Parlamendi ametnik, kes vastutab parlamendiliikmeid ja nende töötingimusi puudutavate haldus- ja finantsküsimuste eest

kvietism
[nimisõna, substantiiv]
usulis-eetiline õpetus, mis jutlustab passiivset kaemuslikku ellusuhtumist, jumala tahtele alistumist ja kõigega leppimist

kvietist
[nimisõna, substantiiv]
1. kvietismi tunnistaja

2. vaikne alistuja

kviitung
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalik tõend raha, vara, dokumentide vm vastuvõtmise kohta

2. kirjalik tõend raha vastuvõtmise kohta

kvint
[nimisõna, substantiiv]
1. seitsmest alushelist koosneva diatoonilise helirea viies aste

2. viie astme suurune intervall kahe sellise heli vahel

3. heliredeli viies aste

4. vastav intervall

kvintakord
[nimisõna, substantiiv]
kolmest (tertsidena asetatud) helist koosnev akord, mille äärmised helid moodustavad kvindi

kvintal
[nimisõna, substantiiv]
eri aegadel erineva suurusega, tänapäeval umbes 100 kilole (ehk tsentnerile) vastav massiühik mitmes riigis

kvintessents
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige olulisem osa, millegi peamine tuum

2. olulisim osa, põhituum

kvintett
[nimisõna, substantiiv]
viiest esinejast (viiest häälest või muusikariistast) koosnev ansambel

kvintiljon
[arvsõna, numeraal]
(eri maades erinevalt:) 10^18 või 10^30

kviriit
[nimisõna, substantiiv]
Rooma riigi täieõiguslik kodanik

kvisling
[nimisõna, substantiiv]
kollaboratsionist, rahvareetur

kviteerima
[tegusõna, verb]
millelegi mingil viisil reageerima, midagi sel moel vastu võtma

kvoodimaa
[nimisõna, substantiiv]
Liivimaa kubermangus 1849. aasta talurahvaseadusega talumaast mõisnike käsutusse eraldatud osa

kvoodipagulane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on Euroopa Liitu saabunud mujalt ning kelle ümberpaigutamisel võetakse aluseks liikmesriikidele kehtestatud vastuvõtmise kvoodid

kvoorum
[nimisõna, substantiiv]
1. koosoleku või istungi otsustusvõimelisuseks tarvilik liikmete arv

2. koosoleku otsustusvõimelisuseks tarvilik liikmete arv

kvoot
[nimisõna, substantiiv]
tervikust (hrl millegi kogusest) mingiks sihipäraseks otstarbeks (teatavaks ajaks) määratud osa, millegi jaoks kehtestatud piirmäär

kvootemaa
[nimisõna, substantiiv]
Liivimaa kubermangus 1849. aasta talurahvaseadusega talumaast mõisnike käsutusse eraldatud osa

kvotatiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kõneviis, mis väljendab väljendab kaudset, kelleltki kolmandalt kuuldud väidet (nt ta olevat surnud)

kvoteerima
[tegusõna, verb]
teatavat piirmäära, kvooti kindlaks määrama

kväär
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle seksuaalne või sooidentiteet ei vasta heteronormatiivsuse ootustele või ei allu binaarsele soojaotusele (inimkonna liigitusele naisteks ja meesteks)

kväärima
[tegusõna, verb]
traditsioonilisi binaarseid soolisuse ja seksuaalsuse kategooriaid (nt mees-naine, heteroseksuaalsus-homoseksuaalsus) hägustama

kõbi
[nimisõna, substantiiv]
vana inimene (sagedamini mees)

kõbima
[tegusõna, verb]
1. kohendama, vähekese parandama, korda seadma

2. millegi kallal tasapisi nokitsema

kõbin
[nimisõna, substantiiv]
kerge koputuse heli, vaikne õrn krõbin

kõbisema
[tegusõna, verb]
krõbisema, sahisema

kõbistama
[tegusõna, verb]
kergeid koputuse helisid tekitama, sellisel moel liikuma

kõbjas
[nimisõna, substantiiv]
kuiv habras pehme puukäsn

kõblas
[nimisõna, substantiiv]
varrest ja selle külge nurga all kinnitatud (raud)terast koosnev maaharimisriist pinnase kobestamiseks, umbrohu hävitamiseks vms töödeks

kõbus
[omadussõna, adjektiiv]
hea tervise juures, kräbe (olgugi hrl vana)

kõder
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) kaunataoline, pikuti kaheks poolmeks avanev kahepesaline (vaheseinaga) avavili, mille pikkus ületab laiuse vähemalt kolm korda

2. ristõieliste vili

kõdersamblad
[nimisõna, substantiiv]
klass lameda tallusega sammaltaimi

kõdi
[nimisõna, substantiiv]
1. naha kergel puudutamisel või silitamisel tekkiv närviärritus, mis kutsub esile reflektoorseid tõrjeliigutusi, naeru vms

2. närviärritus

kõdistama
[tegusõna, verb]
1. naha kerge puudutamise või silitamisega närviärritust tekitama

2. kõdi tegema

kõdisti
[nimisõna, substantiiv]
1. naise välissuguelund häbemepilu eesosas, mis koosneb kahest korgaskehast

2. naise välissuguelund

kõditama
[tegusõna, verb]
teravalt, meeldivalt erutama, kerget närvipinget tekitama

kõditavalt
[määrsõna, adverb]
kergelt (ja meeldivalt), erutavalt, irriteerides

kõditus
[nimisõna, substantiiv]
kõditamine, kõdi

kõdrake
[nimisõna, substantiiv]
pikuti kaheks poolmeks avanev kõder, mille pikkus ületab laiuse vähem kui kolm korda

kõdrake
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) kaunataoline, pikuti kaheks poolmeks avanev vaheseinaga vili, mille pikkus ületab laiuse vähem kui kolm korda

2. lühike kõder

kõdrik
[nimisõna, substantiiv]
tugeva küüslaugulõhnaga rohttaim

kõdritsema
[tegusõna, verb]
kõtru avama, kauntest vabastama

kõdu
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilise ainese, peamiselt taimejäänuste pooleldi mullastunud lagunemissaadus

kõduhunnik
[nimisõna, substantiiv]
kõdunevatest lehtedest vms koosnev hunnik

kõdu-koralljuur
[nimisõna, substantiiv]
1. korallikujulise risoomiga klorofüllita kollakasroheline rohttaim

2. rohttaim

kõdukärblased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond mõne millimeetri pikkuseid putukaid (kärbseid)

kõdulink
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline viide, mis ei vii kusagile, sest on vigane või on sihtobjekt kõrvaldatud või on server ajutiselt või alaliselt välja lülitatud, katkine link

kõduma
[tegusõna, verb]
kõdunema

kõdumuda
[nimisõna, substantiiv]
1. järvepõhja sadestunud, rikkalikult orgaanilist ainet sisaldav muda

2. järvepõhjas olev muda

kõdumuld
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilisest ainesest, kõdust tekkinud kerge kobe toitainerikas muld

kõdunema
[tegusõna, verb]
kõduks muutuma, lihtsamateks ühenditeks või aineteks muunduma

kõduoks
[nimisõna, substantiiv]
(puidul:) oks, mis on lagundunud astmeni, kus puit on kaotanud normaalse struktuuri

kõdupuu
[nimisõna, substantiiv]
kõdunenud puu või puit

kõdurajoon
[nimisõna, substantiiv]
linnaosa vm piirkond, kus paikneb (suur) kogum viletsas seisukorras (puu)maju

kõdusoo
[nimisõna, substantiiv]
kõdunenud turbaga soo

kõdustama
[tegusõna, verb]
orgaanilisi jäätmeid kääritama, sel viisil looduslikku väetist ehk komposti tegema

kõdusti
[nimisõna, substantiiv]
looduslik väetis, mis saadakse orgaaniliste jäätmete, turba, adru vms kääritamisel

kõdusõnnik
[nimisõna, substantiiv]
kõdunenud, mullataoline sõnnik väetisena

kõdutaim
[nimisõna, substantiiv]
1. lagunenud, surnud aines (nt roiskunud veekogus, kõdupuidus) elav ning sellest toituv taim

2. lagunenud surnud aines elav taim

kõhe
[omadussõna, adjektiiv]
1. (tunde kohta:) (kerge) kartuse tõttu ebamugav

2. kergelt hirmu peale ajav

3. veidi hirmus, ebamugav

kõhedik
[nimisõna, substantiiv]
miski kõhedust tekitav, nt õudusfilm, -jutt vms

kõhedus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamugavustunne, mis tekib kerge kartuse tõttu

2. kerge hirm

kõhelema
[tegusõna, verb]
1. kahevahel olema, mitme otsustuse vahel kõikuma, mitte teadma, kuidas toimida või mida teha

2. lõpliku otsustamisega viivitama

kõhetu
[omadussõna, adjektiiv]
kõhnavõitu, kokku kuivanud moega

kõhetuma
[tegusõna, verb]
1. kõhnaks, kokku kuivanuks muutuma

2. kuivetuma

kõhetumine
[nimisõna, substantiiv]
kõhnaks, kokkukuivanuks muutumine vananemise, nälgimise, halvatuse või tegevusetuse tagajärjel

kõhetus
[nimisõna, substantiiv]
kõhnaks, kokkukuivanuks muutumine vananemise, nälgimise, halvatuse või tegevusetuse tagajärjel

kõhevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (kergelt) ärevil või erutatud olekus

2. ärevil, elevil

kõhevile
[määrsõna, adverb]
(kergelt) ärevile või erutatud olekusse

kõhin
[nimisõna, substantiiv]
inimesest lähtuv vaikne kõlatu heli, eriti naer või jutusumin

kõhisema
[tegusõna, verb]
1. vaikset kõlatut heli tekitama

2. kahisema

kõhistama
[tegusõna, verb]
vaikselt, kõlatult naerma

kõhklema
[tegusõna, verb]
1. kahevahel olema, mitme otsustuse vahel kõikuma, mitte teadma, kuidas toimida või mida teha

2. lõpliku otsustamisega viivitama

kõhklematult
[määrsõna, adverb]
ilma et kõhkleks, kõhklemata, ilma kõhkluseta

kõhklemisi
[määrsõna, adverb]
ebaledes, kõhklusega

kõhklevalt
[määrsõna, adverb]
ebaledes, kõhklusega

kõhklus
[nimisõna, substantiiv]
1. otsustamisvõimetu nõutus, suutmatus valida

2. kahevahelolek

kõhkvel
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kahevahel, kõhklevana

2. kahevahel, täis kõhklusi

kõhkvele
[määrsõna, adverb]
1. kahevahele, kõhklevaks

2. kahevahele

kõhn
[omadussõna, adjektiiv]
1. (elusolendite kohta:) õhukese nahaaluse rasvkoega, vähese lihaga luudel

2. inimese või looma kohta: selline, kellel on väikeste ümbermõõtudega keha ja kes kaalub vähe

kõhnake
[omadussõna, adjektiiv]
kõhnapoolne või vähene

kõhnakene
[omadussõna, adjektiiv]
kõhnapoolne või vähene

kõhnapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
üsna kõhn, kõhnusele kalduv

kõhnard
[nimisõna, substantiiv]
kõhn inimene

kõhnavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
üsna kõhn, kõhnusele kalduv

kõhnenema
[tegusõna, verb]
1. kõhnemaks või väiksemaks muutuma

2. kõhnemaks jääma

kõhnetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (elusolendite kohta:) õhukese nahaaluse rasvkoega, vähese lihaga luudel

2. inimese või looma kohta: selline, kellel on väikeste ümbermõõtudega keha ja kes kaalub vähe

kõhnuke
[omadussõna, adjektiiv]
kõhnapoolne või vähene

kõhnukene
[omadussõna, adjektiiv]
kõhnapoolne või vähene

kõhnuma
[tegusõna, verb]
(elusolendi kohta:) kõhnaks jääma, kõhnemaks muutuma

kõhr
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) toesena talitlev kõrhkoest elund, mis on ühtaegu kõva ja elastne

kõhreline
[omadussõna, adjektiiv]
kõhrkoest

kõhrerakk
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhrkoe rakk (nt põlveliigeses)

2. kõhrkoe rakk, kondrotsüüt

kõhrestuma
[tegusõna, verb]
kõhreks muutuma

kõhrkalad
[nimisõna, substantiiv]
klass kalu, kellel on kõhrkoest sisetoes (siia kuuluvad nt haid, raid)

kõhrkasvaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhrerakkudest moodustunud healoomuline kasvaja

2. healoomuline kasvaja

kõhrkude
[nimisõna, substantiiv]
luukoest pehmem ja vetruvam tugikude

kõhrliidus
[nimisõna, substantiiv]
luid omavahel siduv plaadikujuline kõhrkoest koosnev ühendus (nt lõualuul, häbemeluul)

kõhrluused
[nimisõna, substantiiv]
rühm kiiruimseid kalu, kelle toeses on palju kõhre (hõlmab nt tuurasid)

kõht
[nimisõna, substantiiv]
1. rindkere ja vaagna vahel asetsev seedeelundeid sisaldav kehaosa

2. kehaosa, kuhu läheb toit pärast söömist ja mis asub rinna all

kõhtjalgsed
[nimisõna, substantiiv]
1. meres, magevees ja maismaal elavate (lubikojaga) limuste klass

2. limuste klass

kõhtmine
[omadussõna, adjektiiv]
kõhupoolel asetsev, kõhupoolesse puutuv

kõhtupidi
[määrsõna, adverb]
kõhuga, kõhust või kõhud vastamisi

kõhualune
[nimisõna, substantiiv]
looma, linnu või kala kõhupoolne külg, kõhupiirkond

kõhubeebi
[nimisõna, substantiiv]
laps, keda naine rasedana kannab

kõhugaas
[nimisõna, substantiiv]
seedimisel tekkivad gaasilised eritised maos ja sooltes

kõhugripp
[nimisõna, substantiiv]
hrl noroviiruse põhjustatud äge kõhulahtisus ja oksendamine

kõhuhaav
[nimisõna, substantiiv]
haav kõhupiirkonnas

kõhuhaigus
[nimisõna, substantiiv]
seedeelundite haigus

kõhuhingamine
[nimisõna, substantiiv]
sügav hingamine, mille puhul kasutatakse vahelihast ja kõhulihaseid ning kus õhuga täituvad kopsude alumised ja keskmised osad

kõhuhäda
[nimisõna, substantiiv]
(seedeelundi haiguse või häire, sageli kõhulahtisuse kohta)

kõhukas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimeste, loomade kohta:) suure kõhuga

kõhukelme
[nimisõna, substantiiv]
kõhuõõne seinu ja selles paiknevaid elundeid kattev õhuke niiske kest, kõhuõõne serooskest

kõhukelmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
kõhuõõnt vooderdava kesta põletik

kõhukelmeõõs
[nimisõna, substantiiv]
kõhukelme lestmete vaheline ruum

kõhukinnisus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus roe on väga kõva ning sooletühjendus normaalsest harvem

kõhukoobas
[nimisõna, substantiiv]
vahelihase, vaagnapõhja ja kõhuseintega piiratud kehaõõs

kõhukott
[nimisõna, substantiiv]
rihmadega kõhu peale kinnitatav kott imiku kandmiseks

kõhukramp
[nimisõna, substantiiv]
kramplik äge hootine kõhuvalu

kõhulahtisti
[nimisõna, substantiiv]
aine või ravim, mis kõhukinnisuse korral soodustab soolte tühjendamist

kõhulahtisus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, mida iseloomustab sage vedela rooja eritamine

kõhuli
[määrsõna, adverb]
1. pikali, lamaskil(e), nii et kõhupool satub allapoole või on allpool

2. pikali, nii et kõht on allpool

3. kõhuli asendisse või sellises asendis

kõhuliasend
[nimisõna, substantiiv]
kõhu peal maas olemise asend

kõhulihas
[nimisõna, substantiiv]
kõhuõõne eesseinas olev lihas (nt kõhusirglihas, kõhupõiklihas)

kõhulilamang
[nimisõna, substantiiv]
(hrl treenides:) kõhuli asend, hrl põrandal

kõhumure
[nimisõna, substantiiv]
(tühja kõhu, näljatunde kohta)

kõhunääre
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhuõõnes mao taga paiknev elund, mis seedenäärmena eritab seedenõret ja sisenõrenäärmena toodab hormoone (nt insuliini)

2. mao taga paiknev nääre

kõhunäärmenõre
[nimisõna, substantiiv]
nõre, mida kõhunääre toodab seedimiseks

kõhunäärmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
kõhunäärme kudede põletikuline kahjustus

kõhuori
[nimisõna, substantiiv]
hästi ja rohkesti süüa armastav, esimeses järjekorras toidu eest hoolt kandev inimene

kõhuorjus
[nimisõna, substantiiv]
söömise ülemäärane tähtsustamine, ka liigsöömine

kõhupekk
[nimisõna, substantiiv]
kõhupiirkonda kogunenud rasv (peamiselt siseelundite vahel ja sees)

kõhupool
[nimisõna, substantiiv]
kehapool, kus asub kõht

kõhupoolne
[omadussõna, adjektiiv]
kõhupoolel asetsev, kõhupoolesse puutuv

kõhupress
[nimisõna, substantiiv]
kõhuõõne siserõhu suurenemine kõhulihaste ja vahelihase kokkutõmbumisel, sellest tekkiv surve

kõhupuhitus
[nimisõna, substantiiv]
gaaside rohkus sooltes, sellest tingitud vaevused

kõhurasv
[nimisõna, substantiiv]
kõhupiirkonda kogunenud rasv (peamiselt siseelundite vahel ja sees)

kõhurohi
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhuvalu vm kõhuhädade leevendamiseks ja raviks kasutatav arstirohi

2. sel ettekäändel tarvitatav hrl kangem alkohoolne jook

kõhurääkija
[nimisõna, substantiiv]
kõhurääkimist oskav, seda demonstreeriv inimene

kõhurääkimine
[nimisõna, substantiiv]
kõnelemine huuli liigutamata, kus kume kõnehääl tekitatakse väljahingamisel kõrilihaste ja kõripealise abil

kõhusein
[nimisõna, substantiiv]
kõhuõõne sein

kõhusirglihas
[nimisõna, substantiiv]
kõhul olev lihas, mis algab häbemeluust ja kinnitub roietele ja rinnakule

kõhusoetõbi
[nimisõna, substantiiv]
bakteri Salmonella typhi tekitatud äge soolenakkus, eluohtlik üldhaigus

kõhusong
[nimisõna, substantiiv]
kõhuõõne elundi või koe väljasopistus kõhukatetesse või läbi nende

kõhusopp
[nimisõna, substantiiv]
(söömise, tühja kõhu tunde leevendamise kohta)

kõhutama
[tegusõna, verb]
pikaliasendis kõhuli olema või lohakalt, lõdvalt kuskil lebama

kõhutants
[nimisõna, substantiiv]
idamaine naistetants kõhu ja puusade hööritamisega

kõhutunne
[nimisõna, substantiiv]
(ette)aimav vaistlik tunne, intuitiivne teadmine

kõhutuul
[nimisõna, substantiiv]
1. (peeretamise, peeretuse kohta)

2. soolegaasid

kõhutõbi
[nimisõna, substantiiv]
(mitmesuguste soolenakkuste kohta)

kõhutäide
[nimisõna, substantiiv]
söök, toit, eine

kõhutäis
[nimisõna, substantiiv]
kõhtu täitev, küllalt suur kogus (söödavat, joodavat)

kõhutühi
[nimisõna, substantiiv]
1. (söömata oleku, näljatunde kohta)

2. näljatunne

kõhutühjus
[nimisõna, substantiiv]
1. (söömata oleku, näljatunde kohta)

2. näljatunne

kõhutüüfus
[nimisõna, substantiiv]
bakteri Salmonella typhi tekitatud äge soolenakkus, eluohtlik üldhaigus

kõhuuim
[nimisõna, substantiiv]
kala vm veelooma kõhtmine, kõhualune uim

kõhuuss
[nimisõna, substantiiv]
maos või sooltes parasiteeriv uss (nt solge)

kõhuvalu
[nimisõna, substantiiv]
1. valu kõhupiirkonnas

2. valu kõhus

kõhuvari
[nimisõna, substantiiv]
toit, söök

kõhuvesitõbi
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku kogunemine kõhuõõnde (inimesel või loomal)

kõhuviirus
[nimisõna, substantiiv]
(ägedat) kõhulahtisust, oksendamist vms põhjustav viirus, nt noro- või rotaviirus

kõhuvoolmed
[nimisõna, substantiiv]
1. ägedad lõikavad kõhuvaluhood, eriti gaasivalu imikutel või õõneselundite või juhade silelihaste kramplikest kokkutõmmetest tingitud valu

2. ägedad sisemised valud

kõhuõde
[nimisõna, substantiiv]
(voodikaaslase, armukese kohta)

kõhuõõs
[nimisõna, substantiiv]
vahelihase, vaagnapõhja ja kõhuseintega piiratud kehaõõs

kõhv
[nimisõna, substantiiv]
(suitsu)mahv

kõhvima
[tegusõna, verb]
1. tubaka vm mõnuaine põletamisel tekkivat suitsu sisse hingama ja seejärel välja puhuma

2. sigareti suitsu suu kaudu sisse hingama ja välja puhuma

kõhvitsema
[tegusõna, verb]
sõrmedega, nokaga vm tasakesti, vähehaaval tegutsema (nt sügades)

kõige
[määrsõna, adverb]
1. ülivõrret või ülivõrde laadset ühendit moodustav sõna

2. suuremal määral kui ükski teine samasse rühma kuuluv inimene, olend, asi või nähtus

kõige-kõigem
[omadussõna, adjektiiv]
üle kõige hea, kõigist teistest või kõigest muust parem

kõigekõigem
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on kõige parem, mis kõige rohkem meeldib

kõigekõrgem
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim üleloomulik olend või jõud, maailma looja ning valitseja

kõigekülgne
[omadussõna, adjektiiv]
mis tahes, kõikvõimalikke (eri) liiki asju hõlmav

kõigepealt
[määrsõna, adverb]
1. alguses, esimese asjana

2. kõige esimese tegevuse või asjana, alguses

kõigest
[määrsõna, adverb]
1. ainult, üksnes, kõigest

2. osutab, et midagi on vähem kui vaja või eeldatud

3. mitte rohkem kui

4. vähem kui vaja või loodetud

5. mitte rohkem kui

kõigesööja
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes tarvitab nii taimset kui loomset toitu

kõigeteadja
[nimisõna, substantiiv]
(enda arvates) väga tark, kõike teadev inimene

kõigeväeline
[omadussõna, adjektiiv]
kõike väge omav (hrl üks jumala atribuutidest)

kõigevägevam
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kellel on kõik vägi ja valitsus

kõigiti
[määrsõna, adverb]
1. igas suhtes, igas mõttes, igal moel

2. igas suhtes, igas mõttes

kõigusoojane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (loomade kohta:) ümbruse temperatuurist sõltuva, kõikuva kehasoojusega (nt kalad, kahepaiksed, roomajad)

2. muutuva kehasoojusega

kõigusoojasus
[nimisõna, substantiiv]
looma kehatemperatuuri sõltuvus ümbritseva keskkonna temperatuurist

kõigutama
[tegusõna, verb]
1. ühtlaselt edasi-tagasi (või üles-alla) liigutama

2. millegagi selliseid liigutusi tegema, midagi kõikuma panema

kõigutamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei saa kõigutada, vankuma panna ega ümber lükata

2. kindel, vankumatu

kõigutamatult
[määrsõna, adverb]
kindlameelselt, nii et nt positsioon, seisukoht pole vääratav

kõigutamatus
[nimisõna, substantiiv]
rahu puhul

kõik
[asesõna, pronoomen]
1. iga üksik mingist tervikust, viimane kui üks

2. iga inimene või asi mingist tervikust

3. iga üksik, viimane kui üks

kõikehaarav
[omadussõna, adjektiiv]
täielikult kaasa kiskuv

kõikehõlmav
[omadussõna, adjektiiv]
kõike enda alla võttev, ammendav või üldine

kõikemõistev
[omadussõna, adjektiiv]
kõigest aru saav, väga mõistev

kõikepidi
[määrsõna, adverb]
igas suhtes, igal (võimalikul) viisil

kõikesalliv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes piirideta tunnustab, sallib mis tahes asja

kõiketeadev
[omadussõna, adjektiiv]
iga asja teadev

kõiketeadja
[nimisõna, substantiiv]
(enda arvates) väga tark, kõike teadev inimene

kõikevõitev
[omadussõna, adjektiiv]
kõigest jagu saav, kõike võitev

kõikjal
[määrsõna, adverb]
1. igas kohas, kõikides kohtades

2. kõikides kohtades, igas kohas

kõikjaldane
[omadussõna, adjektiiv]
kõikjal olev, kõikjal leiduv

kõikjale
[määrsõna, adverb]
1. igasse kohta, kõikidesse kohtadesse

2. kõikidesse kohtadesse, igasse kohta

kõikjalolek
[nimisõna, substantiiv]
igavene kohal olemine igal pool (hrl jumala kohta)

kõikjalolu
[nimisõna, substantiiv]
igavene kohal olemine igal pool (hrl jumala kohta)

kõikjalt
[määrsõna, adverb]
1. igast kohast, kõikidest kohtadest

2. kõikidest kohtadest, igast kohast

kõikmõeldav
[omadussõna, adjektiiv]
vähegi mõeldav või kujutletav, väga mitmesugune

kõikne
[omadussõna, adjektiiv]
kõikjal toimuv, kõike hõlmav

kõiksepealt
[määrsõna, adverb]
kõigepealt

kõiksugu
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljudest eri liikidest, iga liiki või laadi

2. mis tahes, ükskõik milline

3. igat liiki, igat laadi

4. ükskõik milline

kõiksugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljudest eri liikidest, iga liiki või laadi

2. mis tahes, ükskõik milline

3. igat liiki, igat laadi

4. ükskõik milline

kõiksus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik olemasolev, kogu universumi aine ja ruum

2. universum

kõikteadja
[nimisõna, substantiiv]
(enda arvates) väga tark, kõike teadev inimene

kõikuma
[tegusõna, verb]
(eseme, sõiduki vms kohta:) edasi-tagasi, üles-alla vm viisil liikuma, õõtsuma või kiikuma

kõikumatu
[omadussõna, adjektiiv]
mittekõikuv, vääramatu, kindel

kõikumatult
[määrsõna, adverb]
1. nii et ei liigu edasi-tagasi, ei kõigu

2. täie kindlusega, vääramatult

kõikuv
[omadussõna, adjektiiv]
(taseme, tulemuse vm seisundi kohta:) mitte ühesugune või ühtlane, teatud piirides vahelduv

kõikvõimalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähegi mõeldav, vähegi võimalik, kõige erisugusem

2. väga mitmesugune, väga erinev

3. igasugune, mitmesugune, väga erinev

kõikvõimas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (jumalana) kõige üle valitsev

2. kõike suutev

kõikvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
võime suuta kõike teha, kõige üle valitseda

kõikväeline
[omadussõna, adjektiiv]
kõike väge omav (hrl üks jumala atribuutidest)

kõiv
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis tavaline hrl valgetüvelise koorega lehtpuu (ka -põõsas)

2. puu, mille tüvel on valge koor

kõkats
[nimisõna, substantiiv]
kerge ehitusega asi

kõks
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge löök

2. seda saatev heli

kõks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerge löögi heli

kõksama
[tegusõna, verb]
1. kergelt (pihta) lööma, kerge löögiga midagi tegema

2. kergelt lööma

kõksatama
[tegusõna, verb]
kõksti vastu minema

kõksima
[tegusõna, verb]
korduvalt kergelt (pihta) lööma, korduvate kergete löökidega midagi tegema

kõksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerge löögi heli

kõkutama
[tegusõna, verb]
(katkendlikult, veidi vaoshoitult) naerma

kõla
[nimisõna, substantiiv]
hääle, heli üldine värving

kõlaava
[nimisõna, substantiiv]
1. ava keelpilli kaanes (või põhjas)

2. keelpilli kaanes

kõlad
[nimisõna, substantiiv]
1. (vana aja vöökudumisvahend:) õhukesed ruudukujulised lauakesed, mille igas nurgas on auk lõimelõngade tarvis

2. vöökudumisriist

kõlaefekt
[nimisõna, substantiiv]
eesmärgipäraselt valitud helid või häälikud teatud muljete või meeleolude loomiseks

kõlaekraan
[nimisõna, substantiiv]
pind (tarind), millega peegeldatakse helilaineid soovitavas suunas (nt laululava rippkatus)

kõlahtama
[tegusõna, verb]
korraks kõlama

kõlajõud
[nimisõna, substantiiv]
(hääle, heli kohta:) kõla, kõlamise tugevus

kõlakamber
[nimisõna, substantiiv]
(sotsiaalvõrgustiku vms kohta, kus mingeid arvamusi, mõtteid võimendatakse ja kinnistatakse pideva kordamise ning teistlaadi ideede, seisukohtade eemalhoidmisega)

kõlakas
[nimisõna, substantiiv]
suust suhu liikuv jutt, sõnum vms, millel ei pruugi tõepõhja olla

kõlakast
[nimisõna, substantiiv]
pillil (puidust) kast kõla võimendamiseks

kõlakatus
[nimisõna, substantiiv]
kirikus kantsli kohal asetsev baldahhiinitaoline katus, mis peegeldab jutlustaja häält allapoole koguduse suunas

kõlakoda
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe avarduva lahtise küljega kerge ehitis vabaõhukontsertideks

2. vabaõhulava

kõlakujund
[nimisõna, substantiiv]
kahe või enama tekstilise elemendi kooskõlal (harvemini vastandusel, kontrastil või ebakõlal) põhinev stiilivõte (nt algriim, lõppriim)

kõlalaud
[nimisõna, substantiiv]
keelpilli ja keeltega klahvpilli (nt klaveri, klavessiini) pealmine pind, mis võtab vastu keelte võnked ja võimendab neid

kõlalehter
[nimisõna, substantiiv]
1. kõla tugevdav puhkpilli lehterjas osa

2. puhkpillil

kõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
pilliheli, hääle või häälduse kõlaga seotud

kõlaluule
[nimisõna, substantiiv]
luulevorm, mis pooleldi meenutab inimkõnet, pooleldi loitsu või laulu

kõlama
[tegusõna, verb]
1. (helide, häälte kohta:) kuuldav olema, kuuldavana levima

2. kui miski (näiteks hääl, muusika, heli) kostab või kõlab, siis seda on kuulda

Ühendtegusõnad: kokku kõlama, kokku kõlama, vastu kõlamavastu kõlama

kõlamünt
[nimisõna, substantiiv]
hääle või pilli eriomane kõla laad

kõlapilt
[nimisõna, substantiiv]
pillile, helisalvestisele, ansamblile vm iseloomulik kõla

kõlapind
[nimisõna, substantiiv]
1. (soodus) keskkond, kus millelgi on vastukõla, märgatav mõju

2. vastukaja

kõlapuhas
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) puhta kõlaga, puhtalt kõlav

kõlar
[nimisõna, substantiiv]
1. kasti või teise seadmesse monteeritud valjuhääldi(d)

2. seade, mis saadab näiteks arvutist või raadiost heli välja

kõlaräästas
[nimisõna, substantiiv]
kirikus kantsli kohal asetsev baldahhiinitaoline katus, mis peegeldab jutlustaja häält allapoole koguduse suunas

kõlasõna
[nimisõna, substantiiv]
häälikusümboolikaga sõna (nt määgima, vilksti, mütsak)

kõlatama
[tegusõna, verb]
kõlatehnikas esemeid valmistama, kõladega kuduma

kõlatama
[tegusõna, verb]
korraks kõlama

kõlatu
[omadussõna, adjektiiv]
tuhm, mittekõlav või vähese kõlavusega

kõlatult
[määrsõna, adverb]
1. tuhmi häälega, mittekõlavalt

2. kuuldamatult, vaikselt

kõlav
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugeva, puhta (ja kauni, väljendusrikka) kõlaga

2. tugeva puhta kõlaga

kõlavärv
[nimisõna, substantiiv]
hääle või pilli eriomane kõla laad

kõlavärving
[nimisõna, substantiiv]
hääle või pilli eriomane kõla laad

kõlavöö
[nimisõna, substantiiv]
kõladega kootud vöö

kõlbama
[tegusõna, verb]
1. teatud nõuetele vastav olema, millekski kohane olema

2. millegi, mingi tegevuse jaoks sobima

kõlbeline
[omadussõna, adjektiiv]
õiglus- ja moraalinormidega seotud, hea ja õigega kooskõlas olevat käitumist puudutav

kõlberüüste
[nimisõna, substantiiv]
1. ametnikkonna äraostetavus, altkäemaksuvõtmine, ametiseisundi kuritarvitamine omakasu eesmärgil vms rikutus, moraalne laostumus

2. ametnike või poliitikute ebaseaduslik käitumine (tavaliselt raha võtmine mingite teenete eest)

3. ametiisikute äraostetavus

kõlblas
[omadussõna, adjektiiv]
õiglus- ja moraalinormidega seotud, hea ja õigega kooskõlas olevat käitumist puudutav

kõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
millekski (mingite omaduste, tunnuste poolest) sobiv või kohane, teatud nõuetele vastav

kõlblus
[nimisõna, substantiiv]
(kristliku) eetikaga, õiglusega kooskõlas olev käitumine, avalik (Jumala, südametunnistuse) käskudest, normidest kinnipidamine

kõlblusetu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole kooskõlas õiglus- ja moraalinormidega, hea ja õige käitumisega

kõlblusetus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalselt kõlvatuks peetavate suhete harrastamine

kõlblustunne
[nimisõna, substantiiv]
inimese sisemine meelsus või hoiak, mis on kooskõlas (kristliku) eetikaga, õiglusega, südametunnistusega vms käskude ja normidega

kõlblusvastane
[omadussõna, adjektiiv]
kõlbluse normide vastane

kõlblusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. väärtusõpetus, mis käsitleb õiglus- ja moraalinorme ning hea ja õigega kooskõlas olevat käitumist

2. väärtusõpetus

kõlbmatu
[omadussõna, adjektiiv]
millekski (mingite omaduste, tunnuste poolest) mitte kõlbav ega sobiv

kõlbulik
[omadussõna, adjektiiv]
millekski (mingite omaduste, tunnuste poolest) sobiv või kohane, teatud nõuetele vastav

kõld
[nimisõna, substantiiv]
õhuke kest, kile, kirme

kõldkest
[nimisõna, substantiiv]
välimine lootekest

kõle
[omadussõna, adjektiiv]
(tuule, ilma, temperatuuri kohta:) teravalt, läbitungivalt vinge või külm

kõledavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
võrdlemisi kõle

kõlekülm
[omadussõna, adjektiiv]
teravalt, kõledalt külm

kõlgastik
[nimisõna, substantiiv]
aganate hoidmise ruum endisajal rehielamus või eraldi hoonena

kõlgats
[nimisõna, substantiiv]
kõlkuv, ripnev asi

kõlgus
[nimisõna, substantiiv]
aganate hoidmise ruum endisajal rehielamus või eraldi hoonena

kõlgutama
[tegusõna, verb]
rippuvana ühele ja teisele poole kõigutama

kõlguti
[nimisõna, substantiiv]
kõlkuv, ripnev asi

kõlin
[nimisõna, substantiiv]
klaaside, kuljuste vm kokkulöömisel tekkiv kõlav heli

kõlisema
[tegusõna, verb]
(klaaside, kellukeste, ehete vm kohta:) heledat, kõlavat heli kuuldavale tooma

kõlisev
[nimisõna, substantiiv]
(raha, eriti müntide kohta)

kõlisevalt
[määrsõna, adverb]
kõlisedes, kõlinaga

kõlistama
[tegusõna, verb]
1. (klaaside, kellade vm esemete kohta:) kokku lööma, helisema panema

2. sellisel viisil millekski märku andma

kõlisti
[nimisõna, substantiiv]
1. kõlistamise vahend

2. kõlistusvahend

kõlkad
[nimisõna, substantiiv]
1. viljapeksul ja -puhastusel eralduv õlepuru, jämedamad aganad vm prahiosakesed

2. õlepuru, kõrrepraht

kõlkapüks
[nimisõna, substantiiv]
(tühise inimese kohta)

kõlks
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl metall- või klaasesemete üksteise vastu löömisel või puutumisel tekkiv lühike kõlav heli

2. sellist heli tekitav löök

kõlks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hrl metall- või klaasesemete üksteise vastu löömisel või puutumisel tekkivat lühikest kõlavat heli

kõlksama
[tegusõna, verb]
1. lühikest kõlavat heli tekitama

2. sellise heli saatel midagi tegema

kõlksatama
[tegusõna, verb]
1. korraks lühikest kõlavat heli tekitama

2. sellise heli saatel kukkuma, langema vms

3. kõlksti vastu puutuma v kukkuma

kõlksima
[tegusõna, verb]
taguma

kõlksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hrl metall- või klaasesemete üksteise vastu löömisel või puutumisel tekkivat lühikest kõlavat heli

kõlksuma
[tegusõna, verb]
1. lühikest kõlavat heli (korduvalt) kuuldavale tooma

2. selliste helide saatel midagi tegema

Ühendtegusõnad: kokku kõlksumakokku kõlksuma

kõlksutama
[tegusõna, verb]
1. korduvalt lühikest kõlavat heli tekitama

2. sellist heli tekitades lööma

kõlkuma
[tegusõna, verb]
1. ripnema, kuskilt alla rippuma

2. edasi-tagasi kõikuma

kõll
[nimisõna, substantiiv]
(raadiosaate, reklaami vm) tunnusmuusika, hüüdlause vms

kõll
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi heledat kõlavat heli

kõllama
[tegusõna, verb]
kellegagi telefoni teel ühendust võtma, telefonikõnet võtma

kõlu
[nimisõna, substantiiv]
1. kehv või tühi viljatera, tühi kest, mis tuulatakse viljast välja

2. väljatuulatavad tühjad terad

3. tühi kest

kõlujas
[omadussõna, adjektiiv]
(seemne, viljatera kohta:) seest tühi, ainult kestast koosnev

kõlupea
[nimisõna, substantiiv]
dekoratiivsete lehtede ja tillukeste lõhnatute õitega madal rohttaim, Eestis aiailutaim

kõlutera
[nimisõna, substantiiv]
1. kehv või tühi viljatera, tühi kest, mis tuulatakse viljast välja

2. väljatuulatavad tühjad terad

3. tühi kest

kõlutolmukas
[nimisõna, substantiiv]
1. tolmukas, mis ei sisalda tolmuteri

2. tolmuteradeta tolmukas

kõlvatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. sündsusetuks, häbituks peetav, moraalivastane

2. sündsusetu

kõlvatus
[nimisõna, substantiiv]
sündsusetuks, häbituks peetav tegu, sõna vms

kõlvik
[nimisõna, substantiiv]
1. ühetaolise majandusliku sihtotstarbe või loodusliku seisundiga maatükk

2. majanduslikult kasutatav maatükk

kõlvuline
[omadussõna, adjektiiv]
millekski (mingite omaduste, tunnuste poolest) sobiv või kohane, teatud nõuetele vastav

kõma
[nimisõna, substantiiv]
kumedalt kajav (kauge) tume heli

kõmakas
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva (tumedalt kõlav) pauk

2. vali pauk

kõmaki
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kõva paugu või löögi heli

kõmama
[tegusõna, verb]
kumedalt, tumedalt kostma, kõlama

kõmatama
[tegusõna, verb]
korraks, äkki kumedalt kajama, järsult kostma

kõmdi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
pauku tekitades, paugu saatel, põmmuga

kõmin
[nimisõna, substantiiv]
kumedalt kajav (kauge) tume heli

kõminal
[määrsõna, adverb]
1. valjul sügaval häälel

2. kõmina saatel, kõminaga

kõmisema
[tegusõna, verb]
1. tumedalt, kumedalt kostma, tumedalt kõlama

2. sellist heli tekitades liikuma

Ühendtegusõnad: vastu kõmisemavastu kõmisema

kõmistama
[tegusõna, verb]
1. (trummi, kirikukella vm) lööma, midagi kõmisema, kumedalt kõlama panema

2. sellist (kõva) häält tekitades midagi tegema

kõmm
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva (tumedalt kõlav) pauk

2. vali pauk

kõmm
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi löömist, paugatust vms heli

kõmmeldama
[tegusõna, verb]
uuristama, õõnestama

kõmmeldi
[nimisõna, substantiiv]
kõvera otsaga lühike nuga millegi voolimiseks või õõnestamiseks

kõmmelduma
[tegusõna, verb]
1. (puidu kohta:) kuivamisel kõveraks, kummi tõmbuma

2. kummi kuivama

kõmmima
[tegusõna, verb]
1. tumedalt kõlavaid lööke, hoope andma, taguma

2. prõmmima, taguma

kõmmutama
[tegusõna, verb]
pauke tekitades midagi tegema, nt tulistama, rakette laskma, midagi suure hooga kuskile vastu lööma

Ühendtegusõnad: maha kõmmutamamaha kõmmutama

kõmp
[nimisõna, substantiiv]
pikk latt jala jaoks oleva klotsiga, millel seistes saab teha selle latiga pikki samme

kõmpima
[tegusõna, verb]
(üksluiselt, aeglaselt, väsitavalt) kõndima, astuma

Ühendtegusõnad: maha kõmpimamaha kõmpima

kõmpsima
[tegusõna, verb]
(tumedalt) häälekate sammudega astuma

kõmr
[nimisõna, substantiiv]
Walesis elava kõmri keelt kõneleva rahva liige

kõmu
[nimisõna, substantiiv]
suust suhu liikuv, hrl põnevust, ärevust taotlev või tekitav jutt, sõnum vms, millel ei pruugi tõepõhja olla

kõmuajakiri
[nimisõna, substantiiv]
eeskätt kõmulisi asju avaldav ajakiri

kõmuajakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
laialdast huvi, põnevust ja meelelahutust taotlev ajakirjandus

kõmuajakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
eeskätt kõmulisi sündmusi jahtiv ja kajastav ajakirjanik

kõmufotograaf
[nimisõna, substantiiv]
kuulsuste pilte jahtiv (hrl vabakutseline) fotograaf

kõmuhimuline
[omadussõna, adjektiiv]
kõmu järele janunev, kõmu, sensatsiooni taotlev või pakkuv

kõmujanuline
[omadussõna, adjektiiv]
kõmu järele janunev, kõmu, sensatsiooni taotlev või pakkuv

kõmujanune
[omadussõna, adjektiiv]
kõmu järele janunev, kõmu, sensatsiooni taotlev või pakkuv

kõmujutt
[nimisõna, substantiiv]
suust suhu liikuv, hrl põnevust, ärevust taotlev või tekitav jutt, sõnum vms, millel ei pruugi tõepõhja olla

kõmuleht
[nimisõna, substantiiv]
põnevust ja meelelahutust taotlev kergesisuline ajaleht (mõeldud laiale lugejaskonnale)

kõmuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimestes laialdast huvi ja suurt erutust tekitav, palju (tõepõhjata) kuuldusi põhjustav

2. kõmu tekitav

kõmulugu
[nimisõna, substantiiv]
laialdast huvi, põnevust ja meelelahutust taotlev kirjutis või saade

kõmupiltnik
[omadussõna, adjektiiv]
kuulsuste pilte jahtiv (hrl vabakutseline) fotograaf

kõmupress
[nimisõna, substantiiv]
laialdast huvi, põnevust ja meelelahutust taotlev ajakirjandus

kõmureporter
[nimisõna, substantiiv]
kuulsuste eraeluga seotud vm põnevust ja meelelahutust pakkuvaid sündmusi jahtiv ja kajastav ajakirjanik

kõmu-uudis
[nimisõna, substantiiv]
põnevust taotlev, uudishimu küttev, sageli ilma tõeväärtuseta uudis

kõnd
[nimisõna, substantiiv]
kõndimine, kõndides kulgemine

kõnd
[nimisõna, substantiiv]
tühi, hrl väheviljakas ja harimata maa

kõndija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kõnnib

kõndima
[tegusõna, verb]
1. jalga jala ette tõstes edasi liikuma, jalgsi (edasi) minema

2. jalga jala ette tõstes edasi liikuma

Ühendtegusõnad: läbi kõndima, läbi kõndima, maha kõndima, maha kõndima, mööda kõndima, mööda kõndima, ringi kõndima, ringi kõndima, ära kõndimaära kõndima

kõne
[nimisõna, substantiiv]
1. rääkimine, kõnelemine

2. selle viis või laad

3. see, kui sa räägid, kõneled

4. rääkimine

kõneaine
[nimisõna, substantiiv]
vestluse, kõneluse teema

kõneakt
[nimisõna, substantiiv]
teatavas suhtlusolukorras suulise või kirjaliku lausena sooritatav tegu (nt käsk, palve, hüüatus)

kõnealune
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. arutlusel olnud või olev, jutuks olnud või olev

2. kõne all olev

kõneand
[nimisõna, substantiiv]
loomupärane oskus end väljendada, oskus (väga) hästi kõnelda

kõneanne
[nimisõna, substantiiv]
loomupärane oskus end väljendada, oskus (väga) hästi kõnelda

kõnedefekt
[nimisõna, substantiiv]
kõneelundite, meeleelundite või närvisüsteemi anatoomilistest või talitluslikest vigadest tingitud (raskekujuline) kõnelemise takistus

kõneelund
[nimisõna, substantiiv]
kõne tekitamisel osalev elund (nt häälekurrud, kõripealis)

kõneeristus
[nimisõna, substantiiv]
valitud numbrite ja peetud telefonikõnede väljavõte

kõnefiguur
[nimisõna, substantiiv]
1. ülekantud tähenduses kasutatav kunstikavatsuslik sõna või väljend

2. ülekantud tähenduses kasutatav sõna või väljend

kõnehalvatus
[nimisõna, substantiiv]
ajukahjustusest põhjustatud võimetus end sõnades ja kirjas väljendada või kõnest ja kirjast aru saada

kõnehäire
[nimisõna, substantiiv]
ajutine, hrl kergekujuline kõnelemise takistus

kõnehälve
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle normaalsest kõnelemisest, ajutine kõnehäire või (kergekujuline) kõnepuue

kõneisik
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, valdkonna esindaja, kes suhtleb üldsusega

2. teatavate vaadete tutvustaja, propageerija, kellegi huvide kaitsja

kõnejuht
[nimisõna, substantiiv]
väitluse, arutelu vms juht või suunaja, koosoleku juhataja

kõnekaart
[nimisõna, substantiiv]
ettemaksega telefonikaart

kõnekapp
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne telefonikabiin

kõnekas
[omadussõna, adjektiiv]
paljuütlev, millestki tunnistust andev

kõnekatke
[nimisõna, substantiiv]
katke kõnelusest või kõnest

kõnekeel
[nimisõna, substantiiv]
igapäevases suhtluses (nii kirjas kui ka kõnes) kasutatav, ametlikust keelest vabam keel

kõnekeelne
[omadussõna, adjektiiv]
igapäevases suhtluses kasutatav, neutraalsest või ametlikust keelekasutusest vabamasse registrisse kuuluv

kõnekehv
[omadussõna, adjektiiv]
sõnakehv

kõnekeskus
[nimisõna, substantiiv]
klienditeeninduskeskus, mis vahendab telefoni teel infot, reklaami vms

kõnekirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
poliitikutele vm avaliku elu tegelastele kõnesid kirjutav isik

kõnekoor
[nimisõna, substantiiv]
deklamatsioone vm sõnalisi ettekandeid esitav koor

kõnekoosolek
[nimisõna, substantiiv]
1. koosolek, kus esinetakse ettekannetega

2. koosolek, kus peetakse kõnesid

3. miiting

kõnekujund
[nimisõna, substantiiv]
1. ülekantud tähenduses kasutatav kunstikavatsuslik sõna või väljend

2. ülekantud tähenduses kasutatav sõna või väljend

kõnekultuur
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemiskeele stiililine vastavus üldistele ortoeepia-, sõnatarvituse ja teistele normidele

kõnekunst
[nimisõna, substantiiv]
1. suulise ja kirjaliku kõne oskusliku loomise ja esitamise teooria ja tehnika

2. oskus avalikult kõnelda, (hea) kõnepidamise oskus

kõnekõma
[nimisõna, substantiiv]
1. häälte, rääkimise kumedalt kostev heli

2. ebaselged (madalad) hääled

kõnekõmin
[nimisõna, substantiiv]
1. häälte, rääkimise kumedalt kostev heli

2. ebaselged (madalad) hääled

kõnekäänd
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvapärane piltlik ütlus mingi olukorra, nähtuse, eseme, omaduse vm iseloomustamiseks (nt ei liha ega kala; kadus nagu tina tuhka)

2. piltlik ütlus

kõnekäänuline
[omadussõna, adjektiiv]
kõnekäänu kujul esinev, kõnekäänulaadne

kõnelaad
[nimisõna, substantiiv]
see, kuidas keegi räägib, kõnelemise viis

kõnelaul
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnemeloodiat jäljendav laulmine, ka vastav vokaalne osa (nt ooperis, oratooriumis)

2. kõnemeloodiat jäljendav laulmine

kõneldu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on kõneldud

kõneleja
[nimisõna, substantiiv]
1. see kes räägib, oskab mingit keelt

2. see, kes räägib

kõnelejaskond
[nimisõna, substantiiv]
kõnelejad (arvulise hulgana)

kõnelema
[tegusõna, verb]
1. suuliselt sõnu, lauseid moodustama, sel teel ennast väljendama

2. suu ja keele abil sõnu ja lauseid moodustama, sel viisil ennast väljendama

Ühendtegusõnad: kaasa kõnelemakaasa kõnelema

kõnelemata
[postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
osutab sellele, mille kohta kehtib eespool väidetu endastmõistetavalt

kõnelematagi
[määrsõna, adverb]
(millegi iseenesestmõistetava, üldiselt teadaoleva kohta)

kõnelemine
[nimisõna, substantiiv]
suuliselt sõnade, lausete moodustamine, sel teel enese väljendamine

kõnelemisoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskus end suuliselt väljendada, avalikult esineda

kõneliiklus
[nimisõna, substantiiv]
telefonikõnede digitaalne edastus andmesidevõrgus

kõneline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõnelemisega, kõne abil toimuv

2. kõnelemisega seotud, kõnelemisse puutuv

kõnelogi
[nimisõna, substantiiv]
tehtud, vastatud ja vastamata kõnede loend mobiiltelefonis

kõnelus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi (pikemalt) rääkimine, kõnelemine

2. see, kui kaks või enam inimest omavahel juttu ajavad, vestlevad

kõnelused
[nimisõna, substantiiv]
1. arutelu, mille käigus hrl püütakse jõuda mingi kokkuleppeni

2. läbirääkimised

3. arutelu, mille käigus püütakse enamasti jõuda mingi kokkuleppeni

kõnemaneer
[nimisõna, substantiiv]
see, kuidas keegi räägib, kõnelemise viis

kõnemees
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnepidaja

2. hea kõnelemisoskusega isik

kõnemeloodia
[nimisõna, substantiiv]
kõne põhitooni kõrguse muutumine lauses

kõneminut
[nimisõna, substantiiv]
(telefoniteenusega ühenduses:) telefonikõne minut hinna arvestusühikuna

kõneorgan
[nimisõna, substantiiv]
kõne tekitamisel osalev elund (nt häälekurrud, kõripealis)

kõneosav
[omadussõna, adjektiiv]
1. hea kõneandega, jutukas, tabava ütlemisega

2. hea kõneandega

kõneosavus
[nimisõna, substantiiv]
1. eriline oskus end väljendada, oskus (väga) hästi kõnelda

2. sõnaosavus, sõnameisterlikkus

kõneoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskus (hästi) end väljendada, oskus (hästi) kõnelda

kõnepidaja
[nimisõna, substantiiv]
kõnega esineja

kõnepidamine
[nimisõna, substantiiv]
kõnega esinemine, kõne esitamine

kõnepost
[nimisõna, substantiiv]
kõnesõnumite salvestus telefonisüsteemis

kõnepruuk
[nimisõna, substantiiv]
(suuline) keelekasutus, keelelise väljendamise laad ja viis

kõnepult
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem alus koos puldiga avalikuks esinemiseks

kõnepunkt
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) koht, kus on avalikuks kasutamiseks mõeldud telefon(id)

kõnepunkt
[nimisõna, substantiiv]
põhipunkt (nt teema, seisukoht, argument), mida kasutades saab üles ehitada esinemise, sõnavõtu või arutelu

kõnepuue
[nimisõna, substantiiv]
kõneelundite, meeleelundite või närvisüsteemi anatoomilistest või talitluslikest vigadest tingitud (raskekujuline) kõnelemise takistus

kõneravi
[nimisõna, substantiiv]
eripedagoogika haru, mis käsitleb kõne- ja keelehäirete ennetust ja korrigeerimist

kõnerütm
[nimisõna, substantiiv]
rõhuliste ja rõhutute silpide, pauside vm vaheldumise korrapära inimese kõnes, tavapärane rääkimise viis

kõneside
[nimisõna, substantiiv]
1. telefonside

2. süsteem inimkõne edastamiseks juhtmete või raadio kaudu

kõnesituatsioon
[nimisõna, substantiiv]
olukord, milles mingi kõneline toiming esineb, milles mingit keelendit kasutatakse

kõnesolev
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. parajasti kõneaineks, arutlusel olev, kõne all olev

2. kõnealune

kõnesumin
[nimisõna, substantiiv]
1. häälte, rääkimise kumedalt kostev heli

2. ebaselged (madalad) hääled

kõnesüntees
[nimisõna, substantiiv]
inimkõnet jäljendava tehiskõne loomine arvuti abil hrl kirjaliku teksti põhjal

kõnesüntesaator
[nimisõna, substantiiv]
seade tehiskõne tekitamiseks

kõnetakt
[nimisõna, substantiiv]
kõne väike rütmiüksus, mis algab rõhulisest silbist ning hõlmab talle vahetult järgnevad rõhutud silbid

kõnetama
[tegusõna, verb]
1. kellegi poole pöörduma hrl vestluse alustamiseks

2. pöördumisel kedagi kuidagi nimetama

kõnetarvitus
[nimisõna, substantiiv]
(suuline) keelekasutus, keelelise väljendamise laad ja viis

kõnetatu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle poole on pöördutud, kõnetatud isik

kõneteenus
[nimisõna, substantiiv]
1. telefonside teenus

2. telefonside teenus

kõnetegu
[nimisõna, substantiiv]
teatavas suhtlusolukorras suulise või kirjaliku lausena sooritatav tegu (nt käsk, palve, hüüatus)

kõnetehnika
[nimisõna, substantiiv]
õigeks kõnelemiseks vajalikud teadmised ja harjumused

kõnetehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
keeletehnoloogia haru, mis on keskendunud kõneldud keele töötlemisele (nt kõnetuvastus, kõnesüntees)

kõnetelema
[tegusõna, verb]
1. kellegi poole pöörduma hrl vestluse alustamiseks

2. pöördumisel kedagi kuidagi nimetama

kõnetempo
[nimisõna, substantiiv]
rääkimise, kõnelemise kiirus

kõnetlema
[tegusõna, verb]
1. kellegi poole pöörduma hrl vestluse alustamiseks

2. pöördumisel kedagi kuidagi nimetama

kõnetlus
[nimisõna, substantiiv]
kõnetlemine, kõnetamine, kõnetus

kõnetlussõna
[nimisõna, substantiiv]
sissejuhatav viisakussõna või -väljend kellegi poole pöördumisel (nt härra, proua)

kõnetool
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem alus koos puldiga avalikuks esinemiseks

kõnetoon
[nimisõna, substantiiv]
kõneleja poolt häälele antav värving

kõnetoru
[nimisõna, substantiiv]
(telefoni kohta)

kõnetraat
[nimisõna, substantiiv]
1. telefonikõnede edastamiseks ja vastuvõtmiseks kasutatav seade

2. seade, mille abil saab rääkida kellegagi, kes on teises kohas

kõnetrakt
[nimisõna, substantiiv]
kõrist ülalpool asetsevad resoneerivad õõned (suuõõs, ninaõõs)

kõnetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõnevõimet mitteomav

2. kõnelda, rääkida mittesuutev (nt ehmatusest)

kõnetugevusmõõtmine
[nimisõna, substantiiv]
helivaljuse (subjektiivse helitugevuse) mõõtmine

kõnetugevusmõõtur
[nimisõna, substantiiv]
seade helivaljuse (subjektiivse helitugevuse) mõõtmiseks

kõnetund
[nimisõna, substantiiv]
1. vastuvõtuaeg, vastuvõtt

2. vastuvõtuaeg

kõnetus
[nimisõna, substantiiv]
kõnetlus

kõnetuvastus
[nimisõna, substantiiv]
inimkõne sisu äratundmine arvuti abil ja selle muundamine käskluseks, kirjalikuks tekstiks vms

kõneuusus
[nimisõna, substantiiv]
(suuline) keelekasutus, keelelise väljendamise laad ja viis

kõneviis
[nimisõna, substantiiv]
see, kuidas keegi räägib, kõnelemise viis

kõnevoor
[nimisõna, substantiiv]
ühe kõneleja üks kõnelemiskord

kõnevõime
[nimisõna, substantiiv]
võime kõnelda, rääkida

kõnevõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõnevõimet mitteomav

2. kõnelda, rääkida mittesuutev (nt ehmatusest)

kõnevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
kõnepidamise võistlus (hrl koolis)

kõnevääratus
[nimisõna, substantiiv]
eksimus kõnelemisel

kõneväärne
[omadussõna, adjektiiv]
tähelepanu, rääkimist, arutamist vääriv

kõneväärt
[omadussõna, adjektiiv]
tähelepanu, rääkimist, arutamist vääriv

kõneõhtu
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) seltskondlik üritus, koosolek, kus keegi esineb kõnega

kõngema
[tegusõna, verb]
surema

kõngutama
[tegusõna, verb]
midagi kõigutama, siia-sinna liigutama

kõnksu
[määrsõna, adverb]
kõverasse, konksu

kõnksus
[määrsõna, adverb]
1. kõveras, konksus

2. kõveras, konksus

kõnnak
[nimisõna, substantiiv]
käimise, kõndimise viis

kõnnijalg
[nimisõna, substantiiv]
kõndimiseks kohastunud jalg

kõnnikepp
[nimisõna, substantiiv]
suusakeppi meenutav, kuid sellest lühem kepp kepikõnnivahendina

kõnnikoosolek
[nimisõna, substantiiv]
vabas õhus jalutuskäigu ajal toimuv koosolek

kõnnimuster
[nimisõna, substantiiv]
jalaliigutused (kannalöök, pöiatõuge) ja nende rütm kõndimisel

kõnniraam
[nimisõna, substantiiv]
käimisraskuste puhul kasutatav toetav raam

kõnnirobot
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtehnoloogiline taastusraviseade nt ratastooli jäänud inimeste liikumisvõime stimuleerimiseks

kõnniskelema
[tegusõna, verb]
aeglaselt, jalutades kõndima

kõnnisklema
[tegusõna, verb]
aeglaselt, jalutades kõndima

kõnnitama
[tegusõna, verb]
kedagi kõndimas juhtima (nt käe või nööri otsas), kellelgi kõndida laskma

kõnnitee
[nimisõna, substantiiv]
1. jalakäijatele mõeldud, hrl kõva kattega kaetud teeosa

2. jalakäijate tee, näiteks tänava või maantee ääres

kõnniteeplaat
[nimisõna, substantiiv]
betoon-, graniit- vm kiviplaat kõnniteede katmiseks

kõnnumaa
[nimisõna, substantiiv]
tühi, hrl väheviljakas ja harimata maa

kõnnuõgija
[nimisõna, substantiiv]
Aasiast pärit, Euroopasse haruldase külalisena sattuv väike pruunika sulestiku ja punase sabaga rändlind

kõnts
[nimisõna, substantiiv]
kõdunevad jäätmed vm mustus ja sodi

kõntsane
[omadussõna, adjektiiv]
määrdunud, mustuse või jäätmetega kaetud

kõpitsema
[tegusõna, verb]
midagi kergelt parandama, kohendama

Ühendtegusõnad: üles kõpitsemaüles kõpitsema

kõplama
[tegusõna, verb]
kõplaga maad harima

kõplapõllundus
[nimisõna, substantiiv]
algeline maaharimine kõpla või kaevekepiga

kõplaviljelus
[nimisõna, substantiiv]
algeline maaharimine kõpla või kaevekepiga

kõpp
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kerge löögi või astumise heli või tegutsemise kiirust

2. kõps

kõpp
[nimisõna, substantiiv]
kõps, kõbin

kõppugi
üldse mitte, sugugi mitte

kõps
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge löök kõva asjaga millegi kõva pihta

2. selle heli

kõps
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kerge kõva asjaga löögi, kerge astumise vms heli

2. kerge astumise või löögi heli

kõps
[omadussõna, adjektiiv]
hea tervise juures, kräbe (olgugi hrl vana)

kõpsama
[tegusõna, verb]
1. kerge löögi või kõval pinnal astumise heli tekitama

2. sel viisil lööma, astuma vm

kõpsatama
[tegusõna, verb]
1. kerge löögi või kõval pinnal astumise heli tekitama

2. sel viisil lööma, astuma vm

kõpsatus
[nimisõna, substantiiv]
kerge löögi, kukkumise tuhm kõla

kõpsima
[tegusõna, verb]
1. kergelt (vastu kõva pinda) lööma, toksima

2. sel viisil (kontsi klõbistades) kõndima

3. kopsima, toksima

kõpsking
[nimisõna, substantiiv]
kõrge peene kontsaga (pidulik) king

kõpsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi tegutsemise, liikumise kiirust ja kergust

2. ühtäkki, järsku

kõpsuma
[tegusõna, verb]
1. korduvat tuhmi katkelist (kerge löögi) heli tekitama

2. sel viisil astuma

kõpsutama
[tegusõna, verb]
1. kergeid (löögi, toksimise) helisid kuuldavale tooma

2. sel viisil lööma

Ühendtegusõnad: ringi kõpsutamaringi kõpsutama

kõra
[nimisõna, substantiiv]
kella sees rippuv osa, mille löökidest vastu korpust tekivad helid

kõrb
[nimisõna, substantiiv]
1. väga kuiv, väheste sademete ning hõreda taimkattega või hoopis taimkatteta ala troopika-, lähistroopika- või parasvöötmes

2. suur kuiv maa-ala, kus kasvab väga vähe taimi

kõrb
[omadussõna, adjektiiv]
1. punakaspruun (hrl hobuse kohta)

2. punakaspruun

kõrb
[nimisõna, substantiiv]
1. suur asustamata (soodega) metsaala

2. suur asustamata metsaala

kõrbeala
[nimisõna, substantiiv]
väga kuiv, väheste sademete ning hõreda taimkattega (või üldse ilma taimkatteta) ala

kõrbeelanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene vm elusolend, kes elab kõrbes

kõrbehais
[nimisõna, substantiiv]
kõrbemisest tekkiv terav lõhn

kõrbeilves
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika ja Aasia poolkõrbete ilvesetaoline kollakashall kaslane

2. ilvesetaoline kaslane

kõrbeisa
[nimisõna, substantiiv]
varakristlikul perioodil kõrbes elanud kristlasest eremiit, kelle poole pöörduti vaimuliku juhatuse saamiseks

kõrbekliima
[nimisõna, substantiiv]
kõrbele omane kliima, mida iseloomustab suur kuivus, sademete vähesus, taimestiku vähesus

kõrbekuum
[omadussõna, adjektiiv]
kõrbele omaselt kuum, väga kuum

kõrbelaev
[nimisõna, substantiiv]
(kaameli kohta)

kõrbeline
[omadussõna, adjektiiv]
kõrbele omane või seda meenutav

kõrbeloom
[nimisõna, substantiiv]
kõrbes elama kohastunud loom (nt kaamel, kõrberebane)

kõrbelõhn
[nimisõna, substantiiv]
kõrbemisest tekkiv terav lõhn

kõrbema
[tegusõna, verb]
leegita põlemisel või kuumuse mõjul (pinnalt) söestuma või mustaks tõmbuma

Ühendtegusõnad: läbi kõrbema, läbi kõrbema, ära kõrbemaära kõrbema

kõrbemaa
[nimisõna, substantiiv]
väga kuiv, väheste sademete ning hõreda taimkattega maa-ala

kõrbemaastik
[nimisõna, substantiiv]
kõrbele iseloomulik lage maastik

kõrbemaik
[nimisõna, substantiiv]
kõrbemisest tekkinud kõrvalmaitse (toidul)

kõrbemaitse
[nimisõna, substantiiv]
kõrbemisest tekkinud kõrvalmaitse (toidul)

kõrbene
[omadussõna, adjektiiv]
kõrbe kujul esinev

kõrbepoeg
[nimisõna, substantiiv]
(kõrbeelaniku, hrl araablase kohta)

kõrberebane
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Põhja-Aafrikas elutsev suurte kõrvadega väike rebaselaadne kiskja

kõrberiik
[nimisõna, substantiiv]
kõrbes asuv riik

kõrbesaar
[nimisõna, substantiiv]
ala kõrbes, kus on vett ning kasvab lopsakas taimestik

kõrbestepp
[nimisõna, substantiiv]
poolkõrb

kõrbestuma
[tegusõna, verb]
väga kuivaks, hõreda taimkattega alaks muutuma

kõrbetirts
[nimisõna, substantiiv]
suurimaid parvi moodustav rändtirtsutaoline kahjurputukas

kõrbetuul
[nimisõna, substantiiv]
kõrbes puhuv või kõrbest lähtunud tuul

kõrbevaraan
[nimisõna, substantiiv]
liivakõrbetes elav suur pika sabaga sisalik

kõrbevarblane
[nimisõna, substantiiv]
Sahara kõrbes elutsev varblane

kõrbevöönd
[nimisõna, substantiiv]
maastikuvöönd, mille põhiline maastikutüüp on kõrb

kõre
[nimisõna, substantiiv]
Euroopas elav heleda seljajutiga kärnkonn

kõre
[nimisõna, substantiiv]
metallrõngake (ilustuseks) saapa- või kingapealsel vm

kõrend
[nimisõna, substantiiv]
pikk ja kõhn inimene

kõrendik
[omadussõna, adjektiiv]
1. pikk ja kõhn, vibalik

2. selline inimene

kõrendlik
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese või noore puu kohta:) pikk ja peenike

kõrgaadel
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema astme aadelkond, aadli kõrgkiht

kõrgaadlik
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema astme aadelkonda, kõrgaadli hulka kuuluv isik

kõrgaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil miski või keegi saavutab kõrgseisu (nt tuntuse, millegi rohkuse poolest)

kõrgahi
[nimisõna, substantiiv]
šahtahi maagist malmi tootmiseks

kõrgahjugaas
[nimisõna, substantiiv]
kõrgahjuprotsessi kõrvalproduktina tekkiv gaas, mida kasutatakse kütusena

kõrgahjuprotsess
[nimisõna, substantiiv]
kõrgahjus maagist malmi tootmine

kõrgahjuräbu
[nimisõna, substantiiv]
kõrgahjuprotsessis tekkiv räbu

kõrgaltar
[nimisõna, substantiiv]
Jumalale pühitsetud altar, tähtsaim altar kirikus

kõrgaretis
[nimisõna, substantiiv]
ülitootlik loom või taim

kõrge
[omadussõna, adjektiiv]
1. püstsuunas (tugevasti) ülespoole ulatuv, alt üles, püstsuunas pikk

2. ümbrusest tugevasti ülespoole ulatuv

3. selline, mille tipp ja alumine osa on üksteisest kaugel

kõrgeandeline
[omadussõna, adjektiiv]
väga andekas

kõrgeaulik
[omadussõna, adjektiiv]
väga austusväärne, kõrgesti austatud (eriti endisaegses austavas pöördumises kellegi poole)

kõrgeauline
[omadussõna, adjektiiv]
väga austusväärne, kõrgesti austatud (eriti endisaegses austavas pöördumises kellegi poole)

kõrgeausus
[nimisõna, substantiiv]
ütleja erilist alandlikkust osutav sõna hrl kõrge isiku poole pöördumisel

kõrgehitis
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge, rohkete korrustega hoone

2. väga kõrge hoone, kus on palju korruseid

kõrgejalgne
[omadussõna, adjektiiv]
pikkade jalgadega

kõrgekasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl taime kohta:) pikka, kõrget kasvu

kõrgeklassiline
[omadussõna, adjektiiv]
väga head taset näitav, taseme poolest väga heasse klassi kuuluv (nt seoses spordisaavutustega, hotellide liigitusega)

kõrgekontsaline
[omadussõna, adjektiiv]
kõrge kontsaga

kõrgekvaliteediline
[omadussõna, adjektiiv]
mingite omaduste poolest eriti hea, väga kõrgelt hinnatud

kõrgekvaliteetne
[omadussõna, adjektiiv]
mingite omaduste poolest eriti hea, väga kõrgelt hinnatud

kõrgel
[määrsõna, adverb]
1. maapinnast tublisti ülalpool

2. maapinnast kaugel, ülalpool

kõrgelamu
[nimisõna, substantiiv]
elamuna kasutatav kõrghoone

kõrgele
[määrsõna, adverb]
1. maapinnast tublisti ülespoole

2. maapinnast kaugele, ülespoole

kõrgelennuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurejooneline, kõrgete taotlustega ja hoogne

2. pateetiline ja ilutsev

3. suurejooneline, hoogne

4. ülespuhutud

kõrgelseisev
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrgel ametikohal või positsioonil olev

2. tähtsal ametikohal olev

kõrgelt
[määrsõna, adverb]
1. maapinnast tublisti ülaltpoolt

2. maapinnast kaugelt, ülaltpoolt

kõrgemalseisev
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrgemal astmel, ametikohal või positsioonil olev

2. kõrgem

kõrgemapalgaline
[omadussõna, adjektiiv]
kõrge palgaga, kõrget palka saav

kõrgend
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgenenud või kõrgendatud koht

2. kõrgendav (lisa)osa

3. kõrgendatud koht

kõrgendama
[tegusõna, verb]
millegi kõrgust suurendama, ülespoole kõrgemaks muutma

kõrgendik
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbrusest kõrgemale kerkiv pinnavorm

2. pinnavorm

kõrgendus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgenenud või kõrgendatud koht

2. kõrgendav (lisa)osa

3. kõrgendatud koht

kõrgendusmärk
[nimisõna, substantiiv]
1. noodikirja märk, mis tähistab heli kõrgendamist, nt diees (#) või kaksikdiees (Χ)

2. diees

kõrgenema
[tegusõna, verb]
kõrguselt suurenema, ülespoole kõrgemaks muutuma

kõrgepalgaline
[omadussõna, adjektiiv]
kõrge palgaga, kõrget palka saav

kõrgepinge
[nimisõna, substantiiv]
elektripinge, mis vahelduvvoolu puhul on kõrgem kui 1 kilovolt (1 kV)

kõrgepingekaabel
[nimisõna, substantiiv]
kaabel, milles oleva elektri pinge on rohkem kui 1000 volti

kõrgepingeliin
[nimisõna, substantiiv]
kõrgepingega elektriliin

kõrgepingemast
[nimisõna, substantiiv]
kõrgepingega elektriliini mast

kõrgepingevõrk
[nimisõna, substantiiv]
kõrgepingeliinide võrk

kõrgeprooviline
[omadussõna, adjektiiv]
(väärismetalli kohta:) kõrge prooviga

kõrgeprotsendiline
[omadussõna, adjektiiv]
suure protsendiga

kõrgerinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
kõrge, esileulatuva rinnaga

kõrges
[nimisõna, substantiiv]
teatav kandseen

kõrgesti
[määrsõna, adverb]
1. väga (ka pöördumissõnana)

2. suurel määral, kõrgel tasemel

kõrgetasemeline
[omadussõna, adjektiiv]
väga hea kvaliteediga, teostuselt, oskuselt väga hea

kõrgetoodanguline
[omadussõna, adjektiiv]
suure tootlikkusega

kõrgetooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(heli, hääle kohta:) toonilt kõrge

kõrgevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
üsna, võrdlemisi kõrge

kõrgeväärtuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga suure väärtusega, eriti väärtuslik

2. kõrgetasemeline, kõrgekvaliteediline

kõrggootika
[nimisõna, substantiiv]
gooti stiili kõrgperiood, ajaliselt vara- ja hilisgootika vahepeal

kõrghaljastus
[nimisõna, substantiiv]
1. pargi, aia, majaümbruse vm rohelusega ala kujundamine, mis eeskätt hõlmab puude ja põõsaste istutamist, samuti kõnniteede rajamist

2. sellisel alal kasvavad puud ja põõsad

3. sel viisil rajatud ala (koos puude ja põõsastega)

kõrgharidus
[nimisõna, substantiiv]
1. keskharidusele tuginev erihariduse kõrgeim aste

2. haridus, mis omandatakse ülikoolis või muus kõrgkoolis

kõrgharitu
[nimisõna, substantiiv]
kõrgharidusega inimene

kõrgharitud
[omadussõna, adjektiiv]
kõrgharidusega, nt ülikooliharidusega

kõrghetk
[nimisõna, substantiiv]
1. aeg, mil miski on kõrgseisus, haripunktis

2. haripunkt, kulminatsioon

3. kõrgaeg

kõrghooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mil sellega seotud tegevus saavutab kõrgseisu, hooaja tipp (hrl millegi rohkuse poolest)

kõrghoone
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge, rohkete korrustega hoone

2. väga kõrge hoone, kus on palju korruseid

kõrghotell
[nimisõna, substantiiv]
kõrge, paljukorruseline hotell

kõrgilt
[määrsõna, adverb]
ülbe uhkusega, uhkelt ja ülbelt

kõrgiste
[nimisõna, substantiiv]
kõrge või kõrgel asetsev iste (eriti jahimehel puu otsas)

kõrgkallas
[nimisõna, substantiiv]
järsu nõlva või astanguga kallas

kõrgkeelne
[omadussõna, adjektiiv]
(keelendite, keelekasutuse kohta:) stiilivärvingult pidulik ja ülev

kõrgkeskaeg
[nimisõna, substantiiv]
vara- ja hiliskeskaja vaheline periood, 11. sajandi keskpaik kuni 15. sajand

kõrgkiht
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal, klassiühiskonnas:) sotsiaalse seisundi poolest ühiskonnas valitseval positsioonil, võimul olev rühm inimesi

kõrgkihtpilv
[nimisõna, substantiiv]
keskmises kõrguses pilv, mis teiste omataolistega moodustab vöödilise või kiulise halli kihi, millest päike ja kuu läbi kumavad

kõrgklass
[nimisõna, substantiiv]
millegi väga hea tase, kõrgem väärtuse, headuse vm järk

kõrgkonjunktuur
[nimisõna, substantiiv]
majanduselu kõrgseis

kõrgkool
[nimisõna, substantiiv]
1. kool, mis annab kõrghariduse (ülikool, rakenduskõrgkool, instituut vms)

2. kõrgharidust andev asutus

kõrgkultuur
[nimisõna, substantiiv]
professionaalselt ja esteetiliselt eriti kõrgetasemelised kultuurisaavutused, sageli vastandatuna massikultuurile

kõrgkuumus
[nimisõna, substantiiv]
suur kuumus, nt kuumus üle 1000°C keraamiliste toodete valmistamisel

kõrgkvaliteetne
[omadussõna, adjektiiv]
mingite omaduste poolest eriti hea, väga kõrgelt hinnatud

kõrglaine
[nimisõna, substantiiv]
(aja kohta, kus mingi tegevus või liikumine on saavutanud suurima intensiivsuse või on parimas seisus)

kõrglava
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kõrge rohkete orgudega tasandik (hrl absoluutse kõrgusega üle 500 m)

2. kõrge orgudega tasandik

kõrgleht
[nimisõna, substantiiv]
1. taime ülemises osas õite läheduses asetsev leht

2. õite läheduses asetsev leht

kõrgliiga
[nimisõna, substantiiv]
sportmängude meistrivõistluste süsteemis parimate võistkondade liiga

kõrgläige
[nimisõna, substantiiv]
(mööbli vm pinnaviimistluses antav) väga tugev läige

kõrgmaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge, rohkete korrustega hoone

2. väga kõrge hoone, kus on palju korruseid

kõrgmeister
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) rüütliordu ülem

kõrgmets
[nimisõna, substantiiv]
vana, seemnest kasvanud mets

kõrgmik
[nimisõna, substantiiv]
ala, mille kõrgus merepinnast on enam kui 1500 m

kõrgmissa
[nimisõna, substantiiv]
pidulik missa, mis toimub harilikult pühapäeval või kirikupühal

kõrgmolekul
[nimisõna, substantiiv]
suure molekulmassiga molekul, mis koosneb tuhandetest või miljonitest aatomitest

kõrgmolekulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(keemilise koostise kohta:) suure molekulmassiga molekulidest koosnev

kõrgmood
[nimisõna, substantiiv]
juhtivate moeloojate ja moemajade looming

kõrgmuru
[nimisõna, substantiiv]
1. metsatu ala mäestike kõrgematel nõlvadel, kus kasvab peamiselt madal rohttaimestik

2. sarnane kunstlik taimkate

kõrgmäestik
[nimisõna, substantiiv]
teravate tippude ja sügavate orgudega mäestik, mille kõrgus on üle 3000 m üle merepinna (nt Himaalaja, Andid)

kõrgmäestikukliima
[nimisõna, substantiiv]
kõrgmäestikule iseloomulik kliima

kõrgmägi
[nimisõna, substantiiv]
kõrgmäestiku mägi

kõrgpeenar
[nimisõna, substantiiv]
maapinnast kõrgemale rajatud peenar, mis sobib eeskätt liigniiske pinnase korral, samuti soojalembeste taimede kasvatamiseks

kõrgperiood
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil miski või keegi saavutab kõrgseisu (nt tuntuse, millegi rohkuse poolest)

kõrgpilotaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi eriti keerulist, nipikat või oskuslikku

2. eriline osavus

kõrgpunkt
[nimisõna, substantiiv]
tõusu, kasvu, arenemise, pinge vms kõrgeim aste

kõrgraba
[nimisõna, substantiiv]
1. suuremate soomassiivide keskosas asuv ümbruse pinnast kõrgem ala, milles ladestub kasvav turbakiht ning kus taimed toituvad üksnes sademetest

2. ümbruse pinnast kõrgemale ulatuv väikeste veekogudega soo

kõrgrannik
[nimisõna, substantiiv]
järsu nõlva või astanguga rannik

kõrgraudtee
[nimisõna, substantiiv]
estakaadile ehitatud linnaraudtee

kõrgreljeef
[nimisõna, substantiiv]
skulptuurteos, kus kujutised eenduvad pinnast väga kõrgena, enam kui pooles ulatuses oma mahust

kõrgrenessanss
[nimisõna, substantiiv]
renessansi kõrgperiood 16. sajandil

kõrgrõhk
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ilmaga ühenduses:) normaalrõhust kõrgema rõhuga õhurõhk

kõrgrõhkkond
[nimisõna, substantiiv]
selget ilma kujundav õhukeeris, mille keskmes on keskmisest kõrgema õhurõhuga ala

kõrgrõhuala
[nimisõna, substantiiv]
selget ilma kujundav õhukeeris, mille keskmes on keskmisest kõrgema õhurõhuga ala

kõrgrõhuhari
[nimisõna, substantiiv]
kõrgrõhuala (ülespoole) väljaveninud või väljasopistunud osa

kõrgrõhuvöönd
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt lai ja pikk kõrgrõhuala

kõrgrünkpilv
[nimisõna, substantiiv]
pallikese- või rünkakujuline valge keskmises kõrguses pilv, mis teiste omataolistega moodustab kobaraid või laineid

kõrgsagedus
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt suur võnkesagedus

2. raadiolainete sagedus 3000–30 000 kHz (lühilainealal)

kõrgsagedusgeneraator
[nimisõna, substantiiv]
kõrgsagedusega elektron- või sünkroongeneraator

kõrgsageduslik
[omadussõna, adjektiiv]
helilaine, raadiolaine vm laine kõrgsageduse alaga seotud

kõrgsagedusvool
[nimisõna, substantiiv]
suure sagedusega vahelduvvool

kõrgseiklusrada
[nimisõna, substantiiv]
puude otsa ehitatud köitest, laudadest ja trossidest turnimisrada, mille läbimine nõuab julgust, head tasakaalutunnetust ja kehalist osavust

kõrgseis
[nimisõna, substantiiv]
millegi suurim hulk või kogus teataval ajal, millegi (seni) kõrgeim tase

kõrgseltskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnas paremal järjel olevad, nn kõrgkihti kuuluvad inimesed

kõrgsoo
[nimisõna, substantiiv]
1. suuremate soomassiivide keskosas asuv ümbruse pinnast kõrgem ala, milles ladestub kasvav turbakiht ning kus taimed toituvad üksnes sademetest

2. ümbruse pinnast kõrgemale ulatuv väikeste veekogudega soo

kõrgstiil
[nimisõna, substantiiv]
keelekasutuse, kirjandusteose ülev temaatika ja pidulik, hrl teatud ettekirjutusi arvestav väljenduslaad

kõrgsuvi
[nimisõna, substantiiv]
suve keskmine, hrl kõige soojem osa, suve kõrgaeg

kõrgtase
[nimisõna, substantiiv]
(teadmiste ja oskuste taseme mõõtmisel kasutatava määratlusena:) kõrgem järk, mida iseloomustavad head teadmised ja oskused

kõrgtehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. oma aja tipptasemel olev teaduspõhine tootmisviis

2. vastavad seadmed ja vahendid

kõrgtehnoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
uusimal, ülisuurel teadusmahukusel ja keerukal tehnoloogial põhinev

kõrgtrükimasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne trükimasin, mille puhul paberile jätavad jälje värviga määritud trükiplaadi kõrgemad osad

kõrgtrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükitehnika, mille puhul paberile jätavad jälje värviga määritud trükiplaadi kõrgemad osad

kõrgtsivilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kõrgel, eesrindlikul arenguastmel olev inimühiskond koos oma ainelise ja vaimse kultuuriga

kõrgtugev
[omadussõna, adjektiiv]
väga tugev

kõrgtöö
[nimisõna, substantiiv]
eriettevalmistust nõudev, katusel, mastidel, kõrghoone ehitusel vm kõrges kohas töötamine

kõrguma
[tegusõna, verb]
ümbrusest kõrgemale, kõrgusse ulatuma

kõrgune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (koos arvulise suurusega:) teatava kõrgusega

2. teatud kõrgusega

kõrgus
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkus alt üles, pikkus püstsuunas

2. millegi pikkus alt üles

3. pikkus püstsuunas

4. kaugus maapinnast

kõrgusehirm
[nimisõna, substantiiv]
haiglaslik hirmutunne kõrgelt alla vaatamise korral

kõrgusekartus
[nimisõna, substantiiv]
haiglaslik hirmutunne kõrgelt alla vaatamise korral

kõrgusel
(teatud nõuetele vastava, kohase tasemega seoses)

kõrgusemõõtja
[nimisõna, substantiiv]
1. lennukõrguse mõõtmise riist

2. kõrgusmõõtur

kõrgusevahe
[nimisõna, substantiiv]
eri kohtade kõrguse erinevus

kõrgushaigus
[nimisõna, substantiiv]
hapnikuvaegusest tingitud haiguslik seisund, mis tekib kõrgmägedes (nt liiga kiirel mäkketõusul, vähese aklimatiseerumise korral)

kõrgushüpe
[nimisõna, substantiiv]
1. kergejõustikuala, kus püütakse üle hüpata võimalikult kõrgele asetatud latist

2. spordiala, kus hüpatakse üle võimalikult kõrgele asetatud pulgast

kõrgushüppaja
[nimisõna, substantiiv]
kõrgushüppega tegelev sportlane

kõrgushüpperekord
[nimisõna, substantiiv]
parim tulemus kõrgushüppes

kõrgusmõõdik
[nimisõna, substantiiv]
riist kasvava puu kõrguse määramiseks

kõrgusmõõtja
[nimisõna, substantiiv]
1. lennukõrguse mõõtmise riist

2. kõrgusmõõtur

kõrgusmõõtur
[nimisõna, substantiiv]
1. lennukõrguse mõõtmise riist

2. kõrgusmõõtur

kõrgusmärk
[nimisõna, substantiiv]
1. märk nivelleerimisel määratud kõrguse tähistamiseks (nt reeper)

2. geodeetiline märk

kõrgustik
[nimisõna, substantiiv]
ümbruskonnast kõrgem vahelduva reljeefiga maa-ala

kõrgustikupäike
[nimisõna, substantiiv]
kvartslambiga ultraviolettkiiritusseade

kõrgustüür
[nimisõna, substantiiv]
üles-alla liigutatav pind lennuki sabas kõrguse reguleerimiseks

kõrgusvahe
[nimisõna, substantiiv]
eri kohtade kõrguse erinevus

kõrguti
[määrsõna, adverb]
1. kõrguse suunas

2. kõrguse poolest

kõrgvaakum
[nimisõna, substantiiv]
gaasi olek rõhul alla 0,1 paskali

kõrgvererõhk
[nimisõna, substantiiv]
normist kõrgem vererõhk

kõrgvererõhktõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille põhitunnus on arteriaalse vererõhu kõrgenemine

2. vererõhuhaigus

kõrgvererõhuhaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille põhitunnus on arteriaalse vererõhu kõrgenemine

2. vererõhuhaigus

kõrgvererõhutõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille põhitunnus on arteriaalse vererõhu kõrgenemine

2. vererõhuhaigus

kõrgvesi
[nimisõna, substantiiv]
veepinna tavalisest kõrgem seis (nt voolusängi ummistumisest jões või ajuvee põhjustatud järves või meres)

kõrgvorm
[nimisõna, substantiiv]
1. treenitusest, harjutamisest vm tingitud väga hea seis(und)

2. parim [sportlik] vorm

kõri
[nimisõna, substantiiv]
hingamistee algusosa kuni hingetoruni, inimesel jt imetajatel ühtlasi hääletekkeelund

kõriauguni
[määrsõna, adverb]
äärmiselt palju

kõridifteeria
[nimisõna, substantiiv]
1. difteeriabakteri põhjustatud äge kõripõletik, millega kaasneb hingamisteede sulgus

2. äge nakkuslik kõrihaigus

kõriesik
[nimisõna, substantiiv]
kõriõõne ülemine osa

kõrihäälik
[nimisõna, substantiiv]
1. kõris moodustatud häälik (eesti keeles h)

2. kõris moodustatud häälik

kõrihöövel
[nimisõna, substantiiv]
viin vm kange alkohoolne jook

kõrik
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Eesti naiste sõba, valge või helehall villane suurrätik (ka vaipseelikuna)

kõrikaas
[nimisõna, substantiiv]
kõri sissekäigu kohal asuv kõhretaoline moodustis, mis hoiab ära toidu sattumise hingamisteedesse

kõrikasvaja
[nimisõna, substantiiv]
(pahaloomuline) kasvaja kõris

kõrikramp
[nimisõna, substantiiv]
kõrilihaste kramp

kõrilihas
[nimisõna, substantiiv]
kõris olev lihas, mis reguleerib häälepilu laiust

kõrilõikaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes röövib teisi, tapab kellegi ära või tegeleb väljapressimise ja liigkasuvõtmisega

kõrimask
[nimisõna, substantiiv]
(narkoosimisel:) kõrisse asetatav vahend, mille kaudu patsient hingab operatsiooni ajal hapniku ja gaasiliste narkoosiainete segu

kõrin
[nimisõna, substantiiv]
1. katkeline, mitte väga terav vibreeriv heli

2. kõrisev heli

kõrinal
[määrsõna, adverb]
kõrisevat heli tekitades, kõrina saatel

kõrini
[määrsõna, adverb]
äärmiselt palju

kõriorel
[nimisõna, substantiiv]
(lauluhääle kohta)

kõripealis
[nimisõna, substantiiv]
kõri sissekäigu kohal asuv kõhretaoline moodustis, mis hoiab ära toidu sattumise hingamisteedesse

kõripeegel
[nimisõna, substantiiv]
arstiriist kõri vaatluseks

kõripidi
[määrsõna, adverb]
kõrist kinni hoides (kedagi vedades, tirides)

kõripolüüp
[nimisõna, substantiiv]
hrl jala abil kinnituv healoomuline kasvaja kõris

kõripõletik
[nimisõna, substantiiv]
kõri limaskesta ja kudede põletik

kõrisema
[tegusõna, verb]
katkendlikku, kergelt vibreerivat heli tekitama

kõristama
[tegusõna, verb]
1. katkendlikku, kergelt vibreerivat heli tekitades midagi tegema

2. sellist heli tekitama

kõristi
[nimisõna, substantiiv]
1. liigutamisel kõrisev (mängu)asi

2. kõrisev mänguasi

kõrisulghäälik
[nimisõna, substantiiv]
kõris moodustuv sulghäälik

kõrisõlm
[nimisõna, substantiiv]
kõri eesmine osa, mis kaelal kühmuna välja ulatub

kõrituberkuloos
[nimisõna, substantiiv]
tuberkuloosibakterite tekitatud kõrihaigus

kõriturse
[nimisõna, substantiiv]
turse kõripiirkonnas nt larüngiidi puhul

kõrivähk
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline kasvaja kõris

kõrk
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülbelt uhke, teistele ülalt alla vaatav

2. seda väljendav

3. ülbelt uhke

kõrkjakass
[nimisõna, substantiiv]
1. pisiimetajatest ja lindudest toituv jässakavõitu suhteliselt kõrgete jalgadega kass

2. rookass

kõrkjamets
[nimisõna, substantiiv]
kõrge kõrkjatihnik

kõrkjane
[omadussõna, adjektiiv]
kõrkjatega kaetud, kõrkjaid täis kasvanud

kõrkjapadrik
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt kasvavate kõrkjate kogum, tihedalt kõrkjaid täis kasvanud ala

kõrkja-roolind
[nimisõna, substantiiv]
roostikes ja veekogude kaldavööndi kõrges rohus elutsev väike rändlind

kõrkjas
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge lehistunud varre ja pöörisetaolise õisikuga vee- ja vesiste alade taim

2. kõrgete lehtede ja varrega taim, mis kasvab vees või märgadel aladel

kõrkjastik
[nimisõna, substantiiv]
1. tihedalt kõrkjaid täis kasvanud ala

2. kõrkjad

kõrkjatihnik
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt kasvavate kõrkjate kogum, tihedalt kõrkjaid täis kasvanud ala

kõrkus
[nimisõna, substantiiv]
uhke ja üleolev olek teiste suhtes

kõrne
[nimisõna, substantiiv]
rasva, peki sulatamisel järelejääv lihatükike

kõrr
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi katkendlikku, kergelt vibreerivat heli

kõrra-kõrra
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi katkelist, (veeremise) kõrisevat heli

kõrrejook
[nimisõna, substantiiv]
jook, mille pakendile on kinnitatud joogikõrs

kõrrekas
[nimisõna, substantiiv]
jook, mille pakendile on kinnitatud joogikõrs

kõrrekoorel
[nimisõna, substantiiv]
1. maaharimisriist teraviljapõllu puhastamiseks kõrreliste harjasetaolistest moodustistest ehk ohetest

2. põllutööriist, mida kasutatakse teraviljapõllul kõrre koorimiseks

kõrrekoorija
[nimisõna, substantiiv]
1. maaharimisriist teraviljapõllu puhastamiseks kõrreliste harjasetaolistest moodustistest ehk ohetest

2. põllutööriist, mida kasutatakse teraviljapõllul kõrre koorimiseks

kõrrekoorimine
[nimisõna, substantiiv]
teraviljapõllu puhastamine kõrreliste harjasetaolistest moodustistest ehk ohetest

kõrreleht
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel:) kõrrele kinnituv leht

kõrreline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) selline, millel on hrl umbsete sõlmedega seest õõnes vars

kõrrelised
[nimisõna, substantiiv]
sugukond üheidulehelisi taimi, millel on kõrs

kõrrelüli
[nimisõna, substantiiv]
kahe sõlme vaheline osa taime kõrres

kõrrenõgi
[nimisõna, substantiiv]
taliviljade kõrtel esinev seenhaigus

kõrrepõld
[nimisõna, substantiiv]
1. põld, millelt vili on koristatud, kõrretüügastega põld

2. kõrretüükas põld

kõrrerooste
[nimisõna, substantiiv]
taimehaigus, mis kahjustab oluliselt kõiki teravilju, kõrsheintaimi, looduslikke kõrrelisi ja kõrsumbrohte, eriti orasheina

kõrrestik
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvavad heina- või viljakõrred

2. nendega kaetud koht

kõrresõlm
[nimisõna, substantiiv]
lühike umbne jäik osa taime kõrres

kõrretõstja
[nimisõna, substantiiv]
kombaini lisaseade lamandunud vilja koristamiseks

kõrrevaablane
[nimisõna, substantiiv]
kiletiivaline kahjurputukas, kelle jalutud vastsed elavad teraviljade kõrtes

kõrreväli
[nimisõna, substantiiv]
1. põld, millelt vili on koristatud, kõrretüügastega põld

2. kõrretüükas põld

kõrs
[nimisõna, substantiiv]
taime seest õõnes hrl kõva ümbrisega vars (nt teraviljal, heintaimel)

kõrsik
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk kõrrekujuline küpsis

2. pulkküpsis

kõrssööt
[nimisõna, substantiiv]
rohkesti toorkiudu sisaldav kuiv loomasööt (heinad, põhk, aganad)

kõrstaim
[nimisõna, substantiiv]
rohttaim, millel on hrl umbsete sõlmedega seest õõnes vars, kõrreliste sugukonda kuuluv taim (nt nisu, orashein, luste)

kõrsuma
[tegusõna, verb]
kõrt moodustama, kõrreks arenema

kõrsumine
[nimisõna, substantiiv]
(kõrreliste taimede kasvufaas:) kõrre loomine, kõrre moodustumine

kõrsvili
[nimisõna, substantiiv]
kõrreline teravili

kõrts
[nimisõna, substantiiv]
restoran, pubi, baar vm söögikoht

kõrtsiarve
[nimisõna, substantiiv]
pubis, baaris vms alkoholi (ja toidu) ostmise eest esitatav arve

kõrtsiesine
[nimisõna, substantiiv]
pubi, baari vms ees olev plats

kõrtsikaklus
[nimisõna, substantiiv]
baaris, pubis vms toimunud kaklus

kõrtsilett
[nimisõna, substantiiv]
müügilaud baaris, pubis vms

kõrtsiline
[nimisõna, substantiiv]
kõrtsis viibija, kõrtsikülastaja

kõrtsimees
[nimisõna, substantiiv]
kõrtsi (tänapäeval hrl pubi või baari) omanik või rentnik

kõrtsinaine
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl vanemas keelepruugis:) naissoost kõrtsipidaja või kõrtsmiku naine

2. naiskõrtsipidaja

3. kõrtsmiku naine

kõrtsipidaja
[nimisõna, substantiiv]
kõrtsi (tänapäeval hrl pubi või baari) omanik või rentnik

kõrtsirahvas
[nimisõna, substantiiv]
kõrtsi kliendid või töötajad

kõrtsituba
[nimisõna, substantiiv]
(kõrtsi söögisaali, ka kogu kõrtsi kohta)

kõrtsitäis
[nimisõna, substantiiv]
kogu kõrtsis olev seltskond

kõrtsitüdruk
[nimisõna, substantiiv]
kõrtsis teeniv neiu või naine

kõrtsmik
[nimisõna, substantiiv]
kõrtsi (tänapäeval hrl pubi või baari) omanik või rentnik

kõrv
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste jt imetajate kuulmis- ning tasakaaluelund (sageli ka üksnes selle välise osa kohta)

2. üks kahest osast pea küljes, millega inimesed ja loomad kuulevad

kõrvaarst
[nimisõna, substantiiv]
kõrvahaigustele ja -probleemidele spetsialiseerunud arst, otoloogia spetsialist

kõrvaauk
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalesta tehtud auk kõrvarõnga kinnitamiseks

kõrvaava
[nimisõna, substantiiv]
kõrva väliskuulmekäigu ava

kõrvadevahe
[nimisõna, substantiiv]
(mõistuse, arusaamise, taipamise kohta)

kõrvaehe
[nimisõna, substantiiv]
ehe kõrva külge panemiseks, nt kõrvarõngas

kõrvahaigus
[nimisõna, substantiiv]
kõrvapiirkonna haigus, nt keskkõrvapõletik

kõrvahark
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni 1,5 cm pikkune tumepruun väle putukas, kelle tagakeha lõpus on tugevad tangjad jätked

2. putukas

kõrvake
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt väikese kõrva või millegi kõrvataolise kohta)

kõrvakiil
[nimisõna, substantiiv]
1. löök lahtise käega vastu kõrva, pea küljeosa

2. käelöök vastu kõrva

kõrvaklapid
[nimisõna, substantiiv]
1. paar (omavahel ühendatud) pisikõlareid, mis asetatakse muusika või jutu kuulamiseks kõrvade peale, kuulmekäigu vastu või sisse

2. asjad, mis sa kõrvadele paned, et kuulata muusikat või juttu nii, et teised inimesed seda ei kuule

kõrvaklapp
[nimisõna, substantiiv]
üks hrl paarina kasutatavatest pisikõlaritest, mis asetatakse heli või jutu kuulamiseks kõrva peale, kuulmekäigu vastu või sisse

kõrvakohin
[nimisõna, substantiiv]
kõrvades kuuldav (terav, tume) heli, mis ei ole pärit välisest allikast

kõrvakuulmine
[nimisõna, substantiiv]
kõrva võime kuulda

kõrvakõvastus
[nimisõna, substantiiv]
1. kuulmist nõrgendav sisekõrva luulabürindi koldeline kahjustus

2. sisekõrva kahjustus

kõrvaküünal
[nimisõna, substantiiv]
loodusravis kasutatav mesilasvahast ja eeterlikest õlidest koosnev küünal, mida kasutatakse nina-, kurgu- ja kõrvahaiguste ennetamiseks või leevendamiseks

kõrval
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi või millegi külje suunas (väga) lähedal, reas järgmisena, naabruses

2. kellegi või millegi külje juures, lähedal

3. vahetus läheduses

kõrvalabi
[nimisõna, substantiiv]
kõrvaline, mujalt tulev abi

kõrvalaine
[nimisõna, substantiiv]
kõrvaleriala õppeaine, mida õpitakse madalamal tasemel ja lühema aja vältel kui põhiaineid (kõrgkoolis)

kõrvalala
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) põhilisele lisaks olev, mittepõhiline ala

kõrvalaltar
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnele üksikpühakule pühitsetud altar, mis asetseb kirikus lisaks peaaltarile ja paikneb kõrvallöövis

2. altar, mis asetseb kirikus lisaks peaaltarile ja paikneb nt kõrvallöövis

kõrvalamet
[nimisõna, substantiiv]
põhiameti kõrval peetav amet

kõrvalapid
[nimisõna, substantiiv]
mõnel mütsil kõrvapealsed osad

kõrvalapp
[nimisõna, substantiiv]
kodulindudel kõrvaava all asuv nahamoodustis

kõrvaldama
[tegusõna, verb]
1. eemale või ära toimetama, võtma või viima

2. midagi kuskilt ära võtma

kõrvaldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa kõrvaldada

kõrvalduma
[tegusõna, verb]
(täielikult) eemalduma, vähehaaval olemast lakkama või ära kaduma

kõrvale
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi või millegi külje suunas (väga) lähedale, reas järgmisesse kohta, naabrusse

2. kellegi või millegi külje juurde, lähedale

3. vahetusse lähedusse

kõrvaleesmärk
[nimisõna, substantiiv]
mittepõhiline, põhieesmärgile lisanduv eesmärk

kõrvalehiilija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes püüab midagi (kohustuslikku) vältida, tegemata jätta

kõrvalehitis
[nimisõna, substantiiv]
elamu või põhihoone juurde kuuluv abihoone

kõrvalehoidmine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (kohustusliku) vältimine, tegemata jätmine

2. kohusetäitmisest, vastutusest

kõrvalehoiduja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes püüab midagi (kohustuslikku) vältida, tegemata jätta

kõrvalehoidumine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (kohustusliku) vältimine, tegemata jätmine

2. kohusetäitmisest, vastutusest

kõrvaleht
[nimisõna, substantiiv]
kõrva nähtav lame osa ilma kuulmekäiguta

kõrvalehüpe
[nimisõna, substantiiv]
truudusetuse juhtum

kõrvalejäetu
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega või millega (enam) ei arvestata, kes või mis on kuskilt välja jäetud

kõrvalekaldumatu
[omadussõna, adjektiiv]
jäigalt mingeid kokkuleppeid, reegleid järgiv

kõrvalekalle
[nimisõna, substantiiv]
(esialgsest) suunast, teemast, normist, eeskirjadest vms eemaldumine

kõrvalepõige
[nimisõna, substantiiv]
1. (ajutine) liikumissuuna muutus otseteest kõrvale

2. sellega kaasnev põgus käik kuhugi, kuskil ärakäimine

kõrvalepööre
[nimisõna, substantiiv]
(liiklusvahendi) pööre paremale või vasakule

kõrvaleriala
[nimisõna, substantiiv]
õppeainete kogum, mida üliõpilane võib valida lisaks peaerialale

kõrvalest
[nimisõna, substantiiv]
kõrva nähtav lame osa ilma kuulmekäiguta

kõrvaletoimetamine
[nimisõna, substantiiv]
1. varastamine, vale asja jaoks kasutamine

2. varastamine

kõrvalfirma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis on välja kasvanud hrl uurimisasutuse või ülikooli teadustööst ning töötab asutuse juures kõrvalharuna

kõrvalharrastus
[nimisõna, substantiiv]
harrastuslik kõrvaltegevus

kõrvalharu
[nimisõna, substantiiv]
mingist tervikust kõrvale, välja hargnev suhteliselt iseseisev osa

kõrvalhoone
[nimisõna, substantiiv]
elamu või põhihoone juurde kuuluv abihoone

kõrvalhüpe
[nimisõna, substantiiv]
truudusetuse juhtum

kõrvaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei ole asjaga seotud või ei puutu sellesse

2. asjaga mitteseotud, asjasse mittepuutuv

kõrvaliste
[nimisõna, substantiiv]
vahetult kõrval olev iste

kõrvalistuja
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kõrval kas juhuslikult või ajutiselt istet võtnud inimene

kõrvaljuur
[nimisõna, substantiiv]
peajuurest mingi nurga all hargnev juureharu

kõrvalkilpnääre
[nimisõna, substantiiv]
üks neljast herneterasuurusest näärmest kilpnäärme tagaküljel, mille hormoon reguleerib kaltsiumi- ja fosforiainevahetust

kõrvalkuu
[nimisõna, substantiiv]
halonähtusena Kuu kõrval paistev valkjas kettakujuline kujutis

kõrvalkäik
[nimisõna, substantiiv]
koerte dressuuris kõrval käimise harjutus

kõrvallaud
[nimisõna, substantiiv]
kõrval asuv laud (nt kohvikus vm söögikohas)

kõrvallause
[nimisõna, substantiiv]
(liitlauses:) osalause, mis täpsustab pealauset ning ei saa esineda iseseisvalt (nt osa kas ma täna viitsin lauses Ma ei tea, kas ma täna viitsin)

kõrvalliige
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) teist lauseliiget laiendav lauseliige (sihitis, öeldistäide, määrus või täiend)

kõrvalliin
[nimisõna, substantiiv]
vähem oluline tegevusliin teoses (pealiini kõrval)

kõrvallõhn
[nimisõna, substantiiv]
tavalisele lõhnale lisanduv (ebasoovitav) lõhn

kõrvalmaantee
[nimisõna, substantiiv]
riigi liiklustee, mis ühendab linna alevite ja alevikega, aleveid ja alevikke omavahel või küladega ning neid kõiki põhi- ja tugimaanteedega (Eestis nt Kallavere–Ülgase)

kõrvalmaik
[nimisõna, substantiiv]
1. (segav, häiriv, ebaloomulik) lisajoon või varjund

2. (segav, häiriv, ebaloomulik) varjund

kõrvalmaitse
[nimisõna, substantiiv]
toidu või joogi tavalisele maitsele lisanduv (ebasoovitav) maitse

kõrvalmotiiv
[nimisõna, substantiiv]
teose ainestiku või vormistruktuuri kõrvaline, vähem tähtis element

kõrvalmõis
[nimisõna, substantiiv]
rüütlimõisa õigustes mõis, mis moodustab teise rüütlimõisaga ühtse majapidamise, kuid kus mõisnik ei ela (kujuneb juhul, kui ühel omanikul on mitu kõrvutist mõisa)

kõrvalmõju
[nimisõna, substantiiv]
(ravimi) peamisest või oodatavast teistsugune mõju, mis kaasneb põhitoimega

kõrvalmärkus
[nimisõna, substantiiv]
otseselt teemasse mittepuutuv repliik, nt vestluses

kõrvalnõue
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis tuleb tasuda lisaks ametlikult kellegi vastu esitatud esmasele maksenõudele (nt intress ja viivis)

kõrvalnähtus
[nimisõna, substantiiv]
mingile põhilisele nähtusele, protsessile lisanduv või sellega kaasnev nähtus

kõrvaloks
[nimisõna, substantiiv]
võraharu suurem oks

kõrvalops
[nimisõna, substantiiv]
1. löök lahtise käega vastu kõrva, pea küljeosa

2. käelöök vastu kõrva

kõrvaloputus
[nimisõna, substantiiv]
väliskõrva kuulmekäigu loputus

kõrvalosa
[nimisõna, substantiiv]
näidendi, filmi vm lavateose peategelasest vähem olulise, kõrvalise tegelase osa

kõrvalpilk
[nimisõna, substantiiv]
(eemalt, väljaspoolt tuleva nägemuse, suhtumise kohta)

kõrvalprodukt
[nimisõna, substantiiv]
tootmise, valmistamise vm tegevuse käigus lõppsaadusele lisaks saadav toode, aine või materjal

kõrvalpõige
[nimisõna, substantiiv]
1. (ajutine) liikumissuuna muutus otseteest kõrvale

2. sellega kaasnev põgus käik kuhugi, kuskil ärakäimine

kõrvalpäike
[nimisõna, substantiiv]
halonähtusena Kuu või Päikese kõrval paistev valkjas kettakujuline kujutis, mis tekib ühel või mõlemal pool Päikest jääkristallide tippudes murdunud valguskiirte tõttu, optiline helendav atmosfäärinähtus

kõrvalroll
[nimisõna, substantiiv]
näidendi, filmi vm lavateose peategelasest vähem olulise, kõrvalise tegelase osa

kõrvalruum
[nimisõna, substantiiv]
millegi kõrval asuv ruum

kõrvalsaadus
[nimisõna, substantiiv]
tootmise, valmistamise vm tegevuse käigus lõppsaadusele lisaks saadav toode, aine või materjal

kõrvalseisja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes otseselt ei osale mingis sündmuses, tegevuses vms, aga kes on selle juures

kõrvalsuhe
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus püsisuhtes oleval inimesel tekib armuvahekord kellegi teisega

kõrvalt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi või millegi külje suunast (väga) lähedalt, reas järgmisest (kohast), naabrusest

2. kellegi või millegi külje juurest, lähedalt

kõrvaltee
[nimisõna, substantiiv]
1. peateelt hargnev, sellega võrreldes vähemtähtis tee

2. kõrvaline tee

kõrvalteema
[nimisõna, substantiiv]
peateema kõrval esinev teema

kõrvalteenistus
[nimisõna, substantiiv]
põhiteenistuse kõrval tehtav lisatöö ja saadav lisasissetulek

kõrvaltegelane
[nimisõna, substantiiv]
filmi, romaani vm teose vähem tähtis tegelaskuju

kõrvaltegevus
[nimisõna, substantiiv]
(põhitegevuse kõrval) lisaks tehtav tegevus

kõrvaltegur
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalise, teisejärgulise tähtsusega tegur

kõrvaltempel
[nimisõna, substantiiv]
tähtsate sündmuste tähistamiseks mõeldud postitempel, mida ei kasutata postmarkide kustutamiseks

kõrvaltoime
[nimisõna, substantiiv]
(ravimi) peamisest või oodatavast teistsugune mõju, mis kaasneb põhitoimega

kõrvaltoode
[nimisõna, substantiiv]
tootmise, valmistamise vm tegevuse käigus lõppsaadusele lisaks saadav toode, aine või materjal

kõrvaltoon
[nimisõna, substantiiv]
millelegi lisanduv väike erijoon või varjund

kõrvaltvaataja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes jälgib midagi kõrvalt, ilma et ise osa võtaks

kõrvaltänav
[nimisõna, substantiiv]
kõrval, vahetus naabruses asuv tänav

kõrvaltöö
[nimisõna, substantiiv]
teine töö põhitöö kõrval

kõrvaluks
[nimisõna, substantiiv]
hrl väiksem uks peauksele lisaks

kõrvamärk
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalesta tehtud või kinnitatud märk looma märgistamiseks

kõrvane
[nimisõna, substantiiv]
põhitoidu lisa (toit või jook)

kõrvanibu
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalesta alumine kõhretu osa

kõrva-nina-kurguarst
[nimisõna, substantiiv]
1. arst, kelle erialaks on kõrva-, nina-, neelu-, kõri- ja hingetoruhaigused, otorinolarüngoloogia spetsialist

2. kõrva-, nina- ja kurguhaiguste arst

kõrvaots
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalesta ülemine tipmine osa

kõrvapaar
[nimisõna, substantiiv]
(hrl teraselt kuulava inimese või looma kohta)

kõrvapeegel
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtrikujuline arstiriist kõrva kuulmekäigu vaatluseks

2. riist kuulmekäigu vaatluseks

kõrvapete
[nimisõna, substantiiv]
näiline või vääriti kuulmine

kõrvapõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl keskkõrvapõletik (harva väliskõrvapõletik)

2. hrl keskkõrvapõletik

kõrvarõngas
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvalesta külge kinnitatav mitmesuguse kuju ja suurusega ehe

2. ehe, mida kantakse kõrva küljes

kõrvarõõm
[nimisõna, substantiiv]
milllegi meeldiva kuulamisest sugenev rõõmutunne (ka selle tekitaja kohta)

kõrvasüljenääre
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalesta ees allpool paiknev suur süljenääre

kõrvasüljenäärmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. (nakkuslik) kõrvasüljenäärmete põletik

2. haigus

kõrvatagune
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalesta tagakülg koos vastava piirkonnaga peast

kõrvatermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
infrapunakiirega termomeeter, mis on mõeldud temperatuuri mõõtmiseks kõrvast või laubalt

kõrvatilgad
[nimisõna, substantiiv]
kõrva tilgutatav ravim

kõrvatopp
[nimisõna, substantiiv]
kõrva väliskuulmekäiku asetatav (vati)topp (nt müra vastu)

kõrvatorkav
[omadussõna, adjektiiv]
kuulmise teel väga märgatav, tähelepanu äratav

kõrvauss
[nimisõna, substantiiv]
muusikapala, mis jääb kummitama ja mida on raske peast välja saada

kõrvavaik
[nimisõna, substantiiv]
väliskuulmekäigu vaigunäärmete nõre, kollakas kleepuv aine

kõrvavalu
[nimisõna, substantiiv]
1. valu kõrvapiirkonnas

2. valu kõrvas

kõrvekapsel
[nimisõna, substantiiv]
ainuõõssete loomade (nt meduusi) ja mõnede taimede (nt nõgese) kõrverakus asuv väike põieke kõrveniidiga

kõrvekarv
[nimisõna, substantiiv]
kõrvetavat ainet sisaldav taimekarv

kõrvekutsikas
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

kõrveköömen
[nimisõna, substantiiv]
võsastikes, puisniitudel ja mujal esinev rulja varrega rohttaim

kõrvemaa
[nimisõna, substantiiv]
metsane, soine ja järvedega ala või maanurk

kõrvemets
[nimisõna, substantiiv]
1. suur asustamata (soodega) metsaala

2. suur asustamata metsaala

kõrveniit
[nimisõna, substantiiv]
ainuõõssete loomade kõrvekapsli niitjas osa, mis kapsli lõhkedes välja paiskub ja vaenlase või saagi kehasse tungib

kõrvenurk
[nimisõna, substantiiv]
metsane ja soine kõrvaline maanurk

kõrvenõges
[nimisõna, substantiiv]
suurekasvuline tumeroheliste kõrvetavate lehtedega rohttaim

kõrverakk
[nimisõna, substantiiv]
(ainuõõssetel loomadel ja mõnedel taimedel:) mürgist vedelikku sisaldav ektodermi rakk (nt meduusidel, korallidel, samuti nõgestel)

kõrvetama
[tegusõna, verb]
leegi või kuumusega millegi pinda kergelt põletama, selle (kerget) kõrbemist põhjustama

Ühendtegusõnad: välja kõrvetama, välja kõrvetama, ära kõrvetamaära kõrvetama

kõrvetav
[omadussõna, adjektiiv]
intensiivselt kuum

kõrvetised
[nimisõna, substantiiv]
1. terav valutunne söögitoru allosa piirkonnas

2. söögitorus

kõrvetus
[nimisõna, substantiiv]
terav, kipitav valu

kõrvik
[nimisõna, substantiiv]
allapööratavate kõrvadega karusnahkne talvemüts

kõrvik
[nimisõna, substantiiv]
1. püstise karvase varre ja väikeste õitega umbrohi

2. umbrohi

kõrvikmüts
[nimisõna, substantiiv]
allapööratavate kõrvadega karusnahkne talvemüts

kõrvikpriimula
[nimisõna, substantiiv]
nahkjate lehtede ja suurte mitut värvi õitega aiataim

kõrvits
[nimisõna, substantiiv]
suurte ümarjate hrl kollaste viljade ja lamavate või ronivate vartega köögiviljataim

kõrvitsalatern
[nimisõna, substantiiv]
õõnsaks uuristatud ja küljesse lõigatud näoga kõrvits, mille sees põleb küünal (hrl halloween'i tunnusena)

kõrvitsapüha
[nimisõna, substantiiv]
31. oktoobri hilisõhtu, tähtpäev, mil valmistatakse õõnsast kõrvitsast küünlalaternaid ja lapsed käivad maskeerituna naabrite juures, seades neid valiku ette: „Komm või pomm?"

kõrvitsapüreesupp
[nimisõna, substantiiv]
kõrvitsapüreest supp lisanditega

kõrvitsasalat
[nimisõna, substantiiv]
marineeritud tükeldatud kõrvitsast valmistatud salat

kõrvitsaseemned
[nimisõna, substantiiv]
kõrvitsa heleda kestaga rohelised seemned

kõrvpaju
[nimisõna, substantiiv]
soodes, kraavikallastel ja metsaservades kasvav madal harali okstega põõsas

kõrvu
[määrsõna, adverb]
1. asendilt üksteise kõrval või kõrvale

2. üksteise kõrval või üksteise kõrvale

kõrvukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurekõrvaline, suurte kõrvadega

2. suurte kõrvadega

kõrvukräts
[nimisõna, substantiiv]
eriti pikkade sulgkõrvadega kakuliste hulka kuuluv lind

kõrvuksiil
[nimisõna, substantiiv]
Euraasia steppides ja kõrbetes elutsev suurte kõrvadega siil

kõrvuline
[omadussõna, adjektiiv]
kõrvadega varustatud

kõrvulukustav
[omadussõna, adjektiiv]
väga vali, nii tugev heli, et paneb kõrvad lukku

kõrvuni
[määrsõna, adverb]
väga tugevasti, ülimal määral

kõrvunurk
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) üks kahest nurgast, millel on ühine haar ja teised haarad moodustavad sirge

kõrvupidi
[määrsõna, adverb]
kõrvadest kinni hoides (kedagi tirides, vedades)

kõrvutama
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi ühisjoonte esiletoomiseks kõrvu seadma, millegi samaväärsega võrdlema

2. võrdlema

kõrvuti
[määrsõna, adverb]
1. asendilt üksteise kõrval või kõrvale

2. üksteise kõrval või üksteise kõrvale

kõrvutine
[omadussõna, adjektiiv]
kõrvuti asuv

kõrvutu
[omadussõna, adjektiiv]
kõrvu mitteomav, kõrvadeta

kõrvutus
[nimisõna, substantiiv]
ühisjoonte esiletoomiseks kõrvu seadmine, millegi samaväärsega võrdlemine, kõrvutamine

kõrvutuslause
[nimisõna, substantiiv]
määra- ja viisilausega sarnanev kõrvallause, mis suhestub kogu pealause kui tervikuga

kõsin
[nimisõna, substantiiv]
kõhin, sahin

kõsistama
[tegusõna, verb]
vaikset sahisevat heli tekitama

kõss
[hüüdsõna, interjektsioon]
(häälitsus kanade, kassi vm looma, harvemini ka inimese peletamiseks)

kõssama
[tegusõna, verb]
millelegi reageerima, millestki välja tegema

kõssitama
[tegusõna, verb]
kedagi eemale peletama, hrl hüüdega „kõss!”

kõssugi
üldse mitte, sugugi mitte

kõsu
[nimisõna, substantiiv]
kõdunev puu, hoone, ese vm

kõtt
[hüüdsõna, interjektsioon]
(tõrjudes, hurjutades inimeste puhul)

kõu
[nimisõna, substantiiv]
1. välguga kaasnev kõmin, müristamine

2. välk koos kõminaga, äike

kõuehääl
[nimisõna, substantiiv]
(kõmisevalt kõlava tugeva hääle kohta)

kõuekõmin
[nimisõna, substantiiv]
välguga kaasnev tugev tume heli, müristamine

kõuekärgatus
[nimisõna, substantiiv]
järsk ja tugev (välguga kaasnev) müristamine

kõuemürin
[nimisõna, substantiiv]
välguga kaasnev tugev tume heli, müristamine

kõuepilv
[nimisõna, substantiiv]
elektrilaengut kandev tume pilv, millega kaasneb äike

kõuk
[nimisõna, substantiiv]
1. kauge esivanem

2. (suguvõsauuringutes:) inimese ükskõik mis astme mees- või naissoost esivanem (nt isa, ema, vanaisa, vanaema vms)

kõurik
[nimisõna, substantiiv]
raskesti kasvatatav laps

kõuts
[nimisõna, substantiiv]
isane kass

kõva
[omadussõna, adjektiiv]
1. (materjali, asjade vm kohta:) koostiselt tihe, survele vastupidav, mitte painduv

2. selline, mille kuju on raske muuta

kõvadus
[nimisõna, substantiiv]
1. materjali võime vastu pidada survele, teraviku sissetungimisele vm kuju muutmisele, omadus mitte painduda ega kuju muuta

2. seda võimet iseloomustav suurus

kõvadusastmik
[nimisõna, substantiiv]
mineraalide kõvaduse astmik

kõvahäälne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugeva, kaugele kostva häälega

2. sellise häälega toimuv, kära tekitav

3. valju häälega

4. valju häälega toimuv

kõvajoodis
[nimisõna, substantiiv]
suurema tugevusega jootesulam

kõvakaaneline
[omadussõna, adjektiiv]
(raamatu kohta:) kõvade kaantega

kõvakelme
[nimisõna, substantiiv]
välimine ajukest, mis koosneb tihedast sidekoest

kõvakest
[nimisõna, substantiiv]
silmamuna tagumine läbipaistmatu kest

kõvakestaline
[omadussõna, adjektiiv]
kõva, tugeva kestaga

kõvaketas
[nimisõna, substantiiv]
arvuti andmeid mahutav jäik magnetketas

kõvakooreline
[omadussõna, adjektiiv]
kõva, tugeva koorega

kõvakrae
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja meesteriietuses:) vormi hoidev külgenööbitav krae

kõvakummi
[nimisõna, substantiiv]
1. kautšuki vulkaniseerimisel saadav kõva must aine, mida kasutatakse nt elektrotehnikas isoleermaterjalina ja tarbeesemete valmistamisel

2. kautšuki vulkaniseerimisel saadav kõva must aine

kõvakäeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. leebuseta, kaastundeta, kuulekust nõudev, eksimusi hukka mõistev

2. selline, kes nõuab, et sa teeks nii, nagu ta ütleb, ja ei vaidleks vastu

3. nõudlik, mitte lahke

4. karm, range

kõvaköiteline
[omadussõna, adjektiiv]
(raamatu kohta:) kõvade kaantega

kõvakübar
[nimisõna, substantiiv]
1. jäigast vildist ilma lohuta kumera põhjaga kübar

2. jäik viltkübar

kõvaleheline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) jäikade lehtedega

kõvalehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) jäikade lehtedega

kõvamädanik
[nimisõna, substantiiv]
mädanik, kus puit või mugul säilib kõvana

kõvanisu
[nimisõna, substantiiv]
nisu, mille tera on harilikust kõvem ning läbilõige klaasisem

kõvanisujahu
[nimisõna, substantiiv]
kõva nisu teradest jahvatatud jahu

kõvanõgi
[nimisõna, substantiiv]
nõgihaigus, mille puhul viljaterad muutuvad kõvaks nõgieoste massiks

kõvapea
[nimisõna, substantiiv]
(raske taibuga või järeleandmatu, kangekaelse inimese kohta)

kõvaportselan
[nimisõna, substantiiv]
tugev läbikumav kõrgkuumuse portselan (kõige kvaliteetsem portselan)

kõvasi
[nimisõna, substantiiv]
1. kõvast liivakivist vahend lõikeriistade, nt kirve, noa teritamiseks, käia eelkäija

2. luisk, ihumiskivi

kõvasoolakala
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt, rohke soolaga soolatud kala

kõvastama
[tegusõna, verb]
kõvaks muutma

kõvasti
[määrsõna, adverb]
1. suurel määral, väga palju

2. suurel määral, palju

kõvastuma
[tegusõna, verb]
1. kõvaks, hrl jäigaks muutuma

2. kõvaks minema

kõvasulam
[nimisõna, substantiiv]
väga kõva, tugev ja kuumuskindel metallmaterjal

kõvasüdameline
[omadussõna, adjektiiv]
kalk

kõvataja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tähtsalt ja kõvahäälselt oma arvamust avaldab, pidades end teistest targemaks või oskajamaks

kõvatama
[tegusõna, verb]
1. tähtsat tegelast mängima, uhkeldama, praalima

2. üleolevalt käituma, ülbitsema

3. hooplema, uhkeldama

kõvemini
[määrsõna, adverb]
suuremal määral kõvasti (kinni)

kõvendama
[tegusõna, verb]
tugevamaks, kõvemaks tegema

kõvendi
[nimisõna, substantiiv]
materjalide, värvide vms omaduste või tugevuse tõstmiseks lisatav aine

kõvendus
[nimisõna, substantiiv]
tugevamaks, kõvemaks tegev ese

kõvendusmärk
[nimisõna, substantiiv]
vene keele tähe ъ nimetus eesti keeles

kõvenema
[tegusõna, verb]
tugevamaks, kõvemaks muutuma

kõver
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaari, lookeid, jõnkse omav

2. selline, mis ei ole või ei kulge otse

3. kurvidega

kõveralt
[määrsõna, adverb]
viltu, mitte otse või sirgelt, kaardus

kõveras
[määrsõna, adverb]
(kehaasendi kohta:) mitte sirgelt, kokku painutatult

kõverasse
[määrsõna, adverb]
(kehaasendi kohta:) mitte sirgeks, kokku painutatuks

kõverdama
[tegusõna, verb]
(asendi kohta:) sirgest ära, kõveraks tõmbama

kõverdi
[määrsõna, adverb]
1. kõverana, mittesirgelt

2. mitte päris nii, nagu peaks

kõverduma
[tegusõna, verb]
(asendi kohta:) sirgest ära, kõveraks tõmbuma

kõverdus
[nimisõna, substantiiv]
kõverdamine

kõverik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaari, lookeid, jõnkse omav

2. selline, mis ei ole või ei kulge otse

3. kurvidega

kõveriti
[määrsõna, adverb]
1. kõverana, mittesirgelt

2. mitte päris nii, nagu peaks

kõverjalg
[nimisõna, substantiiv]
see, kel on kõver jalg või kõverad jalad

kõverjalgne
[omadussõna, adjektiiv]
kõverate jalgadega

kõverjoon
[nimisõna, substantiiv]
joon (või kujuteldav joon), mis ei ole sirge

kõverkael
[nimisõna, substantiiv]
(hrl halvustavalt kõvera kaelaga inimese kohta)

kõverpeegel
[nimisõna, substantiiv]
peegel, millel peegeldavaks pinnaks on kõverpind (nõgus- või kumerpeegel)

kõverpind
[nimisõna, substantiiv]
1. (kujutavas geomeetrias:) pind, mis moodustub hüperbooli pöörlemisel ühe oma telje ümber ning mis ei ole tasand (nt läätsel)

2. kõverpind

kõvertee
[nimisõna, substantiiv]
(kaudse, vahel ka ebaausa või ebaseadusliku lähenemise kohta millelegi)

kõverus
[nimisõna, substantiiv]
1. viltu-, kõver-olek

2. viltu, kaardus olev koht, moodustis

3. käänak, looge

kõverusraadius
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) kõveruse pöördväärtus

kõvik
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbrusega võrreldes vastupidavamaist, kõvemaist kivimeist koosnev positiivne pinnavorm

2. kulumiskindel kõrgend

kõõbitsema
[tegusõna, verb]
1. kaabitsema, vähehaaval kõõpima

2. kaabitsema

kõõks
[nimisõna, substantiiv]
(krampunud seisundiga seostuv) kõõksuv heli

kõõks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kõõksuvat heli

kõõksatama
[tegusõna, verb]
korraks või järsku kõõksuma, takistatud hingamisel õõnsakõlalist kõrvalheli andma

kõõksatus
[nimisõna, substantiiv]
(krampunud seisundiga seostuv) kõõksuv heli

kõõksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
kõõksatades, kõõksatusega

kõõksuma
[tegusõna, verb]
takistatud hingamisel (nt köhides, naerdes) õõnsakõlalist katkendlikku kõrvalheli andma

kõõl
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) kõverjoone või -pinna kaht punkti ühendav sirglõik või selle pikkus

2. kaare otsi ühendav sirglõik

kõõlhulknurk
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) hulknurk, mille kõik tipud paiknevad ühel ringjoonel (või üldse kinnisel joonel)

2. sisehulknurk

kõõluma
[tegusõna, verb]
millegi najale toetudes või millestki kinni hoides end edasi-tagasi liigutama, rippuma vms

kõõlus
[nimisõna, substantiiv]
lihase sidekoeline kinnitusosa

kõõluseline
[omadussõna, adjektiiv]
silmapaistvate või rohkete kõõlustega

kõõlusepõletik
[nimisõna, substantiiv]
kõõluses nt ülekoormuse tagajärjel tekkinud põletik

kõõluserefleks
[nimisõna, substantiiv]
refleks, mis avaldub kõõluse pihta puutumisel (nt põlverefleks)

kõõlusetupepõletik
[nimisõna, substantiiv]
kõõlust ümbritseva sidekoelise tupe põletik

kõõlusetupp
[nimisõna, substantiiv]
sidekoest tupp, milles kõõlus liigub

kõõlusleht
[nimisõna, substantiiv]
1. pikarootsuliste nooljate lehtedega vee- ja sootaim

2. veetaim

kõõm
[nimisõna, substantiiv]
1. marrasknahatükikestest valge või hallikas ketendus peas

2. ketendus peas

kõõmama
[tegusõna, verb]
kõõmane olema, kõõma ajama

kõõmane
[omadussõna, adjektiiv]
kõõmaga kaetud, kõõma täis

kõõmarohi
[nimisõna, substantiiv]
rahvameditsiinis kõõma vastu kasutatav taim (nt harilik kassikäpp)

kõõmas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(juuste, karva kohta:) kõõma täis, kõõmane

kõõmavastane
[omadussõna, adjektiiv]
kõõma tekkimist pärssiv

kõõmendama
[tegusõna, verb]
kõõmane olema, kõõma ajama

kõõpima
[tegusõna, verb]
1. terava esemega siledaks või puhtaks kaapima

2. kaapima

kõõr
[nimisõna, substantiiv]
kaunistuseks õmmeldud pael vana aja kuubedel vm riietusesemetel

kõõrdi
[määrsõna, adverb]
1. nii, et silmad vaatavad eri suundades või eri suundadesse

2. silmade, pilgu kohta

kõõrdis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. nii, et silmad vaatavad eri suundades

2. silmade, pilgu kohta

kõõrdpilk
[nimisõna, substantiiv]
silmanurgast, kõõrdi (heidetud) pilk

kõõrdsilm
[nimisõna, substantiiv]
kõõrdi vaatav silm

kõõrdsilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
kõõrdi vaatavate silmadega

kõõrdsilmne
[omadussõna, adjektiiv]
kõõrdi vaatavate silmadega

kõõrdsilmsus
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mille puhul silmad vaatavad eri suundadesse

kõõritama
[tegusõna, verb]
kõõrdsilmalisena eri suundadesse vaatama

kõõritamine
[nimisõna, substantiiv]
kõõrdi vaatamine

kõõriti
[määrsõna, adverb]
1. nii, et silmad vaatavad eri suundades või eri suundadesse

2. silmade, pilgu kohta

kõõritus
[nimisõna, substantiiv]
kõõrdi vaatamine

kõõrkael
[nimisõna, substantiiv]
mõnede kaela ümbruse lihaste kahjustusest tingitud pea viltune seis

kõõrsilm
[nimisõna, substantiiv]
kõõrdi vaatav silm

kõõrsilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
kõõrdi vaatavate silmadega

kõõrsilmne
[omadussõna, adjektiiv]
kõõrdi vaatavate silmadega

kõõrsilmsus
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mille puhul silmad vaatavad eri suundadesse

kõõrutama
[tegusõna, verb]
1. (kana, harvemini teiste lindude kohta:) kõrgel vahelduval häälel häälitsema

2. kana häälitsuse kohta

kõõvits
[nimisõna, substantiiv]
1. kiviaegne tulekivist vm kõvast kivimist tööriist peamiselt loomanahkade ja puidu kaapimiseks, inimese vanimaid tööriistu

2. kaapimisriist

käba
[nimisõna, substantiiv]
kalavõrgu ülaserva kinnitatav männikoorest, kasetohust või puust ujuk, mis hoiab võrgu püstiasendis ja soovitud sügavuses

käbarad
[nimisõna, substantiiv]
käed

käbe
[omadussõna, adjektiiv]
1. ettevõtlik, hakkamist täis, kiire ja kerge liikumisega

2. tragi, kärmas

käbedalt
[määrsõna, adverb]
kergelt ja kärmesti

käbedasti
[määrsõna, adverb]
kergelt ja kärmesti

käbekähku
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, suure rutuga

käbi
[nimisõna, substantiiv]
1. okaspuude emasõitest arenenud piklik soomuseline moodustis, milles asuvad seemned

2. männi või kuuse küljes kasvav kõva asi, mille sees on seemned

käbihein
[nimisõna, substantiiv]
1. rohumaadel, hõredates metsades ja teeservadel kasvav käbi meenutava, hrl tumepunase õisikuga rohttaim

2. rohttaim

käbikeha
[nimisõna, substantiiv]
vaheajus paiknev väike sisenõrenääre, mille eritis reguleerib inimese ööpäevarütme ning mõjutab ka naha pigmentide sünteesi

käbikuivati
[nimisõna, substantiiv]
ruum või hoone seemnekäbide kuivatamiseks

käbikuningas
[nimisõna, substantiiv]
1. (orava kohta)

2. orav

käbilill
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikast pärit sametiste rohekate kuni punakate lehtedega ja õrnade eri värvi õitega lill, Eestis toalill

käbilind
[nimisõna, substantiiv]
okaspuuseemnetest toituv ristamisi nokatippudega lind

käbima
[tegusõna, verb]
(okaspuude kohta:) käbisid moodustama

käbinääre
[nimisõna, substantiiv]
vaheajus paiknev väike sisenõrenääre, mille eritis reguleerib inimese ööpäevarütme ning mõjutab ka naha pigmentide sünteesi

käbisoomus
[nimisõna, substantiiv]
männi, kuuse vm käbi ümbritsev ja kaitsev, hrl vaiguga kaetud lihakas leht

käbisõda
[nimisõna, substantiiv]
vastastikku käbidega pildumine

käblik
[nimisõna, substantiiv]
tilluke viirulise pruuni sulestiku ja püstise sabaga lind

kädin
[nimisõna, substantiiv]
lindude terav ja kiire häälitsemine

kädinal
[määrsõna, adverb]
kädistavat linnuhäält tehes

kädisema
[tegusõna, verb]
(haraka, ka muude lindude terava kiire häälitsemise kohta)

kädistama
[tegusõna, verb]
(haraka, ka muude lindude terava kiire häälitsemise kohta)

käealune
[nimisõna, substantiiv]
mitte iseseisvalt, vaid kellegi juhatusel töötav või tegutsev inimene

käeandmine
[nimisõna, substantiiv]
käe ulatamine tervitamisel, nõusoleku märgiks vm juhul

käeauk
[nimisõna, substantiiv]
1. ava käise ühenduskohas, kust käsi saab käisesse minna

2. käiseauk

käed-jalad
[nimisõna, substantiiv]
nii käed kui ka jalad

käed-vabad-seade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab kõnelda telefoni kõrva juures hoidmata

käegakatsutav
[omadussõna, adjektiiv]
väga ligidal asuv, lähedane (ruumiliselt või ajaliselt)

käegalöömine
[nimisõna, substantiiv]
ükskõikne, hoolimatu suhtumine millessegi

käehaare
[nimisõna, substantiiv]
haaramine käega

käehaav
[nimisõna, substantiiv]
haav käepiirkonnas

käeharjutus
[nimisõna, substantiiv]
käe- või kätelihaseid koormav, kätt või käsi treeniv harjutus

käehoid
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas käsi mingi tegevuse sooritamise ajal hoitakse

käehoidja
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi toeks olev inimene, kellegi lohutaja või julgustaja

käejoon
[nimisõna, substantiiv]
peopesas olev joon

käekell
[nimisõna, substantiiv]
1. randmel kantav kell

2. kell, mida inimesed käe peal kannavad

käekett
[nimisõna, substantiiv]
randme või käsivarre ümber kantav ketikujuline käeehe

käekiri
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjatähtede isikupärane kirjutamislaad

2. kellelegi iseloomulik pastaka või pliiatsiga kirjutamise viis

käekirjaekspert
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist grafoloogia alal

käekirjaline
[omadussõna, adjektiiv]
käega kirjutatud

käekirjaproov
[nimisõna, substantiiv]
omakäeline allkiri või tekst võrdlusmaterjalina nt mingi ekspertiisi tegemisel

käekott
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem naiste kott, mida kantakse käe otsas või õlal

2. väiksem kott, mida naised kannavad käe otsas või õla peal

käekõrval
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
käega või käest kinnihoituna kõrval

käekõrvale
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
käega või käest kinnihoituna kõrvale

käekõrvalt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
käega või käest kinnihoituna kõrvalt ära

käekäik
[nimisõna, substantiiv]
1. elamine ja olemine, see, kuidas elu kulgeb

2. (järgnev) saatus

käekönt
[nimisõna, substantiiv]
pärast ühe osa eemaldamist järele jääv osa käest

käelaba
[nimisõna, substantiiv]
1. käsi randmest sõrmedeni (ja sõrmed)

2. see osa inimese käest, mille küljes on sõrmed

käelabidas
[nimisõna, substantiiv]
suur lai käsi

käelihas
[nimisõna, substantiiv]
(laba)käes olev lihas

käeliigutus
[nimisõna, substantiiv]
käega tehtav liigutus (nt millegi väljendamiseks või töötamisel)

käeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. käega või kätega tehtav, käte abil toimiv või toimuv

2. käega tehtav

käelint
[nimisõna, substantiiv]
ümber käsivarre käiv lint või pael hrl millegi eraldus- või tunnusmärgina

käeluu
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl käsivarres olevate luude, nt küünar- või kodarluu kohta)

2. käe sees olev luu

käelöök
[nimisõna, substantiiv]
löök käega (ka nt poksis ja võitluskunstides)

käelöömine
[nimisõna, substantiiv]
(vastastikku käe ulatamisega) milleski kokkuleppimine, kokkuleppe sõlmimine

käemees
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kohustusi tagav isik, käenduse andja

käemuskel
[nimisõna, substantiiv]
(laba)käes olev lihas

käendaja
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kohustusi tagav isik, käenduse andja

käendama
[tegusõna, verb]
1. teise isiku eest mingis suhtes vastutama (sageli ühenduses laenamisega)

2. teise eest vastutama

käendatav
[nimisõna, substantiiv]
käendusele võetud isik

käendus
[nimisõna, substantiiv]
(laenusuhetes:) tagatis, mis hrl pole kinnisvara ning millega käendaja võtab vastutuse laenuvõtja võetud kohustuste suhtes

käeosavus
[nimisõna, substantiiv]
osavus käe või kätega tegutsemisel, töötades

käepael
[nimisõna, substantiiv]
üritustel korduvat sisenemist võimaldav pael, mis seotakse või kleebitakse ümber randme

käepide
[nimisõna, substantiiv]
1. eseme osa, millest selle kasutamisel käega kinni võetakse või hoitakse

2. eseme osa, millest selle kasutamisel kinni võetakse või hoitakse

käepigistus
[nimisõna, substantiiv]
1. kättpidi tervitamine, õnnitlemine vms

2. tervitamisel, õnnitlemisel

käepikendus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi huvisid esindav, kellegi nimel tegutsev isik või asutus

2. kellegi käsilane

käeprotees
[nimisõna, substantiiv]
kätt asendav ortopeediline abivahend

käepuude
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) mängija käe puutumine vastu õhus olevat palli

käepuudutus
[nimisõna, substantiiv]
puudutus käega

käepärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. mugav ja lihtne kasutada, hõlpsasti, lähedalt leitav või hangitav

2. käes hoidmiseks, kätte võtmiseks sobiv

käepärast
[määrsõna, adverb]
otsekohe olemas, osta, võtta või kasutada

käeranne
[nimisõna, substantiiv]
1. käe osa küünarvarre ja käelaba (ehk kämbla) vahel

2. inimese käe osa, millel kantakse näiteks käekella

käerauad
[nimisõna, substantiiv]
omavahel ühendatud raudvõrud käte aheldamiseks

käerobot
[nimisõna, substantiiv]
taastusraviseade käe liikumisfunktsioonide parandamiseks või taastamiseks

käes
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi valduses, omanduses, kasutada

2. kellegi valdusse saabunud või saadud

3. valduses, kasutuses

käeselg
[nimisõna, substantiiv]
labakäe pealmine pind

käeside
[nimisõna, substantiiv]
ümber käsivarre käiv lint või pael hrl millegi eraldus- või tunnusmärgina

käesirutus
[nimisõna, substantiiv]
käe sirutamine millenigi või millegi järele

käesoe
[omadussõna, adjektiiv]
(käega katsudes) umbes nii soe nagu inimese kehatemperatuur

käesolev
[omadussõna, adjektiiv]
1. praegu käsil olev, praegu kestev

2. selline, mis praegu kestab või millega hetkel tegeletakse

3. käsil olev

käesolevaga
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
siinjuures, sellega siin

käesoon
[nimisõna, substantiiv]
(käe veresoonte, harvem ka kõõluste kohta)

käest
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi valdusest, omandusest, kasutusest (ära)

2. valdusest, kasutusest (ära)

käesurumine
[nimisõna, substantiiv]
hrl heasoovlik vastastikune käeandmine (nt tervitamisel, kokkuleppe kinnitamisel, kaastunde avaldamisel)

käesurve
[nimisõna, substantiiv]
käega surumine, hrl tervitades

käetark
[nimisõna, substantiiv]
käejoonte järgi ennustaja

käetugi
[nimisõna, substantiiv]
tooli külgmine rõhtpuu käe toetamiseks

käetõmme
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne tõmbamine käega

käetõste
[nimisõna, substantiiv]
käe ühekordne tõstmine üles (harjutusena, märguandeks)

käetõstmine
[nimisõna, substantiiv]
käe ühekordne tõstmine üles (harjutusena, märguandeks)

käeulatus
[nimisõna, substantiiv]
selline kaugus, kust ulatub midagi käega võtma

käeulatuses
[määrsõna, adverb]
1. nii lähedal, et ulatub käega võtma

2. väga lähedal

käeulatusse
[määrsõna, adverb]
1. nii lähedale, et ulatub käega võtma

2. väga lähedale

käevaataja
[nimisõna, substantiiv]
käejoonte järgi ennustaja

käevaatamine
[nimisõna, substantiiv]
käejoonte järgi ennustamine

käevang
[nimisõna, substantiiv]
(olukorda tähistavana:) vanguna kõverdatud käsivars, millega midagi kantakse või millest teine isik kinni hoiab

käevangu
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
asendisse, kus kellegi kõverdatud käsivarrest hoiab kinni teine inimene

käevangus
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
asendis, kus kellegi kõverdatud käsivarrest hoiab kinni teine inimene

käevangust
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
asendist, kus kellegi kõverdatud käsivarrest hoiab kinni teine inimene

käevars
[nimisõna, substantiiv]
käsivars

käeviibe
[nimisõna, substantiiv]
märguannet, tervitust, jumalagajättu, osutust vms väljendav käeliigutus

käevõru
[nimisõna, substantiiv]
1. ümber randme või käsivarre kantav rõngalaadne käeehe

2. ehe, mis kantakse ümber randme

3. käeehe

kägar
[nimisõna, substantiiv]
(otsekui) kokkuvajunud või -pressitud vormitu tomp või nutsak

kägarasend
[nimisõna, substantiiv]
kehaasend, kus põlved on surutud vastu rinda, käed ümber põlvede, pea rinnal

kägardama
[tegusõna, verb]
korratult kokku, kortsu suruma, nutsakuks pressima

kägarduma
[tegusõna, verb]
tihkelt kokku, kortsu tõmbuma või surutud saama

kägarhüpe
[nimisõna, substantiiv]
1. hüpe jalgade kõverdamisega

2. hüpperiista ületamine kägaras

kägarik
[nimisõna, substantiiv]
mingi kokkusurutud ese, moodustis vms

kägariste
[nimisõna, substantiiv]
isteasend, kus kõverdatud jalad on koos ja põlved surutud vastu rinda

kägarripe
[nimisõna, substantiiv]
võimlemises ripe puusa- ja põlveliigesest kõverdatud jalgadega

kägiauk
[nimisõna, substantiiv]
lohk kaela eesosas

kägimulk
[nimisõna, substantiiv]
kaelaluus asuv ava

kägin
[nimisõna, substantiiv]
(hrl puitesemete kohta:) vaikne tuhm krigisev heli

käginal
[määrsõna, adverb]
(hrl puitesemete kohta:) tuhmi kriginat või naginat tehes, sellise heli saatel

kägipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopilise metsa taim, mis puule kinnituvana (epifüüdina) kasvama hakkab, hiljem iseseivub ning oma kandurpuu hävitab

kägisema
[tegusõna, verb]
(hrl puitesemete kohta:) vaikset tuhmi krigisevat heli kuuldavale tooma

kägistama
[tegusõna, verb]
kõrist pigistama, hinge kinni pigistama

Ühendtegusõnad: ära kägistamaära kägistama

kägistama
[tegusõna, verb]
1. kägisema panema

2. käginat tekitades midagi tegema

3. nagistama

Ühendtegusõnad: ära kägistamaära kägistama

kägiveen
[nimisõna, substantiiv]
veen, mis juhib venoosset verd peast südamesse

kägrutama
[tegusõna, verb]
käkerdama, kortsutama

kägu
[nimisõna, substantiiv]
1. metsades elutsev rändlind, hästi tuntud iseloomuliku laulu (kukkumise) ja väikelindude pesadesse munemise poolest

2. lind, kes muneb teiste lindude pessa ja teeb sellist häält: "Kukku-kukku!"

kägukimalane
[nimisõna, substantiiv]
kimalasesarnane parasiitputukas, kes ise oma järglasi ei kasvata

kähar
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussis, keerduvalt lokkis

2. tihedalt krussis

käharaleheline
[omadussõna, adjektiiv]
(aretustöö tulemusel kujunenud) käharate lehtedega

käharalehine
[omadussõna, adjektiiv]
(aretustöö tulemusel kujunenud) käharate lehtedega

kähardama
[tegusõna, verb]
hrl juukseid krussi keerama, lokiliseks tegema

käharduma
[tegusõna, verb]
krussi, lokki, keerdu minema, krussis, lokkis, keerdus olema

käharik
[nimisõna, substantiiv]
heleroheliste harali okste ja tutitaoliste lehetippudega kahar sammal

käharkapsas
[nimisõna, substantiiv]
krobeliste kähardunud lehtedega mahedamaitseline kapsas toiduna

käharpea
[nimisõna, substantiiv]
1. (kohevad) lokkis või tihedalt krussis juuksed

2. käharad juuksed

käharpetersell
[nimisõna, substantiiv]
maitsetaimena kasvatatav käharate lehtedega lehtpetersell

käharpäine
[omadussõna, adjektiiv]
lokkis, keerduvate juustega

kähe
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hääle kohta:) helitu ja kähisev, mitte selge

2. kähisev

kähin
[nimisõna, substantiiv]
kõlatu tugeva kahiseva kaasheliga hääl või heli

kähisema
[tegusõna, verb]
kõlatut tugeva kahiseva kaasheliga häält või heli andma

kähistama
[tegusõna, verb]
1. kõlatut tugeva kahiseva kaasheliga häält kuuldavale tooma, sel viisil (vaevaliselt) rääkima

2. kähinal ütlema, naerma

kähku
[määrsõna, adverb]
kiiresti, ruttu, lühikese ajavahe möödudes

kähkukas
[nimisõna, substantiiv]
kiire seksuaalvahekord

kähmakas
[nimisõna, substantiiv]
(väikesekasvulise inimese kohta)

kähmama
[tegusõna, verb]
1. kahmama, haarama

2. kahmama, haarama, krahmama

kähmlema
[tegusõna, verb]
kätega üksteisest haarates, käsitsi kaklema või võitlema

kähmlus
[nimisõna, substantiiv]
kätega üksteisest haarates, käsitsi kaklemine või võitlemine

kähr
[nimisõna, substantiiv]
1. pikki urge kaevav jässakas lühikeste jäsemete ning pika tiheda karvkattega loom Euraasia metsa- ja stepivööndis

2. metsas elav loom, kelle karv on musta ja valget värvi

kährik
[nimisõna, substantiiv]
1. madalajalgne jässaka kehaehitusega ja pika koheva karvkattega umbes rebasesuurune uruloom

2. koerlane

kährikkoer
[nimisõna, substantiiv]
1. madalajalgne jässaka kehaehitusega ja pika koheva karvkattega umbes rebasesuurune uruloom

2. koerlane

kährikunahk
[nimisõna, substantiiv]
kährikult saadud karusnahk

kähvama
[tegusõna, verb]
midagi järsult, teravalt või tigedalt ütlema

kähvatama
[tegusõna, verb]
midagi järsult, teravalt või tigedalt ütlema

käi
[nimisõna, substantiiv]
liivakivist või muust kõvast peeneteralisest ainest kettaga seade lõikeriistade teritamiseks, lihvimiseks vm

käiakivi
[nimisõna, substantiiv]
(käial:) kareda pinnaga ketas, mida kasutatakse lõikeriistade teritamiseks või lihvimiseks

käiama
[tegusõna, verb]
1. midagi tüütuseni kordama, millestki korduvalt rääkima, vahetpidamata midagi esitama vms

2. ühtsama kordama

Ühendtegusõnad: maha käiamamaha käiama

käibefond
[nimisõna, substantiiv]
ühes tootmistsüklis tarbitav tootmisse investeeritud rahasumma osa, mille kogu väärtus kandub täielikult üle toodangule

käibefraas
[nimisõna, substantiiv]
hrl sisult tühine, tähtsusetu, ent üldkasutatav ütlus või väljend

käibekapital
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kapital, mis oma olemuselt on lühiajaline ehk mis muudetakse rahaks hrl ühe aasta või tootmistsükli jooksul (nt raha, kaubavarud, kulude ja maksude ettemaksed)

käibekeel
[nimisõna, substantiiv]
üldiselt kasutusel olev keel või keelekuju

käibekulud
[nimisõna, substantiiv]
kaupade realiseerimise kulud

käibemaks
[nimisõna, substantiiv]
1. riiklik maks, mida võetakse kauba ja teenuste käibelt ning mis sisaldub nende müügihinnas

2. teatud protsent ostetud kauba hinnast, mis läheb maksuna riigile

käibemaksukohuslane
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtlusega tegelev isik või asutus, kes on kohustatud maksma käibemaksu

käibemaksukohustuslane
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtlusega tegelev isik või asutus, kes on kohustatud maksma käibemaksu

käibemaksustama
[tegusõna, verb]
millelegi käibemaksu kehtestama

käibemaksustamine
[nimisõna, substantiiv]
millelegi käibemaksu kehtestamine

käibemaksuvaba
[omadussõna, adjektiiv]
(teatud kaupade ja teenuste kohta:) käibemaksust vabastatud

käibenumber
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte käibe suurus rahasummana

käibetõde
[nimisõna, substantiiv]
1. üldiselt levinud seisukoht või arusaam, mida peetakse tõeks

2. seda väljendav, kinnitav ütlus või väide

käibevahendid
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte varad, mis pole põhivahendid

käibevara
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kapital, mis oma olemuselt on lühiajaline ehk mis muudetakse rahaks hrl ühe aasta või tootmistsükli jooksul (nt raha, kaubavarud, kulude ja maksude ettemaksed)

käibeväljend
[nimisõna, substantiiv]
üldtuntud, sagedast kasutamisest kulunud väljend

käibima
[tegusõna, verb]
kasutusel olema, (laialt) levima

käidav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus käib (palju) inimesi, kus (palju) käiakse

käidukorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmete igapäevase käigus hoidmise ja töökorras oleku eest vastutav spetsialist või ettevõte

käigukang
[nimisõna, substantiiv]
kang käikude vahetamiseks (autol, traktoril)

käigukast
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorsõidukite mehhanism käikude ümberlülitamiseks (käsitsi või automaatselt)

2. käigukast

käigulaine
[nimisõna, substantiiv]
liikuva laeva tekitatud laine

käigult
[määrsõna, adverb]
1. ettevalmistuseta või pikema arutlemiseta, otsekohe sealsamas või selsamal hetkel

2. otsekohe, korrapealt

käigulukk
[nimisõna, substantiiv]
ukselukk, mida saab seestpoolt avada väändenupuga

käigumarss
[nimisõna, substantiiv]
marssimise, rongkäigu saateks mängitav marss

käigupealt
[määrsõna, adverb]
1. ettevalmistuseta või pikema arutlemiseta, otsekohe sealsamas või selsamal hetkel

2. otsekohe, korrapealt

käigupuudus
[nimisõna, substantiiv]
1. males või kabes olukord, kus ühel poolel on puudus käikudest

2. males, kabes

käigurada
[nimisõna, substantiiv]
kellegi sissetallatud rada, kitsas tee kõndimiseks

käigus
[postpositsioon, tagasõna]
millegi toimumise ajal, millegi toimuvaga seoses

käiguskalme
[nimisõna, substantiiv]
kivikalme, mis koosneb kambrist ja sellesse viivast käigust

käigustik
[nimisõna, substantiiv]
käikude rühm või kogum

käigutants
[nimisõna, substantiiv]
rahuliku ja väärika loomuga, aeglasemat, mõõdukate sammudega liikumist sisaldav tants (nt pavaan, saraband)

käigutee
[nimisõna, substantiiv]
pinnaosa käimiseks mingil alal või mingis ruumis

käigutuli
[nimisõna, substantiiv]
laevadel kasutatav kohustuslik valgusallikas, mis iseloomustab aluse olekut, tegevust, käiku

käigutunnel
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune käik, mille kaudu jalakäijad saavad minna teisele poole sõiduteed

käigutuul
[nimisõna, substantiiv]
laeva enda liikumisest tingitud tuuleõhk

käiguulatus
[nimisõna, substantiiv]
seadise, tööriista või selle üksikdetaili liikumise ulatus ühest piirasendist teise

käiguvahetus
[nimisõna, substantiiv]
käigu ehk jõuülekandeastme ümberlülitamine sõidukil

käiguvalits
[nimisõna, substantiiv]
käiku valiv seadis (automaatkäigukastil)

käija
[nimisõna, substantiiv]
mingis kohas (külas) käiv inimene, mingi koha, sündmuse vms külastaja

käik
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesega seoses:) käimine, astumine, kõndimine

2. käimine, astumine

3. teatud paigas käimine

käikuandmine
[nimisõna, substantiiv]
1. (seadme vm kohta:) töölerakendamine, käimapanek

2. (vahendina) tarvitusele võtmine

3. töölerakendamine, käikupanek

käikulaskmine
[nimisõna, substantiiv]
1. (seadme vm kohta:) töölerakendamine, käimapanek

2. (vahendina) tarvitusele võtmine

3. töölerakendamine, käikupanek

käikuminek
[nimisõna, substantiiv]
(ettevõtte, seadmete vms kohta:) töölehakkamine, kasutuselevõtt, rakendumine

käikupanek
[nimisõna, substantiiv]
(hrl (lisa)sõiduki töölerakendamise või uue liini avamise kohta)

käil
[nimisõna, substantiiv]
laeva või paadi kere esiots

käilakuju
[nimisõna, substantiiv]
purjelaeva vööril olev nt naise-, kangelase- või pühakukuju

käima
[tegusõna, verb]
1. jalga jala ette tõstes edasi liikuma, jalgsi (edasi) minema

2. jalga jala ette tõstes edasi liikuma

Ühendtegusõnad: alla käima, alla käima, ette käima, ette käima, järel käima, järel käima, kaasas käima, kaasas käima, kinni käima, kinni käima, kokku käima, kokku käima, koos käima, koos käima, lahti käima, lahti käima, läbi käima, läbi käima, maha käima, maha käima, mööda käima, mööda käima, peale käima, peale käima, peal käima, peal käima, ringi käima, ringi käima, sisse käima, sisse käima, vastu käima, vastu käima, välja käima, välja käima, ära käima, ära käima, üle käima, üle käima, ümber käimaümber käima

käimad
[nimisõna, substantiiv]
jalanõud

käimajalg
[nimisõna, substantiiv]
putukail

käimaminek
[nimisõna, substantiiv]
käima hakkamine, alustamine

käimapanek
[nimisõna, substantiiv]
millegi alustamine, käivitamine

käimar
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorsõidukite mehhanism käikude ümberlülitamiseks (käsitsi või automaatselt)

2. käigukast

käimasolev
[omadussõna, adjektiiv]
teoksil, toimumas olev

käimine
[nimisõna, substantiiv]
1. kõndides liikumine (ka harrastusena)

2. jalga jala ette tõstes edasi liikumine

käimiskepp
[nimisõna, substantiiv]
suusakeppi meenutav, kuid sellest lühem kepp kepikõnnivahendina

käimisraam
[nimisõna, substantiiv]
käimisraskuste puhul kasutatav toetav raam

käimisrekord
[nimisõna, substantiiv]
parim tulemus kiirkäimises

käimistool
[nimisõna, substantiiv]
toolitaoline abivahend laste käimaõppimisel

käimla
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või ruum urineerimiseks ja roojamiseks

käinu
[nimisõna, substantiiv]
mingis kohas või midagi tegemas käinud inimene

käis
[nimisõna, substantiiv]
1. käsivart kattev riietuseseme osa

2. riideeseme osa, mis katab kätt

käised
[nimisõna, substantiiv]
naiste lühike kahar pikkade varrukatega rahvariidepluus

käiseembleem
[nimisõna, substantiiv]
varrukale kinnitatud embleem

käisekiri
[nimisõna, substantiiv]
muster või ornament lühikesel kaharal rahvariidepluusil ehk käistel

käisemärk
[nimisõna, substantiiv]
vormirõiva käisel kantav eraldusmärk

käiseots
[nimisõna, substantiiv]
käise randmepoolne ots

käisesuu
[nimisõna, substantiiv]
käise randmepoolne ava

käistpidi
[määrsõna, adverb]
varrukast kinni hoides

käit
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriseadme igapäevane käigus hoidmine ja töökorras oleku eest vastutamine

2. sellise seadme käiku panemine

käitaja
[nimisõna, substantiiv]
mingit tehnilist või ettevõtete süsteemi käigus hoidev ning vastavaid töid teostav ja korraldav ettevõte või isik

käitama
[tegusõna, verb]
1. tehnilist süsteemi, seadet, arvutiprogrammi vm tegevuses, käigus pidama

2. seda tööle panema

käitis
[nimisõna, substantiiv]
tootmisettevõte

käitlema
[tegusõna, verb]
1. jäätmeid, mingeid aineid või esemeid mingil viisil töötlema, nendega toimetama

2. ümber käima, kohtlema

käitlemine
[nimisõna, substantiiv]
jäätmete, mingite ainete või esemete mingil viisil töötlemine, nendega toimetamine

käitlus
[nimisõna, substantiiv]
jäätmete, mingite ainete või esemete mingil viisil töötlemine, nendega toimetamine

käituma
[tegusõna, verb]
1. ümbruskonna välismõjudele teatud viisil reageerima või kedagi teatud moel kohtlema

2. teatud viisil asju tegema või ütlema

3. end ülal pidama

käitumatu
[omadussõna, adjektiiv]
halvasti käituv, selline, kes ei oska viisakalt käituda

käitumine
[nimisõna, substantiiv]
1. viis või laad, kuidas keegi või miski reageerib, teotseb või töötab

2. tegutsemise või rääkimise laad

käitumisharjumus
[nimisõna, substantiiv]
(korraliku) käitumisega seotud kombed ja tavad, väljakujunenud viis käituda

käitumishinne
[nimisõna, substantiiv]
hinne koolitunnistusel õpilase käitumise kohta

käitumishäire
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvalekalle normaalsest käitumisest

2. kõrvalekalle normaalsest käitumisest

käitumishälve
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvalekalle normaalsest käitumisest

2. kõrvalekalle normaalsest käitumisest

käitumisjoon
[nimisõna, substantiiv]
(iseloomulik) käitumisviis

käitumiskultuur
[nimisõna, substantiiv]
oskused ja harjumused käituda

käitumismall
[nimisõna, substantiiv]
tavapärane, väljakujunenud viis (teatud olukorras) käituda

käitumismaneer
[nimisõna, substantiiv]
harjumuslik käitumislaad, maneer vms

käitumismuster
[nimisõna, substantiiv]
tavapärane, väljakujunenud viis (teatud olukorras) käituda

käitumisnorm
[nimisõna, substantiiv]
üldkehtivaks kujunenud nõue või tava käitumises

käitumisprobleem
[nimisõna, substantiiv]
käitumine, mis erineb üldaktsepteeritud normaalsest käitumisest

käitumispsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib loomade (sealhulgas inimese) liigiomast käitumist, selle füsioloogilisi ja väliseid põhjusi

käitumisteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib inimeste või loomade tegevust ja käitumist ning neid kujundavaid tegureid (nt psühholoogia, sotsiobioloogia, etoloogia)

käitumisviis
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tegutsemisviis, käitumine mingis olukorras või kellegi suhtes

käitumisõpik
[nimisõna, substantiiv]
käitumisreegleid, etiketikohast käitumist õpetav raamat

käitumisökoloog
[nimisõna, substantiiv]
käitumisökoloogia eriteadlane

käitumisökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib, kuidas teatud käitumisviis aitab loomadel eluvõitluses läbi lüüa, miks loom käitub ühes elupaigas ühel, teises aga teisel viisil ja millest on tingitud loomade käitumise vormirikkus

käitumisökonoomika
[nimisõna, substantiiv]
majandusteadust ja psühholoogiat ühendav valdkond, mis uurib nt seda, kuidas langetatakse majanduslikke otsuseid (arvesse võttes eelarvamusi, emotsioone, kallutatust vms)

käitumuslik
[omadussõna, adjektiiv]
käitumisega seotud, käitumisviisidesse puutuv

käitur
[nimisõna, substantiiv]
1. käigus hoidev, käima panev seade

2. käitusseade

käitus
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriseadme igapäevane käigus hoidmine ja töökorras oleku eest vastutamine

2. sellise seadme käiku panemine

käive
[nimisõna, substantiiv]
1. majandusüksust läbinud hüviste ja raha hulk, mida nt tööstusettevõttes mõõdetakse väljalastud toodangu maksumusega müügihinnas või kaubandusettevõttes müüdud kaupade maksumusega jaehinnas

2. ettevõttest läbi käinud raha hulk

käivitama
[tegusõna, verb]
1. masinat, mootorit, seadet käima, tööle või liikuma panema

2. masinat või mootorit käima panema, tööle panema

käivitamine
[nimisõna, substantiiv]
(projekti, tegevuse ja muu taolise kohta)

käiviti
[nimisõna, substantiiv]
1. seade mootori või masina tööle, liikuma panemiseks

2. käivitusseadis

käivituma
[tegusõna, verb]
(tegevuse, sündmuse kohta:) algust saama, peale hakkama

käivitus
[nimisõna, substantiiv]
masina, mootori, seadme käima-, tööle- või liikumahakkamine

käivitushoob
[nimisõna, substantiiv]
hoob mootori käivitamiseks

käivitusjuhtmed
[nimisõna, substantiiv]
hambuliste otstega juhtmepaar, mida kasutatakse auto käivitamiseks teise auto akult

käivitusmootor
[nimisõna, substantiiv]
väike sisepõlemismootor võimsama mootori käivitamiseks

käivitusreostaat
[nimisõna, substantiiv]
reostaat elektriahela voolu või pinge reguleerimiseks seadmete käivitamisel

käkaskaela
[määrsõna, adverb]
1. (kukkudes) keerutusi tehes, (otseti) ümber, külili või kummuli

2. uppi

käkerdama
[tegusõna, verb]
kiiruga, lohakalt paberit, riiet vm kortsutama, hrl seda kuhugi surudes, toppides

Ühendtegusõnad: kokku käkerdama, kokku käkerdama, ära käkerdamaära käkerdama

käkerdis
[nimisõna, substantiiv]
asi, mis on oskamatult või kiiruga, hooletult tehtud, kehv töö

käkerduma
[tegusõna, verb]
kortsu minema, kasutuskõlbmatuks muutuma

käkitegu
[määrsõna, adverb]
1. väljendab, et miski on kergesti, lihtsalt tehtav või tundub tühine, tähtsusetu (kasutatakse hrl üleolekuga, praalivalt)

2. (millegi lihtsalt tehtava või tähtsusetu kohta)

käkk
[nimisõna, substantiiv]
tihkest jahu- vm taignast (keedetud) piklik või ümmargune pätsike (eesti rahvustoite)

käkkima
[tegusõna, verb]
1. midagi kiiruga, kehvasti tegema

2. midagi ära rikkuma

Ühendtegusõnad: kokku käkkima, kokku käkkima, ära käkkimaära käkkima

käkra
[määrsõna, adverb]
1. kortsutatud, kokku pressitud olekusse

2. kortsu

3. kägarasse

käkras
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
kortsutatud, kokku pressitud olekus

käkru
[määrsõna, adverb]
1. kortsutatud, kokku pressitud olekusse

2. kortsu

3. kägarasse

käkruma
[tegusõna, verb]
1. kortsu, käkru minema

2. käkru tõmbuma, kortsuma

käkrus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
kortsutatud, kokku pressitud olekus

käks
[nimisõna, substantiiv]
hülgepüügil kasutatav väike pootshaagikujuline riist

käli
[nimisõna, substantiiv]
abikaasa õde (mehe seisukohast)

kälimees
[nimisõna, substantiiv]
naise õemees

kälis
[nimisõna, substantiiv]
mehe vennanaine

kämblalaiune
[omadussõna, adjektiiv]
nii lai kui peopesa

kämblasuurune
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõõdult suure, laia peopesaga võrreldav

2. võrdlemisi, suhteliselt suur

kämbu
[nimisõna, substantiiv]
väike inimene (vm olend)

kämbuline
[omadussõna, adjektiiv]
kämpudena esinev, kämpe sisaldav

kämmal
[nimisõna, substantiiv]
1. käsi randmest sõrmedeni, labakäsi, käelaba

2. peopesa

kämp
[nimisõna, substantiiv]
(suur) tükk, kamakas (mingit ainet)

kämp
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstiteose kavatsuslik või juhuslik sisu ja vormi vaheline vastuolu

2. stiil, mis ei järgi tavapärast maitset, vaid hindab asju, mis on omamoodi, mõjuvad naljakalt vm moel erilisel viisil

kämp
[nimisõna, substantiiv]
laagriplats, telkimiskoht, kämping vms

kämpa
[nimisõna, substantiiv]
laagriplats, telkimiskoht, kämping vms

kämper
[nimisõna, substantiiv]
reisimiseks ja ööbimiseks kohandatud auto

kämping
[nimisõna, substantiiv]
1. turistide ja matkajate peatuspaik telkide või kergete puitehitistega

2. spetsiaalne ala, kus turistid saavad telgis või väikeses majas peatuda ja magada

kämpuma
[tegusõna, verb]
kämpu või kämbuliseks minema

känd
[nimisõna, substantiiv]
pärast puu langetamist juurestikule jääv tüveosa

kängar
[nimisõna, substantiiv]
1. (vormitu) tomp

2. tükk, kamakas, kämp

kängitsema
[tegusõna, verb]
jalatseid, jalavarje (ka sukki või sokke) jalga panema

kängu
[määrsõna, adverb]
1. kasvus, arengus normaalsest tasemest taha, viletsaks, nõrgaks

2. kiduraks

känguma
[tegusõna, verb]
1. (taimede, loomade, harvem inimese kohta:) kasvus, arengus normaalsest maha jääma, viletsaks, nõrgaks jääma

2. kängu v kiratsema jääma

känguru
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt hüpates liikuv pikkade tugevate tagajalgade ja võimsa sabaga Austraalia (ja Okeaania) kukkurloom

2. pika saba ja tugevate tagumiste jalgadega suur loom, kes liigub tavaliselt hüpates

känguruhooldus
[nimisõna, substantiiv]
imiku eest hoolitsemine, nii et vanema ja lapse nahk on vahetus kontaktis

kängururaud
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kaubiku või maasturi esiotsa kinnitatav täiendav suur kaitseraud

2. kaubiku ja maasturi esiotsa kinnitatav suur kaitseraud

kängus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kasvus, arengus normaalsest tasemest taga, viletsaks, nõrgaks jäänud

2. kidur

känk
[nimisõna, substantiiv]
1. (vormitu) tomp

2. tükk, kamakas, kämp

känk
[nimisõna, substantiiv]
(psühholoogias:) lihtne infoüksus, mis tekib mällu talletatava info ümberkorraldamise (känkimise) tulemusena

känkar
[nimisõna, substantiiv]
1. (vormitu) tomp

2. tükk, kamakas, kämp

känkima
[tegusõna, verb]
(psühholoogias:) mällu talletatavat infot lihtsamateks üksusteks ümber korraldama

känkimine
[nimisõna, substantiiv]
(psühholoogias:) mällu talletatava info ümberkorraldamine, rühmitamine lihtsamateks üksusteks

kännak
[nimisõna, substantiiv]
1. piklike lehtede ja väikeste valgete lehterjate õitega umbrohi

2. umbrohi

kännas
[nimisõna, substantiiv]
1. kobarataoline õisik, kus õied ulatuvad enam-vähem ühele ja samale kõrgusele (nt hortensial)

2. teatud kobarõisik

kännasjas
[omadussõna, adjektiiv]
(õiekobara, õisiku kohta:) selline, kus õied ulatuvad enam-vähem ühele ja samale kõrgusele (nt hortensial)

kännasõisik
[nimisõna, substantiiv]
1. kobarataoline õisik, kus õied ulatuvad enam-vähem ühele ja samale kõrgusele (nt hortensial)

2. teatud kobarõisik

kännis
[nimisõna, substantiiv]
hulkrakne liitorganism, kelle suhteliselt iseseisvad haruorganismid on elusosa kaudu ühenduses

kännuhind
[nimisõna, substantiiv]
kasvava metsa müügiks määratud tihumeetri hind

kännujuurija
[nimisõna, substantiiv]
kände juuriv masin (või inimene)

kännujuurikas
[nimisõna, substantiiv]
kännu (jäme) juur

kännujuurimine
[nimisõna, substantiiv]
kändude maa seest väljakangutamine

kännuline
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti kände omav

kännumampel
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtpuupuidul, hrl kändudel kolooniatena kasvav pruuni, keskelt mesikollase kübaraga söögiseen

2. seen

kännupess
[nimisõna, substantiiv]
1. kändudel, puidul mädanikku põhjustav seen

2. puidumädanikku põhjustav seen

kännupuit
[nimisõna, substantiiv]
kännust saadav puit

kännuraha
[nimisõna, substantiiv]
kasvava metsa müügiks määratud tihumeetri hind

kännuseen
[nimisõna, substantiiv]
kändudel kasvavate hrl söödavate seente (nt kännumampli, külmaseene, kollanuti) rahvapärane nimetus

kännustik
[nimisõna, substantiiv]
metsamaa, kus mets on lageraiena maha võetud

kännuvõsu
[nimisõna, substantiiv]
värsketest lehtpuukändudest arenev võrse

kännuämblik
[nimisõna, substantiiv]
(väga) purjus inimene

känts
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tükk mingit toiduainet, hrl liha

2. suur tükk

känts
[nimisõna, substantiiv]
kukkumine, ümberminek, avarii

käntsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tükk mingit toiduainet, hrl liha

2. suur tükk

käntsama
[tegusõna, verb]
1. hooga pikali, istuli heitma või kukkuma

2. prantsatama

käntsatama
[tegusõna, verb]
1. hooga pikali, istuli heitma või kukkuma

2. prantsatama

käntsti
[määrsõna, adverb]
hooga viskudes, maha kukutades või kukkudes

käokann
[nimisõna, substantiiv]
niisketel niitudel kasvav roosade õitega rohttaim, mis meenutab tõrvalille

käokannus
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsaste ilma rootsuta lehtede ja lõvilõuga meenutavate õitega rohttaim

2. rohttaim

käokeel
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhnavaõieline niitude ja metsade käpaline

2. rohttaim

käokell
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne seinakell, kus täis- (ja pool)tunde teatab kukkumisega kella sisemusest väljahüppav kellakägu

käoking
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvate läikivate lehtede ja kiivrikujuliste õitega mürgine taim, sageli ka ilutaim

käokuld
[nimisõna, substantiiv]
1. kuival liivasel pinnasel kasvav mitme püstise või tõusva varre ning kuldkollaste õitega rohttaim või (pool)põõsas

2. rohttaim või poolpõõsas

käokõrv
[nimisõna, substantiiv]
1. põdrasarvena hargneva kehaga (rakisega) lehtjas samblik

2. lehtjas samblik

käokübar
[nimisõna, substantiiv]
harilik kellukas

käolina
[nimisõna, substantiiv]
hariliku karusambla rahvapärane nimetus

käolised
[nimisõna, substantiiv]
selts (pool)parasiitseid linde, kes ei ehita pesa ega hau poegi

käoorvik
[nimisõna, substantiiv]
karjamaadel ja liivastel niitudel kasvav kirjude õitega rohttaim

käopoeg
[nimisõna, substantiiv]
väike kasvueas kägu

käopõll
[nimisõna, substantiiv]
1. väikeste rohekate õitega lehega käpaline, Eesti sagedasim orhidee

2. rohttaim

käopäkk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahvatulilla soomusjate lehtede ja roosade õitega lihakas roomav parasiittaim

2. nugitaim

käoraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsaste lehtede, pika tiheda õisiku ja sõrmjalt lõhestunud juuremugulatega mitmeaastane rohttaim

2. rohttaim

käosamblik
[nimisõna, substantiiv]
1. põdrasarvena hargneva kehaga (rakisega) lehtjas samblik

2. lehtjas samblik

käosulane
[nimisõna, substantiiv]
1. väike rohekashalli üla- ja kollase alapoolega laululind

2. lind

käovile
[nimisõna, substantiiv]
vilepill, millega on võimalik imiteerida käo kukkumist

käpahoop
[nimisõna, substantiiv]
löök käpaga

käpakil
[määrsõna, adverb]
1. käte ja põlvedega maha toetudes

2. käpuli

käpakile
[määrsõna, adverb]
1. asendisse, kus toetutakse käte ja põlvedega maha

2. käpuli maha

3. käpakile

käpakäik
[nimisõna, substantiiv]
looma elukäik, (järgnev) saatus

käpaline
[nimisõna, substantiiv]
(Eesti looduses kasvav) orhidee

käpalised
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmekesine ja liigirohke üheiduleheliste taimede sugukond, suurimaid õistaimede sugukondi

2. õistaimede sugukond

käpalöök
[nimisõna, substantiiv]
löök käpaga

käpard
[omadussõna, adjektiiv]
kohmakas ja saamatu või kehvade oskustega

käpardlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. oskamatult, saamatult tehtav või tehtud

2. saamatu, oskamatu

käpas
[määrsõna, adverb]
(teatavate oskuste, millegi oskamise kohta:) selge, kätteõpitud, käes

käpavaha
[nimisõna, substantiiv]
pehmendav aine, mis kaitseb koerte või teiste loomade käppi külma- ja kuumakahjustuste eest

käperdama
[tegusõna, verb]
teist inimest (seksuaalse tagamõttega) kätega kobama, nii kellelegi ligi tikkuma

käperdis
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on kohmakas ja saamatu või kehvade oskustega

käpik
[nimisõna, substantiiv]
kinnas, millel on eraldi koht ainult pöidla jaoks

käpikkinnas
[nimisõna, substantiiv]
kinnas, millel on eraldi koht ainult pöidla jaoks

käpiknukk
[nimisõna, substantiiv]
nukk, mida saab sellesse pistetud käe või sõrmede abil liigutada ning liikuma panna

käpili
[määrsõna, adverb]
käte ja põlvedega maha toetuvas asendis või sellisesse asendisse, käpukil või käpukile

käpjas
[omadussõna, adjektiiv]
käpataoline

käpp
[nimisõna, substantiiv]
1. looma jala kõige alumine (küünistega) osa

2. looma jala kõige alumine osa

käppama
[tegusõna, verb]
käpaga puudutama

käppapidi
[määrsõna, adverb]
käpaga kinni millegi vahel või küljes, käpaga kuskil sees

käppelt
[määrsõna, adverb]
kiiresti

käppima
[tegusõna, verb]
1. käega võtma või puudutama, käega katsuma (hrl olukorras, kus seda pahaks pannakse)

2. katsuma, käperdama

käppoks
[nimisõna, substantiiv]
(puidutööstuses)

käpukil
[määrsõna, adverb]
1. käte ja põlvedega maha toetudes

2. käpuli

käpukile
[määrsõna, adverb]
1. asendisse, kus toetutakse käte ja põlvedega maha

2. käpuli maha

3. käpakile

käpuli
[määrsõna, adverb]
käte ja põlvedega maha toetuvas asendis või sellisesse asendisse, käpukil või käpukile

käputama
[tegusõna, verb]
(beebi kohta:) neljakäpukil edasi liikuma

käputäis
[nimisõna, substantiiv]
väike kogus inimesi, üksikud või mõned inimesed

kära
[nimisõna, substantiiv]
rohke õiendamine, (läbisegi, üksteise võidu) tegutsemine või arutamine millegi ümber

kärajad
[nimisõna, substantiiv]
rahvakoosolek või nõupidamine mingi küsimuse arutamiseks

kärakamees
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab alkoholi

2. alkoholi armastav isik, napsitaja

kärakapanemine
[nimisõna, substantiiv]
(kange) alkoholi joomine

kärakas
[nimisõna, substantiiv]
viin vm hrl kangem alkohoolne jook

kärakavend
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab alkoholi

2. alkoholi armastav isik, napsitaja

kärakavõtja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab alkoholi

2. alkoholi armastav isik, napsitaja

kärakavõtmine
[nimisõna, substantiiv]
(kange) alkoholi joomine

kärama
[tegusõna, verb]
oma rahulolematust väljendama, kellegi kallal õiendama, (valjusti) riidlema

kärarikas
[omadussõna, adjektiiv]
valju häälega, lärmav, rohket kisa-kära tekitav

kärarohke
[omadussõna, adjektiiv]
valju häälega, lärmav, rohket kisa-kära tekitav

käratama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi midagi ägedalt või kurja (valju) häälega ütlema

2. järsku karmilt käsutama

3. kurja häälega ütlema

Ühendtegusõnad: peale käratamapeale käratama

käratsema
[tegusõna, verb]
kestvalt, läbisegi kisama, hõiklema vm viisil valjusti häälitsema

käratu
[omadussõna, adjektiiv]
häält või heli tekitamata, ilma kärata toimuv või tegutsev, selline, et ei kuule ega märka

käratult
[määrsõna, adverb]
häält tegemata, ilma kärata, nii, et ei kuule ega märka

käratus
[nimisõna, substantiiv]
vali kurjustav hüüatus, karm käsutus

kärbatama
[tegusõna, verb]
1. närbudes kuivama

2. närbudes kipra kuivama

kärbatanud
[omadussõna, adjektiiv]
(kuivusest) kortsus, kipra tõmbunud, närbunud

kärbe
[nimisõna, substantiiv]
raha, kulude vähendamine või piiramine

kärbes
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kahetiivaline (parasiit)putukas

2. teatud liiki väike putukas, kellel on kaks tiiba

kärbeskaal
[nimisõna, substantiiv]
(raskejõustikus, nt poksis ja maadluses) üks kergemaid kaalukategooriaid (sportlased kehakaaluga kuni umbes 50–55 kilo)

kärbeskaallane
[nimisõna, substantiiv]
(raskejõustikus, nt poksis ja maadluses:) kärbeskaalus võistlev sportlane

kärbesõis
[nimisõna, substantiiv]
loopealsetel ja niitudel kasvav putukat meenutava õiega rohttaim

kärbik
[nimisõna, substantiiv]
lühikeseks saetud rauaga püss

kärbikpüss
[nimisõna, substantiiv]
lühikeseks saetud rauaga püss

kärbinahk
[nimisõna, substantiiv]
1. kärbilt saadud karusnahk

2. karusnahana

kärbis
[nimisõna, substantiiv]
1. oksatüügastega (uuemal ajal pulkadega) tugipuu või kolmest-neljast tugipuust moodustatud püramiidjas toestik, millel vanasti kuivatati vilja ja heina

2. neile toetuv vilja- või heinakuhil

kärbisepuu
[nimisõna, substantiiv]
(omaaegsel heina ja vilja kuivatamisel:) kärbise tugipuu või sellele asetatav latt

kärbissõlg
[nimisõna, substantiiv]
väike kitsaste okstega sõlg

kärblane
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kahetiivaline (parasiit)putukas

2. teatud liiki väike putukas, kellel on kaks tiiba

kärbsehallitus
[nimisõna, substantiiv]
sügisel kärbeste massilist suremist põhjustav seenhaigus

kärbsekiri
[nimisõna, substantiiv]
kärbest meenutavate ornamentidega rahvapärane muster (kootud esemeil)

kärbselapats
[nimisõna, substantiiv]
varrega lapats kärbeste surnukslöömiseks

kärbsemust
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
kärbeste tekitatud mustus, hrl kärbeste väljaheited

kärbsemürk
[nimisõna, substantiiv]
mürkaine kärbeste hävitamiseks

kärbsenäpp
[nimisõna, substantiiv]
väike putuktoiduline lind, kes teeb puuoksalt lühikesi sööstlende möödalendavate putukate napsamiseks

kärbsepaber
[nimisõna, substantiiv]
liimainega töödeldud või mürkainega immutatud (paber)lint kärbeste hävitamiseks

kärbsepiits
[nimisõna, substantiiv]
varrega lapats kärbeste surnukslöömiseks

kärbsepüünis
[nimisõna, substantiiv]
vahend kärbeste püüdmiseks

kärbseseen
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis levinud valgete täppidega kaetud punase, kollase, rohelise või valge kübaraga mürgine seen

2. mürgine seen, tavaliselt pealt punane ja valgete täppidega

kärbsesitt
[nimisõna, substantiiv]
kärbeste tekitatud mustus, hrl kärbeste väljaheited

kärbsetõuk
[nimisõna, substantiiv]
kärbse ussitaoline vastne (hrl õngesöödana)

kärbsevõrk
[nimisõna, substantiiv]
kärbeste ruumidesse sissetungimist takistav tihe võrk

kärbuma
[tegusõna, verb]
1. (rakkude, kudede kohta:) surema, hävima

2. (lihastega seoses ka:) tegevusetuse tagajärjel nõrgaks jääma ja kõhetuma

kärbus
[nimisõna, substantiiv]
organismi rakkude lagunemine ja surm mingi kahjustuse tagajärjel

kärbuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kärbumisega seotud, kärbuv või kärbunud

2. nekrootiline

kärdlalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Kärdla elanik

2. Kärdlast pärit inimene

käre
[omadussõna, adjektiiv]
(ilma, temperatuuri kohta:) väga, lõikavalt külm

käredalt
[määrsõna, adverb]
(ütlemis-, käitumisviisiga seoses:) teravalt, kurjalt, ägedalt

käredasti
[määrsõna, adverb]
(ütlemis-, käitumisviisiga seoses:) teravalt, kurjalt, ägedalt

käredavooluline
[omadussõna, adjektiiv]
kiire, ägeda vooluga

kärekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnaelu väärastunud külgi karmilt käsitlev kirjandus

kärekollane
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) kirkalt, kiiskavalt kollane

kärekülm
[omadussõna, adjektiiv]
äärmiselt külm, jäiselt külm

käremeelne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl poliitikute, nende avalduste kohta:) ägedalt põhjalike abinõude rakendamist taotlev, põhjalikke ümberkorraldusi pooldav, radikaalne

käremuusika
[nimisõna, substantiiv]
vali ja agressiivne rokkmuusika, eriti heavy metal

kärepunane
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) kirkalt, kiiskavalt punane

käreroosa
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) kirkalt, kiiskavalt roosa

kärestik
[nimisõna, substantiiv]
kiire vooluga ja ebatasase põhjaga madal kivine jõelõik, kus vesi voolab astangust alla väiksema kaldega kui kosk

kärestikujõgi
[nimisõna, substantiiv]
kärestikkudega jõgi

kärestikuline
[omadussõna, adjektiiv]
kärestikke omav, (rohkete) kärestikkudega

kärestikusõit
[nimisõna, substantiiv]
kummiparve või -paadiga sõit mööda kärestikulist jõge

kärg
[nimisõna, substantiiv]
mõnede kiletiivaliste (nt mesilaste) kuuetahulistest vahakannukestest pesaehitis haudme kasvatamiseks ning toiduvaru (mesilastel mee ja suira) hoidmiseks

kärgahtama
[tegusõna, verb]
järsku valju pauku, tugevat, mürisevat (plahvatuse) heli kuuldavale tooma

kärgas
[nimisõna, substantiiv]
kivine kõrgem koht, kivine küngas (nt jões, järves)

kärgatama
[tegusõna, verb]
järsku valju pauku, tugevat, mürisevat (plahvatuse) heli kuuldavale tooma

kärgatus
[nimisõna, substantiiv]
järsk, kõrvulukustavalt vali pauk või plahvatus (nt välgulöögi mürin, pommi lõhkemise heli)

kärgjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. sellise ehitusega, kus aineosakeste vahel on õõnsused, tühikud

2. urbne

kärgkast
[nimisõna, substantiiv]
1. paisude, sillasammaste, tammide vms ehitamisel kasutatav, hrl palkidest või prussidest ehitis, mis täidetakse kividega

2. paisude, tammide ehitusel kasutatav tarind

kärgkonn
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika ja Aafrika veekogude suur konn, kelle emasloom muneb kloaagi abil oma seljal olevatesse kärjekannu meenutavatesse lohkudesse

kärgpere
[nimisõna, substantiiv]
pere, kus on sinu-minu-meie lapsed

kärgstruktuur
[nimisõna, substantiiv]
ruumiline ehitus, kus tihedalt ainega täidetud kihid ümbritsevad tühje alasid (võrreldav mesilaskärjega või rakkude kooslusega)

kärgtellis
[nimisõna, substantiiv]
paljude tühemetega tellis

kärin
[nimisõna, substantiiv]
terav mürataoline ebaühtlane heli, mis tekib hrl millegi rebenemisel, mõne tööriistaga töötamisel vms

kärisema
[tegusõna, verb]
(paberi, riide vm materjali kohta:) kiskuva jõu mõjul ning sakilisi vm korrapäratu kujuga servi jättes lõhki, tükkideks minema, millegi küljest (ribana) lahti tulema

käristama
[tegusõna, verb]
1. katki, lõhki rebima

2. tükki, riba küljest ära rebima

Ühendtegusõnad: välja käristamavälja käristama

käristi
[nimisõna, substantiiv]
1. kärisevat heli tekitav puust riist, mida on kasutatud nt loomade peletamiseks või ajujahil

2. puust mürariist

kärjekahvel
[nimisõna, substantiiv]
piidega varustatud riist meekärgede lahtikaanetamiseks

kärjekann
[nimisõna, substantiiv]
kärje õhukeseseinaline kuuetahuline vahakannuke mee või haudme tarvis

kärjekoi
[nimisõna, substantiiv]
mesitarus kärgede vahel elutsev väikekahjur

kärjeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sellise ehitusega, kus aineosakeste vahel on õõnsused, tühikud

2. urbne

kärjemesi
[nimisõna, substantiiv]
1. kärgedest saadav mesi

2. kärjetükk meega

kärjenuga
[nimisõna, substantiiv]
nuga meekärgede lahtikaanetamiseks

kärjeraam
[nimisõna, substantiiv]
raam mesilastarus, mille külge kinnitub kärg

kärjestik
[nimisõna, substantiiv]
kärjed

kärjeteade
[nimisõna, substantiiv]
teade, mis edastatakse mobiilivõrgu kõigile ühe tugijaama piirkonnas (kärjes) asuvatele inimestele

kärjetänav
[nimisõna, substantiiv]
kärgedevaheline ruum tarus

kärkima
[tegusõna, verb]
1. kõva häälega, kurjalt kellegagi pahandama

2. valjusti pahandama

kärmas
[omadussõna, adjektiiv]
kiire liikuma või midagi tegema

kärme
[omadussõna, adjektiiv]
kiire liikuma või midagi tegema

kärmelt
[määrsõna, adverb]
1. kiirete ja kergete liigutustega, kiirelt ja kergelt liikudes

2. (väga) kiiresti

kärmemalt
[määrsõna, adverb]
kiiremini, rutem

kärmemini
[määrsõna, adverb]
kiiremini, rutem

kärmesti
[määrsõna, adverb]
1. kiirete ja kergete liigutustega, kiirelt ja kergelt liikudes

2. (väga) kiiresti

kärmus
[nimisõna, substantiiv]
omadus liikuda, liigutada või tegutseda kergelt ja kiiresti

kärn
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivanud koe- või haavaeritisest koorik vigastatud naha pinnal

2. kuivanud koorik

kärn
[nimisõna, substantiiv]
1. toorikute märkimisel kasutatav terava kõva metallotsaga tööriist

2. märkimisriist, märkel

kärn
[nimisõna, substantiiv]
tärn (õlakutel), kupp

kärn
[nimisõna, substantiiv]
1. valuvormi osa valatisse õõne moodustamiseks või selle pinna kujundamiseks

2. valuvormi osa

kärna
[määrsõna, adverb]
kärnaseks, kärnadega kaetuks

kärnalill
[nimisõna, substantiiv]
mitme taime, nt lepiklille, tulika, raudrohu rahvapärane nimetus

kärnane
[omadussõna, adjektiiv]
kärnas, kärnadega kaetud

kärnas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
kärnane, kärnadega kaetud

kärner
[nimisõna, substantiiv]
1. aiandusega, aiakultuuride kasvatamisega (elukutseliselt) tegelev isik

2. inimene, kelle töö on hoolitseda aia eest

kärniline
[omadussõna, adjektiiv]
väikeste konaratega, krobelise pinnaga

kärnima
[tegusõna, verb]
kärniga märkima

kärnkonn
[nimisõna, substantiiv]
1. kohmakas, peamiselt ronides liikuv krobelise mürginäärmetega nahaga konn

2. konna moodi loom, kes elab põhiliselt maal

kärnoblikas
[nimisõna, substantiiv]
elamute ümbruses, teeäärtel, mererannal ja umbrohuna põldudel kasvav kurruliste lehtedega oblikas

kärntõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. viljapuude või kartulimugulate seenhaigus, mis teeb koore krobeliseks ja kärnaseks

2. viljapuudel, kartulil

kärp
[nimisõna, substantiiv]
suvel pruunikat värvi, talvel üleni valge vaid musta sabaotsaga väike saleda kehaga loom

kärp
[nimisõna, substantiiv]
1. rautatud (kiskudega) sõjanui

2. sõjanui

kärpekava
[nimisõna, substantiiv]
üksikasjalik plaan mingeid kulusid vähendada, hrl ametliku dokumendina

kärpekäärid
[nimisõna, substantiiv]
(kulude kärpimise kohta)

kärpima
[tegusõna, verb]
lühemaks lõikama, pügamisega sobivaks tegema

kärpkass
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika või Aasia mõneti kärpi meenutav kiskja

kärplased
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond madalajalgseid pika kehaga karusloomi

2. sugukond karusloomi

kärr
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi katki, lahti rebenemise teravat heli

kärsahais
[nimisõna, substantiiv]
millegi kõrbemisel või põlemisel tekkiv ebameeldiv lõhn

kärsak
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede mardikate (nt kärsaka) pea pikk (tundlatega) eesosa

2. mardikatel

kärsakandja
[nimisõna, substantiiv]
1. kärsaga loom (hrl sea või metssea kohta)

2. siga, põrsas

kärsakas
[nimisõna, substantiiv]
pika ninaosaga väheldane lennuvõimetu mardikas, kes toitub taimede koorest, üks tuntumaid metsakahjureid

kärsakas
[nimisõna, substantiiv]
millegi kõrbemisel või põlemisel tekkiv ebameeldiv lõhn

kärsaklased
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond mardikaid, kelle pea eesosa on arenenud pikemaks või lühemaks kärsakuks

2. mardikaliste sugukond

kärsatama
[tegusõna, verb]
1. suitsu, tossu tekitades midagi põletama või kõrvetama

2. sel viisil midagi tegema (nt grillima)

kärsik
[omadussõna, adjektiiv]
kärsitu, püsimatu

kärsima
[tegusõna, verb]
1. millekski kannatlikkust omama

2. kannatust omama

kärsitu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei suuda rahulikuks jääda, on elevil või närviline

kärsitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kannatlikkuse puudumine, rahutu, elevil, närviline olek

2. läbematus, kannatamatus

kärss
[nimisõna, substantiiv]
sea vm looma koonu pikk liikuv esiosa

kärssama
[tegusõna, verb]
1. suitsu ja haisu levitades kõrbema

2. sel viisil (läbi) põlema

kärssnina
[nimisõna, substantiiv]
1. kärsaga loom (hrl sea või metssea kohta)

2. siga, põrsas

kärssu
[määrsõna, adverb]
1. (kuivusest) kortsu

2. kirtsu, kipra

kärssuma
[tegusõna, verb]
kärssu, kortsu minema

kärssus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (kuivusest) kortsus

2. kipras, kirtsus

kärssussid
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond peamiselt meres elavaid lameda kehaga selgrootuid, kellel on pikk sissetõmmatav kärss

kärsutama
[tegusõna, verb]
nägu või näo osa kortsu tõmbama (nt tundeväljenduse märgina)

kärts
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk, terav rebenemise, purunemise või purustamise heli

2. pauk, kärgatus

kärts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi rebenemise, purunemise (või purustamise) heli

kärtsatama
[tegusõna, verb]
1. järsku, teravat (pauguga) süttimise heli kuuldavale tooma

2. sellisel viisil toimuma

kärtsatus
[nimisõna, substantiiv]
pauk, raksatus

kärtskollane
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) kirkalt, kiiskavalt kollane

kärts-mürts
[nimisõna, substantiiv]
äge tegutsemine, kärarikas pidu, mürgel, möll vms

kärts-mürts
[määrsõna, adverb]
(kohe ja) tormakalt, ägedalt

kärtspunane
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) kirkalt, kiiskavalt punane

kärtsroosa
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) kirkalt, kiiskavalt roosa

kärtsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi millegi kärisemise, raksumisega tekkivat heli

2. kärtsti

kärtsuma
[tegusõna, verb]
tugevat, ragisevat heli kuuldavale tooma

kärtsutama
[tegusõna, verb]
(kokku) kortsutama, kortsuliseks tegema

kärtsutama
[tegusõna, verb]
suitsu, kärsahaisu (ja pauke) tekitades midagi tegema

kärtsvalge
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) kirkalt, kiiskavalt valge

käru
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl veetav või eeslükatav ühe või mitme rattaga väike vankrike

2. ratastega ese, mille sees saab midagi vedada või kedagi sõidutada

kärumees
[nimisõna, substantiiv]
käsikäruga transportija

kärutama
[tegusõna, verb]
käruga vedama, midagi (või kedagi) käruga kuhugi toimetama

kärutäis
[nimisõna, substantiiv]
käru täitev kogus (nt mingit ainet)

kärvama
[tegusõna, verb]
surema

Ühendtegusõnad: maha kärvamamaha kärvama

käsi
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või ahvi ülajäse randmest sõrmeotsteni

2. ülajäse tervikuna, õlast kuni sõrmeotsteni

3. inimese kehaosa alates randmest kuni sõrmede otsteni või alates õlast kuni sõrmede otsteni

käsiajam
[nimisõna, substantiiv]
seade mehhanismide ja masinate käitamiseks käte jõul

käsiapteek
[nimisõna, substantiiv]
1. komplekt ravimeid ja esmaabivahendeid

2. kogum ravimeid

käsidušš
[nimisõna, substantiiv]
käega suunatav voolikuga dušš

käsiföön
[nimisõna, substantiiv]
väike käes hoitav föön

käsigranaat
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi heidetav lõhkekeha

käsihoob
[nimisõna, substantiiv]
käte abil kasutatav hoob

käsihöövel
[nimisõna, substantiiv]
höövel käsitsi hööveldamiseks

käsijalgsed
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimkond meres elavaid selgrootuid, kel on kahest poolmest koosnev karp

2. selgrootute hõimkond

käsijuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
masinate ja seadmete juhtimine käsitsi, mitte automatiseeritult

käsik
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kuulekas truualamlik abiline

käsikaal
[nimisõna, substantiiv]
kaalumisvahend, mida mõõtmisel hoitakse käe otsas

käsikaamera
[nimisõna, substantiiv]
kerge kaamera, millega saab filmida käest, statiivi kasutamata

käsikamber
[nimisõna, substantiiv]
rehielamus hrl eeskojas või rehetoa tagaseinas asunud toidukamber, sahver

käsikaudu
[määrsõna, adverb]
1. kätega kompides, kätega kobades (silmade abita), käte abil

2. kobamisi

käsikell
[nimisõna, substantiiv]
käega mängimiseks mõeldud kelluke, mida käepidemest hoides liigutatakse nii, et kella sees olev tila lööks vastu kella ja tekitaks heli

käsikeskjaam
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne telefonijaam, kus kõnede ühendamine toimus käsitsi

käsikiimlema
[tegusõna, verb]
sugutungi rahuldama oma suguelundeid käega vm viisil mehaaniliselt ärritades

käsikiimlus
[nimisõna, substantiiv]
sugutungi rahuldamine oma suguelundeid käega vm viisil mehaaniliselt ärritades

käsikiri
[nimisõna, substantiiv]
tekst, mille autor on loonud avaldamiseks või lavastamiseks

käsikirjaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. käsikirjas olev, mitte avaldatud

2. käsitsi kirjutatud

käsikivi
[nimisõna, substantiiv]
teravilja käsitsi jahvatamise riist, mis koosneb kahest auguga kivikettast

käsikivilaul
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne rahvalaul käsikivil jahvatamise raskusest

käsikogu
[nimisõna, substantiiv]
käepärast olevate teatmeteoste ja muude käsiraamatute kogu (nt asutuses, lugemissaalis)

käsikohver
[nimisõna, substantiiv]
(väike) käe otsas kantav kohver

käsikruustangid
[nimisõna, substantiiv]
väikesed, töötamisel käes hoitavad kruustangid

käsikustuti
[nimisõna, substantiiv]
algava või väikese tulekahju kustutamise seade

käsikäes
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
teineteisel käest kinni hoides, teineteise kätt peos pidades

käsikähmlus
[nimisõna, substantiiv]
kätega üksteisest haarates, käsitsi kaklemine või võitlemine

käsikäru
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi veetav või eeslükatav väike vanker

käsikülvik
[nimisõna, substantiiv]
väike käsitsi veetav külvimasin

käsil
[määrsõna, adverb]
parajasti teoksil, käimas

käsiladu
[nimisõna, substantiiv]
trükiteksti ladumine käsitsi, ladu üksikutest tinatähtedest kokku seades

käsiladuja
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegses trükitööstuses:) käsiladu teinud trükiladuja

käsilane
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kuulekas truualamlik abiline

käsilassõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, kus vaenutsevad osapooled ei sõdi üksteisega otse, vaid kolmandate osaliste (riikide, organisatsioonide vms) vahendusel

käsileht
[nimisõna, substantiiv]
ettekande juurde kuuluvat materjali sisaldav leht, mis jagatakse kuulajaile

käsiline
[nimisõna, substantiiv]
käealune, abiline

käsilipp
[nimisõna, substantiiv]
väike, käes hoitav lipp

käsilogi
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tööriist, mille abil mõõdeti laeva kiirust ja läbitud tee pikkust käsitsi, logiliini abil

käsilood
[nimisõna, substantiiv]
liini külge kinnitatud raskusest (nt plii- või malmkuulist) koosnev lihtne vahend vee sügavuse käsitsi mõõtmiseks

käsimasin
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi käitatav või töötamise ajal käes hoitav masin (nt õmblusmasin, mootorsaag)

käsimikser
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav mikser

käsimüügiravim
[nimisõna, substantiiv]
ravim, mida saab apteegist osta ilma arstiretseptita

käsimüük
[nimisõna, substantiiv]
(apteegis:) retseptita ravimite müük

käsinik
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kohustusi tagav isik, käenduse andja

käsipagas
[nimisõna, substantiiv]
reisile minnes endaga (hrl lennuki salongi) kaasa võetav kohver või kott

käsipakk
[nimisõna, substantiiv]
liiklusvahendis kaasas olev kohver või kott, (lennukisse võetav) käsipagas

käsipall
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, kus püütakse palli vastase väravasse visata kätega

2. sportlik mäng, kus üks võistkond püüab palli käega teise võistkonna väravasse lüüa

käsipallur
[nimisõna, substantiiv]
käsipalli mängiv inimene, hrl sportlane

käsipant
[nimisõna, substantiiv]
pandipidajale pandiks antav vallasasi

käsipeegel
[nimisõna, substantiiv]
käepidemega peegel (tualettesemena)

käsipesu
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitsi, mitte mehhaniseeritud, masinaga pesemine

2. käsipesu

käsipesula
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus autosid pestakse käsitsi

käsipidi
[määrsõna, adverb]
1. kätest, kätega kinni hoides (kedagi vedades, tirides)

2. kätega kinni haarates (kakeldes, rüseldes)

käsipidur
[nimisõna, substantiiv]
käega käitatav pidur

käsipost
[nimisõna, substantiiv]
kirja vm saadetise edasitoimetamine kellegi vahendusel, ilma postiasutuste vahetalituseta

käsipress
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi käitatav trüki-, mahla- vm press

käsiprits
[nimisõna, substantiiv]
seade vedela aine piisutamiseks käte abil

käsipump
[nimisõna, substantiiv]
käte jõul töötav pump

käsipuu
[nimisõna, substantiiv]
(rööpne) piirdeks olev latt vms trepi, silla vm ehitise serva kohal

käsipuur
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav (elektri)tööriist puurimiseks

käsipõsakil
[määrsõna, adverb]
istuvas, poollamavas asendis, kus küünarnukiga toetutakse millegi peale ja kätega (või käega), peopesadega toetatakse põski ja lõuga

käsipõsakile
[määrsõna, adverb]
istuvasse, poollamavasse asendisse, kus küünarnukiga toetutakse millegi peale ja kätega (või käega), peopesadega toetatakse põski ja lõuga

käsiraamat
[nimisõna, substantiiv]
mitme või ühe teatava ala kohta kõige tarvilikumaid andmeid sisaldav ning seetõttu sageli vajatav teos

käsiraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
käepärast olevate teatmeteoste ja muude käsiraamatute kogu (nt asutuses, lugemissaalis)

käsiraha
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mille üks lepingupooltest maksab tasumisele tuleva summa arvel teisele poolele ette lepingu sõlmimise ja täitmise tagatisena

2. tagatisena makstav summa

käsiratas
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi pööratav metallratas (nt masina töö käsitsi reguleerimiseks)

käsiraud
[nimisõna, substantiiv]
metallist käepide (nt uksel)

käsirelv
[nimisõna, substantiiv]
üksikvõitleja relv (külmrelv, nt tääk, või mingi tulirelv, nt revolver, püstolkuulipilduja)

käsisaag
[nimisõna, substantiiv]
saag käsitsi saagimiseks

käsisahk
[nimisõna, substantiiv]
tööriist teede ja tänavate lumest käsitsi lahtiajamiseks

käsisüld
[nimisõna, substantiiv]
kõrvale sirutatud käte sõrmeotste vahemaa (pikkusmõõduna)

käsitama
[tegusõna, verb]
midagi teatud viisil mõistma ja tõlgendama

käsitamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei saa mõista, millest ei saa aru

2. mõistetamatu, arusaamatu

käsitasku
[nimisõna, substantiiv]
käekott, ridikül

käsitelema
[tegusõna, verb]
1. teatud küsimuse või ainega tegelema, seda analüüsima või arutama

2. midagi kõne, vaatluse alla võtma

3. mingi küsimusega tegelema

4. midagi arutama

5. arutama, analüüsima

käsiteljed
[nimisõna, substantiiv]
teljed käsitsi kangakudumiseks

käsitelu
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud probleemi või uurimisainega tegelemine (hrl teatavaid võtteid, teooriat kasutades)

2. selle tegevuse tulemus

käsitiivaline
[nimisõna, substantiiv]
väike lendav imetaja, nt nahkhiir

käsitiivalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts väikeseid lendamiseks kohastunud imetajaid

2. selts imetajaid

käsitikand
[nimisõna, substantiiv]
riidele vm alusmaterjalile käsitsi tikitud kaunistus

käsitlema
[tegusõna, verb]
1. teatud küsimuse või ainega tegelema, seda analüüsima või arutama

2. midagi kõne, vaatluse alla võtma

3. mingi küsimusega tegelema

4. midagi arutama

5. arutama, analüüsima

käsitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud probleemi või uurimisainega tegelemine (hrl teatavaid võtteid, teooriat kasutades)

2. selle tegevuse tulemus

käsitluslaad
[nimisõna, substantiiv]
viis kujutada, esitada mingit ainestikku, teemat vms

käsitlusviis
[nimisõna, substantiiv]
teatud küsimuse või uurimisaine esitamise, kujutamise viis

käsitraktor
[nimisõna, substantiiv]
üheteljeline väiketraktor, mida juhitakse traktori järel käies

käsitrell
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav (elektri)tööriist puurimiseks

käsitrumm
[nimisõna, substantiiv]
käega löödav trumm, nt bongo

käsitsema
[tegusõna, verb]
1. masinat, tööriista vm käte abil kasutama

2. tööriista, masinat kasutama

käsitsemine
[nimisõna, substantiiv]
masina, tööriista vm käte abil kasutamine

käsitsi
[määrsõna, adverb]
1. (kakluse kohta:) kätega, käsi kasutades

2. käsipidi

käsitsijuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
masinate ja seadmete juhtimine käsitsi, mitte automatiseeritult

käsitsikiri
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitsi kirjutamine

2. käsitsi kirjutatu

käsitsikülv
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi tehtav külv

käsitsilüps
[nimisõna, substantiiv]
lüpsmine käsitsi

käsitsipesu
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitsi, mitte mehhaniseeritud, masinaga pesemine

2. käsipesu

käsitsitöö
[nimisõna, substantiiv]
töötegemine käsitsi (kas vahetult kätega, harilike tööriistadega või käsimehhanismidega)

käsitsivõitlus
[nimisõna, substantiiv]
võitlus vastasega otseses kokkupuutes, külmrelvi kasutades

käsitsus
[nimisõna, substantiiv]
masina, tööriista vm käte abil kasutamine

käsitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma käteta

2. käteta

käsitulirelv
[nimisõna, substantiiv]
üksikvõitleja tulirelv (püstol, vintpüss, püstolkuulipilduja vms)

käsitus
[nimisõna, substantiiv]
1. milleski selgusele jõudmine, millegi mõistmine, teadlik suhtumine millessegi

2. see, kuidas sa midagi mõistad

3. vaade, veendumus

käsitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitsi lihtsate tööriistadega tehtav töö (nt sepatöö, meisterdamine, korvipunumine)

2. vastav õppeaine koolis

3. tegevused, kus midagi käte abil valmistatakse, näiteks õmblemine ja kudumine

4. vastav õppeaine

5. tarbeesemete valmistamine käsitsi

käsitööajakiri
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguseid käsitöid õpetav ja tutvustav naisteajakiri

käsitööjäätis
[nimisõna, substantiiv]
väikeses koguses valmistatud jäätis

käsitöökarp
[nimisõna, substantiiv]
karp näputööks vajalike esemete (nt varraste, nõelte, lõnga, niidi) jaoks

käsitöökoda
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus tehakse käsitööd, korraldatakse kursusi, müüakse käsitöötooteid vms

käsitöökorv
[nimisõna, substantiiv]
(kaanega) korvike näputööks vajalike esemete (nt varraste, nõelte, lõnga) jaoks

käsitöökursus
[nimisõna, substantiiv]
kursus peamiselt mitmesuguste naiste käsitööalade õpetamiseks

käsitööküünal
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi, mitte tööstuslikult tehtud küünal

käsitöölaat
[nimisõna, substantiiv]
laat, kust saab osta käsitööesemeid

käsitööleib
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi, mitte tööstuslikult tehtud leib

käsitöölik
[omadussõna, adjektiiv]
käsitööna, käsitsi tehtav

käsitööline
[nimisõna, substantiiv]
mingi käsitööga kutseliselt tegelev isik (nt kangur, sepp, tisler, kingsepp, müürsepp)

käsitöölõng
[nimisõna, substantiiv]
tikkimiseks vm käsitööks kasutatav lõng

käsitöömeister
[nimisõna, substantiiv]
käsitööesemete meisterlik valmistaja

käsitööndus
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitööl rajanev väiketootmine müügiks

2. vastav majandusharu

3. käsitööl rajanev väiketootmine

käsitöönduslik
[omadussõna, adjektiiv]
käsitööl rajaneva väiketootmisega seotud, sellises ettevõttes toodetud

käsitöönäitus
[nimisõna, substantiiv]
käsitööde näitus

käsi-tööriist
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav, hrl käsitsitööde tegemiseks kasutatav tööriist (nt saag, kirves, ketaslõikur)

käsitööring
[nimisõna, substantiiv]
käsitööd harrastavate inimeste õppering

käsitööseep
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi, mitte tööstulikult valmistatud seep

käsitööšokolaad
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi, mitte tööstuslikult tehtud šokolaad

käsitöötarbed
[nimisõna, substantiiv]
mitmesugused käsitööks vajalikud esemed (nt nõelad, kudumisvardad, sõrmkübarad)

käsitöötegija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb käsitööd

käsitöötehnika
[nimisõna, substantiiv]
käsitöö tegemise viis

käsitöötund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund, kus õpetatakse ja omandatakse käsitööoskusi

käsitöövaip
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi telgedel kootud vaip

käsitööõlu
[nimisõna, substantiiv]
väikeses pruulikojas väikeses koguses toodetud õlu

käsitööõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
käsitööd õppeainena koolis õpetav õpetaja

käsivarrejämedune
[omadussõna, adjektiiv]
nii jäme kui käsivars

käsivarrelukk
[nimisõna, substantiiv]
(partermaadluses:) parterisolija käsivarre külge haakumine, et vastast õlgadele käänata või heita

käsivars
[nimisõna, substantiiv]
1. käe osa randmest kuni õlanukini, õla- ja küünarvars kokku

2. käe osa randmest õlanukini

käsivasar
[nimisõna, substantiiv]
ühe käega käsitsetav väiksem vasar

käsivikat
[nimisõna, substantiiv]
vikat käsitsi niitmiseks

käsivints
[nimisõna, substantiiv]
käte jõul kasutatav seade, mida kasutatakse lasti teisaldamiseks

käsiõmblusmasin
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi ringiaetav õmblusmasin

käsiõng
[nimisõna, substantiiv]
ridvast, nöörist ja õngekonksust koosnev (vahel ka ridvata) õng käsitsipüügiks

käsk
[nimisõna, substantiiv]
1. suuline või kirjalik korraldus millegi (vastuvaidlematuks) täitmiseks

2. suuline või kirjalik korraldus, mis tuleb kindlasti täita

käskija
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi isand, peremees või valitseja

2. see, kel on voli korraldusi, käske anda

käskijanna
[nimisõna, substantiiv]
valitsejanna, perenaine

käskima
[tegusõna, verb]
1. käsku, korraldust andma, midagi tegema sundima

2. midagi kellelegi ülesandeks tegema (vahel ka soovi või palvena)

3. kellelegi ütlema, et ta peab midagi tegema

käskiv
[omadussõna, adjektiiv]
kedagi käsutav, vastuvaidlemist mitte salliv

käskjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle ülesandeks on kellegi käske, korraldusi, teateid, kirju vms kellelegi vahetult edasi toimetada

2. käsu- või sõnumitooja

käskkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtte, asutuse või organisatsiooni juhataja ametlik kirjalik käsk, korraldus või teadaanne alluvaile millegi kohta

2. ettevõtte, asutuse või organisatsiooni juhataja kirjalik korraldus või teade alluvatele

3. ametlik korraldus

käskkirjaline
[omadussõna, adjektiiv]
käskkirjas antud, käskkirjas fikseeritud

käsklause
[nimisõna, substantiiv]
käsku või keeldu väljendav lause

käsklema
[tegusõna, verb]
käsklusi andma, käskima, käsutama

käsklus
[nimisõna, substantiiv]
lühike, hrl suuliselt antav käsk, kindla sõnastusega korraldus (nt sõjaväes)

käsknik
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne võimukandja, kõrge ametnik

käskveksel
[nimisõna, substantiiv]
võlakiri, mille esitajale maksab vekslisumma välja kolmas isik veksli väljaandja korraldusel

käsn
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmest ja urbsest materjalist pesemis- või nühkimisvahend

2. pehmest materjalist vahend, millega saab näiteks keha pesta või tahvlit puhastada

käsnad
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond veekogude põhjale kinnitunult elutsevaid algelisi hulkrakseid loomi, kel puuduvad tõelised koed ja elundid

käsnane
[omadussõna, adjektiiv]
(naha kohta:) käsnadega kaetud

käsnataoline
[omadussõna, adjektiiv]
(luu, koe kohta:) pehme ja vetruv, käsna meenutav

käsnjas
[omadussõna, adjektiiv]
(luu, koe kohta:) pehme ja vetruv, käsna meenutav

käsnkõrvits
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikamaades kasvav roniv rohttaim, mille vilja kiududest valmistatakse ka saunanuustikuid

2. troopikataim

käsper
[nimisõna, substantiiv]
1. kerajate (tume)punaste luuviljadega puu

2. puu, mille küljes need viljad kasvavad

kässar
[nimisõna, substantiiv]
käega käitatav pidur

käsuahel
[nimisõna, substantiiv]
käskude, korralduste andmise alluvuslik kord

käsualune
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kellelegi allub, täidab kellegi käske, on kellegi käsutada

käsuandja
[nimisõna, substantiiv]
käskude, korralduste andja, kellegi käskija

käsukiri
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik käsk, käskkiri

käsukorras
[määrsõna, adverb]
nõudmise peale, käsu järgi

käsulaud
[nimisõna, substantiiv]
(Vanas Testamendis:) üks kahest kivitahvlist kümne käsuga, mis Mooses sai Jumalalt Siinai mäel

käsuliin
[nimisõna, substantiiv]
käskude, korralduste andmise alluvuslik kord

käsuloendur
[nimisõna, substantiiv]
arvuti sisemälu osa, mis jälgib, millist käsku peab töötav programm järgmisena täitma

käsumajandus
[nimisõna, substantiiv]
majandussüsteem, kus põhilisi majandusotsuseid langetab riigi keskvõim kohustuslike plaanide ja muude käskude najal

käsund
[nimisõna, substantiiv]
1. korraldus, (töö)ülesanne, mis on kokku lepitud käsunduslepinguga ja mida üks pool (käsundisaaja) kohustub täitma

2. lepinguliik

käsundama
[tegusõna, verb]
(kellelegi) ülesandeks tegema

käsundiandja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kohustub käsunduslepingu sõlmimisel maksma käsundisaajale tehtud töö eest

käsundisaaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kohustub käsunduslepingu sõlmimisel täitma mingit tööülesannet

käsundusleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, mille järgi üks isik (käsundisaaja) kohustub täitma käsundit ja teine isik (käsundiandja) kohustub maksma selle eest tasu

käsundusohvitser
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema ülema või asutuse käsutuses olev eriülesandeid täitev ohvitser

2. saateohvitser

käsuregister
[nimisõna, substantiiv]
arvuti register, mis hoiab eneses töötluses oleva käsu väärtust

käsurida
[nimisõna, substantiiv]
arvutiprogrammis või operatsioonisüsteemis olev koht, kuhu sisestatakse teatav korraldus mingi käsu täitmiseks

käsustik
[nimisõna, substantiiv]
kõik masinakäsud, mida protsessor on võimeline täitma

käsusõna
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu usulis-kõlbeline põhisäte

käsutama
[tegusõna, verb]
kellelegi (millegi tegemiseks, kuhugi minekuks) käske või korraldusi andma

käsutamisõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus asja saatust määrata

käsutus
[nimisõna, substantiiv]
(õigusaktides vms:) asja juriidilise saatuse määramine

käsutuses
1. kellegi kasutuses või omanduses

2. olukorras, kus miski on kellegi kasutada

käsutusse
1. kellegi kasutusse või omandusse

2. olukorda, kus miski on kellegi kasutada

käsutusõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus asja saatust määrata

käsutäitja
[nimisõna, substantiiv]
hrl kuulekalt, mõtlemata käske täitev inimene

käsutäitlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõnakuulelik, kuulekalt käske täitev

2. kuulekas

käsuõpetus
[nimisõna, substantiiv]
(Vana Testamendi seaduste kohta)

käteharjutus
[nimisõna, substantiiv]
kätelihaseid koormav, käsi treeniv harjutus

kätekas
[nimisõna, substantiiv]
(jõuharjutus kätele:) käte kõverdamine ja sirutamine

kätekuivati
[nimisõna, substantiiv]
kuumaõhuaparaat käte kuivatamiseks

kätekõverdus
[nimisõna, substantiiv]
(jõuharjutus kätele:) käte kõverdamine ja sirutamine

kätelkõnd
[nimisõna, substantiiv]
kõndimine kätel, nii et jalad on õhus

kätelseis
[nimisõna, substantiiv]
seismine kätel, nii et jalad on ülal

kätemeri
[nimisõna, substantiiv]
väga palju ülestõstetud või väljasirutatud käsi

kätemets
[nimisõna, substantiiv]
väga palju ülestõstetud käsi (nt hääletamisel)

käteosavus
[nimisõna, substantiiv]
osavus käe või kätega tegutsemisel, töötades

kätepaar
[nimisõna, substantiiv]
(töötava, toimeka inimese kohta)

kätepaber
[nimisõna, substantiiv]
rullis või lehtedena müüdav niiskust imav paber, mida kasutatakse käte kuivatamiseks

kätepesu
[nimisõna, substantiiv]
käte puhastamine hrl jooksva vee ja seebiga

kätepesunõu
[nimisõna, substantiiv]
nõu käte pesemiseks (ka seinale paigutatud veenõu, mille all saab käsi pesta)

käteplagin
[nimisõna, substantiiv]
1. pihkude plaksu(de)ga kokkulöömine heakskiidu- või poolehoiuavaldusena

2. selle heli

käteplaks
[nimisõna, substantiiv]
pihkude kokkulöömise heli

käteplaksutamine
[nimisõna, substantiiv]
plaksutamine, aplodeerimine (heakskiidu, tunnustuse, tänu väljendamisel)

käteplaksutus
[nimisõna, substantiiv]
1. pihkude plaksu(de)ga kokkulöömine heakskiidu- või poolehoiuavaldusena

2. selle heli

kätepuhastusjaam
[nimisõna, substantiiv]
seadmed käte kontaktivabaks desinfitseerimiseks avalikus ruumis (nt kaupluses)

käteramm
[nimisõna, substantiiv]
füüsiline, kätes peituv jõud (töö tegemiseks)

käterätihoidik
[nimisõna, substantiiv]
käterättide hoidmiseks mõeldud vahend

käterätihoidja
[nimisõna, substantiiv]
käterättide hoidmiseks mõeldud vahend

käterätik
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl puuvillane piklik riideese käte ja näo kuivatamiseks

2. väike rätik, millega saab nägu või käsi kuivatada

käterätikangas
[nimisõna, substantiiv]
kitsam puuvillane või (pool)linane kangas käterätikute valmistamiseks

käterätiriie
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt käterätikute valmistamiseks mõeldud linane, froteest vm materjalist kangas

käterätt
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl puuvillane piklik riideese käte ja näo kuivatamiseks

2. väike rätik, millega saab nägu või käsi kuivatada

kätetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma käteta

2. käteta

kätetöö
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi töö, tegevus

2. kellegi tööna valminud, tekkinud asi

käteväänamine
[nimisõna, substantiiv]
survestamine, millelegi sundimine

kätgut
[nimisõna, substantiiv]
1. soolest valmistatud imenduv haavaõmblusmaterjal

2. haavaõmblusniit

kätik
[nimisõna, substantiiv]
soosaar, kõrgem koht keset lagedat raba

kätis
[nimisõna, substantiiv]
(nööbitav) topeltriidest lai varrukavärvel (särgi-, pluusi- või kleidivarruka koomale tõmbamiseks)

kätkema
[tegusõna, verb]
1. midagi endas (varjatult) sisaldama, endas peitma

2. milleski peidul olema

kätki
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl korvi- või kastikujuline kiigutatav magamisase imikule või väikelapsele

2. imiku magamisase

kätlema
[tegusõna, verb]
kättpidi tervitama või hüvasti jätma

kätlemistseremoonia
[nimisõna, substantiiv]
pidulik sündmus, mille osa on kätlemine presidendiga vm tähtsa isikuga

kätsatama
[tegusõna, verb]
(peamiselt haraka kohta:) korra teravalt häälitsema

kätsatus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt haraka, aga ka teiste lindude lühike terav häälitsus

kätš
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitsi kaklemine või lööming

2. äge sõnavahetus

kätte
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi valdusse, omandusse, kasutusse

2. valdusse, kasutusse

3. kasutusse, omandusse, valdusse

kätteandmine
[nimisõna, substantiiv]
valdusse, omandusse, kasutada andmine

kätteleidmine
[nimisõna, substantiiv]
ülesleidmine

kättemaks
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi kuritahtliku, halva, ülekohtuse teo eest vastu tehtud samalaadne tegu või teod

kättemaksja
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi kuritahtliku, halva, ülekohtuse teo eest samaga vastav isik

kättemaksuhimu
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tahtmine halva või ebaõiglase teo eest kätte maksta

2. suur tahtmine kätte maksta

kättemaksuhimuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kättemaksuhimust haaratud, kättemaksu plaanitsev

2. neimahimuline

kättemaksuiha
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tahtmine halva või ebaõiglase teo eest kätte maksta

2. suur tahtmine kätte maksta

kättemaksujumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naisjumal, kelle ülesandeks on karistada jumalate soosingu all olevaid inimesi, kes muutusid uhkeks oma edukuse ja õnne pärast

kättemaksuplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. kavatsus kellelegi halva teo või ebaõigluse eest kätte maksta

2. konkreetne plaan, kuidas seda teha

kättesaadamatu
[omadussõna, adjektiiv]
mittekättesaadav, kättesaamatu

kättesaadav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kasutamiseks, omandamiseks saadaval olev

2. selline, mida on võimalik kergesti hankida, leida või saada

kättesaadavus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus teenusele, kaubale, infole vms ligi pääseda, (hõlpsalt) millegi osaks saada

kättesaamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida (või keda) pole võimalik saavutada või kätte saada, milleni (või kelleni) ei küüni

2. selline, mida pole võimalik kätte saada

kättetoimetamine
[nimisõna, substantiiv]
paki vm saadetise viimine sihtkohta, saajale

kättevõitmine
[nimisõna, substantiiv]
millegi saavutamine

kättpidi
[määrsõna, adverb]
käest kinni hoides (kedagi vedades, tirides)

kätu
[nimisõna, substantiiv]
käsi

käuks
[nimisõna, substantiiv]
lühike terav heli

käuks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest teravat heli

käuksatama
[tegusõna, verb]
korraks lühikest teravat heli kuuldavale tooma

käuksatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike järsk käuksumine

käuksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
käuksatades, käuksatusega

käuksuma
[tegusõna, verb]
katkendlikku, hrl hõõrdumisel tekkivat teravat heli kuuldavale tooma

käuksutama
[tegusõna, verb]
(pillimängu kohta:) kehvapoolselt või harjutades (pikalt) mängima

käula
[nimisõna, substantiiv]
loguks või vanarauaks sõidetud auto vm sõiduvahend

käunuma
[tegusõna, verb]
kassi näugumist meenutavat häält tegema

käunutama
[tegusõna, verb]
1. kassi näugumist meenutavat häält tekitama (nt mootorit käiates)

2. sel viisil midagi tegema

kääbas
[nimisõna, substantiiv]
haua-, kalmuküngas

kääbaskalme
[nimisõna, substantiiv]
muistne matmispaik, hrl mullast või liivast kuhjatud ümmargune või vallitaoline kuhjatis

kääbaskalmistu
[nimisõna, substantiiv]
kääbastest koosnev kalmistu

kääbastik
[nimisõna, substantiiv]
kääbastest koosnev kalmistu

kääbik
[nimisõna, substantiiv]
väikesekasvuline karvaste jalgadega inimeselaadne olend J. R. R. Tolkieni fantaasiaraamatuis

kääbus
[nimisõna, substantiiv]
harilikust palju väiksem inimene

kääbusalus
[nimisõna, substantiiv]
nõrgakasvuline pookealus

kääbusapelsin
[nimisõna, substantiiv]
kinkanipuu väike apelsinitaoline vili

kääbusgalaktika
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, umbes 10 miljonist tähest ja nende jäänustest koosnev tähesüsteem

kääbusjas
[omadussõna, adjektiiv]
(kasvult, suuruselt) ebatavaliselt, äärmiselt väike

kääbusjõehobu
[nimisõna, substantiiv]
Lääne-Aafrika väike jõehobu, kes poegib maismaal

kääbuskaktus
[nimisõna, substantiiv]
tilluke kerakujuline kaktus, Eestis toataimena

kääbus-karihiir
[nimisõna, substantiiv]
väga tilluke pika koonu ja sametja karvaga hiiretaoline loom

kääbuskask
[nimisõna, substantiiv]
väike kidurakasvuline kask

kääbuskasv
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese, looma või taime erakordne väikesekasvulisus (võrrelduna liigiomaste harilike mõõtmetega)

2. ebatavaliselt väike kasv

kääbuskotšin
[nimisõna, substantiiv]
väikest kasvu paksu sulestikuga lihakana

kääbusküülik
[nimisõna, substantiiv]
väikesekasvulist tõugu küülik

kääbuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(kasvult, suuruselt) ebatavaliselt, äärmiselt väike

kääbusmarmosett
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrika vihmametsades elav maailma väikseim ahv

kääbusmänd
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, hrl kasvus kängunud mänd

kääbus-nahkhiir
[nimisõna, substantiiv]
kõige väiksem liik nahkhiiri

kääbusnisu
[nimisõna, substantiiv]
saagikas lühikese kõrrega nisu, mille terad on suure tärklise- ja gluteenisisaldusega

kääbuspaju
[nimisõna, substantiiv]
kääbuspõõsana kasvav paju (nt mustikpaju, polaarpaju)

kääbuspalm
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadel kasvav kääbuslikku kasvu, jäikade ogaliste lehtedega puu, Eestis toataim

kääbuspingviin
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Austraalia ja Uus-Meremaa rannikul elutsev väike pingviin

kääbusplaneet
[nimisõna, substantiiv]
planeedist väiksem Päikesesüsteemi keha, mis tiirleb ümber Päikese ning mis koosneb hrl jääst ja mineraalidest (nt Ceres, Pluuto)

kääbuspuu
[nimisõna, substantiiv]
kääbuskasvu puu (nt rabas, ka bonsai vm ilupuu)

kääbuspuudel
[nimisõna, substantiiv]
väikesest puudlist mõõtudelt väiksem puudel, kelle turja kõrgus on 28–35 cm

kääbuspõõsas
[nimisõna, substantiiv]
madal, põõsast väiksem kohev puittaim, millel on rohkelt harunevaid, ka maad ligi hoidvaid võsusid (nt sookail, jõhvikas, ibeeris)

kääbuspühvel
[nimisõna, substantiiv]
Indoneesias Sulawesi saare džunglites elutsev veislane

kääbusraamat
[nimisõna, substantiiv]
raamat, mille kõrgus on alla 10 cm

kääbusrahvas
[nimisõna, substantiiv]
väga väikesearvuline rahvas

kääbusriik
[nimisõna, substantiiv]
hrl pindalalt tilluke riik (Euroopas nt Monaco, Malta)

kääbus-seedermänd
[nimisõna, substantiiv]
viiekaupa kimpu koondunud okaste ja õlirikaste seemnetega kõrge põõsas või puu, pärit Aasia idaosast

kääbusspanjel
[nimisõna, substantiiv]
spanjeli kääbusvorm

kääbustaim
[nimisõna, substantiiv]
õige väike, kääbuskasvu taim

kääbustuma
[tegusõna, verb]
kasvus kängu jääma, ebatavaliselt väikeseks muutuma

kääbustäht
[nimisõna, substantiiv]
väikesemõõtmeline vähese absoluutse heledusega taevatäht

kääbusvaal
[nimisõna, substantiiv]
keskmise suurusega vaal parasvöötme vetes, kellel on seljauim ja terav koon

kääbusviljapuu
[nimisõna, substantiiv]
madalakasvuline lühikese elueaga viljapuu

kääbusvorm
[nimisõna, substantiiv]
mingi taime- või loomaliigi kääbuskasvuline vorm

kääbusörd
[nimisõna, substantiiv]
väike arktiline merelind, kes Aleuutidel ja mujal suuri kolooniad moodustab

kääks
[nimisõna, substantiiv]
hõõrdumisel vm tekkiv pikk terav heli

kääks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hõõrdumisel vm tekkivat pikka teravat heli

kääks
[määrsõna, adverb]
(lõplikult) halvasti, ebaõnnestunud, nurjunud või rikutud

kääksatama
[tegusõna, verb]
hõõrdumisel ühekordset teravat heli kuuldavale tooma

kääksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
kääksatades, kääksuga

kääksuma
[tegusõna, verb]
hõõrdumisel pikka teravat heli kuuldavale tooma

kääksutama
[tegusõna, verb]
1. hõõrdumisel pikka teravat heli tekitama või põhjustama

2. sellist heli tekitades midagi tegema

käämer
[nimisõna, substantiiv]
põigitise käepideme ja koonilise kahaga suur puur rattarummude puurimiseks

kään
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsas raudliist puuvankri telje allküljel, takistamaks telje kulumist rattarummuga hõõrdumisel

2. kaitseraud puuvankri telje allküljel

käänak
[nimisõna, substantiiv]
1. tee vms suuna järsem muutumine

2. selle muutuse koht

käänakuline
[omadussõna, adjektiiv]
käänuline

käänama
[tegusõna, verb]
(seoses inimesega vm elusolendiga:) end teistpidi, teise külje peale keerama, nii asendit muutma

Ühendtegusõnad: kokku käänama, kokku käänama, maha käänama, maha käänama, ära käänama, ära käänama, üles käänamaüles käänama

käänamine
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna, nime vm käänduvate sõnade muutmine eri käändeis

käänamisreegel
[nimisõna, substantiiv]
juhis, kuidas nimisõnu, omadussõnu vm käändsõnu käänata või teatud käändeid moodustada

käänd
[nimisõna, substantiiv]
1. tee vms suuna järsem muutumine

2. selle muutuse koht

käändeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. käändes või käänetena esinev

2. käände omadustega

3. käändes esinev, käände omadustega

käändelõpp
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) käändsõnade teatud käändele omane grammatiline tunnus (nt sisseütleva tunnus -sse)

käändeti
[määrsõna, adverb]
käänete kaupa, teatud käändes

käändetunnus
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) käändsõnade teatud käändele omane grammatiline tunnus (nt sisseütleva tunnus -sse)

käändevorm
[nimisõna, substantiiv]
teatud käändes esinev sõnakuju

käändkond
[nimisõna, substantiiv]
sarnaselt käänduvate nimisõnade jt käändsõnade rühm

käändmik
[nimisõna, substantiiv]
detail, mis tagab auto rataste pööramise

käändsõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) käänduv sõna (nt nimisõna, omadussõna)

käändsõnaliide
[nimisõna, substantiiv]
liide, millega saab tuletada käändsõnu

käändsõnatüvi
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) nimisõna koostisosa, mis kannab tähendust ja mis hrl eelneb liidetele ja tunnustele

käändtelg
[nimisõna, substantiiv]
(autol, seadmel:) käänduv liigenditega varras või toru

käändtüüp
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguselt käänduvate sõnade rühm

käänduma
[tegusõna, verb]
paiknedes suunda muutma, endisest suunast kõrvale kulgema

käändumatu
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna kohta:) selline, mis ei käändeti ei muutu

kääne
[nimisõna, substantiiv]
1. grammatiline kategooria, mis tähistab nimisõna vm käändsõna iga vormi, mis näitab eeskätt sõna süntaktilist vahekorda lause teiste sõnadega

2. grammatikas: nimisõna, omadussõna, asesõna ja arvsõna vorm, mis vastab mingile kindlale küsimusele. Eesti keeles on neliteist käänet

3. grammatiline kategooria

käänis
[nimisõna, substantiiv]
riietuseseme tagasi- või mahakeeratav osa

käänispea
[nimisõna, substantiiv]
noapea, millesse on võimalik tera vastava liigendi abil sisse käänata

käänispeanuga
[nimisõna, substantiiv]
liigendiga nuga, mille tera käib (või terad käivad) pea sisse

käänivõrk
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne pärata võrkpüünis, millega püüti madalas rannavees ja mis tõmmati ümber kalaparve spiraalselt kokku, nii et saak jäi ühte võrguotsa

2. pärata tõmbevõrk

käänlema
[tegusõna, verb]
(jõe, tee vm pika kitsa koha kohta:) looklema, käänakuid ja lookeid tegema, (väga) käänuline olema

käänma
[tegusõna, verb]
pöörama, käänama

käänmik
[nimisõna, substantiiv]
(autol, seadmel:) käänduv liigenditega varras või toru

käänukas
[omadussõna, adjektiiv]
(liikumistee, piirjoone vm kohta:) (tugevasti) looklev, siia-sinna pöörduv, paljude käänakutega

käänukoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus nt tee või jõgi teeb käänaku

käänuline
[omadussõna, adjektiiv]
(liikumistee, piirjoone vm kohta:) (tugevasti) looklev, siia-sinna pöörduv, paljude käänakutega

käänupunkt
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) tasandilise joone punkt, milles joon läheb ühelt selles punktis võetud puutujaga piiratud pooltasandilt üle teisele

käänutama
[tegusõna, verb]
(liikumistee, piirjoone vm kohta:) (tugevasti) looklema, siia-sinna pöörduma, käänakuid tegema

kääpakotkas
[nimisõna, substantiiv]
steppe, poolkõrbeid ja eelmäestikke asustav tumepruuni sulestikuga, õlgadelt valgete sulgedega kotkas

käär
[nimisõna, substantiiv]
1. käänak, kõverus

2. veekogust, metsast vm pooleldi piiratud maatükk, veekogu osa vms sopp

käärakas
[nimisõna, substantiiv]
(suur) tükk, käntsakas (midagi söödavat)

käärasend
[nimisõna, substantiiv]
(hrl jalgade asendi kohta:) ette-taha harkis

käärduma
[tegusõna, verb]
rulli, torru tõmbuma

käärhüpe
[nimisõna, substantiiv]
hüpe jalgade kääritamisega (nt võimlemises)

kääri
[määrsõna, adverb]
1. suuskadel käärsammu tehes, suusad käärikujuliselt laiali

2. käärikujuliselt laiali

käärid
[nimisõna, substantiiv]
1. lõikamiseks mõeldud tööriist, millel on kaks teineteisele vastu liikuvat lõiketera

2. lõikamiseks mõeldud tööriist, millel on kaks tera, mis liiguvad üksteise vastu

käärilõige
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste või esemete kujutamine profiilis, lõigatuna mustast või valgest paberist ja asetatuna kontrastsele tagapõhjale

2. nii loodud siluett ehk varipilt

käärilõikus
[nimisõna, substantiiv]
juukselõikus kääridega

käärima
[tegusõna, verb]
(orgaaniliste ainete kohta:) bakterite, pärmiseente vm toimel hapnikuvabas keskkonnas lagunema ja muunduma

Ühendtegusõnad: üles käärimaüles käärima

käärima
[tegusõna, verb]
riideeset rulli või (rullist) lahti keerama, püksisäärt, käist üles või alla keerama

Ühendtegusõnad: üles käärimaüles käärima

käärimisjääk
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis jääb järele pärast loodusliku tooraine käärimist

käärimisnõu
[nimisõna, substantiiv]
anum veini, õlle vm vedeliku kääritamiseks

käärimisprotsess
[nimisõna, substantiiv]
bakterite, pärmiseente vm toimel hapnikuvabas keskkonnas toimuv orgaaniliste ainete lagunemine ja muundumine, käärimine

käärimistõrs
[nimisõna, substantiiv]
suur puunõu veini, õlle, meski vm vedeliku kääritamiseks

kääris
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(suuskade kohta:) käärikujuliselt laiali

kääriste
[nimisõna, substantiiv]
1. isteasend, mille korral üks jalg on sirgelt ees ja teine taga (või harkspagaadi puhul kumbki jalg sirgelt kõrval)

2. isteasend

kääritaja
[nimisõna, substantiiv]
bakter, pärmiseen vm aine, mille toimel algab käärimine

kääritama
[tegusõna, verb]
1. looduslikku toorainet (nt viinamarju, teelehti) tema oma fermentide (nt bakterite, pärmiseente) toimel hapnikuvabas keskkonnas käärima panema

2. käärima panema

kääritama
[tegusõna, verb]
1. jalgu rippes või lamangus ette-taha hargitama

2. jalgu hargitama

kääritera
[nimisõna, substantiiv]
1. üks kahest kääride lõikeosast

2. selle terav serv

kääritis
[nimisõna, substantiiv]
käärimise või kääritamise tulemus

kääritus
[nimisõna, substantiiv]
käärima panemine, käärida laskmine

kääritusjääk
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis jääb järele pärast loodusliku tooraine käärimist

kääritustoru
[nimisõna, substantiiv]
veini kääritamisel kasutatav keerdudega klaastoru, mis täidetakse poolenisti veega ja mis võimaldab käärimisel tekkivatel gaasidel välja pääseda

kääritöö
[nimisõna, substantiiv]
(lõikamise, kärpimise kohta)

käärkamber
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku kooriruumi kõrval olev ruum või kõrvalehitis vaimuliku ametitoiminguteks ja kirikuriistade hoidmiseks

2. kiriku kõrvalruum

käärkast
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puust kast kanga käärimisel lõngakerade tarvis

käärlaud
[nimisõna, substantiiv]
käepidemega lauake, mille aukude kaudu lõimelõngad käärpuudele juhitakse

käärlöök
[nimisõna, substantiiv]
palli löök hüppest tõukejalaga (nt jalgpallis)

käärpuud
[nimisõna, substantiiv]
(kangastelgedel kudumisel:) ülalt lakke, alt põrandasse kinnitatav raamistik, mis pöörleb püstvõlli ümber, mis aitab korraldada lõimelõnga enne kangaspuudele asetamist

käärsamm
[nimisõna, substantiiv]
1. samm kääri asetatud suuskadega (nt mäkke tõusmisel)

2. suusatamises

käärseis
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) seis üks jalg ees, teine taga, keharaskus mõlemal jalal

käärsool
[nimisõna, substantiiv]
jämesoole keskmine kääruline ja sopiline osa

käärtoeng
[nimisõna, substantiiv]
asend võimlemisriistadel, kus üks jalg on kehast ees-, teine tagapool

käärtool
[nimisõna, substantiiv]
X-tähe kujuline nahatükist või punutud istmega kokkupandav tool, vanimat tüüpi klapptool

käärtõus
[nimisõna, substantiiv]
mäkketõus kääris suuskadega

kääruline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (piirjoone, liikumistee vm kohta:) (tugevasti) looklev, siia-sinna pöörduv

2. sisse- või väljaulatuvate soppidega

3. käänuline

4. sopiline

käätsatama
[tegusõna, verb]
korraks kädistavat häält või heli kuuldavale tooma

käätsuma
[tegusõna, verb]
kädistavat häält või heli kuuldavale tooma

kääv
[nimisõna, substantiiv]
jagunevas rakus moodustuv valguniidikeste kogum, mille abil kromosoomid lahknevad tütarrakkudesse

käävjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult kitsas ja piklik, keskelt veidi jämenev, aheneva tipuga

köber
[nimisõna, substantiiv]
1. (organismi kehas:) luul või mõnel elundil esinev kühm

2. kühm

köbi
[nimisõna, substantiiv]
vana inimene (sagedamini mees)

köbruke
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) luul või mõnel elundil olev kühmuke

köbrukene
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) luul või mõnel elundil olev kühmuke

köbruline
[omadussõna, adjektiiv]
kühmudega (kaetud)

ködi
[nimisõna, substantiiv]
(kahtlane tunduv) pehme märg löga

köetav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida (kesk- või kohaliku küttega) köetakse, kütmisvalmidusega

2. selline, mida (kesk- või kohaliku küttega) köetakse

kögin
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamäärane kergelt ragisev hääl või heli

2. sel viisil (segaselt, hädiselt) rääkimine või häälitsemine

kögisema
[tegusõna, verb]
1. ebamäärast kergelt ragisevat häält tegema

2. sel viisil (segaselt, hädiselt) rääkima

köh
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi köhatust, korduvana ka köhimist

köha
[nimisõna, substantiiv]
1. hingamisteede limaskestade tundenärvide ärritusest tingitud järsk, tugev ja häälekas väljahingamine

2. köhimine

3. seisund, mille korral sa köhid (= hingad järsu tugeva heliga õhu kopsudest välja)

köhahoog
[nimisõna, substantiiv]
äkiline lühiajaline (tugev) köhimine

köhakompvek
[nimisõna, substantiiv]
kuuli- või tabletikujuline imemisravim kurguärrituste ja köha leevendamiseks

köhane
[omadussõna, adjektiiv]
köhiv, köha omav

köhapastill
[nimisõna, substantiiv]
kuuli- või tabletikujuline imemisravim kurguärrituste ja köha leevendamiseks

köharavim
[nimisõna, substantiiv]
1. köha leevendamiseks ja raviks kasutatav arstirohi

2. magus vedel ravim, mis aitab köha vastu

köharohi
[nimisõna, substantiiv]
1. köha leevendamiseks ja raviks kasutatav arstirohi

2. magus vedel ravim, mis aitab köha vastu

köhasiirup
[nimisõna, substantiiv]
1. köha raviks tarvitatav ohtralt suhkrut sisaldav ravimilahus

2. vedel magus ravim, mis aitab köha vastu

köhatablett
[nimisõna, substantiiv]
köharaviks tarvitatav tablett

köhatama
[tegusõna, verb]
(tahtlikult) korraks kergelt köhima

köhatilgad
[nimisõna, substantiiv]
teatud vedel köharavim

köhatlema
[tegusõna, verb]
1. korduvalt köhatama

2. korduvalt köhatama

köhatus
[nimisõna, substantiiv]
(tahtlik) korraks köhatamine

köhavastane
[omadussõna, adjektiiv]
köha äravõttev või vähendav

köhh
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi köhatust, korduvana ka köhimist

köhh-köhh
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi korduvat köhatust või köhimist

köhima
[tegusõna, verb]
1. köha kuuldavale tooma

2. kopsudest õhku järsult välja hingama, nii et tekib tugev heli

Ühendtegusõnad: välja köhimavälja köhima

köh-köh
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi korduvat köhatust või köhimist

köide
[nimisõna, substantiiv]
1. trükise kaante ja selja materjal ja köitmisviis, mis annab raamatule (või brošüürile) vajaliku tugevuse ja välise vormi

2. raamatul

köide
[nimisõna, substantiiv]
1. nöör, köis, oks vm pikk peenike asi, millega midagi kinni, kokku seotakse

2. kinni-, kokkusidumisel tekkiv kinnitus

köidetult
[määrsõna, adverb]
(kaante vahele, kimpu vm viisil) ühte seotuna, köidetuna

köidik
[nimisõna, substantiiv]
nöör, kett vm ese, mis kedagi tihedasti seob, kinni hoiab

köidis
[nimisõna, substantiiv]
1. nöör, köis, oks vm pikk peenike asi, millega midagi kinni, kokku seotakse

2. kinni-, kokkusidumisel tekkiv kinnitus

köielkõndija
[nimisõna, substantiiv]
hrl tsirkusekunstnik, kes esitab oma etteaste köiel liikudes

köieots
[nimisõna, substantiiv]
köie (lahtine) ots

köiepöör
[nimisõna, substantiiv]
puust riist köie sõõrete keerutamiseks lina- või kanepiheidest (endisaegsel köievalmistamisel)

köieratas
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi vedamiseks või tõstmiseks mõeldud ratas, mille ümber keritakse köis (nt köisraudteel, vintsil)

2. köisraudteel

köies
köiega kinni, kinnitatud olekus

köiestik
[nimisõna, substantiiv]
köite kogum (nt purjeka taglases)

köietama
[tegusõna, verb]
kariloomi või hobust köie (või keti) otsa sööma panema või köie (või keti) otsas söötma

köietantsija
[nimisõna, substantiiv]
kõrgele asetatud köiel oma numbreid esitav tasakaalukunstnik

köietus
[nimisõna, substantiiv]
köietamine

köievedu
[nimisõna, substantiiv]
rahvalik võistlusmäng, kus köie eri otstes olevad võistkonnad püüavad vastasvõistkonda üle keskjoone vedada

köievänt
[nimisõna, substantiiv]
riist sõõretest keede ja nendest köie keerutamiseks (endisaegsel köievalmistamisel)

köis
[nimisõna, substantiiv]
pikk jämedam tugevast tekstiilkiudainest vahend hrl millegi kinnitamiseks, sidumiseks või tõstmiseks

köisjuhe
[nimisõna, substantiiv]
kokkukeeratud traadist juhe

köiskond
[nimisõna, substantiiv]
vähemalt kahest mägironijast ja neid ühendavast köiest moodustatud ühendus raskesti läbitavate teelõikude ohutuks ületamiseks mägedes

köisraudtee
[nimisõna, substantiiv]
järsult tõusev lühiraudtee, kus rööbastel liikuvaid vaguneid veetakse trossiga

köisredel
[nimisõna, substantiiv]
köitest redel (nt laeval)

köistee
[nimisõna, substantiiv]
ripptee, millel veovahendid (nt kabiinid, kandetoolid, suusatõstukid) liiguvad kandetrossil veotrossi veetuna või on kinnitatud liikuva trossi külge

köistrepp
[nimisõna, substantiiv]
köitest redel (nt laeval)

köitekoda
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne töökoda trükiteoste köitetöödeks

köitekunst
[nimisõna, substantiiv]
köitekujundusega tegelev tarbekunsti haru

köiteline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud arvust köidetest koosnev

köitemeister
[nimisõna, substantiiv]
1. meistripaberitega raamatuköitja

2. väljapaistev köitekunstnik

köitev
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest (väga) huvitav, tähelepanu äratav

2. millegagi veetlev või võluv, oma lummusesse haarav

3. huvi äratav, tähelepanu püüdev

4. oma lummusesse haarav

köitja
[nimisõna, substantiiv]
paberipoognaid või -lehti raamatuks (või brošüüriks) ühendav (trüki)tööline

köitma
[tegusõna, verb]
1. kedagi (huviäratamisega, meeldivuse, võluga) ligi tõmbama, kellegi huvi, tähelepanu kinni hoidma

2. millegagi veetlema või kaasa tõmbama

Ühendtegusõnad: kinni köitma, kinni köitma, kokku köitma, kokku köitma, lahti köitmalahti köitma

köitmik
[nimisõna, substantiiv]
kokkuköidetud komplekt

köitpidi
[määrsõna, adverb]
mööda köit

köitraag
[nimisõna, substantiiv]
nõrgavarreliste ja ronitaimede (harunenud) niitjas kinnitus- ja ronivahend

köitvalt
[määrsõna, adverb]
1. nii, et paelub, kisub kaasa

2. kütkestavalt, võluvalt

3. kaasakiskuvalt

4. paeluvalt, kütkestavalt

köitvus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasakiskuvus

2. paeluvus, kütkestavus

kökats
[nimisõna, substantiiv]
väike viletsapoolne hoone, ese vms

kökerdama
[tegusõna, verb]
viletsalt, vaevaliselt liikuma

köki-möki
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kitse, soku mökitamist

köki-möki
[määrsõna, adverb]
1. väljendab, et miski on kergesti, lihtsalt tehtav või tundub tühine, tähtsusetu (kasutatakse hrl üleolekuga, praalivalt)

2. (millegi lihtsalt tehtava või tähtsusetu kohta)

kökimöki
[määrsõna, adverb]
1. väljendab, et miski on kergesti, lihtsalt tehtav või tundub tühine, tähtsusetu (kasutatakse hrl üleolekuga, praalivalt)

2. (millegi lihtsalt tehtava või tähtsusetu kohta)

köks
[nimisõna, substantiiv]
väike viletsapoolne hoone, ese vms

köksima
[tegusõna, verb]
midagi tasapisi, ka kehvasti tegema

köndistama
[tegusõna, verb]
(kehaliikme, puuoksa vm kohta:) otsast ära lõikama, köndiks tegema

köndistuma
[tegusõna, verb]
(taime või kehaosa kohta:) tömbi jupina alles jääma, tömbiks jupiks muutuma, hrl pärast üleliigse, vigastatud või haige osa eemaldamist

könksu
[määrsõna, adverb]
kõverasse, konksu

könksus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kõveras, konksus

2. kõveras, konksus

könn
[nimisõna, substantiiv]
(üleolevalt kellegi meelest alaväärse inimese, harvemini looma kohta)

könnis
[määrsõna, adverb]
kasvult kängus

könt
[nimisõna, substantiiv]
kehaliikme, hrl jäseme järelejäänud tömp jupp pärast vigastatud või haige osa eemaldamist

köntjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. lonkav, vigase jalaga inimene või loom

2. vigase jalaga inimene

köprus
[nimisõna, substantiiv]
luu pinnal vm esinevad kühmud kogumina, kühmuline olek

kördisaba
[nimisõna, substantiiv]
seeliku alumine (seljapoolne) ääreosa

kört
[nimisõna, substantiiv]
1. jahust keedetud poolpaks toit eesti vanema talutoiduna

2. ka peentest tangudest, mannast või kaerahelbeist keedetud paks supp

kört
[nimisõna, substantiiv]
(kroogitud) seelik

körtsik
[nimisõna, substantiiv]
(kroogitud) seelik

körtsima
[tegusõna, verb]
(kergelt, lohakalt) kortsu, volti kokku tõmbama

kössakil
[määrsõna, adverb]
(nagu kokkuvajunult) ettepoole kummargil

kössakile
[määrsõna, adverb]
(nagu kokkuvajunult) ettepoole kummargile

kössi
[määrsõna, adverb]
1. (inimese kohta:) kõverasse kokku, ettepoole kummargile

2. kõverasse, kühmu

kössis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (inimese kohta:) kõveras, ettepoole kummargil

2. kõveras, kühmus

kössitama
[tegusõna, verb]
(inimese, looma kohta:) (istudes, seistes) kergelt kummargil olema, end küürus, kõveras hoidma, hrl ebamugavust, hirmu vms tundes

kössutama
[tegusõna, verb]
(inimese, looma kohta:) (istudes, seistes) kergelt kummargil olema, end küürus, kõveras hoidma, hrl ebamugavust, hirmu vms tundes

köster
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusu kirikus:) kirikuteener, kelle ülesanne on vaimulikku abistada (osalt ka asendada) jumalateenistustel ja kiriklikel ametitalitustel, juhatada (orelimänguga) koguduselaulu ning anda usuõpetust

kösterkooliõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
köster, kes oli ühtlasi köstrikooli või kihelkonnakooli õpetaja

kösterkoolmeister
[nimisõna, substantiiv]
köster, kes oli ühtlasi köstrikooli või kihelkonnakooli õpetaja

kösterlik
[omadussõna, adjektiiv]
köstrile omane, hrl ülemäära, targutavalt õpetav

köstrikool
[nimisõna, substantiiv]
17.–18. sajandil koguduse poolt ülalpeetud rahvakool, mille õpetaja oli köster

kööbakas
[omadussõna, adjektiiv]
(eseme, asja kohta:) vilets, kehv, lagunenud vm moel mitte päris korras

kööberdama
[tegusõna, verb]
viletsalt, vaevaliselt liikuma

kööga
[määrsõna, adverb]
(lõplikult) halvasti, ebaõnnestunud, nurjunud või rikutud

köögerdama
[tegusõna, verb]
viletsalt, vaevaliselt liikuma

köögiaur
[nimisõna, substantiiv]
söögikeetmisel tekkiv aur

köögihunt
[nimisõna, substantiiv]
toidujäätmete purustaja, mis paigaldatakse valamu alla ja ühendatakse kanalisatsioonitorustikuga

köögikapp
[nimisõna, substantiiv]
kapp köögis toidunõude, köögiriistade, toiduainete vms mahutamiseks

köögikata
[nimisõna, substantiiv]
1. (toitu valmistava, köögitöid tegeva naise kohta)

2. köögitüdruk

köögikeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, mida kasutatakse ainult koduses suhtluses, mitte avalikus suhtluses

köögikombain
[nimisõna, substantiiv]
1. toiduvalmistamisriist, mis koosneb elektrimootorist ja mitmesugustest selle abil käitatavatest köögimasinatest

2. masin, mis aitab köögis näiteks juurvilju peeneks hakkida

köögilaud
[nimisõna, substantiiv]
kööki mõeldud (söögi)laud

köögilõhn
[nimisõna, substantiiv]
toiduvalmistamisega kaasnev lõhn

köögimandoliin
[nimisõna, substantiiv]
lõikur köögiviljade ribastamiseks ja viilutamiseks

köögimasin
[nimisõna, substantiiv]
masin köögitööde hõlbustamiseks (nt hakkmasin, kohviveski, mahlapress)

köögimööbel
[nimisõna, substantiiv]
köögis kasutatav, spetsiaalselt köögi jaoks valmistatud mööbel, nt köögilaud, -kapp, tööpind

kööginuga
[nimisõna, substantiiv]
köögitöödel tarvitatav spetsiaalne nuga

kööginurk
[nimisõna, substantiiv]
köögi aset täitev osa ruumist

kööginõu
[nimisõna, substantiiv]
köögis peamiselt toiduvalmistamisel kasutatav nõu (nt pott, pann, kauss)

köögipaber
[nimisõna, substantiiv]
rullina müüdav niiskust imav paber, mida kasutatakse koduses majapidamises

köögipool
[nimisõna, substantiiv]
köök koos selle juurde kuuluvate kõrvalruumidega (vastandatuna muule korteri- või majaosale)

köögiriist
[nimisõna, substantiiv]
toiduvalmistamisel kasutatav vahend (nt pann, kööginuga)

köögirätik
[nimisõna, substantiiv]
köögis tarvitatav rätik

köögisaar
[nimisõna, substantiiv]
keset kööki vm ruumi eraldi mööbliosana paiknev, hrl söömiseks, söögivalmistamiseks mõeldud pind koos panipaikadega

köögitehnika
[nimisõna, substantiiv]
toiduvalmistamisel kasutatavad masinad ja seadmed, köögimasinad ja -riistad

köögitoimkond
[nimisõna, substantiiv]
köögitööde kohustuslik täitmine (nt sõjaväes, laeval, matkal)

köögitrepp
[nimisõna, substantiiv]
hrl kööki viiv maja tagatrepp

köögitöö
[nimisõna, substantiiv]
(toiduvalmistamisega seotud tööde kohta)

köögitööline
[nimisõna, substantiiv]
abitööde tegija köögis

köögitüdruk
[nimisõna, substantiiv]
köögitöid tegev naisteenija (nt endisajal mõisates või jõukates perekondades)

köögivili
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kasvatatav taim, mille osi või tervet taime tarvitatakse söögiks, nt kartul, kapsas, porgand, tomat, aedhernes, salat

2. taim või taime osa, mida inimesed söövad, näiteks tomat, kapsas ja kartul

köögiviljaaed
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala köögivilja kasvatamiseks

köögiviljakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
köögivilja kasvatamine (ka aiandusharuna)

köögiviljakotlet
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljast ja lisandeist valmistatud kotlet

köögiviljakultuur
[nimisõna, substantiiv]
söögiks kasvatatav taim

köögiviljandus
[nimisõna, substantiiv]
köögivilja kasvatamine (ka aiandusharuna)

köögiviljasalat
[nimisõna, substantiiv]
salat köögiviljast ja mitmesugustest lisanditest

köögiviljataim
[nimisõna, substantiiv]
söögiks kasvatatav taim

köögiviljavorm
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljast valmistatud vormiroog

köögutama
[tegusõna, verb]
1. midagi tehes kummargil, köökus olema, pidevalt veidi kummardama

2. küürutama, koogutama

köök
[nimisõna, substantiiv]
1. eri sisustusega toiduvalmistusruum, harvemini muu ajutine toiduvalmistuskoht

2. ruum, kus saab toitu valmistada

kööka
[määrsõna, adverb]
kööku, ettepoole hoidvalt kõverasse

köökas
[määrsõna, adverb]
köökus, ettepoole hoidvalt kõveras

kööktuba
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl väike tuba, millest üks osa täidab köögi ülesandeid, kööginurgaga tuba

2. kööginurgaga tuba

kööku
[määrsõna, adverb]
1. ettepoole hoidvalt kõverasse

2. küüru, kooku

3. kühmu, kööku

köökus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ettepoole hoidvalt kõveras

2. küürus, kühmus

kööme
[nimisõna, substantiiv]
1. mitte kõneväärt, tühine kogus või asi

2. tühiasi, pisiasi, köömes

köömen
[nimisõna, substantiiv]
1. teeservadel, niitudel ja põllupeenardel kasvav aromaatse lõhnaga seemnetega rohttaim

2. rohttaim

köömes
[nimisõna, substantiiv]
1. mitte kõneväärt, tühine kogus või asi

2. tühiasi, pisiasi, köömes

köömneleib
[nimisõna, substantiiv]
leib, millele on lisatud köömneid

köömneliköör
[nimisõna, substantiiv]
1. köömnetega maitsestatud kange liköör

2. köömnetega maitsestatud

köömnetee
[nimisõna, substantiiv]
köömne seemnetest valmistatav tee

köömnetera
[nimisõna, substantiiv]
köömne seeme

köömneviin
[nimisõna, substantiiv]
köömnetega maitsestatud viin

köömneõli
[nimisõna, substantiiv]
köömnetest pressitud õli, mida kasutatakse nt parfümeerias ja loodusliku ravimina

kööpama
[tegusõna, verb]
longates, vaevaliselt käima

köösner
[nimisõna, substantiiv]
pargitud ja viimistletud karusnahast esemete valmistaja

köötsakas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) ettepoole kõver või kühmus

köötsakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ettepoole hoidvalt kõveras

2. küürus, kühmus

köötsakile
[määrsõna, adverb]
1. ettepoole hoidvalt kõverasse

2. küüru, kooku

3. kühmu, kööku

köötsa-köötsa
[määrsõna, adverb]
(hrl vana inimese vaevalise, jalgu lohistava käimise kohta)

köötsima
[tegusõna, verb]
1. pooleldi seeditud toitu koos maomahlaga tahtele allumatult suu kaudu välja paiskama

2. kui sa oksendad, siis tuleb toit su kõhust suu kaudu välja

köötsu
[määrsõna, adverb]
1. ettepoole hoidvalt kõverasse

2. küüru, kooku

3. kühmu, kööku

köötsus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ettepoole hoidvalt kõveras

2. küürus, kühmus

köötsutama
[tegusõna, verb]
kummargil, küürus istuma või seisma

küaniit
[nimisõna, substantiiv]
kristalseis kiltades esinev alumiiniumisisaldusega mineraal

kübar
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl vormitud põhjaga ja (laiema) servaga peakate

2. laia äärega müts

kübarakarp
[nimisõna, substantiiv]
1. (papp)karp kübara pakkimiseks

2. karp kübara jaoks

kübarakartong
[nimisõna, substantiiv]
1. (papp)karp kübara pakkimiseks

2. karp kübara jaoks

kübaramood
[nimisõna, substantiiv]
(mingile ajale omane) kübarate stiil ja üldilme

kübaramust
[nimisõna, substantiiv]
raua väävelhappesool, mida värvainetes on kasutatud sinaka, mustja või halli tooni saamiseks ja värvi kinnitajana

kübaranahk
[nimisõna, substantiiv]
seenekübara pealmine õhuke kiht

kübaranõel
[nimisõna, substantiiv]
pikk nupuga nõel, millega naiste kübar juuste külge kinnitatakse

kübarapael
[nimisõna, substantiiv]
kübara ümber seotav kaunistuspael

kübarapakk
[nimisõna, substantiiv]
pakk, millel kübar vormitakse

kübarasulg
[nimisõna, substantiiv]
kübara külge kinnitatud sulg kaunistusena

kübarategija
[nimisõna, substantiiv]
peakatete valmistaja (ametinimetusena)

kübaratrikk
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) olukord, kui üks mängija lööb ühes mängus kolm või enam väravat (nt jalgpallis, jäähokis), võidab kolm etappi (nt jalgrattasõidus) vms

kübaravilt
[nimisõna, substantiiv]
vilt kübarate valmistamiseks

kübaraäri
[nimisõna, substantiiv]
kübarate valmistamise, vormimise, puhastamise ja müügiga tegelev ettevõte

kübarseen
[nimisõna, substantiiv]
seen, mille viljakeha koosneb kübarast ja jalast (nt puravik, riisikas)

kübarsepp
[nimisõna, substantiiv]
peakatete valmistaja (ametinimetusena)

kübe
[nimisõna, substantiiv]
väike osake, väike hulk

kübehaaval
[määrsõna, adverb]
kübe korraga, kübemete kaupa

kübeke
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

kübeke
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

kübekene
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

kübekene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

kübemeke
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

küberajateenistus
[nimisõna, substantiiv]
ajateenistus kaitseväe küberväejuhatuses, hõlmab IT-eriala

küberhügieen
[nimisõna, substantiiv]
riigi, asutuse, inimese teadlik tegevus oma digiseadmete ja elektrooniliste andmete kaitsmiseks (nt salasõnade kasutamine, tarkvara uuendamine, viirusetõrje)

küberintsident
[nimisõna, substantiiv]
arvutivõrgus tekitatud vahejuhtum, mis ohustab või kahjustab infosüsteemi turvalisust

küberjulgeolek
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm piirkonna arvutivõrkude keskkonna, küberruumi kaitstus, sidesüsteemide turvalisus

küberkaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. meetodid, vahendid ja tegevus infosüsteemide vastu suunatud küberrünnakute kindlakstegemiseks, ennetamiseks ja rünnetele vastamiseks

2. vastav eriala (hrl kõrgkoolis)

küberkius
[nimisõna, substantiiv]
internetikeskkonnas toimuv kiusamine, nt teise inimese nimele tehtud libakontod, sõimamine ja ähvardamine foorumites, võõraste piltide ülesriputamine ja moonutamine

küberkiusamine
[nimisõna, substantiiv]
internetikeskkonnas toimuv kiusamine, nt teise inimese nimele tehtud libakontod, sõimamine ja ähvardamine foorumites, võõraste piltide ülesriputamine ja moonutamine

küberkuritegevus
[nimisõna, substantiiv]
kuriteod, mis on pandud toime arvutivõrkude keskkonnas või on suunatud sellise keskkonna vastu

küberkuritegu
[nimisõna, substantiiv]
1. kuritegu, mis on pandud toime arvutivõrkude keskkonnas või on suunatud sellise keskkonna vastu

2. kuriteod, mis on pandud toime arvutivõrkude keskkonnas või on suunatud sellise keskkonna vastu

küberkurjategija
[nimisõna, substantiiv]
küberruumis kuritegusid sooritav inimene

kübermaailm
[nimisõna, substantiiv]
keskkond, millele pääseb ligi elektroonikaseadmete vahendusel ning mis võimaldab seadmete omavahelist suhtlust

küberneetika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus juhtimise, side ja informatsiooni töötlemise üldistest seaduspärasustest

2. juhtimist, sidet ja infotöötlust uuriv teadus

küberpunk
[nimisõna, substantiiv]
1. ulmekirjanduse liik, milles kujutatakse kõrgelt arenenud tehnoloogiaga ja taandarenenud sotsiaalse eluga düstoopilist tulevikuühiskonda

2. sellest alguse saanud popkultuuri suund, mis ühendab pungile iseloomuliku protestivaimu küberneetika ja infotehnoloogiaga

küberruum
[nimisõna, substantiiv]
hiiglasuur (mõtteline) sidevõrgustiku süsteem, arvutivõrkude keskkond

küberründama
[tegusõna, verb]
vastase elektrooniliste süsteemide tööd tõkestama, võrgusüsteemi vahendusel ründama

küberrünnak
[nimisõna, substantiiv]
vastase elektrooniliste süsteemide töö tõkestamine, rünnak võrgusüsteemi vahendusel

küberseks
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalse erutuse tekitamine ja kogemine, suheldes arvuti vahendusel, saates üksteisele seksuaalse sisuga sõnumeid ja pilte, kirjeldusi oma tegevusest vm

kübersõda
[nimisõna, substantiiv]
võitlus küberruumis, mis hõlmab rünnakuid nii riigi sõjalise jõu kui tsiviilstruktuuride vastu

kübersõdur
[nimisõna, substantiiv]
küberkaitse valdkonnas aega teeniv kaitseväelane, ajateenija kaitseväe küberväejuhatuses

küberterrorism
[nimisõna, substantiiv]
terroriaktide toimepanek arvutivõrgu kaudu

küberturve
[nimisõna, substantiiv]
riigi, ettevõtte elektrooniliste infosüsteemide kaitsmine rikkumise või hävitamise eest

küberväejuhatus
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväe üksus, mille põhiülesanne on operatsioonide läbiviimine küberruumis

küborg
[nimisõna, substantiiv]
elektroonika ja elusolendi hübriid nt ulmefilmis, ulmeline masininimene

küdema
[tegusõna, verb]
(kütuse kohta küttekeha sees:) põlema

küdi
[nimisõna, substantiiv]
1. abikaasa vend (naise seisukohast)

2. küdi

küdi
[nimisõna, substantiiv]
jalutu vaseläikeline sisalik

küdoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. õuna- või pirnitaolise kollase lõhnava viljaga viljapuu või ilupõõsas

2. viljapuu v ilupõõsas

küfoos
[nimisõna, substantiiv]
1. lülisamba kõverus tahapoole (eriti rinnaosas)

2. lülisamba kõverus tahapoole

kügelema
[tegusõna, verb]
ebamugavust, kohmetust tundes istuma või seisma

kühm
[nimisõna, substantiiv]
väike kumerapinnaline moodustis, hrl mingil tasasel pinnal

kühma
[määrsõna, adverb]
1. kumarasse, küüru

2. küüru

kühmakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kühmus

2. kühmus, kumaras, küürus

3. kühmuga, kühmuline

kühmas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kumaras, küürus

2. (nina vm kohta:) kühmu moodustav

kühmjas
[omadussõna, adjektiiv]
kühmutaoline või kühmu(de)ga

kühmlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kühmudega kaetud, kühme omav

2. kühmudega kaetud

kühmnina
[nimisõna, substantiiv]
kühmuga nina

kühmnokk-luik
[nimisõna, substantiiv]
järvedes ja merelahtedes pesitsev, ka tiikidel ilulinnuna peetav musta nokakühmuga luik

kühmu
[määrsõna, adverb]
1. kumarasse, küüru

2. küüru

kühmuke
[nimisõna, substantiiv]
väike kumerapinnaline moodustis, hrl mingil tasasel pinnal

kühmukene
[nimisõna, substantiiv]
väike kumerapinnaline moodustis, hrl mingil tasasel pinnal

kühmuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kühmudega kaetud, kühme omav

2. kühmudega kaetud

kühmuma
[tegusõna, verb]
kühmu tõmbuma v vajuma

kühmus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kumaras, küürus

2. (nina vm kohta:) kühmu moodustav

kühvel
[nimisõna, substantiiv]
1. külgedelt kõrgemate äärtega (labidataoline) tõstmisriist

2. (väike) kõrgete servadega labida moodi vahend, millega saab midagi tõsta

kühveldama
[tegusõna, verb]
kühvliga, ka labidaga või muu sobiva riistaga midagi teise kohta tõstma või pilduma

Ühendtegusõnad: kokku kühveldama, kokku kühveldama, sisse kühveldamasisse kühveldama

kühvellabidas
[nimisõna, substantiiv]
suurem üleskäänatud äärtega labidas

kühvelsarv
[nimisõna, substantiiv]
põdrapulli vm looma lai, paljude harudega sarv

kühvelsarved
[nimisõna, substantiiv]
põdrapulli kühvlitaoliselt laienenud sarved

kükakil
[määrsõna, adverb]
asendis, kus jalad on nii põlve- kui puusaliigesest kõverdatud ja keharaskus päkkadel või taldadel

kükakile
[määrsõna, adverb]
asendisse, kus jalad on nii põlve- kui puusaliigesest kõverdatud ja keharaskus päkkadel või taldadel

kükitama
[tegusõna, verb]
1. kükakile laskuma või kükakil olema

2. ennast madalaks tegema nii, et jalad lähevad kõveraks

Ühendtegusõnad: maha kükitamamaha kükitama

kükitus
[nimisõna, substantiiv]
kükitamine

kükk
[nimisõna, substantiiv]
1. seis päkkadel (taldadel), kusjuures jalad on põlve- ja puusaliigestest kõverdatud

2. sellisesse seisu laskumine ja sealt tõusmine

kükkasend
[nimisõna, substantiiv]
seis päkkadel (taldadel), kusjuures jalad on põlve- ja puusaliigestest kõverdatud

kükki
[määrsõna, adverb]
asendisse, kus jalad on nii põlve- kui puusaliigesest kõverdatud ja keharaskus päkkadel või taldadel

kükkima
[tegusõna, verb]
1. kükke sooritama

2. kükki laskuma

kükkimine
[nimisõna, substantiiv]
1. jõutõstmise üks alasid ja jõuharjutus, kus laskutakse kükkiasendisse, kang õlgadel

2. jõutõstmise üks alasid ja jõuharjutus

kükkis
[määrsõna, adverb]
asendis, kus jalad on nii põlve- kui puusaliigesest kõverdatud ja keharaskus päkkadel või taldadel

kükksamm
[nimisõna, substantiiv]
samm kükkasendis, kükakil liikudes

kükktants
[nimisõna, substantiiv]
kükakil tantsitav, kükksammudega tants

kükloop
[nimisõna, substantiiv]
1. (Kreeka mütoloogias:) üheainsa, keset laupa asetseva silmaga hiiglane

2. ühe silmaga hiiglane kreeka mütoloogias

kükloopiline
[omadussõna, adjektiiv]
hiiglaslik tahumata ja rohmakas

küklos
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka kirjanduses rida Homerose eepose mõjul 7.–6. sajandil eKr tekkinud eepilisi, nn tsüklilisi (küklilisi) poeeme, mis on seotud ühe konkreetse suguvõsa, tegevuskoha ja sageli ka konflikti arenguga

küla
[nimisõna, substantiiv]
1. väike maa-asula, mille moodustavad üksteisega lähestikku asuvad talud või hooned

2. maal asuv koht, kus on talud ja põllud

külaarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaspool linna loodud ehitised (nt taluhooned, rahvamajad, kõrtsid, meiereid, raudteejaamad)

2. vastav kujundus- ja ehitusstiil teataval ajal

külaeit
[nimisõna, substantiiv]
külas elav vanem naine

külaelanik
[nimisõna, substantiiv]
külas elav inimene

külaelu
[nimisõna, substantiiv]
1. elu külas

2. külas elamine

külafilosoof
[nimisõna, substantiiv]
(lihtinimesest mõtiskleja, ka lihtsameelse targutaja kohta)

külahull
[nimisõna, substantiiv]
kogukonnas oma veidrustega silmahakkav (ja hulluks, napakaks peetav) inimene

külainimene
[nimisõna, substantiiv]
mingis külas elav inimene

külajutt
[nimisõna, substantiiv]
küla peal, ümberkaudu räägitav jutt või külaelu kohta käivad uudised

külakaev
[nimisõna, substantiiv]
küla ühine kaev

külakalmistu
[nimisõna, substantiiv]
väike maakalmistu

külakapell
[nimisõna, substantiiv]
väike rahvaliku muusika ansambel hrl maakohas

külakarjane
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) kogu küla karja hoidnud karjus

külakarjus
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) kogu küla karja hoidnud karjus

külake
[nimisõna, substantiiv]
väike küla

külakeskkond
[nimisõna, substantiiv]
külale omane, külas esinev keskkond

külakiik
[nimisõna, substantiiv]
suur kiik, millele mahub korraga kiikuma palju inimesi

külakirik
[nimisõna, substantiiv]
maapiirkonnas asuv kirikuhoone

külakoer
[nimisõna, substantiiv]
1. külas elav koer (sageli mitmuses nende karjas tegutsemisega ühenduses)

2. (võõra koera kohta)

külakogukond
[nimisõna, substantiiv]
ühise territooriumi alusel külas moodustunud kogukond

külakoht
[nimisõna, substantiiv]
küla kui maakoht

külakolgas
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalises kohas asuv (mahajäänud) küla

külakomöödia
[nimisõna, substantiiv]
külaelu käsitlev komöödia

külakond
[nimisõna, substantiiv]
ühise territooriumi alusel külas moodustunud kogukond

külakool
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne esimese astme talurahvakool, kus õpetati ühe küla või selle lähema ümbruse lapsi

külakoolmeister
[nimisõna, substantiiv]
omaaegse külakooli õpetaja

külakord
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne vallavaeste ülalpidamisviis, kus talud neile kindlaksmääratud järjekorras peavarju ja toidust andsid

külakost
[nimisõna, substantiiv]
külalise, külastaja kaasatoodud söögi- ja joogipoolis

külakrapp
[nimisõna, substantiiv]
kuulujuttude levitaja külas

külakuhi
[nimisõna, substantiiv]
naljaks üksteise otsa pikali tõugatud inimesed, hrl lapsed

külakurnaja
[nimisõna, substantiiv]
(jõuka inimese, külaelaniku vms kohta)

külakõrts
[nimisõna, substantiiv]
külas asuv kõrts

külalaps
[nimisõna, substantiiv]
külas elav laps (ka maalapse kohta)

külalaul
[nimisõna, substantiiv]
külaelu või külainimeste vahelisi suhteid käsitlev uuem rahvalaul

külalaulik
[nimisõna, substantiiv]
(lori)laulude tegija maakohas

külaleib
[nimisõna, substantiiv]
külas, külalisena või külakostina saadav toit (vastandatuna kodusele toidule)

külaliikumine
[nimisõna, substantiiv]
vabatahtlik tegutsemine kodukoha elu edendamiseks maapiirkonnas

külaline
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on kellegi juures külas või võtab võõrana osa mingist peost vm üritusest

2. inimene, kes on kutsutud kellelegi külla, peole vm üritusele

külalisansambel
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt esinema tulnud ansambel

külalisdirigent
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt dirigent

külalisesineja
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt tulnud esineja

külalisesinemine
[nimisõna, substantiiv]
esinemine mujal, mitte kodupubliku ees

külalisetendus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatri vm kollektiivi etendus väljaspool kodulinna või koduriiki

2. külalisetendus

külalisjutlustaja
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt jutlustaja

külaliskontsert
[nimisõna, substantiiv]
külalisesineja(te) kontsert

külaliskoor
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt koor

külaliskorter
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutiseks majutuseks väljaüüritav korter

2. see majutusasutusena

külaliskunstnik
[nimisõna, substantiiv]
mujalt pärit kunstnik (ka laulja, instrumentalist)

külalislahke
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes meelsasti ja lahkelt külalisi vastu võtab

külalislahkelt
[määrsõna, adverb]
külalislahkust ilmutades, nii, et külaline, külastaja või võõramaalane tunneb end oodatuna

külalislahkus
[nimisõna, substantiiv]
lahke ja sõbralik suhtumine külalistesse, külastajatesse või võõramaalastesse, sellise suhtumise ilmutamine oleku, sõnade ja tegudega

külalislahkusetu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kellele ei meeldi külalisi vastu võtta ega nende suhtes lahkust osutada

külalislavastaja
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt lavastaja

külalislektor
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt lektor

külalismaja
[nimisõna, substantiiv]
lihtsamat sorti ja väiksem ajutist majutust pakkuv asutus

külalisprofessor
[nimisõna, substantiiv]
ülikoolis õppejõuna töötav mitteoma, mujalt tulnud isik

külalisraamat
[nimisõna, substantiiv]
hrl kunstipäraselt kujundatud album, kaustik või veebilehekülg, kuhu külalised või külastajad märgivad oma nime, arvamusi vms

külalissolist
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt solist

külalistemaja
[nimisõna, substantiiv]
lihtsamat sorti ja väiksem ajutist majutust pakkuv asutus

külalisteraamat
[nimisõna, substantiiv]
hrl kunstipäraselt kujundatud album, kaustik või veebilehekülg, kuhu külalised või külastajad märgivad oma nime, arvamusi vms

külalistuba
[nimisõna, substantiiv]
tuba külaliste vastuvõtmiseks või majutamiseks

külalisvõistkond
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt tulnud võistkond

külalisvõistleja
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma, mujalt võistleja

külalisüliõpilane
[nimisõna, substantiiv]
ühte kõrgkooli immatrikuleeritud üliõpilane, kes tuleb kuni aastaks õppima teise kõrgkooli

külamees
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost külaelanik

2. maamees

külamiljöö
[nimisõna, substantiiv]
külale omane, külas esinev keskkond

külamoor
[nimisõna, substantiiv]
külas elav vanem naisterahvas

külamutt
[nimisõna, substantiiv]
maakohas, külas elav eakas, vanem naine

külanaine
[nimisõna, substantiiv]
naissoost külaelanik

külanoor
[nimisõna, substantiiv]
külas elav noor inimene

külanõukogu
[nimisõna, substantiiv]
maapiirkondade haldusorgan ja haldusüksus NSV Liidus

külaolustik
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalsed ja igapäevaolud, milles inimene külas elab

külaonu
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost külaelanik

2. võõras mees

külapidi
[määrsõna, adverb]
mööda küla

külapidu
[nimisõna, substantiiv]
külaelanike rahvalik pidu

külaplats
[nimisõna, substantiiv]
külas olev väljak, külarahva kokkukäimiskoht

külapoiss
[nimisõna, substantiiv]
maal (külas) elav poiss

külapood
[nimisõna, substantiiv]
maakohas asuv (väike) pood, kus müüakse hrl toiduaineid, alkoholi ja esmatarbekaupu

külaraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
väike külakohas asuv maaraamatukogu

külarahvas
[nimisõna, substantiiv]
külas elavad inimesed

külarealism
[nimisõna, substantiiv]
(kirjanduses:) külaelu tõepärane, kuid teatud määral idülliline kujutamine

külarätsep
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne oma küla elanikele rõivaid õmmelnud rätsep

külas
[määrsõna, adverb]
1. külaskäigul, külalisena kellegi juures

2. kellegi juures külalisena

külaselts
[nimisõna, substantiiv]
külaelanike poolt loodud vabatahtlik ühing, mille liikmed tegutsevad külaelu edendamise nimel

külasepp
[nimisõna, substantiiv]
lihtsamate rauast esemete valmistaja (oma külas)

külasimman
[nimisõna, substantiiv]
külas vm väiksemas kohas toimuv rahvapärase muusikaga tantsupidu

külaskäija
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tavatseb külas käia

2. külaline, külastaja

külaskäik
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelgi külas käimine

2. kellelgi külas käimine

külast
[määrsõna, adverb]
külaskäigult, kellegi juurest

külastaja
[nimisõna, substantiiv]
1. milleski osaleja (nt kliendina, publikuna), näitusel, etendusel, restoranis vm käija

2. kellegi juures, kedagi vaatamas käija

3. inimene, kes läheb kuskile teist inimest või midagi (näiteks näitust) vaatama

külastajaskond
[nimisõna, substantiiv]
külastajad

külastama
[tegusõna, verb]
1. külas käima, külaskäiku tegema

2. kedagi või midagi vaatamas käima

3. kedagi või midagi (kuskil) vaatamas käima

külastamisaeg
[nimisõna, substantiiv]
külastuseks ettenähtud aeg (nt haiglas)

külastatavus
[nimisõna, substantiiv]
millegi külastamise sagedust näitav suurus

külastu
[nimisõna, substantiiv]
külade rühm

külastus
[nimisõna, substantiiv]
(ühekordne) külastamine, üksik külastamiskord

külastusabielu
[nimisõna, substantiiv]
(vaba)abielu, kus koos elatakse vaid ajuti

külastusaeg
[nimisõna, substantiiv]
külastuseks ettenähtud aeg (nt haiglas)

külastuskeskus
[nimisõna, substantiiv]
külastajatele avatud keskus, kus võib asuda nii turismiinfopunkt kui näitusesaal

külastuspäev
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepitud päev külastamiseks (nt ajateenistuses)

külatanum
[nimisõna, substantiiv]
küla majadevaheline tee

külatark
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvameditsiini ja sõnadega ravija endisaegses külas, tegeles ka ennustamise ja nõidumisega

2. posija

külatee
[nimisõna, substantiiv]
külasid ja talusid omavahel ning maanteega ühendav kitsam tee

külatohter
[nimisõna, substantiiv]
maal töötav arst

külatädi
[nimisõna, substantiiv]
(vanema külanaise kohta)

külatänav
[nimisõna, substantiiv]
küla majadevaheline tee

külatüdruk
[nimisõna, substantiiv]
maal elav tüdruk

külatüüp
[nimisõna, substantiiv]
külale iseloomulike tunnuste või omaduste kogum

külauudis
[nimisõna, substantiiv]
kohalike seas, (väikeses) kodukohas, külas leviv uudis

külavahe
[nimisõna, substantiiv]
külavaheline tee ja selle ümbrus

külavahelaul
[nimisõna, substantiiv]
külaelu või külainimeste vahelisi suhteid käsitlev uuem rahvalaul

külavaheline
[omadussõna, adjektiiv]
küla vahelt, läbi küla(de) kulgev

külavahetee
[nimisõna, substantiiv]
külasid ja talusid omavahel ning maanteega ühendav kitsam tee

külavain
[nimisõna, substantiiv]
külavaheline väljak, ka küla lähedal asuv rohumaa

külavainu
[nimisõna, substantiiv]
külavaheline väljak, ka küla lähedal asuv rohumaa

külavanem
[nimisõna, substantiiv]
küla eesotsas seisev, küla juhtiv isik

külavolinik
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude ajal:) valla täitevkomitee või külanõukogu sidepidaja ja organisaator külas

külaväli
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) küla talude ühispõllumaa

külaühiskond
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskond, mida iseloomustab külaelu ja sellele iseloomulikud suhted

2. külas elavatest inimestest moodustuv ühiskond

külg
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma vasak- või parempoolne kehaosa, eriti roiete piirkond

2. inimese või looma keha vasak või parem pool

3. eseme või sõiduki vastav osa või pind

külgaken
[nimisõna, substantiiv]
külgmine, küljepoolne aken (nt autol)

külgboks
[nimisõna, substantiiv]
parkimisel koht kahe üksteise järel seisva auto või muu objekti vahel

külge
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millessegi kinni, millegagi tihedasse seosesse või kindlasse ühendusse

2. millessegi, kuhugi kinni

külgehakkav
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguste, viiruste kohta:) selline, mis (hõlpsasti) teisele organismile üle või edasi kandub, nakkuslikult leviv

külgelööja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
see, kes aktiivselt vastassugupoolele tähelepanu osutab

külgepidi
[määrsõna, adverb]
1. küljega

2. külg külje vastu puutuvalt

külgetõmbav
[omadussõna, adjektiiv]
veetlev, kütkestav

külgetõmbavus
[nimisõna, substantiiv]
kutsuv, ligi meelitav mõju

külgetõmbejõud
[nimisõna, substantiiv]
kehi või aineosakesi üksteise poole tõmbuma panev jõud

külgetõmme
[nimisõna, substantiiv]
1. vastastikune tõmbumine külgetõmbejõu mõjul

2. külgetõmbejõud

külgharu
[nimisõna, substantiiv]
taime peateljelt lähtuv haru

külghäälik
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) häälik, mille moodustamisel õhuvool väljub ühelt või mõlemalt poolt keelt (nt l)

külghüpe
[nimisõna, substantiiv]
hüpperiista ületamine küljeti

külgipidi
[määrsõna, adverb]
külgedega, külg külje vastu puutuvalt

külgjoon
[nimisõna, substantiiv]
(mänguväljaku vms) küljel olev või külge tähistav joon

külgjuur
[nimisõna, substantiiv]
peajuurest mingi nurga all hargnev juureharu

külgkalle
[nimisõna, substantiiv]
kalle külje suunas

külgkardin
[nimisõna, substantiiv]
külgmine, hrl paksemast kangast kardin

külgkivim
[nimisõna, substantiiv]
(mäenduses:) külgmine, küljel asuv, küljelt piirav kivim

külgkokkupõrge
[nimisõna, substantiiv]
liiklusõnnetus, kus üks sõiduk sõidab teisele küljelt sisse

külgkorv
[nimisõna, substantiiv]
mootorratta küljel olev eraldi raami ja rattaga osa kaassõitja või pagasi tarvis

külglaine
[nimisõna, substantiiv]
küljelt tulev merelaine

külglainetus
[nimisõna, substantiiv]
vee liikumine lainetena vastu laeva külge

külglaud
[nimisõna, substantiiv]
küljeks olev laud (nt sahtlil)

külglava
[nimisõna, substantiiv]
(teatris:) lavaruumi küljeosa, mida kasutatakse lava laiendamiseks paremale või vasakule ning lavapildi ja lavavankrite ettevalmistamise ruumina

külglibisema
[tegusõna, verb]
sõiduteel külje suunas kõrvale libisema

külglibisemine
[nimisõna, substantiiv]
(hrl mootorsõiduki kohta:) libisemine külje suunas

külgliikumine
[nimisõna, substantiiv]
liikumine külje suunas

külglööv
[nimisõna, substantiiv]
külgmine hrl sammastega eraldatud piklik ruumiosa nt kirikus, pealöövi kõrval olev lööv

külgmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. küljepoolne, küljele jääv

2. keha keskjoonest kaugemal olev

külgmiselt
[määrsõna, adverb]
külje poolt

külgnema
[tegusõna, verb]
1. millegagi külg külje vastas olema

2. külg küljes kinni olema

külgpeegel
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki välisküljel asetsev tahavaatepeegel

külgpind
[nimisõna, substantiiv]
külge moodustav pind

külgpindala
[nimisõna, substantiiv]
1. objekti külgede pindala

2. (matemaatikas:) keha täispindala ja põhja (või põhjade) pindala vahe

külgpung
[nimisõna, substantiiv]
taimevarre lehekaenlas olev pung, millest areneb leht või varreharu

külgpuu
[nimisõna, substantiiv]
(esemel:) külgmine puu, varb vms

külgrood
[nimisõna, substantiiv]
taime lehe pearoost hargnev rood

külgrõhtseis
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) seis ühel jalal rõhtsalt kõrvalekallutatud kerega

külgsein
[nimisõna, substantiiv]
külgmine sein

külgside
[nimisõna, substantiiv]
põlveliigest tugevdav sidekoemoodustis, mis takistab liigese nihkumist külgedele

külgsugulus
[nimisõna, substantiiv]
sama sugupõlve, nt vendade omavaheline, samuti nende laste omavaheline sugulus

külgsuund
[nimisõna, substantiiv]
liikumine, suund külje poole

külgtahk
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) tahuka külgpinnaks olev tahk

külgtugi
[nimisõna, substantiiv]
millegi küljepoolne, külje pealt toetav tugi

külgtuul
[nimisõna, substantiiv]
küljelt puhuv tuul

külguks
[nimisõna, substantiiv]
(hoone, ruumi, sõiduki) külgmine, küljepoolne uks

külgvaade
[nimisõna, substantiiv]
1. vaade küljelt

2. profiil

külgvanker
[nimisõna, substantiiv]
mootorratta küljel olev eraldi raami ja rattaga osa kaassõitja või pagasi tarvis

külgvõsu
[nimisõna, substantiiv]
taime varrel lehekaenlas olevast pungast arenev võsu

külgõõtsumine
[nimisõna, substantiiv]
(meresõiduki, mootorsõiduki kohta:) kõikumine, õõtsumine küljelt küljele

küli
[nimisõna, substantiiv]
seemnete, seemnevilja põllule, mullapinnale (või mulda) laiali jaotamine ja mullaga katmine

külili
[määrsõna, adverb]
külje peale või peal, külgepidi maha või maas

küliliasend
[nimisõna, substantiiv]
külgepidi maas olemise asend

külima
[tegusõna, verb]
seemneid, seemnevilja põllule, mullapinnale (või mulda) laiali jaotama ja mullaga katma

külimit
[nimisõna, substantiiv]
põline ümmarguse või ovaalse kerega külvi- ja mõõduriist

küliskäija
[nimisõna, substantiiv]
küliskäiku käiv hobune

küliskäik
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse liikumisviis, mille puhul loom paneb üheaegselt maha kaks samapoolset jalga

2. hobuse käimisviis

külitama
[tegusõna, verb]
külili olema, heitma või selliselt lamama

küliti
[määrsõna, adverb]
külje peale või peal, külgepidi maha või maas

külitsi
[määrsõna, adverb]
külg ees, küljega (millegi poole)

küljeaken
[nimisõna, substantiiv]
külgmine, küljepoolne aken (nt autol)

küljealune
[nimisõna, substantiiv]
ase või alus, millel magatakse või lamatakse

küljejoon
[nimisõna, substantiiv]
(mänguväljaku vms) küljel olev või külge tähistav joon

küljejooneelund
[nimisõna, substantiiv]
vees levivaid võnkumisi tajuv meelerakkude kogum veeselgroogseil (nt kaladel) küljejoone all

küljeklaas
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki külgmise akna klaas

küljekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
mõnel spordialal (nt jalgpallis, maadluses) väljaku, võistlusala küljealalt reeglitest kinnipidamist jälgiv kohtunik

küljekont
[nimisõna, substantiiv]
küljeluu, roie

küljekuti
[määrsõna, adverb]
1. kõrvuti, külg vastu külge, külgepidi koos või kokku

2. külgepidi koos, kõrvuti

küljelaud
[nimisõna, substantiiv]
1. üks külge moodustavatest laudadest

2. küljeks olev laud, külglaud

küljeli
[määrsõna, adverb]
külje peale või peal, külgepidi maha või maas

küljeline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud arvust külgedest koosnev

küljelukk
[nimisõna, substantiiv]
küljepealne (tõmb)lukk

küljeluu
[nimisõna, substantiiv]
1. (roide kohta)

2. roie

küljeluuk
[nimisõna, substantiiv]
külgmine luuk (nt autokastil)

küljelõhik
[nimisõna, substantiiv]
küljepealne lõhik

küljemoreen
[nimisõna, substantiiv]
liustiku külgedele kuhjunud vall, mis on maha jäänud liustiku kivimaterjalist ja liustikusettest

küljend
[nimisõna, substantiiv]
1. trükiteose küljendamise tulemus, hrl korrektuurpoognate kujul

2. leheküljeladu

küljendaja
[nimisõna, substantiiv]
1. trükiteose küljenduse tegija (ka ametinimetus)

2. küljendite koostaja

küljendama
[tegusõna, verb]
teksti ja graafikat paigutama ning vormindama

küljendus
[nimisõna, substantiiv]
1. teose küljendamine ja kujundamine

2. küljendatud trükiteos

küljepealne
[omadussõna, adjektiiv]
küljel olev

küljepeegel
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki välisküljel asetsev tahavaatepeegel

küljepoolitaja
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) lõik, mis ühendab kolmnurga tippu vastaskülje keskpunktiga (ka selle lõigu pikkus)

küljepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
külgmine

küljes
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millelegi kinnitatuna

2. milleski, kuskil kinni

küljesissevise
[nimisõna, substantiiv]
üle külgjoone läinud palli sissevise (nt jalgpallis, käsipallis)

küljesoojendaja
[nimisõna, substantiiv]
(voodikaaslase, hrl naise kohta)

küljest
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millestki lahti, eraldatuks, ära

2. kinnitatuna olekust või kinnihoidmisest lahti

3. millestki lahti, kuskilt ära

küljestikku
[määrsõna, adverb]
külg külje kõrval, külgipidi kõrvuti

küljetasku
[nimisõna, substantiiv]
külgmine, külje peal olev tasku

küljeti
[määrsõna, adverb]
külg ees, küljega millegi või kellegi poole

küljetsi
[määrsõna, adverb]
külg ees, küljega millegi või kellegi poole

küljetugi
[nimisõna, substantiiv]
millegi küljepoolne, külje pealt toetav tugi

küljetuul
[nimisõna, substantiiv]
küljelt puhuv tuul

küljeuks
[nimisõna, substantiiv]
(hoone, ruumi, sõiduki) külgmine, küljepoolne uks

küljeõmblus
[nimisõna, substantiiv]
küljepealne õmblus

küll
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) tugevdab väite jaatamist

2. kasuta siis, kui tahad rõhutada, et miski on kindel või asi on tõesti nii

küll
[nimisõna, substantiiv]
küllus

külla
[määrsõna, adverb]
1. külaskäigule, külaliseks kellegi juurde

2. kellegi juurde koju, et koos aega veeta

küllaga
[määrsõna, adverb]
rohkesti, palju, suurel hulgal, arvul või määral

küllakil
[määrsõna, adverb]
poolkülili, viltuses asendis

küllakile
[määrsõna, adverb]
poolkülili, viltusesse asendisse

küllakutse
[nimisõna, substantiiv]
kutse tulla külla

küllakutsuja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kutsub teise endale külla

küllaldane
[omadussõna, adjektiiv]
1. vajalikus koguses või ulatuses, vajalikul hulgal või määral olemasolev, täiesti rahuldav

2. selline, mida on vajalikus koguses, vajalikul määral

3. selline, millest jätkub

küllaldaselt
[määrsõna, adverb]
täiesti piisavalt, küllaldasel määral, vajalikus koguses

küllalt
[määrsõna, adverb]
1. nii palju kui (millekski) vaja, vajalikul määral, võrdlemisi palju

2. nii palju kui vaja

küllaltki
[määrsõna, adverb]
1. (nõrgendab omadust või asjaolu:) peaaegu täiel määral

2. mõnevõrra vähem kui täiel määral

3. päris palju, aga mitte täiesti

küllane
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi (head) rohkesti sisaldav

2. mitut laadi, mitmes mõttes mitmekesine

3. selline, kus on mingit (head) asja palju

küllap
[määrsõna, adverb]
1. (oletades:) suure tõenäosusega, arvatavasti, nähtavasti

2. arvatavasti, tõenäoliselt

3. üsna kindlasti

küllastama
[tegusõna, verb]
millegi poolest rohkeks, väga rikkalikuks tegema (nii, et rohkem pole võimalik)

Ühendtegusõnad: üle küllastamaüle küllastama

küllastamatu
[omadussõna, adjektiiv]
rahuldumatu, isu mitte täis saav

küllastuma
[tegusõna, verb]
millegi poolest väga rikkalikuks muutuma (nii, et rohkem pole võimalik)

Ühendtegusõnad: üle küllastumaüle küllastuma

küllastumatu
[omadussõna, adjektiiv]
rahuldumatu, isu mitte täis saav

küllastumus
[nimisõna, substantiiv]
täiesti rahuldatud, küllastunud olek

küllastus
[nimisõna, substantiiv]
täiesti rahuldatud, küllastunud olek

küllastusvajak
[nimisõna, substantiiv]
õhu küllastamiseks vajaliku veeauru ja õhus tegelikult olemasoleva veeauru vahe, niiskuse defitsiit

küllastusvool
[nimisõna, substantiiv]
elektrivool, mille tugevus elektroodidele rakendatud pinge suurenedes ei muutu

küllasus
[nimisõna, substantiiv]
millegi poolest rikkalik olek

küllatulek
[nimisõna, substantiiv]
kellegi juurde külla saabumine

küllus
[nimisõna, substantiiv]
rikkalikkus, millegi suurel arvul, koguses eksisteerimine

küllusepäevad
[nimisõna, substantiiv]
aeg, kus kõike on külluses

küllusesarv
[nimisõna, substantiiv]
1. antiikmütoloogias sarv, mis sümboliseerib millegi rohkust ja küllust

2. külluse sümbol

külluslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi (head) rohkesti sisaldav

2. mitut laadi, mitmes mõttes mitmekesine

3. selline, kus on mingit (head) asja palju

külluslikult
[määrsõna, adverb]
rohkesti

küllussarv
[nimisõna, substantiiv]
1. antiikmütoloogias sarv, mis sümboliseerib millegi rohkust ja küllust

2. külluse sümbol

külm
[omadussõna, adjektiiv]
1. madala temperatuuriga, vähese soojusega või hoopis soojuseta

2. madala temperatuuriga

külmageel
[nimisõna, substantiiv]
jahutav geel nt traumade, lihasevalude korral

külmahell
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl taimede kohta:) külma suhtes tundlik, külmakartlik

külmahoog
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu (lühiajaline) külm ilm või külmatunne

külmajudin
[nimisõna, substantiiv]
tugevast emotsioonist või külmatundest tingitud (kerge) värin kehas

külmakahjustus
[nimisõna, substantiiv]
külma tekitatud kahjustus

külmakaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitsmine külma eest

2. see, mis külma eest kaitseb

külmakamber
[nimisõna, substantiiv]
ruum, kus nt liigestehädadega patsiendid saavad külmaravi, viibides mõned minutid 100–120 külmakraadi käes

külmakange
[omadussõna, adjektiiv]
külmast kange

külmakangestus
[nimisõna, substantiiv]
külmast tingitud kangestunud olek

külmakartlik
[omadussõna, adjektiiv]
külma suhtes tundlik, külmaõrn

külmakartus
[nimisõna, substantiiv]
tundlikkus külma suhtes

külmakerge
[nimisõna, substantiiv]
maapinna paikne ebaühtlane kerkimine pinnase poorides sisalduva vee külmumisel

külmakindel
[omadussõna, adjektiiv]
külmale vastupidav, võimeline taluma madalaid temperatuure või vahelduvat külmumist ja sulamist

külmakindlus
[nimisõna, substantiiv]
võime taluda madalat temperatuuri

külmakirst
[nimisõna, substantiiv]
kirstutaoline külmutiga seade (toidu)ainete jahutatult või külmutatult säilitamiseks

külmakohrutus
[nimisõna, substantiiv]
mitu korda külmunud ja sulanud märja mulla pealmise kihi kerkimine, mis kahjustab viljapuude ja marjapõõsaste istikuid ja teisi taimi

külmakott
[nimisõna, substantiiv]
termoisolatsiooniga kott toidu ja joogi hoidmiseks külmana

külmakraad
[nimisõna, substantiiv]
nullist madalam temperatuurikraad

külmakreem
[nimisõna, substantiiv]
külma ilma kreem

külmakõrb
[nimisõna, substantiiv]
äärmiselt külma kliima tõttu väga napi taimkattega või hoopis taimkatteta ala

külmakühm
[nimisõna, substantiiv]
jääst südamikuga kühm külmunud mineraalses pinnases, mis tekib, kui pinnases olev vesi jäätudes paisub ning maapinda kergitab

külmalaik
[nimisõna, substantiiv]
laigukujuline külmakahjustus (nt puukoorel)

külmalaine
[nimisõna, substantiiv]
mõnda aega püsiv tavalisest palju madalam õhutemperatuur

külmalembene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl taimede ja loomade kohta:) madalamaid temperatuure eelistav

2. madalamaid temperatuure eelistav

külmalill
[nimisõna, substantiiv]
mitme kevadlille, nt ülase, sinilille, külmamailase rahvapärane nimetus

külmalind
[nimisõna, substantiiv]
mitme linnu, sagedamini metsvindi või leevikese rahvapärane nimetus

külmalt
[määrsõna, adverb]
1. huvi, hoolimist (vähimalgi määral) ilmutamata, (täiesti) tundetult

2. ebasõbralikult, mitte heatahtlikult

külmalõhe
[nimisõna, substantiiv]
külmakahjustusena tekkinud pikilõhe puu koores ja puidus

külmama
[tegusõna, verb]
1. külma tõttu elutuks muutuma

2. külma tõttu surema

Ühendtegusõnad: ära külmamaära külmama

külmamailane
[nimisõna, substantiiv]
niitudel, metsades ja parkides kasvav helesiniste õitega tuhmroheline rohttaim

külmamuhk
[nimisõna, substantiiv]
korduvast kergest külmetumisest tekkinud sinakas-lillakas muhk ihul

külmanäpistus
[nimisõna, substantiiv]
külma (kahjustav) toime (taimedele või inimesele)

külmaoht
[nimisõna, substantiiv]
oht, et külm kahjustab, külmumis- või külmetusoht

külmapatarei
[nimisõna, substantiiv]
külma hoidev element nt termokastis

külmapealinn
[nimisõna, substantiiv]
madalaima talvise õhutemperatuuriga koht mingis piirkonnas

külmaperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mil on (väljas) külm

külmapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
pigem külm, mitte temperatuurilt paras või soe

külmapoolus
[nimisõna, substantiiv]
madalaima temperatuuriga ala põhja- ja lõunapoolkeral

külmapunane
[omadussõna, adjektiiv]
külmetamisest punaseks muutunud

külmapunkt
[nimisõna, substantiiv]
külmaärritusi vastuvõttev retseptor nahas

külmapäev
[nimisõna, substantiiv]
(väga) külma ilmaga päev

külmapügal
[nimisõna, substantiiv]
(temperatuuri kohta:) külmakraad, miinuskraad

külmapüha
[nimisõna, substantiiv]
päev või päevad, mil ei saa külma tõttu kooli minna

külmarabedus
[nimisõna, substantiiv]
mingi materjali (peamiselt terase) omadus madalal temperatuuril kergesti puruneda

külmaravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimenetlus, kus inimene viibib mõned minutid ekstreemse (kuni -150 ⚬C) külma käes (nt liigesehaiguste puhul)

külmarekord
[nimisõna, substantiiv]
kõige madalam registreeritud temperatuur

külmarohi
[nimisõna, substantiiv]
vahend külmetumise vastu (hrl viin)

külmaseen
[nimisõna, substantiiv]
kändudel, ka elavatel puudel põõsakujuliselt kasvav kollakaspruuni kübaraga seen

külmasild
[nimisõna, substantiiv]
(ehituses:) koht hoones, kust soe läheb kiiresti välja

külmasinine
[omadussõna, adjektiiv]
külma tõttu (näost, sõrmedest) kahvatuks, sinkjaks värvunud

külmastress
[nimisõna, substantiiv]
(inimesel, loomadel, taimedel:) madalast temperatuurist põhjustatud häired ning muutused organismi talitluses

külmasurm
[nimisõna, substantiiv]
külmast tingitud surm, surm külmumise läbi

külmataat
[nimisõna, substantiiv]
(pakase kui elusolendi kohta)

külmatundlik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl taimede kohta:) külma suhtes tundlik, külmakartlik

külmatunne
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus inimene tunneb pidevalt külma

külmatõbi
[nimisõna, substantiiv]
(külmetushaiguste kohta)

külmaudu
[nimisõna, substantiiv]
külma õhu põhjustatud udu

külmavaksik
[nimisõna, substantiiv]
sügisel hämarikus lendav liblikas, viljapuukahjur

külmavalu
[nimisõna, substantiiv]
1. terav külmatunne

2. külmetusest tingitud valu

külmavalvur
[nimisõna, substantiiv]
elektrikütteseade, mis hoiab väikeses kütteta ruumis nullist kõrgemat temperatuuri

külmavares
[nimisõna, substantiiv]
külmakartlik inimene

külmavari
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitse külma eest

2. seda pakkuv koht (ka rajatis või vahend)

külmaveekott
[nimisõna, substantiiv]
külma veega täidetud kott (nt verejooksu peatamiseks või valu vähendamiseks)

külmaveeline
[omadussõna, adjektiiv]
(veekogu kohta:) külma veega

külmavereline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rahulik, tasakaalukas, ennast talitsev

2. kaalutlev, kaine

külmavereliselt
[määrsõna, adverb]
ilma halastuse ja kaasatundmiseta, mitte vähimatki armu andes

külmavill
[nimisõna, substantiiv]
külmetusest nahale tekkinud vill

külmavõbin
[nimisõna, substantiiv]
tugevast emotsioonist või külmatundest tingitud (kerge) värin kehas

külmavõdin
[nimisõna, substantiiv]
tugevast emotsioonist või külmatundest tingitud (kerge) värin kehas

külmavõetud
[omadussõna, adjektiiv]
külmunud või külmast kahjustatud

külmavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
jahedusele kalduv, kergelt külm, veidi või üsna jahe

külmavärin
[nimisõna, substantiiv]
külmast, palavikust, erutusest tingitud külmatundega seotud värin kehas

külmaõrn
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl taimede kohta:) külma suhtes tundlik, külmakartlik

külmendama
[tegusõna, verb]
külmemaks tegema

külmenema
[tegusõna, verb]
külmemaks muutuma

külmetama
[tegusõna, verb]
1. külma tundma või külmast põhjustatuna haigestuma

2. külma tundma

3. külma mõjul tervisele kahju saama

Ühendtegusõnad: kinni külmetama, kinni külmetama, ära külmetamaära külmetama

külmetuma
[tegusõna, verb]
1. külma saama või külmast põhjustatuna haigestuma

2. külmetamisest haigestuma

külmetus
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi või selle osa jahtumine sel määral, et võib järgneda mingi haigus

2. (külmetushaiguse kohta)

külmetushaigus
[nimisõna, substantiiv]
(hingamisteede viirushaiguste kohta)

külmetustõbi
[nimisõna, substantiiv]
(hingamisteede viirushaiguste kohta)

külmhoidla
[nimisõna, substantiiv]
madala temperatuuriga hoidla (nt puuviljade jaoks)

külmhoone
[nimisõna, substantiiv]
ehitis kiiresti riknevate (toidu)ainete säilitamiseks keskkonna temperatuurist madalamal temperatuuril

külmik
[nimisõna, substantiiv]
1. külmutusseadmega kapp (toidu)ainete jahutatult või külmutatult säilitamiseks

2. metallist kapp, mis töötab elektriga ja hoiab toidu külmana

külmikauto
[nimisõna, substantiiv]
soojusisolatsiooni ja jahutusseadmetega auto kiiresti rikneva kauba veoks

külmkamber
[nimisõna, substantiiv]
1. soojusisolatsiooniga ruum keskkonna temperatuurist madalama temperatuuri säilitamiseks

2. külmutuskamber

külmkapimagnet
[nimisõna, substantiiv]
külmkapile kinnitatav väike magnetiga ese (nt iluasjana või märkmete hoidmiseks)

külmkapp
[nimisõna, substantiiv]
1. külmutusseadmega kapp (toidu)ainete jahutatult või külmutatult säilitamiseks

2. metallist kapp, mis töötab elektriga ja hoiab toidu külmana

külmkasvuhoone
[nimisõna, substantiiv]
kütteseadmeteta kasvuhoone

külmkeevitus
[nimisõna, substantiiv]
survekeevitus toatemperatuuril

külmking
[nimisõna, substantiiv]
eesti ja liivi rahvausundis tuntud üleloomulik pahatahtlik olend

külmkirst
[nimisõna, substantiiv]
kirstutaoline külmutiga seade (toidu)ainete jahutatult või külmutatult säilitamiseks

külmladu
[nimisõna, substantiiv]
ladu, kus automaatse reguleerimisega hoitakse temperatuuri vahemikus 2–6 °C

külmlaud
[nimisõna, substantiiv]
külmade roogadega kaetud pidulik laud

külmlaut
[nimisõna, substantiiv]
soojustamata laut

külmlava
[nimisõna, substantiiv]
mitteköetav taimelava

külmlett
[nimisõna, substantiiv]
külmutusseadmetega lett

külmnõel
[nimisõna, substantiiv]
(graafikas:) sügavtrükitehnika, kus pilt graveeritakse teemant- või terasnõelaga metallplaadile, millelt tehakse tõmmised paberile

külmpress
[nimisõna, substantiiv]
madalal temperatuuril pressimine

külmpressima
[tegusõna, verb]
madalal temperatuuril pressima

külmpressimine
[nimisõna, substantiiv]
madalal temperatuuril pressimine

külmpressitud
[omadussõna, adjektiiv]
(toiduõlidega seoses:) madalal temperatuuril (kuni 60 °C) pressitud, seetõttu omadustelt kõige väärtuslikum, roogade maitsestamiseks (mitte praadimiseks) sobiv

külmpress-oliiviõli
[nimisõna, substantiiv]
esimesel külmpressimisel saadud oliiviõli

külmpressõli
[nimisõna, substantiiv]
külmpressimise teel saadud oliivi- vm taimeõli

külmpruul
[nimisõna, substantiiv]
kohvi valmistusmeetod, kus jahvatatud kohv on segatud külma veega ja jäetud mitmeks tunniks seisma

külmravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimenetlus, kus inimene viibib mõned minutid ekstreemse (kuni -150 ⚬C) külma käes (nt liigesehaiguste puhul)

külmrelv
[nimisõna, substantiiv]
lähivõitluses kasutatav löögi-, raie- või torkerelv, relv, mille kasutamisel ei toimu põlemist või plahvatust (nt nuga, pistoda, nui, vibu)

külmroog
[nimisõna, substantiiv]
külmalt lauale antav toit (nt võileivad, salatid, külmad liha- ja kalaroad)

külmsinine
[omadussõna, adjektiiv]
külmades toonides sinine

külmsuits
[nimisõna, substantiiv]
jahedam (18–40 °C) suits liha, kala vm toiduainete suitsutamiseks

külmsuitsuheeringas
[nimisõna, substantiiv]
külmsuitsutatud heeringas

külmsuitsukala
[nimisõna, substantiiv]
külmsuitsus (18–40°) suitsutatud kala

külmsuitsutama
[tegusõna, verb]
liha, kala vm toiduaineid pikka aega madalal temperatuuril suitsutama (hrl 15–20 °C juures)

külmsupp
[nimisõna, substantiiv]
külmalt söödav supp, mille vedelikuks on nt keefir, jogurt, aedviljamahl

külmtoit
[nimisõna, substantiiv]
külmalt lauale antav toit (nt võileivad, salatid, külmad liha- ja kalaroad)

külmtõbi
[nimisõna, substantiiv]
kõrge palaviku hoogudega iseloomustuv parasitaarhaigus, mida levitavad hallasääsed

külmtöötlemine
[nimisõna, substantiiv]
töötlemine ilma kuumutamiseta (nt toiduainete puhastamine, tükeldamine, hapendamine, soolamine)

külmuma
[tegusõna, verb]
1. külma tõttu elutuks muutuma

2. külma tõttu surema

Ühendtegusõnad: kinni külmuma, kinni külmuma, läbi külmuma, läbi külmuma, ära külmumaära külmuma

külmumisoht
[nimisõna, substantiiv]
oht külmuda

külmumispunkt
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur, mille korral vedelik hakkab külmuma

külmumissurm
[nimisõna, substantiiv]
külmast tingitud surm, surm külmumise läbi

külmumistemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur, mille korral vedelik hakkab külmuma

külmumistäpp
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur, mille korral vedelik hakkab külmuma

külmumus
[nimisõna, substantiiv]
1. kudede külmakahjustus

2. külmunud olek

külmunult
[määrsõna, adverb]
1. külmununa, jäätununa, külmunud olekus

2. külmununa, külmunud olekus

külmus
[nimisõna, substantiiv]
1. sooja puudumine

2. sooja puudumine

külmutama
[tegusõna, verb]
külmuma panema, nt säilitamise eesmärgil

Ühendtegusõnad: kinni külmutama, kinni külmutama, ära külmutamaära külmutama

külmutatud
[omadussõna, adjektiiv]
toiduainete kohta: hästi külmaks tehtud, et need kauem säiliksid

külmutatult
[määrsõna, adverb]
säilitamise eesmärgil külmunud olekus

külmuti
[nimisõna, substantiiv]
seade keskkonna temperatuurist madalama temperatuuri saavutamiseks (nt külmkapp, külmlett)

külmutis
[nimisõna, substantiiv]
külmutatud toiduaine

külmutus
[nimisõna, substantiiv]
1. külmutamine

2. külmutamine

külmutusagens
[nimisõna, substantiiv]
külmutusseadmes ringlev madala aurumistemperatuuriga aine

külmutusauto
[nimisõna, substantiiv]
soojusisolatsiooni ja jahutusseadmetega auto kiiresti rikneva kauba veoks

külmutuskamber
[nimisõna, substantiiv]
1. soojusisolatsiooniga ruum keskkonna temperatuurist madalama temperatuuri säilitamiseks

2. külmutuskamber

külmutuskapp
[nimisõna, substantiiv]
1. külmutusseadmega kapp (toidu)ainete jahutatult või külmutatult säilitamiseks

2. metallist kapp, mis töötab elektriga ja hoiab toidu külmana

külmutusladu
[nimisõna, substantiiv]
ladu, mis on varustatud automaatselt reguleeritavate külmutusseadmetega

külmutuslaev
[nimisõna, substantiiv]
külmutitega ja soojuskindlalt isoleeritud lastiruumidega laev kiiresti riknevate saaduste veoks

külmutusseade
[nimisõna, substantiiv]
seade keskkonna temperatuurist madalama temperatuuri saavutamiseks (nt külmkapp, külmlett)

külmutustraaler
[nimisõna, substantiiv]
külmutitega ja soojuskindlalt isoleeritud lastiruumidega traaler kiiresti riknevate saaduste veoks

külmutusvagun
[nimisõna, substantiiv]
külmutitega vagun kiiresti riknevate toiduainete veoks

külmvagun
[nimisõna, substantiiv]
külmutitega vagun kiiresti riknevate toiduainete veoks

külmvedu
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti riknevate veoste edasitoimetamine madalal temperatuuril

külmvöö
[nimisõna, substantiiv]
(Maa soojusvöö:) piirkond, mis jääb pooluse ja polaarjoone vahele

külv
[nimisõna, substantiiv]
seemnete, seemnevilja põllule, mullapinnale (või mulda) laiali jaotamine ja mullaga katmine

külvama
[tegusõna, verb]
seemneid, seemnevilja põllule, mullapinnale (või mulda) laiali jaotama ja mullaga katma

Ühendtegusõnad: maha külvama, maha külvama, üle külvamaüle külvama

külviaasta
[nimisõna, substantiiv]
külvamise aasta

külviaeg
[nimisõna, substantiiv]
seemnete, seemnevilja külvamiseks sobiv aeg

külviaparaat
[nimisõna, substantiiv]
seade seemnete külvamiseks

külvieelne
[omadussõna, adjektiiv]
külvamisele eelnev

külvijärgne
[omadussõna, adjektiiv]
külvamisele järgnev

külvik
[nimisõna, substantiiv]
1. masin teraviljaseemne vm kultuurtaimede seemne külvamiseks, ka mineraalväetise puistamiseks

2. masin külvamiseks ja väetise puistamiseks

külvikassett
[nimisõna, substantiiv]
istutusnõu seemnete ühekaupa istutamiseks

külvikast
[nimisõna, substantiiv]
(kasvuhoone) kast seemnetest taimede kasvatamiseks

külvikord
[nimisõna, substantiiv]
kasvatatavate kultuuride kindlaksmääratud järjekord aastate järgi teatud maa-alal

külvikultuur
[nimisõna, substantiiv]
külvatud taimed kogumina

külvimaa
[nimisõna, substantiiv]
maa, kuhu külvatakse

külvimasin
[nimisõna, substantiiv]
1. masin teraviljaseemne vm kultuurtaimede seemne külvamiseks, ka mineraalväetise puistamiseks

2. masin külvamiseks ja väetise puistamiseks

külvinorm
[nimisõna, substantiiv]
hektarile külvatava seemne kogus kilogrammides

külvinädal
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakalendris nädal kevadise külviaja sees (arvutati tagurpidi jaanipäevast jüri- või künnipäevani)

külvipind
[nimisõna, substantiiv]
põllumaal kasvatava teravilja vm külvatavate kultuurtaimede pindala

külvirida
[nimisõna, substantiiv]
ridadena külvatud seemnete viirg

külvis
[nimisõna, substantiiv]
1. külvatavad seemned vm taimeosad (nt seemnevili, kartulimugulad)

2. seemnevili

külviseeme
[nimisõna, substantiiv]
külviks määratud seeme

külvisegu
[nimisõna, substantiiv]
külvamiseks mõeldud seemned koos idaneda aitava mullaseguga

külvisekast
[nimisõna, substantiiv]
külvimasinal olev vahend, millest põllule ühtlaselt seemneid jaotatakse

külvisenorm
[nimisõna, substantiiv]
hektarile külvatava seemne kogus kilogrammides

külvisenormikalkulaator
[nimisõna, substantiiv]
veebirakendus mingile pindalaühikule külvatava seemnekoguse arvutamiseks

külvisügavus
[nimisõna, substantiiv]
külvatud seemet katva mullakihi paksus

külvitihedus
[nimisõna, substantiiv]
külvatud seemnete kogus ruutmeetri kohta

külvitööd
(külvamise ja sellega seotud tööde kohta)

külvivalmis
[omadussõna, adjektiiv]
külviks valmis

külvivares
[nimisõna, substantiiv]
musta metalliläikelise sulestikuga vares

külvivolinik
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude-aegses põllumajanduses:) ametnik, kes saadeti maale kevadtööde edenemist üle vaatama

külvuma
[tegusõna, verb]
(taimede kohta:) ise seemnete abil levima

kümaatika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis uurib heli ja vibratsioone nende visualiseerimise kaudu eri keskkondades

kümbla
[nimisõna, substantiiv]
vesiravila

kümblema
[tegusõna, verb]
vannis, duši all, veekogus, basseinis vm mõnulema

kümblus
[nimisõna, substantiiv]
vannis, duši all, veekogus, basseinis vm mõnulemine

kümblusasutus
[nimisõna, substantiiv]
basseinidega, saunadega vms varustatud ajaviite- ja tervisekeskus

kümblusravi
[nimisõna, substantiiv]
1. raviotstarbelised protseduurid mineraalvett või ravimuda sisaldavates vannides ja mineraalveeallikates

2. ravi mineraalvetega

kümblustünn
[nimisõna, substantiiv]
ahju ja istepinkidega varustatud tünn, kuhu mahub korraga kümblema mitu inimest

kümme
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 10

2. arv 10

kümmeaastak
[nimisõna, substantiiv]
1. kümme aastat, kümneaastane ajavahemik (hrl ühest täiskümnest teise täiskümneni)

2. periood, mis kestab 10 aastat

kümmekond
[arvsõna, numeraal]
1. arvult umbes kümme, kümne ringis

2. umbes 10

3. umbes kümme

kümmel
[nimisõna, substantiiv]
1. köömnetega maitsestatud kange liköör

2. köömnetega maitsestatud

kümmepäevak
[nimisõna, substantiiv]
1. kümme päeva, kümnepäevane ajavahemik

2. kümme päeva

kümmetahukas
[nimisõna, substantiiv]
hulktahukas, millel on kümme tahku

kümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
kümme aastat vana

kümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
kümne aasta vanusena

kümneeurone
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega kümme eurot

kümnejalalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts kõrgemaid vähke, kellel on suure ühtse seljakilbiga kaetud pearindmik (nt jõevähk, krevett, garneel)

2. selts vähke

kümnekas
[nimisõna, substantiiv]
1. kümme eurot, kümneeurone rahatäht (ka muude vääringute kohta)

2. kümneline paberraha

kümnekaupa
[määrsõna, adverb]
kümme korraga, kümmehaaval

kümnekesi
[määrsõna, adverb]
kümme koos (ilma teisteta)

kümnekopikaline
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga kümme kopikat

kümnekopikane
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga kümme kopikat

kümnekordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kümme korda suurem

2. kümnel korral esinev v toimuv

kümnekorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kümnest korrusest koosnev

2. selline, millel on kümme korrust

kümnekrooniline
[nimisõna, substantiiv]
1. kümne krooni väärtusega rahatäht

2. rahatäht

kümnekroonine
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega kümme krooni

2. väärtusega kümme krooni

kümnekuine
[omadussõna, adjektiiv]
kümme kuud vana

kümnekuuline
[omadussõna, adjektiiv]
kümme kuud kestev

kümnekuune
[omadussõna, adjektiiv]
kümme kuud vana

kümneliikmeline
[omadussõna, adjektiiv]
kümnest liikmest koosnev

kümneliinine
[omadussõna, adjektiiv]
läbimõõduga kümme liini, hrl omaaegse petrooleumilambi klaasi kohta

kümneline
[nimisõna, substantiiv]
paberraha või münt, mille väärtus on 10 ühikut (nt 10-eurone, 10-sendine)

kümnemeheline
[omadussõna, adjektiiv]
kümnest inimesest (hrl mehest) koosnev

kümneminutiline
[omadussõna, adjektiiv]
kümme minutit kestev

kümneminutine
[omadussõna, adjektiiv]
kümme minutit kestev

kümnend
[nimisõna, substantiiv]
1. kümme aastat, kümneaastane ajavahemik (hrl ühest täiskümnest teise täiskümneni)

2. periood, mis kestab 10 aastat

kümnendarv
[nimisõna, substantiiv]
kümnendsüsteemis, sümbolite 0 kuni 9 abil esitatud arv (nt 15, 280)

kümnendik
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/10, üks võrdselt kümneks jagatud osast

2. 1/10

3. vastav osa millestki

kümnendikkraad
[nimisõna, substantiiv]
1/10 ehk 0,1 kraadi

kümnendiksekund
[nimisõna, substantiiv]
1/10 ehk 0,1 sekundit

kümnendkaal
[nimisõna, substantiiv]
kaal, kus kaalutav raskus on 10 korda suurem kui kaalumiseks tarvilike vihtide raskus

kümnendkoht
[nimisõna, substantiiv]
numbrite arv kümnendarvu murdosas (nt arvul 120,34 on kaks kümnendkohta, arvul 0,0045 on neli kümnendkohta)

kümnendlogaritm
[nimisõna, substantiiv]
logaritm, mille aluseks on arv 10

kümnendmurd
[nimisõna, substantiiv]
kümnendsüsteemis koma abil esitatud murdarv (nt 0,3 'kolm kümnendikku')

kümnendsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
arvusüsteem, mille aluseks on kümme (ehk kümne arvu järjestikused asukohad) ning kus kasutatakse kümmet sümbolit (0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9), tänapäeval levinuim arvusüsteem

kümnene
[omadussõna, adjektiiv]
kümme aastat vana

kümnepalliline
[omadussõna, adjektiiv]
(hindamisskaala vm astmelise süsteemiga seoses:) kümnendale astmele vastav

kümnepalline
[omadussõna, adjektiiv]
(tuulega seoses:) kümne palli tugevune

kümnepallisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
kümnepalliline hindamissüsteem nt koolis

kümnepunktiline
[omadussõna, adjektiiv]
kümne punkti suurune, kümnest punktist koosnev

kümnepäevaline
[omadussõna, adjektiiv]
kümme päeva kestev

kümnepäevane
[omadussõna, adjektiiv]
kümme päeva vana või nii kaua kestev

kümnerublaline
[nimisõna, substantiiv]
rahatäht

kümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 10.

2. mingis järjekorras 10. kohal

kümneselt
[määrsõna, adverb]
kümne aasta vanusena

kümnesendiline
[nimisõna, substantiiv]
münt

kümnesendine
[nimisõna, substantiiv]
münt

kümnesse
(õnnestumise, täppimineku kohta)

kümnesõrmesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
1. klaviatuuril kiirkirja kirjutamise viis, mille puhul igal kümnest sõrmest on klahvistikus oma piirkond, nn masinakirja pimesüsteem

2. kirjutil kirjutamiseks

kümnevõistleja
[nimisõna, substantiiv]
kümnevõistlusega tegelev, kümnevõistluses võistlev sportlane

kümnevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
kümmet erinevat kergejõustikuala hõlmav meeste mitmevõistlus

kümnik
[nimisõna, substantiiv]
(palgaline) töödejuhataja (hrl ehitustöödel)

kümnis
[nimisõna, substantiiv]
üht kümnendikku saagist või sissetulekust hõlmav (naturaal)maks vaimulike ja kiriku ülalpidamiseks

kümograaf
[nimisõna, substantiiv]
füsioloogiliste protsesside registreerimise seade

kümogramm
[nimisõna, substantiiv]
kümograafi ülesmärgitu

kümosiin
[nimisõna, substantiiv]
vasikamagudest saadav piima kalgendav ensüüm, mida kasutatakse juustu valmistamisel

kümps
[nimisõna, substantiiv]
1. kümme eurot, kümneeurone rahatäht (ka muude vääringute kohta)

2. kümneline paberraha

küna
[nimisõna, substantiiv]
puupakust õõnestatud, laudadest kokkulöödud või muust materjalist piklik anum

künahaukamine
[nimisõna, substantiiv]
hobustel, harvemini sigadel ja veistel esinev haiglane komme küna serva närida

künakirves
[nimisõna, substantiiv]
1. kumera teraga kirves, mida rahvatraditsioonis on kasutatud puuesemete, nt künade ja venede õõnestamiseks

2. künade, venede õõnestamiseks

künd
[nimisõna, substantiiv]
maaharimisel pinnasekihi ümberpööramine adraga

kündma
[tegusõna, verb]
põldu harides pinnasekihti adraga ümber pöörama

Ühendtegusõnad: sisse kündma, sisse kündma, üles kündma, üles kündma, ümber kündmaümber kündma

küngas
[nimisõna, substantiiv]
1. mäest väiksem kõrgendik, mille suhteline kõrgus on alla 200 m

2. kõrgendik

küngaslaskumine
[nimisõna, substantiiv]
vigursuusatamise ala, kus võisteldakse kiiruse peale laskumises järsult mäenõlvalt, mis on kaetud küngastega ja varustatud kahe väikese trampliiniga

küngasmaastik
[nimisõna, substantiiv]
künklik, küngastega maastik

küngastik
[nimisõna, substantiiv]
küngaste rühm

künism
[nimisõna, substantiiv]
1. küüniline, kõike madaldav ellusuhtumine, jultunud avameelsus

2. jultumus, häbematus

künkahari
[nimisõna, substantiiv]
künka ülemine, tipmine osa

künklik
[omadussõna, adjektiiv]
küngastest koosnev, küngastega kaetud

künnap
[nimisõna, substantiiv]
lihase sidekoeline kinnitusosa

künnapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. jalakataoline kõva ning sitke puiduga siledate lehtedega puu

2. lehtpuu

künnihobune
[nimisõna, substantiiv]
1. hobune, kellega küntakse

2. (esineb võrdlustes märkimaks kellegi vaevatud olekut)

künnihärg
[nimisõna, substantiiv]
härg, kellega küntakse

künnikiht
[nimisõna, substantiiv]
läbiküntav pinnasekiht

künnilaul
[nimisõna, substantiiv]
kündmisest, künnitööst kõnelev rahvalaul

künnilind
[nimisõna, substantiiv]
mitme linnu, nt ööbiku, künnivarese, linavästriku rahvapärane nimetus

künniloom
[nimisõna, substantiiv]
loom, kellega küntakse (nt hobune, härg)

künnimaa
[nimisõna, substantiiv]
kündmisega haritav maa, küntav maa

künnimees
[nimisõna, substantiiv]
1. mees, kes künnab

2. kündja

künnimuld
[nimisõna, substantiiv]
värskelt küntud põllupinnas

künnipõld
[nimisõna, substantiiv]
kündmisega ülesharitav põld

künnipõllundus
[nimisõna, substantiiv]
maa harimine kündmisega

künnipäev
[nimisõna, substantiiv]
14. aprill, eesti rahvakalendris kevadiste põllutööde alguse päev

künniraud
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne harkadra sahk

künniriist
[nimisõna, substantiiv]
vahend, millega küntakse

künnirästas
[nimisõna, substantiiv]
1. asulais ja metsas pesakastides ning puuõõntes pesitsev metalliläikelise musta sulestiku ja kollase nokaga lind

2. must lind, kellel on kollane nokk

künnis
[nimisõna, substantiiv]
põrandast kõrgem pakk või selle mõtteline koht ukseava allosas

künnivagu
[nimisõna, substantiiv]
kündmisel tekkiv pikk süvend koos kõrvalepööratava mullaga

künnivares
[nimisõna, substantiiv]
musta metalliläikelise sulestikuga vares

künniviil
[nimisõna, substantiiv]
pinnaseriba, mille ader lahti lõikab ning eelmisse vakku ümber pöörab

künnivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
põllu kündmise võistlus

künoloog
[nimisõna, substantiiv]
koerte, nende tõugude ja kasvatamise spetsialist

künoloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus koertest, nende tõugudest ja kasvatamisest

küpress
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maadel ja mujal kasvav koonusja või laiuva võraga igihaljas okaspuu

2. igihaljas okaspuu

küpressipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maadel ja mujal kasvav koonusja või laiuva võraga igihaljas okaspuu

2. igihaljas okaspuu

küprok
[nimisõna, substantiiv]
ehitusplaat, mis koosneb kahe paberikihi vahele pressitud kipsimassist

küproslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Küprose kodanik või elanik

2. Küprose päritolu inimene

küps
[omadussõna, adjektiiv]
(marjade, puuviljade, viljaterade vms kohta:) valminud, nii et viljad on söömiskõlbulikud ja saaki saab koristada

küpse
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese oleku, seisundi kohta:) omadega läbi, pehmeks tehtud, vastupanuvõimeta

küpsekaalikas
[nimisõna, substantiiv]
küpsetatud kaalikas

küpsekala
[nimisõna, substantiiv]
küpsetatud kala

küpsekartul
[nimisõna, substantiiv]
küpsetatud kartul

küpseliha
[nimisõna, substantiiv]
küpsetatud liha

küpsema
[tegusõna, verb]
1. (marjade, puuviljade, viljaterade vms kohta:) valmima, nii et viljad saavad söömiskõlbulikuks ja saaki saab koristada

2. kui marjad või puuviljad küpsevad, siis nad pole enam toored ning neid saab süüa ja korjata

Ühendtegusõnad: läbi küpsema, läbi küpsema, üle küpsemaüle küpsema

küpsesibul
[nimisõna, substantiiv]
küpsetatud sibul

küpsetama
[tegusõna, verb]
1. toorest toiduainet (kuivas) kuumuses toiduks valmistama

2. toorest toiduainet kuumas kohas (näiteks ahjus või pannil) toiduks tegema

Ühendtegusõnad: läbi küpsetama, läbi küpsetama, üle küpsetamaüle küpsetama

küpsetatud
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) kuumuses toiduks valmistatud

küpsetatult
[määrsõna, adverb]
(ahjus, pannil) küpsetatud, praetud kujul, küpsetatuna

küpseti
[nimisõna, substantiiv]
seade või seadme osa toidu küpsetamiseks

küpsetis
[nimisõna, substantiiv]
ahjus küpsetatud sai, kook, küpsis vm jahutoode

küpsetus
[nimisõna, substantiiv]
küpsetamine

küpsetusahi
[nimisõna, substantiiv]
ahi toiduainete küpsetamiseks

küpsetuskadu
[nimisõna, substantiiv]
toiduaine kadu küpsetamisel

küpsetuskott
[nimisõna, substantiiv]
õhukesest kilest kott liha ja muude toiduainete ahjus küpsetamiseks

küpsetuspaber
[nimisõna, substantiiv]
paber, mis pannakse ahjuplaadile või ahjuvormi põhja küpsetise alla

küpsetusplaat
[nimisõna, substantiiv]
1. lame ja lai alus ahjus küpsetamiseks

2. madal lame ja lai alus ahjus küpsetamiseks

küpsetuspulber
[nimisõna, substantiiv]
söögisooda ja nt sidrunhappe segu taigna kergituseks

küpsetusšokolaad
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalselt küpsetiste sisse mõeldud hea voolavusega ja ühtlaselt sulav šokolaad

küpsetusvarras
[nimisõna, substantiiv]
varras, millesse torgatult toitu küpsetatakse

küpsetusvorm
[nimisõna, substantiiv]
(plekk)vorm taigna küpsetamiseks

küpseõun
[nimisõna, substantiiv]
küpsetatud õun

küpsiküüsi
[määrsõna, adverb]
1. kogu hingest, jäägitult

2. ahnelt, kiirustades

küpsis
[nimisõna, substantiiv]
1. väike ja hrl kõvemat sorti küpsetis

2. väike ja kõva küpsetatud toit, mis on enamasti magus

küpsisepoliitika
[nimisõna, substantiiv]
(veebis:) küpsiste kasutamise eeskiri

küpsisepuru
[nimisõna, substantiiv]
1. küpsistest jäänud peenikesed osakesed

2. peenestatud või riivitud küpsised

küpskollane
[omadussõna, adjektiiv]
küllastunult või täiesti valminult kollane

küpsus
[nimisõna, substantiiv]
1. (toidu, toiduainete kohta:) söömiseks valmis, (ahjus) sobivaks küpsenud, haudunud vms olek

2. toidu puhul

küpsusaste
[nimisõna, substantiiv]
toidu, marjade vms (ahjus, päikeses vm) küpsemise, valmimise määr

küpsuseksam
[nimisõna, substantiiv]
keskkooli või gümnaasiumi lõpueksam

küpsuskirjand
[nimisõna, substantiiv]
keskkooli või gümnaasiumi lõpueksami kirjand

küpsussööm
[nimisõna, substantiiv]
intensiivne toitumine suguküpsuse saavutamiseks (mardikail)

küpsustunnistus
[nimisõna, substantiiv]
keskharidust tõendav tunnistus, keskkooli või gümnaasiumi lõputunnistus

küpsusvanus
[nimisõna, substantiiv]
(metsa kohta:) kehtestatud vanus, millest alates puistu loetakse küpseks

kürass
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne metallist turvis rindkere kaitseks

2. rinnaturvis

kürassao
[nimisõna, substantiiv]
roheline mõrumaitseline liköör, mille valmistamisel kasutatakse Väikestes Antillides Curaçao saarel kasvava pomerantsipuu viljade koorest saadavat eeterlikku õli

kürassiir
[nimisõna, substantiiv]
1. metallist turvist ehk kürassi kandev raskeratsaväelane keskajal

2. raskeratsaväelane

kürb
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe või isaslooma suguelund, mille kaudu väljub seemnevedelik

2. mehe kehaosa, mida ta kasutab seksiks ja selleks, et uriini välja lasta

küree
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku vaimulik Prantsusmaal

2. katoliku vaimulik

kürenaik
[nimisõna, substantiiv]
Küreene koolkonna filosoof Vana-Kreekas

küretaaž
[nimisõna, substantiiv]
küreti abil tehtav kaapimisprotseduur (nt hambakivi eemaldus, abort)

kürett
[nimisõna, substantiiv]
kaapimisel kasutatav arstiriist (nt kaapenuga abordi tegemisel, hambakivi eemaldamise instrument)

kürii
[nimisõna, substantiiv]
1. radioaktiivsuse mittesüsteemne mõõtühik

2. radioaktiivsuse mõõtühik

küsija
[nimisõna, substantiiv]
küsimuse või küsimuste esitaja

küsilause
[nimisõna, substantiiv]
küsimust sisaldav lause

küsima
[tegusõna, verb]
1. küsimus(t)e abil midagi teada tahtma

2. küsimust esitama, et midagi teada saada

Ühendtegusõnad: ette küsima, ette küsima, järele küsima, järele küsima, järgi küsima, järgi küsima, taga küsima, taga küsima, tagasi küsima, tagasi küsima, vastu küsima, vastu küsima, ära küsima, ära küsima, üle küsimaüle küsima

küsimus
[nimisõna, substantiiv]
1. lausung, millele oodatakse vastust

2. lause või sõna, millega sa tahad infot saada ja millele ootad vastust

küsimuses
millegi asjus, millegi suhtes

küsimusleht
[nimisõna, substantiiv]
kindlat teemat puudutav küsimustik (nt muuseumi, seltsi korrespondentidel, et saada ainest kogude täiendamiseks)

küsimusterahe
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk kiirelt esitatavaid küsimusi

küsimustik
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl kirjalik) küsimuste kogu

2. küsitluskava

küsimärgistama
[tegusõna, verb]
1. küsimärgi alla panema, kahtlaseks pidama

2. küsitavaks, kahtlaseks pidama

küsimärk
[nimisõna, substantiiv]
1. küsimust tähistav kirjavahemärk (?)

2. (märk ?) kasutatakse küsimuse järel

3. kirjavahemärk

küsisõna
[nimisõna, substantiiv]
küsimust väljendav sõna (nt kas, kus)

küsitav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahtlusi äratav, küsimärgi all olev või vaieldav

2. kahtlane

küsitavus
[nimisõna, substantiiv]
1. küsitav, kaheldav, kahtlane asjaolu või üksikasi

2. küsitav v kahtlane asjaolu

küsitelema
[tegusõna, verb]
küsimusi esitama, küsimustega pärima

küsitelu
[nimisõna, substantiiv]
küsitlemine, küsitlus

küsitlema
[tegusõna, verb]
küsimusi esitama, küsimustega pärima

küsitletav
[omadussõna, adjektiiv]
hrl kindlal teemal ja eesmärgil küsimustele vastav

küsitletu
[nimisõna, substantiiv]
küsitletud isik

küsitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. küsimuste esitamine hrl mingil kindlal teemal ja teatud eesmärgil

2. see, kui paljude inimeste käest küsitakse, mida nad millegi kohta arvavad

küsitlusandmed
[nimisõna, substantiiv]
inimeste küsitlemisel saadud andmed

küsitluskava
[nimisõna, substantiiv]
küsimustik millegi kohta andmete kogumiseks

küsitlusleht
[nimisõna, substantiiv]
leht küsimustega kellegi küsitlemiseks (nt arvamusuuringul või muuseumi, seltsi korrespondentidel)

küsitu
[nimisõna, substantiiv]
see, kelle käest midagi küsitakse

küsiv
[omadussõna, adjektiiv]
küsimust väljendav

küss
[nimisõna, substantiiv]
1. lausung, millele oodatakse vastust

2. lause või sõna, millega sa tahad infot saada ja millele ootad vastust

küssa
[nimisõna, substantiiv]
1. lausung, millele oodatakse vastust

2. lause või sõna, millega sa tahad infot saada ja millele ootad vastust

küte
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone soojaga varustamine, hoone kütmine

2. kütteseade või küttesüsteem

3. see, mille abil ruume külmal ajal soojana hoitakse

4. ruumide soojana hoidmine

kütidiviis
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsetesse laskurväeosadesse kuuluv diviis

kütipataljon
[nimisõna, substantiiv]
kütiväeosadesse kuuluv pataljon

kütipolk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsetesse laskurväeosadesse kuuluv polk

kütis
[nimisõna, substantiiv]
1. algeline maaharimisviis, mille puhul maa valmistati külviks ette ja väetati mätaste ja mullaga kaetud puude põletamise teel

2. maaharimisviis

kütisemaa
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) maa, mida hariti kütise tegemisega

kütisepõletamine
[nimisõna, substantiiv]
maa külviks ettevalmistamine ja väetamine mätaste ja mullaga kaetud puude põletamise teel (varasemal ajal)

kütisetegemine
[nimisõna, substantiiv]
maa külviks ettevalmistamine ja väetamine mätaste ja mullaga kaetud puude põletamise teel (varasemal ajal)

kütismaa
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) maa, mida hariti kütise tegemisega

kütiväeosa
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud endisaegne laskurväeosa

2. Venemaal I maailmasõja ja kodusõja ajal laskurväeosa üldnimetus

kütja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle tööks on küttekolde või -kollete kütmine

2. inimene, kes kütab

kütke
[nimisõna, substantiiv]
nöör, kett vm ese, mis kedagi tihedasti seob, kinni hoiab

kütke
[postpositsioon, tagasõna]
mõju alla, meelevalda

kütkendama
[tegusõna, verb]
köidikusse panema, millegi külge siduma

kütkes
[postpositsioon, tagasõna]
mõju all, meelevallas

kütkest
[postpositsioon, tagasõna]
mõju alt, meelevallast

kütkestama
[tegusõna, verb]
kellegi tähelepanu, pilku või huvi meeldivuse või eripäraga köitma

kütkestav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi tähelepanu, pilku või huvi meeldivuse või eripäraga köitev, kedagi (oma olekuga) ligi tõmbav, väga kaunis või meeldiv

2. väga kaunis või meeldiv

kütkestuma
[tegusõna, verb]
millestki võlutud, kütkestatud olema, kütkestatud saama

kütkestus
[nimisõna, substantiiv]
millestki võlutud, kütkestatud olek

kütma
[tegusõna, verb]
1. ahju vm küttekoldesse tuld tegema või kütteseadet tööle panema, et see soojust levitaks

2. mingit ruumi soojaks või kuumaks tegema

Ühendtegusõnad: üle kütma, üle kütma, üles kütmaüles kütma

kütmine
[nimisõna, substantiiv]
kütteseadme(te) abil soojuse tekitamine

kütt
[nimisõna, substantiiv]
1. jahil käiv, metsloomi küttiv inimene (hrl mees)

2. inimene, kes käib jahil metsloomi tapmas

kütte
[määrsõna, adverb]
(puudega köetava ahju, pliidi kohta:) küdema

kütteaine
[nimisõna, substantiiv]
1. põlemisel rohkesti soojusenergiat andev aine, mida kasutatakse energiaallikana (nt maagaas, kivisüsi, küttepuit)

2. mingi aine, mida põletatakse, et saada soojust ja energiat, näiteks puit, gaas või bensiin

kütteava
[nimisõna, substantiiv]
avaus, mille kaudu saab küttekoldesse puid või muud põletusmaterjali panna

küttegaas
[nimisõna, substantiiv]
kütmiseks kasutatav gaas

küttekeha
[nimisõna, substantiiv]
kütte- või kuumutusseadme soojust andev osa

küttekolle
[nimisõna, substantiiv]
ruum, seade või seadme osa, milles kütus põleb (nt kamin, ahi)

küttekulu
[nimisõna, substantiiv]
1. kütte peale kuluv rahasumma

2. kütuse kogus, mis ära kasutatakse

küttemasuut
[nimisõna, substantiiv]
nafta töötlemisel pärast kergete naftasaaduste eraldamist saadav suure viskoossusega vedelkütus, raske kütteõli

kütteniit
[nimisõna, substantiiv]
peenikesest traadist elektriküttekeha (nt elektronlambis, veetorude sees)

kütteperiood
[nimisõna, substantiiv]
aasta see osa, millal elamuid ja muid hooneid köetakse

küttepind
[nimisõna, substantiiv]
pind, mille kaudu soojus kandub ühelt keskkonnalt teisele

küttepind
[nimisõna, substantiiv]
laudade saagimisel järgi jääv serv või muu ülejääk, mida kasutatakse küttematerjalina

küttepuit
[nimisõna, substantiiv]
hrl tarbepuiduks sobimatu puit, mida kasutatakse kütusena

küttepuu
[nimisõna, substantiiv]
kütteks kasutatav puitmaterjal

küttepuumets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kust saab küttepuid

kütteseade
[nimisõna, substantiiv]
ahi, radiaator vms kütmiseks mõeldud seade

küttesegu
[nimisõna, substantiiv]
põlevgaasi või kütuseauru ja õhu segu (sisepõlemismootori silindris)

küttespiraal
[nimisõna, substantiiv]
elektriküttekeha traadist spiraal

küttesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
kütteseadmete kogum, mille abil varustatakse hooneid soojaga

küttetorustik
[nimisõna, substantiiv]
küttesüsteemi torude süsteem

kütteturvas
[nimisõna, substantiiv]
kütmiseks kasutatav turvas

küttevool
[nimisõna, substantiiv]
kütmiseks kasutatav elektrivool

kütteväärtus
[nimisõna, substantiiv]
ühe massi- või mahuühiku kütuse täielikul põlemisel eralduv soojushulk

kütteõli
[nimisõna, substantiiv]
naftast, ka põlevkivist toodetud vedelkütus

küttima
[tegusõna, verb]
vabas looduses elavatele loomadele ja lindudele ehk ulukitele jahti pidama

küttimine
[nimisõna, substantiiv]
1. ulukite jälitamine ja püüdmine või surmamine saagi saamiseks või kahjulike isendite hävitamiseks

2. metsloomade püüdmine ja tapmine

küttimishooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mil peetakse jahti, on lubatud ulukeid küttida

küttimismaht
[nimisõna, substantiiv]
ulukite kogus, mida võib teataval hooajal küttida

küttimisretk
[nimisõna, substantiiv]
jahil, küttimas käimine

küttimisõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus teatud jahiloomale või -linnule jahti pidada

küttkala
[nimisõna, substantiiv]
India ookeani riimveekala, kes paiskab putukaid vette suust purskuva veejoaga

kütus
[nimisõna, substantiiv]
1. põlemisel rohkesti soojusenergiat andev aine, mida kasutatakse energiaallikana (nt maagaas, kivisüsi, küttepuit)

2. mingi aine, mida põletatakse, et saada soojust ja energiat, näiteks puit, gaas või bensiin

kütuseaktsiis
[nimisõna, substantiiv]
kaudne riigimaks, millega maksustatakse mootorikütust ning mootori- ja kütteõli

kütuseelement
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis muundab kütuse oksüdeerumisel vabaneva energia vahetult elektrienergiaks

kütusefilter
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootori kütust puhastav osa

kütusefirma
[nimisõna, substantiiv]
kütusemüügiettevõte

kütusehind
[nimisõna, substantiiv]
hrl mootorikütuse hind

kütusehoidla
[nimisõna, substantiiv]
ehitis, kus hoitakse kütust

kütusekaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart, mis võimaldab eraisikul või asutuse töötajal tankimise eest (soodushinnaga) tasuda

kütusekulu
[nimisõna, substantiiv]
kulutatud (mootori)kütuse hulk

kütuselisand
[nimisõna, substantiiv]
kütusele lisatav aine, mis parandab mootori tööd, puhastab heitgaase ja vähendab kütusekulu

kütusemahuti
[nimisõna, substantiiv]
tsistern, paak vm mahuti vedelkütuse hoidmiseks või veoks

kütusemüüja
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis tegeleb kütuse turustamisega tarbijale

kütusepaak
[nimisõna, substantiiv]
autos vm sõidukis või masinas asuv paak, kuhu valatakse sõitmiseks, töötamiseks vajalikku kütust

kütuseproov
[nimisõna, substantiiv]
diislikütusest, bensiinist vms analüüsimiseks eraldatud ainekogus (nt et kindlaks teha kütuse kvaliteeti või päritolu)

kütusepump
[nimisõna, substantiiv]
seade kütuse etteandmiseks mootori toitesüsteemis

kütuserong
[nimisõna, substantiiv]
naftat vm kütust vedav kaubarong

kütusetööstus
[nimisõna, substantiiv]
kütuste tootmist ja töötlemist hõlmav rasketööstuse haru

kütusevaesus
[nimisõna, substantiiv]
olukord majapidamises, kus kodu soojas hoidmisele ehk kütusele kulub ennenägematult palju pere sissetulekust

kütusevarras
[nimisõna, substantiiv]
vardakujulisse kestmaterjali pakitud tuumkütus, mis paigutatakse tuumareaktorisse

kütuseveok
[nimisõna, substantiiv]
tsisternauto kütuse (nt bensiini, diisli) veoks

kütvus
[nimisõna, substantiiv]
ühe massi- või mahuühiku kütuse täielikul põlemisel eralduv soojushulk

küvett
[nimisõna, substantiiv]
1. lamedapõhjaline vannike uuritava lahuse analüüsimiseks

2. leotus-, värvimis- või loputusvannike

küü
[nimisõna, substantiiv]
jalutu vaseläikeline sisalik

küüdihobune
[nimisõna, substantiiv]
hobusõiduk (koos juhiga) kellegi (või millegi) edasiviimiseks või edasitoimetamiseks

küüdik
[nimisõna, substantiiv]
veis, kelle seljal on teist värvi jutt, vöödilise seljaga veis

küüdikohustus
[nimisõna, substantiiv]
veovahendite valdajate, hrl talupoegade omaaegne kohustus Venemaal vedada sõjaväge ja veoseid

küüdiline
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi sõidutaja, edasitoimetaja, endisajal hrl hobusemehe kohta

2. küütija, edasitoimetaja

küüdimees
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi sõidutaja, edasitoimetaja, endisajal hrl hobusemehe kohta

2. küütija, edasitoimetaja

küüdirong
[nimisõna, substantiiv]
rong, millega inimesi ära viiakse, ümber asustatakse

küüditaja
[nimisõna, substantiiv]
ametnik vm inimene, kes osaleb inimeste sunniviisilises äraviimises, väljasaatmises või ümber asustamises

küüditama
[tegusõna, verb]
kedagi (või midagi) mingi sõidukiga edasi viima või kohale toimetama

küüditamine
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hrl ebaseaduslik sunniviisiline ümberasustamine, nende vägisi äraviimine või väljasaatmine

küüditatu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on vägisi, sunniviisil oma elukohast ära viidud, välja saadetud või ümber asustatud

küüdivanker
[nimisõna, substantiiv]
vanker, mida kasutatakse kauba vm kraami vedamiseks

küüduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. triipe omav, triipudega, triibumustriline

2. triipudest koosneva mustriga

küüdus
[nimisõna, substantiiv]
läikiv heledam laik linnu tiivasulestikus

küüler
[nimisõna, substantiiv]
nõu veini või šampanja jahutamiseks

küülik
[nimisõna, substantiiv]
1. looduses kolooniatena urgudes elav jänesesarnane loom ja sellest põlvnev koduloom

2. jänese moodi loom, keda peetakse kodus lemmikloomana

küülikla
[nimisõna, substantiiv]
küülikukasvatusega tegelev tootmisüksus

küülikufarm
[nimisõna, substantiiv]
küülikukasvatusega tegelev tootmisüksus

küülikukasvatus
[nimisõna, substantiiv]
küülikute kasvatamine, seda hõlmav loomakasvatusharu

küülikuliha
[nimisõna, substantiiv]
küülikult saadud liha toiduna

küülikunahk
[nimisõna, substantiiv]
küülikult saadud (karus)nahk

küülikupraad
[nimisõna, substantiiv]
küülikulihast praad

küülus
[nimisõna, substantiiv]
1. soolte lümfisoontes ja rinnajuhas sisalduv piimvalge rasvarikas lümf

2. piimjas lümf

küümus
[nimisõna, substantiiv]
1. maomahlast ja osaliselt seedunud toiduainetest koosnev vedel puderjas mass seedetraktis

2. seedimisel maos ja sooltes tekkiv mass

küün
[nimisõna, substantiiv]
väravateta, hrl kolme suuga ehitis metsaheina säilitamiseks või väravatega (kergem) ehitis heinte, põhu ja peksmata vilja jaoks

küünal
[nimisõna, substantiiv]
1. süüdatava tahtsüdamikuga valgusallikas, mis on tehtud vahast, steariinist vm kergesti sulavast põletusainest

2. piklik sulavast materjalist ese, mis annab valgust, kui see süüdata

küünalpall
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge, vastasest üle löödud pall tennises

2. tennises

küünar
[nimisõna, substantiiv]
1. küünarvarre pikkusest tuletatud endisaegne pikkusühik (umbes pool meetrit)

2. endisaegne pikkusmõõt

küünarkark
[nimisõna, substantiiv]
küünarnukini ulatuv küünarliigese toega tugikepp

küünarliiges
[nimisõna, substantiiv]
õlavarreluud küünarvarre luudega ühendav liiges

küünarluu
[nimisõna, substantiiv]
väikese sõrme poolne küünarvarre luu

küünarnukimüks
[nimisõna, substantiiv]
küünarnukiga antud kerge löök või tõuge

küünarnukitunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et tegutsetakse koos ja toetatakse üksteist

küünarnukk
[nimisõna, substantiiv]
1. käsivarre keskel olev liigesekoht, eriti selle nukikujuline osa

2. käe keskel asuv osa, kust saab kätt liigutada

küünarpea
[nimisõna, substantiiv]
1. käsivarre keskel olev liigesekoht, eriti selle nukikujuline osa

2. käe keskel asuv osa, kust saab kätt liigutada

küünarpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne küünrapikkune (umbes 0,5 m) mõõdupuu riide mõõtmiseks

2. küünrane mõõdupuu

küünarseis
[nimisõna, substantiiv]
1. (võimlemises:) keha paigalasend küünarvartel, jalad ülal

2. seis küünarvartel

küünarseong
[nimisõna, substantiiv]
1. (paariliste) käte seotud-olek küünarliigesest (nt võimlemises)

2. küünarvarsseong

küünarvars
[nimisõna, substantiiv]
käe osa, mis jääb küünar- ja randmeliigese vahele

küündima
[tegusõna, verb]
hulga, määra, taseme vm (mõõdetava) poolest teatud suuruses, olekus olema või selleni jõudma

Ühendtegusõnad: esile küündimaesile küündima

küündimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud nõueteni mitteküündiv, neile mittevastav, mingis osas puudulik või millekski mittesuuteline

2. ebapiisav, puudulik

3. oskamatu, suutmatu

küündimatus
[nimisõna, substantiiv]
mittevastavus eeldatavale tasemele, mitteküündimine teatud nõueteni

küündivus
[nimisõna, substantiiv]
võime millenigi ulatuda

küünealumik
[nimisõna, substantiiv]
küüne all olev pehme kude

küünealune
[nimisõna, substantiiv]
sõrme- või varbaotsa ja küüneotsa vaheline ala

küünehari
[nimisõna, substantiiv]
väike hari küünte ja käte puhastamiseks

küünejuur
[nimisõna, substantiiv]
küüne nahaalune osa küünevalli taga, kust toimub küüne kasvamine

küünejälg
[nimisõna, substantiiv]
küüne tekitatud jälg

küünekaunistus
[nimisõna, substantiiv]
küüntele paigaldatav pilkupüüdev, küüsi kaunistav ese (nt pärl, lillekujutis)

küünekisk
[nimisõna, substantiiv]
nahanarmas küünejuure ümbruses

küünekivi
[nimisõna, substantiiv]
1. varieeruva koostise ja värviga, tugeva läikega kivimit moodustav mineraal

2. mineraal

küünekriim
[nimisõna, substantiiv]
küüne tekitatud kriimustus

küünekriimustus
[nimisõna, substantiiv]
küüne tekitatud kriimustus

küünekäärid
[nimisõna, substantiiv]
väikesed käärid küünte lõikamiseks

küünelakieemaldaja
[nimisõna, substantiiv]
vedelik küüntelt laki eemaldamiseks

küünelakieemaldi
[nimisõna, substantiiv]
vedelik küüntelt laki eemaldamiseks

küünelakk
[nimisõna, substantiiv]
1. lakk küünte värvimiseks ja neile läike andmiseks

2. lakk, millega saab küüsi värvida

küünemaaling
[nimisõna, substantiiv]
sõrme- või varbaküünele värvilise, sädeleva vms küünelakiga tehtud kaunistus

küünemust
[nimisõna, substantiiv]
(väga vähese määra kohta)

küünenahk
[nimisõna, substantiiv]
küüne tagumist osa ääristav õhuke nahariba

küüneots
[nimisõna, substantiiv]
küüne eesmine otsmine osa

küüneplaat
[nimisõna, substantiiv]
küüne kumer lame osa, mida kolmest küljest ümbritseb küünevall

küünepuhastaja
[nimisõna, substantiiv]
väike teravaotsaline riist küünealuste puhastamiseks

küüneseen
[nimisõna, substantiiv]
dermatofüütide, pärm- või hallitusseente põhjustatud nakkuslik küünehaigus

küünetangid
[nimisõna, substantiiv]
tangid küünte lõikamiseks

küünetehnik
[nimisõna, substantiiv]
küüne- ja kätehooldustöid tegev oskustöötaja, eeskätt kunstküünte paigaldaja ja hooldaja, küünemaalingute tegija, küünekaunistuste panija

küünevall
[nimisõna, substantiiv]
küüneplaadi servadele ulatuv nahavolt

küüneviha
[nimisõna, substantiiv]
1. küünte ja küünealuste mustuse haava sattumisel tekkiv mädanik

2. küünemustast tekkiv mädanik haavas

küüneviil
[nimisõna, substantiiv]
karestatud pinnaga vahend küünte servade tasandamiseks ja viilimiseks

küünevõrd
[määrsõna, adverb]
1. mitte sugugi, üldse mitte

2. mitte vähimalgi määral, mitte sugugi

küünevõrdki
[määrsõna, adverb]
1. mitte sugugi, üldse mitte

2. mitte vähimalgi määral, mitte sugugi

küünevõrra
[määrsõna, adverb]
(väga) natuke, õige vähe

küünevõrragi
[määrsõna, adverb]
1. mitte sugugi, üldse mitte

2. mitte vähimalgi määral, mitte sugugi

küüneväärt
[määrsõna, adverb]
1. mitte sugugi, üldse mitte

2. mitte vähimalgi määral, mitte sugugi

küüneväärtki
[määrsõna, adverb]
1. mitte sugugi, üldse mitte

2. mitte vähimalgi määral, mitte sugugi

küünik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes (sõltumatuse, omakasu ajel) pilkab, eirab või põlgab üldtunnustatud väärtusi, kes (häbematult) irvitab kõige üle

2. küüniline inimene

küüniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõige üle irvitav, kõike madaldav või häbematu

2. jõhkralt avameelne

küünilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. küüniline, kõike madaldav ellusuhtumine, jultunud avameelsus

2. jultumus, häbematus

küünis
[nimisõna, substantiiv]
(roomajatel, lindudel ja paljudel imetajatel:) kumer sarvainest moodustis, mis katab viimast varbalüli või (putukatel jt lülijalgsetel) käpa lõpplüli

küünistama
[tegusõna, verb]
küüniste või küüntega katki, marraskile tõmbama

küünistus
[nimisõna, substantiiv]
küünistamine

küünisuu
[nimisõna, substantiiv]
küüni ukseavaus

küünitama
[tegusõna, verb]
1. (ennast, kätt) välja sirutama, et midagi võtta, vaadata vms

2. selliselt võtma, haarama vms

Ühendtegusõnad: välja küünitamavälja küünitama

küünituma
[tegusõna, verb]
1. end või oma kehaosa millegi suunas ulatama või sirutama, et midagi võtta, anda, vaadata vms

2. end küünitama

Ühendtegusõnad: välja küünitumavälja küünituma

küünlaehtes
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
küünaldega ehitud

küünlaehtesse
[määrsõna, adverb]
küünaldega ehituks

küünlahoidja
[nimisõna, substantiiv]
ese küünla või küünalde õiges asendis hoidmiseks, hrl küünlajalg või küünlalühter

küünlajalg
[nimisõna, substantiiv]
1. alus küünla hoidmiseks

2. ese, mis hoiab küünalt püsti

küünlakirn
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kõrge kitsas nõu sularasva jaoks rasvaküünalde valmistamisel

küünlakuine
[omadussõna, adjektiiv]
küünlakuule (ehk veebruarile) omane või sel kuul esinev, toimuv

küünlakuu
[nimisõna, substantiiv]
1. veebruar

2. aasta 2. kuu, põhjapoolkeral kolmas talvekuu

3. aasta 2. kuu

küünlakäärid
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsed käärid küünla- või lambitahi lõikamiseks

küünlalaat
[nimisõna, substantiiv]
küünlakuul peetud laat

küünlalatern
[nimisõna, substantiiv]
latern, milles on küünal

küünlalühter
[nimisõna, substantiiv]
mitme või paljude küünlapesadega seina- või rippvalgusti

küünlamaarjapäev
[nimisõna, substantiiv]
2. veebruar, eesti rahvakalendris üks talve poolitajaid, kirikliku tähtpäevana tähistab päeva, mil neitsi Maarja Jeesus-lapsega esimest korda kirikusse läks ja küünlad sel puhul iseenesest põlema süttisid

küünlapuna
[nimisõna, substantiiv]
kõrvetatud suhkruga punaseks värvitud viin, mida joodi küünlapäeval

küünlapäev
[nimisõna, substantiiv]
2. veebruar, eesti rahvakalendris üks talve poolitajaid, kirikliku tähtpäevana tähistab päeva, mil neitsi Maarja Jeesus-lapsega esimest korda kirikusse läks ja küünlad sel puhul iseenesest põlema süttisid

küünlarasv
[nimisõna, substantiiv]
küünalde valmistamiseks kasutatav (ja põlemisel järelejääv) rasv

küünlataht
[nimisõna, substantiiv]
küünla südamikku moodustav taht

küünlatops
[nimisõna, substantiiv]
küünla (nt kalmu- või dekoratiivküünla) ümbris

küünlatuli
[nimisõna, substantiiv]
küünla põlemise tuli

küünlavaha
[nimisõna, substantiiv]
vahaküünla vaha

küünlavalge
[nimisõna, substantiiv]
1. küünlaleegi valgus

2. küünlavalgus

küünlavalgusõhtu
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtu, kus valgusallikaks on küünlatuli

2. õhtune üritus küünlavalgel

küünrane
[omadussõna, adjektiiv]
ühe küünra ehk u 50 cm pikkune

küünrapikkune
[omadussõna, adjektiiv]
ühe küünra ehk u 50 cm pikkune

küünraõnnal
[nimisõna, substantiiv]
küünratagune õõnsus

küüp
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne lükandkaanega pinalitaoline karp tarbeasjakeste jaoks

2. lükandkaanega karp

küüpsinine
[nimisõna, substantiiv]
väga püsiv, vees lahustumatu sinine värvaine, mis muudetakse värvimise ajaks lahustuvaks (nt indigo)

küüpvärv
[nimisõna, substantiiv]
väga püsiv, vees lahustumatu värvaine, mis muudetakse värvimise ajaks lahustuvaks (nt indigo)

küüpvärvaine
[nimisõna, substantiiv]
väga püsiv, vees lahustumatu värvaine, mis muudetakse värvimise ajaks lahustuvaks (nt indigo)

küür
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesel:) suurem kühm seljas, hrl tingitud ebaõigest asendist või haigusest

2. kühm seljas

küürakas
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel on (haiguslik) küür seljal

küürakhaue
[nimisõna, substantiiv]
mesilase viljastamata munadest tööliskannudes arenev lesehaue

küürakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. küüru tõmbunult, küürutades

2. kummargil

küürakile
[määrsõna, adverb]
1. küüru tõmbunud asendisse

2. kummargile

küürduma
[tegusõna, verb]
1. küüru jääma, tõmbuma või vajuma

2. küüru tõmbuma

küürima
[tegusõna, verb]
midagi nühkides ja hõõrudes puhtaks pesema, põhjalikult puhastama

küürimishari
[nimisõna, substantiiv]
tugevate harjastega hari (nt põranda puhastamiseks)

küürimispasta
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne tugevatoimeline aine millegi puhastamiseks

küürselg
[nimisõna, substantiiv]
küüruga või kühmus selg

küüru
[määrsõna, adverb]
1. seljast, pihast kumarasse või kühmu

2. kõveraks või kõverasse

3. kumarasse, kühmu

küürus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. seljast, pihast kumaras või kühmus

2. kõver või kõveras

3. kumaras, kühmus

küüruspakud
[nimisõna, substantiiv]
pakud, millel endisajal puumaja enne kivivundamendi allategemist valmis raiuti

küürutama
[tegusõna, verb]
1. (sügavalt) kummargile laskuma

2. sellises asendis olles midagi tegema

küürvaal
[nimisõna, substantiiv]
lühikese jämeda kehaga ja pikkade loibadega vaal

küüs
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese sõrme või varba lõpplüli selgmist osa kattev plaatjas sarvmoodustis

2. kõva osa, mis asub sõrme või varba otsas

küüsi
[postpositsioon, tagasõna]
kellegi meelevalda või võimusse

küüsipidi
[määrsõna, adverb]
1. küüntega küljes või külge (kinni)

2. küüntega

küüsis
[postpositsioon, tagasõna]
meelevallas või võimuses

küüsist
[postpositsioon, tagasõna]
meelevallast või võimusest ära

küüsitama
[tegusõna, verb]
külmast kirvendama

küüslauguekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
küüslaugust saadud kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult

küüslauguhais
[nimisõna, substantiiv]
küüslaugu sibulakeste vängelt terav hais

küüslaugukaste
[nimisõna, substantiiv]
küüslaugulisandiga kaste

küüslauguküüs
[nimisõna, substantiiv]
küüslaugu mugulsibula sõrmeküünt meenutav osa

küüslauguleib
[nimisõna, substantiiv]
küüslauguga maitsestatud praetud leivakang või -käär

küüslaugulõhn
[nimisõna, substantiiv]
küüslaugu sibulakeste vängelt terav lõhn

küüslaugupress
[nimisõna, substantiiv]
köögiriist küüslauguküünte purustamiseks

küüslaugusool
[nimisõna, substantiiv]
maitsesool küüslaugulisandiga

küüslaugutinktuur
[nimisõna, substantiiv]
küüslaugust alkoholitõmmisena valmistatud vedel ravim

küüslauguvorst
[nimisõna, substantiiv]
küüslauguga maitsestatud vorst

küüslauguvõi
[nimisõna, substantiiv]
küüslauguga maitsestatud või

küüslauk
[nimisõna, substantiiv]
1. väikestest küünetaolistest sibulakestest koosneva sibulaga teravalõhnaline rohttaim, mida kasutatakse maitse- ja ravimtaimena

2. väikese sibula moodi taim, millel on tugev lõhn ja maitse

küüt
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi (või millegi) mingi sõidukiga edasiviimine või edasitoimetamine

2. selleks kasutatav sõiduk (koos juhiga)

küüt
[nimisõna, substantiiv]
jutt, joon, triip

küüthobune
[nimisõna, substantiiv]
hobune koos veo- või sõiduriistaga küüdiks (hrl on juurde arvatud ka küüdimees)

küütima
[tegusõna, verb]
kedagi (või midagi) mingi sõidukiga edasi viima või kohale toimetama

küütkann
[nimisõna, substantiiv]
rahvapärane vöödiline õllekann, mis koosneb vaheldumisi heledamatest ja tumedamatest küljelaudadest

küütlema
[tegusõna, verb]
kirkalt ja korduvalt helkima, valguses sädelema ja läikima, värvi ja helki vaheldama

küütlev
[omadussõna, adjektiiv]
kirkalt helkiv, valguses sädelev ja läikiv

küütlus
[nimisõna, substantiiv]
sillerdus

küütsakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ettepoole hoidvalt kõveras

2. küürus, kühmus

küütsakile
[määrsõna, adverb]
1. ettepoole hoidvalt kõverasse

2. küüru, kooku

3. kühmu, kööku

küütseelik
[nimisõna, substantiiv]
(piki)triibuline seelik (hrl rahvariideseelik)

küütselg
[nimisõna, substantiiv]
(looma, hrl veise kohta:) piki selga kulgeva vöödiga, teist värvi jutiga selg

küütsu
[määrsõna, adverb]
1. ettepoole hoidvalt kõverasse

2. küüru, kooku

3. kühmu, kööku

küütsus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ettepoole hoidvalt kõveras

2. küürus, kühmus

küütsutama
[tegusõna, verb]
kössitama

küütud
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne triibuline vangiriietus vangide kõnepruugis

küüvits
[nimisõna, substantiiv]
1. soodel ja rabadel kasvav igihaljas valkjasroosade või valgete kuputaoliste õitega mürgine kääbuspõõsas

2. kääbuspõõsas

l
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

l
1. vedelike ja puistainete mahumõõt, 1 dm^3

2. vedeliku mahu mõõtühik

la
[nimisõna, substantiiv]
muusikalise helirea kuues alusheli

laabakil
[määrsõna, adverb]
(lohakalt, lõdvalt) viltu, lamavas, rippuvas vms asendis

laabakile
[määrsõna, adverb]
1. (lohakalt, lõdvalt) viltu, lamavasse, rippuvasse vms asendisse

2. viltu, upakile

laaberdama
[tegusõna, verb]
1. purjus päi, lärmates ringi kolama

2. joomakohti mööda hulkuma

Ühendtegusõnad: ringi laaberdamaringi laaberdama

laabijuust
[nimisõna, substantiiv]
piima kalgendava ensüümi (laapensüümi) abil valmistatud juust

laabivadak
[nimisõna, substantiiv]
piima kalgendava ensüümi (laapensüümi) abil valmistatud vadak

laabuma
[tegusõna, verb]
1. probleemideta, tõrgeteta toimuma, ladusalt, hästi edenema

2. edenema

3. ladusalt kulgema

laad
[nimisõna, substantiiv]
1. olemust määravad omadused, neil põhinev omapära

2. sellest sõltuv liik

3. eripära või omadused, mis määravad millegi olemuse

laad
[nimisõna, substantiiv]
püssi (vm käsitulirelva) osa, mille külge kinnitub raud

laadakaup
[nimisõna, substantiiv]
laadal müüdav ning ostetav kaup

laadalaulik
[nimisõna, substantiiv]
1. laadal lauluga esineja

2. (küündimatu ning odavat populaarsust taotleva laulja või luuletaja kohta)

3. küündimatu luuletaja kohta

laadaline
[nimisõna, substantiiv]
laadale mineja, seal olija või sealt tulija (nii müüja kui ostja kohta)

laadanali
[nimisõna, substantiiv]
labane nali

laadaplats
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus toimub laat ja kus kaubeldakse

laadapäev
[nimisõna, substantiiv]
laada pidamise, laada lahtioleku päev

laadaveiderdaja
[nimisõna, substantiiv]
kometitegija endisaegsetel laatadel

laadi
[määrsõna, adverb]
teatud tüüpi või liiki, teatud põhijoontega

laadija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle tööks on mingi materjali, kauba vm laadimine

laadik
[nimisõna, substantiiv]
laegas

laadiline
[omadussõna, adjektiiv]
millegi laadi, eripäraga seotud, sellest olenev

laadima
[tegusõna, verb]
1. mingit seadet laenguga või vajaliku energiaga, kütusega vm varustama

2. alalisvoolu läbi aku juhtides elektrienergiat keemilise energiana salvestama

3. kui sa midagi laed, siis sa varustad seda energia, kütuse või laskemoonaga

Ühendtegusõnad: alla laadima, alla laadima, maha laadima, maha laadima, peale laadima, peale laadima, täis laadima, täis laadima, üles laadimaüles laadima

laadimisaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mis kulub veose laadimiseks veokile

laadimisjaam
[nimisõna, substantiiv]
koht elektriautode jt elektrisõidukite laadimiseks koos vastava varustusega

laadimiskäpp
[nimisõna, substantiiv]
torudest ja liigenditest koosnev seade, mis võimaldab laadida vedelikku või veeldatud maagaasi ühest paagist teise (nt LNG-ujuvterminalist gaasitorustikku)

laadimispunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht elektriautode jt elektrisõidukite laadimiseks koos vastava varustusega

laadimistöö
[nimisõna, substantiiv]
materjalide, kauba vms peale- või mahalaadimine

laadimisvarras
[nimisõna, substantiiv]
varras lõhkeaugu, püssi laadimiseks

laadimisvars
[nimisõna, substantiiv]
torudest ja liigenditest koosnev seade, mis võimaldab laadida vedelikku või veeldatud maagaasi ühest paagist teise (nt LNG-ujuvterminalist gaasitorustikku)

laadivaheldus
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve kujude erinemine eri vormides sisehäälikute poolest (nt tõbi : tõve), üks astmevahelduse liike

laadna
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) lahke, sõbraliku rahvameheliku olekuga

2. mõnus, laheda olekuga

laadnalt
[määrsõna, adverb]
pingevabalt, muretult, lahedalt

laadne
[omadussõna, adjektiiv]
oma tüübilt, põhijoontelt, liigilt millegi või kellegi moodi

laadruum
[nimisõna, substantiiv]
laeva alumise teki ja topeltpõhja vaheline ruum

laaduma
[tegusõna, verb]
(akude vms kohta:) elektrienergiat salvestama

laadung
[nimisõna, substantiiv]
1. korraga veetav materjal, kaup või esemed

2. koorem, last

laadungiruum
[nimisõna, substantiiv]
laeva alumise teki ja topeltpõhja vaheline ruum

laadur
[nimisõna, substantiiv]
masin lasti haaramiseks ja väikesele kaugusele teisaldamiseks, ka virnastamiseks

laadurveok
[nimisõna, substantiiv]
masin lahtimurtud kivimi laadimiseks ja teisaldamiseks (nt kaevandustes)

laag
[nimisõna, substantiiv]
põranda alusel paiknev plank või pruss, mille külge kinnitatakse põrandalauad või -kilbid

laager
[nimisõna, substantiiv]
1. noortele, sportlastele vm inimestele kindlaks ajavahemikuks korraldatud majutus ja ühine tegevus (nt vabaajategevus, huvitegevus, treeningud)

2. koht, kuhu noored vaheajal lähevad, et seal koos aega veeta, treenida või midagi õppida

laager
[nimisõna, substantiiv]
põhjakääritusega (temperatuuril 8–12 °C) ja pikaajalise laagerdusega õlu (nt pilsen)

laagerdama
[tegusõna, verb]
spordi-, matka- vm laagris asuma

laagerduma
[tegusõna, verb]
(toiduainete või alkohoolsete jookide kohta:) hrl maitseomaduste parandamiseks pikaajaliselt kindlates tingimustes seisma (nt keldris, vaadis)

laagerdumine
[nimisõna, substantiiv]
(toiduainete või alkohoolsete jookide kohta:) hrl maitseomaduste parandamiseks pikaajaliselt kindlates tingimustes seismine (nt keldris, vaadis)

laagerdus
[nimisõna, substantiiv]
(toiduainete või alkohoolsete jookide kohta:) hrl maitseomaduste parandamiseks pikaajaliselt kindlates tingimustes seismine (nt keldris, vaadis)

laagerdusaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mis on vajalik toiduainete või alkohoolsete jookide valmimisel nende hoidmiseks kindlates tingimustes (nt keldris, vaadis)

laagerduskelder
[nimisõna, substantiiv]
õlle- või veinitehase kelder jookide laagerdamiseks

laagrielu
[nimisõna, substantiiv]
(laagris olemise või sealse eluolu kohta)

laagrikoht
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutiseks peatuspaigaks, telkimiseks sobiv koht

2. laagris olemise koht

laagrilaps
[nimisõna, substantiiv]
puhke-, suve- vm laagris olev laps

laagriline
[nimisõna, substantiiv]
puhke-, noorte- vm laagris olija

laagrilõke
[nimisõna, substantiiv]
laagris tehtav lõkketuli (nt lõkkeõhtul)

laagrimaterjal
[nimisõna, substantiiv]
hrl liugelaagrite hõõrduvate osade valmistamiseks kasutatav materjal (nt babiit, pronks)

laagripaik
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutiseks peatuspaigaks, telkimiseks sobiv koht

2. laagris olemise koht

laagriplats
[nimisõna, substantiiv]
(matkajatele rajatud) laagrikoht

laagripäev
[nimisõna, substantiiv]
puhke-, noorte- vm laagris veedetud või veedetav päev

laagrisuvi
[nimisõna, substantiiv]
spordi-, kunsti- vm hrl õpilaslaagris veedetav või veedetud suvi

laagritöö
[nimisõna, substantiiv]
laagris tehtav töö

laagriõlu
[nimisõna, substantiiv]
põhjakääritusega (temperatuuril 8–12 °C) ja pikaajalise laagerdusega õlu (nt pilsen)

laajama
[tegusõna, verb]
pinnast laiali ajama, seda eemaldades, lisades või tasandades

laajamine
[nimisõna, substantiiv]
maapinna reljeefi muutmine pinnase tasandamise, lisamise või eemaldamise teel

laam
[nimisõna, substantiiv]
Maa kõvast ja tahkest maakoorest aegade jooksul lahti pragunenud aeglaselt liikuv hiigeltükk

laama
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja, kõrgema munga või vaimuliku tiitel Tiibeti budismis

laama
[nimisõna, substantiiv]
1. kaamelit meenutav sõraline Lõuna-Ameerikas

2. selle kodustatud liik

3. kaameli moodi loom, kellel on pikk ja peenike kael, väike ja piklik pea ning pikad ja teravad kõrvad

laamendama
[tegusõna, verb]
(hooplevalt) lärmama, praalivalt või vägivaldselt käituma, räuskama ja asju lõhkuma

laamtektoonika
[nimisõna, substantiiv]
geoloogia haru, mis kirjeldab aeglaselt liikuvate maakoore tükkide (ehk laamade) olemust ja nende liikumist

laanekuklane
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt varjukates kuusemetsades elav suur ümara musta tagakeha ja punaka rindmikuga sipelgas

laanekuru
[nimisõna, substantiiv]
kõrvaline paik metsade alal

laanelill
[nimisõna, substantiiv]
sõrmepikkuse varre ja selle ülaossa koondunud lehtedega valgeõieline metsataim

laanemets
[nimisõna, substantiiv]
tihe (kuuse)mets, mille alustaimestikule on iseloomulikud varjutaluvad taimed, nt jänesekapsas ja mustikas

laanepeni
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

laanepuuk
[nimisõna, substantiiv]
kuivades okas- ja segametsades elutsev puuk

laanepüü
[nimisõna, substantiiv]
1. sega- ja okasmetsades elutsev pruunikirju hakisuurune lind

2. lind

laanerähn
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis suhteliselt harva esinev mustatähnilise valge seljaga väike rähn

2. väike rähn

laanesõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
ka ilutaimena kasvatatav lehterjalt paiknevate suurte pehmete lehtedega sõnajalgtaim

laanik
[nimisõna, substantiiv]
väikeste oliiv- või tumeroheliste lehtedega sammal, Eestis tavaline

laap
[nimisõna, substantiiv]
1. piima kalgendavat ensüümi sisaldav preparaat, mida kasutatakse juustu valmistamisel

2. juustujuuretis

laapensüüm
[nimisõna, substantiiv]
vasikamagudest saadav piima kalgendav ensüüm, mida kasutatakse juustu valmistamisel

laar
[nimisõna, substantiiv]
(korraga valmis tehtav) suurem kogus (hrl joogi või söögi kohta)

laar
[nimisõna, substantiiv]
kodukolde ja põldude kaitsejumalus Vana-Rooma mütoloogias

laarlane
[nimisõna, substantiiv]
(Isamaaliidu liikme või toetaja kohta, Mart Laari järgi)

laas
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tihe (okas)mets

2. suur mets

laasima
[tegusõna, verb]
1. (puult) oksi eemaldama (nt raiudes)

2. oksi eemaldama

Ühendtegusõnad: ära laasimaära laasima

laasimiskirves
[nimisõna, substantiiv]
kirves okste eemaldamiseks (raiumiseks) puutüvedelt

laast
[nimisõna, substantiiv]
hööveldamisel, voolimisel, treimisel vms jäätmena tekkiv või teatud otstarbeks lõigatav õhuke (puidu)riba

laastama
[tegusõna, verb]
(loodusjõududega, sõdadega vms seoses:) lõhkuma ja purustama, (lõhkudes, rikkudes) oluliselt kahjustama või hävitama

laastamistöö
[nimisõna, substantiiv]
(hävitamise, laastamise kohta)

laastav
[omadussõna, adjektiiv]
(loodusjõududega, sõdadega vms seoses:) lõhkuv ja purustav, (lõhkudes, rikkudes) oluliselt kahjustav või hävitav

laastkatus
[nimisõna, substantiiv]
katus, mis on tehtud õhukestest puitlaastudest

laastkorv
[nimisõna, substantiiv]
laastudest punutud korv

laastpõime
[nimisõna, substantiiv]
vaibakudumise tehnika, kus teljel on korraga kaks eri värvi lõime ja mustri moodustab peale tõstetud aluslõim

laastukatus
[nimisõna, substantiiv]
katus, mis on tehtud õhukestest puitlaastudest

laastukorv
[nimisõna, substantiiv]
laastudest punutud korv

laastupadi
[nimisõna, substantiiv]
surnu peaalus vanasti

laastupakk
[nimisõna, substantiiv]
kindla pikkusega kuuse-, haava- vm pakk, millest lõigatakse katuselaaste

laastutama
[tegusõna, verb]
(hrl toiduainete kohta:) väikesteks õhukesteks viiludeks, laastudeks lõikama

laastutuli
[nimisõna, substantiiv]
(laastude ägeda ja kiire põlemise kohta)

laasuma
[tegusõna, verb]
(alumisi) oksi kuivada ja variseda laskma, okstest vabanema

laat
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlas kohas perioodiliselt peetav suur turg, kus korraldatakse ka lõbustusi

2. suur üritus, kus inimesed ja firmad müüvad toiduaineid ja muid enda toodetud asju

laatsaret
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl sõjaväehaigla vm väiksem haigla

2. sõjaväehaigla

laatuma
[tegusõna, verb]
1. kokku valguma, suuremat kogumit moodustama (nt villide, lööbe kohta)

2. kokku valguma

laava
[nimisõna, substantiiv]
1. vulkaanist väljavoolav magma

2. selle jahtumisel tekkiv vulkaaniline kivim

laava
[nimisõna, substantiiv]
pikk kaeveõõs kihiliste maavarade kaevandamisel

laava
[nimisõna, substantiiv]
kasakate ratsarünnak vaenlase ümberhaaramiseks, kus liigutakse ebamäärases hoburauakujulises rivis

laavajõgi
[nimisõna, substantiiv]
jõena voolav laava

laavajärv
[nimisõna, substantiiv]
vulkaani kraatris järve moodustav laava

laavakate
[nimisõna, substantiiv]
vulkaani lõhest purskunud enam-vähem rõhtsalt lasuv tardunud laava

laavakivimassaaž
[nimisõna, substantiiv]
tuhandeid aastaid vana Hiina ravimassaaž kuumade laavakivide ja õliseguga

laavakook
[nimisõna, substantiiv]
keskelt vedel väike šokolaadikook

laavalamp
[nimisõna, substantiiv]
efektvalgusti, milles helendava vedeliku sees ujuvad helkivad tükid

laavapurse
[nimisõna, substantiiv]
laava, gaaside, auru, tuha, kivide tungimine vulkaani avausest maapinnale

laavavool
[nimisõna, substantiiv]
(rohke) voolav või voolanud ja tardunud laava

laavaväli
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik tardunud laava ala

laavu
[nimisõna, substantiiv]
eest lahtise seinaga katusealune (nt ööbimiskohana matkal)

laavus
[nimisõna, substantiiv]
naha õhenemine kaela ja külgede suunas

laba
[nimisõna, substantiiv]
1. tööriista, eseme vm lai ja lame osa

2. masina, seadme lai ja lame pöörlev tööorgan

labajalavalss
[nimisõna, substantiiv]
1. tallal tantsitav mõõdukas 3/4-taktis Eesti rahvatants

2. eesti rahvatants

labajalg
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese jala osa kannast varvasteni (koos varvastega)

2. jala osa, mille peal inimene seisab ja mille küljes on varbad

labak
[nimisõna, substantiiv]
kinnas, millel on eraldi koht ainult pöidla jaoks

labakinnas
[nimisõna, substantiiv]
kinnas, millel on eraldi koht ainult pöidla jaoks

labakäsi
[nimisõna, substantiiv]
1. käsi randmest sõrmedeni (ja sõrmed)

2. see osa inimese käest, mille küljes on sõrmed

labaluu
[nimisõna, substantiiv]
1. lame kolmnurkne paariline luu rindkere tagaküljel (inimesel ja imetajatel)

2. luu rindkere tagaküljel

labane
[omadussõna, adjektiiv]
1. halvamaitseline, maotu, lame

2. sündsusetu

labapump
[nimisõna, substantiiv]
pump, mille tööseadis on labadega rootor (nt telgpump, tsentrifugaalpump)

labasekoeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kanga siduse kohta:) selline, kus iga koelõng katab iga teist lõimelõnga ja vastupidi

2. kanga siduse kohta

labastama
[tegusõna, verb]
(väärtuselt, väärikuselt) madalamale tasemele viima, vähem huvitavaks, labaseks tegema

Ühendtegusõnad: ära labastamaära labastama

labastuma
[tegusõna, verb]
(väärtuselt) madalaks, labaseks muutuma

labasus
[nimisõna, substantiiv]
labane-olek

labatigu
[nimisõna, substantiiv]
lameda keeritsja kojaga mageveetigu

labatsema
[tegusõna, verb]
labaselt käituma, labaselt väljenduma

labatükk
[nimisõna, substantiiv]
looma lihakeha abaluuga tükk

label
[nimisõna, substantiiv]
teatava märgisega plaadifirma

la-bemoll
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud la

laberik
[omadussõna, adjektiiv]
(ebakorrapäraselt) lame ning lai

labiaal
[nimisõna, substantiiv]
1. häälik, mille moodustamisel huuled lähenevad teineteisele või puudutavad teineteist (nt m, p) või alahuul puudutab esimesi ülahambaid (nt f, v)

2. häälik

labiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(hääliku kohta:) huultega moodustatav

labialisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
huulte aktiivne kaastegevus (huulte ümardumine, ettepoole lükkumine või teineteisele lähenemine) hääldamisel, eriti selliste häälikute puhul, mille põhiline moodustuskoht pole huultel

labialiseerima
[tegusõna, verb]
1. mõne hääliku hääldamisel huuli aktiivsesse kaastegevusse rakendama, nt huuli ümardama

2. hääldama huuli ümmardades

labialiseeruma
[tegusõna, verb]
(hääliku kohta:) huulte aktiivse kaastegevusega, hrl huulte ümardumisega häälduma

labidakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
labida tööosa kujuga, lapik ja lai

labidamees
[nimisõna, substantiiv]
labidatöö tegija, hrl kaevaja või labidaga kühveldaja

labidas
[nimisõna, substantiiv]
1. pika varre ja laia lameda labaosaga tööriist maa kaevamiseks, ka mitmesuguste ainete tõstmiseks

2. tööriist, millega saab maad kaevata

labidatera
[nimisõna, substantiiv]
1. labida lai ja lame põhiosa, labida laba

2. selle terav serv

labidatäis
[nimisõna, substantiiv]
labidalehele mahtuv kogus (ainet, materjali)

labidatöö
[nimisõna, substantiiv]
(labidaga kaevamise kohta)

labidjas
[omadussõna, adjektiiv]
labida tööosa kujuga, lapik ja lai

labiilik
[nimisõna, substantiiv]
emotsionaalselt tasakaalutu, labiilne inimene

labiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(pidevalt) muutuv, ebapüsivas olekus, mitte pikalt ühesugune

labneh
[nimisõna, substantiiv]
araabia maades levinud toorjuust nõrutatud jogurtist

labor
[nimisõna, substantiiv]
1. erisisseseadega ruum(id) teaduslike uuringute ja katsete tegemiseks, analüüsideks, preparaatide valmistamiseks vms

2. vastav asutus

laborant
[nimisõna, substantiiv]
laboritöötaja

laboratoorium
[nimisõna, substantiiv]
1. erisisseseadega ruum(id) teaduslike uuringute ja katsete tegemiseks, analüüsideks, preparaatide valmistamiseks vms

2. vastav asutus

laboratoorne
[omadussõna, adjektiiv]
laboris tehtav

laborihiir
[nimisõna, substantiiv]
koduhiirest põlvnev hiir, laialt tuntud teaduslike eksperimentide katseloomana, ka lemmikloomana

laborihoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles asub laboratoorium

laborikatse
[nimisõna, substantiiv]
laboris tehtav katse

laborilaud
[nimisõna, substantiiv]
vastupidavast materjalist tööpinnaga laud laborites kasutamiseks

laboriliha
[nimisõna, substantiiv]
looma tüvirakkudest tehistingimustes kasvatatud ja toodetud liha

laborimeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
eriala, mille keskmes on laboratoorsed uuringud ja analüüsid ning laboratoorne diagnostika

laborinõu
[nimisõna, substantiiv]
keemiliselt ja termiliselt vastupidav nõu laboratoorseteks toiminguteks (nt keeduklaas, kolb, pesupudel)

laborirott
[nimisõna, substantiiv]
rändrotist põlvnev rott, laialt tuntud teaduslike eksperimentide katseloomana, ka lemmikloomana

laboriseade
[nimisõna, substantiiv]
laboris kasutav seade (mõõteriist vms)

laboriuuring
[nimisõna, substantiiv]
laboris tehtav mikrobioloogiline, keemiline vm uuring

labrador
[nimisõna, substantiiv]
kergesti õpetatav must, pruun või kollane linnukoer, keda kasutatakse ka nt pimedate juhtkoerana ja pommikoerana

labradoriit
[nimisõna, substantiiv]
1. erksinise sillerdusega poolvääriskivi

2. süvakivim

labrakas
[nimisõna, substantiiv]
hoogne pidutsemine ja jooming, lõbus oleng

labu
[nimisõna, substantiiv]
kuivast heinast tehtav ajutine kuhilas heina järelkuivatamiseks ja kokkuvedamiseks kuhja või küüni

labürint
[nimisõna, substantiiv]
keerulise käikude süsteemiga, nt rohkete eksimisvõimaluste ja ummikteedega rajatis või antiikajal ka hoone

labürintjas
[omadussõna, adjektiiv]
labürinditaoline, keerulist süsteemi moodustav

labürintlik
[omadussõna, adjektiiv]
labürinditaoline, keerulist süsteemi moodustav

lad
indoeuroopa keel, mida kasutati Vana-Roomas ning miskeskajal levis kiriku- ja teaduskeelena üle Lääne-Euroopa

lade
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt või (korratu) kihina kuhugi kuhjunud või kuhjatud asjad, aine, materjal vms

ladejärk
[nimisõna, substantiiv]
lademest suurema geoloogilise alajaotuse kunagine nimetus

ladekond
[nimisõna, substantiiv]
(geoloogiline alajaotus:) kivimid, mis on tekkinud geoloogilise aegkonna vältel (nt uusaegkond ehk kainosoikum, keskaegkond ehk mesosoikum)

ladem
[nimisõna, substantiiv]
1. (suurim geoloogiline alajaotus:) kivimid, mis on tekkinud geoloogilise eooni vältel (nt arhaikum, fanerosoikum)

2. kuhi, lasu

lademes
[määrsõna, adverb]
väga palju, väga suurel hulgal

lademetes
[määrsõna, adverb]
väga palju, väga suurel hulgal

lademik
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt või (korratu) kihina kuhugi kuhjunud või kuhjatud asjad, aine, materjal vms

ladenema
[tegusõna, verb]
(mõttelise, vaimse aluskihi, kogumi moodustumise kohta)

ladestama
[tegusõna, verb]
1. kihiti või kihina asetama või kuhjama

2. (jäätmekäitluses:) taaskasutusse mitte minevaid jäätmeid prügilasse paigutama

ladestik
[nimisõna, substantiiv]
1. (geoloogiline alajaotus:) kivimid, mis on tekkinud geoloogilise ajastiku vältel (nt hiliskriit, ülemjuura, alamdevon)

2. ladestu alajaotus

ladestu
[nimisõna, substantiiv]
1. (geoloogiline alajaotus:) kivimid, mis on tekkinud geoloogilise ajastu vältel (nt kriit, juura, devon)

2. ladekonna alajaotus

ladestuma
[tegusõna, verb]
kihiti või kihina kuhugi kuhjuma või asetuma

ladestus
[nimisõna, substantiiv]
1. selgepiiriline kivimite või setete ulatuslik lame mass maakoores, hrl teiste samalaadsete peal, all või vahel

2. maavara kogum

la-diees
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud la

ladiin
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Itaalias Dolomiidi Alpides elava, retoromaanide hulka kuuluva rahva liige

ladiino
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja hispaania keelel põhinev heebrea sugemetega romaani keel, mida algul kõnelesid Pürenee poolsaare juudid ning mis hiljem levis Põhja-Aafrikasse, Balkanile ja Lähis-Itta

2. heebrea sugemetega romaani keel

ladin
[nimisõna, substantiiv]
1. vihma vm mahavoolava vee heli, ka hoogne sadu

2. pladin

ladin
[nimisõna, substantiiv]
indoeuroopa keel, mida kasutati Vana-Roomas ning miskeskajal levis kiriku- ja teaduskeelena üle Lääne-Euroopa

ladina
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
Vana-Rooma kultuuri või ladina keelega seotud

ladinaameeriklane
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika hispaania- ja portugalikeelsete riikide elanik

ladinakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
ladina keeles kõneldud või kirjutatud

ladinal
[määrsõna, adverb]
1. ladinaga, ladinat tekitades

2. suurel hulgal

ladinapärane
[omadussõna, adjektiiv]
ladina keelele (või kirjale) omane või iseloomulik

ladinapärastama
[tegusõna, verb]
1. ladina keelele (või kirjale) omast kuju andma, ladinapäraseks mugandama

2. ladinapäraseks mugandama

ladinapärasus
[nimisõna, substantiiv]
ladinapärane sõna, väljend või grammatiline konstruktsioon mingis muus keeles

ladinlane
[nimisõna, substantiiv]
(roomlase, itaallase või ka latiino kohta)

ladisema
[tegusõna, verb]
kuuldavalt (ja tugevalt) sadama või voolama

ladistama
[tegusõna, verb]
kuuldavalt (ja tugevalt) sadama

ladna
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) lahke, sõbraliku rahvameheliku olekuga

2. mõnus, laheda olekuga

ladna
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (suhtluses kasutatav ütlus, mis väljendab kinnitust, nõusolekut või mööndust)

2. sõna, millega sa näitad, et oled nõus, või mida sa kasutad, kui vahetad teemat või tegevust

ladra
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

ladrakai
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

ladu
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone, ruum või piiratud territoorium kauba, materjali vm hoidmiseks

2. hoone või ruum, kus hoitakse mingit kaupa, enne kui see poodidesse viiakse

laduja
[nimisõna, substantiiv]
(endiaegses trükitööstuses:) inimene, kes trükivormis koostas trükkimiseks valmis teksti

ladum
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasema aja kasutuses:) trükkimiseks valmis laotud tekst, trükivormi tekstiosa

2. trükiladu

laduma
[tegusõna, verb]
1. ühesuguseid esemeid või mingit materjali nt ülestikku, kõrvuti, ritta asetama

2. nii toimides midagi ehitama

3. ühesuguseid asju kuhugi panema, neid üksteise kõrvale või peale asetama

Ühendtegusõnad: ette laduma, ette laduma, kokku laduma, kokku laduma, täis laduma, täis laduma, välja laduma, välja laduma, üles ladumaüles laduma

ladumisaabits
[nimisõna, substantiiv]
lastel sõnade ladumiseks kasutatavad lipikutel kirjatähed koos vastavate kaantega

ladumismasin
[nimisõna, substantiiv]
tinatähti valav trükiteksti ladumise seade (nt realadur)

ladumisnöör
[nimisõna, substantiiv]
müüri ladumisel kasutatav (tugevdatud) nöör, mis aitab hoida sirget suunda

ladumisviga
[nimisõna, substantiiv]
trükiviga, mis on tekkinud teksti ladumisel endisaegses trükitööstuses

ladur
[nimisõna, substantiiv]
tinatähti valav trükiteksti ladumise seade (nt realadur)

ladus
[omadussõna, adjektiiv]
takistusteta kulgev, hästi edenev, laabuv

ladusalt
[määrsõna, adverb]
kergelt ja sujuvalt, laabudes, konarusteta

ladusamini
[määrsõna, adverb]
kergemini ja sujuvamalt, rohkem ladusasti

ladusasti
[määrsõna, adverb]
kergelt ja sujuvalt, laabudes, konarusteta

ladustama
[tegusõna, verb]
1. lattu, hoidlasse vm selleks ettenähtud paika panema või andma

2. lattu panema v andma

ladvakiht
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas oluliseks peetavate tunnuste (nt päritolu, vaimuomaduste, võimuseisundi) poolest väljavalitud ja eesõigustega inimrühm, mingi hierarhia tipuosa

2. kõrgkiht, koorekiht

ladvalõikur
[nimisõna, substantiiv]
tööriist okste lõikamiseks kõrgemalt võra seest (puude ja põõsaste hoolduslõikusel)

ladvamõõt
[nimisõna, substantiiv]
palgi või paku läbimõõt peenemast otsast

ladvaots
[nimisõna, substantiiv]
(palgil:) ladvapoolne ots

ladvapung
[nimisõna, substantiiv]
võsu tipus paiknev pung, millest taim pikemaks kasvab

ladvaravi
[nimisõna, substantiiv]
hargnevate ja kahjustatud juukseotste hooldus, selleks kasutatav vahend

ladvatuli
[nimisõna, substantiiv]
metsatulekahju, kus põlevad puude võrad, peamiselt okkad ja peened oksad

ladvaõun
[nimisõna, substantiiv]
(õhetava välimuse kohta, ilus ja punetav, nagu ladvas küpsenud õun)

ladvik
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas oluliseks peetavate tunnuste (nt päritolu, vaimuomaduste, võimuseisundi) poolest väljavalitud ja eesõigustega inimrühm, mingi hierarhia tipuosa

2. kõrgkiht, koorekiht

lady
[nimisõna, substantiiv]
naise aadlitiitel Suurbritannias

laeaken
[nimisõna, substantiiv]
hrl katuslaes olev aken

laealune
[omadussõna, adjektiiv]
(ruumiga seoses:) lae lähedal olev

laegas
[nimisõna, substantiiv]
kaanega (kaunistatud) kastike või kirstuke hrl väärtuslike asjade (nt ehete, raha) hoidmiseks

laekahoidja
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi ühingu, seltsi vm organisatsiooni kassapidaja

laekaunistus
[nimisõna, substantiiv]
lage kaunistav kujutis või ornament

laekivim
[nimisõna, substantiiv]
allmaakaevanduse laes olev kivimikiht

laekum
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mis on (kontole, kassasse) laekunud

2. laekunud summa

laekuma
[tegusõna, verb]
1. (raha kohta:) kassasse sisse tulema või ülekande kaudu pangakontole jõudma

2. raha, dokumentide kohta: kuhugi saabuma, kohale jõudma

laekur
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi ühingu, seltsi vm organisatsiooni kassapidaja

laelamp
[nimisõna, substantiiv]
1. lakke kinnitatav (rippuv) valgusti

2. valgusti, mis ripub laes

laelaud
[nimisõna, substantiiv]
laud lage katvas või vooderdavas laudises

laelühter
[nimisõna, substantiiv]
laes rippuv mitme või paljude küünla- või lambipesadega valgusti

laemaal
[nimisõna, substantiiv]
otse lakke maalitud pilt, lage kaunistav maal (nt kirikus, lossis)

laemaaling
[nimisõna, substantiiv]
otse lakke maalitud pilt või kaunistus

laen
[nimisõna, substantiiv]
1. raha, mis on kellelegi kasutada antud ning mis tuleb kokkulepitud ajaks (hrl koos intressidega) tagastada

2. raha, mille keegi sulle ajutiselt annab ja mille peab teatud ajaks tagasi maksma

laenama
[tegusõna, verb]
1. ajutiseks kasutuseks võtma (et hiljem tagasi anda)

2. ajutiseks kasutuseks võtma või saama (kohustusega pärast tagasi anda)

Ühendtegusõnad: edasi laenama, edasi laenama, kokku laenama, kokku laenama, lõhki laenama, lõhki laenama, välja laenamavälja laenama

laeng
[nimisõna, substantiiv]
1. plahvatama pandav lõhkeainekogus

2. lõhkeainekogus koos haavlite, kuuli(de), mürsu vm lõhkekehaga

laenglema
[tegusõna, verb]
(närvirakkude kohta:) elektriliselt laetud, aktiveerunud olema, elektrilisi närviimpulsse edasi saatma

laenguarv
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi aatomituuma elektrilaengule ehk prootonite arvule vastav tunnus keemiliste elementide perioodilisussüsteemis

laengukandja
[nimisõna, substantiiv]
ese või materjal, mis kannab elektrilist laengut

laennimi
[nimisõna, substantiiv]
teisest keelest laenatud nimi (hrl eesnimede kohta)

laensõna
[nimisõna, substantiiv]
teisest keelest laenatud sõna, mis keeles on muganenud, s.t kohanenud keele häälikulise struktuuriga (eesti keeles nt kool, pasun, raamat)

laenuandja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes laenu annab (ettevõte või eraisik, nt laenulepingu ühe poolena)

2. laenu andja

laenudokument
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mida krediidiasutus nõuab laenutaotlejalt (nt laenu tagatise kohta), samuti laenu vormistamisel koostatav laenuleping

laenuhai
[nimisõna, substantiiv]
(jõuliselt tegutseva laenuandja kohta)

laenuintress
[nimisõna, substantiiv]
laenuandjale laenult makstav tasu

laenujääk
[nimisõna, substantiiv]
pangale tagasi maksmata laenuosa

laenukalkulaator
[nimisõna, substantiiv]
veebirakendus laenu summa, kuumakse, intressimäära või tähtaja arvutamiseks

laenukapital
[nimisõna, substantiiv]
laenuks võetud kapital, mis ei kuulu ettevõtte omanikele

laenukassa
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne krediidiasutus, kust saadi tagatise vastu laenu

laenukontor
[nimisõna, substantiiv]
laenuandmisele spetsialiseerunud firma

laenukoorem
[nimisõna, substantiiv]
(suure laenu, rohkete laenukohustuste kohta)

laenukoormus
[nimisõna, substantiiv]
laenudega koormatus, laenude olemasolu

laenukõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
laenuandja seatud tingimustele vastav

laenukõlbulik
[omadussõna, adjektiiv]
laenuandja seatud tingimustele vastav

laenuleib
[nimisõna, substantiiv]
(laenu, laenudest elamise kohta)

laenuleping
[nimisõna, substantiiv]
leping laenuandja ning laenaja vahel

laenuline
[omadussõna, adjektiiv]
laenuks võetud, laenuks olev, laenatud

laenumakse
[nimisõna, substantiiv]
laenu tagastamiseks (igakuiselt) makstav rahasumma (koos intressiga)

laenumarginaal
[nimisõna, substantiiv]
1. laenu eest saadava tasu ning vahetult selle teenuse osutamiseks kulutatud rahasumma vahe (protsentides)

2. intressimäära muutumatu osa (protsentides)

laenundus
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis hõlmab laenude andmist ning sellega tegelevaid majandusüksusi (äripangad, laenuühistud vms)

laenunõustaja
[nimisõna, substantiiv]
pangatöötaja, kes aitab laenuvõtjal välja selgitada tema tasumisvõimalustele sobiva laenusumma ja makseperioodi

laenuorjus
[nimisõna, substantiiv]
(pangalaenu võtmise ja sellele järgneva olukorra kohta, kus pika aja jooksul tuleb pangale laenu koos intressidega tagasi maksta)

laenupank
[nimisõna, substantiiv]
äripank, mis annab oma klientidele mitmesugustel tagatistel enamasti lühiajalist laenu

laenuportfell
[nimisõna, substantiiv]
krediidiasutuse poolt välja antud kõikide laenude kogum

laenuprotsent
[nimisõna, substantiiv]
laenuandjale laenult makstav tasu

laenupuhkus
[nimisõna, substantiiv]
(maksepuhkuse kohta)

laenuraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
kojulaenutusega raamatukogu

laenuraha
[nimisõna, substantiiv]
hrl pankade poolt laenatav (ja intressi võrra suuremana tagasi tulev) raha

laenuralli
[nimisõna, substantiiv]
massiline laenu andmine ja võtmine

laenusaaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene (või asutus), kes hrl pangalt laenu saab

laenusumma
[nimisõna, substantiiv]
laenuks saadud rahasumma

laenutama
[tegusõna, verb]
1. midagi kellelegi ajutiseks kasutuseks andma

2. korduvalt, pidevalt klientidele ajutiseks kasutuseks andma

Ühendtegusõnad: välja laenutamavälja laenutama

laenutehing
[nimisõna, substantiiv]
tehing laenu andmisel või võtmisel, samuti kauba võlgu ostmisel või müümisel

laenutus
[nimisõna, substantiiv]
(raamatute, tarbeesemete) laenutamine

laenutushüvitis
[nimisõna, substantiiv]
trükiste raamatukogust laenutamise eest autorile makstav tasu

laenutusjärjekord
[nimisõna, substantiiv]
1. (raamatukogus:) suure nõutavusega teost laenutada soovijaist moodustuv ajaline rida

2. vastav ooteaeg

laenutusosakond
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogu osakond, kust lugeja saab raamatuid laenutada

laenutuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht lugejatele raamatute laenutamiseks

laenutustähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, hrl kuupäev, milleks laenutatu tagastada tuleb

laenutähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul tuleb laen tagastada

laenuvõtja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes laenu võtab (nt laenulepingu ühe poolena)

laepealne
[nimisõna, substantiiv]
lae peal asuv ala (nt pööning)

laetala
[nimisõna, substantiiv]
laekonstruktsiooni kandev tala

laetud
[omadussõna, adjektiiv]
(seadme, aine osakeste kohta:) laenguga, vajaliku energiaga varustatud

laetuli
[nimisõna, substantiiv]
(laest tuleva valguse või laevalgusti kohta)

laev
[nimisõna, substantiiv]
1. suur veesõiduk inimeste või kauba vedamiseks

2. suur sõiduk, millega saab merel pikki reise teha

laevaarst
[nimisõna, substantiiv]
laeval töötav arst

laevaavarii
[nimisõna, substantiiv]
laevasõidul juhtunud liiklusõnnetus

laevadokumendid
[nimisõna, substantiiv]
dokumendid laeva riikkondsuse, omandiõiguse, merekõlblikkuse, meeskonna, lasti vms kohta

laevaehitaja
[nimisõna, substantiiv]
laevu ehitav inimene või ettevõte

laevaehitus
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva(de) ehitamine

2. laevade ehitamise ja remontimisega tegelev tööstusharu

laevaehitusinsener
[nimisõna, substantiiv]
insener laevaehituse alal

laevaema
[nimisõna, substantiiv]
puulaeva või -paadi põhja pikisuunas läbiv tala, mille külge kinnitub paadi või laeva sõrestik

laevafirma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis korraldab reisijate või kauba vedu laevadega

laevahaldjas
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis laeva kaitsev ja selle hukkumist ettekuulutav haldjas

laevahukk
[nimisõna, substantiiv]
laeva hukkumine, põhjaminek

laevahüpoteek
[nimisõna, substantiiv]
laevale seatud hüpoteek ehk kinnispant

laevainsener
[nimisõna, substantiiv]
insener laevaehituse alal

laevajuht
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv ja vastutav isik laevas (suurtel laevadel kapten, väikestel laevadel kipper)

laevajänes
[nimisõna, substantiiv]
ennast laeva peitnud piletita sõitja (kelle eesmärk on hrl illegaalselt teise riiki pääseda)

laevakaitse
[nimisõna, substantiiv]
merel sõitvate laevade turvamine eriväljaõppe saanud relvastatud meeskonna poolt (piraadiohtlikes piirkondades)

laevakaitsja
[nimisõna, substantiiv]
laevu piraadiohtlikes piirkondades turvava relvastatud meeskonna liige

laevakapten
[nimisõna, substantiiv]
1. juhtiv ja vastutav isik laevas

2. inimene, kes on kõige kõrgem juht laevas või lennukis

laevakokk
[nimisõna, substantiiv]
laeval töötav kokk

laevakompanii
[nimisõna, substantiiv]
laevaliiklust korraldav (ühis)ettevõte

laevakompass
[nimisõna, substantiiv]
laevades kasutatav magnetkompass

laevakontor
[nimisõna, substantiiv]
laevafirma, -kompanii vms asjaajamisasutus

laevakruvi
[nimisõna, substantiiv]
(laeval vm veesõidukil:) kruvipinnaliste labadega tiivik edasiliikumiseks vajaliku jõu tekitamiseks

laevaköis
[nimisõna, substantiiv]
jäme tugev köis hrl laeva kinnitamiseks kai külge

laevalagi
[nimisõna, substantiiv]
1. laevakeret kogu ulatuses kattev ülemine tekk

2. laeva ülemine tekk

laevalaine
[nimisõna, substantiiv]
liikuva laeva tekitatud laine

laevalgus
[nimisõna, substantiiv]
laevalgustist või -aknast tulev valgus

laevalgusti
[nimisõna, substantiiv]
1. lakke kinnitatav (rippuv) valgusti

2. valgusti, mis ripub laes

laevalgustus
[nimisõna, substantiiv]
laelamp või laeaken või nende kogum

laevaliiklus
[nimisõna, substantiiv]
laevade sihipärane liikumine merel vm veekogudel

laevaliin
[nimisõna, substantiiv]
veetee, mida mööda toimub korrapärane liiklus kahe või mitme koha vahel

laevamast
[nimisõna, substantiiv]
post purjelaeva taglase kinnitamiseks

laevamees
[nimisõna, substantiiv]
1. laeval, laevameeskonnas töötav inimene, hrl meremees

2. meremees

laevamehaanik
[nimisõna, substantiiv]
kõigi laeva seadmete ja süsteemide korrasoleku ning tõrgeteta töö eest hoolitsev laevapere liige

laevameister
[nimisõna, substantiiv]
endisaja puidust purjelaevade ehitamise asjatundja

laevamootor
[nimisõna, substantiiv]
laevale paigutatud mootor

laevamudel
[nimisõna, substantiiv]
mingi laeva vähendatud koopia

laevanael
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur kaalu- ja massiühik Põhja-Euroopas

laevandus
[nimisõna, substantiiv]
laevade kasutamine inimeste ja lasti veoks

laevandusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis korraldab reisijate või kauba vedu laevadega

laevandusfirma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis korraldab reisijate või kauba vedu laevadega

laevaoherdi
[nimisõna, substantiiv]
ussitaolise kehaga limune, kes uuristab keha eesosas oleva karbijäänusega käike puust laevadesse

laevaohvitser
[nimisõna, substantiiv]
mereväes teeniv ohvitser

laevapaberid
[nimisõna, substantiiv]
dokumendid laeva riikkondsuse, omandiõiguse, merekõlblikkuse, meeskonna, lasti vms kohta

laevapere
[nimisõna, substantiiv]
kapteni juhtimisel laeval töötavad inimesed, laeva meeskond

laevapilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet laevaga sõitmiseks

laevaplank
[nimisõna, substantiiv]
(kitsam) laud laevateki jaoks

laevapoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. õpipoiss laeval, nooruk, kelle ülesanne on täita meeskonnaliikmete korraldusi

2. õpipoiss laeval

laevaraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. (logiraamatu kohta)

2. (laevade registri kohta)

laevaregister
[nimisõna, substantiiv]
laevade ja teisaldatavate ujukite põhiandmeid sisaldav ametlik andmete kogum

laevaremont
[nimisõna, substantiiv]
laevade remontimine tegevusalana

laevaroll
[nimisõna, substantiiv]
1. laevapere liikmete ametlik nimekiri

2. laeva meeskonna nimestik

laevasild
[nimisõna, substantiiv]
laevalt kaile ulatuv allalastav trepp

laevastik
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl mingi riigi või organisatsiooni) laevade kogum

2. merejõudude suurim üksus

laevastiklane
[nimisõna, substantiiv]
[sõja]laevastikus teeniv isik

laevasõiduhooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mille vältel mingis piirkonnas laevasõit on võimalik

laevasõit
[nimisõna, substantiiv]
laevaga sõitmine või reisimine

laevatama
[tegusõna, verb]
laevaga sõitma või vedama

laevatamatu
[omadussõna, adjektiiv]
laevasõiduks kõlbmatu

laevatatav
[omadussõna, adjektiiv]
laevasõiduks kõlblik

laevatee
[nimisõna, substantiiv]
(tähistatud) ohutu laevasõidutee saarte, karide vms vahel

laevatehas
[nimisõna, substantiiv]
laevade ehitamise või remontimisega tegelev ettevõte

laevatekk
[nimisõna, substantiiv]
laevakeret kattev või selle sees asuv või suuremat tekiehitist korrusteks jagav rõhtne pind

laevatrapp
[nimisõna, substantiiv]
laevalt kaile ulatuv allalastav trepp

laevatrepp
[nimisõna, substantiiv]
laevalt kaile ulatuv allalastav trepp

laevatuled
[nimisõna, substantiiv]
laeva asukohta, liikumissuunda, tegevust või olukorda märkivad rahvusvaheliste eeskirjadega kindlaks määratud tuled, mis öösel või halva nähtavuse ajal peavad laeval põlema

laevatäis
[nimisõna, substantiiv]
laeva täitev hulk (ainet, kaupa või inimesi)

laevavaim
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis laeva kaitsev ja selle hukkumist ettekuulutav haldjas

laevavrakk
[nimisõna, substantiiv]
uppunud või muidu kõlbmatuks muutunud laeva kere

laevavõll
[nimisõna, substantiiv]
võll, mis annab pöörlemise laeva peamasinalt sõukruvile edasi

laevaõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
laevasõidul juhtunud õnnetus (nt laeva uppumine)

laevaühendus
[nimisõna, substantiiv]
(eri paiku ühendava laevaliikluse kohta)

laevaühing
[nimisõna, substantiiv]
laeva või laevu omav aktsionäride ühing

laevkalme
[nimisõna, substantiiv]
1. laevakujuliselt asetatud äärekividega kivikalme

2. laevakujuline kivikalme

laevkond
[nimisõna, substantiiv]
laevatäis (madruseid, mehi)

laevmatus
[nimisõna, substantiiv]
1. surnu matmine laevas

2. sellise haua sisu

laevnik
[nimisõna, substantiiv]
1. (väikese) laeva juht või omanik

2. laevamees, meresõitja

laevuke
[nimisõna, substantiiv]
(väike) laev

laevukene
[nimisõna, substantiiv]
(väike) laev

laevur
[nimisõna, substantiiv]
1. laevamees, laevnik

2. meremees, meresõitja

lafett
[nimisõna, substantiiv]
1. suurtüki vm raskete relvade alus

2. suurtükialus

laga
[nimisõna, substantiiv]
lahja vesine jook või toit

lagas
[määrsõna, adverb]
korratus olukorras, kehvas seisundis, must ja prahti täis vms

lagastama
[tegusõna, verb]
midagi hoolimatult, raiskavalt tarvitama, midagi rikkuma, hrl nii et sodi ja räpp järele jääb

Ühendtegusõnad: ära lagastamaära lagastama

lage
[omadussõna, adjektiiv]
laial alal vaadet või liikumist takistavate tõketeta, puudest vms vaba

lageala
[nimisõna, substantiiv]
1. puudeta või väheste puudega looduslik ala (nt raba, rannaniit)

2. metsamaa, kus on tehtud lageraiet

lagedal
[määrsõna, adverb]
1. lageda, päikesepaistele avatud koha peal, mitte varjus

2. nähtaval kohal

lagedale
[määrsõna, adverb]
nähtavale, esile

lagedapelgus
[nimisõna, substantiiv]
ärevushoona väljenduv hirm viibida avalikus, rahvarohkes kohas või olukorras, kust on raske kiiresti ja takistusteta ohutusse kohta (tavaliselt koju) pääseda

lagejää
[nimisõna, substantiiv]
lumevaba jää

lagelood
[nimisõna, substantiiv]
puudeta, harvade põõsastega paepealne ala

lagendik
[nimisõna, substantiiv]
looduslik lage, puudeta koht või lage (tasane) ala

lagendikupelgus
[nimisõna, substantiiv]
ärevushoona väljenduv hirm viibida avalikus, rahvarohkes kohas või olukorras, kust on raske kiiresti ja takistusteta ohutusse kohta (tavaliselt koju) pääseda

lageraba
[nimisõna, substantiiv]
puudeta raba

lageraie
[nimisõna, substantiiv]
metsa uuendusraie, kus puistu võetakse täielikult maha (välja arvatud seemnepuud ja veel mõned)

lagesoo
[nimisõna, substantiiv]
puudeta soo

lagi
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumi ülemine sisepind

2. vastav rõhttarind

3. toa ülemine osa, kuhu saab näiteks lambi riputada

lagin
[nimisõna, substantiiv]
üksteisele kiiresti järgnevate plaksuvate helide jada

laginal
[määrsõna, adverb]
1. (naermise kohta:) kõva häälega, suure hooga

2. (naermise kohta:) kõva häälega, lahtise suuga

lagipea
[nimisõna, substantiiv]
pea ülemine osa, mida piiravad otsmik, oimud ja kukal

lagipunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. Päikese vm taevakeha asend maapinna suhtes täisnurga all, vaatlejast lähtuva, gravitatsioonijõu suunas üles kulgeva püstjoone ja taevakaare ülemine lõikepunkt, nadiiri vastandkoht

2. seniit

lagisema
[tegusõna, verb]
kiireid plaksuvaid helisid kuuldavale tooma

lagistama
[tegusõna, verb]
1. kõva häälega, lahtise suuga naerma, naerulaginat tekitama

2. naeru

lagitaevas
[nimisõna, substantiiv]
taeva keskosa

lagitäpp
[nimisõna, substantiiv]
1. Päikese vm taevakeha asend maapinna suhtes täisnurga all, vaatlejast lähtuva, gravitatsioonijõu suunas üles kulgeva püstjoone ja taevakaare ülemine lõikepunkt, nadiiri vastandkoht

2. seniit

lagle
[nimisõna, substantiiv]
hanesarnane veelind

lagrits
[nimisõna, substantiiv]
magus aine, mida saadakse magusjuurena tuntud taime juurtest

lagrits
[nimisõna, substantiiv]
oravast väiksem punakaspruuni selja ning valge kõhupoole ja valgete käppadega näriline, Eestis üliharuldane

lagritsaekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
lagritsast saadud kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult

lagritsajuur
[nimisõna, substantiiv]
magusjuurena tuntud taime juur ravimi toorainena (droogina)

lagritsakomm
[nimisõna, substantiiv]
lagritsat sisaldav kompvek

lagritsapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
magusjuur

lagu
[nimisõna, substantiiv]
1. lagunemine

2. lagunenu

laguaine
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis tekib organismi elutalitluse tulemusena või tema surnud keha lagunemisel

2. aine, mis tekib mingi aine keemilisel lagunemisel

laguma
[tegusõna, verb]
lagunema

lagundama
[tegusõna, verb]
ainet algosadeks lahutama

lagunema
[tegusõna, verb]
(esemete, hoonete vms kohta:) oma terviklikkust, struktuuri, vormi kaotama, katki või koost lahti minema

Ühendtegusõnad: koost lagunema, koost lagunema, laiali lagunema, laiali lagunema, ära lagunemaära lagunema

lagunemisaste
[nimisõna, substantiiv]
(turba omadusi:) turba orgaanilise osa, taimejäänuste mineraliseerumise aste

lagunemisprodukt
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis tekib organismi elutalitluse tulemusena või tema surnud keha lagunemisel

2. aine, mis tekib mingi aine keemilisel lagunemisel

laguprodukt
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis tekib organismi elutalitluse tulemusena või tema surnud keha lagunemisel

2. aine, mis tekib mingi aine keemilisel lagunemisel

lagupuit
[nimisõna, substantiiv]
seisvad või mahalangenud surnud puud

lagusaadus
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis tekib organismi elutalitluse tulemusena või tema surnud keha lagunemisel

2. aine, mis tekib mingi aine keemilisel lagunemisel

laguun
[nimisõna, substantiiv]
madal laht maasääre ja maismaa vahel, mis on põhiveekogust maasäärega osaliselt või täielikult eraldatud

laguunisete
[nimisõna, substantiiv]
laguuni põhja või kaldavööndisse sadestunud sete

laguunrannik
[nimisõna, substantiiv]
rannik, kus lahed on avamerest maasäärtega eraldatud ja moodustavad laguunide ahelikke

lahang
[nimisõna, substantiiv]
1. surnukeha lahtilõikamine ja selle kudede, elundite uurimine surma põhjuste ning surmaga seotud asjaolude selgitamiseks

2. koolnu lahkamine

lahas
[nimisõna, substantiiv]
kipsist, plastist vm valmistatud vahend, mis luu- ja liigeseprobleemide korral hoiab liikuva kehaosa liikumatuna (nt luumurru korral takistab luuotste ja naaberliigeste liikumist)

lahastama
[tegusõna, verb]
1. (kaela, jäset vms) lahasesse panema, lahase abil liikumatusse asendisse fikseerima

2. lahasesse panema

lahe
[omadussõna, adjektiiv]
1. head tunnet tekitav, selline, kus on tore olla

2. tore

3. moodne

lahe
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus tee vm lahkneb, lahknemise koht

2. lahknemiskoht

lahedalt
[määrsõna, adverb]
(mahtumise, toimetuleku vm kohta:) nii, et ruumi, raha, aega vm piisab, jääb ülegi

lahedasti
[määrsõna, adverb]
(mahtumise, toimetuleku vm kohta:) nii, et ruumi, raha, aega vm piisab, jääb ülegi

lahend
[nimisõna, substantiiv]
mingi juhtumi, kohtuasja lahendamise tulemuseks olev otsus, määrus vms

lahendama
[tegusõna, verb]
1. tüliküsimuses, selle asjaoludes kokkuleppele, sobiva tulemuseni jõudma (või viima)

2. keerulises olukorras väljapääsu leidma

Ühendtegusõnad: ära lahendamaära lahendama

lahendamatu
[omadussõna, adjektiiv]
(probleemi, ülesande vms kohta:) selline, mida ei saa lahendada

lahendamatus
[nimisõna, substantiiv]
(probleemi, ülesande vms kohta:) lahendamata olek või lahendamise võimatus

lahendi
[nimisõna, substantiiv]
aparaat või seadis seadmeosade pinge kiireks vähendamiseks lühiajalise hästi juhtiva elektrilise ühenduse tekitamisega

lahenduma
[tegusõna, verb]
(probleemi, keerulise olukorra kohta:) sobiva tulemuseni jõudma, väljapääsu leidma, pingevabaks muutuma

lahendus
[nimisõna, substantiiv]
probleemi või keerulise olukorra selgitamisel saadav tulemus, selgus millegi kohta, väljapääs millestki

lahenduskäik
[nimisõna, substantiiv]
(probleemi või ülesandega seoses:) lahendamisprotsess või selle kirjeldus

lahenduslamp
[nimisõna, substantiiv]
elektrilamp, mis annab valgust gaasis või metalliaurus toimuva gaaslahenduse toimel (nt kaar-, ksenoonlamp)

lahendusvariant
[nimisõna, substantiiv]
(probleemi, ülesande vms kohta:) lahendusvõimalus

lahendusvõte
[nimisõna, substantiiv]
(teatud ülesandele omane) lahendusviis

lahenema
[tegusõna, verb]
(probleemi, keerulise olukorra kohta:) sobiva tulemuseni jõudma, väljapääsu leidma, pingevabaks muutuma

lahesopp
[nimisõna, substantiiv]
mere- või järvelahe sopistunud osa

lahesuu
[nimisõna, substantiiv]
merelaht, kuhu suubub jõgi

lahesuue
[nimisõna, substantiiv]
merelaht, kuhu suubub jõgi

lahi
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) lahtine koht, ava (nt vahelihases)

lahihambumus
[nimisõna, substantiiv]
1. hambumusanomaalia, kus kokkuhammustamisel ei teki kontakte ülemiste ja alumiste hammaste vahel

2. vale hambumus, kus kokkuhammustamisel ei teki kontakte ülemiste ja alumiste esihammaste vahel

lahin
[nimisõna, substantiiv]
hoogsa sadamise, voolamise või põlemise heli (ka tegevuse hoogsust rõhutavalt)

lahinal
[määrsõna, adverb]
suure hooga, rohkelt

lahing
[nimisõna, substantiiv]
1. relvakokkupõrge võitlevate poolte vägede vahel

2. relvadega võitlus sõjas

lahinglaskmine
[nimisõna, substantiiv]
laskeharjutuste sooritamine laskeväljal tingimustes, mis imiteerivad lahinguolukorda (nt kaitseväelaste väljaõppes)

lahingpaar
[nimisõna, substantiiv]
kahest sõjaväelasest koosnev ühendus, mis hõlbustab lahingülesannete täitmist

lahingugrupp
[nimisõna, substantiiv]
umbes 1500 mehest koosnev peamiselt Euroopa Liidu liikmesriikide relvajõududest moodustatud kriisikolletes tegutsev kiirreageerimisüksus, mis on suuteline kiiresti reageerima ning mis täidab humanitaar-, pääste- ja rahuvalveülesandeid

lahingujulgestus
[nimisõna, substantiiv]
abinõude kogum vastase ootamatu rünnaku vältimiseks

lahingukool
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutus, mis annab kutseharidust sõjalise juhtimise alal, koolitab allohvitsere ja ohvitsere

lahingukord
[nimisõna, substantiiv]
väeosa või -koondise paigutus ja valmidus lahingu pidamiseks

lahingukära
[nimisõna, substantiiv]
sõjaga, lahinguga kaasnev vali korrapäratute helide segu

lahingukäsk
[nimisõna, substantiiv]
ülema käsk, milles ta teeb alluvatele teatavaks lahinguülesande ning selle täitmise korra

lahingulaev
[nimisõna, substantiiv]
suur sõjalaev merelahingute pidamiseks ning tulelöökide andmiseks rannikul asuvatele sihtmärkidele

lahingulend
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki lend ülesande täitmiseks sõjalistes operatsioonides

lahingulennuk
[nimisõna, substantiiv]
sõjalennuk õhulahingute pidamiseks ning tulelöökide andmiseks maal või merel asuvatele sihtmärkidele

lahinguline
[omadussõna, adjektiiv]
lahingu(te)ga seotud, lahingu(te)sse puutuv

lahingulipp
[nimisõna, substantiiv]
lipp, mille all võitlejad lahingusse lähevad ja mida ta võitluses kaitsevad

lahingumaal
[nimisõna, substantiiv]
1. lahingut, mõnd sõjasündmust kujutav maal

2. vastav ajaloomaali haru

lahingumasin
[nimisõna, substantiiv]
soomusmasin, mis on valmistatud relvasüsteemi kandmiseks või isikkoosseisu transpordiks lahinguväljale

lahingumoon
[nimisõna, substantiiv]
lahinguks vajalik varustus (nt lõhkelaengud, pommid, torpeedod, käsigranaadid)

lahingumöll
[nimisõna, substantiiv]
äge relvastatud võitlus vastase vägedega

lahingupadrun
[nimisõna, substantiiv]
lahingutegevuses kasutatav padrun

lahingupaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus on toimunud (või on toimumas) lahing

lahingurelv
[nimisõna, substantiiv]
lahingutegevuses kasutatav relv

lahingurelvastus
[nimisõna, substantiiv]
lahinguks vajalik relvastus

lahinguristsed
[nimisõna, substantiiv]
esimene osavõtt lahingust

lahingurivi
[nimisõna, substantiiv]
1. rivi, milles liigutakse lahinguväljal

2. vägede paiknemine lahinguolukorras

lahingurivistu
[nimisõna, substantiiv]
vägede paiknemine lahinguolukorras

lahingustseen
[nimisõna, substantiiv]
filmis või lavastuses stseen, mis kujutab lahingut

lahingušokk
[nimisõna, substantiiv]
pidevate ägedate lahingute, lakkamatu kahuritule mõjul tekkinud psüühikahäire, sõduri reaktsioon ülepingele (sümptomiteks kontrollimatu värisemine, suutmatus tegutseda või rääkida, mälukaotus, pimedaks jäämine vms)

lahingutegevus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväe relvastatud võitlus vastase vägedega, (äge) sõdimine

lahingutehnika
[nimisõna, substantiiv]
relvad, lahingumasinad, seadmed vms vahendid, millega relvajõud on lahingutegevuseks varustatud

lahinguvalmidus
[nimisõna, substantiiv]
väeüksus(t)e seisund, mis võimaldab määratud ajal asuda lahinguülesannet täitma

lahinguvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
lahinguülesande täitmiseks või lahingus kasutamiseks valmis (väeüksuste, varustuse kohta)

lahinguväli
[nimisõna, substantiiv]
lahingu(te) toimumise paik

lahinguüksus
[nimisõna, substantiiv]
väeüksus lahinguks vm eriülesande täitmiseks

lahinguülesanne
[nimisõna, substantiiv]
väeüksusele, mõnikord ka üksikule sõjaväelasele või nende grupile kindlaks ajaks antud ülesanne saavutada lahingus teatud eesmärk

lahisema
[tegusõna, verb]
hoogsalt, suurel hulgal, lahinal sadama või voolama

lahistama
[tegusõna, verb]
hoogsalt nutma või sadama

lahits
[nimisõna, substantiiv]
suvel pruunikat värvi, talvel üleni valge vaid musta sabaotsaga väike saleda kehaga loom

lahja
[omadussõna, adjektiiv]
(looma, harvemini inimese kohta:) vähese lihaga luudel, halvas toitumuses, kõhn

lahjavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
mingi olulise omaduse poolest veidi vähene või puudulik

lahjendama
[tegusõna, verb]
(jooki, lahust, segu) kontsentratsioonilt nõrgemaks tegema, mingi aine lisamise arvel teise aine sisaldust vähendama

lahjendi
[nimisõna, substantiiv]
aine millegi lahjendamiseks

lahjendus
[nimisõna, substantiiv]
1. lahjendamine

2. (ainesegu või lahuse) kontsentratsioon

lahjenema
[tegusõna, verb]
(mingi aine või segu kohta:) kontsentratsioonilt nõrgemaks, lahjemaks minema

lahjuma
[tegusõna, verb]
1. lahjaks, kõhnaks jääma, kaalu kaotama

2. kõhnuma

lahjus
[nimisõna, substantiiv]
lahja-olek

lahjutama
[tegusõna, verb]
saledaks muutma, kaalust alla võtmiseks saleduskuuri tegema

lahk
[nimisõna, substantiiv]
(pikk kitsas) vahekoht juustes

lahkama
[tegusõna, verb]
surnukeha kudede ja elundite uurimiseks avama, lahangut sooritama

lahkamislaud
[nimisõna, substantiiv]
(metallist) erilaud, millel sooritatakse lahanguid

lahkarvamus
[nimisõna, substantiiv]
1. lahknev arvamus või seisukoht

2. sellest tulenev ebakõla

lahke
[omadussõna, adjektiiv]
1. (teiste vastu) sõbralik, heatahtlik ja abivalmis

2. oma osast teistele meelsasti andev

3. sõbralik ja teiste inimeste vastu hea

lahkekäeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma osast teistele meelsasti, ohtrasti andev

2. suuremeelsust, armastusväärsust üles näitav

lahkelt
[määrsõna, adverb]
1. sõbralikul viisil ja hea meelega

2. heldust üles näidates

lahkesti
[määrsõna, adverb]
1. sõbralikul viisil ja hea meelega

2. heldust üles näidates

lahkheli
[nimisõna, substantiiv]
eriarvamustest tulenev vastuolu või tüli

lahklehine
[omadussõna, adjektiiv]
(õiekatte kohta:) selline, mille lehed on üksteisest eraldi (nt tulikal)

lahkliha
[nimisõna, substantiiv]
pehme kude naisel häbeme ja päraku, mehel munandikoti ja päraku vahel

lahklüliti
[nimisõna, substantiiv]
kõrgepingelüliti ümberlülitusteks vooluvabas ahelas

lahkmeel
[nimisõna, substantiiv]
eriarvamusel olemine, üksmeele puudumine

lahknema
[tegusõna, verb]
1. (kaheks) hargnema, eri suundades kulgema või arenema

2. omavahel või teis(t)est erinema

3. lahku minema, hargnema

lahknevus
[nimisõna, substantiiv]
lahknemine, erinemine, mittevastavus

lahkrivi
[nimisõna, substantiiv]
rivi, milles liigutakse lahinguväljal (nt ahelik)

lahksooline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede, putukate kohta:) ainult isas- või ainult emassuguelundeid omav, ühe soo tunnustega

lahksoolisus
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel, loomadel:) eraldi isas- ja emasisendite olemasolu

lahksuguline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede, putukate kohta:) ainult isas- või ainult emassuguelundeid omav, ühe soo tunnustega

lahksugulisus
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel, loomadel:) eraldi isas- ja emasisendite olemasolu

lahktee
[nimisõna, substantiiv]
(tähtsa valiku, otsustamise kohta)

lahku
[määrsõna, adverb]
1. (üksteisest, kellestki või millestki) eemale või eraldiolevaks

2. eri kohtadesse, eemale

3. eraldi

4. eraldi

5. laiali

6. eri suunda

lahkukünd
[nimisõna, substantiiv]
künd, mida alustatakse põllusiilu äärtelt, nii et siilu keskele jääb vahevagu

lahkuma
[tegusõna, verb]
1. kuskilt, mingist kohast, kellegi juurest ära minema (ajutiselt või lõplikult)

2. mingist kohast või kellegi juurest ära minema

lahkumine
[nimisõna, substantiiv]
teatud kohast, positsioonist äraminek

lahkuminek
[nimisõna, substantiiv]
abielu lahutamine, püsisuhte lõpetamine

lahkuminev
[omadussõna, adjektiiv]
erisugune, erinev

lahkumisaeg
[nimisõna, substantiiv]
(hrl sõidukite kohta:) väljumise aeg

lahkumisavaldus
[nimisõna, substantiiv]
avaldus, millega taotletakse töökohalt, ametist vabastamist

lahkumisetendus
[nimisõna, substantiiv]
viimane etendus enne ärasõitu või lavalt lahkumist

lahkumishetk
[nimisõna, substantiiv]
lahkumise (nt ärasõidu, -mineku) aeg

lahkumishüvitis
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne hüvitis, mida teatud tingimustel makstakse (ettevõtte) juhile või juhtkonna liikmele töölepingu ennetähtaegsel lõpetamisel

lahkumiskompensatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne hüvitis, mida teatud tingimustel makstakse (ettevõtte) juhile või juhtkonna liikmele töölepingu ennetähtaegsel lõpetamisel

lahkumiskontsert
[nimisõna, substantiiv]
(laulja, koori vm) viimane kontsert enne ärasõitu või esinemiste lõpetamist

lahkumiskõne
[nimisõna, substantiiv]
ametist lahkuja kõne

lahkumismõte
[nimisõna, substantiiv]
kavatsus lõpetada töösuhet, millegagi tegelemist, mingis kollektiivis või kuskil osalemist vms

lahkumispalve
[nimisõna, substantiiv]
avaldus, millega taotletakse töökohalt, ametist vabastamist

lahkumispidu
[nimisõna, substantiiv]
ärasõidu või nt ametist lahkumise puhul korraldatav pidu

lahkumispäev
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskilt ära minemise, töösuhte lõpetamise vms päev

2. surmapäev

lahkumissõnad
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt lahkujale või lahkuja poolt teistele öeldavad sõnad

lahkumisvalu
[nimisõna, substantiiv]
lahkumisest (ka surmast) tingitud hingevalu

lahkumisõhtu
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lahkumispeo, ka lahkumiskontserti või -etenduse kohta)

lahkunu
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt ära läinud inimene

lahkus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõbralik, heatahtlik ja abivalmis hoiak teiste suhtes

2. valmidus heldelt ära anda oma osast

lahkusetu
[omadussõna, adjektiiv]
(teiste vastu) ebasõbralik, hoolimatu

lahkusk
[nimisõna, substantiiv]
usuliste erinevuste tõttu kujunenud, peavoolust lahknenud usutunnistuslik vool

lahkusuline
[nimisõna, substantiiv]
peavoolust lahknenud usulahku kuuluv, lahkusku inimene

lahkvoolukanalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kanalisatsioon, kus reo- ja sajuvesi juhitakse ära eri torustike kaudu

lahmakas
[nimisõna, substantiiv]
suur tükk või hulk

lahmama
[tegusõna, verb]
1. hoogsalt (või hoogudena) voolama või sadama

2. hooga liikudes paiskuma

lahmima
[tegusõna, verb]
korduvalt (umbropsu) lööma, (huupi) peksma

Ühendtegusõnad: sisse lahmimasisse lahmima

lahnarohi
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogudes ning soodes kasvav lühikese mugulataolise varre ja pikkade kitsaste teravatipuliste lehtede kimbuga eostaim

2. veetaim

laht
[nimisõna, substantiiv]
1. maismaasse lõikuv ookeani, mere või järve osa

2. mere, ookeani või järve osa, mis ulatub sügavalt maa sisse

lahter
[nimisõna, substantiiv]
1. joontega eraldatud osa tabelis, plangil vm, ka dokumendi, kuvari akna vms väli

2. alljaotus või rühm mingis liigituses

3. tabelis, plangil

lahterdama
[tegusõna, verb]
1. liikideks, rühmadeks (harva ka pinnaosadeks) jaotama

2. teatud rühma, kategooriasse paigutama

lahterduma
[tegusõna, verb]
teatud rühma, kategooriasse asetuma

lahti
[määrsõna, adverb]
1. avatud seisundisse või avatud seisundis

2. millestki katvast vaba või vabaks

3. nii, et sisse- ja väljapääs on vaba

4. nii, et saab sisse vaadata (ja midagi välja võtta)

lahtihüpe
[nimisõna, substantiiv]
korvpallimängu alustav hüppepall

lahtijutumärk
[nimisõna, substantiiv]
jutumärkide esikomponent (nt tsitaadi või otsekõne alguses)

lahtikäiv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on avatav, koost lahti võetav või suuremaks tehtav

lahtilaskmine
[nimisõna, substantiiv]
töötajaga töösuhte lõpetamine, hrl vallandamine

lahtilöök
[nimisõna, substantiiv]
1. löök, millega pall poolajal, lisaajal ja pärast värava löömist mängu pannakse (nt jalgpallis)

2. palli mängu panemiseks jalgpallis

lahtimale
[määrsõna, adverb]
rohkem lahti

lahtimäng
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) peatatud mängu jätkamine palli löögiga kohast, kus tehti viga

lahtine
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis on lahti või avatud

2. pealt või ümbert katmata

3. selline, mis võimaldab läbipääsu, lahti olev, avatud

4. avatud, katmata

5. aval

lahtiolek
[nimisõna, substantiiv]
(teenindava asutuse töötamise aja kohta)

lahtiolekuaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mil mingi asutus vms koht on asjaajamiseks vm tegevuseks avatud

lahtiriigistamine
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluvate ettevõtete, hoonete või muu vara erastamine või munitsipaliseerimine

lahtisekäeline
[omadussõna, adjektiiv]
helde

lahtiselt
[määrsõna, adverb]
avatult

lahtisilmi
[määrsõna, adverb]
nii, et silmad on avatud

lahtistama
[tegusõna, verb]
1. eritist vedeldama, selle (rohket) eraldumist soodustama

2. lahti tegema

lahtisti
[nimisõna, substantiiv]
lahtistav vahend, nt kõhu- või rögalahtisti

lahtisui
[määrsõna, adverb]
nii, et suu on lahti

lahtisulg
[nimisõna, substantiiv]
kahepoolse märgi ( ) vasak, esimene pool

lahtisus
[nimisõna, substantiiv]
lahti-olek

lahtitõmmatav
[omadussõna, adjektiiv]
(diivani, söögilaua vms kohta:) selline, mida saab vajaduse korral suuremaks (laiemaks või pikemaks) teha

lahtivõetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille saab osadeks eraldada

lahtiütlemine
[nimisõna, substantiiv]
loobumine, taganemine, keeldumine

lahtiütlus
[nimisõna, substantiiv]
tekst, mis lisatakse artiklile vm materjalile, et vältida võimalikke sekeldusi, väärtõlgendusi või -järeldusi, vastutust piirav klausel (nt Selle veebilehe kasutamine ja sirvimine toimub külastaja enda riisikol)

lahtkrae
[nimisõna, substantiiv]
lai lahtine krae naiste rahvapärases riietuses

lahttasku
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne vööle seotud tasku

lahtuma
[tegusõna, verb]
(lahtiselt) seistes värskust ja toimet kaotama (hrl toiduainete kohta)

Ühendtegusõnad: ära lahtumaära lahtuma

lahus
[nimisõna, substantiiv]
hrl vedel ühtlane segu, mille moodustavad põhikoostisosaks olev lahusti ja selles lahustunud aine(d)

lahus
[määrsõna, adverb]
1. (üksteisest, kellestki või millestki) eemal või eraldi

2. eri kohtades, eemal

3. eraldi

lahuskool
[nimisõna, substantiiv]
kool poiste ja tütarlaste eraldi õpetamiseks, kas poistekool või tütarlastekool

lahusolek
[nimisõna, substantiiv]
eemal või eraldi olemine

lahusolu
[nimisõna, substantiiv]
eemal või eraldi olemine

lahustaja
[nimisõna, substantiiv]
lahusti vm lahustav vahend

lahustama
[tegusõna, verb]
(tahkete ainete kohta:) vedelas aines vedeldama ja vedelate osakestena samasse ainesse hajutama, nii et tekib ühtlane vedel segu

Ühendtegusõnad: ära lahustamaära lahustama

lahusti
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis mingi teise ainega lahuse moodustamisel jääb selle põhikoostisosaks

lahustoitumine
[nimisõna, substantiiv]
toitumisviis, kus valgu-, rasva- ja süsivesikurikkaid toiduaineid tarvitatakse peamiselt eraldi

lahustuma
[tegusõna, verb]
(tahkete ainete kohta:) vedelas aines vedelduma ja sama ainega ühtlaselt segunema

Ühendtegusõnad: ära lahustumaära lahustuma

lahustumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei lahustu

lahustuvus
[nimisõna, substantiiv]
aine võime lahustuda, teiste ainetega lahuseid moodustada

lahustükk
[nimisõna, substantiiv]
eraldi paiknev maatükk

lahusus
[nimisõna, substantiiv]
(täielik) eraldatus, eraldi-olek

lahusvara
[nimisõna, substantiiv]
1. abikaasa vara, mida lahutuse korral ei jagata (nt isiklikud tarbeesemed, esemed, mis olid abikaasa omandis enne abiellumist)

2. abikaasa vara, mida lahutuse korral ei jagata

lahutaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes (parajasti) lahutab abielu

lahutama
[tegusõna, verb]
1. üksteisest või kellestki, millestki eraldama, lahku ajama või viima

2. (koostis)osadeks eraldama

3. lahku viima, üksteisest eraldama

Ühendtegusõnad: maha lahutama, maha lahutama, ära lahutamaära lahutama

lahutamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, keda või mida ei saa või on väga raske kellestki või millestki lahutada

2. kindlalt kokku- või ühtekuuluv

lahutamine
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatiline tehe:) antud arvu vähendamine teatava arvu võrra (nt 8 – 3), mille tulemus on vahe

lahutamismärk
[nimisõna, substantiiv]
lahutamise tehtemärk, hrl miinusmärk (–)

lahutamistehe
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatiline tehe:) antud arvu vähendamine teatava arvu võrra (nt 8 – 3), mille tulemus on vahe

lahutatav
[nimisõna, substantiiv]
1. (lahutamistehtes:) arv või avaldis, mida lahutatakse

2. arv või avaldis, mida lahutatakse

lahutatu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on abielu lahutanud

lahutatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (perekonnaseisu kohta:) mitte enam abielus, abielulahutuse läbi teinud

2. enam mitte abielus

lahuti
[nimisõna, substantiiv]
seade või detail, mis lahutab või eraldab aine koostisosi või fikseerib detaile, mis ei tohi omavahel kokku puutuda

lahutuma
[tegusõna, verb]
(abielu ametliku lõppemise kohta)

lahutumus
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) abielulahutuste suhteline sagedus mingis ajavahemikus

lahutus
[nimisõna, substantiiv]
1. abielu lõpetamine seadusega kehtestatud korras abielupoolte eluajal

2. abielu ametlik lõpp

lahutusavaldus
[nimisõna, substantiiv]
avaldus abielu lahutamiseks

lahutusmärk
[nimisõna, substantiiv]
miinusmärk liitmistehte märgina (–)

lahutuspaber
[nimisõna, substantiiv]
abielulahutuse tõend

lahutuspaberid
[nimisõna, substantiiv]
abielulahutuseks vajalikud dokumendid

lahutusprotsess
[nimisõna, substantiiv]
abielulahutuse uurimine ja arutamine kohtus

lahutustehe
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatiline tehe:) antud arvu vähendamine teatava arvu võrra (nt 8 – 3), mille tulemus on vahe

lahutusvõime
[nimisõna, substantiiv]
kuvari, printeri vm seadme omadus esitada kujutist suurema või väiksema täpsusega

lahvama
[tegusõna, verb]
(leegi, vihmasaju vms kohta:) suure hooga, äkitselt puhkema, kuskile paiskuma

lahvandus
[nimisõna, substantiiv]
jäävaba, kinnikülmumata ala jäätunud veekogul

lahvatama
[tegusõna, verb]
1. (mingi protsessi, tegevuse kohta:) äkitselt puhkema või (millekski) muutuma

2. kuskile paiskuma, hooga liikuma

3. järsult puhkema, plahvatama

lahvatus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl tule, kiirguse kohta:) äkiline, hooga puhkemine, kuskile paiskumine

lahvavesi
[nimisõna, substantiiv]
1. lahtine, jääta vesi (jäätunud alal)

2. lahtine vesi

lahve
[määrsõna, adverb]
rohkesti, piiramatult

lai
[omadussõna, adjektiiv]
1. ristsuunas, ühest küljest või servast teiseni suhteliselt suure ulatusega

2. selline, mille ühest küljest teise küljeni on pikk vahemaa

laiaekraaniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. laia ekraaniga

2. laiekraanil näidatav

laiahaardeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljut (põhjalikult) hõlmav, haardelt ulatuslik

2. palju suutev, laial alal tegutsev

3. laia haardega

4. ulatuslik

laiahäälne
[omadussõna, adjektiiv]
valjuhäälne

laiakäeline
[omadussõna, adjektiiv]
priiskav, liiga helde

laialdane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (maa-ala kohta:) suur ja lai, avar

2. suurel alal esinev, ulatuslik

laialeheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime kohta:) liigiomaselt laiade lehtedega

2. suhteliselt suurte lehtedega (nt pärn, kastan, pöök)

laialehine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime kohta:) liigiomaselt laiade lehtedega

2. suhteliselt suurte lehtedega (nt pärn, kastan, pöök)

laiali
[määrsõna, adverb]
1. üks ühes, teine teises kohas või üks ühte, teine teise kohta

2. ühest kohast laiemale alale või eri kohtadesse

3. ühest kohast eri kohtadesse

4. eri kohtades

laialiminek
[nimisõna, substantiiv]
mingi koosluse tegevuse lõpetamine

laialine
[omadussõna, adjektiiv]
laialdane

laialipillatult
[määrsõna, adverb]
(asumise kohta:) üksteisest kaugel või eemal, siin-seal, hajali

laialipillutus
[nimisõna, substantiiv]
eri kohtades paiknemine või asumine

laialisaatmine
[nimisõna, substantiiv]
mingi organisatsiooni, selle koosseisu või muu inimkoosluse töö või tegevuse lõpetamine

laialivalguv
[omadussõna, adjektiiv]
(millegi nähtava kohta:) hägusate, ebamääraste piirijoontega, hägus või hajus

laialt
[määrsõna, adverb]
1. suurel, laial alal

2. paljude inimeste hulgas

3. paljude inimeste seas, laial alal

laialtkülv
[nimisõna, substantiiv]
hajusalt üle pinna, laialt külvamine

laiama
[tegusõna, verb]
1. tähtsat tegelast mängima, uhkeldama, praalima

2. üleolevalt käituma, ülbitsema

3. hooplema, uhkeldama

laianinaline
[omadussõna, adjektiiv]
laia ninaga (hrl loomade, inimese, aga ka jalanõude kohta)

laiapindne
[omadussõna, adjektiiv]
paljusid eri seisukohti, osapooli hõlmav

laiapinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
paljusid eri seisukohti, osapooli hõlmav

laiapuusaline
[omadussõna, adjektiiv]
laiade puusadega

laiapõhjaline
[omadussõna, adjektiiv]
erinevaid liikumisi, erakondi, huvigruppe vms hõlmav

laiarealine
[omadussõna, adjektiiv]
laia reavahega (nt külviridade vahel)

laiaribaline
[omadussõna, adjektiiv]
(sidesüsteemi kohta:) laia sageduste vahemikku kasutava sagedusribaga seotud

laiarinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
laia rinnaga

laiarööpaline
[omadussõna, adjektiiv]
(rööbastee kohta:) laia rööpavahega

laiarööpmeline
[omadussõna, adjektiiv]
(rööbastee kohta:) laia rööpavahega

laiaservaline
[omadussõna, adjektiiv]
laia servaga (hrl peakatte kohta)

laiatarbekaup
[nimisõna, substantiiv]
kaup või toode, mida ostetakse tihti või mis on kättesaadav suurele hulgale inimestele

laiateraline
[omadussõna, adjektiiv]
laia lõikeservaga

laiatriibuline
[omadussõna, adjektiiv]
laiade triipudega

laiaulatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(määra rõhutavalt:) suure ulatusega, ulatuslik

laiavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
veidi (liiga) lai

laiavõraline
[omadussõna, adjektiiv]
laia (kahara) võraga

laiaõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
laiade, tugevate õlgadega

laiaõlgne
[omadussõna, adjektiiv]
laiade, tugevate õlgadega

laiaääreline
[omadussõna, adjektiiv]
laia servaga (hrl peakatte kohta)

laibakoer
[nimisõna, substantiiv]
politseikoer, kes on treenitud leidma surnukehasid

laibakott
[nimisõna, substantiiv]
kott laiba äraviimiseks kuriteo- või õnnetuspaigalt

laibalehk
[nimisõna, substantiiv]
lagunevast laibast tingitud hais

laibamatus
[nimisõna, substantiiv]
1. surnu matmine ilma põletamata

2. põletamata maetud surnu jäänused

laibameri
[nimisõna, substantiiv]
(väga suure hulga laipade kohta)

laibamürk
[nimisõna, substantiiv]
laiba roiskumisel tekkiv mürgine aine, roisubakterite elutegevuse laguaine

laibastuma
[tegusõna, verb]
1. surema

2. laibataoliseks muutuma

laid
[nimisõna, substantiiv]
väljakujunenud taimkattega väike meresaar

laid
[nimisõna, substantiiv]
rõivaks vm õmblustooteks vajalikus pikkuses tükk kangast (hrl selle kanga laiuses)

laiduväärne
[omadussõna, adjektiiv]
nurisemist, etteheiteid, laitmist pälviv

laiduväärt
[omadussõna, adjektiiv]
nurisemist, etteheiteid, laitmist pälviv

laiekraan
[nimisõna, substantiiv]
ekraan, mille laius on kõrgusega võrreldes suhteliselt suur (nt kinos, televiisoril, kuvaril)

laiekraanfilm
[nimisõna, substantiiv]
film laiekraanil näitamiseks

laiekraaniline
[nimisõna, substantiiv]
1. laia ekraaniga

2. laiekraanil näidatav

laiekraankino
[nimisõna, substantiiv]
kino, kus ekraani laius on kõrgusega võrreldes suhteliselt suur

laiekraanteler
[nimisõna, substantiiv]
teler, mille ekraani laius on kõrgusega võrreldes suhteliselt suur

laiemalt
[määrsõna, adverb]
1. üldisemalt, mitte (nii) kitsalt

2. kõigini või kaugemale ulatuvalt

laiend
[nimisõna, substantiiv]
laiem, laiendatud või laienenud koht (nt esemel, elundil)

laiendaja
[nimisõna, substantiiv]
ese, mis aitab midagi avaramaks, laiemaks teha

laiendajalihas
[nimisõna, substantiiv]
(teatud lihas)

laiendama
[tegusõna, verb]
1. laiuselt või pindalalt suuremaks tegema

2. laiemaks või suuremaks tegema

3. (ulatuselt) suurendama

laiendliitsõna
[nimisõna, substantiiv]
liitsõna, mille esiosa liigitab või täpsustab järelosaga tähistatavat mõistet (nt eliitkool, naisterätsep, kriitvalge)

laiendosa
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõna või sõnaühend, mis täpsustab või piiritleb fraasi või liitsõna tähendust, osa, mis on alistusseoses fraasi või liitsõna teise osaga (nt meest fraasis kaks meest, laste- liitsõnas lasteraamat)

laiendus
[nimisõna, substantiiv]
olemasolevale ehitisele (nt hoonele, sõiduteele) juurde ehitatud seda laiendav osa

laienema
[tegusõna, verb]
1. laiuselt või pindalalt suuremaks muutuma

2. arvult, hulgalt või ulatuse, haarde poolest suurenema

3. laiemaks, suuremaks muutuma

4. (ulatuselt) suurenema

5. laiuselt, ulatuselt suurenema

laienemisvolinik
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Komisjoni volinik, kes vastutab uute Euroopa Liidu kandidaatriikide vastavuse eest Euroopa Liidus kehtestatud nõudmistele

laienemus
[nimisõna, substantiiv]
laienemisest tekkinud seisund

laifilm
[nimisõna, substantiiv]
70 mm laiune filmilint

laiguline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on ümbrusest värvitooni poolest erinevaid laike

laigustama
[tegusõna, verb]
laiguliseks tegema

laiguti
[määrsõna, adverb]
1. laigukaupa, laikudena

2. laigukaupa

3. tükati, kohati

laigutine
[omadussõna, adjektiiv]
laiguti, laikudena esinev

laik
[nimisõna, substantiiv]
ümbrusest värvitooni vm poolest erinev väike ebakorrapärase kujuga pinnaosa

laik
[nimisõna, substantiiv]
märge tähenduses 'meeldib' suhtlusvõrgustikus Facebook vm

laika
[nimisõna, substantiiv]
1. keskmist kasvu, kikkis kõrvade ja rõngas sabaga jahikoer

2. koeratõug

laika
[nimisõna, substantiiv]
väga pehme ja elastne eriliselt töödeldud lamba- või kitsetallenahk (nt sõrmkinnaste ja voodrite valmistamiseks)

laikima
[tegusõna, verb]
(sotsiaalmeedias:) mingile postitusele, pildile, tekstile vm märget tegema, et avaldada oma poolehoidu, meeldimist või märkamist

laikpigmenditus
[nimisõna, substantiiv]
1. naha laigutine pigmendipuudus, mis tekib melaniini ebaühtlase jaotumise tõttu

2. naha laigutine pigmendipuudus

laikpõletik
[nimisõna, substantiiv]
teatud kaunviljade ja teiste kultuuride seenhaigus

laiksilm-delfiin
[nimisõna, substantiiv]
kõikides ookeanides (välja arvatud Arktika ja Antarktika vetes) elav delfiin, keda sageli peetakse delfinaariumides

laiksus
[nimisõna, substantiiv]
1. tunnuslike laikude esinemine mitmesuguste taimehaiguste puhul

2. taimehaigus

laiktõbi
[nimisõna, substantiiv]
(laiksusega iseloomustuvate taimehaiguste kohta)

laikõrv
[nimisõna, substantiiv]
nahkhiirlaste sugukonda kuuluv käsitiivaline, kelle kõige iseloomulikumaks tunnuseks on suured laiad kõrvad, mis on otsmikul kokku kasvanud

laikäpp
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera suurtes metsades elav kogukas pruuni karvkattega kiskja

2. suur metsloom, kellel on paks pruun karv

laim
[nimisõna, substantiiv]
1. vale või osaliselt väär väide, mida levitatakse, et kahjustada teise inimese või ettevõtte mainet

2. sellise väite levitamine

laim
[nimisõna, substantiiv]
1. laimipuu kollakasroheline sidrunitaoline vili

2. hapu roheline puuvili

laimama
[tegusõna, verb]
kellegi kohta valet, häbistavat väljamõeldist levitama

laimamine
[nimisõna, substantiiv]
vale või osaliselt väära väite levitamine, et kahjustada teise inimese või ettevõtte mainet

laimimahl
[nimisõna, substantiiv]
laimist pressitud mahl

laimipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav kollakasroheliste sidrunitaoliste, kuid mahlasemate viljadega igihaljas puu

laimiroheline
[omadussõna, adjektiiv]
laimi värvi (kollakas)roheline

laimujutt
[nimisõna, substantiiv]
valet, häbistavat väljamõeldist sisaldav jutt

laimukiri
[nimisõna, substantiiv]
laimav, häbistavat valet sisaldav kiri

laimunajas
[omadussõna, adjektiiv]
(taime osade kohta:) tömbi tipuga muna kujuline

laine
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl veekogu pinnal (kaarduva) vallina leviv kõrgema vee riba

2. lainetus

3. üks joontest mere pinnal, mis liigub kalda suunas

laineahi
[nimisõna, substantiiv]
1. mikrolainete abil kiiresti ja ühtlaselt (toitu) kuumutav elektriahi

2. elektriga ahi, mis teeb toidu väga kiiresti soojaks

laineala
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete piirkond, mis on piiritletud teatava lainepikkuse ning sagedusega

lainehari
[nimisõna, substantiiv]
veelaine ülemine, kõrgeim osa

lainel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
mingil kursil, mingi asjaga tegelemas, mingis meeleolus

lainelauasõit
[nimisõna, substantiiv]
lainetel lainelauaga liuglemine (ka spordialana)

lainelauasõitja
[nimisõna, substantiiv]
lainelauaga sõitja

lainelaud
[nimisõna, substantiiv]
lauakujuline veesõiduvahend, millel seistes saab lainetel liuelda ilma purje, aeru või mootori abita

lainelaudur
[nimisõna, substantiiv]
lainelauaga sõitja

lainele
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
mingile kursile, mingi asjaga tegelema, mingisse meeleollu

laineline
[omadussõna, adjektiiv]
(pinna, joone kohta:) korrapäraselt korduva edasi-tagasi kaarduva, lainet meenutava kuju või vormiga, mitte sile ega sirge

lainelüliti
[nimisõna, substantiiv]
lüliti teatud laineala lülitamiseks (nt raadiovastuvõtjal)

lainemeerik
[nimisõna, substantiiv]
mõõtevahend veelainete kõrguse, pikkuse, kiiruse ja perioodi mõõtmiseks

lainemurd
[nimisõna, substantiiv]
tugev lainetus (murdlained) kohas, kus veekogu läheb järsult madalamaks

lainemurdja
[nimisõna, substantiiv]
sadama veeala või laevateed kaitsev muul

lainemõõtur
[nimisõna, substantiiv]
mõõtevahend veelainete kõrguse, pikkuse, kiiruse ja perioodi mõõtmiseks

lainemägi
[nimisõna, substantiiv]
(väga kõrge laine kohta)

laineoptika
[nimisõna, substantiiv]
optika haru, mis käsitleb valgust elektromagnetkiirgusena, elektromagnetlaine levimisena

laineorg
[nimisõna, substantiiv]
kõrgete lainete vaheline koht

lainepapp
[nimisõna, substantiiv]
1. lainelise vahekihi ja sileda pinnaga kihiline papp (nt pakendiks)

2. lainelise pinnaga kahekihiline papp (rullmaterjal nt õrnemate esemete pakkimiseks ja käsitööks)

lainepikkus
[nimisõna, substantiiv]
kahe lähima laine ühes ja samas faasis oleva punkti vaheline kaugus (nt kahe lähima laineharja vahel)

laineplekk
[nimisõna, substantiiv]
laineliseks pressitud plekk

lainer
[nimisõna, substantiiv]
kindlate sihtkohtade vahel korrapärast ühendust pidav lennuk

lainer
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend joone tõmbamiseks silmalau äärde

laines
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
lainelises seisundis

lainesse
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
lainelisse seisundisse

lainestama
[tegusõna, verb]
1. pappi, metalli vm materjali laineliseks pressima, laineliselt voltima

2. laineliseks tegema

lainesõit
[nimisõna, substantiiv]
1. purjelaua, surfilaua vm vahendiga lainetel sõitmine

2. vastav spordiala

lainetama
[tegusõna, verb]
(vee liikumise kohta veekogus:) lainetena liikuma, lainetes olema

laineti
[määrsõna, adverb]
puhangutena, puhangute kaupa

lainetu
[omadussõna, adjektiiv]
(veekogu kohta:) laineteta

lainetus
[nimisõna, substantiiv]
vee liikumine lainetena, veekogu pinnal liikuvad lained

lainevall
[nimisõna, substantiiv]
suur kujult valli meenutav rulluv laine

lainevire
[nimisõna, substantiiv]
lainete tekitatud paralleelne liivavallike madalas vees liivarannal

lainevirvendus
[nimisõna, substantiiv]
1. veepinna kerge laineline või värisev liikumine

2. sellest tekkiv ebaühtlane helk

lainjas
[omadussõna, adjektiiv]
(pinna, joone kohta:) korrapäraselt korduva edasi-tagasi kaarduva, lainet meenutava kuju või vormiga, mitte sile ega sirge

lainurkobjektiiv
[nimisõna, substantiiv]
suure vaatenurgaga objektiiv, mis võimaldab pildistada lühikeselt vahemaalt, mahutades kaadrisse väga laia ala

laip
[nimisõna, substantiiv]
surnud inimese (või looma) keha

laipkaame
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt kahvatu

laipkahvatu
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt kahvatu

lairiba
[nimisõna, substantiiv]
1. sõltumatuteks kanaliteks jaotamist võimaldav piisavalt lai sagedusriba (nt väga kiire internetiühenduse jaoks)

2. sagedusriba, mida kasutatakse laia sageduste vahemikku nõudvateks rakendusteks (nt väga kiire internetiühenduse jaoks)

lairibaühendus
[nimisõna, substantiiv]
suurt andmeedastuskiirust võimaldav ühendus üldkasutatava elektroonilise side võrguga

laisaba
[nimisõna, substantiiv]
karakulli liik

laisaba-änn
[nimisõna, substantiiv]
üleni tumepruuni sulestikuga või pruunikasmusta ülapoole ning valge alapoole, rinna ja kaelusega röövlind

laisalt
[määrsõna, adverb]
1. laisana

2. loiult, aeglaselt

laisavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
laiskusele kalduv, veidi või üsna laisk (midagi tegema)

laisik
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk- ja Lõuna-Ameerika ürgmetsades puudel elav väga aeglane ahvitaoline loom

2. ahvitaoline loom

laisk
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kellele meeldib tegevuseta olla, kellel pole viitsimist pingutada või tööd teha (ka loomade kohta)

2. selline, kes ei taha töötada ega pingutada

laiskelajas
[nimisõna, substantiiv]
laisk inimene (või loom)

laiskkull
[nimisõna, substantiiv]
omapärase soriseva lauluga videviku- ja öölind

laisklema
[tegusõna, verb]
1. niisama olesklema, mitte midagi tegema

2. mitte tööd tegema

laiskliisu
[nimisõna, substantiiv]
(nõudekuivatusresti kohta)

laiskloom
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk- ja Lõuna-Ameerika ürgmetsades puudel elav väga aeglane ahvitaoline loom

2. ahvitaoline loom

laiskur
[nimisõna, substantiiv]
laisk inimene (või loom)

laiskvorst
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

laissez-faire
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte, et riigivõim peab majanduselusl või muul sündmusel laskma kujuneda segamatult, nii nagu ta iseenesest areneb

lait
[nimisõna, substantiiv]
laitmine

laitma
[tegusõna, verb]
kellegi või millegi suhtes pahameelt, rahulolematust avaldama, etteheiteid tegema

Ühendtegusõnad: maha laitmamaha laitma

laitmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, et pole midagi ette heita, igati veatu, täiesti hea või korralik

laitsism
[nimisõna, substantiiv]
poliitiline suund, mis taotleb vabadust mittemaistest autoriteetidest ja religiooni tõrjumist avalikust elust eraellu

laitus
[nimisõna, substantiiv]
halvustav, laitev hinnang või etteheide

laitvalt
[määrsõna, adverb]
rahulolematust, pahameelt, mittenõusolekut väljendavalt

laiuke
[nimisõna, substantiiv]
väike laid, tilluke meresaar

laiukene
[nimisõna, substantiiv]
väike laid, tilluke meresaar

laiuma
[tegusõna, verb]
laiana, avarana kaugele või kaugusse ulatuma

laiune
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatava laiusega

2. teatud laiusega

laiupidi
[määrsõna, adverb]
laiuse, läbimõõdu või ristsihi suunas

laius
[nimisõna, substantiiv]
1. (suurim) ulatus rõhtsuunas (mõõtmena pikkuse või kõrguse, sügavusega ristsuunas)

2. see, kui lai mingi asi on

3. mingi kujundi lühema külje pikkus

laiuskraad
[nimisõna, substantiiv]
kaugus ekvaatorist lõuna või põhja suunas kraadides mõõdetuna

laiuss
[nimisõna, substantiiv]
1. sooleparasiit, kes võib kasvada kuni 12 meetri pikkuseks

2. paeluss

laiusstõbi
[nimisõna, substantiiv]
laiussi põhjustatud usstõbi inimesel või loomal

laiutama
[tegusõna, verb]
suurt laia (ka vajalikust või normaalsest suuremat) ruumi või ala enda alla võtma

laiuti
[määrsõna, adverb]
laiuse, läbimõõdu või ristsihi suunas

laiv
[nimisõna, substantiiv]
publiku ees toimuv esinemine

laivõrk
[nimisõna, substantiiv]
arvutivõrk, mis ühendab üksteisest füüsiliselt kaugel (hrl üle 1 km) asuvaid arvuteid ning mida kasutatakse kohtvõrkude omavaheliseks ühendamiseks

laja
[nimisõna, substantiiv]
kestev kõlavate helide kaja

lajama
[tegusõna, verb]
kestvalt tugevalt kõlama või kajama

lajatama
[tegusõna, verb]
1. korraks lühidalt ja valjusti kõlama

2. sellist heli tekitades lööma, kukkuma vms

lajatus
[nimisõna, substantiiv]
tugev lajatav, kajav heli, mis tekib nt millegagi löömisel või püssist laskmisel

lakajõhv
[nimisõna, substantiiv]
pikk tugev laka karv (hobusel, eeslil)

lakaluuk
[nimisõna, substantiiv]
luuk, mille kaudu pääseb lauda vm hoone lakka

lakapealne
[nimisõna, substantiiv]
1. elamu, lauda, aida vm hoone lae ja katuse vaheline ruum

2. katusealune tühemik

lakard
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

lakatama
[tegusõna, verb]
laksuma, laksudes lehvima

lake
[nimisõna, substantiiv]
lahja vesine jook või toit

lakeerima
[tegusõna, verb]
elunähtusi vm tegelikust ilusamana, paremana esitama või kujutama, sellisena paista laskma

lakei
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) livrees teener

lakeilik
[omadussõna, adjektiiv]
orjameelselt käsku täitev, kellegi ees lömitav, lakeile iseloomulik

lakekauss
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

lakekrants
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

lakibensiin
[nimisõna, substantiiv]
naftast ja bensiinist saadud lahus, mida kasutatakse lakkide, õli- ja alküüdvärvide vedeldamiseks ning erinevate pindade puhastamiseks

lakieemaldaja
[nimisõna, substantiiv]
vedelik (küüntelt) laki eemaldamiseks

lakieemaldi
[nimisõna, substantiiv]
vedelik (küüntelt) laki eemaldamiseks

lakine
[omadussõna, adjektiiv]
lakiga kaetud või määrdunud

lakitud
[omadussõna, adjektiiv]
lakiga kaetud

lakk
[nimisõna, substantiiv]
1. jõhvid vm pikemad karmimad karvad hobuse (ja mõnede teiste loomade) kaela ülaosal

2. karvad hobuse kaelal

lakk
[nimisõna, substantiiv]
1. elamu, lauda, aida vm hoone lae ja katuse vaheline ruum

2. katusealune tühemik

lakk
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivades tugevat kelmet moodustav vedelik mitmesuguste pindade kaunistamiseks või kaitsmiseks

2. vedelik, mis moodustab kuivades kõva kihi ja kaitseb või kaunistab pinda

lakk
[nimisõna, substantiiv]
Dagestanis elava rahva liige

lakkama
[tegusõna, verb]
(millegi toimimise, toimumise, töötamise kohta:) lõppema või katkema

lakkamata
[määrsõna, adverb]
pidevalt, nii, et vahet, katkestust sisse ei tule

lakkamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. pidevalt kestev, mitte vähenev, katkev või lõppev

2. selline, mis ei lakka

lakkehistöö
[nimisõna, substantiiv]
mitmesugusest materjalist esemete (nt nõude, laegaste, mööbli) kunstipärane katmine spetsiaalse lakiga

lakkekauss
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

lakkekrants
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ülemäära tarvitab alkohoolseid jooke, on alkoholist sõltuvuses

2. inimene, kes joob liiga palju alkoholi ja on sellest sõltuvuses

3. joomar

lakkhunt
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerika pampas elav pika koonu ja pikkade kõrvade ning jalgadega koeralaadne kiskja

2. Lõuna-Ameerika pampas elav koeralaadne kiskja

lakkima
[tegusõna, verb]
1. mingit pinda lakiga katma (nt küüsi, mööblit, põrandat)

2. lakiga katma

Ühendtegusõnad: üle lakkimaüle lakkima

lakkisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
lakki sisaldav kiht, mis takistab soojuse, elektri, vee vm läbitungimist

lakk-king
[nimisõna, substantiiv]
lakknahast king

lakklammas
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Aafrika mägialade sõraline, kelle kaela alaosas ripuvad pikad karvad

lakkmaal
[nimisõna, substantiiv]
puust, papjeemašeest vm materjalist esemete kunstipärane katmine lakiga

lakknahk
[nimisõna, substantiiv]
kõrgläikega kroomnahk (nt jalatsite ja käekottide valmistamiseks)

lakkpitser
[nimisõna, substantiiv]
kirjalakisse vajutatud pitser

lakkuma
[tegusõna, verb]
1. (hrl looma kohta:) keelega limpsides vett või vedelat toitu suhu ammutama

2. keelega üle libistama, keelega (mingit pinda) limpsima

lakkvaabik
[nimisõna, substantiiv]
surnud lehtpuude tüvedel kasvav läikiva punaka kübaraga seen, Ida meditsiinis hinnatud raviseen, Eestis harv

lakkvärv
[nimisõna, substantiiv]
värvainet ja lakki sisaldav värv, mida kasutatakse läbipaistva või emailja pinna saamiseks puidul, metallil, nahal

lakmus
[nimisõna, substantiiv]
lakmussamblikust saadav värvaine, mida kasutatakse aine happesuse mõõdikuna

lakmuspaber
[nimisõna, substantiiv]
vedelikes happe või leelise määramiseks kasutatav lakmuslahusega immutatud paber

lakmussamblik
[nimisõna, substantiiv]
lõunamerede kaljustel rannikutel kasvav samblik, millest saadakse lakmust

lakmustest
[nimisõna, substantiiv]
(midagi näitava, tõestava asjaolu, tegevuse vms kohta)

lakoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. kivimikihtide vahele tunginud magma jahtumisel tekkinud seenetaoline kivimkeha

2. tardkivimilasund

lakonism
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkusurutud, hrl lihtne ja selge väljendusviis

2. kokkusurutud, tabav väljendusviis

lakooniline
[omadussõna, adjektiiv]
väheste sõnadega väljendatud

laks
[nimisõna, substantiiv]
1. heledalt kõlav löök

2. sellega kaasnev heli

3. hele löök

laks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi heledalt kõlava löögi heli

2. ühekorraga, äkki

laksak
[nimisõna, substantiiv]
laks, hoop, löök

laksakas
[nimisõna, substantiiv]
1. heledalt kõlav löök

2. sellega kaasnev heli

3. hele löök

laksama
[tegusõna, verb]
1. kerget lööki andma, (kõlavalt) lööma

2. plaksti lööma

Ühendtegusõnad: ära laksamaära laksama

laksatama
[tegusõna, verb]
1. korra (kuskile vastu) lööma

2. sellest (heledalt) kõlama

laksatiiv
[nimisõna, substantiiv]
aine või ravim, mis kõhukinnisuse korral soodustab soolte tühjendamist

laksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoobiga, löögiga kaasnev heli

2. laks

laksima
[tegusõna, verb]
(käega) korduvalt lööma, peksma

laksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi heledalt kõlava löögi heli

2. ühekorraga, äkki

laksuma
[tegusõna, verb]
1. korduvalt (millegi vastu) lööma

2. sellest heledalt kõlama

laksutama
[tegusõna, verb]
(löökidega, järskude liigutustega) kõlavaid helisid tekitama

laksutus
[nimisõna, substantiiv]
(ööbiku, harvem muu linnu laulu kohta)

laktaas
[nimisõna, substantiiv]
1. peensoole limaskestas leiduv ensüüm, mis lõhustab piimasuhkrut ehk laktoosi

2. ensüüm

laktaat
[nimisõna, substantiiv]
1. pingutuse korral lihastes tekkiv hape

2. hapupiimatooteis sisalduv sool või ester

laktatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. piima eritamine piimanäärmeist

2. piimanõristus

laktatsioonikõver
[nimisõna, substantiiv]
piimatoodangu taset iseloomustav graafiline kõver

laktatsiooniperiood
[nimisõna, substantiiv]
loomadel piimanäärmete talitluse aeg (nt lehmadel)

laktitool
[nimisõna, substantiiv]
piimavadakust saadud väga magus magusaine, mida kasutatakse kondiitritoodetes, eriti šokolaadis, aga ka jäätises

laktobatsill
[nimisõna, substantiiv]
1. piimhapet tekitav ning piima hapnemist põhjustav tervislik bakter, mida piimatööstuses lisatakse jogurtitele vm hapupiimatoodetele

2. tervislik bakter

laktodensimeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega mõõdetakse piima tihedust ja seega veesisaldust

laktomeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega mõõdetakse piima tihedust ja seega veesisaldust

laktoos
[nimisõna, substantiiv]
imetajate piimas sisalduv magus aine

laktoosik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle organism ei talu piimasuhkrut, laktoositalumatusega inimene

laktoositalumatus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimorganismi võimetus lagundada piimasuhkrut ehk laktoosi, mistõttu rõõsa piima tarvitamisel tekivad seedehäired

2. inimorganismi võimetus lagundada laktoosi, mistõttu rõõsa piima tarvitamisel tekivad seedehäired

laktoosivaba
[omadussõna, adjektiiv]
(piimatoodete kohta:) selline, mis ei sisalda laktoosi

lakto-ovovegetaarlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ning piima- ja munatooteid

laktovegetaarlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ja piimasaaduseid

laktovegetaarlus
[nimisõna, substantiiv]
(inimeste kohta:) ainult või põhiliselt taimset päritolu toidust ja piimasaadustest toitumine

lakukivi
[nimisõna, substantiiv]
1. loomadele lakkumiseks antav (puhastamata) kivisoola tükk

2. lakukivi

lakunaarne
[omadussõna, adjektiiv]
mingi elundi pindmise süvendi või lohuga seotud

lakusool
[nimisõna, substantiiv]
loomadele lakkumiseks antav (puhastamata) kivisool

lakutama
[tegusõna, verb]
loomale jooki või vedelat toitu lakkuda andma

lakutud
[omadussõna, adjektiiv]
sileda, mukitud välimusega, (ülemäära) klanitud olemisega

lakutõbi
[nimisõna, substantiiv]
mäletsejate jt loomade peamiselt koobaltipuudusest tingitud ainevahetushaigus, mis tekib loomadel vähese toiteväärtusega sooheina söömisel

lakuun
[nimisõna, substantiiv]
lünk, tühik (nt raamatus, arhiivis)

lalin
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaselge, pudikeelne kõne

2. seosetu, segane, sisutu jutt

3. kaeblemine, halisemine

lalisema
[tegusõna, verb]
(imiku kõne kohta:) häälikukombinatsioone ning silpe moodustades häälitsema

lall
[nimisõna, substantiiv]
1. jalg

2. jalg

lallu
1. jalg

2. jalg

lamaasend
[nimisõna, substantiiv]
1. lamamisasend

2. (spordis:) laskeasend, kus tulistatakse lamades

lamaism
[nimisõna, substantiiv]
1. Tiibeti budismi vanapärane nimetus Läänes

2. Tiibeti budism

lamaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes lamab

lamakas
[nimisõna, substantiiv]
kamakas

lamakil
[määrsõna, adverb]
(pooleldi) lamavas asendis

lamakile
[määrsõna, adverb]
(pooleldi) lamavasse asendisse

lamam
[nimisõna, substantiiv]
(maakoore kivimikihtide omavahelise asendi kirjeldamisel:) iga alumine kiht selle peal oleva suhtes

lamama
[tegusõna, verb]
1. (inimese või looma kohta:) pikali olema

2. inimeste ja loomade kohta: sellises asendis olema, kus kogu keha toetub mingile pinnale, pikali olema

lamamisase
[nimisõna, substantiiv]
(madal) diivan vm ase lamamiseks

lamamisasend
[nimisõna, substantiiv]
pikali olemise asend

lamamisdiivan
[nimisõna, substantiiv]
lamamiseks mõeldud väike (seljatoeta) diivan

lamamistool
[nimisõna, substantiiv]
(lamamiseks või poollamaskil istumiseks)

lamandama
[tegusõna, verb]
1. (hrl taimi) püstisest asendist maha vajuma panema

2. maha muljuma

lamanduma
[tegusõna, verb]
(hrl taimede kohta:) püstisest asendist maha vajuma

lamandumiskindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede kohta:) selline, mis vihma ja tuule käes ei lamandu, tugeva varre või kõrrega

2. selline, mis ei lamandu

lamandumiskindlus
[nimisõna, substantiiv]
1. taime pärilik võime mitte lamanduda vihma ja tuule käes

2. taime võime mitte lamanduda

lamang
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl treenides:) lamav asend

2. (võimlemises:) asend, kus keha on toetuspinna suhtes alla 45° nurgaga

lamantiin
[nimisõna, substantiiv]
1. hüljest meenutav suur ja kohmakas veeloom Lõuna-Ameerika ja Aafrika merelahtedes ning jõgedes

2. veeimetaja

lamapuit
[nimisõna, substantiiv]
mahalangenud surnud puud

lamarkism
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsuse loodusteadlase Jean-Baptiste de Lamarcki seisukohtadele tuginev evolutsiooniteooria, mis välistab loodusliku valiku osa evolutsioonis

2. Lamarcki evolutsiooniõpetus

lamaskelema
[tegusõna, verb]
laisalt, mõnuledes pikutama või vedelema

lamaskil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(pooleldi) lamavas asendis

lamaskile
[määrsõna, adverb]
(pooleldi) lamavasse asendisse

lamasklema
[tegusõna, verb]
laisalt, mõnuledes pikutama või vedelema

la-mažoor
[nimisõna, substantiiv]
mažoorhelistik, mille esimene aste on la

lamatis
[nimisõna, substantiiv]
naha ja pehmete kudede kahjustus (krooniline haav), mis tekib nt pikaajalisest lamamisest

lamats
[nimisõna, substantiiv]
lamamis-, lebamisase

lamavoi
[nimisõna, substantiiv]
vanker, mida kasutatakse kauba vm kraami vedamiseks

lamba-aasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab kitse ehk lamba märk

lambaaed
[nimisõna, substantiiv]
aedik või koppel lammastele

lamba-aruhein
[nimisõna, substantiiv]
väheviljakatel aladel ja lambakarjamaadel väikeste tihedate puhmastena kasvav kitsaste lehtedega rohttaim

lambada
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerika päritolu 1990. aastate moetants

lambafarm
[nimisõna, substantiiv]
lambakasvatusega tegelev tootmisüksus

lambahall
[nimisõna, substantiiv]
valge ja looduslikult musta villa segamisel saadud värvus

lambahein
[nimisõna, substantiiv]
lammastele söödaks mõeldud hein

lambahänilane
[nimisõna, substantiiv]
1. linavästrikku meenutav sale kollakas lind

2. linavästrikku meenutav lind

lambajutt
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt rumala jutu kohta)

lambajuust
[nimisõna, substantiiv]
lambapiimast valmistatud juust

lambakari
[nimisõna, substantiiv]
kari lambaid

lambakarjamaa
[nimisõna, substantiiv]
lammaste karjatamiseks mõeldud karjamaa

lambakarjane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes karjatab lambaid

lambakarjus
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes karjatab lambaid

lambakasukas
[nimisõna, substantiiv]
lambanahkne kasukas

lambakasvataja
[nimisõna, substantiiv]
(eriharidusega) inimene, kes kasvatab ja hooldab lambaid

lambakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
lammaste pidamine villa, liha ja nahkade saamiseks, seda hõlmav loomakasvatusharu

lambake
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt, haletsevalt lambatalle või lamba kohta)

lambakeel
[nimisõna, substantiiv]
mõne kitsa keelja lehega taime, nt süstlehise teelehe, maikellukese rahvapärane nimetus

lambakene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt, haletsevalt lambatalle või lamba kohta)

lambakints
[nimisõna, substantiiv]
lamba jala ülemine osa (hrl toiduna)

lambakoer
[nimisõna, substantiiv]
tugev koer, keda on kasutatud peamiselt karja ja kodu kaitsmisel ning kes välimuselt meenutab hunti

lambakäärid
[nimisõna, substantiiv]
kääridetaoline tööriist lammaste pügamiseks

lambaliha
[nimisõna, substantiiv]
lambalt saadud liha toiduna

lambalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lammast meenutav, lambale iseloomulik

2. (inimese kohta:) alandlik, arg või rumal

lambalääts
[nimisõna, substantiiv]
Aasias ja Vahemere maades kasvatatav maitse- ja ravimtaim, mille seemneid kasutatakse rohkelt Iraani ja India köögis

lambamust
[omadussõna, adjektiiv]
musta lambavilla värvi, mustast lambavillast tehtud

lambanahk
[nimisõna, substantiiv]
lambalt saadud (karus)nahk

lambanina
[nimisõna, substantiiv]
piklikkoonilise kujuga valkjaskollane sügisõun

lambanisa
[nimisõna, substantiiv]
põldosja kollane või pruun kevadvõsu

lambapabul
[nimisõna, substantiiv]
lamba väljaheitetükike

lambapada
[nimisõna, substantiiv]
pajaroog lambalihast

lambapea
[nimisõna, substantiiv]
1. paaris mängitav kaardimäng neljale

2. üks paaris mängitav kaardimäng neljale

lambapiim
[nimisõna, substantiiv]
lambalt saadav piim toiduainena

lambapiimajuust
[nimisõna, substantiiv]
lambapiimast valmistatud juust

lambapraad
[nimisõna, substantiiv]
lambalihast praad

lambapruun
[nimisõna, substantiiv]
looduslikult pruuni lambavilla värvus

lambapuravik
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspruuni kuni punakaskollase paksult limase kübaraga söögiseen

lambapähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivadel niitudel, metsaservadel ning teede ääres kasvav valgete õitega rohttaim, harilik kivirik

2. harilik kivirik

lambapügamine
[nimisõna, substantiiv]
lammastelt villa mahalõikamine

lambarasv
[nimisõna, substantiiv]
lamba organitest pärinev rasv

lambarauad
[nimisõna, substantiiv]
kääridetaoline tööriist lammaste pügamiseks

lambasalat
[nimisõna, substantiiv]
piklike lehtede ja valgete kuni kahvatuvioletsete lehterjate õitega rohttaim, mida kasvatatakse ka salatitaimena

lambaseenik
[nimisõna, substantiiv]
nõmme- ja palumetsades kasvav valge mahedamaitseline seen

lambasihver
[nimisõna, substantiiv]
(naise, naissoost elukaaslase kohta)

lambatall
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvueas lammas

2. noor lammas

lambatatik
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspruuni kuni punakaskollase paksult limase kübaraga söögiseen

lambavalge
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka varjundiga valge, looduslik lambavilla valge

lambavill
[nimisõna, substantiiv]
lambalt saadav vill

lambavillane
[omadussõna, adjektiiv]
1. lambavillast

2. sellest valmistatud lõngast

lambda
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku 11. täht (Λ, λ ), ladina tähestikus l

2. kreeka täht

lambdaandur
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline seade hapnikusisalduse mõõtmiseks gaasides ja vedelikes

lambdatsism
[nimisõna, substantiiv]
kõnehäire, mille puhul valesti hääldatakse l-häälikut

lambert
[nimisõna, substantiiv]
heleduse mittesüsteemne mõõtühik

lambihari
[nimisõna, substantiiv]
kohev hari lambiklaasi puhastamiseks

lambiharjapuu
[nimisõna, substantiiv]
Austraaliast pärit igihaljas puu või põõsas, mille okste tipul olevad õisikud meenutavad pudeliharja

lambijalg
[nimisõna, substantiiv]
lambi alusosa, millele lamp toetub

lambikas
[omadussõna, adjektiiv]
suvaline, juhuslikult võetud või valitud

lambiklaas
[nimisõna, substantiiv]
põletusainega lambi leeki ümbritsev ja kaitsev silinderjas klaas

lambikuppel
[nimisõna, substantiiv]
valgust suunav ning mahendav kate elektrilambil

lambine
[omadussõna, adjektiiv]
suvaline

lambipalavik
[nimisõna, substantiiv]
esinemispalavik (eriti näitlejail jt publiku ees esinejail)

lambipesa
[nimisõna, substantiiv]
seadis elektrilambi paigaldamiseks ning vooluahelaga ühendamiseks

lambipirn
[nimisõna, substantiiv]
1. pirni- või torukujuline elektrivalguse allikas, mis hrl on kaetud või ümbritsetud kupliga

2. klaasist osa lambi sees, mis annab valgust

lambist
[määrsõna, adverb]
ilma (nähtava) põhjuseta, iseenesest, suvaliselt

lambitaht
[nimisõna, substantiiv]
(vedela põletusainega lambil)

lambituli
[nimisõna, substantiiv]
(hrl põletusainega lambi leegi ning valguse kohta)

lambivalge
[nimisõna, substantiiv]
lambi(tule) valgus

lambivalgus
[nimisõna, substantiiv]
lambi(tule) valgus

lambivari
[nimisõna, substantiiv]
valgust suunav ning mahendav (pehmest materjalist) kate elektrilambil

lambiõli
[nimisõna, substantiiv]
lampides põletusainena kasutatav petrooleum (või õli)

lamblia
[nimisõna, substantiiv]
1. ainurakne parasiit, kes tekitab inimestel soolenakkust

2. soolenugiline

lamblioos
[nimisõna, substantiiv]
1. ainurakse parasiidi lamblia (Giardia lamblia) tekitatud soolenakkus

2. parasitaarhaigus

lambrii
[nimisõna, substantiiv]
siseruumides seinte alaosa kattev paneel, mis on tehtud puust, marmorist, stukist vm materjalist

lambuke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt, haletsevalt lambatalle või lamba kohta)

lambukene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt, haletsevalt lambatalle või lamba kohta)

lambur
[nimisõna, substantiiv]
(eriharidusega) inimene, kes kasvatab ja hooldab lambaid

lamburikirjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. idülliline karjuseelu kujutav kirjandus 14.–18. sajandi Euroopas

2. pastoraalne kirjandus

lamburiluule
[nimisõna, substantiiv]
antiikaja lüroeepiline luule, mis kirjeldab karjaste elu idüllilise looduse rüpes

lame
[omadussõna, adjektiiv]
1. tasase pinnaga, kumeruseta, suuremate kõrgenditeta (või süvenditeta)

2. ühtlase, tasase pinnaga

3. lai ja madal

lamedakatuseline
[omadussõna, adjektiiv]
lameda katusega

lamedapõhjaline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl anuma või sõiduvahendi kohta:) lameda põhjaga

lamedavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
üsna tasase pinnaga, lameda poole kalduv

lamedus
[nimisõna, substantiiv]
lame-olek

lamee
[nimisõna, substantiiv]
ühelt poolt krobeline ja teiselt poolt läikiv, hrl metall-lõngaga läbi kootud riie peamiselt pidurõivaste tegemiseks

lameekraan
[nimisõna, substantiiv]
õhuke kumeruseta ekraan (nt arvuti või teleri vedelkristall- või plasmaekraan)

lameepiteel
[nimisõna, substantiiv]
lamedatest rakkudest koosnev epiteelkude

lamekaan
[nimisõna, substantiiv]
väike pruunikas kaan

lamekabi
[nimisõna, substantiiv]
(üks hobuse kabja haiguslikke seisundeid)

lamekatus
[nimisõna, substantiiv]
väga väikese, pea olematu kaldega katus

lamekude
[nimisõna, substantiiv]
kudumine edasi-tagasi ridades

lamekuvar
[nimisõna, substantiiv]
kerge ja õhuke kuvar (nt kaasaskantaval arvutil)

lameleib
[nimisõna, substantiiv]
lapik nisu- vm jahust leib (nt naan, pita)

lamell
[nimisõna, substantiiv]
õhuke liistak (tükk või moodustis)

lamellkardin
[nimisõna, substantiiv]
püstistest ribadest kardin

lamellrehv
[nimisõna, substantiiv]
rehv, mille muster sisaldab õhukesi liistakuid teepinnaga haardumise parandamiseks

lamemaalane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes usub, et maakera ei ole ümmargune, vaid lapik

lamendama
[tegusõna, verb]
lamedamaks tegema

lamenduma
[tegusõna, verb]
lamedamaks muutuma

lamenema
[tegusõna, verb]
lamedamaks muutuma

lament
[nimisõna, substantiiv]
1. lärm, (häda)kisa

2. mürgel

3. kära, lärm

lamentabile
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kaeblikult

lamentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
nutulaul, kaebelaul

lamenukk
[nimisõna, substantiiv]
animafilmi tegelast kujutav liikuvate osadega tasapinnaline (paberist välja lõigatud) nukk

lamenukkfilm
[nimisõna, substantiiv]
animafilm, mille tegelasi kujutavad lamenukud

lamenukufilm
[nimisõna, substantiiv]
animafilm, mille tegelasi kujutavad lamenukud

lamerihm
[nimisõna, substantiiv]
ristlõikelt lame ajamirihm

lameselgsus
[nimisõna, substantiiv]
normaalsest väiksemad selgrookõverdused või nende puudumine

lamesklema
[tegusõna, verb]
laisalt, mõnuledes pikutama või vedelema

lamestama
[tegusõna, verb]
lamedaks või lamedamaks vormima, tasapinnaliseks tegema

lamestuma
[tegusõna, verb]
(ühetaoliseks, igavaks muutudes) labastuma, madalamale tasemele langema

lametangid
[nimisõna, substantiiv]
lamedate mokkadega tangid peamiselt hoidmiseks, painutamiseks ja tõmbamiseks

lametrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükitehnika, mille puhul trükivormi trükkivad ja mittetrükkivad osad asetsevad suhteliselt ühel ja samal tasandil (nt ofsettrükk, litograafia ja fototüüpia)

lameussid
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond lamedaid, lehtjaid või paeljaid alamaid usse, kellest paljud on parasiidid

lamevirsik
[nimisõna, substantiiv]
Hiinast pärit lameda virsikupuu mahlane, õrna viljalihaga ja magusa maitsega lameda kujuga vili

lamik
[nimisõna, substantiiv]
lame tükk v tarind

laminaat
[nimisõna, substantiiv]
lamineeritud materjal või toode (nt laminaatplaat)

laminaatparkett
[nimisõna, substantiiv]
kihiline parkett, mille pealmine kiht on trükitud puidumustriga tehismaterjalist

laminaatpõrand
[nimisõna, substantiiv]
laminaatparketiga kaetud põrand

lamineerima
[tegusõna, verb]
materjalisse tugevdavaid kihte lisama, kaitsekihiga või turvakilega katma

la-minoor
[nimisõna, substantiiv]
1. minoorhelistik, mille esimene aste on la

2. helistik

lamisema
[tegusõna, verb]
tühja juttu rääkima, loba ajama, lobisema

lamm
[nimisõna, substantiiv]
1. suurvee poolt üleujutatav osa jõeorust

2. üleujutatav orupõhi

lammas
[nimisõna, substantiiv]
1. paksu karvase villkattega keskmise suurusega sõraline loom

2. sellest villa, liha (ja piima) saamiseks aretatud koduloom

3. loom, keda inimesed kasvatavad, et liha ja villa saada

lammijärv
[nimisõna, substantiiv]
järv tasases jõeorus

lammimets
[nimisõna, substantiiv]
jõeäärsetel üleujutusaladel kasvav laialehine mets

lammimuld
[nimisõna, substantiiv]
üleujutuse setete kuhjumisest kujunenud muld (siseveekogude tulvaveealadel)

lamminiit
[nimisõna, substantiiv]
1. suurvee ajal üleujutatav rohttaimedega ala jõeorus või järve kaldal

2. suurvee ajal üleujutatav ala

lammisete
[nimisõna, substantiiv]
suurvee poolt üleujutatavale alalesadestunud sete

lammisoo
[nimisõna, substantiiv]
üleujutusvete toimel tekkinud soo, mis on rikas mineraalsete mullaosakeste poolest

lammitilder
[nimisõna, substantiiv]
madalatel järvekallastel ja luhtadel pesitsev sihvakas pikajalgne lind

lammorg
[nimisõna, substantiiv]
laia tasase üleujutatava põhjaga jõeorg

lammuma
[tegusõna, verb]
katki minema, lagunema, purunema

lammutama
[tegusõna, verb]
1. (hoonet, rajatist, masinat) koost ära lahutama, (maha) lõhkuma

2. (ehitist või selle osi) lõhkuma

Ühendtegusõnad: lahti lammutama, lahti lammutama, laiali lammutama, laiali lammutama, maha lammutama, maha lammutama, ära lammutamaära lammutama

lammutus
[nimisõna, substantiiv]
lammutamine

lammutuskoda
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda, kus lammutatakse autosid ja kaubeldakse nende töökõlblike osadega

2. töökoda, kus lammutatakse autosid

lammutusluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba mingi ehitise lammutamiseks

lammutuspraht
[nimisõna, substantiiv]
ehitise lammutamisel tekkiv prügi

lammutusrobot
[nimisõna, substantiiv]
hoonete lammutamiseks kasutatav robot

lamoonekas
[nimisõna, substantiiv]
suur lame kivi (nt viskamiseks)

lamoor
[nimisõna, substantiiv]
(marjasenimelises kaardimängus:) peale trumbi tegemiseks vajaliku kuninga ja emanda veel samast mastist äss ning kümme

lamp
[nimisõna, substantiiv]
1. valgust andev tarbeese, mis hrl koosneb ühest või mitmest valgusallikast ja kuplist vm kattest

2. seade, mis annab valgust (ja mille sees on pirn)

3. valgustusvahend

lampaad
[nimisõna, substantiiv]
1. väike õlilamp pühakuju või -pildi ees

2. õlilamp ikooni ees

lampass
[nimisõna, substantiiv]
värvipael vormipükste küljeõmblusel

lampassid
[nimisõna, substantiiv]
laiad värvilised paelad peamiselt vormipükste väliskülje õmblusel või selline must pael frakipükstel

lampi
[määrsõna, adverb]
ilma (nähtava) põhjuseta, iseenesest, suvaliselt

lampima
[tegusõna, verb]
1. käima, vantsima, kõmpima

2. käima, vantsima

3. lonkima

lampioon
[nimisõna, substantiiv]
1. värviline paber- või klaaslatern (ilutulena)

2. värviline ilulatern

lampjalg
[nimisõna, substantiiv]
lameda võlviga pöid, mille korral kogu jalatalla sisepind on kokkupuutes toetuspinnaga

lampjalgne
[omadussõna, adjektiiv]
jalapöia lamenemisega, lampjalgadega

lampjalgsus
[nimisõna, substantiiv]
jalapöia rist- või pikivõlvi lamenemine

lampkast
[nimisõna, substantiiv]
maa sisse ehitatud mustusekast (reoveetorustikus)

lampkatus
[nimisõna, substantiiv]
lame katus

lamppöid
[nimisõna, substantiiv]
lameda võlviga pöid, mille korral kogu jalatalla sisepind on kokkupuutes toetuspinnaga

lamppöidsus
[nimisõna, substantiiv]
jalapöia rist- või pikivõlvi lamenemine

lampraadio
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) elektronlampidega raadiovastuvõtja

lampvastuvõtja
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) elektronlampidega raadiovastuvõtja

landesveer
[nimisõna, substantiiv]
aastail 1918–1919 Lätis tegutsenud peamiselt baltisakslastest moodustatud Saksa väekoondis, kes võitles peamiselt Venemaa enamlaste, aga Eesti Vabadussõja ajal ka Eesti vägede vastu

landgang
[nimisõna, substantiiv]
teisaldatav maabumissild laevalt kaile või kailt laevale minekuks

landoo
[nimisõna, substantiiv]
kahe vastastikuse istme ja allalastava kattega neljainimesetõld

landraat
[nimisõna, substantiiv]
1. Baltimaade rüütelkonna kõrgeima täidesaatva organi liige 17. sajandist kuni aastani 1917, Põhja-Eestis ka sellele eelnenud Maanõukogu liige

2. endisaja kõrge ametnik

landseer
[nimisõna, substantiiv]
suur pikakarvaline mustade laikudega valge koer, keda on kasutatud nt valve- ja seltsikoerana

landskneht
[nimisõna, substantiiv]
jalaväe palgasõdur Lääne-Euroopa riikides 15.–17. sajandil

lang
[nimisõna, substantiiv]
vee- või maapinna langus pikkusühiku kohta (avaldatakse hrl kümnendmurruna või promillides)

lang
[nimisõna, substantiiv]
sugulane abielu kaudu (eriti mehe ja naise vanemad vastastikku)

langatus
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-aluste õõnte kokkuvarisemine, maapinna sisselangemine

2. maakoore õõnte kokkuvarisemine

langatushäil
[nimisõna, substantiiv]
järsuveeruline tasase põhjaga lohk maapinnas, mis on tekkinud maa-aluste õõnte kokkuvarisemisel, maapinna sisselangemisel

langatusjärv
[nimisõna, substantiiv]
järv, mis on tekkinud kohta, kus maa-alused õõned on kokku varisenud, maapind sisse langenud

langatuslehter
[nimisõna, substantiiv]
kivimite varisemisest tekkinud lehterjas süvend karstialadel

langatusmaavärin
[nimisõna, substantiiv]
maa-aluste õõnte kokkuvarisemisel tekkiv maavärin

langatusorg
[nimisõna, substantiiv]
maa-aluste õõnte kokkuvarisemisel kujunenud org

langeallikas
[nimisõna, substantiiv]
surveta väljuva veega allikas

langema
[tegusõna, verb]
1. (oma raskuse mõjul) allapoole, maapinna poole liikuma

2. allapoole liikuma, kukkuma

Ühendtegusõnad: kokku langema, kokku langema, maha langema, maha langema, sisse langema, sisse langema, tagasi langema, tagasi langema, välja langema, välja langema, ära langema, ära langema, ühte langemaühte langema

langemisarv
[nimisõna, substantiiv]
arvuline näitaja, mida kasutatakse teravilja kvaliteedi mõõtmiseks, aeg sekundites, mis iseloomustab jahu ja vee segu kleepuvust, venivust

langemisnurk
[nimisõna, substantiiv]
langenud kiire ja pinna ristjoone vaheline nurk

langenu
[nimisõna, substantiiv]
sõjas, võitluses, lahingus surmasaanu

langetama
[tegusõna, verb]
1. otsusega seoses väljendab selle sooritust, ärategemist

2. otsuse kohta: tegema

langetamine
[nimisõna, substantiiv]
(arvulise suuruse kohta:) vähendamine

langett
[nimisõna, substantiiv]
1. keelekujuline praetud veisefileelõik

2. sellest tehtud praad

3. praad veisefileest

langetus
[nimisõna, substantiiv]
(arvulise suuruse kohta:) vähendamine

langetushark
[nimisõna, substantiiv]
tööriist, mida kasutatakse puude langetamisel puu langemissuuna juhtimiseks

langetusmasin
[nimisõna, substantiiv]
metsatöömasin, mis langetab, laasib ja järkab puu

langetussuund
[nimisõna, substantiiv]
suund, mis antakse puule tema langetamisel

langetussälk
[nimisõna, substantiiv]
enne mahasaagimist puu sisse raiutud või lõigatud väike kitsas süvend, mis määrab puu langemise suuna

langetustraktor
[nimisõna, substantiiv]
metsatöömasin, mis langetab, laasib ja järkab puu

langetõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille põhitunnuseks on perioodilised krambihood ja teadvusehäired

2. haigus

langetõbine
[nimisõna, substantiiv]
langetõbe põdev inimene

langetõvehoog
[nimisõna, substantiiv]
langetõvele omane krambihoog või teadvushäire

langevari
[nimisõna, substantiiv]
tugevast kergest riidest valmistatud vahend langeva keha kiiruse vähendamiseks õhutakistuse abil

langevarjuhüpe
[nimisõna, substantiiv]
hüpe langevarjuga (sportliku harrastusena, sõjalise ettevalmistuse ja tegevuse osana)

langevarjur
[nimisõna, substantiiv]
1. langevarjusportlane

2. langevarjuga hüpanud õhudessantväelane

langevarjusiid
[nimisõna, substantiiv]
naturaalsiidi jäätmeist valmistatud siid

langevarjusport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab langevarjuga hüppamise (nt täpsushüppamise, kujundhüppamise)

langevõre
[nimisõna, substantiiv]
väravat vm sissekäiku sulgev metallist võre, mis avaneb ja sulgub üles-alla liikudes

langobard
[nimisõna, substantiiv]
muistse idagermaani hõimu liige

langus
[nimisõna, substantiiv]
(veeseisu kohta:) alanemine, madalamale vajumine

langusaeg
[nimisõna, substantiiv]
tagasimineku, allakäigu aeg

langusmeeleolu
[nimisõna, substantiiv]
(olukorra kohta, kus aktsia- vm hinnad kukuvad)

langusmärk
[nimisõna, substantiiv]
märk, et miski liigub halvenemise, vähenemise poole

langusperiood
[nimisõna, substantiiv]
tagasimineku, madalseisu aeg (hrl majanduses)

langust
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemeres ja Inglise rannikul elunev suur sõrgadeta vähk, kelle liha peetakse delikatessiks

2. vähkide perekond

langustiin
[nimisõna, substantiiv]
suurt krevetti meenutav söödav vähk Atlandi ookeani kirdeosas ja Vahemere põhjaosas

langustrend
[nimisõna, substantiiv]
suundumus allapoole: millegi vähenemisele, kahanemisele vms

lank
[nimisõna, substantiiv]
puude langetamiseks või puudelt vaigu võtmiseks välja mõõdetud metsatükk

lanne
[nimisõna, substantiiv]
(põllumajandus)looma nimme, kehaosa, mis ühendab selga ja ristluupealset ehk laudjat

lanoliin
[nimisõna, substantiiv]
1. lambavillast eraldatud kollakas rasvataoline aine

2. puhastatud villarasv

lansseerima
[tegusõna, verb]
käiku laskma, avalikkuse ette tooma

lant
[nimisõna, substantiiv]
1. sööta jäljendav konksu(de)ga peibutis (nt metallist kalajäljend), mida heidetakse spinninguga, veetakse nööri otsas paadi järel, kasutatakse jääalusel kalapüügil vm

2. õngpüünis

3. noos, saak

lantaan
[nimisõna, substantiiv]
õhu toimel tumenev pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 57

lantanoid
[nimisõna, substantiiv]
omadustelt lantaani sarnane hrl pehme hõbevalge metall, haruldane muldmetall, üks 15-st keemilisest elemendist järjenumbriga 57–71 (nt erbium, luteetsium)

lantima
[tegusõna, verb]
(seks)partnerit otsima, kedagi (või midagi) kätte saada püüdma

lantsetjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult kitsas ja piklik, keskelt veidi jämenev, aheneva tipuga

lantsett
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kahepoolse teraga kirurginuga

2. kaheteraline kirurginuga

lantš
[nimisõna, substantiiv]
1. keskpäevane söögikord (kell 12–14) või kerge eine (hrl Lääne-Euroopa maades)

2. keskpäevaeine

lao
[nimisõna, substantiiv]
Laose põhirahva liige

laoasjandus
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtete laovarude hoidmine ja reguleerimine, ladudes tehtavad tööd

laohoidja
[nimisõna, substantiiv]
ladustatud kaupade ja materjalide eest vastutav isik

laohoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone kauba, materjali vm hoidmiseks

laokil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. korrastamata, lagunemas

2. korratuses, korratult laiali

laokile
[määrsõna, adverb]
1. korrastamata, lagunemas olekusse

2. korratusse, korratult laiali

3. korratusse

4. lohakile, laiali

laokulud
[nimisõna, substantiiv]
laos hoidmisega või ladustamisega seotud kulud

laokäive
[nimisõna, substantiiv]
ladustatud kauba käive

laomajandus
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtete laovarude hoidmine ja reguleerimine, ladudes tehtavad tööd

laomees
[nimisõna, substantiiv]
laohoidja

laondus
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtete laovarude hoidmine ja reguleerimine, ladudes tehtavad tööd

laooperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
laos tehtav toiming (nt kauba vastuvõtt, sorteerimine, pakkimine, komplekteerimine, väljastamine)

laos
[nimisõna, substantiiv]
kokkuvarisemise, lagunemise seisund

laoseis
[nimisõna, substantiiv]
laos olevad kaubad, materjalid vms teatud ajahetkel

laoslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Laose kodanik või elanik

2. Laose päritolu inimene

laostama
[tegusõna, verb]
kellelegi (majanduslikku, rahalist) kahju tekitama, kedagi või midagi (majanduslikult) hävitama

laostuma
[tegusõna, verb]
(majandusliku, rahalise) kahju, hävingu seisundisse jõudma või sattuma

laostus
[nimisõna, substantiiv]
1. laostamine

2. laostumine

laotama
[tegusõna, verb]
midagi hunnikust vm kogumist laiali paigutama või puistama

Ühendtegusõnad: laiali laotama, laiali laotama, maha laotama, maha laotama, sõnnikut laotamasõnnikut laotama

laoti
[nimisõna, substantiiv]
1. masin mingi materjali laotamiseks, laiali puistamiseks (nt põllumajanduses, tee-ehitusel)

2. laotamisriist

laotuma
[tegusõna, verb]
1. laiali või laialt levima, (laotatuna) laiali paigutuma

2. laiale alale ulatuma, laialt asetsema

Ühendtegusõnad: laiali laotumalaiali laotuma

laotur
[nimisõna, substantiiv]
1. masin mingi materjali laotamiseks, laiali puistamiseks (nt põllumajanduses, tee-ehitusel)

2. laotamisriist

laotus
[nimisõna, substantiiv]
(taeva, taevalaotuse, ka maailmaruumi kohta)

laotööline
[nimisõna, substantiiv]
laos töötav tööline

laovarud
[nimisõna, substantiiv]
laos hoitavad varuks olevad või hädaolukorra jaoks mõeldud kaubad, materjalid vms

lapakas
[nimisõna, substantiiv]
(ebamäärase kujuga) õhuke riide- vm materjali tükk (ka mingi eseme osana)

laparoskoop
[nimisõna, substantiiv]
teleskoobisarnane, läätsi ja valgusallikat sisaldav optiline instrument, mida kasutatakse kõhuõõne vaatluseks ja opereerimiseks ilma kõhuõõnt laialt avamata

laparoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. kirurgiline protseduur, mille käigus viiakse läbi väikeste avauste kõhuõõnde laparoskoop ja teised vajalikud instrumendid (uuringuks või raviks)

2. kõhuõõne uuring laparoskoobi abil läbi väikeste avauste

laparotoomia
[nimisõna, substantiiv]
1. lõikus, millega avatakse kõhuõõs, avatud kõhuõõne lõikus

2. kõhuõõne avamine

lapats
[nimisõna, substantiiv]
1. (ripnev, liikuv) klapitaoline asi või riide-, naha- vm lapakas

2. selline riietuseseme, jalatsi vm osa

lapatšotabebuia
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerikas kasvav roosakate või tumepunaste trompetikujuliste õitega troopikapuu, mille koorest ja koorealusest osast valmistatakse teeks kasutatavat droogi

lapatšotee
[nimisõna, substantiiv]
tervislik tee lapatšo-tuutupuu koorest ja koorealusest kihist valmistatud droogist

lapatšo-tuutupuu
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerikas kasvav roosakate või tumepunaste trompetikujuliste õitega troopikapuu, mille koorest ja koorealusest osast valmistatakse teeks kasutatavat droogi

lape
[nimisõna, substantiiv]
sea vm looma külg (toiduna)

lapendama
[tegusõna, verb]
1. tuule käes võnklema, lehvima

2. kõikuma, edasi-tagasi liikuma

laperdama
[tegusõna, verb]
1. tuule käes võnklema, lehvima

2. kõikuma, edasi-tagasi liikuma

lapergune
[omadussõna, adjektiiv]
(ebakorrapäraselt) lame ning lai

laperik
[omadussõna, adjektiiv]
(ebakorrapäraselt) lame ning lai

lapidaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lühike ja selge, kokkusurutud ja väljendusrikas

2. lühike ja ilmekas

lapik
[omadussõna, adjektiiv]
(ebakorrapäraselt) lame ning lai

lapike
[nimisõna, substantiiv]
väike tükk (maad vm pinda), millegi väike osa

lapikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. saami keeles kõneldud või kirjutatud

2. saami keelt kasutav

lapikene
[nimisõna, substantiiv]
väike tükk (maad vm pinda), millegi väike osa

lapikmaalane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes usub, et maakera ei ole ümmargune, vaid lapik

lapikpeitel
[nimisõna, substantiiv]
peitel, mille laius on paksusest suurem

lapiksamblik
[nimisõna, substantiiv]
puutüvedel ja kividel laikudena kasvav madal lehtjas samblik

lapiktangid
[nimisõna, substantiiv]
lamedate mokkadega tangid peamiselt hoidmiseks, painutamiseks ja tõmbamiseks

lapikus
[nimisõna, substantiiv]
lapik-olek

lapikülv
[nimisõna, substantiiv]
metsa lappidena külvamine ettevalmistatud maapinnale

lapiline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on ümbrusest värvitooni poolest erinevaid laike

lapill
[nimisõna, substantiiv]
1. vulkaanipurskel õhku paiskuva laava hangunud tükike

2. väike laavaheidis

lapimaa
[nimisõna, substantiiv]
külakogukonna kasutuses olnud maa, mis jagati piklikeks põllu- või heinamaalappideks, mida talu võis kasutada

lapimaasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne külakogukonna maakasutussüsteem, kus igale talule kuulus kuni mitukümmend piklikku põllu- või heinamaalappi, mis paiknesid läbisegi naabertalude omadega

lapitalu
[nimisõna, substantiiv]
külakogukonda kuuluv talu, kelle kasutuses võis olla kuni mitukümmend piklikeks põllu- või heinamaalappideks jagatud maatükki

lapitehnika
[nimisõna, substantiiv]
õmblustöö valmistamise viis, mis seisneb erinevate riidelappide kokkusobitamises ja -õmblemises

lapitekk
[nimisõna, substantiiv]
riidelappidest kokkuõmmeldud tekk

lapitellis
[nimisõna, substantiiv]
lapiti laotud tellis

lapiti
[määrsõna, adverb]
laiema külje või külgtahuga millegi suunas või poole

lapiti
[määrsõna, adverb]
väikeste pinnaosade kaupa, (siin-seal) lappidena

lapits
[nimisõna, substantiiv]
laia otsaga labidake millegi segamiseks, tasandamiseks või tõstmiseks

laplane
[nimisõna, substantiiv]
Norra, Rootsi, Soome põhjaosas ja Venemaal Murmanski oblastis elava rahva liige

laplanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost saam

lapoloog
[nimisõna, substantiiv]
lapi keele ja kultuuri uurija

lapoloogia
[nimisõna, substantiiv]
lapi keele ja kultuuri uurimine

lapp
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) tükk riiet vm õhukest materjali (nt puhastamisvahendina või katkise koha paikamiseks)

2. tükk riiet, millega saab näiteks lauda puhastada

lappajapaat
[nimisõna, substantiiv]
mõrra- ja seisevnoodapüügil kasutatav puitkerega tekita mootorpaat

lappama
[tegusõna, verb]
1. kätega (vaheldumisi) haarates riideeset, köit vms järk-järgult kokku panema või lahti andma

2. (ühesuguste jagude kaupa) laduma

Ühendtegusõnad: kokku lappama, kokku lappama, läbi lappamaläbi lappama

lappes
[määrsõna, adverb]
(esemete kohta:) kokkupandud, kokkulapatud olekus

lappesse
[määrsõna, adverb]
(esemete kohta:) kokkupandud, kokkulapatud olekusse

lappetükk
[nimisõna, substantiiv]
looma küljeosast saadav lihatükk

lappima
[tegusõna, verb]
parandama või tugevdama, hrl midagi lisaks pannes

Ühendtegusõnad: kinni lappima, kinni lappima, kokku lappima, kokku lappima, ära lappimaära lappima

lappmasin
[nimisõna, substantiiv]
kingsepa õmblusmasin pealsete õmblemiseks ja parandamiseks

lappvolt
[nimisõna, substantiiv]
järjestikku asetsev või järgmist volti poolenisti kattev vertikaalsuunaline lai volt

laps
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene sündimisest täisealiseks saamiseni

2. noor poiss või tüdruk

lapsajakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
(noore, kogenematu ja ka erihariduseta ajakirjaniku kohta)

lapsatama
[tegusõna, verb]
(vastu) lööma, laksatama

lapseaastad
[nimisõna, substantiiv]
lapsepõlve aastad, hrl kuni kooli- või noorusaastateni

lapseealine
[nimisõna, substantiiv]
alaealine, alles lapseeas olev inimene

lapsehoid
[nimisõna, substantiiv]
1. eelkooliealiste laste hooldamine ja arendamine lapsevanema ajutisel äraolekul

2. koht, kus sellega tegeldakse

lapsehoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes hoolitseb väikeste laste eest, kui nende vanemaid pole kodus

2. inimene, kelle töö on laste eest hoolitseda, kui vanemaid kodus pole

lapsehoidja-koduabiline
[nimisõna, substantiiv]
hrl keeleõppe eesmärgil välismaal korteri, kosti ja taskuraha eest töötav abiline, kes aitab peret majapidamistöödes ning vaatab laste järele

lapsehoolduspuhkus
[nimisõna, substantiiv]
emale või isale võimaldatav tasuline puhkus kuni lapse kolmeaastaseks saamiseni

lapsehooldustasu
[nimisõna, substantiiv]
hrl kuni kolmeaastase lapse kasvatamise eest ühele vanemale makstav igakuine tasu

lapsehääl
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsele kuuluv hääl

2. lapselik hääl

lapseiga
[nimisõna, substantiiv]
inimese vanusejärk kuni murde- või täisikka jõudmiseni

lapsejutt
[nimisõna, substantiiv]
lapsik, naiivne jutt (räägitu, öeldu kohta)

lapsekandmine
[nimisõna, substantiiv]
(raseduse kohta)

lapsekari
[nimisõna, substantiiv]
(ühe pere laste kohta, kui neid on palju)

lapseke
[nimisõna, substantiiv]
(väike, armas) laps

lapsekene
[nimisõna, substantiiv]
(väike, armas) laps

lapsekindel
[omadussõna, adjektiiv]
selliselt tehtud, et väike laps ei saa avada või puutudes end kahjustada

lapsekoda
[nimisõna, substantiiv]
naise või emaslooma suguelund, milles toimub loote areng

lapsekohane
[omadussõna, adjektiiv]
lastele eakohane ja sobiv

lapsekäru
[nimisõna, substantiiv]
(istuvas asendis) väikelapse sõidutamise vahend

lapselapp
[nimisõna, substantiiv]
(imikul kasutatava mähkme kohta)

lapselaps
[nimisõna, substantiiv]
poja või tütre laps

lapselapselaps
[nimisõna, substantiiv]
poja või tütre lapselaps, lapselapse laps

lapselik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lapsele omane või iseloomulik

2. lapse kombel maailma tajuv

lapselukk
[nimisõna, substantiiv]
lukk vm seadeldis, mis lukustab midagi nii, et väike laps seda avada ei saa (nt aknal, pesumasinal)

lapsemaim
[nimisõna, substantiiv]
(hrl beebi kohta)

lapsemeel
[nimisõna, substantiiv]
võime lapse kombel maailma tajuda, lapselikkus

lapsemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lapsele omane või iseloomulik

2. lapse kombel maailma tajuv

lapsemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge, lihtne või ohutu asi

2. väga kerge töö

lapsendaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes võõra lapse oma seaduslikuks lapseks võtab

lapsendama
[tegusõna, verb]
võõrast last oma seaduslikuks lapseks võtma

lapsendatu
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsendatud laps (vahel ka täisealiseks saanuna)

2. lapsendatud laps

lapsenägu
[nimisõna, substantiiv]
(hrl täiskasvanu lapseliku näo kohta)

lapseohtu
[omadussõna, adjektiiv]
1. nooruke, üsna noor

2. (välimuselt) mitte veel päris täiskasvanud

3. mitte veel päris täiskasvanud

4. liiga noor

lapseooteaeg
[nimisõna, substantiiv]
(rase-olemise aja kohta)

lapseootel
[määrsõna, adverb]
1. rase-olekus

2. (rase-olemise kohta)

lapseootele
[määrsõna, adverb]
1. rase-olekusse

2. (rase-olemise kohta)

lapseootus
[nimisõna, substantiiv]
(raseduse kohta)

lapseootusaeg
[nimisõna, substantiiv]
(rase-olemise aja kohta)

lapsepabul
[nimisõna, substantiiv]
(väikese lapse kohta)

lapsepigi
[nimisõna, substantiiv]
1. vastsündinu esimene roe, loote soole (limane, rohekas) sisaldis

2. vastsündinu esimene väljaheide

lapsepilastaja
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsi seksuaalselt ahistav täiskasvanud inimene

2. pedofiilia harrastaja

lapsepsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
laste psüühika eripära ja arengut käsitlev psühholoogia haru

lapsepuhkus
[nimisõna, substantiiv]
(lapsehoolduspuhkuse kohta)

lapsepundar
[nimisõna, substantiiv]
(paksult rõivastatud või mähitud lapse kohta, ka väikese lapse kohta üldse)

lapsepõli
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsena elamise ja kasvamise aeg

2. aeg, kui inimene on laps

lapsepõline
[omadussõna, adjektiiv]
lapsepõlves olnud, lapsepõlve kuulunud, lapsepõlveaegne

lapsepõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsena elamise ja kasvamise aeg

2. aeg, kui inimene on laps

lapsepõlveaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsena elamise ja kasvamise aeg

2. aeg, kui inimene on laps

lapsepõlvearmastus
[nimisõna, substantiiv]
lapsepõlves kogetud sügav kiindumus hrl teise lapsesse

lapsepõlvekodu
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus lapsena elati ja kasvati

lapsepõlvekogemus
[nimisõna, substantiiv]
lapsepõlveaegne kogemus

lapsepõlvemälestus
[nimisõna, substantiiv]
mälus talletunud elamus või mälupilt lapsepõlvest

lapsepõlverada
[nimisõna, substantiiv]
(lapsepõlves käidud kohtade kohta)

lapsepõlvesõber
[nimisõna, substantiiv]
sõber lapsepõlveajast

lapsepõlvetrauma
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese lapsepõlves aset leidnud hrl psüühilise mõjuri poolt tekitatud trauma

2. lapsepõlvest pärinev traumaatiline, vastik kogemus

lapsepõlveunistus
[nimisõna, substantiiv]
lapsepõlveaegne unistus

lapsepõnn
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, vahel pigemini väikese poisi kohta

lapsepärane
[omadussõna, adjektiiv]
lastele eakohane ja sobiv

lapseraas
[nimisõna, substantiiv]
väike poiss või tüdruk

lapseraasukene
[nimisõna, substantiiv]
väike poiss või tüdruk

lapserikas
[omadussõna, adjektiiv]
laste poolest rohkearvuline (hrl perekonna kohta)

lapserööv
[nimisõna, substantiiv]
juhtum, kus üks vanem on teiselt vanemalt võtnud ära lapse ja viinud ta välisriiki või kus üks vanem hoiab last välisriigis kinni

lapsesaamine
[nimisõna, substantiiv]
1. järglas(t)e saamine

2. rasestumine, viljastumine

lapsesilm
[nimisõna, substantiiv]
(puhta ja siira pilgu või sellise vaate-, nägemisviisi kohta)

lapsestuma
[tegusõna, verb]
lapselikuks muutuma

lapsesuine
[omadussõna, adjektiiv]
(täiskasvanu, tema eneseväljenduse kohta:) naiivne, lihtsameelne, lapsemeelne

lapsesuu
[nimisõna, substantiiv]
(lapselikult otsekohese rääkimise kohta)

lapsesõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lastele igati sobiv, laste huvisid arvestav

2. laste suhtes mitte kuri ega ründav

lapsetegemine
[nimisõna, substantiiv]
1. lapse või laste eostamine

2. seksimine lapse eostamiseks

lapsetemp
[nimisõna, substantiiv]
lapselik või lapsik, mõtlematu tegu

lapsetoetus
[nimisõna, substantiiv]
riigi makstav igakuine rahaline toetus alates lapse sünnist kuni tema 16-aastaseks saamiseni

lapsetrips
[nimisõna, substantiiv]
väike poiss või tüdruk

lapsetüdruk
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes hoolitseb väikeste laste eest, kui nende vanemaid pole kodus

2. inimene, kelle töö on laste eest hoolitseda, kui vanemaid kodus pole

lapseuni
[nimisõna, substantiiv]
(lapsele omase rahuliku ja sügava une kohta)

lapsevaev
[nimisõna, substantiiv]
sünnitusega seotud valu

lapsevanem
[nimisõna, substantiiv]
1. lapse isa või ema

2. ema või isa

lapsevanker
[nimisõna, substantiiv]
1. enda ees lükatav ratastega vahend lamava imiku sõidutamiseks

2. nelja rattaga ese, mille sees saab beebit sõidutada

lapsevits
[nimisõna, substantiiv]
(vitsa kui karistusvahendi kohta)

lapsevitsad
[nimisõna, substantiiv]
lastele (nt kuni 14-aastastele) mõistetud vitsahoobid (endisaegse peksukaristusena)

lapsevoodi
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud voodi

lapsevoodipalavik
[nimisõna, substantiiv]
sünnitusjärgne emakapõletik ja sellest tekkinud veremürgitus

lapsevänts
[nimisõna, substantiiv]
(hrl soovimatu, tüliks oleva lapse kohta)

lapseõnn
[nimisõna, substantiiv]
(märgib laste või lapse saamise õnnestumist, laste sündimist perre)

lapsgeenius
[nimisõna, substantiiv]
erakordselt andekas loov laps või väga noor inimene

lapsik
[omadussõna, adjektiiv]
(täiskasvanu, tema käitumise kohta:) lapse moodi lihtsameelne, vanuselise või kogemusliku küpsuseta

lapsikus
[nimisõna, substantiiv]
täiskasvanu lapsik-olek, vanuselise või kogemusliku küpsuse puudumine täiskasvanud inimesel

lapsikuvõitu
[omadussõna, adjektiiv]
lapsikusse kalduv, veidi lapsik

lapsinvaliid
[nimisõna, substantiiv]
(tänapäeval:) puudega laps

lapsminister
[nimisõna, substantiiv]
(noore ja kogenematu ministri kohta)

lapsnarkomaan
[nimisõna, substantiiv]
alaealine narkomaan

lapspoliitik
[nimisõna, substantiiv]
(noore ja kogenematu poliitiku kohta)

lapsporno
[nimisõna, substantiiv]
pornograafiline materjal, kus kujutatakse last või lapsi

lapsprostituut
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekorraks oma keha müümisega tegelev alaealine

lapspruut
[nimisõna, substantiiv]
alaealine abielunaine või pruut

lapssõdur
[nimisõna, substantiiv]
alaealine sõdur

lapstäht
[nimisõna, substantiiv]
(kuulsa filmides või lauljana esineva lapse, lapsest sportlase vms kohta)

lapstööjõud
[nimisõna, substantiiv]
1. osalise või täistööajaga töötavad alla 15-aastased lapsed (taunitava nähtusena)

2. alla 15-aastastest lastest töötajad (taunitava nähtusena)

lapsu
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt:) laps

lapsuke
[nimisõna, substantiiv]
(väike, armas) laps

lapsukene
[nimisõna, substantiiv]
(väike, armas) laps

lapsuliblikas
[nimisõna, substantiiv]
valmikuna talvituv Eestis harilik kollane päevaliblikas

lapsus
[nimisõna, substantiiv]
(keeleline) vääratus või eksimus

lapšaa
[nimisõna, substantiiv]
lamedad lindikujulised nuudlid, lintnuudlid

laptop
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasaskantav oma toitega arvuti

2. väike arvuti, mida saab endaga kaasas kanda

laptuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kurikaga mängitav kahe võistkonna pallimäng, pesapalli algelisi vorme

2. pallimäng

lapualane
[nimisõna, substantiiv]
Lapua liikumises osaleja

lapuline
[nimisõna, substantiiv]
kutsumata külaline (nt peol)

lara
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

larakas
[nimisõna, substantiiv]
suur tükk või hulk

laraki
[määrsõna, adverb]
kõva pauguga vm kukkumise, löömise heli saatel

laralõug
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

larama
[tegusõna, verb]
lobajuttu ajama, plärama

larask
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

laratama
[tegusõna, verb]
1. (vedeliku) kukkumise, langemise heli tekitama, sel viisil midagi tegema

2. lööma, lajatama

larbe
[nimisõna, substantiiv]
vilets, maitsetu, lahja jook või selline vedel toit

larghetto
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kaunis aeglaselt, pisut liikuvamalt kui largo

largo
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) laialt, väga aeglaselt

2. väga aeglaselt

largo
[nimisõna, substantiiv]
väga aeglase tempoga helind või selle osa

larhv
[nimisõna, substantiiv]
nägu

lari
[nimisõna, substantiiv]
Gruusia suurem rahaühik

larin
[nimisõna, substantiiv]
madal lõrisev või põrisev hääl või heli

larinal
[määrsõna, adverb]
lõrisedes, käreda häälega

larisema
[tegusõna, verb]
madalat lõrisevat või põrisevat häält või heli kuuldavale tooma, sel viisil häälitsema

laristama
[tegusõna, verb]
1. raha raiskama, mõtlematult ära kulutama

2. raiskama, pillama

Ühendtegusõnad: maha laristamamaha laristama

larp
[nimisõna, substantiiv]
paarist tunnist kuni mitme päevani kestev seikluslik rollimäng, kus osalejad kehastuvad väljamõeldud keskkonna tegelasteks

larpar
[nimisõna, substantiiv]
teatud seikluslikus rollimängus (larbis) osaleja

larpima
[tegusõna, verb]
ahnelt, palju jooma või vedelat toitu sööma

larts
[nimisõna, substantiiv]
1. (millegi laia ja lamedaga antud) hoop, löök

2. sellise löögi, millegi mahakukkumise vms heli

3. hoop, löök

larts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi vedeliku paiskumise, hääleka löögi heli

2. lartsti

lartsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) kogus midagi püdelat, vedelat

2. sülje-

lartsatama
[tegusõna, verb]
1. järsku heli tekitades kukkuma, paiskuma vms

2. plartsti kukkuma, paiskuma

lartsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi vedeliku paiskumise, hääleka löögi heli

2. lartsti

lartsuma
[tegusõna, verb]
korduvaid püdela, vedela aine järsu liikumise helisid tekitades paiskuma või paiskama

larv
[nimisõna, substantiiv]
1. moondelise arenguga loomade esimene arengujärk pärast munast vms koorumist (nt putukatel, konnal)

2. hulkraksete arenguvorm

larüngaal
[nimisõna, substantiiv]
1. kõris moodustatud häälik (eesti keeles h)

2. kõris moodustatud häälik

larüngaalklusiil
[nimisõna, substantiiv]
kõris moodustuv sulghäälik

larüngiit
[nimisõna, substantiiv]
kõri limaskesta ja kudede põletik

larüngoloog
[nimisõna, substantiiv]
kõri, kõrihaiguste ja häälehäirete spetsialist

larüngoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. kõri ja kõrihaigusi käsitlev arstiteaduse haru

2. kõrihaiguste õpetus

larüngoskoop
[nimisõna, substantiiv]
arstiriist kõri vaatluseks

larüngoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. neelu ja kõri uuring larüngoskoobi abil

2. kõri peegelvaatlus

las
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. osutab millegi võimaldamisele, esineb palvet, leebemat käsku, kohustatust märkivates konstruktsioonides

2. sõna, mida sa kasutad palve, soovi või sõbraliku käsu esitamisel

lasanje
[nimisõna, substantiiv]
1. ahjus küpsetatav Itaalia pastaroog, milles on laiad pastatainast ribad kihiti hakkliha ja kastmega

2. Itaalia köögist pärinev vormiroog: laiad nuudlitaignast ribad kihiti hakkliha ja kastmega

lasanjeplaat
[nimisõna, substantiiv]
lai pastatainast riba Itaalia kihilise pastaroa lasanje valmistamiseks

lase
[nimisõna, substantiiv]
laskmine

lase
[nimisõna, substantiiv]
rajatis vee juhtimiseks

laseerima
[tegusõna, verb]
maalipinda lasuurvärviga katma

laser
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis tekitab väga tugeva ja kitsa kiirgusvoo, optiline kvantgeneraator

2. valguskvantgeneraator

laserdama
[tegusõna, verb]
1. materjale, detaile laserikiirega töötlema

2. laserikiire abil kirurgilist lõikust tegema

laserdiood
[nimisõna, substantiiv]
kahe elektroodiga elektronseadis, mis tekitab stimuleeritud kiirgusvoo

laserepilatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ihukarvade eemaldamine laseriimpulsside abil

laserharf
[nimisõna, substantiiv]
heli ja valgust siduv elektrooniline pill, mida mängitakse sensoritele suunatud laserikiiri käega katkestades

laserhiir
[nimisõna, substantiiv]
arvutihiir, milles valgusallikaks on pooljuhtlaser

laserikiir
[nimisõna, substantiiv]
laserseadmest lähtuv väga tugev kitsas sirge valgusjoon

laserikiirgus
[nimisõna, substantiiv]
1. laserist lähtuv kiirgus, kitsaks kimbuks koondunud laserikiired

2. laseri tekitatav väga tugev kitsaks kimbuks koondunud kiirgusvoog

laserketas
[nimisõna, substantiiv]
arvuti andmekandjana kasutatav laserplaat

laserkiir
[nimisõna, substantiiv]
laserseadmest lähtuv väga tugev kitsas sirge valgusjoon

laserkiirgus
[nimisõna, substantiiv]
1. laserist lähtuv kiirgus, kitsaks kimbuks koondunud laserikiired

2. laseri tekitatav väga tugev kitsaks kimbuks koondunud kiirgusvoog

laserkirurgia
[nimisõna, substantiiv]
opereerimine laserikiire abil

laserlihvimine
[nimisõna, substantiiv]
(iluravis:) pindmiste kortsukeste eemaldamine, naha värvi ja tekstuuri parandamine laseri abil

laserlõikus
[nimisõna, substantiiv]
laserikiire abil tehtav operatsioon (nt nägemise korrigeerimiseks)

laseroperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
laserikiire abil tehtav operatsioon (nt nägemise korrigeerimiseks)

laserplaadimängija
[nimisõna, substantiiv]
seade heli taasesitamiseks laserheliplaadilt

laserplaat
[nimisõna, substantiiv]
heli, teksti või pildi optilist digitaalsalvestust kandev, laserikiirega loetav ketas

laserprinter
[nimisõna, substantiiv]
printer, mis tekitab valgustundlikule pinnale suunatud laserikiirega latentse kujutise, mis seejärel tehakse tooneriga nähtavaks, kantakse üle paberile ja kinnistatakse

laserpüss
[nimisõna, substantiiv]
1. päästikmehhanismist ja laskemoonatorust koosnev püss, millest laskmisel väljub torust tugev sirge laserimpulss ning kostab laskmist markeeriv heli

2. laserpüstol

laserpüstol
[nimisõna, substantiiv]
päästikmehhanismist ja laskemoonatorust koosnev püstol, millest laskmisel väljub torust tugev sirge laserimpulss ning kostab laskmist markeeriv heli

laserravi
[nimisõna, substantiiv]
1. ravi, mis põhineb kudede täpselt piiritletud soojenemisel laserikiirguse toimel

2. lõikus laserikiire abil

laserrelv
[nimisõna, substantiiv]
relv, mis põhineb laserikiirguse kahjustaval toimel inimestele ja (sõja)tehnikale

laser-show
[nimisõna, substantiiv]
värviliste laserkiirtega tekitatud vaatemäng

lasersihik
[nimisõna, substantiiv]
tulirelva sihik, kus sihtimiseks kasutatakse laserikiirt

laserskaneerimine
[nimisõna, substantiiv]
kolmemõõtmelise mõõdistamise tehnoloogia, mis võimaldab objektidest ja ümbritsevast keskkonnast koguda täpset infot, et väga kiiresti luua kolmemõõtmelisi mudeleid ja jooniseid

laserskanner
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis laserkiire tagasipeegelduse abil määrab mõõdetud punkti asukoha ning mille abil on võimalik väga kiiresti koostada kolmemõõtmelisi mudeleid ja jooniseid

laseršõu
[nimisõna, substantiiv]
värviliste laserkiirtega tekitatud vaatemäng

laservalgendus
[nimisõna, substantiiv]
hammaste valgendamine laseri abil

laservälge
[nimisõna, substantiiv]
ülilühike laserimpulss

lasik
[nimisõna, substantiiv]
laseri abil sooritatav silma nägemishäireid korrigeeriv protseduur

lasila
[nimisõna, substantiiv]
postidel põikpuu hobuste kinnisidumiseks

lasilapuu
[nimisõna, substantiiv]
postidel põikpuu hobuste kinnisidumiseks

lasipuu
[nimisõna, substantiiv]
postidel põikpuu hobuste kinnisidumiseks

lask
[nimisõna, substantiiv]
1. ühekordne laskmine laskeriistast (ka lastud kuul, mürsk, nool vm)

2. laskmisega kaasnev pauk (tulirelva korral)

laskeasend
[nimisõna, substantiiv]
kehaasend tulistamisel (nt püsti-, põlvelt-, lamaasend)

laskeasjandus
[nimisõna, substantiiv]
õpetus, mis käsitleb tulistatava keha liikumist ja sellega kaasnevaid protsesse nii seespool kui ka väljaspool relva rauaõõnt

laskeava
[nimisõna, substantiiv]
ava kaitserajatises vm, millest tulistatakse

laskehaav
[nimisõna, substantiiv]
kuuli või mürsukillu tekitatud haav

laskeharjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. tulirelvast märkilaskmise harjutamine

2. lahingumoonaga tulistamise õppus (nt kaitseväes)

laskejooks
[nimisõna, substantiiv]
laskmist ning jooksmist ühendav võistlusala

laskejoon
[nimisõna, substantiiv]
märklauast teatud kaugusel olev ala, kus asuvad laskekohad (lasketiirus)

laskekatse
[nimisõna, substantiiv]
jahimeeste katse, mille läbimine annab õiguse kasutada jahipüssi

laskekaugus
[nimisõna, substantiiv]
1. sihtmärgi kaugus laskmisel

2. (näitab, kui kaugele on võimalik teatud relvaga lasta)

laskekeha
[nimisõna, substantiiv]
ese, mis jõuga lennutatakse õhku, kosmosesse vm ruumi ning mida hrl kasutatakse ründerelvana (nt mürsk, vibunool, kuul)

laskekiirus
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta:) järjestikuste laskude sooritamise kiirus

2. (relva tehnilise näitajana:) laskude arv, mida on relvast võimalik teha minuti jooksul

laskekoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus toimub relva laadimine ja laskmine (nt lasketiirus, jahil)

laskemoon
[nimisõna, substantiiv]
1. tulirelvade laadimiseks vajalik varustus (nt padrunid, kuulid, püssirohi, mürsud)

2. asjad, mida relvast tulistatakse ja mis vigastavad inimesi, näiteks kuulid

laskemoonaladu
[nimisõna, substantiiv]
hoone või tarastatud ala laskemoona hoidmiseks

laskepesa
[nimisõna, substantiiv]
1. rajatis tulirelvast tulistamiseks (kaevikus, nt kuulipilduja jaoks)

2. laskepesa

laskepilu
[nimisõna, substantiiv]
ava kaitserajatises vm, millest tulistatakse

laskepuuvill
[nimisõna, substantiiv]
tselluloosi nitreerimisel saadav kergesti süttiv ning plahvatav aine (nt kolloksüliin, püroksüliin), millest valmistatakse nitrolakki ja mitut lõhkeainet

laskerada
[nimisõna, substantiiv]
1. lasketiirus laskekoha ja märgi vahemaa

2. lasketiir

laskerelv
[nimisõna, substantiiv]
käsirelv laskmiseks, hrl tulistamiseks (nt püss, püstol, aga ka vibu)

laskeriist
[nimisõna, substantiiv]
käsirelv laskmiseks, hrl tulistamiseks (nt püss, püstol, aga ka vibu)

laskesektor
[nimisõna, substantiiv]
(kuulipildujale, suurtükile) otsesihtimisega tulistamiseks määratud maastikulõik

laskesport
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis hõlmab täpsuslaskmise käsitulirelvast ja õhkrelvast

laskesportlane
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes tegeleb täpsuslaskmisega käsitulirelvast ja õhkrelvast

laskesuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, kus on ühendatud murdmaasuusatamine ja väikesekaliibrilisest vintpüssist märkilaskmine

lasketiir
[nimisõna, substantiiv]
laskeharjutusteks ja -võistlusteks kohandatud maa-ala või ruum

lasketulemus
[nimisõna, substantiiv]
märkilaskmisel saavutatud konkreetne numbriline tulemus (näitab tabamise täpsust, nt täpsuslaskmisel, laskesuusatamises)

lasketäpsus
[nimisõna, substantiiv]
omadus, mille määrab see, kuhu kuul vm sihtmärgi suhtes langeb (sõltub laskja oskustest või relva tehnilistest näitajatest)

laskeulatus
[nimisõna, substantiiv]
(relva tehnilise näitajana:) suurim võimalik laskekaugus

laskevalmis
[omadussõna, adjektiiv]
laskmiseks, hrl tulistamiseks valmis (inimese või laskerelva kohta)

laskevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
laskespordis peetav võistlus

laskeväli
[nimisõna, substantiiv]
laskeharjutusteks ja lahinglaskmiseks kohandatud maa-ala

laskja
[nimisõna, substantiiv]
1. tulistaja

2. ambuja

laskma
[tegusõna, verb]
1. midagi teha või juhtuda võimaldama, mitte keelama või takistama

2. midagi lubama, võimaldama

Ühendtegusõnad: alla laskma, alla laskma, edasi laskma, edasi laskma, ette laskma, ette laskma, järele laskma, järele laskma, kokku laskma, kokku laskma, lahti laskma, lahti laskma, ligi laskma, ligi laskma, läbi laskma, läbi laskma, maha laskma, maha laskma, mööda laskma, mööda laskma, peale laskma, peale laskma, ringi laskma, ringi laskma, sisse laskma, sisse laskma, täis laskma, täis laskma, viltu laskma, viltu laskma, välja laskma, välja laskma, ära laskma, ära laskma, üle laskma, üle laskma, ümber laskmaümber laskma

laskmine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis hõlmab täpsuslaskmise käsitulirelvast ja õhkrelvast

laskuma
[tegusõna, verb]
1. allapoole, madalamale (pinnale) liikuma

2. allapoole liikuma

Ühendtegusõnad: alla laskumaalla laskuma

laskumisrada
[nimisõna, substantiiv]
(hrl suusaspordis:) rada, mis on mõeldud kiirlaskumiseks või slaalomiks

laskumistehnika
[nimisõna, substantiiv]
mäest laskumise tehnika (nt suuskadel)

laskur
[nimisõna, substantiiv]
1. laskmisega süstemaatiliselt tegelev inimene (laskesportlane või jalaväelane)

2. (märki)laskja

laskurkorpus
[nimisõna, substantiiv]
1942–1946 Punaarmee koosseisu kuulunud eesti rahvuslik väekoondis

laskurrelv
[nimisõna, substantiiv]
vint- või sileraudne relv kuulidega tulistamiseks (nt revolver, püstol, automaat, kuulipilduja)

laskurvägi
[nimisõna, substantiiv]
automaatrelvadega varustatud (motoriseeritud) väeosa

lasn
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne puulabidas, hrl leivalabidas

2. puulabidas

lasnamäelane
[nimisõna, substantiiv]
Tallinna Lasnamäe linnaosa elanik

lass
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kandenööriga vaadike piima, õlle, taari vm joogi kaasavõtmiseks

lassi
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline India jogurtijook

lasso
[nimisõna, substantiiv]
1. silmusega nöör hobuste, põtrade ja teiste loomade püüdmiseks

2. viskeling loomade püüdmiseks

last
[nimisõna, substantiiv]
1. korraga veetav materjal, kaup või esemed

2. koorem, last

lasteaed
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni seitsmeaastastele lastele hoidu ja alusharidust võimaldav asutus

2. asutus, kus tegeldakse väikeste laste kasvatamise ja õpetamisega enne kooli

lasteaed-algkool
[nimisõna, substantiiv]
lasteaed ja algklassid ühe asutusena

lasteaednik
[nimisõna, substantiiv]
lasteaias töötav, laste mängu ja õpetust juhendav pedagoog

lasteaiaealine
[omadussõna, adjektiiv]
lasteaias käimise eas olev, hrl kolme- kuni seitsmeaastane

lasteaiajärjekord
[nimisõna, substantiiv]
lapsele lasteaiakoha taotlejate järjestus, lasteaiakoha ootamise või saamise aeg

lasteaiakasvataja
[nimisõna, substantiiv]
lasteaias töötav, laste mängu ja õpetust juhendav pedagoog

lasteaiakoht
[nimisõna, substantiiv]
ühele lapsele loodud võimalus lasteaias käia (ka lasteaia rahastamise arvestusliku alusena)

lasteaialaps
[nimisõna, substantiiv]
lasteaias käiv (või selleealine) laps

lasteaiatädi
[nimisõna, substantiiv]
(lasteaedniku või tema abi kohta)

lasteaiaõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
eriharidusega inimene, kes õpetab ja kasvatab lapsi koolieelses lasteasutuses (ka ametinimetusena)

lasteajakiri
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud ajakiri

lasteala
[nimisõna, substantiiv]
lastele eakohaseks tegevuseks mõeldud koht mingi ürituse toimumise paigas, muuseumis vm

lastearmastaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kellele lapsed meeldivad

lastearmastus
[nimisõna, substantiiv]
armastus laste vastu, kiindumus lastesse

lastearst
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsi raviv ning nende tervislikku seisundit jälgiv arst

2. lapsi raviv arst

lasteasutus
[nimisõna, substantiiv]
(lasteaia, lastekodu vms kohta)

lastebassein
[nimisõna, substantiiv]
madal ujumisbassein lastele

lasteetendus
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud (teatri)etendus

lastefilm
[nimisõna, substantiiv]
lastele loodud film

lastehaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus ravitakse lapsi

lastehaigus
[nimisõna, substantiiv]
inimese kasvueale iseloomulik haigus, nt tuulerõuged, mumps, leetrid

lastehalvatus
[nimisõna, substantiiv]
hrl laste viirushaigus, mille korral kahjustuvad liigutusi juhtivad ajukeskused

lastehalvatustõbi
[nimisõna, substantiiv]
hrl laste viirushaigus, mille korral kahjustuvad liigutusi juhtivad ajukeskused

lastehirmutis
[nimisõna, substantiiv]
olend, kellega vanasti lapsi sõnakuulmatuse vm puhul ähvardati (nt kotimees, koll, näkk)

lastehoid
[nimisõna, substantiiv]
1. eelkooliealiste laste hooldamine ja arendamine lapsevanema ajutisel äraolekul

2. koht, kus sellega tegeldakse

lastehommik
[nimisõna, substantiiv]
mingi lastele mõeldud hommikupoolne kultuuriüritus

lastejalats
[nimisõna, substantiiv]
laste tarbeks valmistatud jalats

lastejalgratas
[nimisõna, substantiiv]
laste tarbeks valmistatud jalgratas

lastejutt
[nimisõna, substantiiv]
lastele kirjutatud lugu

lastejuuksur
[nimisõna, substantiiv]
juuksur, kes lõikab laste juukseid

lastekaitse
[nimisõna, substantiiv]
laste õiguste ja heaolu järelevalve ning abinõud nende tagamiseks

lastekaitsepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. juuni (mõnel maal teisel ajal), lastele ja lastekaitsele pühendatud ülemaailmne tähtpäev

lastekaitsetöötaja
[nimisõna, substantiiv]
lastega perede probleeme lahendav, vastavaid toetusi ja teenuseid korraldav ning laste õigusi kaitsev inimene

lastekari
[nimisõna, substantiiv]
(ühe pere laste kohta, kui neid on palju)

lastekas
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud saade, raamat, film vms

lastekasvataja
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsehoidja

2. lasteaia vm lasteasutuse kasvataja

lastekasvatajanna
[nimisõna, substantiiv]
1. (omaaegne sakste) naissoost lapsehoidja

2. lastekasvatajanna

lastekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
laste füüsilise ja vaimse arengu teadlik kujundamine

lastekaup
[nimisõna, substantiiv]
laste tarbeks mõeldud tooted (nt lasteriided, mänguasjad)

lastekeel
[nimisõna, substantiiv]
väikelaste kõne allkeelena

lastekeelne
[omadussõna, adjektiiv]
lastekeelde kuuluv, sellele iseloomulik

lastekindel
[omadussõna, adjektiiv]
selliselt tehtud, et väike laps ei saa avada või puutudes end kahjustada

lasteking
[nimisõna, substantiiv]
laste tarbeks valmistatud king

lastekinnas
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud, lapsekäe mõõtu kinnas

lastekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
lastele loodud (ilu)kirjandus

lastekirjanik
[nimisõna, substantiiv]
lastele kirjutav, lastekirjandust loov kirjanik

lastekliinik
[nimisõna, substantiiv]
õppe- või uurimisasutuse juurde kuuluv lastehaigla

lastekodu
[nimisõna, substantiiv]
orbude ja vanemliku hoolitsuseta laste kasvatusasutus

lastekodulaps
[nimisõna, substantiiv]
lastekodus kasvav laps

lastekohane
[omadussõna, adjektiiv]
lastele eakohane ja sobiv

lastekoor
[nimisõna, substantiiv]
laulukoor hrl keskmise vanuseastme õpilastest

lasteküla
[nimisõna, substantiiv]
eriline lastekodu, kus vanemliku hoolitsuseta jäänud lapsed kasvavad keskkonnas, mis on ligilähedane tavapärasele ja turvalisele pereelule

lastelapsed
[nimisõna, substantiiv]
poegade ja tütarde lapsed

lastelaul
[nimisõna, substantiiv]
lastepärane, lastele laulmiseks kirjutatud laul (vahel ka lasteluuletuse kohta)

lastelavastus
[nimisõna, substantiiv]
lastele loodud lavastus

lastelembene
[omadussõna, adjektiiv]
lapsi armastav, lastesse sõbralikult suhtuv

lastelukk
[nimisõna, substantiiv]
lukk vm seadeldis, mis lukustab midagi nii, et väike laps seda avada ei saa (nt aknal, pesumasinal)

lasteluule
[nimisõna, substantiiv]
lastele loodud luuletused

lastemenüü
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud toitude valik (nt mingi söögikoha menüüs)

lastemuusika
[nimisõna, substantiiv]
lastele loodud muusika

lastemuusikal
[nimisõna, substantiiv]
lastele loodud muusikal

lastemäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng, mida mängivad lapsed

lastemööbel
[nimisõna, substantiiv]
lastele, lastetuppa mõeldud mööbliesemed

lastenäidend
[nimisõna, substantiiv]
lastele kirjutatud näidend

lasteombudsman
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu riigiametnik, kes kaitseb laste õigusi suhetes riigi-, omavalitsus- jm asutustega ning kontrollib lapsi puudutavate õigusaktide vastavust seadustele

lasteooper
[nimisõna, substantiiv]
lastele loodud ooper

lasteorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguseid vaba aja tegevusi võimaldav kasvatuslike eesmärkidega ühendus

lasteosakond
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud osakond raamatukogus, haiglas vm

lastepark
[nimisõna, substantiiv]
lastele mängimiseks vm lastepäraseks tegevuseks mõeldud park (hrl vastavate rajatistega)

lasteparv
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk (tihedasti) koos tegutsevaid lapsi

lastepere
[nimisõna, substantiiv]
mingi kollektiivi, perekonna vm kõik lapsed

lastepesu
[nimisõna, substantiiv]
laste aluspesu

lastepidu
[nimisõna, substantiiv]
lastele korraldatud sünnipäeva- vm pidu

lastepolikliinik
[nimisõna, substantiiv]
polikliinik, kuhu pöördutakse laste terviseprobleemide korral

lasteporno
[nimisõna, substantiiv]
pornograafiline materjal, kus kujutatakse last või lapsi

lastepornograafia
[nimisõna, substantiiv]
pornograafiline materjal, kus kujutatakse last või lapsi

lastepreili
[nimisõna, substantiiv]
1. (omaaegne sakste) naissoost lapsehoidja

2. lastekasvatajanna

lasteprostitutsioon
[nimisõna, substantiiv]
lapse seksuaalne kasutamine tasu eest

lastepsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
laste psüühika eripära ja arengut käsitlev psühholoogia haru

lastepuuder
[nimisõna, substantiiv]
haudumisvastase vahendina kasutatav pulber (imikute nahahoolduses)

lastepäevakodu
[nimisõna, substantiiv]
lasteaia endine nimetus

lastepärane
[omadussõna, adjektiiv]
lastele eakohane ja sobiv

lastepärastatud
[omadussõna, adjektiiv]
lastele kohandatud

lasteraamat
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud raamat

lasteraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
lapsi teenindav raamatukogu

lasteraha
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsetoetus vm lastega seoses makstav rahaline toetus

2. laste kasvatamiseks ettenähtud raha

lasteratas
[nimisõna, substantiiv]
laste tarbeks valmistatud jalgratas

lasteraudtee
[nimisõna, substantiiv]
miniatuurne raudtee koos rongiga lastele lõbusõiduks (nt lõbustuspargis)

lasteriided
[nimisõna, substantiiv]
laste tarbeks valmistatud riietusesemed

lasterikas
[omadussõna, adjektiiv]
laste poolest rohkearvuline (hrl perekonna kohta)

lastering
[nimisõna, substantiiv]
huviring lastele

lasterohke
[omadussõna, adjektiiv]
laste poolest rohkearvuline (hrl perekonna kohta)

lasterõivad
[nimisõna, substantiiv]
laste tarbeks valmistatud riietusesemed

lastesaade
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud raadio- või telesaade

lasteseanss
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud kinoetendus

lasteseep
[nimisõna, substantiiv]
lapse nahale sobiv õrnatoimeline neutraalne seep

lastesokk
[nimisõna, substantiiv]
laste tarbeks valmistatud sokk

lastestaadion
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud staadion

lastesumm
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk (tihedasti) koos tegutsevaid lapsi

lastesuusk
[nimisõna, substantiiv]
laste tarbeks valmistatud suusad

lastesõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lastele igati sobiv, laste huvisid arvestav

2. laste suhtes mitte kuri ega ründav

lastesõim
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni kolmeaastastele lastele hoidu ja arendust võimaldav asutus

2. lastesõim

lasteteater
[nimisõna, substantiiv]
lasteetendusi korraldav teater

lastetoetus
[nimisõna, substantiiv]
laste kasvatamiseks ettenähtud rahaline toetus (igakuine toetus või lapse sünni puhul makstav summa vm)

lastetu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kel pole lapsi, ilma lasteta

lastetuba
[nimisõna, substantiiv]
1. lastele määratud tuba

2. tuba, kus lapsed elavad

lastetusmaks
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal teatud lastetuilt isikuilt võetud maks

lastetöö
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriklik või vabakogudustele omane tegevus, mis hõlmab lastele ristiusu põhitõdede tutvustamist ning neile kristlike väärtuste edasiandmist

2. töö lastega mingis muus eluvaldkonnas

lastetükk
[nimisõna, substantiiv]
(lastenäidendi vm lastele mõeldud lavastuse, etenduse kohta)

lastevanemad
[nimisõna, substantiiv]
laste isad ja emad

lastevoodi
[nimisõna, substantiiv]
lastele mõeldud voodi

lasteõnn
[nimisõna, substantiiv]
(märgib laste või lapse saamise õnnestumist, laste sündimist perre)

lastija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tegeleb laevade lastimise ja lossimisega

lastijoon
[nimisõna, substantiiv]
parda veepealse osa vähimat lubatud kõrgust tähistav märk laeva mõlemal küljel

lastik
[nimisõna, substantiiv]
elastne heliplaat

lastikiri
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis tõendab veolepingu sõlmimist ning kauba vastuvõtmist meritsi vedamiseks

lastima
[tegusõna, verb]
1. (laeva) laadima, lasti peale panema

2. laeva laadima

lastimärk
[nimisõna, substantiiv]
parda veepealse osa vähimat lubatud kõrgust tähistav märk laeva mõlemal küljel (ülelastimise vältimiseks)

lasting
[nimisõna, substantiiv]
1. vastupidav tihe villane või puuvillane riie, nt kingapealsete valmistamiseks või voodririidena

2. riidesort

lastiraha
[nimisõna, substantiiv]
laevalasti veotasu

lastiruum
[nimisõna, substantiiv]
laeva alumise teki ja topeltpõhja vaheline ruum

lastitekk
[nimisõna, substantiiv]
laevas asuva tekiehitise korrus, mis on mõeldud laadungi hoidmiseks

lastu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis on lastud

lasu
[nimisõna, substantiiv]
lai (madal) hunnik vm kindla kujuta kuhjum

lasum
[nimisõna, substantiiv]
(maakoore kivimikihtide omavahelise asendi kirjeldamisel:) iga pealmine kiht selle all oleva suhtes

lasuma
[tegusõna, verb]
(süükoorma, kohustuse vms kohta:) kellegi kanda, vastutada olema

lasumus
[nimisõna, substantiiv]
1. kivimkehade, eriti kihtide asend maakoores ning üksteise suhtes

2. maakoore kihtide paigutus

lasund
[nimisõna, substantiiv]
1. selgepiiriline kivimite või setete ulatuslik lame mass maakoores, hrl teiste samalaadsete peal, all või vahel

2. maavara kogum

lasuriit
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistmatu taevassinine poolvääriskivi

2. poolvääriskivi

lasuur
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistva kihina pinda kattev ja kaitsev värv (algselt ainult sinise värvi kohta)

lasuuraara
[nimisõna, substantiiv]
eresinise ülapoole ja kollase alapoolega ning musta noka ja kurgualusega papagoi Lõuna-Ameerikas

lasuurkivi
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistmatu taevassinine poolvääriskivi

2. poolvääriskivi

lasuurne
[omadussõna, adjektiiv]
päevaaegse selge taeva värvi sinine

lasuurrannik
[nimisõna, substantiiv]
(Lõuna-Prantsusmaa mereäärse piirkonna, Cȏte d'Azuri ümbruse kohta)

lasuursinine
[omadussõna, adjektiiv]
läbipaistev, sädelev taevassinine

lasuurvärv
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistva kihina pinda kattev ja kaitsev värv (algselt ainult sinise värvi kohta)

lasuvustihedus
[nimisõna, substantiiv]
mulla omadus, suurus, mis näitab 1 cm^3 kuiva rikkumata mullamassi kaalu grammides

latakas
[nimisõna, substantiiv]
1. lai lame tükk või asi

2. miski suur, hrl lai ja lame

lataki
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi äkilist lööki, selle heli

latard
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

latatara
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

late
[nimisõna, substantiiv]
vahustatud piimaga espresso

lateks
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kautšukipuude piimmahl

2. sünteeskautšuki vesiemulsioon

lateksvärv
[nimisõna, substantiiv]
seinte, lagede värvimiseks kasutatav värv, mille sideaineks on sünteeskautšuki vm polümeeri vesiemulsioon ning mida kasutatakse hrl naturaalsest kummist esemete valmistamiseks (nt latekskindad, -kondoomid, -lutid)

latentne
[omadussõna, adjektiiv]
varjatud, peidus olev

lateraal
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) häälik, mille moodustamisel õhuvool väljub ühelt või mõlemalt poolt keelt (nt l)

lateraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. küljepoolne, küljele jääv

2. keha keskjoonest kaugemal olev

laterdama
[tegusõna, verb]
1. palju ja kiiresti, hrl ebaolulist, tühist või ebamäärast, segast rääkima

2. lobisema, patrama

laterdis
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

lateriit
[nimisõna, substantiiv]
1. niiskes troopikas ja lähistroopikas teatud kivimite murenemisel tekkinud tellispunane või pruun setend

2. setend

latern
[nimisõna, substantiiv]
tuule- ja vihmakindel valgusti (nt tänava-, autolatern või kantav, riputatav lihtne valgusallikas)

laternaklaas
[nimisõna, substantiiv]
auto esi- või tagatulesid kattev klaas

laternapost
[nimisõna, substantiiv]
tänavalaternat kandev post

lates
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika, Aasia ja Austraalia mage- ja merevetes ja mujal elutsev röövkala, kes toitub kaladest ja selgrootuist

latgal
[nimisõna, substantiiv]
alates I aastatuhandest eKr Läti idaosas elanud balti hõimu liige

latifundium
[nimisõna, substantiiv]
1. (Rooma riigis, Ladina-Ameerikas vm:) väga suur mõis, maavaldus

2. suurmaavaldus

latiin
[nimisõna, substantiiv]
1. itaalikute hõimu liige Latiumis

2. Kesk-Itaalias elanud itaalikute hõimu liige

latiino
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerika päritolu hispaaniakeelne inimene, kes elab väljaspool Ladina-Ameerikat (eriti selline USA elanik)

latiinoaeroobika
[nimisõna, substantiiv]
intensiivne rütmikas tantsuline treening, milles kasutatakse Ladina-Ameerika tantsudest laenatud liikumisstiile ja samme

latiinomuusika
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerikast pärit muusika, millele on iseloomulik tantsuline rütm ja kohalike löökpillide kasutamine

latiinorütm
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerikast pärit (tantsu)muusikale omane intensiivne ja tempokas rütm

latiiv
[nimisõna, substantiiv]
kääne, mis väljendab tegevuse suunda ning vastab küsimusele kuhupoole? (nt koju, üles)

latiivkääne
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kääne, mis väljendab kohaga seotud suhteid (nt sisseütlev, alaltütlev)

latikapüük
[nimisõna, substantiiv]
latikate püüdmine veekogudest

latikas
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge, külgedelt lamedama kehaga mage- ja riimveekala

2. teatud kala, kellel on kõrge ja lame keha

latimeeria
[nimisõna, substantiiv]
1. ürgse kehaehitusega haruldane kala, ainus nüüdisajal teada olev vihtuimne

2. vihtuimne

latimets
[nimisõna, substantiiv]
(metsamajanduses:) suhteliselt noor mets, kus puude keskmine vanus on vähem kui pool küpsuse saavutamise vanusest

latinisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
muu kui ladina tähti kasutava kirja ümberkirjutus ladina tähtedega

latiniseerima
[tegusõna, verb]
1. ladina keelele (või kirjale) omast kuju andma, ladinapäraseks mugandama

2. ladinapäraseks mugandama

latinism
[nimisõna, substantiiv]
ladinapärane sõna, väljend või grammatiline konstruktsioon mingis muus keeles

latinist
[nimisõna, substantiiv]
1. ladina keele tundja või harrastaja

2. ladina keele tundja

3. ladina filoloog

latrama
[tegusõna, verb]
1. palju ja kiiresti, hrl ebaolulist, tühist või ebamäärast, segast rääkima

2. lobisema, patrama

latriin
[nimisõna, substantiiv]
1. (väljaspool hoonet paiknev) käimla

2. [väli]käimla

lats
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene sündimisest täisealiseks saamiseni

2. noor poiss või tüdruk

latsakil
[määrsõna, adverb]
lõdvalt, lösutades

latsakile
[määrsõna, adverb]
lösakile

latsama
[tegusõna, verb]
1. hooga, matsuga lööma

2. latsti lööma

latsaroone
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia kaltsakproletaarlane

latsatama
[tegusõna, verb]
hooga, matsuga kukkuma või lööma

latseke
[nimisõna, substantiiv]
(väike, armas) laps

latsekene
[nimisõna, substantiiv]
(väike, armas) laps

latsuma
[tegusõna, verb]
1. millegi külgekleepumise ja lahtitõmbamise tuhmi heli tekitama

2. plätsuma

latsutama
[tegusõna, verb]
(suuga) matsutamise heli tekitama

latt
[nimisõna, substantiiv]
pikk ja suhtelise väikese ristlõikega puitmaterjal (kasutatakse nt aia, katuse tegemisel)

latt
[nimisõna, substantiiv]
Läti suurem rahaühik enne euro kasutuselevõttu

lattaed
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt püstpostide vahele kinnitatud lattidest tara

latter
[nimisõna, substantiiv]
1. kergete vaheseintega eraldatud osa ruumist

2. tallis

latthing
[nimisõna, substantiiv]
latt-terasest liikuv ühendusliide (nt suurematel ja raskematel ustel)

lattraud
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguse ristlõikega lattideks valtsitud teras

latttara
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt püstpostide vahele kinnitatud lattidest tara

lattteras
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguse ristlõikega lattideks valtsitud teras

latv
[nimisõna, substantiiv]
taime ülaosa, puu võra ülaosa

latvama
[tegusõna, verb]
latva lõikama

latvpistik
[nimisõna, substantiiv]
taime küljest eraldatud latv pistikuna taime paljundamisel

lauaalune
[nimisõna, substantiiv]
söögi-, töö- vm laua alla jääv piirkond

lauaarvuti
[nimisõna, substantiiv]
1. võrgutoitega arvuti, mida kasutatakse kindlas asukohas (hrl laua taga)

2. arvuti, mida kasutatakse kindlas asukohas (tavaliselt laua taga)

lauahoki
[nimisõna, substantiiv]
lauamäng, kus kangide abil mängumehikesi liigutades mängitakse laual jäähokit

lauahoov
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne laudade ja muu saematerjali laoplats

lauahõbe
[nimisõna, substantiiv]
hõbedast sööginõud ja -riistad

lauajalgpall
[nimisõna, substantiiv]
lauamäng, kus kangide abil mängumehikesi liigutades mängitakse laual jalgpalli

lauajuhend
[nimisõna, substantiiv]
kaust ametiasutuses dokumentide registreerimiseks (hrl 20. sajandi esimesel poolel)

lauajupp
[nimisõna, substantiiv]
pikemast lauast saetud või eraldunud tükk lauda

lauakaal
[nimisõna, substantiiv]
väiksem laual kasutatav kaalumisvahend

lauakaart
[nimisõna, substantiiv]
(pidu)lauas kohta osutav nimega kaardike

lauakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
samas laudkonnas olija

lauakalender
[nimisõna, substantiiv]
laual kasutatav väiksem kalender

lauakartul
[nimisõna, substantiiv]
söögilaual toidukõrvaseks sobiv kartul

lauakate
[nimisõna, substantiiv]
(kaitseks või kaunistuseks) lauda kattev tekstiil vm materjalist ese

lauakaunistus
[nimisõna, substantiiv]
hrl pidulikul puhul lauda kaunistav kunsti- või käsitööese (nt lillekimp)

lauakirik
[nimisõna, substantiiv]
1. jumalateenistus armulauaga

2. armulauaga jumalateenistus

lauaklaas
[nimisõna, substantiiv]
(kirjutus)laua klaasist kate

lauaklapp
[nimisõna, substantiiv]
hingedel üles tõstetav või alla pööratav lauaplaadi osa (nt koolipingil)

lauakohtunik
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlusel kogu võistluse korraldust ja käiku jälgiv ning protokolli täitev kohtunik

lauakomme
[nimisõna, substantiiv]
söögilauas käitumise reegel

lauakoorem
[nimisõna, substantiiv]
koorem saelaudu

lauakõne
[nimisõna, substantiiv]
pidusöögil, banketil peetav lühike kõne

laualaegas
[nimisõna, substantiiv]
kirjutus- vm laua juurde kuuluv sahtel

laualamp
[nimisõna, substantiiv]
1. (kirjutus)lauale toetuv või selle külge kinnituv valgusti

2. valgusti, mis toetub lauale

laualeht
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, seltsi, koori vm käsikirjaline ajakiri või infoleht

laualipp
[nimisõna, substantiiv]
laual kasutatav väike riigi- vm lipp (koos varda ja alusega)

laualõikus
[nimisõna, substantiiv]
palkide lõikamine laudadeks

laualühter
[nimisõna, substantiiv]
laual vm alusel kasutatav mitme küünla‑ või lambipesaga valgusti (hrl kirikus)

lauamari
[nimisõna, substantiiv]
töötlematuna, toorelt söödav (aia)mari

lauamatt
[nimisõna, substantiiv]
1. laual kirjutusalusena kasutatav (plastist) matt

2. matitaoline lauakate söögilaual ühe inimese söömisalusena

lauamõis
[nimisõna, substantiiv]
mõis, mille toodang ja tulud läksid valitseja (ja tema õukonna), piiskopi, toomkapiitli või kloostri ülalpidamiseks

lauamäng
[nimisõna, substantiiv]
1. mängulaual mängitav, sageli täringu ja mängunuppudega mäng (nt kabe, „Monopol”)

2. mäng, mida mängitakse spetsiaalse aluse peal nuppe liigutades

lauamängur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes mängib lauamänge, nt sportliku harrastusena

lauanaaber
[nimisõna, substantiiv]
peo- vm lauas kõrval istuv inimene (kõrvalistuja suhtes)

lauanuga
[nimisõna, substantiiv]
söögiriistaks mõeldud nuga

lauanõu
[nimisõna, substantiiv]
söömisel, söögilauas kasutatav toidunõu (nt taldrik, tass)

lauaots
[nimisõna, substantiiv]
lauatükk, lauajupp

lauapaber
[nimisõna, substantiiv]
varemalt nt kirjutuslaua katteks kasutatud eriline paksem paber

lauapall
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) pall, mille kaitsev või ründav võistkond pärast ebaõnnestunud pealeviset laua- või korvipõrkest enda valdusse saab

lauapealne
[omadussõna, adjektiiv]
(väiksemate seadmete kohta:) laua peal kasutatav

lauapeegel
[nimisõna, substantiiv]
laual kasutatav peegel

lauapesu
[nimisõna, substantiiv]
söögilaua katmiseks vajalikud tekstiilesemed (nt laudlinad, salvrätid)

lauapind
[nimisõna, substantiiv]
1. lauaplaadi pealmine pind

2. lauana kasutatav (väljakeeratav) alus (nt tooli käetoe küljes)

lauaplaat
[nimisõna, substantiiv]
laua kui mööblieseme rõhtsat pinda moodustav (puit)plaat

lauaplokk
[nimisõna, substantiiv]
laual hoitav märkmikkalender

lauaplokk-kalender
[nimisõna, substantiiv]
laual hoitav keeratavate lehtedega kalender

lauapõrge
[nimisõna, substantiiv]
palli põrge vastu korvilauda (korvpallis)

lauarahvas
[nimisõna, substantiiv]
1. armulauast osavõtjad, armulaualised

2. armulaualised

lauariist
[nimisõna, substantiiv]
söögiriist, nt lusikas, nuga, kahvel

lauariiul
[nimisõna, substantiiv]
(töö)laua juurde kuuluv, selle peale või külge paigaldatav riiul

lauarääkija
[nimisõna, substantiiv]
lauale püsti asetatav kahe- või kolmepoolne reklaamikandja

lauasaag
[nimisõna, substantiiv]
1. saekettaga saagpink puidu piki kiudu lõikamiseks

2. samaotstarbeline kaldhammastusega käsisaag (etnograafilise esemena)

lauasahtel
[nimisõna, substantiiv]
kirjutus- vm laua juurde kuuluv sahtel

lauaseelik
[nimisõna, substantiiv]
pidulikkust rõhutav laudlina, millel on kroogitud või volditud maani ulatuvad küljed (pulmas, banketil vms kasutamiseks)

lauasool
[nimisõna, substantiiv]
hrl toidulauas kasutatav peen keedusool

lauatagune
[omadussõna, adjektiiv]
1. laua taga istudes tehtav, räägitav vms

2. (piduliste jt kohta:) lauas istuv

lauatama
[tegusõna, verb]
jalgade külge kinnitatud lumelauaga sõitma mööda lumist mäenõlva

lauateenindus
[nimisõna, substantiiv]
toitude ja jookide serveerimine lauas istuvatele külalistele (serveerimisviisina)

lauatelefon
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline laua või muu rõhtse pinna peal seisev telefoniaparaat

lauateljed
[nimisõna, substantiiv]
väikesed käsiteljed nt linikute kudumiseks

lauatennis
[nimisõna, substantiiv]
1. erilisel laual reketi ja väikese tselluloidpalliga mängitav sportmäng

2. sportlik mäng, mida mängitakse erilisel laual reketi ja väikese palliga

lauatenniselaud
[nimisõna, substantiiv]
eriline võrguga poolitatud laud lauatennise mängimiseks

lauatennisepall
[nimisõna, substantiiv]
väike tselluloidist pall lauatennise mängimiseks

lauatennisereket
[nimisõna, substantiiv]
kummiga kaetud väike puust reket lauatennise mängimiseks

lauatennisist
[nimisõna, substantiiv]
lauatennisega tegelev sportlane

lauatäis
[nimisõna, substantiiv]
1. korraga laua ümber mahtuv hulk sööjaid

2. korraga laual olev kogus (toite, jooke, esemeid)

lauatükk
[nimisõna, substantiiv]
pikemast lauast saetud või eraldunud tükk lauda

lauavabrik
[nimisõna, substantiiv]
metsamaterjali saematerjaliks töötlev ettevõte (eriti varasemal ajal)

lauavalgusti
[nimisõna, substantiiv]
1. (kirjutus)lauale toetuv või selle külge kinnituv valgusti

2. valgusti, mis toetub lauale

lauavein
[nimisõna, substantiiv]
vein, mille valmistamisele ei esitata kõrgeid nõudmisi (erinevalt kvaliteetveinist) ja mida hrl juuakse toidu kõrvale

lauavesi
[nimisõna, substantiiv]
söögi kõrvale või joogiks pakutav (mineraal)vesi

lauavirn
[nimisõna, substantiiv]
hunnik virna laotud saelaudu

lauavõi
[nimisõna, substantiiv]
söögilauas või võileibadeks kasutatav või

lauavõitleja
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) mängija, kes tegutseb aktiivselt korvi all möödaviske järel

lauavõitlus
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) võitlus palli pärast korvi all möödaviske järel, korvialune võitlus

lauaõppus
[nimisõna, substantiiv]
arutelu, nõupidamise vormis toimuv õppus, kus eeskätt arutatakse tegevuse juhtimist

lauaõun
[nimisõna, substantiiv]
söögiks kasutatav (ja müügiks minev), rikkumata välimusega õun

lauaäädikas
[nimisõna, substantiiv]
(tööstuslikul teel saadud) 6–9%-ne äädikhappelahus maitseainena

lauaülem
[nimisõna, substantiiv]
välisministeeriumi vms ametnik või välisteenistuse diplomaat, mingi valdkonna spetsialist

lauba
[nimisõna, substantiiv]
laupäev

laubakas
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
liiklusõnnetus, kus vastassuunas liikuvad sõidukid põrkavad esiotsa pidi kokku (nt möödasõidul)

laubaluu
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju eesosas paiknev lame luuplaat

laubapael
[nimisõna, substantiiv]
ehtena lauba kohalt ümber pea kantav pael

laubaurge
[nimisõna, substantiiv]
üks ninakõrvalkoopaid

laube
[nimisõna, substantiiv]
võrestikul kasvavate ronitaimedega ümbritsetud varjuline istumiskoht aias või pargis

laud
[nimisõna, substantiiv]
1. palgist lõigatud pikk ja suhteliselt õhuke puitmaterjal hrl millegi ehitamiseks (nt põrandalaud, voodrilaud)

2. pikk ja lame puust tükk, mida kasutatakse ehitusmaterjalina

laudaed
[nimisõna, substantiiv]
laudadest tara

laudaesine
[nimisõna, substantiiv]
lauda ees olev plats

laudalakk
[nimisõna, substantiiv]
lauda lae ja katuse vaheline ruum

laudalõhn
[nimisõna, substantiiv]
laudale omane sõnniku ja loomade lõhn

laudama
[tegusõna, verb]
jalgade külge kinnitatud lumelauaga sõitma mööda lumist mäenõlva

laudanaine
[nimisõna, substantiiv]
naine, kelle töö on laudas veiste eest hoolitseda

laudapealne
[nimisõna, substantiiv]
lauda lae ja katuse vaheline ruum

laudaperiood
[nimisõna, substantiiv]
kariloomade laudas pidamise aeg

laudapääsuke
[nimisõna, substantiiv]
1. pika harkis saba, sinkjasmusta seljapoole ja valge kõhualusega lind, kes ehitab savipesa hoone räästa alla

2. pika saba, musta selja ja valge kõhuga lind, kes ehitab pesa hoone katuse alla

laudasõnnik
[nimisõna, substantiiv]
laudast saadav loomasõnnik (väetisena)

laudatagune
[nimisõna, substantiiv]
lauda taga olev ala

laudatur
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiduväärt, mõne maa ülikoolis tarvitatav hinne (vastab „väga heale“)

2. õppeaine ülemaste

laudatöö
[nimisõna, substantiiv]
laudas tehtav töö (lüpsmine, söötmine, sõnniku eemaldamine vms)

laudi
[nimisõna, substantiiv]
1. lahtistest laudadest või lattidest alus (nt rehealuse lagi, saunalava)

2. selle peal olev katusealune ruum (nt laudalakk)

laudik
[nimisõna, substantiiv]
väike laut

laudis
[nimisõna, substantiiv]
laudadest (alus)kate

laudjas
[nimisõna, substantiiv]
looma (nt hobuse) ristluupealne

laudjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (maapinna kohta:) ühtlaselt tasane, ilma väljaulatuvate osade ja lohkudeta

2. laudtasane

laudkast
[nimisõna, substantiiv]
laudadest kast

laudkate
[nimisõna, substantiiv]
laudadest kate

laudkatus
[nimisõna, substantiiv]
katus, mille kattematerjaliks on lauad

laudkiik
[nimisõna, substantiiv]
1. laste kiik, kus pikal laual või puul kiigutakse kord ühe, kord teise otsa kerkides ja vajudes

2. laste kiik, kus pikal laual kiigutakse kord ühe, kord teise otsa kerkides ja vajudes

laudkilp
[nimisõna, substantiiv]
laudadest (ehitus)plaat

laudkond
[nimisõna, substantiiv]
1. samas lauas olijad

2. lauaseltskond

laudkõva
[omadussõna, adjektiiv]
(lihaskoe vm kohta:) väga (hrl ebaloomulikult) kõva, väga jäik

laudlame
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti lame

laudlina
[nimisõna, substantiiv]
1. tekstiilese laua katteks ning kaunistuseks

2. riidest ese, millega saab katta lauda

laudne
[omadussõna, adjektiiv]
1. laudadest või lauast tehtud

2. laud-

laudnik
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud auaste ning selles astmes isik Vene vürsti või tsaari õukonnas

2. õukondlase tiitel Venemaal

laudnõu
[nimisõna, substantiiv]
rahvapärane laudadest puunõu, mida hoiavad koos vitsad (nt vaat, kirn, kibu)

laudparkett
[nimisõna, substantiiv]
väärispuidust pealispinnaga kihilistest laudadest parkett, mis on viimistletud juba tehases

laudpurre
[nimisõna, substantiiv]
laudadest purre

laudpõhi
[nimisõna, substantiiv]
laudadest põhi (nt voodil)

laudpõrand
[nimisõna, substantiiv]
laudadest, laudkattega põrand

laudsein
[nimisõna, substantiiv]
laudadest sein

laudsepatöö
[nimisõna, substantiiv]
peenem puidutöö ehitusel (nt uste ja akende valmistamine ja paigaldamine)

laudsepp
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitusel peenemaid puidutöid tegev tisler

2. tisler

laudsile
[omadussõna, adjektiiv]
(maapinna vm pinna kohta:) täiesti tasane, ühtlaselt sile

laudtara
[nimisõna, substantiiv]
laudadest tara

laudtasane
[omadussõna, adjektiiv]
(maapinna vm pinna kohta:) täiesti tasane, ühtlaselt sile

laudur
[nimisõna, substantiiv]
(märgib mingil lauakujulisel sõiduvahendil sõitjat, nt lume-, lohe-, purjelaudurit)

laudvooder
[nimisõna, substantiiv]
laudadest sise- või väliskate (ehitisel)

laudvooderdis
[nimisõna, substantiiv]
laudadest sise- või väliskate (ehitisel)

laug
[nimisõna, substantiiv]
1. silmamuna eestpoolt liikuvalt kattev nahakurd

2. silma-

laug
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme või nelja parre jagu kuivama tõstetud vilja

2. osa ahet kolmel v neljal parrel

laugas
[nimisõna, substantiiv]
älvestest tekkinud hrl pruuniveeline väike sooveekogu

laugasjärv
[nimisõna, substantiiv]
laugaste liitumisest või suurema veekogu kinnikasvamisest tekkinud hrl ümara kujuga huumustoiteline järv

laugastik
[nimisõna, substantiiv]
lähestikku asetsevad hrl pruuniveelised väikesed sooveekogud

lauge
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pinnavormide kohta:) väikese nurga all kaldu olev, pikkamööda tõusev või langev

2. selliselt kaldu olevate külgedega (ja madal)

laugema
[tegusõna, verb]
(pinnavormide kohta:) lauge(ma)ks muutuma

laugeveeruline
[omadussõna, adjektiiv]
lauge, väikese kallakuga

laugjas
[omadussõna, adjektiiv]
(pinnavormide kohta:) pikkamööda tõusev või laskuv, üsna lauge

lauglema
[tegusõna, verb]
õhus heljudes, libisedes edasi liikuma (ilma tiivajõuta või mootori tööta)

lauglend
[nimisõna, substantiiv]
väikese nurga all laskuv sirgjooneline püsiva kiirusega lend, lauglemine (õhusõidukitel mootori abita või lindudel)

laugmeri
[nimisõna, substantiiv]
mandrilava kohal asuv rannaäärne madal meri sügavusega kuni 200 m

laugpära
[nimisõna, substantiiv]
laugja tagaosaga sõiduauto

laugsaba
[nimisõna, substantiiv]
auto laugelt madalduv tagaosa

laugulised
[nimisõna, substantiiv]
õistaimede amarülliliste sugukonna alamsugukond

lauguma
[tegusõna, verb]
(pinnavormide kohta:) lauge(ma)ks muutuma

laugus
[nimisõna, substantiiv]
lauge-olek, kallakus väikese nurga all

lauk
[nimisõna, substantiiv]
sibulalõhnaline seest õõnsate või ilma rootsuta lehtedega ja eri värvi kerajate õisikutega sibultaim, mille mõnesid liike kasutatakse maitsetaimena

lauk
[nimisõna, substantiiv]
looma või linnu otsmikult ninale kulgev (lai) valge vööt või otsmikul olev laik

lauk
[nimisõna, substantiiv]
roostikes pesitsev varesesuurune must valge laubaga lind

laukaline
[omadussõna, adjektiiv]
(paljude) hrl pruuniveeliste väikeste sooveekogudega (ehk laugastega)

laukaploom
[nimisõna, substantiiv]
Eestis haruldase, vaid Sõrves ja Lääne-Saaremaal kasvava laukapuu vili

laukapuu
[nimisõna, substantiiv]
astlaliste okste ja sinkjasmustade luuviljadega (laukaploomidega) lehtpõõsas või väike puu, Eestis looduses haruldane

laukaraba
[nimisõna, substantiiv]
laugastega raba

laukasilm
[nimisõna, substantiiv]
älvestest tekkinud hrl pruuniveeline väike sooveekogu

laukhani
[nimisõna, substantiiv]
(tume)halli sulestiku ja valge laubalaiguga (tundra)hani, Eestis läbirändaja, hrl suur-laukhani või väike-laukhani

laukots
[omadussõna, adjektiiv]
(hobuse vm looma kohta:) valge otsmikulaiguga

laul
[nimisõna, substantiiv]
1. laulmine, inimese muusikaline eneseväljendus oma hääle abil

2. laulmine

laulatama
[tegusõna, verb]
kiriklikult abiellu õnnistama

laulatus
[nimisõna, substantiiv]
1. abielu sõlmimise kiriklik tseremoonia

2. abielu sõlmimine kirikus

laulatuskleit
[nimisõna, substantiiv]
laulatusel kantav pruutkleit

laulatussõrmus
[nimisõna, substantiiv]
laulatamisel sõrme pandav abielusõrmus

laulatustalitus
[nimisõna, substantiiv]
kristlik kombetalitus laulatusel

lauldav
[omadussõna, adjektiiv]
laulmiseks sobiv

lauldavus
[nimisõna, substantiiv]
laulmiseks sobivus

lauleldus
[nimisõna, substantiiv]
omal ajal ooperi asenduseks välja pakutud sõna

laulev
[omadussõna, adjektiiv]
(keele, kõne kohta:) laulutaoline, kaunikõlaline

laulik
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtsa vormiga laulude tegija ja esitaja

2. rahvalaulik

laulja
[nimisõna, substantiiv]
1. laulmisega tegelev inimene (ka elukutsena)

2. inimene, kes laulab või kelle töö on laulda

lauljanna
[nimisõna, substantiiv]
solistina esinev naislaulja

lauljaskond
[nimisõna, substantiiv]
(koori)lauljad

lauljatar
[nimisõna, substantiiv]
solistina esinev naislaulja

laulma
[tegusõna, verb]
1. oma häälega muusikalisi, hrl sõnadega seotud helisid moodustama

2. laulu või laulja partiid esitama

3. oma häälega muusikat tegema

Ühendtegusõnad: ette laulma, ette laulma, kaasa laulma, kaasa laulma, läbi laulma, läbi laulma, sisse laulma, sisse laulma, ära laulma, ära laulma, üles laulmaüles laulma

laulmine
[nimisõna, substantiiv]
1. (õppeainena:) muusika ehk muusikaõpetuse endine nimetus

2. õppeaine, kus õpitakse laulma

lauluanne
[nimisõna, substantiiv]
võimekus (ilusti, ilusa häälega) laulda

lauluansambel
[nimisõna, substantiiv]
lauljatest (ja neid saatvatest instrumentalistidest) koosnev ansambel

lauluema
[nimisõna, substantiiv]
1. väljapaistev setu rahvalaulik (kes on ühtlasi oma koori eeslaulja)

2. väljapaistev rahvalaulik

lauluharjutus
[nimisõna, substantiiv]
laulmise harjutamine (nt kooridel)

lauluharrastus
[nimisõna, substantiiv]
laulmine huvitegevusena

lauluhääl
[nimisõna, substantiiv]
1. laulmiseks sobiv hääl

2. võime laulda

lauluisa
[nimisõna, substantiiv]
1. auväärne laulude tegija ja esitaja, Eestis hrl eepose loonud Friedrich Reinhold Kreutzwaldi kohta

2. auväärne poeet

laulujorin
[nimisõna, substantiiv]
(laulmise kohta)

laulujoru
[nimisõna, substantiiv]
(laulmise kohta)

laulukaar
[nimisõna, substantiiv]
laululava hrl kaarjas akustiline varikatus

laulukirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
(bändidele, poplauljatele) laulude looja

lauluklass
[nimisõna, substantiiv]
teatava lauluõpetaja juhendatav kursus hrl kõrgemas või keskeriõppeasutuses

laulukool
[nimisõna, substantiiv]
1. lauluhääle koolitus, häälekool

2. koolkond lauluõpetuses

laulukoor
[nimisõna, substantiiv]
eri häälerühma kuuluvatest lauljatest (vähemalt 12 inimest) moodustunud grupp

laulukunst
[nimisõna, substantiiv]
laul(mine) helikunsti osana

laulukõri
[nimisõna, substantiiv]
lindudel bronhide harunemiskohas paiknev hääleelund

laululaager
[nimisõna, substantiiv]
koorilauljatele või lauluhuvilistele lauluharjutusteks korraldatud laager

laululava
[nimisõna, substantiiv]
kõrge tagaseina või häält suunava varikatusega astmeliselt tõusev tribüünitaoline rajatis suurte laulukooride esinemiseks vabas õhus

laululeht
[nimisõna, substantiiv]
väikeseformaadiline paberileht trükitud laulusõnadega (nt jumalateenistusel, matusetalitusel)

laululind
[nimisõna, substantiiv]
hästi arenenud laulukõriga lind (nt ööbik, lõoke, suitsupääsuke)

laululine
[omadussõna, adjektiiv]
laulule omane, hrl viisirikas, hästi viisistatav vms

laululisus
[nimisõna, substantiiv]
1. meloodilisus, viisirikkus

2. laululaadsus, lauldavus

laululooming
[nimisõna, substantiiv]
lauljatele esitamiseks mõeldud looming, vokaalteosed

laululugu
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapärane) laul

laululuik
[nimisõna, substantiiv]
Euraasia metsatundrates ja taigas pesitsev meloodiliselt häälitsev valge luik, Eestis hrl läbirändaja

laululõng
[nimisõna, substantiiv]
laul

laulumees
[nimisõna, substantiiv]
1. (hea) laulja (hrl mees)

2. [hea] laulja

laulumäng
[nimisõna, substantiiv]
liikumismäng laulu saatel

lauluots
[nimisõna, substantiiv]
(laulmist, eriti laulu alustamist märkivates väljendites)

laulupeokomisjon
[nimisõna, substantiiv]
laulupeo ettevalmistamist ning korraldamist organiseeriv komisjon

laulupeoline
[nimisõna, substantiiv]
laulupeost osavõtja (esmajoones laulja vm laulupeo tegelane)

laulupeomärk
[nimisõna, substantiiv]
laulupeo meeneks valmistatud rinnamärk

laulupidu
[nimisõna, substantiiv]
1. vabas õhus toimuv muusikapidustus, kus esineb koos palju laulukoore ning orkestreid

2. väga suur vabas õhus toimuv üritus, kus esineb palju koore. Eestis on laulupeod rahvuslik traditsioon

laulupoiss
[nimisõna, substantiiv]
(hrl poistekoori laulja kohta)

lauluproov
[nimisõna, substantiiv]
1. koori(de), solisti(de) vms lauluharjutus

2. (muusikalise) lavateose proov, kus harjutatakse laulmist

laulupäev
[nimisõna, substantiiv]
kohalik laulupidu

lauluraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikulaulude, vaimulike laulude kogumik

2. kirikulaulude kogu

laulurahvas
[nimisõna, substantiiv]
laulu, laulmist armastavad ning seda harrastavad inimesed

lauluritsikas
[nimisõna, substantiiv]
pikkade tundlatega üleni roheline ritsikas

laulurästas
[nimisõna, substantiiv]
segametsas ja kuusikus elutsev laululinnuna tuntud rästas

laulusalm
[nimisõna, substantiiv]
laulu või luuletuse salm või selle osa

lauluselts
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 19. sajandi teises pooles levima haknud koorilaulu, orkestrimuusikat ja näitemängu viljelenud ühendus

laulusolist
[nimisõna, substantiiv]
lauldes oma partiid esitav solist

laulusulg
[nimisõna, substantiiv]
pikk sirbikujuline sulg kuke sabas

laulusõber
[nimisõna, substantiiv]
laulmist armastav inimene

laulusõnad
[nimisõna, substantiiv]
laulu tekstiosa

laulusääsk
[nimisõna, substantiiv]
eeskätt lindude verd imev sääsk

laulutama
[tegusõna, verb]
laulma panema, laulda laskma

laulutehnika
[nimisõna, substantiiv]
lauluõpetuse, laulukooli võtted ja meetodid

laulutekst
[nimisõna, substantiiv]
laulu tekstiosa

laulutraditsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna, rahva traditsiooniline, põlvest põlve edasi antav laulmisviis, laululooming vms

laulutuju
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine laulda, laulmiseks kohane meeleolu

laulutund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund lauluoskuse arendamiseks

lauluviis
[nimisõna, substantiiv]
1. laul või laulu meloodia

2. (pooltahtmatu) laulmine, laulu ümisemine

lauluvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
parima laulja, koori vms kollektiivi või parima laulu väljaselgitamiseks korraldatav üritus

lauluvõitlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus parima laulja või parima laulu väljaselgitamiseks

lauluväljak
[nimisõna, substantiiv]
hrl laululavaga ala laulupidude pidamiseks

lauluõli
[nimisõna, substantiiv]
(alkohoolse joogi kohta)

lauluõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaõpetust koolis andva muusikaõpetaja endine nimetus

2. (kitsamalt:) laulmist õpetav õpetaja

lauluõpilane
[nimisõna, substantiiv]
laulmist (kui eriala) õppiv inimene

laup
[nimisõna, substantiiv]
1. kulmudest juustepiirini ulatuv näo osa

2. see osa näost, mis asub silmadest ülalpool

laupkokkupõrge
[nimisõna, substantiiv]
liiklusõnnetus, kus vastassuunas liikuvad sõidukid põrkavad esiotsa pidi kokku (nt möödasõidul)

laupõletik
[nimisõna, substantiiv]
silmalau serva põletik

laupäev
[nimisõna, substantiiv]
1. nädala 6. päev, reedele järgnev ja pühapäevale eelnev päev

2. pühade, tähtpäeva vms eelpäev

3. nädala 6. päev

4. pühade eelpäev

laupäevahommikune
[omadussõna, adjektiiv]
laupäevahommikul toimuv

laupäevak
[nimisõna, substantiiv]
laupäevane hoogtööpäev

laupäevalisa
[nimisõna, substantiiv]
laupäeviti ilmuv päevalehe kergema sisuga lisaosa

laupäevane
[omadussõna, adjektiiv]
laupäeval toimuv, ilmuv vms

laupäeviti
[määrsõna, adverb]
laupäevadel, igal laupäeval

laureaaditiitel
[nimisõna, substantiiv]
laureaati tähistav tiitel, laureaadi nimetus

laureaat
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlikult auhinnatud kirjanik, kunstnik, teadlane või ühiskonnategelane

2. festivali või konkursi võitja

laurits
[nimisõna, substantiiv]
10. august, eesti rahvakalendris kristliku märtri püha Laurentiuse tulesurma mälestuspäev

lauritsapäev
[nimisõna, substantiiv]
10. august, eesti rahvakalendris kristliku märtri püha Laurentiuse tulesurma mälestuspäev

lausa
[määrsõna, adverb]
1. rõhutab millegi täit määra, toob esile ootamatuse nüansi

2. päris, täiesti

lausaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu ala või maad hõlmav, üleni kattev, läbini ulatuv

2. kõiki hõlmav, kõigi kohta käiv, üleüldine

lausandik
[nimisõna, substantiiv]
tasandik, lauskmaa

lause
[nimisõna, substantiiv]
1. keelelise suhtluse põhiüksus, mis väljendab terviklikku sõnumit (väidet, küsimust, käsku, soovi vms)

2. rühm sõnu, mis väljendavad näiteks väidet, küsimust või käsku. Lause algab kirjutatud kujul suure tähega ja lõpeb tavaliselt punktiga

lauseanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
lause sõnadevahelise sõltuvuse ja lauseliikmete kindlakstegemine

lausearvutus
[nimisõna, substantiiv]
matemaatilise loogika lihtsaim osa, mis teeb tehteid formaalsete tõeväärtust omavate lausetega, huvitumata nende sisust

lauseehitus
[nimisõna, substantiiv]
lause süntaktiline ülesehitus

lausefiguur
[nimisõna, substantiiv]
taotluslikult eripärane lauseehitus või -tähendus stiilivõttena

lausekatkend
[nimisõna, substantiiv]
üks osa lausest

lausekatkestus
[nimisõna, substantiiv]
1. pooleli jäetud lause, mille puhul mõte jääb lõpuni välja ütlemata (nt „Küll ma sulle ...”)

2. pooleli jäetud lause

lausekonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) grammatiliselt seostatud sõnade rühm lauses

lausekujund
[nimisõna, substantiiv]
taotluslikult eripärane lauseehitus või -tähendus stiilivõttena

lauselaiend
[nimisõna, substantiiv]
lause kui tervikuga seotud sõna või väljend, mis ei ole lauseliige ja väljendab hrl kõneleja suhtumist (nt vist, tegelikult, äkki)

lauseliige
[nimisõna, substantiiv]
lause osa, mis täidab lauses kindlat funktsiooni ning on kindlate lauseehituslike omadustega (nt öeldis, alus, sihitis)

lauseliigendus
[nimisõna, substantiiv]
lause sõnadevahelise sõltuvuse ja lauseliikmete kindlakstegemine

lauseline
[omadussõna, adjektiiv]
lauseks vormitud, lausestatud

lauselohe
[nimisõna, substantiiv]
(väga pika ja keerulise lause kohta)

lauselühend
[nimisõna, substantiiv]
lauseliikme rollis esinev öeldiseta fraas, mille põhisõnaks on tegusõna käändeline vorm (nt Käed pestud, istuti lauda)

lausend
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) valem või skeem, mille järgi kirjendatakse kontodesse tehingute summasid

lauserõhk
[nimisõna, substantiiv]
lause olulisima sõna pearõhulisel silbil asuv rõhk, lause sisuline, loogiline rõhk

lausestama
[tegusõna, verb]
1. lauseks vormima, lause kuju andma

2. lauseks vormima

lausestik
[nimisõna, substantiiv]
kunstitaotluslik liitlause, mis koosneb reast pea- ja kõrvallauseist

lausestus
[nimisõna, substantiiv]
lausete moodustamine

lausetarind
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) grammatiliselt seostatud sõnade rühm lauses

lausetüüp
[nimisõna, substantiiv]
ühiste semantiliste või süntaktiliste tunnuste kogum, millele teatud lause vastab (nt küsilause, käsklause, omajalause)

lauseõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleteaduse osa, mis käsitleb lausete ehitust ning reegleid, mille alusel sõnad moodustavad fraase ning fraasid omakorda lauseid

2. vastav grammatika osa

3. fraase ja lauseid käsitlev keeleteaduse osa

lausik
[omadussõna, adjektiiv]
(pinnavormide kohta:) pikkamööda tõusev või langev, vähese nurga all kaldu olev

lausjoodik
[nimisõna, substantiiv]
suuri alkoholikoguseid pruukiv joodik, paadunud joodik

lausjää
[nimisõna, substantiiv]
laialdane, kogu veekogu või selle suuremat piirkonda kattev kinnisjää

lausk
[omadussõna, adjektiiv]
(pinnavormide kohta:) pikkamööda tõusev või langev, vähese nurga all kaldu olev

lauskastmine
[nimisõna, substantiiv]
maatüki üleni kastmine (mitte taimede ümbert, ridadena vm)

lauskjas
[omadussõna, adjektiiv]
(pinnavormide kohta:) pikkamööda tõusev või langev, vähese nurga all kaldu olev

lauskmaa
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt tasane, väikeste kõrgusvahedega laialdane maa-ala

lauskontroll
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik, kõiki hõlmav kontrollimine

lauskrand
[nimisõna, substantiiv]
tasane, pikkamisi madalduv hrl liivane rand

lauskülv
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala üleni kattev, reavahedeta külv

lausloll
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti, läbini loll

lauslollus
[nimisõna, substantiiv]
väga suur, täielik lollus

lausloomataud
[nimisõna, substantiiv]
loomataud, mis on levinud laialdastel aladel

lausmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
peenikestest kiududest pressimise ja kuumutamise teel valmistatud tihe kangas vms materjal

lauspilve
[määrsõna, adverb]
1. üleni pilve, täiesti pilviseks

2. üleni pilve, täiesti pilviseks

lauspilves
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
üleni pilves, täiesti pilvine

lauspilvitus
[nimisõna, substantiiv]
kogu taevalaotuse kaetus pilvedega

lauspimedus
[nimisõna, substantiiv]
valguse pea täielik puudumine, pilkane pimedus

lauspommitamine
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna lausaline pommitamine eesmärgiga kahjustada kogu seda ala

lauspäike
[nimisõna, substantiiv]
väga ere, halastamatult kõrvetav päikesevalgus

lausreklaam
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi laialdane, massiline, piiramatu reklaamimine

2. rohke, pidev samasisuline reklaam meedias vm

3. sõiduki vm kõiki välispindu kattev reklaam

lausriie
[nimisõna, substantiiv]
kohevalt, villakuna laotatud ning seejärel läbiõmblemise, nõeltöötlemise, liimimise või vanutamise teel ühendatud kiududest riie

lausrumal
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt rumal

laussadu
[nimisõna, substantiiv]
pidev tugev vihma- või lumesadu

laussulgema
[tegusõna, verb]
kogu ulatuses, igal pool sulgema

laussõim
[nimisõna, substantiiv]
väga äge kellelegi suunatud (valjuhäälne) sõimamine

laust
[nimisõna, substantiiv]
1. paksu naha kahekslõikamisel saadud alumine nahakiht (nt voodri- või pealsenahana)

2. nahakiht nt pealsenahana

laustaud
[nimisõna, substantiiv]
hulgaline haigestumine mingisse nakkushaigusse, mis haarab kogu maailma, ülemaailmne nakkushaiguse puhang

laustestima
[tegusõna, verb]
mingit inimrühma hõlmavalt vere- vms analüüse tegema, et tuvastada viiruse või narkootilise aine leidumist organismis

laustestimine
[nimisõna, substantiiv]
mingit inimrühma tervikuna hõlmav vere- vms analüüside tegemine, et tuvastada viiruse või narkootilise aine leidumist organismis

laustma
[tegusõna, verb]
nahka töötlemisel lõhestama

laustnahk
[nimisõna, substantiiv]
1. paksu naha kahekslõikamisel saadud alumine nahakiht (nt voodri- või pealsenahana)

2. nahakiht nt pealsenahana

laustuli
[nimisõna, substantiiv]
midagi üleni haaranud tuli, lai tulelõõm

lausuja
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvausundis sõnadega arstija või nõiduja

2. posija, sõnuja

lausuma
[tegusõna, verb]
1. midagi ütlema

2. ütlema (kasutatakse enamasti kirjalikus tekstis)

lausumine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi suuline väljendamine

2. miski öeldu

lausumissõna
[nimisõna, substantiiv]
maagiline väljend (vormel), mida lausutakse, et täituks mingi soov või teatud sündmus

lausung
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt suulise keele analüüsimisel kasutatav keskne suhtlusüksus, ühe inimese pidev kõne, mis algab ja lõpeb selgelt tajutava pausiga (või kellegi teise jutuvooruga)

lausvaktsineerimine
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik, kõiki hõlmav vaktsineerimine

lausvale
[nimisõna, substantiiv]
täielik vale

lausvesi
[nimisõna, substantiiv]
midagi üleni kattev vesi

lausvihm
[nimisõna, substantiiv]
pikka aega kestev, pidev vihm

laut
[nimisõna, substantiiv]
1. kariloomade pidamise hoone (või ruum)

2. hoone või ruum koduloomade jaoks

lauter
[nimisõna, substantiiv]
1. kohapealsete looduslike materjalide ümberpaigutamise teel rajatud koht paatide või väikeste laevade randumiseks

2. merre ulatuvate kiviridade vaheline paatide randumiskoht

lauto
[nimisõna, substantiiv]
1. idamaist päritolu, munaja kõlakastiga keelpill, mida mängitakse näpitsi

2. keelpill

lautrikoht
[nimisõna, substantiiv]
(merre ulatuvate kiviridade vaheline) paatide randumiskoht

lautsil
[määrsõna, adverb]
surnu asetamiseks mõeldud kõrgendil, surnulaval

lautsile
[määrsõna, adverb]
surnu asetamiseks mõeldud kõrgendile, surnulavale

lautsilt
[määrsõna, adverb]
surnu asetamiseks mõeldud kõrgendilt, surnulavalt

lauvaje
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mille korral silma avamisel ülalaug ei kerki normaalsele kõrgusele

lauvärv
[nimisõna, substantiiv]
jumestusvahend silmalaugude värvimiseks

lava
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgendatud põrandapind esinemiseks ja etendusteks, nt teatris

2. kõrgem pind teatris või mujal, mille peal näitlejad, tantsijad või lauljad esinevad

lavaaken
[nimisõna, substantiiv]
(taimelaval:) lavakasti kattev klaasitud raam

lavadekoraator
[nimisõna, substantiiv]
1. teatrilavastuse visuaalse kujunduse looja

2. stsenograaf

lavadekoratsioon
[nimisõna, substantiiv]
lavakujunduse osa, nt teisaldatav maalitud sein (kuliss), sammas vm

lavaefekt
[nimisõna, substantiiv]
teatri- või kontserdilaval kasutatav valgus-, heli-, püro- vm efekt

lavahirm
[nimisõna, substantiiv]
ärevus, mida põhjustab publikule esinemine, hirm publiku ees

lavainimene
[nimisõna, substantiiv]
laulja, näitleja vm artist

lavajas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pinnavormidega seoses:) kõrge ja lame

2. kõrge ja tasane

lavajuubel
[nimisõna, substantiiv]
tähtpäev, mida tähistatakse hrl ümmarguse arvu aastate möödumisel kellegi lavategevuse algusest

lavajõud
[nimisõna, substantiiv]
teatrilaval esineja (nt näitleja, balletitantsija)

lavakarp
[nimisõna, substantiiv]
1. (teatris:) vaatesaali poole avatud, kolmest küljest seintega ja ülevalt laega piiratud ruum, kus on lava

2. selline teisaldatav konstruktsioon

lavakas
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikool (varem konservatooriumi lavakunstikateeder)

lavakast
[nimisõna, substantiiv]
taimelava puidust piire

lavakava
[nimisõna, substantiiv]
tekstide, laulude, etüüdide vms kokkupandu teel saadud (sõnalis-muusikaline) teos laval esitamiseks

lavakeel
[nimisõna, substantiiv]
1. teatrikunsti väljendusvahendid

2. lavastaja, lavastuse vms stiil

lavakeemia
[nimisõna, substantiiv]
näitlejate vm esinejate omavaheline sobimine, kokkumäng laval

lavakogemus
[nimisõna, substantiiv]
esinemiskogemus, ka lavategevuses omandatud esinemisoskus (lauljal, näitlejal)

lavakostüüm
[nimisõna, substantiiv]
näitleja rõivastus lavastuses

lavakramp
[nimisõna, substantiiv]
lavahirmust sugenev pingutatud, takerdunud esinemine, ka suutmatus esineda

lavakuju
[nimisõna, substantiiv]
autori loodud isik või olend lavateoses (ka näitleja kehastuses)

lavakujundaja
[nimisõna, substantiiv]
1. teatrilavastuse visuaalse kujunduse looja

2. stsenograaf

lavakujundus
[nimisõna, substantiiv]
lavaruumi visuaalne kujundus lavastuses

lavakunst
[nimisõna, substantiiv]
kunstiliik, kus näitleja(te), lavastaja jt koostöö tulemusena sünnib publikule vahetult etenduv vaatemäng

lavakunstnik
[nimisõna, substantiiv]
1. lavakujundusi loov kunstnik

2. lavakujunduse looja

lavakurk
[nimisõna, substantiiv]
lavas kasvatatud, hrl pikk kurk

lavakõne
[nimisõna, substantiiv]
1. kõne teatrikunsti väljendusvahendina (hõlmab rolli teksti mõtterikast, selget, köitvat edasiandmist publikule)

2. vastav õppeaine (nt lavakunstikoolis)

lavaküps
[omadussõna, adjektiiv]
publikule esitamiseks valmis

lavalauad
[nimisõna, substantiiv]
(näitelava, laval esinemise või teatri kohta)

lavalaud
[nimisõna, substantiiv]
üks saunalava (harvemini teatrilava) moodustavatest laudadest

lavaletulek
[nimisõna, substantiiv]
1. lavastumine

2. esietendumine

lavaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (teatri)laval toimuv või esitatav

2. (dialoogi, tegevuse, mänguvõimaluste poolest) lavale sobiv

lavalisus
[nimisõna, substantiiv]
lavale sobivus (nt dialoogi, tegevuse, mänguvõimaluste poolest)

lavalooming
[nimisõna, substantiiv]
1. lavateosed (nt näidendid, ooperid, nende lavastused)

2. näitleja loodud rollid

lavalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl laval esitamiseks mõeldud dialoogivormis kirjandusteos

2. selle ettekanne

3. kirjutatud teos, mis on mõeldud näitlejatele teatris esitamiseks

lavamaa
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbrusest kõrgem suur järskude nõlvadega tasandik

2. ümbrusest kõrgem suur tasandik

lavamakett
[nimisõna, substantiiv]
lavakujunduse makett

lavamees
[nimisõna, substantiiv]
(teatris:) tööline, kes aitab etenduseks lava(kujundust) valmis seada

lavameister
[nimisõna, substantiiv]
teatritöötaja, kes juhib lavadekoratsioonide ülespanekut, vahetamist ja liigutamist ning tagab lavakujunduse tõrgeteta toimimise

lavamuusika
[nimisõna, substantiiv]
(muusikalise lavateose või sõnalavastusele loodud muusika kohta)

lavamägi
[nimisõna, substantiiv]
enam-vähem tasase pinna ja järskude, sageli astanguliste nõlvadega eraldi asetsev kõrgendik

lavandiin
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Vahemere mail kasvav siniste või violetsete õitega igihaljas rohttaim, lavendli ristamisel saadud hübriid, millest saadavat eeterlikku õli kasutatakse lõhnaainena peamiselt pesupulbrites ja putukatõrjevahendites

lavanimi
[nimisõna, substantiiv]
nimi, mille all laulja vm artist esineb ja tuntud on

lavanärv
[nimisõna, substantiiv]
(esinemiseks vajaliku psüühilise tasakaalu, kindla meele kohta)

lavapartner
[nimisõna, substantiiv]
näitleja, laulja vm, kellega koos esinetakse

lavapilt
[nimisõna, substantiiv]
lavakujundusega loodud tegevuspaik

lavapoiss
[nimisõna, substantiiv]
(teatri)töötaja, kelle ülesanne on seada üles ja võtta maha dekoratsioone, kontrollida lavaseadmete tehnilist seisukorda vms

lavapraktika
[nimisõna, substantiiv]
1. laval esinemine (hrl muusiku, laulja või näitleja kohta)

2. vastav tegevus õppevormina (nt balletikoolis)

lavaproov
[nimisõna, substantiiv]
lavateose, kontserdi vms proov, mida tehakse laval

lavariietus
[nimisõna, substantiiv]
esinemisriietus

lavaroll
[nimisõna, substantiiv]
näitleja osatäitmine näidendis vm lavateoses

lavaruum
[nimisõna, substantiiv]
(teatri) vaatesaalist nähtav lavaosa

lavasarm
[nimisõna, substantiiv]
omadus laval esinedes publikut veedelda, lummata

lavaseade
[nimisõna, substantiiv]
(dramatiseeringu, lavastuse või lavakujunduse kohta)

lavaseadmed
[nimisõna, substantiiv]
(teatri)laval kasutatavad mehhanismid ja seadmed (tõstukid, vajukid, valgustus- ning heliseadmed)

lavastaja
[nimisõna, substantiiv]
1. juhtiv teatri- vm lavastuse looja

2. filmi tegemise loominguline juht, telesaate vms looja, režissöör

3. inimene, kes juhib lavastuse või filmi tegemist

lavastama
[tegusõna, verb]
1. näidendit, ooperit vm etendamiseks ette valmistama, sellest lavaversiooni looma

2. stsenaariumi filmiteostust looma ning juhtima

3. mingit teost ette valmistama, et seda publikule esitada

lavastuma
[tegusõna, verb]
valmis lavastusena etenduma hakkama, lavale tulema

lavastus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatrivahenditega loodud kunstiteos, mis esitatakse etendusena

2. laval esitatav teos, eriti teatris

lavastuskunst
[nimisõna, substantiiv]
1. teatri- ja filmitegemise ala, mis hõlmab etenduse või filmi visuaalse ruumi loomist, valgustust, näitlejate liikumist

2. teatri- ja filmitegemise ala

lavastuskunstnik
[nimisõna, substantiiv]
1. etenduse või filmi visuaalse mõjuvälja ehk stsenograafia looja

2. etenduse või filmi visuaalse mõjuvälja (ehk stsenograafia) looja

lavastuslik
[omadussõna, adjektiiv]
lavastamisega või lavastusega seotud

lavaširull
[nimisõna, substantiiv]
laialilaotatult täidisega kaetud ja seejärel rulli keeratud õhukesest lavašist lõigatud tükk suupistena

lavašš
[nimisõna, substantiiv]
Armeenia päritolu õhuke kokkulapatud (vahel ka lameda pätsi kujuline) nisuleib

lavat
[nimisõna, substantiiv]
kasvuhoonesse ehitatud riiul taimede kasvatamiseks

lavataevas
[nimisõna, substantiiv]
(teatris:) lavaruumi tagant ja külgedelt poolkaares piirav püstloodne kangas

lavatagune
[omadussõna, adjektiiv]
teatri-, kontserdilava taga olev või toimuv

lavatants
[nimisõna, substantiiv]
laval esitatav tants (nt ballett, karaktertants)

lavatarve
[nimisõna, substantiiv]
lavastuses kasutatav tarbeese või olustikku iseloomustav lavakujundusdetail (nt jalutuskepp, vaas lilledega)

lavatee
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi lavategevuse või lavateose lavaloleku kohta)

lavategevus
[nimisõna, substantiiv]
etendustel, kontsertidel esinemine (näitlejana, ooperilauljana, dirigendina vm)

lavatehnik
[nimisõna, substantiiv]
(teatri)töötaja, kelle ülesanne on seada üles ja võtta maha dekoratsioone, kontrollida lavaseadmete tehnilist seisukorda vms

lavatehnika
[nimisõna, substantiiv]
(teatri)laval kasutatavad mehhanismid ja seadmed (tõstukid, vajukid, valgustus- ning heliseadmed)

lavatehniline
[omadussõna, adjektiiv]
lavatehnikaga, selle rakendamisega seotud või sellest tingitud

lavateos
[nimisõna, substantiiv]
1. näidend, ooper vm laval esitamiseks mõeldud teos

2. sellest loodud lavastus

lavatoorium
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaaegne (kivist) valamu või kätepesunõu

2. pesemisruum kloostris

lavatorn
[nimisõna, substantiiv]
teatrihoones lavaruumist ülespoole ulatuv ruum, kuhu saab riputada dekoratsioone vm, nii et need publikule näha ei ole

lavats
[nimisõna, substantiiv]
(üht serva pidi seina külge kinnitatud) laudadest pind magamiseks, istumiseks vm

lavatäht
[nimisõna, substantiiv]
(kuulsa lavakunstniku kohta)

lavatööline
[nimisõna, substantiiv]
(teatris:) tööline, kes aitab etenduseks lava(kujundust) valmis seada

lavatükk
[nimisõna, substantiiv]
(näidendi vm lavateose, ka lavastuse, etenduse kohta)

lavavalgustus
[nimisõna, substantiiv]
(teatri)laval oleva ja toimuva valgustus, ka lavaefektide loomine valguse abil

lavavanker
[nimisõna, substantiiv]
(teatrilaval:) liigutatav ratastel platvorm pealeehitatud lavadekoratsiooniga

lavavõitlus
[nimisõna, substantiiv]
võitluse imiteerimine või esitamine laval (ja ekraanil)

laveerima
[nimisõna, substantiiv]
takistusi, tõkkeid vältivalt põigeldes liikuma, siksakitades edasi liikuma

Ühendtegusõnad: mööda laveerimamööda laveerima

lavendel
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Vahemere mail kasvav siniste või violetsete õitega igihaljas lehtpõõsas, poolpõõsas või rohttaim, mille mõnd liiki kasvatatakse mitmel pool ravim-, maitse- ja ilutaimena

2. põõsastaim

lavendliseep
[nimisõna, substantiiv]
lavendliõli sisaldav seep

lavendliõli
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maade taime, lavendli õitest saadav eeterlik õli, mida tarvitatakse nt aroomteraapias ja koisid peletava vahendina

laviin
[nimisõna, substantiiv]
mäenõlvalt alla sööstev lume- (vm aine) mass

lavka
[nimisõna, substantiiv]
liikuvaks müügipunktiks kohandatud sõiduk, kus müüakse peamiselt toiduaineid ja esmatarbekaupu

lavkabuss
[nimisõna, substantiiv]
liikuvaks müügipunktiks kohandatud buss, kus müüakse peamiselt toiduaineid ja esmatarbekaupu

lavra
[nimisõna, substantiiv]
suur õigeusu klooster

lavrentsium
[nimisõna, substantiiv]
kaliforniumist sünteesitud radioaktiivne metall, omadustelt haruldane muldmetall (aktinoid), keemiline element järjenumbriga 103

lavsaan
[nimisõna, substantiiv]
1. Nõukogude Liidus toodetud väga vastupidav villataoline sünteeskiud

2. sellest kiust valmistatud riie

3. sünteeskiudaine

layout
[nimisõna, substantiiv]
1. teose küljendamine ja kujundamine

2. küljendatud trükiteos

ld
balti keel, mida kõneldakse Leedus

ld
indoeuroopa keel, mida kasutati Vana-Roomas ning miskeskajal levis kiriku- ja teaduskeelena üle Lääne-Euroopa

lebama
[tegusõna, verb]
1. (inimese või looma kohta:) pikali olema

2. inimeste ja loomade kohta: sellises asendis olema, kus kogu keha toetub mingile pinnale, pikali olema

lebasklema
[tegusõna, verb]
laisalt, mõnuledes pikutama või vedelema

lebats
[nimisõna, substantiiv]
lamamis-, lebamisase

lebo
[nimisõna, substantiiv]
jõudeolek, vedelemine, pikutamine

lebolt
[määrsõna, adverb]
kergesti, lihtsalt, ilma pingutuseta

lebomatt
[nimisõna, substantiiv]
kerge matkamatt (küljealuseks)

lebotama
[tegusõna, verb]
jõude olema, vedelema, pikutama

lebra
[nimisõna, substantiiv]
hais

lederiin
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke riidest alusel tehisnahk, mida kasutatakse nt raamatute köitmisel

2. tehisnahk

lee
[nimisõna, substantiiv]
1. reheahju suu esine kividega piiratud süvend, kuhu tõmmati söed ja tuhk (ja kus valmistati süüa)

2. selline omaette keedukoht suveköögis

lee
[nimisõna, substantiiv]
1. vallikujuline, veest välja ulatuv liivakõrgendik ranna lähedal

2. veealune liivaseljak

leease
[nimisõna, substantiiv]
ürgne lahtine tulease (toidu valmistamiseks)

leebe
[omadussõna, adjektiiv]
loomult, olemuselt pehme, heatahtlik, mitte karm või range

leebima
[tegusõna, verb]
käitumiselt, väljenduselt leebe(ma)ks, lepliku(ma)ks muutuma

leebuma
[tegusõna, verb]
käitumiselt, väljenduselt leebe(ma)ks, lepliku(ma)ks muutuma

leebus
[nimisõna, substantiiv]
1. malbus

2. mahedus

3. heatahtlikkus

leed
[nimisõna, substantiiv]
elektroluminestsentsil põhinev pooljuhtseadis, mis muundab elektrisignaali valgussignaaliks

leede
[nimisõna, substantiiv]
1. vallikujuline, veest välja ulatuv liivakõrgendik ranna lähedal

2. veealune liivaseljak

leedemuld
[nimisõna, substantiiv]
toitainetevaene muld, milles huumuskiht puudub või on väga vähene (nt lubjavaesel lähtekivimil kujunenud kuiv või parasniiske happeline muld)

leeder
[nimisõna, substantiiv]
punaste või mustade marjataoliste viljadega lehtpõõsas või madal puu

leedi
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgaadlisse kuuluva naise tiitel Suurbritannias

2. selle tiitliga naine

leedik
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsaste ees- ja laiade tagatiibadega pisike (kahjur)liblikas

2. liblikas

leedlamp
[nimisõna, substantiiv]
valgusdioodidest (ehk LED-idest) koostatud energiasäästlik valgusallikas

leedlint
[nimisõna, substantiiv]
lindikujuline leedvalgusti taustavalguse loomiseks, töötasapinna valgustamiseks vms

leedriba
[nimisõna, substantiiv]
lindikujuline leedvalgusti taustavalguse loomiseks, töötasapinna valgustamiseks vms

leedripuu
[nimisõna, substantiiv]
punaste või mustade marjataoliste viljadega lehtpõõsas või madal puu

leedripõõsas
[nimisõna, substantiiv]
(põõsana kasvav) leeder

leedu
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
leedulaste või leedu keelega seotud

leedukas
[nimisõna, substantiiv]
1. Leedu põhirahva liige

2. Leedu kodanik või elanik

3. Leedu päritolu inimene

4. Leedu päritolu inimene

leedukeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. leedu keeles kõneldud või kirjutatud

2. leedu keelt kasutav

leedulane
[nimisõna, substantiiv]
1. Leedu põhirahva liige

2. Leedu kodanik või elanik

3. Leedu päritolu inimene

4. Leedu päritolu inimene

leedulanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost leedulane

leedvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
valgusti, milles kasutatakse leedlampe ehk valgusdioodlampe

leedvalgustus
[nimisõna, substantiiv]
valgustamine leedlampide või -valgustite abil

leegiheitja
[nimisõna, substantiiv]
1. relv vastase hävitamiseks põlevaine joaga

2. relv

leegiheitur
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelane, kes vastase hävitamiseks kasutab põlevaine joaga relva

leegijaotaja
[nimisõna, substantiiv]
põletit kattev plaat, mis jaotab soojust ja hajutab leeke (nt grillil, gaasipliidil)

leegimotiiv
[nimisõna, substantiiv]
loitlevat leeki meenutav ehismotiiv gooti arhitektuuris

leegion
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Roomas:) algselt kõigi kodanike maakaitsevägi, hiljem suurim sõjaväeüksus (kuni 6000 meest)

leegionär
[nimisõna, substantiiv]
1. Rooma leegioni sõjamees

2. leegionisõdur

leegionärihaigus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kopsupõletiku vormis esinev ägeda kuluga nakkushaigus, mida tekitab bakter Legionella pneumophila

leegitama
[tegusõna, verb]
maitseomaduste süvendamiseks toitu kange alkoholiga piserdama ja põlema süütama

leegitsema
[tegusõna, verb]
leegiga põlema, leekides olema

leeguan
[nimisõna, substantiiv]
seljaharja, külgedelt kokkusurutud kere ning väga pika sabaga sisalik peamiselt Lõuna- ja Kesk-Ameerikas

leek
[nimisõna, substantiiv]
1. põlemise nähtav (keelt meenutava kujuga) helendus

2. hele asi, mida näeme, kui miski põleb

leekahi
[nimisõna, substantiiv]
tööstusahi, kus kuumutamiseks või sulatamiseks vajalik kuumus saadakse vahetult kütuse põletamisel

leekima
[tegusõna, verb]
leegiga põlema, leekides olema

Ühendtegusõnad: ringi leekimaringi leekima

leekima
[tegusõna, verb]
kiiresti jooksma

Ühendtegusõnad: ringi leekimaringi leekima

leekivpunane
[omadussõna, adjektiiv]
väga ere, kiiskavalt punane, tuleleegi värvi

leekjas
[omadussõna, adjektiiv]
leekivpunane, tulekarva punane

leekkollane
[omadussõna, adjektiiv]
väga ere, kiiskavalt kollane, tuleleegi värvi

leekkuul
[nimisõna, substantiiv]
pürotehnilise laenguga kuul, mis jätab lennul järele ereda valgusjoa

leeklamp
[nimisõna, substantiiv]
pika gaasileegiga põleti millegi kuumutamiseks

leeklema
[tegusõna, verb]
eredates (punakas-kollakates) värvitoonides õhetama või särama

leeklill
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärit valgete, roosade, lillade või punaste lõhnavate õitega rohttaim, Eestis aialillena

2. lill

leekpunane
[omadussõna, adjektiiv]
väga ere, kiiskavalt punane, tuleleegi värvi

leekpunkt
[nimisõna, substantiiv]
miinimumtemperatuur, mille juures kuumutatud vedeliku aur leegiga kokku puutudes hetkeks süttib (määrab nt vedelkütuse tuleohtlikkuse)

leekpuu
[nimisõna, substantiiv]
Madagaskarilt pärit pitsilise lehestiku ja leekivpunaste õitega puu, mida kasvatatakse rohkesti ilupuuna, Eestis toataimena

leeksalvei
[nimisõna, substantiiv]
Brasiiliast pärit erkpunaste õitega üheaastane ilutaim

leelis
[nimisõna, substantiiv]
vees hästilahustuv aluseliste omadustega metallide hüdroksiid (nt naatriumhüdroksiid NaOH)

leeliseline
[omadussõna, adjektiiv]
(keskkonna oleku kohta:) selline, kus lahuse happesisalduse näit ehk pH väärtus on suurem kui 7 (ehk suurem kui puhtas vees)

leelisene
[omadussõna, adjektiiv]
(keskkonna oleku kohta:) selline, kus lahuse happesisalduse näit ehk pH väärtus on suurem kui 7 (ehk suurem kui puhtas vees)

leelisevaba
[omadussõna, adjektiiv]
leelist mittesisaldav, selline, mille happesisalduse näit ehk pH on alla 7 (ehk väiksem kui puhtal veel)

leeliskivim
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt leelismineraali(de)st koosnev kivim

leelismetall
[nimisõna, substantiiv]
metall, mille hüdroksiid on vees hästi lahustuv alus ja mis keemilistelt omadustelt on väga aktiivne (nt naatrium, kaalium)

leelismuldmetall
[nimisõna, substantiiv]
metall, mille hüdroksiid on vees hästi lahustuv alus, mil on kõrge sulamistemperatuur ja mis keemilistelt omadustelt on väga aktiivne (nt kaltsium, baarium, raadium)

leelisus
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna olek, kus lahuse happesisalduse näit ehk pH väärtus on suurem kui 7 (ehk suurem kui puhtas vees)

leelisvesi
[nimisõna, substantiiv]
leeliseline vesi, hrl tuhavesi

leelo
[nimisõna, substantiiv]
regivärsiline rahvalaul

leelo
[hüüdsõna, interjektsioon]
refräänina korduv sõna setu lüürilistes rahvalauludes

leelotaja
[nimisõna, substantiiv]
leelode esitaja, hrl rahvalaulik

leelotama
[tegusõna, verb]
regivärsilist rahvalaulu või selle vormis improviseeringut laulma

leelotus
[nimisõna, substantiiv]
regivärsilise rahvalaulu või selle vormis improviseeringu laulmine

leelu
[nimisõna, substantiiv]
laul, laulmine

leelutama
[tegusõna, verb]
1. (aina korrates) laulma

2. ühetooniliselt, korrates häälega ette lugema

leelutus
[nimisõna, substantiiv]
(aina korrates) laulmine

leelõugas
[nimisõna, substantiiv]
lahtine tulease, kolle ahjuesisel (rehetoas)

leem
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu keetmise vedelik

2. supi vedel osa, supivedelik

leema
[tegusõna, verb]
tulevikus olema

leemekulp
[nimisõna, substantiiv]
kulp supi tõstmiseks

leemendama
[tegusõna, verb]
1. libedalt märg olema, vedelikukorraga kaetud olema

2. tilkuvalt või niredena voolamiseni märg olema, hrl higist

leemetama
[tegusõna, verb]
1. libedalt märg olema, vedelikukorraga kaetud olema

2. tilkuvalt või niredena voolamiseni märg olema, hrl higist

leemur
[nimisõna, substantiiv]
1. Madagaskaril ja selle lähissaartel elav suurte silmadega poolahv

2. poolahv

leen
[nimisõna, substantiiv]
tooli seljatugi

leenis
[nimisõna, substantiiv]
nõrk, mittepingsalt hääldatav kaashäälik

leenisklusiil
[nimisõna, substantiiv]
nõrk, mittepingsalt hääldatav sulghäälik (nt eesti g, b, d)

leentool
[nimisõna, substantiiv]
1. seljatoega tool

2. (tugitooli kohta)

leepra
[nimisõna, substantiiv]
krooniline nakkushaigus, mis tabab peamiselt nahka ja närvisüsteemi

leeprabatsill
[nimisõna, substantiiv]
bakter, mis tekitab leeprat

leeprahaige
[nimisõna, substantiiv]
pidalitõves olev inimene

leer
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguste vaadete ja arusaamadega (teistele vastanduv) rühm

leer
[nimisõna, substantiiv]
(luteri kirikus:) noorte õpetamine ning ettevalmistamine kogudusse vastuvõtmiseks (leeriõpetus) ja koguduse liikmeks õnnistamine (leeriõnnistus)

leeriaeg
[nimisõna, substantiiv]
leeris käimise, leerikooli aeg

leerikool
[nimisõna, substantiiv]
(luteri kirikus:) noorte õpetamine ning ettevalmistamine kogudusse vastuvõtmiseks

leerilaps
[nimisõna, substantiiv]
leeriskäija, leeritatav inimene

leerimaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus leeriõpetust antakse

leeripäev
[nimisõna, substantiiv]
leerilaste õnnistamise päev

leeritama
[tegusõna, verb]
1. (leeriõpetust andma ja) koguduse täieõiguslikuks liikmeks õnnistama

2. leeriõpetust andma, koguduse liikmeks õnnistama

leerituba
[nimisõna, substantiiv]
ruum, kus leeriõpetust antakse

leeritunnistus
[nimisõna, substantiiv]
tunnistus leeri läbimise kohta

leerivend
[nimisõna, substantiiv]
kellegi meessoost leerikaaslane

leeriõde
[nimisõna, substantiiv]
naissoost leerikaaslane

leeriõpetus
[nimisõna, substantiiv]
(luteri kirikus:) noorte õpetamine ning ettevalmistamine kogudusse vastuvõtmiseks

leesikas
[nimisõna, substantiiv]
1. pohla meenutav roomavate varte ja punaste marjadega kääbuspõõsas, mida on kasutatud ravimtaimena

2. kääbuspõõsas

leesikatee
[nimisõna, substantiiv]
leesikalehtedest valmistatav tee

leeskputk
[nimisõna, substantiiv]
õõnsa varre, tumeroheliste läikivate lehtede ja kollakate õitega aromaatne rohttaim, Eestis hrl aedades maitse- ja ravimtaimena

leeteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mulla mineraalosa lagunemise ja ärakandumisega seotud

2. toitainevaese valkjashalli mullakihiga

leethiir
[nimisõna, substantiiv]
punakas- või hallikaspruuni ülapoolega pisinäriline

leethorisont
[nimisõna, substantiiv]
lahustunud mineraalühenditest vaesunud ja hapestunud hele mullakiht (hrl huumuskihi all)

leetjas
[omadussõna, adjektiiv]
tulekarva kollakas

leetmuld
[nimisõna, substantiiv]
toitainetevaene muld, milles huumuskiht puudub või on väga vähene (nt lubjavaesel lähtekivimil kujunenud kuiv või parasniiske happeline muld)

leetopiss
[nimisõna, substantiiv]
vanavene (ka Novgorodi vürstiriigi) kroonika

leetpõõsas
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Aafrikast ja Euraasiast pärit kollaste õitega madal põõsas, Eestis ilupõõsana

leetrid
[nimisõna, substantiiv]
kergesti nakkav äge viirushaigus (peamiselt lastel), mida iseloomustab punane laiguline lööve ja palavik

leetrilööve
[nimisõna, substantiiv]
leetritele iseloomulik punane laiguline lööve

leetrivaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
leetritevastane vaktsiin

leetriviirus
[nimisõna, substantiiv]
leetreid tekitav RNA-viirus

leetselg
[nimisõna, substantiiv]
leetseljak

leetseljak
[nimisõna, substantiiv]
1. vallikujuline, veest välja ulatuv liivakõrgendik ranna lähedal

2. veealune liivaseljak

leetuma
[tegusõna, verb]
(mulla kohta:) lahustunud mineraalühenditest vaesuma ja hapestuma

leev
[nimisõna, substantiiv]
1. Bulgaaria suurem rahaühik

2. Bulgaaria rahaühik

leevendama
[tegusõna, verb]
midagi raskesti talutavat, ebameeldivat vähendama või nõrgendama, seda talutavamaks muutma

leevenduma
[tegusõna, verb]
1. (millegi raskesti talutava, ebameeldivaga seoses:) talutavamaks, kergemaks, nõrgemaks muutuma

2. vähenema, järele andma

leevendus
[nimisõna, substantiiv]
1. raske olukorra talutava(ma)ks muutumine või muutmine

2. leevendav abinõu

leevendusmeede
[nimisõna, substantiiv]
abinõu millegi, nt projekti või tegevuse (võimaliku) halva toime takistamiseks, vältimiseks või vähendamiseks

leevenema
[tegusõna, verb]
1. (millegi raskesti talutava, ebameeldivaga seoses:) talutavamaks, kergemaks, nõrgemaks muutuma

2. vähenema, järele andma

leevike
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese jämeda nokaga väike jässakas lind (isaslinnul on keha alapool punane)

2. punase kõhuga väike lind

leevikene
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese jämeda nokaga väike jässakas lind (isaslinnul on keha alapool punane)

2. punase kõhuga väike lind

legaaldefinitsioon
[nimisõna, substantiiv]
seaduses vm õigusnomis sõnastatud määratlus

legaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehtiva seadusega kooskõlas olev, ametlikult lubatud, tunnustatud või määratud

2. seadusel või seadustel põhinev, seadusele või seadustele vastav

legaalselt
[määrsõna, adverb]
kehtiva seadusega kooskõlas olevalt, õigusnorme järgides

legaat
[nimisõna, substantiiv]
paavsti esindaja välisriigis, hrl mingit ülesannet lahendama määratud isik

legaato
[nimisõna, substantiiv]
muusikalisi helisid järjestikku siduv, voolav esituslaad

legalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
seadustus

legaliseerima
[tegusõna, verb]
1. seaduslikuks, seadusega lubatuks tunnistama või muutma

2. seaduslikuks tunnistama v tegema

legaliseeruma
[tegusõna, verb]
1. seaduslikuks, ametlikult lubatuks või tunnistatuks saama

2. seaduslikuks saama

legato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) seotult, voolavalt

legato
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) seotud, voolav esitus

legeerima
[tegusõna, verb]
1. metallile või sulamile selle omaduste parandamiseks lisandeid manustama

2. metallisulamit valmistama

legend
[nimisõna, substantiiv]
1. pärimuslik lugu, rahvajutt mingist (ajaloolisest) isikust või sündmusest

2. jutt mingist (ajaloolisest) sündmusest, nähtusest või isikust, mis ei pruugi tõsi olla

3. rahvajutt

legendaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. legendist pärinev, legendis kirjeldatud

2. kuulus, unustamatu

legendiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. legendisse puutuv

2. legendilaadne

leghorn
[nimisõna, substantiiv]
1. Itaalia päritolu kanadest Ameerika Ühendriikides aretatud munakana, Leghorni tõugu kana

2. Leghorni tõugu kana

legionellabakter
[nimisõna, substantiiv]
vees esinev bakter (Legionella pneumophila), mis tekitab legionelloosi

legionelloos
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kopsupõletiku vormis esinev ägeda kuluga nakkushaigus, mida tekitab bakter Legionella pneumophila

legislatiiv
[nimisõna, substantiiv]
seadusandlik kogu Prantsusmaal vm maades

legislatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. seadustele vastav, seadusi järgiv

2. seadusi andev

legist
[nimisõna, substantiiv]
(riigiõiguses:) õigusteaduse, eriti antiikaja õigusteaduse asjatundja

legistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(riigiõiguses:) õigusteaduse, eriti antiikaja õigusteadusega seotud

legitiimne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehtiva õiguskorra nõuetele vastav, õigusnormidega kooskõlas

2. seadusjärgne

3. õigusnormidega kooskõlas

legitimatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. seaduslikuks või õiguspäraseks tunnistamine

2. seaduspärastamine

3. tõendav dokumentatsioon

legitimeerima
[tegusõna, verb]
seaduslikuks või õiguspäraseks tunnistama

legitimiseerima
[tegusõna, verb]
seaduslikuks või õiguspäraseks tunnistama

legitimism
[nimisõna, substantiiv]
1. ajalooline põhimõte, mis rõhutab monarhi või dünastia seaduslike (hrl pärilike) õiguste ja valduste puutumatust

2. pärusdünastia pooldamine

legitimist
[nimisõna, substantiiv]
monarhi ja pärusdünastia pooldaja

legoklots
[nimisõna, substantiiv]
värviline plastmassist mänguklots

legomehike
[nimisõna, substantiiv]
inimesekujuline legoklots

legotama
[tegusõna, verb]
Lego klotse kokku panema

lehealge
[nimisõna, substantiiv]
punga külje väljakasve, millest areneb leht

lehearm
[nimisõna, substantiiv]
korkkoe kiht, mis tekib oksal lehe kinnituskohale pärast lehe varisemist

leheastel
[nimisõna, substantiiv]
taimelehe muundumisel kujunenud astel (nt kaktustel)

lehehunnik
[nimisõna, substantiiv]
hunnikusse kogutud varisenud puu- ja põõsalehed

leheikoon
[nimisõna, substantiiv]
veebilehega seotud väike ikoon, mis asub aadressiribal enne veebiaadressi

lehekaenal
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel:) nurk leherootsu ja varre vahel, kust hrl kasvavad välja pungad ja õieraod

leheke
[nimisõna, substantiiv]
väike (õhuke) puu-, taimeleht

lehekiosk
[nimisõna, substantiiv]
kiosk, kus müüakse ajalehti-ajakirju ja nt sigarette, nätsu, komme

lehekirp
[nimisõna, substantiiv]
taimepungi ja noori lehti kahjustav tiivuline hüppejalgadega putukas

lehekodarik
[nimisõna, substantiiv]
varre alusel ligistikku asetsevate lehtede kogumik (nt ananassil, võilillel)

lehekonn
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt soojadel aladel elav (erksavärviline) konn, kelle varvaste otstel paiknevad kettakujulised iminapad, mis võimaldavad liikuda puudel ja põõsastel

lehekroon
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuu võra

lehekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
puulehe kuju omav, lapik

lehekuld
[nimisõna, substantiiv]
(sügisese lehtede kollase värvuse, kollaste sügislehtede kohta)

lehekuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 5. kuu, põhjapoolkeral kolmas kevadkuu

2. aasta 5. kuu

lehekõdu
[nimisõna, substantiiv]
kõdunenud puulehed

lehekülg
[nimisõna, substantiiv]
1. käsikirja, raamatu vm lehe üks külg (ka sellel olev tekst)

2. näiteks raamatu, päeviku või ajakirja lehe üks külg

leheküljejalus
[nimisõna, substantiiv]
dokumendi, veebilehe lehekülgi läbiv märge allservas (nt leheküljenumber, pealkiri)

leheküljeline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud arvust lehekülgedest koosnev

lehelaba
[nimisõna, substantiiv]
lehe lame põhiosa, mis leherootsu abil kinnitub taime varrele või oksale

lehe-laiktõbi
[nimisõna, substantiiv]
mõnede lehtpuude (nt vahtra, papli) seenhaigus, mille tõttu lehed muutuvad laiguliseks ning kuivavad ja varisevad enneaegu

lehelangus
[nimisõna, substantiiv]
lehtede varisemine puudelt ja põõsastelt (sügiseti, harvemini mõne taimehaiguse tagajärjel)

lehelaps
[nimisõna, substantiiv]
tänaval käest ajalehti müütav poiss või tüdruk

lehelind
[nimisõna, substantiiv]
rasvatihasest väiksem roheka seljasulestikuga lind, kes teeb pesa maa peale

leheline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) lehti omav, lehtedega

leheline
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuutuha leotis, aluseline vedelik, mida vanasti kasutati pesupesemisel, põrandate küürimisel ja seebikeetmisel

lehelis
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuutuha leotis, aluseline vedelik, mida vanasti kasutati pesupesemisel, põrandate küürimisel ja seebikeetmisel

lehelugeja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes loeb regulaarselt ajalehti

leheläige
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mida pihustatakse toataimede lehtedele, et neile läiget anda

lehemardikas
[nimisõna, substantiiv]
taimede lehti kahjustav väike must pikerguse kehaga mardikas

lehemees
[nimisõna, substantiiv]
(kirjutavas pressis töötav) ajakirjanik

lehemesi
[nimisõna, substantiiv]
mesi, mida mesilased valmistavad taimelehtede pinnale erituvast magusast vedelikust või lehtedelt korjatud magusast putukate eritisest

lehemuld
[nimisõna, substantiiv]
lehtede kõdunemisel tekkiv kerge (kompost)muld, mida kasutatakse nt toataimede mullasegudes

lehemädanik
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede (eriti kartuli) lehtedel, ka mugulatel pruune laike ja mädanemist põhjustav seenhaigus

2. taimehaigus

lehemüüja
[nimisõna, substantiiv]
ajalehtede müüja, eriti tänaval käest lehti müütav koolilaps

leheneeger
[nimisõna, substantiiv]
(naljatamisi ajakirjaniku kohta)

lehepill
[nimisõna, substantiiv]
1. (improviseeritud lihtne mänguriist:) kahe pöidla või huulte vahele pingutatud puuleht, orasheinalible, kasetohuriba vm, mis servale puhumisel vibreerib ja tekitab heli

2. [puu]lehest improviseeritud pill

lehepoiss
[nimisõna, substantiiv]
tänaval käest ajalehti müütav (kooli)poiss

lehepraht
[nimisõna, substantiiv]
koristamist vajavad (või kokku kogutud) varisenud puulehed

lehepuhur
[nimisõna, substantiiv]
tööriist tänavate, aedade vms puhastamiseks peamiselt mahalangenud lehtedest

lehepung
[nimisõna, substantiiv]
(puudel ja muudel taimedel:) lehealgmeid sisaldav pung

leheputka
[nimisõna, substantiiv]
kiosk, kus müüakse ajalehti-ajakirju ja nt sigarette, nätsu, komme

lehepööraja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes nt klaverimängijal kontserdi ajal noodilehte pöörab

leherikas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) paljude lehtedega

leheroheline
[omadussõna, adjektiiv]
lehekarva roheline

leherohke
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) paljude lehtedega

leherood
[nimisõna, substantiiv]
lehelabas kulgev juht- ja tugikoe kimp, mis kannab edasi vett ning selles lahustunud mineraal- ja orgaanilisi aineid

leherooste
[nimisõna, substantiiv]
roosteseente tekitatud taimehaigus, mis kahjustab puude ja kõrsviljade lehti

leheroots
[nimisõna, substantiiv]
1. lehe osa, mille abil lehelaba kinnitub taime varrele või oksale

2. jämenenud leheroots

leherosett
[nimisõna, substantiiv]
varre alusel ligistikku asetsevate lehtede kogumik (nt ananassil, võilillel)

leheruum
[nimisõna, substantiiv]
ilmuvale tekstile eraldatud maht ajalehes

lehes
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(olukorra kohta, kus puudel ja põõsastel on lehed)

lehesaba
[nimisõna, substantiiv]
ajalehe (meelelahutuslik) lõpuosa, selle lisa

lehesadu
[nimisõna, substantiiv]
sügisene (intensiivne) lehtede varisemine puudelt ja põõsastelt

lehesalat
[nimisõna, substantiiv]
1. taimelehtedest salat

2. taimelehtedest salat

leheseis
[nimisõna, substantiiv]
taimeliigile omane lehtede asetus varrel

lehesoon
[nimisõna, substantiiv]
lehelabas kulgev juht- ja tugikoe kimp, mis kannab edasi vett ning selles lahustunud mineraal- ja orgaanilisi aineid

lehestik
[nimisõna, substantiiv]
taime, eriti puu lehed (kogumina, ka paljusid taimi hõlmavalt)

lehestu
[nimisõna, substantiiv]
lehestik

lehetegemine
[nimisõna, substantiiv]
(ajalehe toimetamise jt selle valmimisega seotud tööde kohta)

lehetipp
[nimisõna, substantiiv]
taime lehelaba otsmine, hrl teravam osa

lehetu
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) ilma lehtedeta

lehetupp
[nimisõna, substantiiv]
leherootsu alumine laienenud osa, mis ümbritseb taime vart

lehetäi
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pehme kehaga putukas, kes elab kolooniatena taimedel ja kahjustab nende lehti

2. taimekahjur

lehetöö
[nimisõna, substantiiv]
(ajalehe tegemise, ajalehe toimetuses töötamise kohta)

lehevaablased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond kiletiivalisi putukaid

lehevaip
[nimisõna, substantiiv]
maad katvad varisenud puulehed

lehevarisemistõbi
[nimisõna, substantiiv]
ebasoodsatest kasvuoludest või parasiitseentest tingitud enneaegne lehtede (vahel ka viljade) kolletumine ja varisemine (aia- ja põllutaimedel)

lehevars
[nimisõna, substantiiv]
1. lehe osa, mille abil lehelaba kinnitub taime varrele või oksale

2. jämenenud leheroots

leheveerg
[nimisõna, substantiiv]
trükikirjatulp ajalehes

leheveergudel
(seoses millegi avaldamisega ajalehes)

lehik
[nimisõna, substantiiv]
1. agiteeriva, reklaamiva vm tekstiga hrl üheleheline trükis, mida levitatakse tasuta käest kätte või visatakse alla lennukilt

2. väikesemahuline trükis

lehikseened
[nimisõna, substantiiv]
selts kõdunevail taimejäänustel või kooselus õistaimedega kasvavaid kandseeni (nt riisikad, kärbseseened)

lehikulaadsed
[nimisõna, substantiiv]
selts kõdunevail taimejäänustel või kooselus õistaimedega kasvavaid kandseeni (nt riisikad, kärbseseened)

lehine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (puude vm taimede, nende osade kohta:) lehtedega, lehtinud

2. lehtedega

lehis
[nimisõna, substantiiv]
talveks raagu jääv pehmete okaste ja raske mädanemiskindla puiduga puu peamiselt põhjaparasvöötmes ja Aasia lähistroopikas

lehisemets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on lehis

lehiseviht
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtedega okstest kimp loomadele lisasöödaks

2. loomadele söödaks

lehissööt
[nimisõna, substantiiv]
lehisvihtadena

lehistuma
[tegusõna, verb]
1. (heitlehiste puude ja põõsaste kohta:) kevadel kasvuperioodi alguses pungadest lehti kasvatama, lehte minema

2. lehte minema

lehistunud
[omadussõna, adjektiiv]
(taimeosade kohta:) leheline, lehti omav

lehisviht
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtedega okstest kimp loomadele lisasöödaks

2. loomadele söödaks

lehitsema
[tegusõna, verb]
lehti pöörates siit-sealt lugema või silmitsema (nt sisust ülevaate saamiseks või midagi otsides)

Ühendtegusõnad: läbi lehitsemaläbi lehitsema

lehitu
[omadussõna, adjektiiv]
(puude vm taimede, nende osade kohta:) ilma lehtedeta

lehk
[nimisõna, substantiiv]
1. ebameeldiv lõhn

2. halb lõhn

lehkama
[tegusõna, verb]
1. ebameeldivat lõhna eritama ning levitama

2. kui miski haiseb, siis sellel on halb lõhn

lehkima
[tegusõna, verb]
kiiresti jooksma

lehm
[nimisõna, substantiiv]
1. emane veis (esimesest poegimisest alates)

2. suur emane loom, keda inimesed kasvatavad, et piima või liha saada

lehmahein
[nimisõna, substantiiv]
(lehma talvesöödaks)

lehmakapsas
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivades kohtades kasvav väikeste valgete õitega sinkjasroheline rohttaim

2. rohttaim

lehmakarjane
[nimisõna, substantiiv]
veiste karjataja

lehmakarjus
[nimisõna, substantiiv]
veiste karjataja

lehmakaup
[nimisõna, substantiiv]
(hrl erakondadevahelise tingimise, kokkulepete otsimise kohta)

lehmakauplemine
[nimisõna, substantiiv]
(hrl erakondadevahelise tingimise, kokkulepete otsimise kohta)

lehmakell
[nimisõna, substantiiv]
lehma kaelas olev karjakell

lehmakomm
[nimisõna, substantiiv]
koorekompvek, mille paberil on lehma pilt

lehmakont
[nimisõna, substantiiv]
(lahja, kondise lehma kohta)

lehmakook
[nimisõna, substantiiv]
lehma väljaheide

lehmalüpsja
[nimisõna, substantiiv]
1. mustade jalgadega lehelind, kelle rütmiline laul meenutab helisid, mida tekitavad üksteise järel langevad veetilgad

2. väike-lehelind

lehmamullikas
[nimisõna, substantiiv]
emane mullikas

lehmanahk
[nimisõna, substantiiv]
emaselt veiselt saadud nahk

lehmanisa
[nimisõna, substantiiv]
1. noorelt punakaspruuni, vanemana mustjaspruuni, inimese aju meenutava voldilis-käärulise kübaraga mürgine, üksnes kupatatult toiduks kõlbav seen

2. seen

lehmapidaja
[nimisõna, substantiiv]
veiseid kasvatav isik

lehmapiim
[nimisõna, substantiiv]
lehmalt saadav piim toiduainena

lehmapuravik
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaka või pruunika limase kübaraga söögiseen

2. seen

lehmatatik
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaka või pruunika limase kübaraga söögiseen

2. seen

lehmik
[nimisõna, substantiiv]
lehmvasikas või -mullikas

lehmikmullikas
[nimisõna, substantiiv]
emane mullikas

lehmikvasikas
[nimisõna, substantiiv]
emane vasikas

lehmmullikas
[nimisõna, substantiiv]
emane mullikas

lehmvasikas
[nimisõna, substantiiv]
emane vasikas

leht
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl lame roheline taime osa, mis kinnitub varre või oksa külge

2. õhuke roheline osa taime küljes

lehtadru
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera meredes leiduv pruunvetikas, mida tarvitatakse ka toiduks

2. pruunvetikas

lehtaedvili
[nimisõna, substantiiv]
aedvili, millest toiduks kasutatakse lehti

lehtalumiinium
[nimisõna, substantiiv]
õhukeseks leheks valtsitud alumiinium (lehtmaterjalina)

lehte
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(kevadise olukorra kohta, kus talveks raagu jäänud puudel ja põõsastel hakkavad kasvama lehed)

lehteminek
[nimisõna, substantiiv]
lehtede arenemine pungadest kevadel kasvuperioodi alguses (heitlehistel puudel ja põõsastel)

lehter
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuline süvend maapinnas (nt selline karstivorm)

lehtereosla
[nimisõna, substantiiv]
kottseente ja samblike paljunemisorgan

lehterjas
[omadussõna, adjektiiv]
lehtrikujuline

lehter-kukeseen
[nimisõna, substantiiv]
hall- kuni tumepruuni lehterja kübara ning kahvatukollase jalaga söögiseen

lehterpilv
[nimisõna, substantiiv]
äikesepilvest alla rippuv londitaoline pilv, mis ei ulatu maa- või veepinnani

lehterpära
[nimisõna, substantiiv]
kinnastel

lehtersuue
[nimisõna, substantiiv]
lehtrikujuline jõesuue, mis on hrl tekkinud jõeoru merelähedase osa ammuse üleujutamise tagajärjel

lehtertapp
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav ronivate varte ja lehterjate õitega rohttaim või põõsas, Eestis aiailutaim

lehtervarrukas
[nimisõna, substantiiv]
allapoole laienev (küünarnukini) varrukas

lehtes
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(olukorra kohta, kus puudel ja põõsastel on lehed)

lehthaaval
[määrsõna, adverb]
üks raamatu- vms leht korraga, üksikute lehtede kaupa

lehthari
[nimisõna, substantiiv]
hambulise liistaku kujuline hari (kanal)

lehtima
[tegusõna, verb]
1. (heitlehiste puude ja põõsaste kohta:) kevadel kasvuperioodi alguses pungadest lehti kasvatama, lehte minema

2. lehte minema

lehtjalalised
[nimisõna, substantiiv]
selts väikesi peamiselt magevees elutsevaid alamaid vähke, kellel on lehekujulised rindmikujalad

lehtjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lehetaoline (hrl sambliku kuju kohta)

2. lehekujuline

lehtkaktus
[nimisõna, substantiiv]
lehtjate vartega kaktus

lehtkapiteel
[nimisõna, substantiiv]
stiliseeritud lehtedega kaunistatud karikkapiteel

lehtkapsas
[nimisõna, substantiiv]
nii köögiviljana kui ka ilutaimena kasvatatav pead mittemoodustav lopsakate kähardunud lehtedega aiataim

lehtklaas
[nimisõna, substantiiv]
plaatja tükina toodetud klaas

lehtkuld
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõhukeseks leheks valtsitud kuld (või seda imiteeriv materjal), mida kasutatakse nt kuldamisel

2. õhuke kullaleht

lehtla
[nimisõna, substantiiv]
võrestikul kasvavate ronitaimedega ümbritsetud varjuline istumiskoht aias või pargis

leht-lehelt
[määrsõna, adverb]
1. iga raamatu- vms leht eraldi, ühtki lehte vahele jätmata

2. iga lehega, järjest

lehtliilia
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Aasias kasvav väikeste kellukjate õite ja suurte läikivate tumeroheliste lehtedega rohttaim, Eestis toataim

2. toataim

lehtmaja
[nimisõna, substantiiv]
juudi sügispühaks ehitatav lehtonn (vm looduslikest materjalidest majake), mis tuletab meelde iisraellaste eluasemeid kõrbes rändamise ajal ja sümboliseerib Jumala headust ning elu haprust

lehtmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
õhukeseks leheks töödeldud metall, plast vm materjal

lehtmetall
[nimisõna, substantiiv]
õhukeseks leheks valtsitud metall

lehtmets
[nimisõna, substantiiv]
valdavalt lehtpuudest koosnev mets

lehtmänd
[nimisõna, substantiiv]
talveks raagu jääv pehmete okaste ja raske mädanemiskindla puiduga puu peamiselt põhjaparasvöötmes ja Aasia lähistroopikas

lehtne
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) selline, millel on lehed küljes, lehtedega

lehtonn
[nimisõna, substantiiv]
lehtedega okstest hütt

lehtornament
[nimisõna, substantiiv]
taimelehti imiteeriv kaunistus arhitektuuris (nt akantus, palmett)

lehtpeet
[nimisõna, substantiiv]
1. söödavate lehtede ja leherootsude pärast peamiselt Lääne- ja Kesk-Euroopa maades köögiviljana kasvatatav rohttaim, hariliku peedi teisend

2. köögivili

lehtpetersell
[nimisõna, substantiiv]
maitsetaimena kasvatatav petersell, mis juurikat ei moodusta ja annab vaid lehti, aedpeterselli teisend

lehtpistik
[nimisõna, substantiiv]
taime küljest eraldatud lehelaba (koos leherootsuga) pistikuna taimede paljundamisel

lehtpuit
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuupuit materjalina

lehtpuu
[nimisõna, substantiiv]
sügisel lehti ära heitev või aasta läbi haljas lehtedega puu

lehtpuumets
[nimisõna, substantiiv]
valdavalt lehtpuudest koosnev mets

lehtpuunoorendik
[nimisõna, substantiiv]
kuni paarikümneaastane noor lehtpuumets

lehtpuusüsi
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuude põlemisest tekkinud süsi, mida kasutatakse hrl grillahjudes

lehtpuutuhk
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuu põlemisest tekkiv kaaliumirikas tuhk, mida kasutatakse maa väetamiseks

lehtpõõsas
[nimisõna, substantiiv]
sügisel raagu jääv või aasta läbi haljas lehtedega põõsas

lehtrik
[nimisõna, substantiiv]
1. lehterja kübaraga hrl söödav, kuid valge viljakeha korral mürgine seen

2. seen

lehtrikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
ülalt laiema, allapoole kitseneva kujuga

lehtsaag
[nimisõna, substantiiv]
saelehega saag (nt vastandatult saekettaga või saeketiga saele)

lehtsaba
[nimisõna, substantiiv]
(kerglase naisterahva kohta)

lehtsalat
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav salat, mille lehed ei moodusta pead, aedsalati teisend

2. salat, mida kasvatatakse köögiviljana ja millel on pikad õhukesed lehed

lehtsamblad
[nimisõna, substantiiv]
klass lehistunud varrega samblaid

lehtsamblaturvas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lehtsamblast tekkinud turvas

lehtsamblik
[nimisõna, substantiiv]
lehtjas samblik (nt kopsusamblik)

lehtseller
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav tumeroheliste lehtede ja väikeste valgete õitega aromaatne rohttaim, millest toiduks tarvitatakse õrnu lehti, aedselleri teisend

lehtsigur
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav kergelt vürtsise mõru maitsega lehtedega rohttaim

lehtsinep
[nimisõna, substantiiv]
käharate lehtedega mõrkjamaitseline salatitaim

lehttaigen
[nimisõna, substantiiv]
jahust ja rohkest võist valmistatud kihiline taigen

lehttaim
[nimisõna, substantiiv]
lehtedega taim (vastandina nt raagtaimele)

lehttainas
[nimisõna, substantiiv]
jahust ja rohkest võist valmistatud kihiline taigen

lehtteras
[nimisõna, substantiiv]
õhukeseks leheks valtsitud teras (kasutatakse nt ehituses ja autotööstuses)

lehttubakas
[nimisõna, substantiiv]
(kuivatatud) tubakalehed

lehtvedru
[nimisõna, substantiiv]
ühest või mitmest erisuguse pikkusega elastsest teraslehest koosnev vedru (nt veo- või sõiduauto vedrustuses)

lehtvineer
[nimisõna, substantiiv]
õhuke puidu pinnalt lõigatud puitmaterjal, ühekihiline vineer

lehv
[nimisõna, substantiiv]
kaunistuseks aasadeks seotud või kinnitatud (lai) pael, vöö vms

lehva-lehva
[hüüdsõna, interjektsioon]
(käega lehvitamist imiteerivalt:) head aega!

lehvik
[nimisõna, substantiiv]
(kokkuvolditav) kergest materjalist poolsõõrjas ese kehale tuule lehvitamiseks

lehvikjas
[omadussõna, adjektiiv]
lehvikut meenutavalt poolsõõrjas

lehvikpalm
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav ereroheliste lehvikutaoliste laiuvate lehtedega väga dekoratiivne puu, Eestis madal (ilma tüveta) toataim

lehvikpööre
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamisel:) pööre, kus suusaninadega astutakse soovitud suunas ja suusakannad jäävad paigale (või vastupidi)

lehviksammal
[nimisõna, substantiiv]
metsades kasvav korrapäraste sulgjalt asetsevate okstega sammal

lehviksonar
[nimisõna, substantiiv]
veealune navigatsiooniseade, mis kiirgab helilaineid lehvikukujuliselt

lehvikukujuline
[omadussõna, adjektiiv]
lehvikut meenutavalt poolsõõrjas

lehvikvolt
[nimisõna, substantiiv]
ülestikku asetsevad vastandvoldid nt kleidil või seelikul

lehvima
[tegusõna, verb]
õhuvoolus laineliselt või laperdavalt liikuma

Ühendtegusõnad: ringi lehvimaringi lehvima

lehvitama
[tegusõna, verb]
1. õhuvoolus laineliselt või laperdavalt liikuma panema

2. üles-alla või edasi-tagasi viibutama

3. midagi õhus edasi-tagasi või üles-alla liigutama

Ühendtegusõnad: vastu lehvitamavastu lehvitama

lehvitus
[nimisõna, substantiiv]
(jumalagajätuks, tervituseks, märguandeks) käe vm viibutamine, käega lehvitamine

leib
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis (ja mujal Põhja-Euroopas) peamiselt rukki-, mujal eeskätt nisujahust küpsetatud toit

2. tume rukkist toit, mida küpsetatakse ahjus

leibel
[nimisõna, substantiiv]
teatava märgisega plaadifirma

leibjuust
[nimisõna, substantiiv]
kandiliseks pätsiks vormitud juust

leibkond
[nimisõna, substantiiv]
1. ühisel majapidamisel olevad inimesed (nt ühe perekonna liikmed)

2. ühist eluaset ja toitu jagavad inimesed

leibkondne
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elab kellegagi samas peres, ühes leibkonnas

leiborist
[nimisõna, substantiiv]
Suurbritannia vasaktsentristliku Leiboristliku Partei ehk Tööerakonna liige

leiboristlik
[omadussõna, adjektiiv]
leiboristide hulka kuuluv, leiboristidest moodustatud

leibur
[nimisõna, substantiiv]
leivaküpsetaja, pagar

leid
[nimisõna, substantiiv]
1. leitud, avastatud ese(med) või säilmed (eriti muistised)

2. (mingil alal) esimest korda märgatud lind, putukas, taim vm

leid
[nimisõna, substantiiv]
(hobuserakmete osa:) rangide küljest ümber hobuse kere käiv rihmastik, mis koosneb külg- ja põikrihmadest ning seljarihmast (aitab pidurdada kiirel sõidul ja mägisel teel)

leidik
[nimisõna, substantiiv]
leitud laps, kelle vanemad on teadmata

leidis
[nimisõna, substantiiv]
leidjale makstav rahaline tasu (kaotatud asja tagastamisel omanikule või muinasleiu üleandmisel riigile)

leidja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes millegi või kellegi (kaotatu, kadunu) üles leiab

leidlaps
[nimisõna, substantiiv]
leitud laps, kelle vanemad on teadmata

leidlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. osav lahendust, vastust, olukorrast väljapääsu leidma, sellist osavust ilmutav

2. taibukas

leidma
[tegusõna, verb]
1. otsides või juhuslikult märkama või kätte saama

2. otsimise tulemusena või juhuslikult teada saama, kus keegi või miski asub

Ühendtegusõnad: eest leidma, eest leidma, juurde leidma, juurde leidma, kätte leidma, kätte leidma, üles leidmaüles leidma

leidmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida üles ei leita või mida pole võimalik üles leida

leiduma
[tegusõna, verb]
1. leida olema, olemas olema

2. kuskil olemas olema

leidur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes mõtleb välja uusi praktilisi asju ja tehnilisi lahendeid

leidus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on leiutatud (masin, aparaat, meetod vm)

2. väljamõeldud asi

leier
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukesest riidest poolläbipaistev näokate

2. pea pealt õlgadele või seljale rippuv õhuke riideese (nt pruudil)

leierdama
[tegusõna, verb]
1. midagi tüütuseni kordama, millestki korduvalt rääkima, vahetpidamata midagi esitama vms

2. ühtsama kordama

leierkast
[nimisõna, substantiiv]
1. kantav mehaaniline muusikainstrument, mida mängitakse vänta käsitsi ringi ajades

2. vändaga muusikainstrument

leigar
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne mängumees, (ränd)moosekant

leige
[omadussõna, adjektiiv]
ainult pisut soe

leigelt
[määrsõna, adverb]
(hrl toidu kohta:) pisut soojana, mitte päris jahtunult

leigenema
[tegusõna, verb]
1. (aine, eseme vms kohta:) leigeks, pisut soojaks muutuma

2. soojenema

leigevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
ükskõiksust väljendav, suhtumise poolest üsna jahe

leiguma
[tegusõna, verb]
1. (aine, eseme vms kohta:) leigeks, pisut soojaks muutuma

2. soojenema

leigus
[nimisõna, substantiiv]
1. üsna ükskõikne, huvitu, kiretu suhtumine

2. kire jahtumine, jahedus tunnetes

leil
[nimisõna, substantiiv]
kuumale kerisele heidetud veest tekkinud aur

leiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuumale kerisele heidetud veest aurune

2. sauna-

leilipahvak
[nimisõna, substantiiv]
leiliviskamisest sugenev kuum aurupahvak

leiliruum
[nimisõna, substantiiv]
leilivõtmiseks mõeldud ruum saunas

leilisaun
[nimisõna, substantiiv]
kerisahju ja lavaga saun vihtlemiseks

leilitama
[tegusõna, verb]
1. end leilis kuumutama, leili võtma

2. kedagi leiliga kuumutama

leim
[nimisõna, substantiiv]
solvava, mõnitava või vihkamist levitava sisuga sõnum internetis, nt selline netikommentaar, veebipäevik, foorumipostitus või e-kiri

lein
[nimisõna, substantiiv]
1. lähedase vm armastatud inimese surmast tingitud tugev hingeline kannatus

2. kurbus, mida tuntakse kellegi surma pärast

leina-aasta
[nimisõna, substantiiv]
(kombekohane) leinamise aasta

leinaaeg
[nimisõna, substantiiv]
(kombekohane) leinamise aeg

leinaja
[nimisõna, substantiiv]
oma lähedast või kedagi muud leinav, leinas olev inimene

leinajaskond
[nimisõna, substantiiv]
kellegi leinajad (hrl matustel)

leinajumalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi surma puhul peetav jumalateenistus

leinakask
[nimisõna, substantiiv]
pikkade peenikeste allarippuvate okstega arukask

leinakell
[nimisõna, substantiiv]
leina või matuse puhul löödav (kiriku)kell

leinakimp
[nimisõna, substantiiv]
lilledest ja lisanditest koostatud suur alusel lillekimp kellegi mälestamiseks (hauale või mälestusmärgi juurde panekuks)

leinakõne
[nimisõna, substantiiv]
matustel peetav kõne

leinakõneleja
[nimisõna, substantiiv]
ilmaliku matusetalituse läbiviija

leinakägu
[nimisõna, substantiiv]
(kevadel esimest korda lõunasel ajal kuuldud käo kohta, kelle kukkumine toovat kuulajale leina)

leinaküünal
[nimisõna, substantiiv]
leina märgiks süüdatav küünal

leinaliblikas
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaseservaliste tiibadega suur mustjaspruun päevaliblikas

2. päevaliblikas

leinaline
[omadussõna, adjektiiv]
leina väljendav, leinast kantud, tõsine ja kurb

leinalint
[nimisõna, substantiiv]
must lint leina märgina (nt käisel, autol, lipuvarda küljes)

leinalipp
[nimisõna, substantiiv]
leina märgiks heisatud pooles vardas või musta lindiga lipp

leinaloor
[nimisõna, substantiiv]
leina puhul kantav hrl must loor

leinama
[tegusõna, verb]
lähedase vm armastatud inimese surmast kaotusvalu tundma, teda leinas mälestama

Ühendtegusõnad: taga leinamataga leinama

leinamaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kodu, kus surnu on majas või äsja maetud

2. hoone leinatalituseks (ka kabeli kohta)

leinamarss
[nimisõna, substantiiv]
aeglane pühalik marss (nt matustel esitamiseks)

leinameeleolu
[nimisõna, substantiiv]
kurb või raske meeleolu (hrl mingi kaotuse puhul)

leinaminut
[nimisõna, substantiiv]
hrl minutiline vaikne püstiseismine kellegi mälestuseks, minutiline leinaseisak

leinamissa
[nimisõna, substantiiv]
katoliku kiriku leinajumalateenistus

leinanõustaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes annab nõu, kuidas leinaga toime tulla

leinanõustamine
[nimisõna, substantiiv]
professionaalne abi leinaga toimetulekuks

leinapaju
[nimisõna, substantiiv]
peenikeste rippuvate okstega paju

leinapihlakas
[nimisõna, substantiiv]
rippuva võraga pihlakas

leinapäev
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mälestamisele pühendatud tähtpäev

leinapärg
[nimisõna, substantiiv]
(kuuseokstest vm alusel) lilledega pärg kellegi mälestamiseks (hauale või mälestusmärgi juurde panekuks)

leinaraam
[nimisõna, substantiiv]
must raam foto, surmakuulutuse vms ümber

leinarant
[nimisõna, substantiiv]
1. (küünealusesse kogunenud mustuse, küünemusta kohta)

2. küünemusta kohta

leinariie
[nimisõna, substantiiv]
leina puhul kantav riietusese

leinarong
[nimisõna, substantiiv]
matuseliste rivi (jalgsi või sõidukitega) teel hauaplatsile

leinarongkäik
[nimisõna, substantiiv]
matuseliste rivi (jalgsi või sõidukitega) teel hauaplatsile

leinarõivas
[nimisõna, substantiiv]
leina puhul kantav riietusese

leinarüü
[nimisõna, substantiiv]
leinarõivad

leinaseisak
[nimisõna, substantiiv]
vaikne lühiaegne püstiseismine kellegi mälestuseks

leinaside
[nimisõna, substantiiv]
leina märgiks varrukal kantav must lint või pael

leinatalitaja
[nimisõna, substantiiv]
(ilmalikku) matusetalitust pidav inimene

leinatalitus
[nimisõna, substantiiv]
kombetalitus lahkunuga hüvastijätuks matustel

leinatöö
[nimisõna, substantiiv]
leina läbielamine ja -tunnetamine ning kaotusvalu väljaelamine, et tavapärane elurütm saaks taastuda

leinavalu
[nimisõna, substantiiv]
lähedase inimese surmast tingitud kaotusvalu

leinavorm
[nimisõna, substantiiv]
(puu kohta:) rippuvate okste või rippuva võraga isend

leinavärv
[nimisõna, substantiiv]
leina sümboliseeriv värv (nt must, valge)

leisikane
[omadussõna, adjektiiv]
ühe leisika raskune

leisikas
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne massiühik Baltimaades ja mujal Põhja-Euroopas (umbes 8 kg)

2. endisaegne raskusmõõt: pool puuda

leistang
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhtne, sarvedega või sirge toru jalgratta või mootorratta juhtimiseks

2. juhtraud

leišmaniaas
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja loomade parasitaarhaigus, mida tekitavad moskiitode vahendusel levivad viburloomad, kes parasiteerivad vere valgelibledes

leitavus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus infot, andmeid vm üles leida, see, kuidas info vm ülesleitav on

leitmotiiv
[nimisõna, substantiiv]
muusikas, kirjandusteoses vm mõte või teema, mis iseloomustab teatud tegelaskuju, olukorda vm kogu teose jooksul

leitnant
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremleitnandile järgnev ja kaptenile (mereväes vanemleitnandile) eelnev nooremohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

3. nooremohvitseri auaste

leitsak
[nimisõna, substantiiv]
1. umbne, lämmatav (suvine) kuumus

2. lämbe õhk

leitsakuline
[omadussõna, adjektiiv]
umbselt kuum, lämmatav, (päikesest) kuumaks köetud

leitsakune
[omadussõna, adjektiiv]
umbselt kuum, lämmatav, (päikesest) kuumaks köetud

leitse
[nimisõna, substantiiv]
1. umbne, lämmatav (suvine) kuumus

2. lämbe õhk

leitseauk
[nimisõna, substantiiv]
1. auk rehetoa või sauna soemüüri seinas või laes, et välja lasta suitsu ja vingu

2. rehetoa seinas suitsu väljajuhtimiseks

leitselill
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikast pärit sametiste rohekate kuni punakate lehtedega ja õrnade eri värvi õitega lill, Eestis toalill

leitsene
[omadussõna, adjektiiv]
umbselt kuum, lämmatav, (päikesest) kuumaks köetud

leitu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on leitud (nt ese, info)

leiuaines
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogilised esemed ja säilmed uurimismaterjalina ja ajalooallikana

leiubüroo
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu viiakse leitud esemed ning kust omanikud võivad need kätte saada

leiukoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust midagi leitakse, saadakse (nt maardla) või kus on sedastatud mingi taime- või loomaliigi olemasolu

leiumaterjal
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogilised esemed ja säilmed uurimismaterjalina ja ajalooallikana

leiundus
[nimisõna, substantiiv]
leiutamine (tegevusalana)

leiunurk
[nimisõna, substantiiv]
pood või ala suuremas poes, kus müüakse kaupu soodushindadega (nt äri, kaupluse või lao likvideerimisel, enne remonti)

leiupaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust midagi leitakse, saadakse (nt maardla) või kus on sedastatud mingi taime- või loomaliigi olemasolu

leiupood
[nimisõna, substantiiv]
pood või ala suuremas poes, kus müüakse kaupu soodushindadega (nt äri, kaupluse või lao likvideerimisel, enne remonti)

leiutaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes mõtleb välja uusi praktilisi asju ja tehnilisi lahendeid

leiutama
[tegusõna, verb]
1. midagi uut ning seni tundmatut välja mõtlema (nt masinat, aparaati, meetodit, ravimit)

2. midagi täiesti uut välja mõtlema

leiutasu
[nimisõna, substantiiv]
leidjale makstav rahaline tasu (kaotatud asja tagastamisel omanikule või muinasleiu üleandmisel riigile)

leiutis
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on leiutatud (masin, aparaat, meetod vm)

2. väljamõeldud asi

leiutus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on leiutatud (masin, aparaat, meetod vm)

2. väljamõeldud asi

leiutustegevus
[nimisõna, substantiiv]
leiutamine (tegevusalana)

leivaahi
[nimisõna, substantiiv]
ahi leivaküpsetuseks

leivaamet
[nimisõna, substantiiv]
põhisissetulekut andev amet või töö(koht)

leivaandja
[nimisõna, substantiiv]
(tööandja vm kohta, kellelt saadakse sissetulekut)

leivaastja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kolme jala ning kaanega suurem puunõu leivataigna tegemiseks

leivaauk
[nimisõna, substantiiv]
suuauk, suumulk

leivaauto
[nimisõna, substantiiv]
leivatehase auto leiva-saia veoks

leivaema
[nimisõna, substantiiv]
1. (naissoost tööandja kohta)

2. tööandja

leivaisa
[nimisõna, substantiiv]
(tööandja vm kohta, kellelt saadakse sissetulekut)

leivajuuretis
[nimisõna, substantiiv]
1. leivategemisel taigna kääritamiseks lisatav (eelmisest leivateost jäetud) väike kogus hapnenud tainast

2. juuretisega hakatatud vedel tainas

leivajätk
[nimisõna, substantiiv]
leiva jätkumine

leivakaart
[nimisõna, substantiiv]
(sõjaaegse kaardisüsteemi korral:) äralõigatavate talongidega plank, mis annab õiguse normileiva saamiseks

leivakali
[nimisõna, substantiiv]
leiva leotisest kääritatud jook

leivakannikas
[nimisõna, substantiiv]
leivapätsi otsatükk

leivakate
[nimisõna, substantiiv]
1. võileiva peale pandav toiduaine või neist valmistatud segu

2. võileiva peale pandu

leivakauplus
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse peamiselt leiba-saia

leivakilo
[nimisõna, substantiiv]
kilo leiba

leivakonts
[nimisõna, substantiiv]
leivapätsi otsatükk

leivakontsik
[nimisõna, substantiiv]
leivapätsi otsatükk

leivakoorik
[nimisõna, substantiiv]
leivapätsi kattev pruunistunud koorik

leivakooruke
[nimisõna, substantiiv]
leivapätsi kattev pruunistunud koorik

leivakorv
[nimisõna, substantiiv]
(punutud) nõu lahtilõigatud leiva-saia lauale asetamiseks

leivakott
[nimisõna, substantiiv]
(kaasavõetud või kaasapandud toidumoona kohta)

leivakreem
[nimisõna, substantiiv]
riivleivast valmistatud magustoit

leivakuubikud
[nimisõna, substantiiv]
kuubikuteks lõigatud leivatükid

leivakuulike
[nimisõna, substantiiv]
leivasisust veeretatud kuulike (nt õngesöödaks)

leivakõrvane
[nimisõna, substantiiv]
leiva juurde söödav toiduaine (peamiselt kala, liha)

leivakäntsakas
[nimisõna, substantiiv]
paks leivakäär (vahel ka leivapätsi kohta)

leivaküna
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ühest puust õõnestatud piklik nõu leivataigna tegemiseks

2. leivanõu

3. leivaküna

leivalabidas
[nimisõna, substantiiv]
puust labidas leibade ahjupanekuks ja ahjust võtmiseks

leivalaud
[nimisõna, substantiiv]
(toidu, leiva- või toiduvaliku, ka toiduallika kohta)

leivaline
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi toidul olija

2. kelleltki oma sissetuleku saav isik

leivalisa
[nimisõna, substantiiv]
leiva kõrvale söödav lisatoit, täiendav toit (ka lisasissetuleku kohta)

leivalõik
[nimisõna, substantiiv]
viil leiba

leivamardikas
[nimisõna, substantiiv]
jahu, makarone, pappi, paberit vms kahjustav pisike helepruun mardikas

leivamulk
[nimisõna, substantiiv]
(suu kohta, sageli rääkimisega ühenduses)

leivamure
[nimisõna, substantiiv]
igapäevase äraelamisega seotud probleem või kohustus

leivamõhk
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puunõu leivataigna tegemiseks: leivaküna või leivaastja

2. leivanõu

leivamärss
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tohust punutud seljapaun leiva ja muu toidu kaasavõtmiseks

leivamääre
[nimisõna, substantiiv]
võileivale katteks määritav toiduaine

leivane
[omadussõna, adjektiiv]
(lõhna, maitse kohta:) leivale iseloomulik, leivale omane

leivanorm
[nimisõna, substantiiv]
mingi ajaühiku peale ettenähtud leiva kogus ühele isikule (nt sõjaaegse kaardisüsteemi korral)

leivanuga
[nimisõna, substantiiv]
leivalõikamiseks mõeldud nuga

leivanukk
[nimisõna, substantiiv]
leivapätsi otsatükk

leivanumber
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevus, roll, trikk vm, mis kellelgi parimini või hiilgavalt õnnestub

2. lemmiktegevus, -roll, -trikk vms

leivaorjus
[nimisõna, substantiiv]
raske, ränk töö elatise saamiseks

leivaots
[nimisõna, substantiiv]
leivapätsi ots, kannikas

leivapala
[nimisõna, substantiiv]
leivatükk, suutäis leiba

leivapaluke
[nimisõna, substantiiv]
tükk leiba, suutäis leiba

leivapood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse peamiselt leiba-saia

leivapoolis
[nimisõna, substantiiv]
miski söödav, mingi (kerge) toit

leivapuru
[nimisõna, substantiiv]
1. leivast jäänud peenikesed osakesed

2. peenestatud või riivitud leib

leivapuu
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasias kasvav piimmahlaga lehtpuu, mille mõnd liiki kasvatatakse nende tärkliserikaste viljade pärast kõikjal troopikas

leivapuudus
[nimisõna, substantiiv]
leiva puudumine või nappus

leivapäts
[nimisõna, substantiiv]
päts leiba

leivaraas
[nimisõna, substantiiv]
väike leivatükk

leivaraha
[nimisõna, substantiiv]
raha leiva vm toidu ostmiseks (eriti äraelamiseks vajaliku toiduraha kohta)

leivaraiskaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elab teiste kulul, teiste tööviljast, kes hoiab tööst kõrvale

leivasaba
[nimisõna, substantiiv]
leiva ostmise järjekorras seisvad inimesed

leivasisu
[nimisõna, substantiiv]
leiva(pätsi) pehme sisuosa

leivasupp
[nimisõna, substantiiv]
leivast keedetud supp magustoiduna

leivasuutäis
[nimisõna, substantiiv]
tükk leiba, suutäis leiba

leivasõtkumine
[nimisõna, substantiiv]
leivataina muljumine ja sõtkumine enne leibade valmistamist

leivataldrik
[nimisõna, substantiiv]
1. väike taldrik iga sööja leivaviilu jaoks

2. suurem taldrik leivaviilude lauale andmiseks

leivateenimine
[nimisõna, substantiiv]
1. elatise teenimine, töö(tamine) enda (ja pere) toitmiseks

2. elatise teenimine

leivateenistus
[nimisõna, substantiiv]
elatist andev töö, töö enda (ja pere ) toitmiseks

leivategemine
[nimisõna, substantiiv]
leivataigna valmistamine ning leivaküpsetus

leivategija
[nimisõna, substantiiv]
leivaküpsetaja, pagar

leivategu
[nimisõna, substantiiv]
1. leivataigna valmistamine ning leivaküpsetus

2. korraga valmis tehtav kogus leiba

leivatehas
[nimisõna, substantiiv]
tehas, kus valmistatakse leiba, saia ja muid pagaritooted

leivatöö
[nimisõna, substantiiv]
elatist andev töö, igapäevane palgatöö

leivatükk
[nimisõna, substantiiv]
tükk leiba

leivavanem
[nimisõna, substantiiv]
tööandja, kellelt saadakse sissetulekut

leivaviil
[nimisõna, substantiiv]
viil leiba

leivavili
[nimisõna, substantiiv]
1. rukis

2. (mõnikord ka nisu vm toiduteravilja kohta)

leivavorm
[nimisõna, substantiiv]
vorm, milles leiba küpsetatakse

leivik
[nimisõna, substantiiv]
(katoliku kirikus:) armulaualeiva taldrik

leivu
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Läti keelesaare eestlane

lekaal
[nimisõna, substantiiv]
kõverjoonte joonestamise või kontrollimise vahend

leke
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku või gaasi läbilaskmine

lekitaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes annab avalikkusele teada oma organisatsioonis toimunud väärtegudest (varjatud, ebaseaduslikust tegevusest)

lekitama
[tegusõna, verb]
mingi organisatsiooni (piiratud kasutusega) infot avalikkuse ette tooma

lekk
[nimisõna, substantiiv]
vett läbilaskev koht (auk või pragu) laeva keres

lekk
[nimisõna, substantiiv]
Albaania rahaühik

lekkekadu
[nimisõna, substantiiv]
lekkimisest tekkiv kadu

lekkekindel
[omadussõna, adjektiiv]
vedelikku või gaasi mitte läbi laskev

lekkekoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust miski lekib, kust nt vedelik või gaas läbi imbub

lekkeotsija
[nimisõna, substantiiv]
seade või vahend vedeliku- või gaasilekke tuvastamiseks

lekkevool
[nimisõna, substantiiv]
isolatsiooni läbiv elektrivool, mis ohtliku suurenemise korral kutsub esile ühenduste liigkuumenemist ja sädelust

lekkima
[tegusõna, verb]
vedelikku või gaasi läbi laskma

Ühendtegusõnad: välja lekkimavälja lekkima

lekseem
[nimisõna, substantiiv]
1. (keeleteaduses:) tähendust kandev sõnavaraüksus, sõna või väljend (kõigis oma muutevormides), millel on üks või mitu tähendust

2. sõnavara üksus

leksika
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik sõnad ja sõnaühendid, mis kuuluvad mingisse keelde, murdesse või ühe isiku keelepruuki

2. kõik sõnad, mis kuuluvad mingisse keelde või mida üks inimene kasutab

leksikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõnadega, sõnavaraga seotud

2. sõnavaraline

leksikalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
keelenähtus, mille käigus abisõna vm grammatiline üksus muutub iseseisva tähendusega sõnavaraüksuseks

leksikaliseerumine
[nimisõna, substantiiv]
keelenähtus, mille käigus abisõna vm grammatiline üksus muutub iseseisva tähendusega sõnavaraüksuseks

leksikograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. leksikograafia spetsialist

2. sõnaraamatukoostaja

leksikograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnaraamatute koostamine, sõnavara kirjeldamine

2. vastav õpetus

3. sõnaraamatute koostamise teooria ja praktika

leksikoloog
[nimisõna, substantiiv]
keeleteadlane, kes uurib sõnavara ja selle arenemist

leksikoloogia
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse osa, mis uurib sõnavara ja selle arenemist

leksikon
[nimisõna, substantiiv]
erialane, biograafiline vms teatmeteos, milles artiklid on järjestatud tähestikuliselt

leksikostatistika
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnavara statistiline uurimine

2. statistiline meetod, mis võimaldab tuvastada keelte erinevuse ja samasuse määra

lektoorium
[nimisõna, substantiiv]
ruum avalike loengute jaoks

lektor
[nimisõna, substantiiv]
1. loengupidaja (nt kursustel, koolitustel, (kõrg)koolis)

2. üks kõrgkooli õppejõu ametinimetusi

3. inimene, kes peab loenguid

4. teatud õppejõud kõrgkoolis

lektoraat
[nimisõna, substantiiv]
lektori ametikoht kõrgkoolis

lektoritöö
[nimisõna, substantiiv]
loengute pidamine

lektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjakoht Piiblis

2. selle lugemine jumalateenistusel

lektüür
[nimisõna, substantiiv]
see, mida loetakse (artiklid, raamatud vms)

lell
[nimisõna, substantiiv]
1. isapoolne onu, isa vend

2. isa vend

lellepoeg
[nimisõna, substantiiv]
isa venna meessoost laps, isa poolt onupoeg

lelletütar
[nimisõna, substantiiv]
isa venna naissoost laps, isa poolt onutütar

lelu
[nimisõna, substantiiv]
1. ese lapse mänguhuvi rahuldamiseks, talle tegevuse võimaldamiseks

2. ese, mis on tehtud lastele mängimiseks

lemb
[nimisõna, substantiiv]
millegi sõber, millegi armastaja

lemb
[nimisõna, substantiiv]
1. lembus, armastus

2. armastus

lembe
[omadussõna, adjektiiv]
1. mahe, õrn

2. lahke, hell

lembelaul
[nimisõna, substantiiv]
laul armastusest

lembeliilia
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade varte ja sarikõisikusse koondunud siniste või valgete kellukataoliste õitega ilutaim, pärit Lõuna-Aafrikast

2. ilutaim

lembelind
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika kesk- ja lõunaosas (sealhulgas Madagaskaril) levinud väike papagoi, ka puurilind

lembeluule
[nimisõna, substantiiv]
armastust, armuelamusi käsitlev luule

lembelüürika
[nimisõna, substantiiv]
armastust, armuelamusi käsitlev luule

lembene
[omadussõna, adjektiiv]
teatud nähtus(t)est, teatud asja(de)st huvituv, neid armastav

lember
[nimisõna, substantiiv]
puukujuline paju

lembima
[tegusõna, verb]
1. (hellalt) armastama

2. hellalt armastama

lembur
[nimisõna, substantiiv]
lembija, armastaja

lembus
[nimisõna, substantiiv]
eriline huvi millegi vastu

lemm
[nimisõna, substantiiv]
taime väike osake (nt õieleht, helves)

lemma
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõna (kõiki muutevorme) esindav kuju, lähtevorm (nt märksõna sõnaraamatus), eesti keeles nimisõnade puhul ainsuse nimetav, tegusõnadel ma-tegevusnimi

lemmalts
[nimisõna, substantiiv]
1. kannusega õite ja seemneid äkitselt laiali paiskavate viljadega niiskuslembene rohttaim

2. rohttaim

lemme
[nimisõna, substantiiv]
taime väike osake (nt õieleht, helves)

lemme
[nimisõna, substantiiv]
1. lembus, armastus

2. armastus

lemmel
[nimisõna, substantiiv]
1. seisva või aeglaselt voolava vee pinnal või pinnakihis ujuv ja veepinda ühtlaselt kattev litrit meenutavate lehekestega veetaim

2. veetaim

lemmelill
[nimisõna, substantiiv]
juurelähedaste lehtede ja valkjaskollase õisikuga lubjalembene rohttaim, Eestis eriti Saaremaal

lemmemari
[nimisõna, substantiiv]
(Piiblis:) Vahemere mail kasvava narkootilise toimega alkaloide sisaldava taime (alrauni ehk mandragoori) mari

lemmik
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi eriti meeldiv või armas olend või asi vm (teiste, muude hulgast)

2. kellelegi eriti meeldiv inimene, loom, tegevus või muu

lemmikautor
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kõige enam meeldiva kirjaniku või helilooja kohta)

lemmikkoht
[nimisõna, substantiiv]
eelistatud koht (nt elu- või asupaigana, millekski sobivuse või huviväärsuste poolest)

lemmiklaps
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi eriti armas ja südamelähedane laps

lemmiklind
[nimisõna, substantiiv]
kodus kaaslasena või esteetilise rahulolu saamiseks peetav lind

lemmikloom
[nimisõna, substantiiv]
1. kodus kaaslasena või esteetilise rahulolu saamiseks peetav loom või lind

2. loom, keda sa kodus lemmikuna pead

lemmikloomahooldus
[nimisõna, substantiiv]
lemmikloomade välimuse kujundamine, nt koera või kassi karvade trimmimine vastavas salongis

lemmikloomahotell
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kuhu saab hoiule anda lemmikloomad (nt kassid ja koerad) ajaks, kui nende peremees on reisil vm ära

lemmikratsu
[nimisõna, substantiiv]
teema, mida kõige meelsamini käsitletakse, kellegi lemmikteema

lemmikroog
[nimisõna, substantiiv]
eriti meeldiv roog

lemmiktegevus
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, mida inimene kõige meelsamini või väga sageli teeb

lemmiktoit
[nimisõna, substantiiv]
eriti meeldiv roog

lemmikuikoon
[nimisõna, substantiiv]
veebilehega seotud väike ikoon, mis asub aadressiribal enne veebiaadressi

lemming
[nimisõna, substantiiv]
1. tundras elutsev väike jässaka kehaga näriline

2. näriline

lemm-malts
[nimisõna, substantiiv]
1. kannusega õite ja seemneid äkitselt laiali paiskavate viljadega niiskuslembene rohttaim

2. rohttaim

lempar
[omadussõna, adjektiiv]
lemmik, meeldivaim

lend
[nimisõna, substantiiv]
1. lindude, putukate vm olendite õhus lendamine

2. (linnu) liikumine õhus

lendaja
[nimisõna, substantiiv]
õhusõidukiga sõitja

lendama
[tegusõna, verb]
1. õhus edasi liikuma, hrl õhu- või kosmosesõiduki sõidu ja sellel sõitja kohta

2. õhus edasi liikuma

Ühendtegusõnad: alla lendama, alla lendama, alt lendama, alt lendama, edasi lendama, edasi lendama, laiali lendama, laiali lendama, läbi lendama, läbi lendama, maha lendama, maha lendama, mööda lendama, mööda lendama, peale lendama, peale lendama, ringi lendama, ringi lendama, sisse lendama, sisse lendama, tagasi lendama, tagasi lendama, välja lendama, välja lendama, ära lendamaära lendama

lendamisi
[määrsõna, adverb]
väga kiirelt, hoogsalt, (nagu) lennates

lenddraakon
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasias puude otsas elav sisalik, kes on võimeline õhus liuglema

lendhüpe
[nimisõna, substantiiv]
(sportvõimlemises:) riista ületamine sirge või ülesirutatud kehaga

lendkala
[nimisõna, substantiiv]
lühikeseks ajaks veest välja hüppav ning suurte rinna- ja sabauimede abil õhus liuglev (troopika)kala

lendkarv
[nimisõna, substantiiv]
seemne küljes olev ning seda tuullevil kandev karvake

lendkeha
[nimisõna, substantiiv]
ese, mis jõuga lennutatakse õhku, kosmosesse vm ruumi ning mida hrl kasutatakse ründerelvana (nt mürsk, vibunool, kuul)

lendkoer
[nimisõna, substantiiv]
tiivuline, välimuselt koera meenutav nahkhiirest suurem soojade maade imetaja

lendkonn
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas, Kagu-Aasias ja Jaapanis puudel tegutsev mitut liiki konn, kelle ees- ja tagajalgade väga pikkade varvaste vahel on lestad, mis võimaldavad õhus liuelda

lendla
[nimisõna, substantiiv]
1. mesitaru lennuava ja lennulaud

2. taru lennuauk

lendlane
[nimisõna, substantiiv]
teatud väike või keskmise suurusega nahkhiir

lendlause
[nimisõna, substantiiv]
1. paljukasutatav, moes olev sõna või ütlemine

2. üldtuntud lööv lause

3. moesõna v väljend

lend-lease
abiandmissüsteem, mille alusel USA annab oma liitlastele laenuks või rendile relvi, lahingumoona, toiduaineid

lendleht
[nimisõna, substantiiv]
1. agiteeriva, reklaamiva vm tekstiga hrl üheleheline trükis, mida levitatakse tasuta käest kätte või visatakse alla lennukilt

2. väikesemahuline trükis

lendlema
[tegusõna, verb]
1. tiirutades, ühe kindla suunata lendama

2. õhus liuglema või hõljuma

Ühendtegusõnad: ringi lendlemaringi lendlema

lendler
[nimisõna, substantiiv]
1. valsi eelkäijaks olnud Austria rahvatants

2. selle tantsu muusika

3. austria rahvatants

lendliis
[nimisõna, substantiiv]
abiandmissüsteem, mille alusel USA annab oma liitlastele laenuks või rendile relvi, lahingumoona, toiduaineid

lendliiv
[nimisõna, substantiiv]
tuulega edasi kanduv, hrl luidetesse kuhjuv liiv

lendlus
[nimisõna, substantiiv]
tiivuliste putukate tavalisest suurem lennuaktiivsus sigimisperioodil (tagab vastassugupoolte kokkusaamise ja paaritumise)

lendlähe
[nimisõna, substantiiv]
start, kus võistleja stardi momendil juba liigub (nt motospordis)

lendmadu
[nimisõna, substantiiv]
mütoloogiline tiibadega olend, kes meenutab sisalikku või madu

lendmed
[nimisõna, substantiiv]
1. lenduvad tahked osakesed, mis saastavad õhku (nt lendtuhk)

2. heitmed

lendnõgi
[nimisõna, substantiiv]
teatud nõgiseente tekitatud teraviljahaigus

lendorav
[nimisõna, substantiiv]
Eestis haruldane oravataoline näriline, kes ees- ja tagajäsemete vahelise nahavoldi abil liugleb puult puule

lendpall
[nimisõna, substantiiv]
(tennises:) löök, mille korral palli tabatakse lennult (enne väljakult põrkamist)

lendrebane
[nimisõna, substantiiv]
Mauritiusel, Austraalias vm elutsev ümmarguste väikeste kõrvade ja kuldse või pruunikashalli karvaga nahkhiir

lendsalk
[nimisõna, substantiiv]
(hrl vanemas keelepruugis:) kiiresti liikuv ja tegutsev üksus

lendsisalik
[nimisõna, substantiiv]
(juura- ja kriidiajastu tiibsisalike ehk pterosauruste kohta)

lendstart
[nimisõna, substantiiv]
start, kus võistleja stardi momendil juba liigub (nt motospordis)

lendsõna
[nimisõna, substantiiv]
palju kasutatav tabav väljend, mis lähtub kirjandusteosest või kelleltki (silmapaistvalt) isikult

lendsüstal
[nimisõna, substantiiv]
terava otsaga nool, mis looma nahka lastuna vabastab endas oleva ravimi

lendtahm
[nimisõna, substantiiv]
tahkekütuse põlemisel moodustuv tahm, mis kandub koos põlemisgaasiga koldest välja ja saastab õhku

lendtirel
[nimisõna, substantiiv]
(akrobaatikas:) tirel, kus hoojooksult tugevale tõukele järgneb sirutatud kehaga lennufaas

lendtuhk
[nimisõna, substantiiv]
1. tahkekütuse põlemisel moodustuv tuhk, mis kandub koos põlemisgaasiga koldest välja ja saastab õhku

2. lenduv tuhk

lendtäht
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmosest Maa atmosfääri sisenenud tahke liikuva keha helendav kogum

2. kosmiline keha

lendu
[määrsõna, adverb]
õhku tõustes või õhku heidetuna liikvele

lenduma
[tegusõna, verb]
(ainete kohta:) õhku (ära) aurama

lendumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aine kohta:) selline, mis ei lendu

2. mittelenduv

lendur
[nimisõna, substantiiv]
1. lennuki vm õhusõiduki juht

2. inimene, kelle töö on lennukit juhtida

lendurijakk
[nimisõna, substantiiv]
lühike hrl kraeta tõmblukuga jakk, mis alläärel ja varrukaotstel on soonikuga kokku võetud

lendurimüts
[nimisõna, substantiiv]
liibuvalt pead kattev pikkade kõrvaklappidega müts (lenduril või tavalise peakattena)

lenduriprillid
[nimisõna, substantiiv]
hrl sirge ülemise joonega, ümmarguste või tilgakujuliste klaasidega prillid

lendutõus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lennuki kohta:) maapinnalt tõusmine ja lendama hakkamine

lenduvus
[nimisõna, substantiiv]
aine omadus, mis näitab, kui kergesti see aine aurustub

lendva
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu äge valu (eriti selja- või nimmevalu)

lendvili
[nimisõna, substantiiv]
tuule abil edasikanduv vili (nt vahtral)

lendõng
[nimisõna, substantiiv]
rulliga ja kuni kolme konksuga käsiõng veepinnalt toituvate kalade püügiks kunstpeibutisega

leng
[nimisõna, substantiiv]
ukse- või aknapiit

lengerdama
[tegusõna, verb]
1. kahele poole õõtsuma (hrl laeva kohta)

2. kahele poole õõtsuma

leninism
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaal 20. sajandi esimeses pooles levinud Lenini õpetus, marksismi edasiarendusena loodud ideoloogia, mis taotles Venemaal kapitalismi kukutamist revolutsiooniga

2. Lenini õpetus

leninlane
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne Lenini ja tema õpetuse, leninismi pooldaja

leninlik
[omadussõna, adjektiiv]
marksismi edasiarendusena loodud Lenini õpetusest lähtuv

lenks
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhtne, sarvedega või sirge toru jalgratta või mootorratta juhtimiseks

2. juhtraud

lenkstang
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhtne, sarvedega või sirge toru jalgratta või mootorratta juhtimiseks

2. juhtraud

lennuaeg
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki lennuks (teatud vahemaa katmiseks) kuluv aeg

lennuaparaat
[nimisõna, substantiiv]
õhus või kosmoses lendamiseks konstrueeritud seade

lennuasjandus
[nimisõna, substantiiv]
eriala ja tegevusvaldkond, mis seondub õhusõidukitega

lennuauk
[nimisõna, substantiiv]
ava sisse- ja väljalennuks (nt mesitarul, lindude pesakastil, linnupesal)

lennuava
[nimisõna, substantiiv]
ava sisse- ja väljalennuks (nt mesitarul, lindude pesakastil, linnupesal)

lennubaas
[nimisõna, substantiiv]
õhuväe suur sõjaväeline väeüksus, sõjaväeliseks tugikohaks kujundatud ala koos lennuvälja ja abihoonetega

lennufaas
[nimisõna, substantiiv]
1. hüppe osa, milles keha liigub toetuseta läbi õhu

2. jooksusammu tsükli osa, milles jalg liigub maad puudutamata läbi õhu

lennufirma
[nimisõna, substantiiv]
õhureise, peamiselt liinilende korraldav ettevõte

lennugraafik
[nimisõna, substantiiv]
lennuliikluse ajakava (liinide kaupa)

lennuharjutus
[nimisõna, substantiiv]
liigutused lendama õppimiseks (hrl lindudel)

lennuhirm
[nimisõna, substantiiv]
(haiglaslik) hirm lennukiga lendamise ees

lennuhäbi
[nimisõna, substantiiv]
lennukiga lendamise vastasus, lennusõitude vältimine, et vähendada kasvuhoonegaaside teket ja mitte soodustada kliimamuutust

lennuilm
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki ohutut lendu võimaldavad ilmastikutingimused

lennuintsident
[nimisõna, substantiiv]
konkreetse õhusõiduki lennuohutust mõjutav sündmus, mis ei lõpe lennuõnnetusega

lennujaam
[nimisõna, substantiiv]
1. lennukite väljasaatmiseks, vastuvõtmiseks ja hoolduseks ning sõitjate teenindamiseks vajalike rajatiste ja hoonete kompleks

2. sealne jaamahoone

3. koht, kust lennukid väljuvad ja kuhu nad saabuvad

4. hoone, kus reisijad ootavad

lennujaamamaks
[nimisõna, substantiiv]
lennupileti hinnale lisanduv tasu lennujaama haldaja teenuste eest

lennujaamatasu
[nimisõna, substantiiv]
lennupileti hinnale lisanduv tasu lennujaama haldaja teenuste eest

lennujalu
[määrsõna, adverb]
suure kiiruga, kiiresti (joostes)

lennujoon
[nimisõna, substantiiv]
1. läbi õhu paiskuva lõhkekeha või eseme (nt mürsu, palli) liikumistee

2. linnu kulgemistee õhus

lennujuht
[nimisõna, substantiiv]
õhuliiklust korraldav maapealne töötaja (juhib liiklust lennutrassidel ja lennukite maandumist)

lennujuhtimiskeskus
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna õhuliikluse maapealse juhtimise keskus

lennujuhtimistorn
[nimisõna, substantiiv]
tornikujuline rajatis, kust on hea vaade lennuväljale ja kust juhitakse lennuliiklust

lennujulgestus
[nimisõna, substantiiv]
lennuohutust tagavate abinõude rakendamine, nt reisijate ja pagasi lennueelne kontroll lennujaamas

lennuk
[nimisõna, substantiiv]
1. õhust raskem tiibadega õhusõiduk, mis lendab jõuseadme abil tekitatud tõstejõu toimel

2. tiibadega sõiduk, mis lendab õhus

lennukaar
[nimisõna, substantiiv]
kaarjas kulgemis-, liikumistee õhus

lennukaart
[nimisõna, substantiiv]
hrl kindlat lennutrassi hõlmav geograafiline kaart, mida kasutatakse õhusõiduki juhtimiseks

lennukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. uljas ja hoogne

2. suurt joont ja laia haaret ilmutav

lennukatse
[nimisõna, substantiiv]
(lindudega vms seoses:) proov(imine) lennata

lennukeelutsoon
[nimisõna, substantiiv]
(teatud riigi või riikide) lennukitele, rakettidele, kopteritele täielikult suletud õhuruum mingi riigi või selle osa kohal

lennukibensiin
[nimisõna, substantiiv]
bensiin lennukimootori kütuseks

lennukiehitus
[nimisõna, substantiiv]
1. lennuki(te) ehitamine

2. lennukite ehitamise ja remontimisega tegelev tööstusharu

lennukiirus
[nimisõna, substantiiv]
1. õhus kulgemise, liikumise kiirus

2. õhku paisatud või visatud eseme läbi õhu liikumise kiirus

lennukikabiin
[nimisõna, substantiiv]
piloodiruum lennukis

lennukikandja
[nimisõna, substantiiv]
sõjalaev, mille peamine löögijõud on temalt startivad lennukid ja helikopterid

lennukikonstruktor
[nimisõna, substantiiv]
lennukeid konstrueeriv insener

lennukikütus
[nimisõna, substantiiv]
lennukimootoris tarvitatav kütus

lennukilaev
[nimisõna, substantiiv]
sõjalaev, mille peamine löögijõud on temalt startivad lennukid ja helikopterid

lennukimootor
[nimisõna, substantiiv]
lennuki käivitamiseks ja tööshoidmiseks vajalik mootor

lennukimudel
[nimisõna, substantiiv]
mingi lennuki vähendatud koopia

lennukimürin
[nimisõna, substantiiv]
töötavate lennukimootorite mürin

lennukipark
[nimisõna, substantiiv]
lennuettevõtte lennukite kogum

lennukipilet
[nimisõna, substantiiv]
1. pilet lennukiga sõitmiseks

2. pilet, mille peab ostma, et lennukiga sõita

lennukipomm
[nimisõna, substantiiv]
lennukilt vm lennuaparaadilt alla heidetav lõhkekeha

lennukirööv
[nimisõna, substantiiv]
lennuki kaaperdamine (hrl teatud sihtpunkti lendama sundimiseks)

lennukisõit
[nimisõna, substantiiv]
sõit, lendamine lennukiga

lennukitehas
[nimisõna, substantiiv]
tehas, kus valmistatakse lennukeid

lennukitäis
[nimisõna, substantiiv]
lennukit täitev, suhteliselt suur hulk (inimesi või asju)

lennukivrakk
[nimisõna, substantiiv]
lennuõnnetuses vm kõlbmatuks muutunud lennuki kere

lennuklubi
[nimisõna, substantiiv]
lennuspordiga (nt purilennuga, langevarjuhüpetega) tegelev klubi, kus saab ka vajalikku väljaõpet

lennukompanii
[nimisõna, substantiiv]
(liini)lende korraldav (ühis)ettevõte

lennukoridor
[nimisõna, substantiiv]
lennuliikluseks ette nähtud lennuväljadevaheline õhuruumi osa, kust ei tohi kõrvale kalduda

lennukorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
1. lennundusspetsialist, kelle lennuettevõtja on määranud korraldama kavandatud lennutegevust

2. lennufirma, lende korraldav ettevõte

lennukõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
(õhusõidukite kohta:) lendamiseks tehniliselt korras olev

lennukõrgus
[nimisõna, substantiiv]
lendava õhusõiduki kõrgus merepinnast vm lähtetasandist (kõrgusmõõturi näidu järgi)

lennulagi
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki suurim võimalik tõusukõrgus

lennulaud
[nimisõna, substantiiv]
taru lennuava all olev laud, kust mesilased lendu tõusevad ning kuhu nad maanduvad

lennulihas
[nimisõna, substantiiv]
(lindudel, putukatel:) lihas, mis paneb tiiva liikuma

lennuliiklus
[nimisõna, substantiiv]
lennukite liiklus õhus

lennuliin
[nimisõna, substantiiv]
õhutee, mida mööda toimub korrapärane liiklus kahe koha vahel

lennult
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, suure rutuga

lennumasin
[nimisõna, substantiiv]
lennuk vm õhusõiduk

lennumesilane
[nimisõna, substantiiv]
nektarit ja õietolmu kogumas käiv töömesilane

lennumägi
[nimisõna, substantiiv]
suusahüppemägi, millelt sooritatakse pikimaid suusahüppeid ehk suusalende

lennunahk
[nimisõna, substantiiv]
mõnedel loomadel ees- ja tagajalgade vahel olev nahavolt, mis talitleb tiivana ja aitab õhus liikuda (nt lendoraval, nahkhiirtel)

lennundus
[nimisõna, substantiiv]
eriala ja tegevusvaldkond, mis seondub õhusõidukitega

lennundusjulgestus
[nimisõna, substantiiv]
lennuohutust tagavate abinõude rakendamine, nt reisijate ja pagasi lennueelne kontroll lennujaamas

lennundustöötaja
[nimisõna, substantiiv]
lennundusega tegeleja

lennuohutus
[nimisõna, substantiiv]
lennuki tehnilisest seisundist ja õhuliikluse korraldusest olenev olukord, mis võimaldab lennukiga lennata ilma elu ja tervist ohtu seadmata

lennuomadus
[nimisõna, substantiiv]
(õhusõiduki, oda, noole vm) lennu hindamisel arvesse minev omadus

lennuoskus
[nimisõna, substantiiv]
1. oskus lennata (nt linnupoegadel)

2. õhusõiduki juhtimise oskus (piloodil)

lennupilet
[nimisõna, substantiiv]
1. pilet lennukiga sõitmiseks

2. pilet, mille peab ostma, et lennukiga sõita

lennupilt
[nimisõna, substantiiv]
(lendava linnu kehahoiu ja liigutuste kohta)

lennuplaan
[nimisõna, substantiiv]
lennukite sõiduplaan

lennupost
[nimisõna, substantiiv]
postisaadetiste vedu lennukitega

lennurada
[nimisõna, substantiiv]
(lennuväljal:) stardi- ning maandumisrada

lennureis
[nimisõna, substantiiv]
lennukiga sihtpunkti sõitmine, reis lennukil vm õhusõidukil

lennuriist
[nimisõna, substantiiv]
lendamiseks kasutatav vahend (nt deltaplaan, purilennuk, aerobuss)

lennus
[nimisõna, substantiiv]
mõnedel loomadel ees- ja tagajalgade vahel olev nahavolt, mis talitleb tiivana ja aitab õhus liikuda (nt lendoraval, nahkhiirtel)

lennusalk
[nimisõna, substantiiv]
lennukite ja kopteritega varustatud üksus, mis tagab Eesti riigipiiri turvalisust ning teeb otsingu- ja päästetöid (kuulub politsei- ja piirivalveameti koosseisu)

lennu-show
[nimisõna, substantiiv]
õhus toimuv vaatemäng, mis hõlmab nt õhusõidukite demo- või vigurlende või ka õhuakrobaatide, langevarjurite, purilendurite ja mudellendurite esitlusi

lennusport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab õhusõidukitel lendamise, langevarjuhüpped ja mudellennunduse

lennusõit
[nimisõna, substantiiv]
sõit, lendamine lennukiga

lennusõu
[nimisõna, substantiiv]
õhus toimuv vaatemäng, mis hõlmab nt õhusõidukite demo- või vigurlende või ka õhuakrobaatide, langevarjurite, purilendurite ja mudellendurite esitlusi

lennušõu
[nimisõna, substantiiv]
õhus toimuv vaatemäng, mis hõlmab nt õhusõidukite demo- või vigurlende või ka õhuakrobaatide, langevarjurite, purilendurite ja mudellendurite esitlusi

lennutama
[tegusõna, verb]
1. (siia-sinna) lendama panema, lennata laskma

2. läbi õhu liikuma ja kuhugi langema panema

Ühendtegusõnad: üles lennutamaüles lennutama

lennutee
[nimisõna, substantiiv]
õhus kulgev liiklustee

lennutiib
[nimisõna, substantiiv]
mardika kokkuvolditav tagatiib, mille abil ta lendab (nt maipõrnikal, lepatriinul)

lennutransport
[nimisõna, substantiiv]
reisijate, kauba ja posti vedu õhu kaudu

lennutrass
[nimisõna, substantiiv]
lennuliikluseks ette nähtud lennuväljadevaheline õhuruumi osa, kust ei tohi kõrvale kalduda

lennutromboos
[nimisõna, substantiiv]
pikamaasõitjaid (eriti lennureisijaid) ohustav veenitromboos, mis tekib pikaajalise istumisasendi tagajärjel, kus tooliserv surub põlveõndla veenile

lennutund
[nimisõna, substantiiv]
ühe tunni pikkune lendamise aeg (ka arvestusühikuna)

lennuvahend
[nimisõna, substantiiv]
(õhusõiduki vms kohta)

lennuvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime lennata, õhus kulgeda (nt lindudel, putukatel, nahkhiirtel)

lennuvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. lennuvõimega

2. selline, kes juba oskab lennata

lennuvõimestuma
[tegusõna, verb]
lennuvõimeliseks saama

lennuvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
mitte suuteline lendama (nt nooruse tõttu, muul põhjusel)

lennuväebaas
[nimisõna, substantiiv]
õhuväe suur sõjaväeline väeüksus, sõjaväeliseks tugikohaks kujundatud ala koos lennuvälja ja abihoonetega

lennuväelane
[nimisõna, substantiiv]
õhukaitseväes teeniv sõjaväelane

lennuväeohvitser
[nimisõna, substantiiv]
õhuväes teeniv ohvitser

lennuvägi
[nimisõna, substantiiv]
1. väeüksused, mis tegutsevad peamiselt õhus

2. õhukaitset korraldav kaitseväe põhiliik

lennuväli
[nimisõna, substantiiv]
1. lennukite startimiseks, maandumiseks ja hoolduseks kohandatud maa-ala

2. maa-ala, kust lennukid stardivad ja kuhu nad maanduvad

lennuväsimus
[nimisõna, substantiiv]
füsioloogiline ja psühholoogiline seisund, mis on tingitud ööpäevarütmi muutusest ajavööndite piiride ületamisel, ajavööndi vahetusest johtuv väsimus

lennuõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
õhusõidul juhtunud traagiline õnnetus (nt lennuki allakukkumine)

lennuühendus
[nimisõna, substantiiv]
(eri paiku ühendava lennuliikluse, ka vastavate liikumisvõimaluste kohta)

lensman
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) kroonu haldusvõimu esindaja kihelkonnas

lentiigo
[nimisõna, substantiiv]
väike teravalt piirdunud hele- kuni tumepruun pigmendilaik nahal

lento
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) aeglaselt, väljapeetult

lentsima
[tegusõna, verb]
aeglasel sammul (reipuseta) kõndima

lentsima
[tegusõna, verb]
(purjetajate kõnepruugis tuule kohta:) pöörama, tihti suunda muutes kord ühelt, kord teiselt poolt puhuma

leonduma
[tegusõna, verb]
(savipinnase kohta:) märgumisel purunema ja normaalset kandevõimet kaotama

leoniidid
[nimisõna, substantiiv]
Lõvi tähtkujust iga-aastase novembrikuise meteoorivooluna lähtuvad meteoorkehad

leopard
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kollakas mustalaiguline kaslane Aafrikas ja Aasias

2. suure kassi moodi loom, kelle kasukal on täpid

leopardimuster
[nimisõna, substantiiv]
leopardinahka jäljendavate laikudega rõiva- vms muster

leopardinahk
[nimisõna, substantiiv]
leopardilt saadud karusnahk

leos
[määrsõna, adverb]
vees või mingis lahuses ligunemas, sel viisil hoitavana

leostama
[tegusõna, verb]
vedelikuga töötlema, mingist ühendist ainet välja leotama

leostuma
[tegusõna, verb]
1. mingist ainest välja lahustuma, välja uhtuma

2. välja ligunema

leotama
[tegusõna, verb]
läbimärjaks tegema, vihmas, vees vm vedelikus liguneda laskma

Ühendtegusõnad: lahti leotama, lahti leotama, läbi leotamaläbi leotama

leotis
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest vees või piirituses leotamise teel saadud kange lahus, mida (lahjendatult) kasutatakse nt ravimites ja parfümeeriatööstuses

leotus
[nimisõna, substantiiv]
(vedelikus, aines) leotamine

leovesi
[nimisõna, substantiiv]
leotusvesi

lepahagu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt hallist lepast raiutud hagu (põletamiseks)

lepakoorepruun
[omadussõna, adjektiiv]
lepakoorega värvimisel saadav hallikas- või punakaspruun

lepakäbi
[nimisõna, substantiiv]
käbi meenutav seemnetega lepaurb (emasõitega urb)

lepaleht
[nimisõna, substantiiv]
lepapuu leht

lepalind
[nimisõna, substantiiv]
Eestis sage, roostepunase rinna- ja sabasulestikuga laululind

lepamaim
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa ja Põhja-Aasia kiirevoolulistes jõgedes elutsev väike parvekala

2. mageveekala

lepamets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on (sang)lepp

lepane
[omadussõna, adjektiiv]
1. lepapuust tehtud või lõigatud

2. lepast, lepapuust

lepapark
[nimisõna, substantiiv]
lepakoores sisalduv parkaine

lepapoi
[nimisõna, substantiiv]
metalselt sinaka läikega must kumerakehaline mardikas, kes kahjustab leppasid

lepapuit
[nimisõna, substantiiv]
1. lepapuupuit materjalina

2. puit

lepapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. seistes punaseks tõmbuva pehme puiduga lehtpuu või -põõsas

2. teatud puu või põõsas, millel on väga väiksed ümarad käbid

lepapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
(põõsana kasvav) lepp

lepariisikas
[nimisõna, substantiiv]
leppade läheduses kasvav väike pruunikaslilla söögiseen

lepatriinu
[nimisõna, substantiiv]
1. väike punane mustade täppidega mardikas

2. väike punane mustade täppidega putukas

lepaurb
[nimisõna, substantiiv]
lepapuu õisik

lepavõsa
[nimisõna, substantiiv]
halli lepa väheväärtuslik noorendik või põõsastik

lepe
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi vahel tehtud otsus millegi kohta

2. vastav kirjalik leping, nt rahvusvaheline leping, protokoll

3. ühiselt tehtud otsus

lepidodendron
[nimisõna, substantiiv]
sõnajalgtaimede hulka kuulunud soomusmustrilise tüvega hiiglapuu kivisöeajastul

lepidopteroloog
[nimisõna, substantiiv]
liblikate uurija

lepidopteroloogia
[nimisõna, substantiiv]
liblikaid uuriv zooloogia haru

lepik
[nimisõna, substantiiv]
lepavõsa või -mets

lepiklill
[nimisõna, substantiiv]
väikeste rohekate õite ja neid ümbritsevate kollakate lehtedega kevadine rohttaim

lepikuliisu
[nimisõna, substantiiv]
kodustes tingimustes valmistatud viin

leping
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, mis määrab isikute, asutuste vm vahelise kokkuleppe osaliste kohustused ja õigused

2. dokument, mis määrab õigused ja kohustused osaliste vahel, kes sõlmivad mingi kokkuleppe

lepinglane
[nimisõna, substantiiv]
lepinguosaline

lepinguese
[nimisõna, substantiiv]
asi, õigus või tegu, mille kohta leping on sõlmitud

lepingukohustus
[nimisõna, substantiiv]
lepingus kindlaks määratud kohustus

lepinguline
[omadussõna, adjektiiv]
lepingust tulenev, lepingu alusel toimuv, lepingus kindlaks määratud

lepingumaht
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mida leping hõlmab

lepinguosaline
[nimisõna, substantiiv]
üks lepingu osapooltest, lepingus osaleja

lepingupool
[nimisõna, substantiiv]
1. üks lepingu sõlmijatest, lepingu osapool

2. lepingu osapool

lepingutasu
[nimisõna, substantiiv]
lepingu sõlmimise eest makstav tasu

lepinguõigus
[nimisõna, substantiiv]
võlaõiguse osa, mis on seotud lepingute sõlmimisega ning mis reguleerib poolte õigusi ja kohustusi

lepiskala
[nimisõna, substantiiv]
segatoiduline, taimedest, lagunenud organismide jäänustest või selgrootutest loomadest toituv kala (nt särg, latikas)

lepistik
[nimisõna, substantiiv]
halli lepa väheväärtuslik noorendik või põõsastik

lepitaja
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu riigiametnik, kes aitab ennetada kollektiivseid töötülisid vm vaidlusalaseid probleeme, lahendada kodaniku, riigiasutuste ja ametiisikute vahelisi tülisid

lepitama
[tegusõna, verb]
(lahkarvamusel või tülis olijaid) leppima panema, kellegi vahel tüli või vaenu lõpetama

lepitamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei saa lõpetada, lahendada

2. selline, keda ei saa leppima panna

lepitus
[nimisõna, substantiiv]
leppimine, tüli lõpetamine või lahkarvamuse lahendamine

lepituskatse
[nimisõna, substantiiv]
püüd, üritus lepitust saavutada

lepituskäsi
[nimisõna, substantiiv]
(esineb lepituse pakkumist märkivates väljendites)

lepitusmenetlus
[nimisõna, substantiiv]
väärteo menetlus, mille puhul pooled lahendavad vaidluse läbirääkimiste teel lepitaja (nt notari, vandeadvokaadi) juuresolekul

lepitusohver
[nimisõna, substantiiv]
1. ohverdus, mille korral rahva või inimese süü kantakse üle ohverdatavale loomale või inimesele

2. nii ohverdatud loom või inimene

lepituspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, mis püüab ennetada suure riikidevahelise konflikti tekkimist või püüab vaenus olijaid leppima panna (hõlmab järeleandmisi, kompromisse)

leplane
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkulepete, kompromisside pooldaja ja taotleja

2. kompromisside pooldaja

leplik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes lepib olukordade ja inimestega nii, nagu nad on, kannatlik ja mitte nõudlik

leplus
[nimisõna, substantiiv]
1. leplik hoiak või suhtumine

2. lepituspoliitika

lepne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lepapuust tehtud või lõigatud

2. lepast, lepapuust

leporello
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsana kokkuvolditav trükis

lepp
[nimisõna, substantiiv]
1. seistes punaseks tõmbuva pehme puiduga lehtpuu või -põõsas

2. teatud puu või põõsas, millel on väga väiksed ümarad käbid

lepp
[omadussõna, adjektiiv]
lepakoore värvi, pruunikas- või punakashall

lepp
[nimisõna, substantiiv]
(kala, hülge) veri

leppehind
[nimisõna, substantiiv]
müüja ja ostja vahelise kokkuleppega määratud hind

leppekohane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kokku lepitud, kokkuleppega kindlaks määratud

2. kokkulepitud

leppeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kokku lepitud, kokkuleppega kindlaks määratud

2. kokkulepitud

leppemärk
[nimisõna, substantiiv]
kaardil, plaanil, skeemil vm kasutatav objekti kokkuleppeline graafiline kujutis

leppesõna
[nimisõna, substantiiv]
parool

leppetrahv
[nimisõna, substantiiv]
lepingujärgne rahasumma, mis lepingu rikkumise korral tuleb rikkujal tasuda teisele lepingupoolele

leppima
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi küllalt heaks, kõlblikuks või piisavaks pidama, nõudmata paremat või enamat

2. millegagi nõus olema

3. millegagi rahul olema

4. nõus olema

Ühendtegusõnad: kokku leppima, kokku leppima, ära leppimaära leppima

leppimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes mingi (negatiivse) nähtuse või olukorraga ei lepi, näeb vaeva, et seda muuta

leppimus
[nimisõna, substantiiv]
leppinud olek

leprosoorium
[nimisõna, substantiiv]
1. pidalitõbiste ravila ja varjupaik

2. pidalitõbiste ravila

leptiin
[nimisõna, substantiiv]
rasvarakkudes toodetav hormoon, mis kontrollib ainevahetust ja söömist

lepton
[nimisõna, substantiiv]
elementaarosake, mis osaleb nõrgas vastastikmõjus, elektrilaengut omades ka elektromagnetilises vastastikmõjus (nt elektron, neutriino)

leptospiroos
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt neeru- ja maksapõletikuna ilmnev loomade ja inimese nakkushaigus, mida tekitavad bakterid (spiroheedid)

lesbar
[nimisõna, substantiiv]
homoseksuaalne naine

lesbi
[nimisõna, substantiiv]
homoseksuaalne naine

lesbiline
[omadussõna, adjektiiv]
(naise kohta:) teist naissoost inimest armastav, teise naissoost inimesega seksuaalsuhteid harrastav

lesbipaar
[nimisõna, substantiiv]
1. kaks hrl koos elavat homoseksuaalset naist

2. kaks hrl koos elavat lesbit

lesbism
[nimisõna, substantiiv]
1. naise seksuaalne ja emotsionaalne tõmme teise naise vastu, naistevaheline homoseksualsus

2. naistevaheline homoseksualsus

leseaasta
[nimisõna, substantiiv]
leseaja aasta

lesehaue
[nimisõna, substantiiv]
mesilastel viljastamata munadest arenev haue

lesekann
[nimisõna, substantiiv]
mesilastel suurem viljastamata munaga kärjekann, kus areneb leskmesilane

leseleht
[nimisõna, substantiiv]
1. metsades kasvav kahe munaja lehe, valge püstise õiekobara ja punaste marjadega väike rohttaim

2. metsataim

lesepõli
[nimisõna, substantiiv]
1. abikaasa surma järel üksinda, lesena elamine, nii elamise aeg

2. lesena elamine

lesepõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. abikaasa surma järel üksinda, lesena elamine, nii elamise aeg

2. lesena elamine

lesepäevad
[nimisõna, substantiiv]
lesena elamise aeg

lesestuma
[tegusõna, verb]
leseks jääma

lesetamm
[nimisõna, substantiiv]
tamm, millele kuivanud lehed jäävad talveks külge, hariliku tamme teisend

lesgi
[nimisõna, substantiiv]
ühe Põhja-Kaukaasia rahva liige

lesgiin
[nimisõna, substantiiv]
ühe Põhja-Kaukaasia rahva liige

lesginka
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiretempoline, hrl improviseerides ning osavuses võisteldes tantsitav lesgi meeste hüppetants (tuntud ka teiste Kaukaasia rahvaste juures)

2. kaukaasia rahvatants

lesila
[nimisõna, substantiiv]
loivaliste mereloomade koondumispaik maismaal või jääl, kuhu nad tulevad magama, lamama, sigima ning sünnitama

lesima
[tegusõna, verb]
(puhates) lebama, pikali olema

lesk
[nimisõna, substantiiv]
1. surma tõttu abikaasa kaotanud ja üksikuks jäänud inimene

2. inimene, kelle abikaasa on surnud

leskmees
[nimisõna, substantiiv]
mees, kelle abikaasa on surnud, leseks jäänud mees

leskmesilane
[nimisõna, substantiiv]
paksu tagakehaga isane mesilane, kelle ainus ülesanne on mesilasema viljastamine

lesknaine
[nimisõna, substantiiv]
naine, kelle abikaasa on surnud, leseks jäänud naine

leskproua
[nimisõna, substantiiv]
peenema olekuga (jõukam) leseks jäänud naine

leso
[nimisõna, substantiiv]
ahju või pliidi soemüüri küljele ehitatud pikk kividest iste- ja lamamispink, mis läheb kütmisel soojaks

lest
[nimisõna, substantiiv]
1. ovaalse ebasümmeetrilise ja lapiku kehaga põhjakala Euroopa rannavetes

2. lai ja lame kala, millel on maitsev liha

lest
[nimisõna, substantiiv]
1. ämblikulaadne pisiolend, nt tolmulest või kedriklest

2. väike ämbliku moodi putukas, kes elab näiteks riiete sees või taimede peal

lestakala
[nimisõna, substantiiv]
lest

lestalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts ebasümmeetrilise kehaehitusega luukalu

2. selts luukalu

lestalised
[nimisõna, substantiiv]
rühm väikesi ämblikulaadseid

lestanoot
[nimisõna, substantiiv]
jämedate veoköite ja lühikeste tiibadega noot lestapüügiks

lestapüük
[nimisõna, substantiiv]
lestade püüdmine merest

lestatõrje
[nimisõna, substantiiv]
parasiitsete ämblikulaadsete pisiolendite, lestade hävitamine kemikaalide abil (nt mesilas)

lestaujumine
[nimisõna, substantiiv]
ujumine ujumislestadega

lestavõrk
[nimisõna, substantiiv]
kalavõrk lestapüügiks

leste
[nimisõna, substantiiv]
elundeid kattev või eraldav sidekoeline kest

lesthernes
[nimisõna, substantiiv]
aedherne teisend, millest toiduks tarvitatakse mahlaseid ja magusaid kaunu koos poolvalminud seemnetega

lesthuulik
[nimisõna, substantiiv]
puupuhkpilli lame lestjas huulik, mille võnkumisel tekib heli

lestjalg
[nimisõna, substantiiv]
ujulestaga jalg

lestjas
[omadussõna, adjektiiv]
õhuke ja lai, kujult lestataoline

letaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. surmav

2. surmaga lõppev

letaalsus
[nimisõna, substantiiv]
surma- ja haigusjuhtude suhe

letargia
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik unisus, vaimne tuimus ja tardumus (nt psühhotrauma tagajärjel)

letialune
[omadussõna, adjektiiv]
(kauba kohta:) selline, mida pole ametlikult müügil, mida saab ainult tutvuste kaudu vm viisil

letikamber
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse kõrtsi tagatuba

letiteenindaja
[nimisõna, substantiiv]
leti taga töötav klienditeenindaja

letitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
inimesi (leti taga) teenindav töötaja (nt hotelli administraator, poemüüja)

letsitiin
[nimisõna, substantiiv]
1. fosforirikas rasvataoline aine, mida esineb rakumembraanides ja mida vajatakse nt aju normaalseks talitluseks

2. lipiidühend

letšo
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt paprikakauntest ja tomatist valmistatav hautis (ka konservina)

lett
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem tööalus, mille tagant teenindatakse kliente, nt müüakse kaupu (kaupluses, turul) või serveeritakse jooke (nt baaris)

2. pikk kõrge laud kaupluses, baaris või mujal, mis eraldab töötajaid ja kliente

leu
[nimisõna, substantiiv]
Moldova ja Rumeenia suurem rahaühik

leukeemia
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline vereloomehaigus

leukism
[nimisõna, substantiiv]
tumeda loodusliku värvipigmendi (melaniini) osaline puudumine loomadel ja lindudel

leukistlik
[omadussõna, adjektiiv]
leukismi tunnustega

leukoom
[nimisõna, substantiiv]
silma sarvkesta hägustumus, mis tekib sarvkesta armistumisest vigastuse või põletiku tagajärjel

leukoos
[nimisõna, substantiiv]
koduloomade pahaloomuline viirushaigus

leukopeenia
[nimisõna, substantiiv]
valgeliblede vähesus veres

leukoplaakia
[nimisõna, substantiiv]
valge laiguna või selliste laikudena ilmnev limaskesta haigusseisund (nt suuõõnes, suguelunditel)

leukoplast
[nimisõna, substantiiv]
kleebitav plaaster nt marlisideme või -padjakese kinnitamiseks

leukotsütoos
[nimisõna, substantiiv]
1. valgeliblede rohkus veres

2. valgeliblede rohkus

leukotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe või mitme tuumaga ning ilma verevärvnikuta vererakk

2. verevärvnikuta vererakk

leutsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. üks aminohappeid, looduslikes valkudes ja valkude laguproduktides esinev aine

2. aminohape

levaada
[nimisõna, substantiiv]
kivist või hilisemal ajal betoonist ehitatud veejuhe, mille abil juhiti vesi mägedest alla aedadesse, põldudele ja linna

levaan
[nimisõna, substantiiv]
keemiline ühend, polüsahhariid, mida kasutatakse toiduaine-, kosmeetika-, farmaatsia- ja keemiatööstuses

levantiin
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere idaranniku elanik

leveller
[nimisõna, substantiiv]
Inglise kodanliku revolutsiooni aegse radikaalse partei liige

levi
[nimisõna, substantiiv]
1. raadiolainete, digitaalsignaalide vms edasikandumine ruumis, andmete, saadete vms edastus

2. leviala

3. telefoni, raadio või televisiooni signaalid õhus

4. vastav piirkond

leviala
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus miski esineb, millegi esinemise ulatus

leviauk
[nimisõna, substantiiv]
levialas koht, kus puudub mobiilside või internetiühendus, ei levi televisioonisignaal vms

leviit
[nimisõna, substantiiv]
(Vanas Testamendis:) juudi templiteener, Leevist põlvnenud preestrite seisuse liige

levik
[nimisõna, substantiiv]
1. levimine, kandumine üha suuremale alale või suurema hulga inimesteni, ka levimise ulatus

2. liigi vm taksoni territoriaalne paiknemus

3. see, kui miski jõuab üha suuremale alale või suurema hulga inimesteni

levikuala
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus miski esineb, millegi esinemise ulatus

levikuatlas
[nimisõna, substantiiv]
taimede, lindude või loomade levikut kirjeldavate kaartide kogu

levikupiirkond
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus miski esineb, millegi esinemise ulatus

levila
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus mingi taime- või loomaliik esineb või on esinenud

levilaul
[nimisõna, substantiiv]
lihtsa sisu ja vormiga, hrl tantsuline meeldejääv laul

levilaulja
[nimisõna, substantiiv]
levilaulude esitaja

levima
[tegusõna, verb]
1. mingist lähtepunktist eri suundades laiemale alale või kaugemale siirduma, laiali või edasi kanduma

2. üha suurema hulga inimesteni jõudma või üha suuremat pinda hõlmama

levimine
[nimisõna, substantiiv]
kandumine üha suuremale alale või suurema hulga inimesteni

levimiskiirus
[nimisõna, substantiiv]
millegi laiali- või edasikandumise kiirus

levimus
[nimisõna, substantiiv]
levimise ulatus

levimuusik
[nimisõna, substantiiv]
levimuusika esitaja või looja

levimuusika
[nimisõna, substantiiv]
üldnimetus muusikastiilidele ja -suundadele, mis on tekkinud ja kujunenud peamiselt 20. sajandi teisel poolel ning mida iseloomustab jäädvustamine helisalvestustehnika abil ning levitamine massiteabevahendite kaudu (hõlmab nt popp-, rokk-, estraadimuusikat)

levinema
[tegusõna, verb]
1. mingist lähtepunktist eri suundades laiemale alale või kaugemale siirduma, laiali või edasi kanduma

2. üha suurema hulga inimesteni jõudma või üha suuremat pinda hõlmama

levinud
[omadussõna, adjektiiv]
laialdase levikuga, üldiselt tuntud või tarvitatud

leviosakond
[nimisõna, substantiiv]
väljaande levitamisega tegelev osakond

levis
[nimisõna, substantiiv]
taime osa, mille abil taim looduses levib (nt eos, seeme, vili, risoomi osa)

levitaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes viib midagi suurema hulga inimesteni, kannab midagi edasi või laiali

levitama
[tegusõna, verb]
1. midagi suurema hulga inimesteni viima, midagi edasi või laiali kandma

2. midagi suurema hulga inimesteni viima

Ühendtegusõnad: edasi levitamaedasi levitama

levitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, mille korral aine ripub või hõljub õhus muutumatus asendis raskusjõu vastaselt ilma füüsilise toeta, leviteerimine

leviteerima
[tegusõna, verb]
raskusjõu vastaselt ilma füüsilise toeta õhus rippuma või hõljuma muutumatus asendis

levkoi
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maades ja Lõuna-Aafrikas kasvav paljudes värvitoonides õitega rohttaim või poolpõõsas, Eestis aialill

levomütsetiin
[nimisõna, substantiiv]
1. üks laialdase toimega antibiootikume

2. antibiootikum

levuloos
[nimisõna, substantiiv]
väga magus aine, mida leidub puuviljades, taime rohelistes osades, õienektaris ja mees

lg
(seadustes, rahvusvahelistes lepingutes vm:) paragrahvi või artikli osa

liaan
[nimisõna, substantiiv]
1. pika ja peene, hrl puitunud varrega ronitaim (nt rotangpalm, viinapuu)

2. ronitaim

liaanitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult liaani meenutav

liaanjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult liaani meenutav

liatris
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärit, Eestis aiailutaimena tuntud püstiste lillakate või valgete õisikutega rohttaim, mis alustab õitsemist õisiku tipust

liba
[nimisõna, substantiiv]
pärimuse järgi hundiks moondunud või moondatud inimene

liba
ebaehtne, vale, mitte päris ega tõeline, millegi või kellegi tõelise muljet taotlev või jättev (nt ebaausal, petturlikul eesmärgil)

libahunt
[nimisõna, substantiiv]
pärimuse järgi hundiks moondunud või moondatud inimene

libajas
[omadussõna, adjektiiv]
väikese nurga all kaldu olev

libakonto
[nimisõna, substantiiv]
pahatahtlikul eesmärgil teise isiku nimel loodud konto suhtlusportaalis vm

libakõne
[nimisõna, substantiiv]
telefonikõne, mille eesmärk on kõne vastuvõtja kulul nalja teha või teda häirida

libamisi
[määrsõna, adverb]
väikese nurga all (kaldu), kergelt kallakalt

libarebane
[nimisõna, substantiiv]
Hiina rahva- ja muinasjuttudes rebane, kes ilmutab end meestele kauni noore neiuna ning kasutab oma võlusid nende võrgutamiseks

libastama
[tegusõna, verb]
järsku, korraks libisema

libastuma
[tegusõna, verb]
järsku, korraks libisema

libatakso
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslikult tegutsev takso

libateadus
[nimisõna, substantiiv]
teooria ja meetodid, mida esitatakse teaduslikuna, kuid mis tegelikult teaduse alla ei kuulu, mittetõeline teadus

libauudis
[nimisõna, substantiiv]
väljamõeldud, tõele mittevastav uudis (nt naljana)

libavalu
[nimisõna, substantiiv]
2–4 nädalat enne sünnitust esineda võiv valu alakõhus ja alaselja piirkonnas (ka koos emaka lühiajaliste kokkutõmmetega)

libe
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl mingi pinna kohta:) sile (ja märg või limane) ning seetõttu selline, millel võib kergesti libiseda või mis on kergesti libisev

2. (selliste teeolude kohta)

3. selline, mille peal on keeruline liikuda, kuna see on väga sile

libedalt
[määrsõna, adverb]
1. ilma vaevata, ladusalt, tõrgete ja takistusteta

2. ladusasti, ludinal

libedamini
[määrsõna, adverb]
rohkem libedasti, libedamalt

libedarada
[nimisõna, substantiiv]
õppesõidurada, millel harjutatakse auto juhtimist ja valitsemist libedal teel

libedasti
[määrsõna, adverb]
1. ilma vaevata, ladusalt, tõrgete ja takistusteta

2. ladusasti, ludinal

libedasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. autosõidu õppimise osa, mille käigus harjutatakse auto juhtimist talvistes libedates oludes

2. autosõidu õppimise osa, mille käigus harjutatakse sõitmist talvistes libedates oludes

libedik
[nimisõna, substantiiv]
osava jutuga silmakirjalik tüüp

libedusetõrje
[nimisõna, substantiiv]
1. teede, tänavate libeduse vältimiseks rakendatavad abinõud (nt liivatamine, soolatamine)

2. teede, tänavate libeduse vältimiseks rakendatavad abinõud

libedustõrje
[nimisõna, substantiiv]
1. teede, tänavate libeduse vältimiseks rakendatavad abinõud (nt liivatamine, soolatamine)

2. teede, tänavate libeduse vältimiseks rakendatavad abinõud

libeerlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Libeeria kodanik või elanik

2. Libeeria päritolu inimene

libekala
[nimisõna, substantiiv]
leeliselises lahuses pehmeks leotatud kuivatatud kalast (nt tursast) valmistatud roog Rootsis, Norras ja Soomes

libekeel
[nimisõna, substantiiv]
meelitaja, lipitseja vm osava jutuga silmakirjalik inimene

libekeelne
[omadussõna, adjektiiv]
(soosingu, saavutuse nimel) meelitusi sisaldav, (midagi varjates) lipitsev vms

libell
[nimisõna, substantiiv]
väike raamat või (köidetud) vihik

libell
[nimisõna, substantiiv]
(vesiloodi põhiosa:) vedelikuga täidetud klaastoru, milles on gaasimull

libemagu
[nimisõna, substantiiv]
1. mäletsejate (nt veise) liitmao osa, kus on seedenäärmed ja algab valkude seedimine

2. mäletsejate pärismagu

liber
[nimisõna, substantiiv]
(liberaali, liberaaldemokraadi või sellise maailmavaate pooldaja kohta)

liberaal
[nimisõna, substantiiv]
1. liberaalse partei liige

2. liberaalse maailmavaate pooldaja

liberaaldemokraat
[nimisõna, substantiiv]
liberaaldemokraatliku partei liige

liberaaldemokraatia
[nimisõna, substantiiv]
demokraatia vorm, mis tunnustab eelkõige kodanike vabadusi, lubades neisse sekkuda ainult siis, kui kodanik põhjustab oma tegevusega kahju kellelegi teisele või ühiskonnale tervikuna

liberaalitsema
[tegusõna, verb]
1. liberaalsust üles näitama, (õigustamatult) leplik ning salliv olema

2. liigset sallivust ilmutama

liberaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. liberalismist juhinduv, ühiskonnaliikmete vabadusel ja vabal konkurentsil põhinev, vabalt toimiv

2. liberalismile omane

liberaalsus
[nimisõna, substantiiv]
eelarvamustest vaba mõtteviis või olek, avatud suhtumine harjumuspärasest erinevasse

liberada
[nimisõna, substantiiv]
õppesõidurada, millel harjutatakse auto juhtimist ja valitsemist libedal teel

liberaliseerima
[tegusõna, verb]
arengut kammitsevaid piiranguid lõdvendama või tühistama (hrl majandus- või sotsiaalpoliitika valdkonnas)

liberaliseeruma
[tegusõna, verb]
1. piiravatest kammitsatest vabanema, nende suhtes vabameelse(ma)ks muutuma

2. liberalistlikku maailmavaadet omaks võtma

liberalism
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitikas ja majanduses ideoloogia, mis rõhutab inimese vabadust ja vaba konkurentsi ühiskonnas, pooldab riigi ühiskonnaellu vahelesegamise piiramist

2. üksikisiku vabadusi rõhutav mõttesuund ja ideoloogia

3. liigne sallivus, vabameelsus

liberast
[nimisõna, substantiiv]
(rahvuskonservatiivide vaatenurgast vasakliberaalsete vaadetega inimese kohta, kelles nähakse riigi, majanduse ja rahvuse hävitajat, ka sõimusõnana)

libero
[nimisõna, substantiiv]
(võrkpallis:) kaitsemängija, kes võib mängida ainult tagaliinis

libero
[nimisõna, substantiiv]
ühekordselt kasutatav imiku mähe kaubamärgiga Libero

libertaar
[nimisõna, substantiiv]
(poliitikas, majanduses:) libertarismi pooldaja, isik, kes pooldab üksikisiku õiguste, eriti vaba turuga seotud õiguste maksimeerimist ning riigi rolli minimeerimist

libertaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(liberalismist väljakasvanud mõtteviisi kohta:) majanduslikke ja individuaalseid vabadusi ning vabatahtlikke ühendusi väärtustav, riigi minimaalset sekkumist ühiskonna asjadesse toetav

libertarism
[nimisõna, substantiiv]
(poliitikas, majanduses:) liberalismist välja kasvanud ideoloogia, mis pooldab üksikisiku õiguste, eriti vaba turuga seotud õiguste maksimeerimist ning riigi rolli minimeerimist

libertiin
[nimisõna, substantiiv]
vabastatud ori, eriti poolvabasse seisusse kuuluv endine ori Vana-Roomas

libestama
[tegusõna, verb]
hõõrdumise vähendamiseks libedaks tegema (hrl vastava aine abil)

libesti
[nimisõna, substantiiv]
kreem, geel vms, mida kasutatakse seksuaalvahekorra ajal limaskestade niisutamiseks ja hõõrdumise vähendamiseks

libestus
[nimisõna, substantiiv]
libedaks tegemine, libestamine

libestusaine
[nimisõna, substantiiv]
kreem, geel vms, mida kasutatakse seksuaalvahekorra ajal limaskestade niisutamiseks ja hõõrdumise vähendamiseks

libiaine
[nimisõna, substantiiv]
kreem, geel vms, mida kasutatakse seksuaalvahekorra ajal limaskestade niisutamiseks ja hõõrdumise vähendamiseks

libiido
[nimisõna, substantiiv]
seksuaaltung, sugukihk

libik
[nimisõna, substantiiv]
1. balletisussi meenutav ilma kontsata naisteking

2. naisteking

libinal
[määrsõna, adverb]
libistades, libisedes

libisamm
[nimisõna, substantiiv]
libisev samm (nt suusatamisel, tantsus)

libisema
[tegusõna, verb]
1. toetuspinnaga pidavat kontakti kaotades tahtmatult (natuke) liikuma

2. mööda siledat või kallakat pinda liikuma

3. mööda siledat või libedat pinda liikuma

Ühendtegusõnad: läbi libisema, läbi libisema, ära libisema, ära libisema, üle libisemaüle libisema

libisemisjälg
[nimisõna, substantiiv]
libisemisest mingile pinnale jäänud jälg (nt auto pidurdamisel)

libisemiskindel
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole libe või mis takistab libisemist (ja kukkumist)

libisemismääre
[nimisõna, substantiiv]
suusamääre, mida kasutatakse, et suusk paremini libiseks

libisemisvastane
[omadussõna, adjektiiv]
libisemist (ja kukkumist) takistav, libisemistõkkena toimiv

libistama
[tegusõna, verb]
1. mingit pinda pidi midagi (kergelt) liikuma lükkama või tõmbama

2. sujuva liigutusega midagi kuskile panema

libisti
[nimisõna, substantiiv]
1. traktori järele haagitav mullaharimisriist küntud põllupinna tasandamiseks

2. mullaharimisriist

libistus
[nimisõna, substantiiv]
libistamine, libistav liigutus

lible
[nimisõna, substantiiv]
taime väike, õhuke leheke või maa seest ilmuv õrn võsu

libleline
[omadussõna, adjektiiv]
väikestest õhukestest tükkidest koosnev või neid sisaldav

liblikaefekt
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaoseteoorias:) nähtus, kus mingi süsteemi algseisundi väike häire vallandab selles süsteemis suure muutuse

2. sellest lähtuv arusaam, mille kohaselt võib väga väike muutus esile kutsuda ulatuslikke tagajärgi, nt liblika tiivalöök võib vallandada tormi teisel pool maakera

liblikakollektsioon
[nimisõna, substantiiv]
liblikate kogu

liblikalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts lülijalgseid putukaid, kellel on kaks paari hrl mustreid moodustavate tihedate soomustega kaetud tiibu

2. selts putukaid

liblikapüüdja
[nimisõna, substantiiv]
liblikaid püüdev, neid koguv inimene

liblikas
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt nektarist toituv putukas, kellel on kaks paari väikeste värviliste soomustega kaetud tiibu

2. putukas, kellel on suured värvilised tiivad

liblikavõrk
[nimisõna, substantiiv]
pikavarreline võru külge kinnitatud võrkkott liblikate püüdmiseks

liblikfilee
[nimisõna, substantiiv]
kaheks servast kokku jäetavaks tükiks lõigatud filee

liblikjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult liblikat meenutav

liblikkahjur
[nimisõna, substantiiv]
taimi, vilja või puitu kahjustav liblikat meenutav putukas

libliklips
[nimisõna, substantiiv]
kiilukujuliselt risti seatud või lehviks seotud kaelaside

libliklukk
[nimisõna, substantiiv]
lukk, mida saab hoone, korteri seestpoolt võtmeta avada

liblikmakaron
[nimisõna, substantiiv]
liblikat või kikilipsu meenutav pastasort

liblikmiin
[nimisõna, substantiiv]
mänguasjasarnane värvilisest plastist maamiin, mille kogum heidetakse maapinnale kobarpommi lõhkemisel

liblikujuja
[nimisõna, substantiiv]
liblikujumisele spetsialiseerunud sportlane

liblikujumine
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnuliujumine, kus kätega tehakse paaristõmbeid ja ka jalad liiguvad paaris, ujumise võistlusalasid

2. rinnuliujumise variant

liblikõieline
[nimisõna, substantiiv]
kujult liblikat meenutavate õitega taim, liblikõieliste sugukonda kuuluv taim

liblikõielised
[nimisõna, substantiiv]
sugukond taimi, mille õied meenutavat liblikat ja mille vili on kaun (siia kuuluvad nt hernes, mesikas)

liblikõis
[nimisõna, substantiiv]
kujult liblikat meenutav õis, mille kroon koosneb laiast ülemisest, kahest külgmisest ja kahest alumisest kokkukasvanud kroonlehest (nt hernel, lupiinil)

libratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuu perioodiline võnkumine, mille tõttu Maalt on vaadeldav 50% asemel kuni 59% Kuu pinnast

2. Kuu perioodiline võnkumine

libretist
[nimisõna, substantiiv]
libreto kirjutaja

libreto
[nimisõna, substantiiv]
1. ooperi, opereti vm vokaalmuusikalise lavateose tekst

2. balleti või pantomiimi sündmustiku kirjeldus

3. muusikalavateose tekst

4. balleti v pantomiimi sündmustiku kirjeldus

libu
[nimisõna, substantiiv]
1. prostituut, lõbunaine

2. paheliste elukommetega, liiderlik naine

lidar
[nimisõna, substantiiv]
lasertehnoloogial põhinev kaugseireseade

lidin
[nimisõna, substantiiv]
nõrk heli, mis tekib millegi libeda või püdela hõõrdumisel

lidisema
[tegusõna, verb]
1. millegi libeda või püdela hõõrdumisel nõrka heli andma

2. sellist heli tekitades liikuma

lidistama
[tegusõna, verb]
(väikeste lindude heledakõlalise häälitsemise kohta)

lidokaiin
[nimisõna, substantiiv]
aine, mida kasutatakse valuvaigistina kohaliku tuimestamise puhul

lidrine
[omadussõna, adjektiiv]
porine

liduma
[tegusõna, verb]
kiiresti jooksma

Ühendtegusõnad: ringi lidumaringi liduma

lidus
[määrsõna, adverb]
lamavalt, siledalt vastu aluspinda, keha või pead ligi asendis

lidusse
[määrsõna, adverb]
lamavalt, siledalt vastu aluspinda, keha või pead ligi asendisse

lidutama
[tegusõna, verb]
kõrvu pead ligi, lidusse tõmbama või sellises asendis hoidma (loomade kohta)

liesoon
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtus, kus kahe sõna vahepausita hääldamise puhul esimese sõna (muidu hääldamata jääv) lõppkonsonant liitub järgnevale vokaaliga algavale sõnale (nt prantsuse mes amis, hääldus [mezamii] 'mu sõbrad')

2. eelsõna lõppkonsonandi liitmine järgsõna algusvokaaliga

lift
[nimisõna, substantiiv]
1. paikne tõstuk inimeste või esemete edasitoimetamiseks ehitise eri kõrguses olevate peatuskohtade, hrl majakorruste vahel

2. masin, mis viib inimesi ja asju kõrgetes hoonetes üles või alla

liftikõne
[nimisõna, substantiiv]
iseenda, ettevõtte, äriidee vms sisutihe suuline esitlus lühida aja jooksul, mille eesmärk on äratada nt investoris, kliendis või äripartneris huvi esitletu vastu

liftimehaanik
[nimisõna, substantiiv]
lifte hooldav, remontiv ja paigaldav töötaja

liftipoiss
[nimisõna, substantiiv]
liftil töötav meessoost teenindaja

liftitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
1. liftil töötav teenindaja

2. liftitöötaja

liftöör
[nimisõna, substantiiv]
1. liftil töötav teenindaja

2. liftitöötaja

liga
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme ja märg, ebameeldiv poolvedel ollus

2. vedel, kleepuv pori või mustus

ligadi-logadi
[määrsõna, adverb]
1. lohakil, laokil, korrast ära

2. lohakalt, hooletult

liga-loga
[määrsõna, adverb]
1. lohakil, laokil, korrast ära

2. lohakalt, hooletult

liga-loga
[nimisõna, substantiiv]
1. korratus

2. korrast ära asjad, rämps

3. koli, rämps

ligament
[nimisõna, substantiiv]
tihedast sidekoest väät, mis ühendab skeleti osi või elundeid omavahel

ligand
[nimisõna, substantiiv]
ioon, neutraalne molekul või radikaal, mis kuulub kompleksühendi koordinatsioonilisse sisesfääri

ligane
[omadussõna, adjektiiv]
1. poolvedela, kleepuva ollusega koos, (vedelalt, kleepuvalt) porine või räpane

2. (ilma kohta:) ebameeldivalt vihmane, lörtsine

ligastama
[tegusõna, verb]
poolvedela, kleepuva ollusega midagi ära määrima

ligatuur
[nimisõna, substantiiv]
(ortodontias:) väike kummirõngas või peenike traat breketeid ühendava metallkaare kinnitamiseks breketite külge

lige
[omadussõna, adjektiiv]
1. märg ja libe, (kleepuva) vedelikuga läbi imbunud

2. poolvedela poriga kaetud

ligeerima
[tegusõna, verb]
1. (kirurgias:) veresoont, juha, vääti vm ligatuuriga kinni siduma, sulgema

2. ligatuuriga sulgema

ligem
[omadussõna, adjektiiv]
1. lühema vahemaa taga asuv

2. lühema ajavahemiku järel olev

ligemal
[määrsõna, adverb]
1. rohkem lähedal, rohkem ligi

2. rohkem lähedal

ligemale
[määrsõna, adverb]
rohkem lähedale, rohkem juurde

ligemalt
[määrsõna, adverb]
1. üksikasjalikumalt, põhjalikumalt

2. vahetumalt, isiklikumalt

3. täpsemalt

ligemärg
[omadussõna, adjektiiv]
läbimärg

ligendama
[tegusõna, verb]
(suhete, teatud sarnasusega seoses:) lähedase(ma)ks tegema

ligi
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. nii, et vaid pisut jääb vajaka (mingist kogusest, hulgast, seisundist vm)

2. näitab, et vaid natuke jääb millestki puudu

ligida
[omadussõna, adjektiiv]
(lühikese vahemaa kohta)

ligidal
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. lühikese vahemaa taga, läheduses

2. lühikese vahemaa kaugusel

3. lühikese vahemaa taga

4. ligidal

5. kelle-mille läheduses

ligidale
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. lühikese vahemaa taha

2. lühikese vahemaa kaugusele

ligidalt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. lühikese vahemaa tagant

2. lühikese vahemaa kauguselt

ligidane
[omadussõna, adjektiiv]
lähedal, lühikese vahemaa taga asuv

ligidus
[nimisõna, substantiiv]
lähem ümbrus

ligikaudne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte päris, vaid enam-vähem täpne või õige

2. sellist tulemust andev

3. mitte päris täpne või õige

ligikaudselt
[määrsõna, adverb]
1. mitte päris täpselt, enam-vähem, ligilähedaselt

2. mitte päris täpselt, ligikaudu, enam-vähem

ligikaudu
[määrsõna, adverb]
1. mitte päris täpselt, enam-vähem, ligilähedaselt

2. mitte päris täpselt, ligikaudu, enam-vähem

ligikond
[nimisõna, substantiiv]
1. lähedus, lähem ümbrus

2. lähem ümbrus

ligikondne
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi lähedalt seotud isik

2. lähedane inimene

ligilähedal
[määrsõna, adverb]
(päris) lähedal (mingile olukorrale, hulgale või tasemele)

ligilähedale
[määrsõna, adverb]
(päris) lähedale (mingile olukorrale, saavutusele või tasemele)

ligilähedalt
[määrsõna, adverb]
mitte täpselt, vaid enam-vähem või peaaegu

ligilähedane
[omadussõna, adjektiiv]
peaaegu võrdne, enam-vähem sama

ligilähedus
[nimisõna, substantiiv]
peaaegu võrdne- või sarnane-olek

ligimene
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasinimene (algselt usu- ja rahvuskaaslane)

2. kaasinimene

ligimesearmastus
[nimisõna, substantiiv]
armastus kaasinimese vastu

ligindama
[tegusõna, verb]
(suhete, teatud sarnasusega seoses:) lähedase(ma)ks tegema

liginema
[tegusõna, verb]
1. (ruumis, ajas) lähemale, ligemale tulema või minema

2. lähemale tulema või minema

liginullenergia
[nimisõna, substantiiv]
hoone küttekulu, mis jääb vahemikku 50–270 kW ruutmeetrile (sest toodab ise lisaenergiat taastuvatest energiaallikatest, nt päikesepaneelide abil)

liginullenergiahoone
[nimisõna, substantiiv]
maja, mis tarbib energiat väga säästlikult ning toodab ise lisaenergiat taastuvatest energiaallikatest (nt päikesepaneelide abil)

liginullenergiamaja
[nimisõna, substantiiv]
maja, mis tarbib energiat väga säästlikult ning toodab ise lisaenergiat taastuvatest energiaallikatest (nt päikesepaneelide abil)

ligiolek
[nimisõna, substantiiv]
lähedal-, juuresolek (sageli seoses usulise kogemusega)

ligiolu
[nimisõna, substantiiv]
lähedal-, juuresolek (sageli seoses usulise kogemusega)

ligipääs
[nimisõna, substantiiv]
võimalus infot, dokumente vms kasutada, infot kätte saada

ligipääsematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millele või kuhu ei pääse juurde (või on väga raske juurde pääseda)

ligipääsematus
[nimisõna, substantiiv]
see, kui kuskile ei pääse juurde või on raske juurde pääseda

ligipääsetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millele või kuhu pääseb juurde

ligipääsmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millele või kuhu ei pääse juurde (või on väga raske juurde pääseda)

ligipääsmatus
[nimisõna, substantiiv]
see, kui kuskile ei pääse juurde või on raske juurde pääseda

ligistama
[tegusõna, verb]
lähestikku kasvavaid või kokkukasvanud taimi pookima

ligistikku
[määrsõna, adverb]
(asukohalt, asetuselt) üksteise lähedal või lähedale

ligistikune
[omadussõna, adjektiiv]
lähestikune

ligisugulane
[nimisõna, substantiiv]
lähedases, veresuguluses olev isik (nt vanemad, õde, vend)

ligisõit
[nimisõna, substantiiv]
1. meresõit Läänemerel

2. sõit lähedale, suhteliselt lühikese vahemaa taha

ligitikkuja
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi seksuaalse tagamõttega lähenev inimene

ligitõmbav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kutsuvalt, ligi meelitavalt mõjuv

2. huvi, põnevust äratav

3. veetlev

ligitõmbavus
[nimisõna, substantiiv]
kutsuv, ligi meelitav mõju

ligniin
[nimisõna, substantiiv]
taimeraku kestades sisalduv aine, mis põhjustab osa taimsete kudede puitumise

ligniit
[nimisõna, substantiiv]
1. pruunsüsi, milles on veel nähtav puidu toim

2. pruunsöe liik

ligroiin
[nimisõna, substantiiv]
1. nafta esmasel destilleerimisel saadav ainesegu (toorbensiin), mida kasutatakse nt traktorite kütusena ja lahustina laki- ja kummitööstuses

2. naftasaadus

liguma
[tegusõna, verb]
1. vees vm vedelikus hrl pikemat aega olema

2. selle mõjul pehmuma või paisuma

ligumärg
[omadussõna, adjektiiv]
läbimärg, täiesti vettinud

ligund
[nimisõna, substantiiv]
leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades

ligundama
[tegusõna, verb]
läbimärjaks tegema, vihmas, vees vm vedelikus liguneda laskma

ligunema
[tegusõna, verb]
1. vees vm vedelikus hrl pikemat aega olema

2. selle mõjul pehmuma või paisuma

Ühendtegusõnad: läbi ligunemaläbi ligunema

liguster
[nimisõna, substantiiv]
1. väikeste valgete õite ja mustade või mustjassiniste marjataoliste viljadega lehtpõõsas, Eestis ilu- ja hekitaimena

2. põõsastaim

liha
[nimisõna, substantiiv]
1. looma või linnu keha pehme, luid ümbritsev osa, hrl toiduna

2. looma või linnu osa, mida inimesed söövad

lihaekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
lihast saadud pulber või kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult (nt loomasöödana, toiduainetööstuses)

lihafrikadellid
[nimisõna, substantiiv]
väikesed hakklihapallid

lihahaamer
[nimisõna, substantiiv]
haamritaoline riist, millega saab lihaviile enne praadimist vms õhemaks töödelda

lihahaav
[nimisõna, substantiiv]
haav lihas, pehmetes kudedes

lihaheide
[nimisõna, substantiiv]
vastlapäeva rahvapärane nimetus

lihaheitepäev
[nimisõna, substantiiv]
vastlapäeva rahvapärane nimetus

lihahimu
[nimisõna, substantiiv]
suguiha, sugutung

lihahimuline
[omadussõna, adjektiiv]
suguiha kütkes olev, sugukihu, kiima tundev või väljendav

lihajahu
[nimisõna, substantiiv]
praaklihast ja tapajäätmeist toodetav loomasööt

lihajõudlus
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusloomade ja -lindude võime anda kindlas ajavahemikus mingi kogus liha

lihakamakas
[nimisõna, substantiiv]
suur, paks lihatükk

lihakana
[nimisõna, substantiiv]
1. liha saamiseks kasvatatav, erilisel viisil nuumatav kana

2. teatud tüüpi kana, keda inimesed kasvatavad selleks, et liha saada

lihakari
[nimisõna, substantiiv]
lihatõugu veiste kari

lihakarn
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne lihapood, kus lihunik ostjale sobiva tüki lõikas

lihakarva
[omadussõna, adjektiiv]
toore liha värvi, punane või roosakaspunane

lihakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede ja taimeosade kohta:) rikkaliku veesäilituskoega, paks, mahlakas

2. lihav

3. mahlakas

lihakaste
[nimisõna, substantiiv]
kaste, mille koostisse kuulub liha

lihakaup
[nimisõna, substantiiv]
liha ja lihasaadused müügikaubana

lihake
[nimisõna, substantiiv]
(toiduks kasutatava liha kohta, nt naljatlevalt)

lihakeha
[nimisõna, substantiiv]
tapetud looma või linnu kere (ilma jäsemete ja peata, ka puhtaksroogituna, ilma sisikonnata)

lihakene
[nimisõna, substantiiv]
(toiduks kasutatava liha kohta, nt naljatlevalt)

lihakild
[nimisõna, substantiiv]
väike (õhuke) lihatükk

lihakirves
[nimisõna, substantiiv]
laia teraga riist lihakeha tükeldamiseks

lihakombinaat
[nimisõna, substantiiv]
(kari)loomade tapmisega ja tapasaaduste töötlemisega tegelev ettevõte

lihakonserv
[nimisõna, substantiiv]
1. plekktoos konserveeritud lihaga

2. konserveeritud liha

lihakontroll
[nimisõna, substantiiv]
liha toidukõlbulikkuse kontrollimine (nt tapamajas)

lihakotlet
[nimisõna, substantiiv]
lihast valmistatud kotlet

lihakraam
[nimisõna, substantiiv]
(liha ja lihasaaduste kohta)

lihakssaamine
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus:) Jumala kehastumine inimesena Jeesuses

lihaktaim
[nimisõna, substantiiv]
lihakate lehtede ja vartega taim

lihakus
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusloomade ja -lindude võime anda kindlas ajavahemikus mingi kogus liha

lihakuubik
[nimisõna, substantiiv]
kuubikukujuline lihatükk

lihakvili
[nimisõna, substantiiv]
vili, mille veesisaldus valmides kasvab (nt mari, luuvili)

lihakõrvane
[nimisõna, substantiiv]
liha juurde söödav toiduaine

lihakäntsakas
[nimisõna, substantiiv]
suur, paks lihatükk

lihakärblased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond sinakaid või rohekaid metallihelgiga kärbseid

lihalammas
[nimisõna, substantiiv]
liha saamiseks kasvatatav lammas, lihatõugu lammas

lihalaud
[nimisõna, substantiiv]
(puust) alus, millel liha lõigatakse ja vasardatakse

lihalehm
[nimisõna, substantiiv]
liha saamiseks kasvatatav lehm, lihatõugu lehm

lihaleib
[nimisõna, substantiiv]
lihatäidisega leivapäts

lihalett
[nimisõna, substantiiv]
kaupluse- või turulett, kus on müügil liha

lihalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. sugulise armastuse valdkonda kuuluv, armuihaga seotud

2. kehaga seotult patune (hrl ristiusu kontekstis)

lihaline
[omadussõna, adjektiiv]
lihalik, (patuse) kehaga seotud

lihaliud
[nimisõna, substantiiv]
liud lihaga

lihaloom
[nimisõna, substantiiv]
loom, kellelt saadakse liha (nt lihaveis)

lihalõik
[nimisõna, substantiiv]
viil liha

lihalõikmed
[nimisõna, substantiiv]
väikesed toidukõlbulikud lihatükid (saadud nt liha konditustamisel või tükeldamisel)

lihamarinaad
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud vedelik liha marineerimiseks

lihamasin
[nimisõna, substantiiv]
masin liha (vm toiduaine) peenestamiseks ja hakkliha (vm massi) valmistamiseks

lihamägi
[nimisõna, substantiiv]
(paksu inimese või looma kohta, ka sellekohastes võrdlustes)

lihamürgistus
[nimisõna, substantiiv]
riknenud liha söömisel saadav mürgitus

lihamürgitus
[nimisõna, substantiiv]
riknenud liha söömisel saadav mürgitus

lihane
[omadussõna, adjektiiv]
veresuguluses olev

lihanorm
[nimisõna, substantiiv]
liha riigile müümise kohustus (nt Nõukogude ajal)

lihanuga
[nimisõna, substantiiv]
kööginuga liha tükeldamiseks

lihanuum
[nimisõna, substantiiv]
noorloomade nuumamine rohke (tai)liha saamiseks

lihapada
[nimisõna, substantiiv]
pajaroog lihast

lihapala
[nimisõna, substantiiv]
(väike) lihatükk

lihapall
[nimisõna, substantiiv]
1. hakklihast vormitud pall

2. hakklihast tehtud pallid

lihapirukas
[nimisõna, substantiiv]
pirukas, mille täidiseks on liha

lihapood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse liha ja lihasaadusi

lihapool
[nimisõna, substantiiv]
loomanaha sisemine, lihapoolne külg

lihapoolis
[nimisõna, substantiiv]
liha toidupoolisena

lihapott
[nimisõna, substantiiv]
pott liha keetmiseks või hautamiseks (koos lihaga)

lihapuljong
[nimisõna, substantiiv]
lihast ja kontidest keedetud puljong

lihapunane
[omadussõna, adjektiiv]
toore liha värvi punane

liharoog
[nimisõna, substantiiv]
lihast valmistatud, liha sisaldav toit

liharoosa
[omadussõna, adjektiiv]
toore liha värvi roosa

lihas
[nimisõna, substantiiv]
1. liigutusi sooritav elund selgroogsetel ja enamikul selgrootutel loomadel

2. üks osadest keha sees, mis on luudega ühendatud ja mille abil sa liigutad

lihasaadus
[nimisõna, substantiiv]
lihast valmistatud toiduaine (nt hakkliha, sink, vorst)

lihasalat
[nimisõna, substantiiv]
tükeldatud (keedetud, praetud vm viisil töödeldud) liha sisaldav segasalat

lihasdüsmorfia
[nimisõna, substantiiv]
vaimne häire, mis sunnib inimest keskenduma lihasmassi kasvatamisele, kuna oma keha tajutakse ebapiisavalt lihaselisena

lihasdüstroofia
[nimisõna, substantiiv]
üldnimetus pärilikele haigustele, mis lõppevad lihaste järkjärgulise kõhetumisega

lihasejõud
[nimisõna, substantiiv]
lihaste töö efektiivsus, mis näitab, kui suure osa energiast suudab lihas või lihaserühm muuta mehaaniliseks tööks (nt raskuse tõstmisel)

lihasekõht
[nimisõna, substantiiv]
lihase kokkutõmbuv osa, mis koosneb lihaskiududest

lihaseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugevaks treenitud, arenenud lihastega

2. arenenud lihastega

lihasepõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. lihase või lihaste rühma põletikuline kahjustus

2. lihaste haigus

lihasesisene
[omadussõna, adjektiiv]
1. lihase sees olev, lihases tekkinud

2. (süsti kohta:) lihasesse tehtav

3. lihase sees olev, lihasesse tehtav

lihasesisesi
[määrsõna, adverb]
(süstimise kohta:) lihase sisse

lihasetõmblus
[nimisõna, substantiiv]
tahtmatu, kiire ja korduv ebarütmiline ühe lihasgrupi tõmblus või vokaalne avaldus, mis algab ootamatult ja millel ei ole mingit eesmärki

lihasetöö
[nimisõna, substantiiv]
lihaste rütmiline kokkutõmme ja lõtvumine

lihasevalk
[nimisõna, substantiiv]
üks lihaste valke, mis osaleb lihaste kokkutõmbumises

lihasevalu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt selja- või jäsemelihaste valulikkus (põhjustatud ülepingutusest või külmetusest)

lihaseümbris
[nimisõna, substantiiv]
lihaskiudude kimpe ümbritsev sidekoekiht

lihasiga
[nimisõna, substantiiv]
tailiha saamiseks kasvatatav siga

lihasjõud
[nimisõna, substantiiv]
lihaste töö efektiivsus, mis näitab, kui suure osa energiast suudab lihas või lihaserühm muuta mehaaniliseks tööks (nt raskuse tõstmisel)

lihaskasvaja
[nimisõna, substantiiv]
lihaskoest koosnev healoomuline kasvaja

lihaskest
[nimisõna, substantiiv]
õõnsa elundi (nt seedekanali) seina osa, mis koosneb lihaskoest

lihaskiud
[nimisõna, substantiiv]
lihase kiudjas ehitusosis

lihaskond
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi või selle osa lihased

2. lihased

lihaskorsett
[nimisõna, substantiiv]
selja ja kõhu lihaskond

lihaskude
[nimisõna, substantiiv]
(inimesel ja loomal:) kude, mis koosneb kokkutõmbumisvõimelistest ja liigutusi esile kutsuvatest lihaskiududest

lihasmagu
[nimisõna, substantiiv]
linnu mao tagumine osa, mille tugevad lihased võimaldavad toitu peenestada

lihasmass
[nimisõna, substantiiv]
lihaskoe mass

lihasmälu
[nimisõna, substantiiv]
mingi kehalise tegevuse kordamisega tekkiv liigutuste automaatsus

lihasnõrkus
[nimisõna, substantiiv]
1. lihaste nõrkus, skeletilihaste haiguslik väsimus

2. lihasenõrkus

lihasnäkk
[nimisõna, substantiiv]
lihast snäkk

lihasoust
[nimisõna, substantiiv]
kaste, mille koostisse kuulub liha

lihaspinge
[nimisõna, substantiiv]
lihaste (ülemäärane) pingulolek

lihaspump
[nimisõna, substantiiv]
jalalihaste kokkutõmbed, mis suruvad veenid kokku ja vere ülespoole, südame suunas

lihasrakk
[nimisõna, substantiiv]
lihaskoe rakk

lihastik
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi või selle osa lihased

2. lihased

lihastreening
[nimisõna, substantiiv]
lihaseid tugevdavate harjutuste sooritamine, lihaste treenimine

lihasupp
[nimisõna, substantiiv]
1. lihaga keedetud supp

2. supp, milles põhimaitse annab liha

lihasuretaja
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl usulistel põhjustel meelelistest naudingutest loobunud kasina eluviisiga inimene

2. karske ja kasina eluviisiga inimene

lihasuretamine
[nimisõna, substantiiv]
1. meeleliste soovide ja kirgede allasurumine, kehalistest naudingutest loobumine (hrl usulistel motiividel)

2. kehalistest naudingutest loobumine, kasin eluviis

lihasuretus
[nimisõna, substantiiv]
1. meeleliste soovide ja kirgede allasurumine, kehalistest naudingutest loobumine (hrl usulistel motiividel)

2. kehalistest naudingutest loobumine, kasin eluviis

lihasvalk
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt inimese ja imetajate lihaskoes leiduv valk (nt müosiin)

lihasvalu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt selja- või jäsemelihaste valulikkus (põhjustatud ülepingutusest või külmetusest)

lihasööja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(lihatoiduliste loomade või putuktoiduliste taimede kohta)

lihasööjabakter
[nimisõna, substantiiv]
1. bakter, mis tekitab nahaaluse koe ägedat põletikku (nekrootilist fastsiiti) ja põhjustab selle koe kärbumise

2. bakter, mis põhjustab koe kärbumist

lihatermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist, mis näitab ahjus küpsetatava liha küpsusastet selle sisetemperatuuri järgi

lihatoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (loomade kohta:) selline, kes toitub teistest loomadest

2. (taimede kohta:) putuktoiduline

3. loomtoiduline

lihatoit
[nimisõna, substantiiv]
lihast valmistatud, liha sisaldav toit

lihatomat
[nimisõna, substantiiv]
vähese seemnehulga ja rohke viljalihaga tomat

lihatoode
[nimisõna, substantiiv]
lihast valmistatud toiduaine (nt hakkliha, sink, vorst)

lihatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei sisalda liha, ilma lihata

lihatõug
[nimisõna, substantiiv]
loomatõug, kellelt saadakse peamiselt liha

lihatäidis
[nimisõna, substantiiv]
lihast valmistatud täidis (nt pirukates)

lihatööstus
[nimisõna, substantiiv]
tapaloomi lihasaadusteks töötlev toiduainetööstuse haru

lihatünn
[nimisõna, substantiiv]
tünn soolaliha hoidmiseks

lihav
[omadussõna, adjektiiv]
(keha, kehaosade kohta:) paks, priske

lihavaagen
[nimisõna, substantiiv]
1. vaagen lihaga

2. valik lihasuupisteid ühel vaagnal serveerituna

lihavarras
[nimisõna, substantiiv]
varras liha grillimiseks

lihavasar
[nimisõna, substantiiv]
haamritaoline riist, millega saab lihaviile enne praadimist vms õhemaks töödelda

lihaveis
[nimisõna, substantiiv]
liha saamiseks kasvatatav veis, lihatõugu veis

lihaviil
[nimisõna, substantiiv]
viil liha

liha-villalammas
[nimisõna, substantiiv]
nii liha kui villa saamiseks kasvatatav lammas

lihavorm
[nimisõna, substantiiv]
liha sisaldav vormiroog

lihavormiroog
[nimisõna, substantiiv]
liha sisaldav vormiroog

lihavorst
[nimisõna, substantiiv]
liha sisaldav vorst

lihavõtted
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu pühad, mis tähistavad Jeesus Kristuse surnuist ülestõusmist

2. kristlik püha märtsis või aprillis, millega tähistatakse Kristuse surnuist üles tõusmist

lihavõtte-eelne
[omadussõna, adjektiiv]
lihavõttepühadele eelnev, enne lihavõttepühi toimuv

lihavõttejänes
[nimisõna, substantiiv]
jänes, keda usutakse lihavõtte ajal salaja värvilisi mune ja kingitusi toovat

lihavõttekaktus
[nimisõna, substantiiv]
kevadel õitsev lüliliste vartega kaktus, Eestis toataimena

lihavõttemuna
[nimisõna, substantiiv]
1. lihavõttepühadeks värvitud keedumuna

2. lihavõtteks värvitud muna

lihavõttemuru
[nimisõna, substantiiv]
potis kasvav roheline pehme muru kaunistuseks ülestõusmispühade ajal

lihavõttepühad
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu pühad, mis tähistavad Jeesus Kristuse surnuist ülestõusmist

2. kristlik püha märtsis või aprillis, millega tähistatakse Kristuse surnuist üles tõusmist

lihavõttevaheaeg
[nimisõna, substantiiv]
ülestõusmispühadeaegne õppetöö vaheaeg

lihe
[nimisõna, substantiiv]
pinnasekihi varisemine, allalibisemine nõlval erosiooni mõjul

lihhenoloogia
[nimisõna, substantiiv]
samblikke uuriv bioloogia haru

lihkepind
[nimisõna, substantiiv]
pind, mida mööda pinnase purunemise tagajärjel kivimid liiguvad nõlvakalde suunas

lihkuma
[tegusõna, verb]
(hrl pinnase kohta:) paigast liikuma, alla libisema

lihtaasta
[nimisõna, substantiiv]
365 päevaga kalendriaasta

lihtaine
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis koosneb ainult ühe keemilise elemendi aatomitest

lihtaktsia
[nimisõna, substantiiv]
aktsia, mille omanikul on õigus osa saada ettevõtte kasumist pärast dividendide maksmist eelisaktsiate omanikele

lihtenamus
[nimisõna, substantiiv]
1. poolthäälte arvuline ülekaal protsentuaalsete või muude lisatingimusteta

2. poolthäälte arvuline enamus

lihter
[nimisõna, substantiiv]
pukseeritav praam, millega veetakse kaupu reidil seisvatelt laevadelt randa ja vastupidi

lihtfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis:) funktsioon, mis sõtub vahetult argumendist x (nt y=x², y=cosx)

lihthäälik
[nimisõna, substantiiv]
üksikvokaal konsonantide vahel, sõna algul või lõpus, üksikkonsonant vokaalide vahel, sõna algul või lõpus

lihthäälteenamus
[nimisõna, substantiiv]
1. poolthäälte arvuline ülekaal protsentuaalsete või muude lisatingimusteta

2. poolthäälte arvuline enamus

lihthöövel
[nimisõna, substantiiv]
lihtne käsihöövel tasandamiseks, silumiseks

lihtinimene
[nimisõna, substantiiv]
lihtne, tavaline inimene (vastandina silmapaistvatele inimestele, tähtsatele tegelastele)

lihtintervall
[nimisõna, substantiiv]
intervall, mille kahe heliastme vaheline kaugus ei ületa oktavit (nt terts, kvart)

lihtintress
[nimisõna, substantiiv]
intress, mis arvutatakse protsendina laenu või hoiuse põhisummalt

lihtis
[omadussõna, adjektiiv]
lihtne

lihtjahu
[nimisõna, substantiiv]
jäme ühekordselt peenestatud (kroovimata teradest) jahu

lihtkiri
[nimisõna, substantiiv]
tavaline kiri (vastandina tähitud kirjale)

lihtkirjalik
[omadussõna, adjektiiv]
(volikirjade, lepingute vms kohta:) kirjalik (ja notariaalselt tõestamata)

lihtkirjaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. notariaalse vms kinnituseta

2. tähtimata saadetud

lihtkodanik
[nimisõna, substantiiv]
1. tavaline, lihtinimesest kodanik (hrl vastandatult otsustajatele, poliitikutele vms)

2. tavaline, lihtinimesest kodanik

lihtkvoot
[nimisõna, substantiiv]
valimisringkonnas antud häälte arvu ja selle ringkonna mandaatide arvu jagatis

lihtlabane
[omadussõna, adjektiiv]
selline, milles pole midagi erilist, täiesti tavaline, banaalne

lihtlause
[nimisõna, substantiiv]
lause, mis ei sisalda teisi lauseid (osalauseid)

lihtlehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) selliste lehtedega, mille rootsule kinnitub üks lehelaba

lihtleht
[nimisõna, substantiiv]
leht, mille rootsule kinnitub üks lehelaba (nt kasel, sirelil)

lihtliige
[nimisõna, substantiiv]
mingi organisatsiooni vm tavaline, mitte juhtkonda kuuluv liige

lihtlugeja
[nimisõna, substantiiv]
1. tavaline (raamatu)lugeja

2. lihtlugeja

liht-maaherilane
[nimisõna, substantiiv]
maa alla (nt hiire- või mutikäikudesse) pesa rajav herilane

lihtmasin
[nimisõna, substantiiv]
kõige lihtsam inimese tööd kergendav vahend (nt kang, kiil, kaldpind)

lihtmehhanism
[nimisõna, substantiiv]
lihtsa ehitusega seadeldis jõu suuruse või suuna muutmiseks (nt kang, kiil, kaldpind)

lihtmenetlus
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalasja lihtsustatud menetlus (nt kokkuleppemenetlus)

lihtminevik
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) pöördsõna aeg, mis väljendab minevikusündmust, seostamata seda olevikuga või mõne teise minevikuhetkega

2. grammatiline aeg

lihtmurd
[nimisõna, substantiiv]
harilik murd, mille lugeja absoluutväärtus on nimetaja omast väiksem (nt 3/7)

liht-naistepuna
[nimisõna, substantiiv]
kuldkollaste õitega värvi- ja ravimtaim, mida tarvitatakse ka kibedate napside maitsetamiseks

lihtne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ehituselt, vormilt, olemuselt keerukuseta

2. raskusteta, ilma eriliste oskuste või teadmisteta mõistetav, sooritatav, kasutatav vm

3. selline, mida ei ole raske teha, mõista või lahendada

lihtpalistus
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne, lahtise lõikeservaga palistus (riideesemel)

lihtpilu
[nimisõna, substantiiv]
lihtne ühesuunaline pilutikand

lihtpott
[nimisõna, substantiiv]
glasuurimata pottkivi

lihtrahvalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lihtrahva hulka kuuluv, sealt pärit või lähtuv

2. (liht)rahvale omane, selle huvidele, arusaamadele vastav

lihtrahvas
[nimisõna, substantiiv]
lihtsad, tavalised inimesed (vastandina silmapaistvatele inimestele, tähtsatele tegelastele)

lihtsajooneline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (väliselt, vormilt) lihtne, keerukuseta

2. väliselt lihtne

lihtsake
[omadussõna, adjektiiv]
üsna lihtne, ilma igasuguse keerukuseta

lihtsakene
[omadussõna, adjektiiv]
üsna lihtne, ilma igasuguse keerukuseta

lihtsakoeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (olemuselt) lihtne, peenuse, kavaluse või keerukuseta

2. keerukuseta

lihtsalt
[määrsõna, adverb]
1. raskusteta, vaeva nägemata

2. arusaadaval, lihtsal viisil

3. nii, et ei ole keeruline või raske

lihtsalõikeline
[omadussõna, adjektiiv]
(rõivaste kohta:) lihtsa lõikega

lihtsameelne
[omadussõna, adjektiiv]
lapsemeelselt, heausklikult usaldav või uskuv

lihtsamini
[määrsõna, adverb]
veelgi suuremal määral lihtsasti, lihtsamalt

lihtsasti
[määrsõna, adverb]
1. raskusteta, vaeva nägemata

2. arusaadaval, lihtsal viisil

3. nii, et ei ole keeruline või raske

lihtsilm
[nimisõna, substantiiv]
(putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) lisaks liitsilmadele esinev lihtsa ehitusega silm

lihtsuhkur
[nimisõna, substantiiv]
hrl magus vees lahustuv kristalliline aine, süsivesik, mis organismis toimib energiakandjana (nt glükoos, fruktoos)

lihtsurelik
[nimisõna, substantiiv]
(tavalise inimese kohta)

lihtsus
[nimisõna, substantiiv]
1. keerukuse puudumine millegi ehituses, vormis, olemuses vm

2. sellest tulenev kergesti mõistetavus, kasutamise hõlpsus vms

3. mittekeerukus

lihtsustama
[tegusõna, verb]
lihtsamaks tegema, keerukust või vaeva vähendama

lihtsustatult
[määrsõna, adverb]
lihtsaks tehtult, lihtsustatud kujul

lihtsustuma
[tegusõna, verb]
lihtsamaks muutuma, keerukust kaotama

lihtsustus
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtsustamine, keerukuse vähendamine

2. selle tulemus, miski suhteliselt lihtne

lihtsõdur
[nimisõna, substantiiv]
1. sõdur, reamees (hrl vastandatult ohvitseridele, väejuhtidele)

2. reamees

lihtsõna
[nimisõna, substantiiv]
üht sõnatüve sisaldav sõna (nt vana, elama)

lihttakt
[nimisõna, substantiiv]
(helitöös:) takt, milles on üks rõhuline osa

lihttanu
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Eestile iseloomulik madal ja pehme, kroogitud sopiga tanu, mille esiserv oli kaunistatud tikandi, pilu ja äärepitsiga

lihttegusõna
[nimisõna, substantiiv]
üht sõnatüve sisaldav tegusõna (nt elama, jooksma)

lihttöö
[nimisõna, substantiiv]
töö, mis ei nõua tegijalt eriettevalmistust

lihttööline
[nimisõna, substantiiv]
lihttöö tegija (nt koristaja, laotööline)

lihttüvi
[nimisõna, substantiiv]
sõna morfoloogiliselt jagamatu, tuletuselementideta osa

lihtvaba
[nimisõna, substantiiv]
keskajal Lääne-Euroopas isiklikult vaba inimene, kes ei kuulunud ülikkonda

lihtvalk
[nimisõna, substantiiv]
1. valk, mis koosneb ainult aminohappejääkidest

2. kõikides organismides ja viirustes esinev orgaaniline ühend, mille molekulid koosnevad pikkadeks ahelateks liitunud aminohapetest

lihtverb
[nimisõna, substantiiv]
üht sõnatüve sisaldav tegusõna (nt elama, jooksma)

lihtviga
[nimisõna, substantiiv]
(tennises:) mängija enda halvast otsusest või sooritusest tingitud eksimus servil või löögil, sundimatu viga

lihtviisil
[määrsõna, adverb]
lihtsalt, lihtsal moel

lihtviisiline
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti tavaline, lihtne

lihtväetis
[nimisõna, substantiiv]
ühte toiteelementi sisaldav mineraalväetis (nt karbamiid, superfosfaat)

lihtõieline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) selline, mille õied on ühe kroonlehtede reaga

lihtõisik
[nimisõna, substantiiv]
õisik, mis on kinnitunud vahetult õieraole või varrele (nt hüatsindi kobarõisik, hundinuia tõlvik)

lihuma
[tegusõna, verb]
1. (hrl looma kohta:) lihava(ma)ks minema

2. lihavaks minema

lihunik
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) koduloomade tapja ning liha ja lihasaadustega kaupleja

lihunikmeister
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne meistripaberitega lihunik, hrl ka lihakarni pidaja

lihunikunuga
[nimisõna, substantiiv]
1. nuga looma tapmiseks ja tükeldamiseks

2. lihanuga

lihunikutöö
[nimisõna, substantiiv]
1. (tapatöö kohta)

2. (robustse verise töö kohta)

lihv
[nimisõna, substantiiv]
1. lihvimine

2. lihvimisega saadud siledus ning läige

lihvaine
[nimisõna, substantiiv]
peeneteraline väga kõva aine, millest tehakse lõikeriistu (nt korund, smirgel, teemant)

lihva-lohva
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(vabalt lõdva, lohaka oleku, töö, riietuse vms kohta)

lihvija
[nimisõna, substantiiv]
hrl lihvpingil töötamisele spetsialiseerunud töötaja metallitöötlemisettevõttes vm

lihvima
[tegusõna, verb]
esemeid vm sileda pinna ning läike saamiseks mehaaniliselt viimistlema (nt lihvkettaga, liivapaberiga)

Ühendtegusõnad: maha lihvima, maha lihvima, ära lihvimaära lihvima

lihvitus
[nimisõna, substantiiv]
(teksti, soorituse) viimistletus või (käitumise, kommete) peenus, elegants

lihvketas
[nimisõna, substantiiv]
seadmetes kasutatav abrasiivpinnaga ketas lihvimiseks või lõikamiseks

lihvklaas
[nimisõna, substantiiv]
lihvitud klaas

lihvmasin
[nimisõna, substantiiv]
lihvimiseks kasutatav seade

lihvpaber
[nimisõna, substantiiv]
liiva vm peeneteralise ainega kaetud paber, mida kasutatakse pindade lihvimiseks

lihvpind
[nimisõna, substantiiv]
lihvitud pind või serv

lihvpink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink hrl metalli lihvimiseks

lihvpulber
[nimisõna, substantiiv]
pulberjas lihvaine

lihvuma
[tegusõna, verb]
lihvimise või hõõrdumise teel sileda(ma)ks muutuma

lii
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme erineva suurusega pikkusühik (kohati ka pindala- ja massiühik) Hiinas ja teistes Aasia maades

2. pikkus-, pindala- v massiühik Aasia maades

liiakasuvõtja
[nimisõna, substantiiv]
liiga suurt intressi võttev laenuandja või röövelliku vahendustasu võtja

liiaks
[määrsõna, adverb]
1. üle tavalise või aruka määra, rohkem kui vaja

2. liiga

liialdama
[tegusõna, verb]
1. midagi liiga palju, mõõdukuse piire ületades kasutama

2. midagi (näiteks mingit jooki või toiduainet) liiga palju kasutama

liialdamatult
[määrsõna, adverb]
(ilma) liialdamata

liialdane
[omadussõna, adjektiiv]
ülemäärane, liiga rohke või liiga suur

liialdatult
[määrsõna, adverb]
liialdades

liialdus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi liialdamine

2. miski liialdav

liialduslik
[omadussõna, adjektiiv]
liialdusse kalduv, liialdatud

liialine
[omadussõna, adjektiiv]
liialdav

liialt
[määrsõna, adverb]
1. liiga (palju), rohkem kui vaja või kasulik

2. rohkem, kui vaja või kasulik on, liiga

3. rohkem kui vaja, liiga palju

liiane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (mõistmise seisukohast) üleküllane, liigne

2. ülearust, ebavajalikku sisaldav

liiasilm
[nimisõna, substantiiv]
avaus paisus liigse vee ärajuhtimiseks

liiassilm
[nimisõna, substantiiv]
avaus paisus liigse vee ärajuhtimiseks

liiast
[määrsõna, adverb]
ülearu (palju), liiga palju

liiasti
[määrsõna, adverb]
liiga (palju), liialt

liiasus
[nimisõna, substantiiv]
millegi üleküllane, liigne rohkus, ebavajalikult suur kogus

liiati
[määrsõna, adverb]
1. eriti (veel), pealegi (veel)

2. seda enam

liiatigi
[määrsõna, adverb]
1. eriti (veel), pealegi (veel)

2. seda enam

liibanonlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Liibanoni kodanik või elanik, peamiselt sealne araablane või armeenlane

2. Liibanoni päritolu inimene

liibukad
[nimisõna, substantiiv]
liibuvate säärtega püksid, nt retuusid

liibukas
[nimisõna, substantiiv]
liibuv riideese või selline materjal

liibuma
[tegusõna, verb]
1. end millegi või kellegi vastu suruma

2. tihedalt millegi või kellegi vastu hoiduma

liibuv
[omadussõna, adjektiiv]
(riiete kohta:) tihedalt keha ümber hoidev, kehavorme esile tõstev

liibüalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Liibüa kodanik või elanik

2. Liibüa päritolu inimene

liide
[nimisõna, substantiiv]
1. masinate, torustike vm tehniliste süsteemide osi, detaile ühendav osa või detail

2. masinaosade vm detailide ühendus

3. osade v tarindite ühendus

liidemorfeem
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) morfeem (tuletusliide), mille abil moodustatakse uus sõna

liidend
[nimisõna, substantiiv]
detail, mille abil saab midagi kokku panna (ja lahti võtta)

liidendama
[tegusõna, verb]
võõra riigi maa-ala vägivaldselt enda külge liitma

liidendmööbel
[nimisõna, substantiiv]
kokkupandav ja lahtivõetav mööbel

liidendus
[nimisõna, substantiiv]
1. teise riigi või selle osa vägivaldne liitmine oma riigi külge

2. teise riigi anastamine

liidepartikkel
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüvele häälduses liituv osa, mis on sõnatüvega nõrgalt seotud ning ise sõnarõhku ei kanna (nt -ki/-gi sõnas tulnud/ki, 's sõnas on's)

liider
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl erakonna, organisatsiooni, rühmituse juht või juhtiv tegelane

2. inimene, kes juhib erakonda, organisatsiooni või mingit rühma

liiderdama
[tegusõna, verb]
seksuaalselt kõlvatu olema, abieluväliseid suhteid harrastama

liiderlik
[omadussõna, adjektiiv]
seksuaalselt kõlvatu, abieluväliseid suhteid harrastav

liiderlikkus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalselt kõlvatuks peetavate suhete harrastamine

liidermeeskond
[nimisõna, substantiiv]
liidrikohal olev meeskond

liidernaiskond
[nimisõna, substantiiv]
liidrikohal olev naiskond

liides
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline vahelüli, mis hõlbustab kahe seadme, programmi või seadme ja inimese vahelist koostööd

liidestama
[tegusõna, verb]
infosüsteemide ja seadmete vahelist ühendust tekitama, et hõlbustada andmevahetust, füüsilisi ühendusi vm funktsioone

liidestuma
[tegusõna, verb]
infosüsteemide ja seadmete vahelist ühendust moodustama, andmevahetuse hõlbustamiseks ühenduma

liidetav
[nimisõna, substantiiv]
(liitmistehtes:) arv või avaldis, mida liidetakse mõnele teisele arvule või avaldisele ja mis kokku annavad summa

liidik
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüvele häälduses liituv osa, mis on sõnatüvega nõrgalt seotud ning ise sõnarõhku ei kanna (nt -ki/-gi sõnas tulnud/ki, 's sõnas on's)

liidrik
[nimisõna, substantiiv]
väike kiil

liidrikoht
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv koht, eriti võistluste paremusjärjestuses või võistluse käigus

liidrikoorem
[nimisõna, substantiiv]
(suure vastutuse kohta, mis kaasneb võistluste liidriks olemisega)

liidriroll
[nimisõna, substantiiv]
kellegi juhtiv või valitsev asend milleski (nt töökollektiivis, võistlustel)

liidrisõit
[nimisõna, substantiiv]
jalgrattaspordis trekisõit mootorratta tuules

liidrisärk
[nimisõna, substantiiv]
eriline särk, mida kannab karikavõistluste vm olulise võistlussarja üldvõitja või (etapikaupa toimuvat) võistlust juhtiv sportlane (nt rattaspordis)

liidukantsler
[nimisõna, substantiiv]
valitsusjuht liitriigis (eeskätt Saksamaa Liitvabariigis ja Austria Vabariigis)

liiduleping
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline poliitiline leping, milles osalejad kohustuvad lepingus toodud tingimustel koos tegutsema

liidumaa
[nimisõna, substantiiv]
osariik Saksamaal ja Austrias

liidunõukogu
[nimisõna, substantiiv]
hrl liidumaade esindajatest koosnev valitsusorgan mõnel maal või riikide liidus

liidupresident
[nimisõna, substantiiv]
liitvabariigi liidumaa president (nt Saksamaal, Austrias)

liiduriik
[nimisõna, substantiiv]
mingisse riikide liitu kuuluv riik

liidus
[nimisõna, substantiiv]
millegi liite- või ühenduskoht

liiduvabariik
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Liidu ja Jugoslaavia Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi 1. järgu haldusüksus

liig
[määrsõna, adverb]
1. üle tavalise või otstarbeka määra, rohkem kui vaja või kasulik

2. rohkem kui vaja või kasulik on, üle normi, liialt

liig
[nimisõna, substantiiv]
vajadust, tavalist määra või mõõtu ületav hulk

liiga
[määrsõna, adverb]
1. üle tavalise või otstarbeka määra, rohkem kui vaja või kasulik

2. rohkem kui vaja või kasulik on, üle normi, liialt

liiga
[nimisõna, substantiiv]
tugevusgrupp spordis, teatud tasemega võistkondade rühm, kes omavahel perioodiliselt võistlevad meistritiitli või kõrgemasse tugevusgruppi edasipääsu nimel

liiga
[nimisõna, substantiiv]
1. noodikirja märk, millega ühendatakse seotult esitatavad noodid või kaks kõrvuti asetsevat ja võrdse kõrgusega heli

2. (noodikirjamärk)

liigaasta
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest kalendriaastast lisapäeva (29. veebruari) võrra pikem, 366 päevaga kalendriaasta (kordub iga nelja aasta tagant)

liigagar
[omadussõna, adjektiiv]
ülemäära agar

liigahtama
[tegusõna, verb]
1. end korraks liigutama

2. korraks, hetkeks liikuma

liigatama
[tegusõna, verb]
1. end korraks liigutama

2. korraks, hetkeks liikuma

liige
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, rühm või riik, kes kuulub organisatsiooni, liitu vm ühendusse

2. mingisse organisatsiooni või rühma kuuluv inimene või riik

liigeldi-loogeldi
[määrsõna, adverb]
1. sirgest suunast kõrvale kaldudes, mitte otse, lookeid, pöörakuid tehes

2. mitte otse, kõverikke, siksakke tehes

liigend
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuv ühendusdetail, mis mootoris vm mehhanismis võimaldab detailide pöörlemist ainult ümber ühise telje või punkti

2. liikuv ühendusliide

liigendama
[tegusõna, verb]
(analüüsides) liikmeteks, osadeks jaotama

liigendatus
[nimisõna, substantiiv]
liigendatud või liigendunud olek, osisteks jaotatus

liigendbuss
[nimisõna, substantiiv]
1. kaheosaline keskelt painduvalt ühendatud buss

2. kaheosaline liikuvalt ühendatud buss

liigendlukk
[nimisõna, substantiiv]
neetidega ühendatud metall-lattidest koosnev jalgrattalukk

liigendnuga
[nimisõna, substantiiv]
liigendiga nuga, mille tera käib (või terad käivad) pea sisse

liigendnukk
[nimisõna, substantiiv]
hrl teatris kasutatav nukk, mille liigutusi juhitakse ülalt niite või traate tõmmates

liigendpea
[nimisõna, substantiiv]
liikuv, pöörlemist võimaldav ühendusosa (nt tööriistal)

liigendtramm
[nimisõna, substantiiv]
kaheosaline keskelt painduvalt ühendatud tramm

liigendtroll
[nimisõna, substantiiv]
kaheosaline keskelt painduvalt ühendatud trollibuss

liigenduma
[tegusõna, verb]
väiksemateks osadeks jagunema

liigendus
[nimisõna, substantiiv]
liigendatus

liigendühendus
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuv ühendusdetail, mis mootoris vm mehhanismis võimaldab detailide pöörlemist ainult ümber ühise telje või punkti

2. liikuv ühendusliide

liiger
[nimisõna, substantiiv]
isase lõvi ja emase tiigri ristamisel saadud uus loom, suurim praegu elav kaslane

liiges
[nimisõna, substantiiv]
1. luudevaheline liikuv ühendus

2. üks osadest keha sees, mis asub kahe luu vahel ja mille abil sa liigutad

liigeseauk
[nimisõna, substantiiv]
süvend liigest moodustava luu otsas, mis sobitub teise liigestuva luu kumera otsaga (liigesepeaga)

liigesehiir
[nimisõna, substantiiv]
liigeseõõnes vabalt liikuv kõhretükike, mis võib põhjustada liigese lukustumist või kogu liigesekõhre kahjustust

liigesejäikus
[nimisõna, substantiiv]
1. liigest moodustavate luude kokkukasvamisest tingitud liigese liikumatus

2. liigese liikumatus

liigesekapsel
[nimisõna, substantiiv]
luuotsi tihedalt kattev sidekoeline ümbris, mis ühendab liigestuvaid luid ja hoiab liigesevedeliku liigeseõõnes

liigesekihn
[nimisõna, substantiiv]
luuotsi tihedalt kattev sidekoeline ümbris, mis ühendab liigestuvaid luid ja hoiab liigesevedeliku liigeseõõnes

liigesekõhr
[nimisõna, substantiiv]
liigese liikuvaid pindu kattev klaassile kõhrkude

liigeselohk
[nimisõna, substantiiv]
süvend liigest moodustava luu otsas, mis sobitub teise liigestuva luu kumera otsaga (liigesepeaga)

liigesepea
[nimisõna, substantiiv]
liigest moodustava luu kumer ots, mis sobitub teise liigestuva luu nõgusa otsaga (liigeseauguga)

liigesepilu
[nimisõna, substantiiv]
liigesepindade vaheline pilujas liigeseõõne osa

liigesepind
[nimisõna, substantiiv]
luu otsmine, liigestuv pind

liigesepõletik
[nimisõna, substantiiv]
liigest moodustavate kudede põletik

liigesereuma
[nimisõna, substantiiv]
1. esmajoones liigesepõletikuna avalduv organismi üldhaigus, mida põhjustab immuunsüsteemi häire

2. krooniline liigesepõletikuna avalduv üldhaigus

liigeseside
[nimisõna, substantiiv]
luudele ja liigesekapslile kinnituv liigest tugevdav sidekoemoodustis

liigesesüst
[nimisõna, substantiiv]
ravimi süstimine valulikku liigesesse (liigesehaiguste, nt osteoartroosi korral)

liigesetuberkuloos
[nimisõna, substantiiv]
liigeseid kahjustav tuberkuloosi vorm, tuberkuloosne artriit

liigesevalu
[nimisõna, substantiiv]
valu liigestes

liigesevõie
[nimisõna, substantiiv]
1. liigese liikuvaid pindu hõõrdumise eest kaitsev limajas läbipaistev võie

2. kaitseb liigese liikuvaid pindu

liigeseõõs
[nimisõna, substantiiv]
liigesekapsliga suletud liigeses olev õõs, mis sisaldab liigesevõiet

liigestama
[tegusõna, verb]
osadeks jaotama (eriti maastiku elementide või pinna reljeefiga seoses)

liigestatus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl maastikuelementide või pinnareljeefiga seoses:) jagatus või jagunemine osadeks

liigestuma
[tegusõna, verb]
osadeks jagunema (eriti maastiku elementide või pinna reljeefiga seoses)

liigestus
[nimisõna, substantiiv]
1. osadeks jaotamine või jagunemine erinevuse alusel

2. selle tulemusel tekkiv jaotus või liigestatus

liigesvalu
[nimisõna, substantiiv]
valu liigestes

liighigistamine
[nimisõna, substantiiv]
ebaloomulikult suur higieritus

liigierisus
[nimisõna, substantiiv]
ühte liiki objekte teistest eristav tunnus

liigifond
[nimisõna, substantiiv]
kõik liigid, mis leiduvad mingis konkreetses (taime)koosluses, pluss liigid, mis oma elupaiga nõudlustelt sellesse kooslusse sobiksid, kuid mida seal ei leidu

liigikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
hrl loomaliigi isendid üksteise suhtes

liigikaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. kõigi teatava piirkonna tavapäraste ja iseloomulike taime-, looma- ja muu eluslooduse liikide elujõulisuse ning säilimise tagamine

2. vastavad kaitseabinõud

liigiline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede, loomade vm looduse kohta:) teatud liiki kuuluvusega seotud, sellega iseloomustatav

liigimõiste
[nimisõna, substantiiv]
liiki eristav mõiste, hrl vastandudes üldisemale, laiemale soomõistele, üks alammõisteid

liiginimetus
[nimisõna, substantiiv]
taime- või loomaliiki tähistav nimetus (nt eesti keeles pruunkaru, ladina keeles Ursus arctos)

liiginimi
[nimisõna, substantiiv]
taime- või loomaliiki tähistav nimetus (nt eesti keeles pruunkaru, ladina keeles Ursus arctos)

liigiomane
[omadussõna, adjektiiv]
teatavale liigile omane

liigipärane
[omadussõna, adjektiiv]
teatavale liigile omane

liigirikas
[omadussõna, adjektiiv]
paljusid taime- või loomaliike sisaldav

liigirikkus
[nimisõna, substantiiv]
eluslooduse liikide mitmekesisus

liigirohke
[omadussõna, adjektiiv]
paljusid taime- või loomaliike sisaldav

liigisisene
[omadussõna, adjektiiv]
teatud looma- või taimeliigi piires esinev

liigisõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis kohanimedes või kaubanimedes tähistab objekti liiki (nt jõgi kohanimes Volga jõgi; juust kaubanimes Edami juust)

liigitama
[tegusõna, verb]
1. mingite tunnuste alusel liikideks või rühmadeks jaotama, teatud liiki või rühma paigutama

2. liikideks jaotama, teatud liiki paigutama

liigitelu
[nimisõna, substantiiv]
1. mingite tunnuste alusel liikideks või rühmadeks jaotamine, teatud liiki või rühma paigutamine

2. selle tulemusena tekkinud jaotus või süsteem

liigiti
[määrsõna, adverb]
1. liikide kaupa

2. vastavalt liigile

3. liikide kaupa

liigiti
[nimisõna, substantiiv]
1. täpselt kirjeldatud, üksteist välistava tähisega kategooria, mida teatavas andmekogus kasutatakse millegi liigitamiseks või rühmadeks jaotamiseks (nt nomenklatuuris, loendis, nimistus)

2. klassifikaator

liigituma
[tegusõna, verb]
mingite tunnuste alusel liikideks või rühmadeks jaotuma, teatud liiki või rühma asetuma

liigitunnus
[nimisõna, substantiiv]
ühte liiki objekte teistest eristav tunnus

liigitus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingite tunnuste alusel liikideks või rühmadeks jaotamine, teatud liiki või rühma paigutamine

2. selle tulemusena tekkinud jaotus või süsteem

liigitusalus
[nimisõna, substantiiv]
see, mille põhjal liigitatakse

liigitussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
mingite tunnuste alusel liikideks või rühmadeks jaotamise süsteem

liigivaene
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl floora ja/või fauna kohta:) väheste liikidega

liigjoomine
[nimisõna, substantiiv]
vajadust või mõõdukuse piire ületav joomine (sagedamini alkoholi liiga rohke tarvitamise kohta)

liigjulge
[omadussõna, adjektiiv]
ülemäära julge

liigkarvasus
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest rikkalikum paikne või üldine karvakasv inimesel

liigkastmine
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärane, vajadust ületav kastmine

liigkasu
[nimisõna, substantiiv]
1. laenatud rahalt võetav liiga suur intress

2. (röövellik) vahendustasu

liigkasuvõtja
[nimisõna, substantiiv]
liiga suurt intressi võttev laenuandja või röövelliku vahendustasu võtja

liigkusesus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, millele on iseloomulik tugev janu ja rohke kuseeritus

liigkõrge
[omadussõna, adjektiiv]
ülemäära kõrge (hinna, määra, astme kohta)

liigliha
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsevast pinnast kõrgemaks vohanud sidekoeline nahapaksend (hrl armistunud haava kohal)

liigmurd
[nimisõna, substantiiv]
harilik murd, mille lugeja absoluutväärtus on nimetaja absoluutväärtusega võrdne või sellest suurem (nt 5/5, -8/3)

liignaine
[nimisõna, substantiiv]
väiksemate õigustega naine peanaise või kõrgemast soost naiste kõrval mitmenaisepidamise korral

liigne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavalisele või vajalikule lisaks olev, mõõdukat või arukat määra ületav, sellisena mittevajalik või kahjulik

2. selline, mida on liiga palju, rohkem kui vaja

3. ülearune

4. ülemäärane

liigniiske
[omadussõna, adjektiiv]
liiga niiske (eriti maa-ala, pinnase kohta)

liigniiskus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kasvupinnase) ülemäärane, kahjustavalt mõjuv niiskus

liignimi
[nimisõna, substantiiv]
1. vanemailt lapsele kanduv või abiellumise teel saadav nimi (eesti keeles eesnime järel)

2. nimi, mis tuleb pärast eesnime ja on teiste pereliikmetega sama

liignõristus
[nimisõna, substantiiv]
suurenenud nõreeritus mõnes näärmes

liigolaul
[nimisõna, substantiiv]
(läti) jaanilaul

liigparras
[nimisõna, substantiiv]
paadi või purjeka parrast kõrgendav ja suurema lainetuse eest kaitsev lisaplank (või plangud)

liigpinge
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmete suurimat lubatud pinget ületav pinge

liigpingepiirik
[nimisõna, substantiiv]
seadis, mis maandab liigpinge (nt piksekaitses)

liigrohkus
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärane rohkus

liigsarvestumine
[nimisõna, substantiiv]
naha sarvkihi paksenemine (ilmneb nt konnasilmana)

liigsarvestumus
[nimisõna, substantiiv]
naha sarvkihi paksenemine (ilmneb nt konnasilmana)

liigselt
[määrsõna, adverb]
liiga (palju)

liigsilm
[nimisõna, substantiiv]
avaus paisus liigse vee ärajuhtimiseks

liigsoojumus
[nimisõna, substantiiv]
keha ülekuumenemine, kehatemperatuuri tõus kõrge välistemperatuuri mõjul, kui soojuse äraandmine organismist on takistatud

liigsöömine
[nimisõna, substantiiv]
vajadust, mõõdukuse piire ületav (pidev) rohke söömine

liigtalitlus
[nimisõna, substantiiv]
mingi elundi normaalsest aktiivsem talitlemine

liigtarbimine
[nimisõna, substantiiv]
vajadust või mõõdukuse piire ületav tarvitamine

liigtarvitamine
[nimisõna, substantiiv]
vajadust või mõõdukuse piire ületav tarvitamine

liigtoitmine
[nimisõna, substantiiv]
toitmine suuremal määral, kui organism vajab, ülemäärane toitmine

liigtundlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. meeleelundite (eriti naha) suurenenud ärrituvus, hüperesteesia

2. äärmiselt suur hingeline tundlikkus

liigturism
[nimisõna, substantiiv]
turistide üleküllus mingis piirkonnas, mistõttu kannatab nii turistide elamus kui kohalike elanike elukvaliteet, ülemäärane turism

liigtäitumine
[nimisõna, substantiiv]
organi haiguslik täitumine vedeliku või gaasiga

liigud
[nimisõna, substantiiv]
mingi saavutuse või sündmuse tähistamine alkohoolse joogiga, sel puhul alkohoolse joogiga kostitamine

liigunisus
[nimisõna, substantiiv]
unehäire, mis seisneb suurenenud unevajaduses ja väljendub uneaja pikenemises ning ülemäärases päevases unisuses

liigutama
[tegusõna, verb]
1. (enda või millegi) asendit või asukohta muutma

2. midagi liikuma panema

3. kehaosa või keha asendit muutma

4. (teise kohta) liikuma panema

liigutatult
[määrsõna, adverb]
heldinult, härdaks muutununa

liigutav
[omadussõna, adjektiiv]
tunnetele mõjuv, härdaks tegev

liigutavalt
[määrsõna, adverb]
heldimust või härdust tekitavalt

liigutus
[nimisõna, substantiiv]
1. keha või kehaosa ühekordne liigutamine

2. kehaosa või keha asendi muutmine

liigutuskeskus
[nimisõna, substantiiv]
liigutusi reguleeriv närvikeskus suuraju koores

liigutusnärv
[nimisõna, substantiiv]
kesknärvisüsteemist lihastesse erutust edasi andev närv

liigutuspisar
[nimisõna, substantiiv]
(meeleliigutuse, selle ilmingute kohta)

liigveresus
[nimisõna, substantiiv]
1. vere liigne kogunemus mingis elundis või kehaosas

2. vere liigne kogunemine

liigvesi
[nimisõna, substantiiv]
hrl sademeist tingitud liigne vesi

liigõhk
[nimisõna, substantiiv]
küttekoldesse antava õhukoguse osa, mis jääb üle põlemiseks teoreetiliselt vajalikust õhukogusest

liik
[nimisõna, substantiiv]
1. toodete, nähtuste vms rühm, millel on sarnane valmistamisviis, sarnased omadused või tunnused ning mis eristub sel viisil teistest rühmadest

2. teatud sarnaste omaduste või tunnustega asjade või nähtuste rühm

3. tüüp, laad

liik
[nimisõna, substantiiv]
purje serva tugevdav köis

liikima
[tegusõna, verb]
purjele servade tugevdamiseks (kanep)köit ehk liiki külge õmblema

liikleja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes osaleb liikluses jalakäijana või sõidukijuhina

liiklema
[tegusõna, verb]
1. teedel ja tänavatel sõidukiga või jalgsi sihipäraselt liikuma

2. teedel, tänavatel liikuma

liiklus
[nimisõna, substantiiv]
1. autode ja muude sõidukite sihipärane liikumine neile selleks määratud kohas

2. inimeste liikumine teedel sõidukijuhina, jalakäijana või sõitjana

3. sõidukite ja jalakäijate liikumine neile selleks ettenähtud kohas

liiklusaabits
[nimisõna, substantiiv]
lastele ohutut liiklemist õpetav raamat

liiklusalane
[omadussõna, adjektiiv]
liiklust käsitlev, liiklusesse puutuv

liiklusavarii
[nimisõna, substantiiv]
1. õnnetus, kus saab kannatada liiklusvahend, sõitja(d) või veos

2. õnnetus, kus saab kannatada sõiduk või sõitja(d)

liikluseeskiri
[nimisõna, substantiiv]
autojuhtidele, jalakäijatele ja muudele liiklejatele mõeldud eeskiri liikluses osalemiseks ja liiklusohutuse tagamiseks

liikluseeskirjad
[nimisõna, substantiiv]
autojuhtidele, jalakäijatele ja muudele liiklejatele mõeldud ametlikud juhised liikluses osalemiseks ja liiklusohutuse tagamiseks

liiklusgraafik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi piirkonna plaanipärast liiklust kirjeldav ajakava

2. busside vm sõidukite sõiduplaan

liiklushuligaan
[nimisõna, substantiiv]
liiklusreegleid eirav ja liiklusohtlikke olukordi tekitav autojuht

liiklusinspektor
[nimisõna, substantiiv]
liiklust kontrolliv töötaja, hrl liikluspolitseinik

liiklusjärelevalve
[nimisõna, substantiiv]
järelevalve sõidukite ja jalakäijate liikluse üle (liikluse sujuvuse ja ohutuse tagamiseks)

liikluskaamera
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis mõõdab tee ääres auto liikumiskiirust ja pildistab

liikluskahju
[nimisõna, substantiiv]
liiklusõnnetuses inimese tervisele või varale tekitatud kahju

liikluskasvatus
[nimisõna, substantiiv]
teadmiste andmine ohutu ja kaasliiklejaid arvestava liiklemise kohta ning vastavate oskuste kujundamine

liikluskatkestus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus teatud tänav(ad), teelõik või -lõigud on sõidukitele liikumiseks ajutiselt suletud (nt seoses rahvarohke üritusega või parandustöödega)

liikluskeeld
[nimisõna, substantiiv]
keeld teatud kohas liigelda (hrl mootorsõidukitele)

liikluskindlustus
[nimisõna, substantiiv]
auto vm mootorsõiduki kohustuslik kindlustus, mille kohaselt hüvitab kindlustusandja sõidukijuhi eest kahju, mille too on põhjustanud teistele isikutele

liikluskoormus
[nimisõna, substantiiv]
sõidukite (suur) hulk teedel või tänavatel

liikluskorraldus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kuidas liiklus on korraldatud (fooride, liiklusmärkide vms abil)

2. liikluse korraldamine

liikluskultuur
[nimisõna, substantiiv]
sõidukijuhtide ja jalakäijate käitumine liikluses, liiklusreeglitest kinnipidamine ja teiste liiklejatega arvestamine

liikluskäitumine
[nimisõna, substantiiv]
inimese käitumisviis liikluses

liikluslinnak
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus lapsed saavad õppida liiklusreegleid (nt jalgrataste või pedaalautodega sõites)

liiklusloendur
[nimisõna, substantiiv]
seade tänaval või maanteel liikuvate sõidukite arvu, vahel ka liigi registreerimiseks

liiklusmagistraal
[nimisõna, substantiiv]
suur keskne liiklustee

liiklusmärk
[nimisõna, substantiiv]
1. standardne märk tee või tänava ääres või kohal, mis teavitab liiklejat ja aitab tal liikluses orienteeruda

2. märk, mis reguleerib liiklust

liiklusmüra
[nimisõna, substantiiv]
müra, mida tekitavad sõidukite mootorid ning rehvid kokkupuutes teekattega

liiklusohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. liiklejate elu ja tervist ohustav, sõitjatele ja/või jalakäijatele ohtlik (nt liiklusreeglite eiramisest või teeoludest tulenevalt)

2. liiklejate elu ja tervist ohustav, sõitjatele ja/või jalakäijatele ohtlik

liiklusohutus
[nimisõna, substantiiv]
selline olukord liikluses, kus kellegi elu ega tervis ei ole ohus, liikluse turvaline toimimine

liiklusohver
[nimisõna, substantiiv]
liiklusõnnetuses hukkunu (ka sõiduki alla jäänud ja hukkunud looma kohta)

liiklusolud
[nimisõna, substantiiv]
liiklust mõjutavad asjaolud, neist tulenev või üldine olukord liikluses

liikluspeegel
[nimisõna, substantiiv]
liiklusohtlikku kohta nähtavuse parandamiseks ja liiklejate ohutuse tagamiseks paigaldatav peegel

liikluspiirang
[nimisõna, substantiiv]
1. (ajutine) piirang liikluses (nt kiirusepiirang, ühe sõidusuuna sulgemine)

2. (ajutine) piirang liikluses (nt kiirusepiirang, ühe sõidusuuna sulgemine vms)

liikluspolitsei
[nimisõna, substantiiv]
1. liiklusjärelevalvega tegelev asutus või üksus

2. selle töötaja(d), liikluspolitseinik(ud)

liikluspolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
politseinik, kelle ülesanne on tagada liikluse sujuvus ja ohutus ning jälgida liiklusreeglite täitmist

liikluspsühholoog
[nimisõna, substantiiv]
liikluspsühholoogia eriteadlane

liikluspsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia haru, mis uurib psühholoogiliste protsesside ja liiklejate käitumise vahelisi seoseid ning aitab rakendada abinõusid liiklusohutuse ja liikluskäitumise parandamiseks

liiklusraev
[nimisõna, substantiiv]
liikluses avalduv agressiivne käitumine, mis väljendub nt teiste liiklejate peale karjumises, nende sõidu tahtlikus takistamises

liiklusreeglid
[nimisõna, substantiiv]
autojuhtidele, jalakäijatele ja muudele liiklejatele mõeldud ametlikud juhised liikluses osalemiseks ja liiklusohutuse tagamiseks

liiklusregister
[nimisõna, substantiiv]
andmekogu arvestuse pidamiseks sõidukite, väikelaevade, juhilubade, sõidumeeriku kaartide ja juhtide ametikoolituse üle

liiklusrikkumine
[nimisõna, substantiiv]
liikluses toime pandud seaduserikkumine, nt lubatud kiiruse ületamine, juhilubadeta sõit

liiklusrohke
[omadussõna, adjektiiv]
(sõidutee, ristmiku kohta:) selline, kus sõidab palju autosid, suure liiklusega

liiklussagedus
[nimisõna, substantiiv]
teataval teelõigul liikuvate sõidukite arv mingis ajaühikus

liiklusseisak
[nimisõna, substantiiv]
liikluse (lühiaegne) peatumine, seismajäämine või (ajutine) katkemine

liiklusskeem
[nimisõna, substantiiv]
1. (liikluse planeerimisel:) mingi koha liikluskorralduse skeem

2. liikluskorraldus

liiklussoon
[nimisõna, substantiiv]
piirkonna peamine, tiheda liiklusega maantee

liiklussurm
[nimisõna, substantiiv]
surm liiklusõnnetuse tagajärjel

liiklussõlm
[nimisõna, substantiiv]
liiklusteede sõlmpunkt, hrl keeruline ristmik

liiklustakistus
[nimisõna, substantiiv]
liikluspiirang või miski muu, mis takistab (tavapärast) liiklust

liiklustee
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl sõidukite liikluseks mõeldud tee

2. veekogu vm ala, piki mida käib liiklus

liiklusteooria
[nimisõna, substantiiv]
liiklusohutust tagavad teadmised ja reeglid

liiklustihe
[omadussõna, adjektiiv]
tiheda, lakkamatu liiklusega

liiklustihedus
[nimisõna, substantiiv]
sõidukite (suur) hulk teedel

liiklustingimused
[nimisõna, substantiiv]
liiklust mõjutavad asjaolud, neist tulenev või üldine olukord liikluses

liiklusummik
[nimisõna, substantiiv]
suurt ajakadu põhjustav olukord, kus paljud sõidukid seisavad teel või liiguvad edasi väga aeglaselt

liiklusvahend
[nimisõna, substantiiv]
liiklemiseks, sõitmiseks mõeldud vahend (nt auto, jalgratas, hobuveok, paat)

liiklusviha
[nimisõna, substantiiv]
liikluses avalduv agressiivne käitumine, mis väljendub nt teiste liiklejate peale karjumises, nende sõidu tahtlikus takistamises

liiklusvoog
[nimisõna, substantiiv]
ühel või enamal sõidurajal samas suunas kulgev liiklus

liiklusvool
[nimisõna, substantiiv]
1. suure hulga sõidukite ühtlane katkematu samas suunas liikumine

2. selliselt üksteisele järgnevad sõidukid

liiklusõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
1. õnnetus, kus saab kannatada liiklusvahend, sõitja(d) või veos

2. õnnetus, kus saab kannatada sõiduk või sõitja(d)

liikmeannetus
[nimisõna, substantiiv]
kirikukoguduse liikme iga-aastane rahaline annetus kogudusele

liikmehiidsus
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaulatuvate kehaosade (sõrmed, varbad, nina, lõug) suurenemine kasvuhormooni liiasuse tagajärjel

2. mõne ihuliikme liigne suurenemine

liikmehõive
[nimisõna, substantiiv]
uute liikmete värbamine (nt erakonda)

liikmekaart
[nimisõna, substantiiv]
liikmeks olekut tõendav plastkaart

liikmekandidaat
[nimisõna, substantiiv]
liikmeks kandideerija

liikmelisus
[nimisõna, substantiiv]
liikmeks olek, kuuluvus mingi ühenduse liikmeskonda

liikmemaks
[nimisõna, substantiiv]
hrl kord aastas organisatsioonile vm makstav tasu liikmeks olemise eest

liikmemärk
[nimisõna, substantiiv]
mingi ühingu vm rinnamärk oma liikmetele

liikmepilet
[nimisõna, substantiiv]
1. liikmeks olekut tõendav paberdokument (hrl varasemal ajal)

2. liikmekaart

liikmesannetaja
[nimisõna, substantiiv]
kirikukoguduse liige, kes oma kogudusele igal aastal rahalise annetuse teeb

liikmesklubi
[nimisõna, substantiiv]
suuremasse (spordi)organisatsiooni kuuluv, selle liikmeks olev (spordi)klubi

liikmeskond
[nimisõna, substantiiv]
mingi ühenduse kõik liikmed

liikmeslinn
[nimisõna, substantiiv]
linnade ühendusse kuuluv linn

liikmesmaa
[nimisõna, substantiiv]
riikide ühendusse kuuluv riik

liikmesorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingisse organisatsiooni kuuluv, selle tegevuses (liikmena, allüksusena) osalev väiksem ühendus

liikmesriik
[nimisõna, substantiiv]
riikide ühendusse kuuluv riik

liikmesus
[nimisõna, substantiiv]
liikmeks olek, kuuluvus mingi ühenduse liikmeskonda

liiktross
[nimisõna, substantiiv]
purje serva tugevdav köis

liikuma
[tegusõna, verb]
1. (üks kord või korduvalt, üldse) oma asendit või asukohta muutma, mitte paigal seisma (nt käima, sõitma)

2. ühest kohast teise minema

3. käima

4. (korduvalt) oma asendit muutma, teise asendisse minema

Ühendtegusõnad: alla liikuma, alla liikuma, edasi liikuma, edasi liikuma, ringi liikuma, ringi liikuma, tagasi liikuma, tagasi liikuma, üles liikumaüles liikuma

liikumapanev
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis paneb või motiveerib tegutsema, edenema

liikumatu
[omadussõna, adjektiiv]
asendit või asukohta mitte muutev, liikumiseta, mitteliikuv

liikumine
[nimisõna, substantiiv]
1. suurema hulga inimeste (ja organisatsioonide) tegutsemine ühiste ideeliste eesmärkide nimel

2. ühesuguste põhimõtetega inimeste tegutsemine teatud ühisel eesmärgil

liikumisandur
[nimisõna, substantiiv]
seadis, mis muundab mingi objekti asukoha või asendi muutuse elektrisignaaliks (nt lülitab turvasüsteemis sisse häiresignaali)

liikumiselund
[nimisõna, substantiiv]
liikumiseks kasutatav elund (nt jalad, uimed, tiivad)

liikumisenergia
[nimisõna, substantiiv]
liikuva keha või aine kineetiline energia

liikumishoog
[nimisõna, substantiiv]
keha liikumisel tekkiv energia

liikumishulk
[nimisõna, substantiiv]
(liikumist iseloomustav füüsikaline suurus:) liikuva keha massi ja kiiruse korrutis

liikumishäire
[nimisõna, substantiiv]
häirunud liikumisvõime

liikumisillusioon
[nimisõna, substantiiv]
liikumatute objektide liikumise mulje

liikumisjuht
[nimisõna, substantiiv]
loominguline töötaja, kes seab ja korraldab esinejate liikumist lavastuses või etendusel

liikumiskeeld
[nimisõna, substantiiv]
keeld teatud kohas käia või sõita

liikumiskiirus
[nimisõna, substantiiv]
kiirus, millega miski või keegi edasi liigub

liikumislaud
[nimisõna, substantiiv]
liikuvate osadega treenimisseade, mis masseerib, pingutab ja lõdvestab eri lihasrühmi

liikumismäng
[nimisõna, substantiiv]
rohkel liikumisel põhinev mäng

liikumispuue
[nimisõna, substantiiv]
inimese liikumisvõime püsiv kahjustus (nt halvatusest tingitud)

liikumisraskus
[nimisõna, substantiiv]
füüsilised, kehalised probleemid vm asjaolud, mis takistavad, häirivad inimese või looma liikumist, suutmatus omal jõul liikuda

liikumisravi
[nimisõna, substantiiv]
liigeste liikuvust, lihasjõudu ja üldfüüsilist suutlikkust säilitav ning arendav taastusravi võimlemise ja eriharjutuste näol

liikumisruum
[nimisõna, substantiiv]
tegutsemiseks vajalikud või sobivad tingimused, tegutsemisvõimalus

liikumistarve
[nimisõna, substantiiv]
tarve, vajadus liikuda

liikumistee
[nimisõna, substantiiv]
liikumise marsruut, maa-, vee- või õhuriba, kustkaudu kulgeb teekond

liikumistõbi
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, mis tekib nt laeva-, lennuki- või bussisõidul ja mis väljendub iivelduses, oksendamises, peapöörituses

liikumisulatus
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, kui kaugele miski või keegi saab liikuda

liikumisvabadus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus või õigus liikuda

liikumisvaegus
[nimisõna, substantiiv]
organismi loomupärase liikumise vähesus

liikumisvahend
[nimisõna, substantiiv]
sõiduriist või liikumiseks mõeldud abivahend

liikumisvajadus
[nimisõna, substantiiv]
tarve, vajadus liikuda

liikumisvõime
[nimisõna, substantiiv]
(elusolendi, kehaosa) füüsiline suutlikkus, võime liikuda

liikumisvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
liikumisvõimet omav, võimeline liikuma (ka sõiduki kohta)

liikumisvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
võimetu liikuma (elusolendi või sõiduki kohta)

liikumisvõimetus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus liikuda, kõndida (hrl haiguse, vigastuse tõttu)

liikumisõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. tervislike liikumisoskuste ja -harjumuste kujundamine

2. vastav õppeaine koolis

liikur
[nimisõna, substantiiv]
iseliikuv masin, liikumisvahend (nt auto, mopeed, Segway)

liikurmasin
[nimisõna, substantiiv]
ratastel või roomikutel liikuv, teatud kindla töö tegemiseks mõeldud mootorsõiduk (nt buldooser, ekskavaator)

liikurniiduk
[nimisõna, substantiiv]
iseliikuv niidumasin (vastandina järelveetavale niidukile)

liikursuurtükk
[nimisõna, substantiiv]
roomik- või ratasalusele monteeritud suurtükk

liikurtee
[nimisõna, substantiiv]
inimeste jalgsi liikumist hõlbustav konveierilaadne liikuv tee, nt lennujaamas või sadamas

liikuv
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte paigal püsiv, aktiivse liikumisega

2. sporditegemisega seotud

liikuvus
[nimisõna, substantiiv]
kehaline võimekus aktiivselt liikuda, võime (end, kehaosa) liigutada

liikuvusvaesus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus inimesel ei ole mõistliku vaeva, kulu ja ajaga võimalik vajalikesse kohtadesse liikuda (nt isikliku auto puudumise, ebapiisava ühistranspordi või liikluskeskkonna ebaturvalisuse tõttu)

liikva
[nimisõna, substantiiv]
1. joovastava joogina, ravimina kasutatava eetri ja piirituse segu

2. eeter

liikvel
[määrsõna, adverb]
1. (ringi) liikumas

2. levimas, ringlemas, ringluses

3. liikumas

liikvele
[määrsõna, adverb]
1. (ringi) liikuma

2. levima, ringlema, ringlusse

liikvelt
[määrsõna, adverb]
1. (ringi) liikumast

2. levimast, ringlemast, ringlusest

3. käibelt

liikvida
[nimisõna, substantiiv]
heliline konsonant, hrl l või r

liikvor
[nimisõna, substantiiv]
1. elundit ümbritsev või selle õõnt täitev vedelik, nt südamepauna või rinnakelmeõõne vedelik või ajuvedelik

2. elundivedelik

liilia
[nimisõna, substantiiv]
1. lehterjate või kellukjate õitega sibultaim, mida kasvatatakse peamiselt aiailutaimena või lõikelilledeks

2. suurte uhkete õitega lill, mis on tavaliselt valge või roosa

liiliavalge
[omadussõna, adjektiiv]
õrna, kumava tooniga valge, valge liilia värvi

liim
[nimisõna, substantiiv]
1. (vedel) ainete segu materjalide või esemete pindade ühendamiseks, millegi kleepimiseks

2. paks vedelik, mille abil saab asju üksteise külge kleepida

liimaine
[nimisõna, substantiiv]
liimi põhiaine, liimimisvõimet andev sideaine (nt kaseiin, glutiin, sünteetiline vaik)

liimeister
[nimisõna, substantiiv]
kahe käe tõmmatav nuga voolimiseks või puu koorimiseks

liimendama
[tegusõna, verb]
1. libedalt märg olema, vedelikukorraga kaetud olema

2. tilkuvalt või niredena voolamiseni märg olema, hrl higist

liimerdama
[tegusõna, verb]
vedela mustuskorraga kaetud olema, räpaselt, kleepuvalt leemendama

liimes
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis:) väärtus, millele muutuja väärtused tulevad mingis protsessis kui tahes lähedale

liimik
[nimisõna, substantiiv]
limase hallikaspruuni kübaraga söögiseen

liimima
[tegusõna, verb]
1. liimi vm kleepainega kinnitama

2. kui sa midagi kuhugi kleebid, siis sa paned selle asja teise asja külge kinni, näiteks liimi abil

Ühendtegusõnad: kinni liimima, kinni liimima, kokku liimimakokku liimima

liimimaal
[nimisõna, substantiiv]
liimvärvidega maalitud pilt (nt teatridekoratsioonil, krohvitud pinnal)

liimimismasin
[nimisõna, substantiiv]
trükitööstuses kasutatav masin raamatukaante liimiseks

liimine
[omadussõna, adjektiiv]
liimiga kaetud, liimiga koos

liimipaber
[nimisõna, substantiiv]
liimainega töödeldud või mürkainega immutatud (paber)lint kärbeste hävitamiseks

liimipott
[nimisõna, substantiiv]
nõu liimi lahustamiseks

liimipulk
[nimisõna, substantiiv]
1. pulgakujuline liimimisvahend (hrl paberi liimimiseks)

2. pulga kujuga vahend, millega saab näiteks paberit liimida

liimivöö
[nimisõna, substantiiv]
mittekuivava liimiga pabeririba puutüvedel taimekahjurite püüdmiseks

liimjas
[omadussõna, adjektiiv]
liimitaoline

liimköide
[nimisõna, substantiiv]
(trükinduses:) raamatu (või brošüüri) köitmisviis, milles lehed on ühendatud liimiga

liimmaal
[nimisõna, substantiiv]
liimvärvidega maalitud pilt (nt teatridekoratsioonil, krohvitud pinnal)

liimpahtel
[nimisõna, substantiiv]
liimiga valmistatud pahtel

liimpuit
[nimisõna, substantiiv]
tappidega jätkatud laudadest ehk lamellidest kokku liimitud puitmaterjal, mida kasutatakse talade, sarikate vm ehitusdetailide ning mööbli valmistamiseks

liimuma
[tegusõna, verb]
1. millegi külge kinni hakkama, kleepuv olema

2. külgehakkava ainega koos olema või sellisena tunduma

liimvaik
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedest erituv õhu käes hanguv kleepuv vedelik (nt šellak, tragant, kummiaraabik), mida kasutatakse kleepainena, farmaatsias ja mujal

2. taimevaik

liimvineer
[nimisõna, substantiiv]
kihtidest kokku liimitud vineer

liimvärv
[nimisõna, substantiiv]
värv, mille sideaineks on liim (kasutatakse nt teatridekoratsioonide maalimisel)

liin
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-, vee- või õhutee, mida mööda toimub korrapärane liiklus kahe koha vahel

2. kindel marsruut, millel toimub pidev liiklus kahe koha vahel

liiniauto
[nimisõna, substantiiv]
kindlal liinil hrl linnast välja lähiümbrusse sõitev väikebuss, mis peatub sõitjate nõudel

liinibuss
[nimisõna, substantiiv]
korrapäraselt kindlat liini sõitev buss

liinikatkestus
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu katkestus (hrl trolli- või trammiliinil)

liinikoridor
[nimisõna, substantiiv]
puudest ja võsast pidevalt puhastatav ala elektriliinide jaoks

liinilaev
[nimisõna, substantiiv]
kindlate sadamate vahel korrapärast ühendust pidav laev

liinilennuk
[nimisõna, substantiiv]
kindlate sihtkohtade vahel korrapärast ühendust pidav lennuk

liiniluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba korraldada sõitjate vedu teatud kommertsliinil

liinitakso
[nimisõna, substantiiv]
kindlal liinil hrl linnast välja lähiümbrusse sõitev väikebuss, mis peatub sõitjate nõudel

liinituled
[nimisõna, substantiiv]
tuled, mis märgivad laevasõiduteed

liinituli
[nimisõna, substantiiv]
üks üksteise taga paiknevate kaldamärkide tuledest, mis aitavad laeval kurssi hoida nt sadamasse sissesõidul

liinitööline
[nimisõna, substantiiv]
tootmisliini taga töötav tööline

liinivedu
[nimisõna, substantiiv]
kindlal liikumisteel ja sõiduplaani alusel korraldatud regulaarne sõitjate vedu

liinivägi
[nimisõna, substantiiv]
lahingus koondrivis tegutsenud raskejalavägi 18. ja 19. sajandil

liinur
[nimisõna, substantiiv]
1. paraadil lipukese abil rivi joont ja suunda tähistav sõdur

2. paraadil liikumisjoont tähistav sõjaväelane

liipama
[tegusõna, verb]
(jalga järele vedades) lonkama

liiper
[nimisõna, substantiiv]
(raudtee)rööbaste alustala

liiperkala
[nimisõna, substantiiv]
kullesekujuline põhjamerede kala

liipima
[tegusõna, verb]
juukseid, habet vms hrl käega peadligi, pärikarva siledaks, ühtlaseks tõmbama

liipjalg
[nimisõna, substantiiv]
(jalga liipava, lonkava inimese kohta)

liipritangid
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsed tangid raudteeliiprite liigutamiseks (nt nende vahetamisel)

liir
[nimisõna, substantiiv]
Türgi, varem ka Itaalia ja Malta suurem rahaühik

liiri-lõõri
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lõokese laulu

liiritama
[tegusõna, verb]
lõõritama

liisima
[tegusõna, verb]
liisingulepingu alusel rentima, liisingule andma või võtma

liising
[nimisõna, substantiiv]
1. lepinguline suhe kahe osapoole vahel, mille korral vara renditakse teisele isikule koos potentsiaalse omandiõiguse üleandmisega

2. vastav tehing

liisingettevõte
[nimisõna, substantiiv]
liisingut vahendav ettevõte

liisingfirma
[nimisõna, substantiiv]
liisingut vahendav ettevõte

liisingleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega liisinguandja kohustub omandama liisingueseme ja andma selle tasu eest liisinguvõtja kasutusse

liisingtehing
[nimisõna, substantiiv]
tehing, mille puhul vara renditakse teisele isikule koos potentsiaalse omandiõiguse üleandmisega

liisinguandja
[nimisõna, substantiiv]
pank vm asutus, kes kellelegi rendib vara koos potentsiaalse omandiõigusega, rahastab sellist tehingut

liisinguauto
[nimisõna, substantiiv]
liisitud, liisingulepingu alusel kasutatav auto

liisinguettevõte
[nimisõna, substantiiv]
liisingut vahendav ettevõte

liisingufirma
[nimisõna, substantiiv]
liisingut vahendav ettevõte

liisinguintress
[nimisõna, substantiiv]
liisinguandjale laenult makstav tasu

liisinguleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega liisinguandja kohustub omandama liisingueseme ja andma selle tasu eest liisinguvõtja kasutusse

liisingumakse
[nimisõna, substantiiv]
igakuine makse, mis koosneb tagastatava liisingusumma osast ja intressist

liisinguvõtja
[nimisõna, substantiiv]
inimene või asutus, kes pangalt vm asutuselt rendib vara koos potentsiaalse omandiõigusega, kelle sellist tehingut pank vm asutus rahastab

liisk
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kokkulepitud toiming otsuse langetamiseks või selleks kasutatav vahend

2. tegevus või vahend otsuse langetamiseks

liist
[nimisõna, substantiiv]
pikk kitsas puidust vm materjalist katte- või ehisriba (liitekohtade katmiseks ruumide siseviimistlusel vm)

liistak
[nimisõna, substantiiv]
õhuke millestki lõigatud või eraldunud viil või väike moodustis

liistakas
[nimisõna, substantiiv]
õhuke millestki lõigatud või eraldunud viil või väike moodustis

liistik
[nimisõna, substantiiv]
1. naiste lühike pihik (eriti Saare- ja Läänemaal)

2. naiste pihik

liistparkett
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühesuguse pikkusega lippidest, lauakestest koosnev puitparkett

liisttasku
[nimisõna, substantiiv]
tugevdatud äärisega tasku

liisualune
[nimisõna, substantiiv]
1. (kuni aastani 1914:) üks (noor)meestest, kelle hulgast Vene väeteenistusse määramine otsustati loosiga, liisuvõtmise teel

2. väeteenistusealine noormees

liisuheitmine
[nimisõna, substantiiv]
liisuga, loosiga otsustamine, loosivõtmine

liisuma
[tegusõna, verb]
(hrl toiduainete kohta:) kauasel seismisel vanaks või kõlbmatuks muutuma, halvaks minema

liisupoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. (kuni aastani 1914:) üks (noor)meestest, kelle hulgast Vene väeteenistusse määramine otsustati loosiga, liisuvõtmise teel

2. väeteenistusealine noormees

liisusalm
[nimisõna, substantiiv]
1. laste salm, mille lugemisega määratakse mängust osavõtjate rollid

2. salm, mille lugemisega määratakse lastemängudes tegelane

liisutama
[tegusõna, verb]
liisuga otsustama

liisutõmbamine
[nimisõna, substantiiv]
liisuga, loosiga otsustamine, loosivõtmine

liisuvõtmine
[nimisõna, substantiiv]
liisuga, loosiga otsustamine, loosivõtmine

liit
[nimisõna, substantiiv]
1. sõltumatute osapoolte kokkulepe ühiseks tegevuseks, ühiste eesmärkide saavutamiseks, sel kokkuleppel rajanevad suhted

2. liitunud riikide (ka linnade vms) ühendus

3. riikide organisatsioon, millel on ühised eesmärgid ja huvid

liitaine
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis koosneb kahe või enama keemilise elemendi aatomitest

liitarvsõna
[nimisõna, substantiiv]
liitsõnakujuline arvsõna (nt seitseteist, kuuskümmend, viissada)

liitekoht
[nimisõna, substantiiv]
osade, detailide, tarindite ühenduskoht

liiteline
[omadussõna, adjektiiv]
liidet või liiteid omav, lii(de)tega

liiter
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelike ja puistainete mahumõõt, 1 dm^3

2. vedeliku mahu mõõtühik

liitfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis:) funktsioon, mis saadakse kahe funktsiooni järjest rakendamisel

liitintervall
[nimisõna, substantiiv]
intervall, mille kahe heliastme vaheline kaugus ületab oktavit (nt undeetsim)

liitintress
[nimisõna, substantiiv]
intress, mis arvutatakse laenu või hoiuse põhisummalt ja sellele lisandunud eelmiste perioodide intresside summalt

liitium
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge pehme kergesti sulav metall, omadustelt leelismetall, keemiline element järjenumbriga 3

liitiumaku
[nimisõna, substantiiv]
aku, milles kannavad elektrilaengut ühelt elektroodilt teisele liitiumi ioonid

liitiumioonaku
[nimisõna, substantiiv]
aku, milles kannavad elektrilaengut ühelt elektroodilt teisele liitiumi ioonid

liitiumpatarei
[nimisõna, substantiiv]
liitiumi rakendamisel põhinev keemiline vooluallikas, mida ei saa laadida

liitkaristus
[nimisõna, substantiiv]
mitmes kuriteos süüdimõistmise korral üksikkaristuste põhjal mõistetud karistus

liitklass
[nimisõna, substantiiv]
klass, kus ühes klassiruumis õpivad koos eri klasside (nt 3. ja 4. klassi) õpilased

liitlaev
[nimisõna, substantiiv]
laev, mis võetakse ekspluatatsiooni jooksul osadeks lahti

liitlane
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi liidus olija

2. kellegi pooldaja, toetaja

liitlaskohustus
[nimisõna, substantiiv]
mingisse ühendusse kuulumisest tulenev kohustus

liitlasmaa
[nimisõna, substantiiv]
mingisse (sõjalisse) liitu kuuluv riik

liitlasriik
[nimisõna, substantiiv]
mingisse (sõjalisse) liitu kuuluv riik

liitlassõdur
[nimisõna, substantiiv]
liitlasvägede sõdur

liitlasväed
[nimisõna, substantiiv]
liitlasriigi või -riikide väeüksused

liitlause
[nimisõna, substantiiv]
vähemalt kahest osalausest koosnev lause (nt Ma tean, et sul on õigus)

liitlehine
[omadussõna, adjektiiv]
(kroonlehtede, tupplehtede kohta:) omavahel kokku kasvanud

liitleht
[nimisõna, substantiiv]
leht, mille rootsule kinnitub mitu lehekest (nt pihlakal, ristikul)

liitlinn
[nimisõna, substantiiv]
kaks või enam halduslikult ühendatud linna

liitlus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus ollakse kellegagi (poliitilises) liidus

liitlääts
[nimisõna, substantiiv]
(optikas:) läätsede süsteem, mis koosneb mitmest läätsest

liitma
[tegusõna, verb]
1. millelegi juurde panema, lisama, üheks tervikuks koondama

2. ühendama, osadest kokku panema

Ühendtegusõnad: juurde liitma, juurde liitma, kokku liitma, kokku liitma, otsa liitmaotsa liitma

liitmaak
[nimisõna, substantiiv]
maak, mis sisaldab mitut metalli tootmisväärsel hulgal

liitmik
[nimisõna, substantiiv]
ühendav detail

liitmine
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatiline tehe:) antud arvu suurendamine teatava arvu võrra (nt 3 + 4), mille tulemus on summa

liitmismärk
[nimisõna, substantiiv]
plussmärk liitmistehte märgina (+)

liitmistehe
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatiline tehe:) antud arvu suurendamine teatava arvu võrra (nt 3 + 4), mille tulemus on summa

liitne
[omadussõna, adjektiiv]
mitmest (liitunud) osast koosnev

liitnimisõna
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna, mis koosneb mitmest erineva või sarnase tähendusega nimisõnast (nt ööpäev, tõlk-toimetaja, eluolu, kribu-krabu)

liitpea
[nimisõna, substantiiv]
liitõisik, mille külgharud kannavad raotuid osaõisikuid (nt rukkil, nisul)

liitplokk
[nimisõna, substantiiv]
1. vähemalt kahest plokist ja trossist või ketist koosnev ülekandemehhanism

2. ülekandemehhanism

liitpuistu
[nimisõna, substantiiv]
puistu, kus puude võrad paiknevad rinnetena eri kõrguses

liitpuue
[nimisõna, substantiiv]
kaks või enam puuet ühel isikul, nt vaimupuue koos liikumispuudega

liitreaalsus
[nimisõna, substantiiv]
tegeliku ja virtuaalse keskkonna kombinatsioon, mis saadakse, kui tegeliku keskkonna peale kuvatakse virtuaalsed objektid

liitriik
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmest riigist koosnev riik, mille osadel on mõningad iseseisva riigi tunnused

2. ka riikliku korralduse vorm

liitriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mahuga üks liiter

2. selline, mille sisse mahub üks liiter

liitrine
[omadussõna, adjektiiv]
1. mahuga üks liiter

2. selline, mille sisse mahub üks liiter

liitsarikas
[nimisõna, substantiiv]
liitõisik, mis koosneb väiksematest sarikatest (nt köömnel, heinputkel)

liitsiht
[nimisõna, substantiiv]
merel liiklejatele mõeldud sihtmärk, mille moodustavad teineteise taga olevad kaldamärgid

liitsilm
[nimisõna, substantiiv]
(putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) paljudest üksteisest pigmendiga eraldatud osasilmadest koosnev silm

liitsugulisus
[nimisõna, substantiiv]
isas- ja emassuguelundite esinemine ühes organismis

liitsuhkur
[nimisõna, substantiiv]
lihtsuhkrute ehk monosahhariidide molekulide ühinemisel moodustunud süsivesik, mis organismis toimib ladestuva energiaallikana või rakkudele ja kudedele mehaanilist tugevust andva materjalina

liitsõna
[nimisõna, substantiiv]
1. vähemalt kaht sõnatüve sisaldav sõna (nt vana+ema, sini+must+valge)

2. sõna, mis on moodustatud kahest või enamast sõnast. Näiteks liitsõna elektripliit on moodustatud sõnadest elekter ja pliit

liitsõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
liitsõna kujul esinev, liitsõna moodustav

liittakt
[nimisõna, substantiiv]
(helitöös:) takt, milles on kaks või enam rõhulist osa

liittegusõna
[nimisõna, substantiiv]
vähemalt kaht sõnatüve sisaldav tegusõna (nt naeruvääristama, ebaõnnestuma)

liittähk
[nimisõna, substantiiv]
liitõisik, mille külgharud kannavad raotuid osaõisikuid (nt rukkil, nisul)

liittäht
[nimisõna, substantiiv]
kahe kirjatähe ühendamisel saadud tähemärk (nt prantsuse œ)

liitum
[nimisõna, substantiiv]
igasugune sõnatüvede kokkuvormistis (nt liitsõna, tuletis)

liituma
[tegusõna, verb]
1. millelegi lisaks, juurde tulema

2. (ühisel eesmärgil) midagi koos tegema hakkama

3. midagi (ühisel eesmärgil) koos tegema hakkama

liitumatuspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
poliitiline hoiak, mis ei toeta ühinemist mingi blokiga

liitumine
[nimisõna, substantiiv]
(asutuste vm üksuste kohta:) mitmest eri üksusest üheks üksuseks saamine, neist ühe uue üksuse moodustamine

liitumisleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, milles osalejad kohustuvad lepingus toodud tingimustel mingi kooslusega, organisatsiooniga vms liituma

liitumisläbirääkimised
[nimisõna, substantiiv]
osapoolte (riikide, omavalitsusüksuste, parteide vm) ühinemist puudutav nõupidamiste sari

liitumistasu
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi teenust pakkuva süsteemiga liitumise eest makstav tasu

liitumus
[nimisõna, substantiiv]
liitunud olek, liitumisseisund

liitus
[nimisõna, substantiiv]
puuvõrade liitumuse määr

liituvus
[nimisõna, substantiiv]
puuvõrade suhteline katvus antud alal

liitvabariik
[nimisõna, substantiiv]
vabariikliku korraga liitriik

liitvaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
vaktsiin mitme nakkushaiguse vastu immuniseerimiseks

liitvalk
[nimisõna, substantiiv]
valk, mis koosneb aminohappejääkidest ja muudest mittevalgulistest komponentidest

liitverb
[nimisõna, substantiiv]
vähemalt kaht sõnatüve sisaldav tegusõna (nt naeruvääristama, ebaõnnestuma)

liitväetis
[nimisõna, substantiiv]
kompleksväetis, mille igasse molekuli kuulub mitu toiteelementi (nt kaaliumnitraat)

liitvärvus
[nimisõna, substantiiv]
põhivärvuste kombineerimisel saadav värvitoon

liitõisik
[nimisõna, substantiiv]
mitmest lihtõisikust koosnev õisik (nt köömnel)

liiv
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik peeneteraline (kollakas) aine, mis katab maad nt randades ja kõrbetes

2. looduslik aine, mis katab maad näiteks rannas ja kõrbes

liiv
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne prismataolisele puuraamile tõmmatud võrkpüünis kalapüügiks madalas vees

2. madalveepüünis

liivaala
[nimisõna, substantiiv]
liivane, liivaga kaetud ala

liivaanimatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. animafilmi tehnika, mille korral moodustatakse alt valgustatud klaasi peale liivast kujutisi, mis kaaderhaaval üles võetakse

2. nii tehtud animafilm

liivaauk
[nimisõna, substantiiv]
süvend, kust on võetud liiva (nt ehituse tarbeks), endine liivakarjäär

liivaboa
[nimisõna, substantiiv]
kõrbetes elutsev mürgitu madu, kes surmab oma saagi kägistades

liivahang
[nimisõna, substantiiv]
tuulest kokku keerutatud liiva kuhjatis

liivahiir
[nimisõna, substantiiv]
väikese roti taoline karvase sabaga näriline Põhja-Aafrika ja Euraasia (pool)kõrbetes, ka lemmikloomana

liivajoom
[nimisõna, substantiiv]
1. lainetest kuhjatud liiva viirg

2. pikk kitsas rannalähedane liivamadalik

liivajuga
[nimisõna, substantiiv]
joana paiskuv (või nõrisev) liiv

liivajugatöötlus
[nimisõna, substantiiv]
mineraali-, klaasi- vm pinna mehaaniline töötlus liivapritsist paiskuva liivajoaga (põhineb liivaterade kulutaval toimel)

liivak
[nimisõna, substantiiv]
väiksem liivaala, liivane koht

liivakalju
[nimisõna, substantiiv]
liivakivist kalju

liivakallas
[nimisõna, substantiiv]
1. liivane kallas

2. liivakivist kallas

liivakarjäär
[nimisõna, substantiiv]
ehitus-, klaasi- vm liiva kaevandamise koht (suur süvend)

liivakarva
[omadussõna, adjektiiv]
liiva värvi (nt hallikaskollane, punakaskollane)

liivakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkesti liiva sisaldav, liivane

2. liivarikas

liivakast
[nimisõna, substantiiv]
1. liivaga täidetud ning madala piirdega ümbritsetud mängupaik lastele õuedes või parkides

2. liiva täis koht õues või pargis, kus lapsed saavad mängida

liivakastimäng
[nimisõna, substantiiv]
liivakastis mängimine

liivakell
[nimisõna, substantiiv]
kahest ahendi kaudu ühendatud klaaskolvist koosnev seade, mille abil mõõdetakse aega ülemisest kolvist alumisse voolanud liiva hulga järgi

liivakellafiguur
[nimisõna, substantiiv]
puusa ja rinna suhtes väga peene pihaga naise kehakuju

liivakirp
[nimisõna, substantiiv]
inimese nahas parasiteeriv troopikamaade kirp

liivakivi
[nimisõna, substantiiv]
tsementeerunud liivast settekivim

liivakivijärsak
[nimisõna, substantiiv]
kõrge järsk liivakiviastang, äkiline üleminekukoht liivakivis ühelt kõrgusastmelt teisele

liivakivipaljand
[nimisõna, substantiiv]
paljandunud liivakivikalju

liivakollane
[omadussõna, adjektiiv]
küpse tooniga, pruunika varjundiga kollane, liiva värvi kollane

liivakook
[nimisõna, substantiiv]
niiskest liivast vormitud mängukook

liivakott
[nimisõna, substantiiv]
liivaga täidetud kott nt tulvavee tõkestamiseks

liivakõrb
[nimisõna, substantiiv]
liivast koosneva pinnakatte ja luidetega kõrb (nt Sahara mitmed osad)

liivakübe
[nimisõna, substantiiv]
liivatera (ka millegi väga väikese võrdkujuna)

liivakühm
[nimisõna, substantiiv]
(madal) liivaküngas

liivaküngas
[nimisõna, substantiiv]
väike liivast kõrgendik

liivalade
[nimisõna, substantiiv]
ladestunud liiv

liivalagendik
[nimisõna, substantiiv]
avar (tasane) liivaala

liivalembene
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide kohta:) selline, kes vajab liivast kasvu- või elukeskkonda (nt liivmulda või veekogu liivast põhja)

liivaloss
[nimisõna, substantiiv]
liivast ehitatud mänguloss

liivaluide
[nimisõna, substantiiv]
tuule toimel moodustunud liivakuhjatis tuiskliivaaladel (nt kõrbes, rannikul)

liivalus
[nimisõna, substantiiv]
(tihendatud) liivast aluskiht nt vundamendi ehitamisel

liivamaa
[nimisõna, substantiiv]
liivane maa, liivane muld

liivamadal
[nimisõna, substantiiv]
liivane madal koht meres, järves või jões

liivamadu
[nimisõna, substantiiv]
väga kiiresti liikuv peenike liivakarva madu Aafrika ja Aasia kõrbetes ja poolkõrbetes

liivamandala
[nimisõna, substantiiv]
värvilisest liivast loodud geomeetriline kujund, millel on budismis maagiline tähendus

liivameri
[nimisõna, substantiiv]
(laialdase liivaala, eriti liivakõrbe kohta)

liivamuld
[nimisõna, substantiiv]
õhurikas, kuid taimetoitainete poolest vaene liivane muld

liivane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohkesti) liiva sisaldav või liivast koosnev

2. liivaga kaetud, liivaga koos

liivanõmm
[nimisõna, substantiiv]
kuiv lage või hajusate puude ja põõsastega liivaala

liivapaber
[nimisõna, substantiiv]
liiva vm peeneteralise ainega kaetud paber, mida kasutatakse pindade lihvimiseks

liivapinnas
[nimisõna, substantiiv]
liivane pinnas

liivapiste
[nimisõna, substantiiv]
mitmekordne järelpiste kaunistuspistena

liivaprits
[nimisõna, substantiiv]
seade pindade töötlemiseks (hrl puhastamiseks) liivajoaga

liivapugu
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu lihasmagu, kus toit peenestub

2. lihasmagu

liivapuistur
[nimisõna, substantiiv]
1. veoki külge kinnitatav seade teedele libedusetõrjeks liiva puistamiseks

2. vastava seadmega auto

liivapuravik
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspruuni kuiva kübara ja kollase vatja lihaga söödav seen

liivapõhi
[nimisõna, substantiiv]
liivane põhi (veekogul)

liivapääsuke
[nimisõna, substantiiv]
kaldajärsakutesse pesakäike uuristav hallpruuni seljapoole ja valge kõhualusega pääsuke

liivarand
[nimisõna, substantiiv]
liivane rand

liivariba
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt pikk ja kitsas liivane ala (nt rannas)

liivarott
[nimisõna, substantiiv]
seltsinguline rohttaimedest toituv näriline Kesk- ja Sise-Aasia kõrbetes

liivarull
[nimisõna, substantiiv]
ründi ja mitme teise kala rahvapärane nimetus

liivarõngas
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune liivatainakoogike, mida hrl katab pähklipuru

liivarüüt
[nimisõna, substantiiv]
väike vilgas peamiselt mererannikuil elutsev pruuni selja ja musta kaelusevöödiga lind

liivasegune
[omadussõna, adjektiiv]
(rohkesti) liiva sisaldav

liivaseljak
[nimisõna, substantiiv]
valdavalt liivane piklik kõrgendik

liivaseljandik
[nimisõna, substantiiv]
valdavalt liivane piklik kõrgendik

liivasonglane
[nimisõna, substantiiv]
jõesilmu kollakasvalge vastne, kes veedab 4-5 aastat põhjasetetesse kaevunult, enne kui temast saab täiskasvanud silm

liivasoss
[nimisõna, substantiiv]
1. liivane kehv maa(tükk)

2. liivane pinnas

liivastuma
[tegusõna, verb]
liivaks või liivaseks muutuma

liivasus
[nimisõna, substantiiv]
liivane-olek

liivasõel
[nimisõna, substantiiv]
mänguasi liiva sõelumiseks

liivasäär
[nimisõna, substantiiv]
liivane maasäär

liivataigen
[nimisõna, substantiiv]
jahust ja vahustatud rasvainest koosnev sõmerjas taigen

liivataim
[nimisõna, substantiiv]
liivaluidetel kasvav, kuivuse ja liikuva liivaga kohastunud taim (nt vareskaer, liivtarn)

liivatainas
[nimisõna, substantiiv]
jahust ja vahustatud rasvainest koosnev sõmerjas taigen

liivatama
[tegusõna, verb]
liivaga katma, liivaga üle riputama

liivatee
[nimisõna, substantiiv]
1. aromaatne madal väikeseõieline (pool)põõsas

2. rohttaim

liivatee
[nimisõna, substantiiv]
1. käimiseks ja sõitmiseks kasutatav liivane pinnaseriba

2. liivane tee

liivatera
[nimisõna, substantiiv]
liiva koostisosake

liivatolm
[nimisõna, substantiiv]
väga peenike liiv

liivatoos
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) toos tindikirja kuivatamise liivaga

liivatorm
[nimisõna, substantiiv]
tugev kuiv tuul, mis tõstab üles ja kannab edasi suurel hulgal liiva ja tolmu

liivatuisk
[nimisõna, substantiiv]
loodusnähtus, mis seisneb suure hulga liiva (kaootilises) edasikandumises tugeva tuule mõjul (nt kõrbes)

liivatüll
[nimisõna, substantiiv]
väike vilgas peamiselt mererannikuil elutsev pruuni selja ja musta kaelusevöödiga lind

liivavall
[nimisõna, substantiiv]
1. (lainete toimel rannale tekkinud) piklik liivakuhjatis

2. liivast kaitsevall

liivavann
[nimisõna, substantiiv]
1. anum kuiva liivaga (nt hamstri, tšintšilja jaoks)

2. kümblus kuivas liivas

liivavorm
[nimisõna, substantiiv]
1. (lastel liivakastis liivakookide tegemiseks)

2. vahend, millega lapsed saavad liivast kujusid teha

liivaväli
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik liivaala

liivaväljak
[nimisõna, substantiiv]
liivane tennise-, võrkpalli- vm väljak

liivfilter
[nimisõna, substantiiv]
filtreeriv liivakiht (lahustumatute osakeste kõrvaldamiseks joogi- ja tarbeveest)

liivi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
liivlaste või liivi keelega seotud

liivik
[nimisõna, substantiiv]
1. taimkatteta või vähese taimkattega, vähe liigestunud pinnamoega liivaala

2. lame liiva- ja kruusatasandik

3. liivaala

liivikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
liivi keeles kõneldud või kirjutatud

liivilik
[omadussõna, adjektiiv]
Juhan Liivile, tema luulelaadile omane, hrl nappide vahenditega palju ütlev

liivimaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja Liivimaa elanik

2. Liivimaa elanik

liivkaer
[nimisõna, substantiiv]
põldudel umbrohuna kasvav söödavate seemnetega kõrreline rohttaim

liivkann
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl valgete õitega kuivalembene rohttaim, ka kiviktaimlataim

2. rohttaim

liiv-koeratubakas
[nimisõna, substantiiv]
liivastel aladel ja kuivades kohtades kasvav helekollaste õitega rohttaim

liivlane
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Lätis elava läänemeresoome rahva liige

2. läänemeresoome rahva liige

liivmuld
[nimisõna, substantiiv]
õhurikas, kuid taimetoitainete poolest vaene liivane muld

liivpadi
[nimisõna, substantiiv]
(tihendatud) liivast aluskiht nt vundamendi ehitamisel

liivpinnas
[nimisõna, substantiiv]
liivane pinnas

liivr
[nimisõna, substantiiv]
20 sou'st koosnenud arvestusmünt Prantsusmaal (kuni 1795. aastani)

liivsavi
[nimisõna, substantiiv]
savipinnas, mis sisaldab hrl 10–30% saviosakesi

liivsavimuld
[nimisõna, substantiiv]
muld, mis sisaldab 20–50% ulatuses saviosakesi

liivsibul
[nimisõna, substantiiv]
kuivades liivastes kohtades kasvav rohttaim, mille juurelähedased lihakad lehed moodustavad tiheda sibulataolise kogumi, ka kiviktaimlataim

liivtarn
[nimisõna, substantiiv]
liivamaadel kasvav allapoole kaardus lehtede ja roomavate võsunditega rohttaim

liivtatik
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspruuni kuiva kübara ja kollase vatja lihaga söödav seen

liiv-vareskaer
[nimisõna, substantiiv]
mererandadel ja luidetel kõrge puhmana kasvav sinakashallide karedate lehtedega kõrreline rohttaim

lika-lõka
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vahelduva kõrgusega lõginat või lõksumist

likat-lõkat
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vahelduva kõrgusega lõginat või lõksumist

likku
[määrsõna, adverb]
vette või mingisse lahusesse ligunema, sel viisil hoitavaks

liktor
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Rooma kõrgema magistraadi teener ja auvaht

2. valvurteener Vana-Roomas

likvideerima
[tegusõna, verb]
ohule, kahjule vm lõppu tegema, midagi ära kaotama või hävitama

Ühendtegusõnad: ära likvideerimaära likvideerima

likvideeruma
[tegusõna, verb]
1. oma tegevust või olemasolu lõpetama

2. oht olemast lõppema, ära kaduma või hävima

3. kaduma, hävima

likviidne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergesti rahaks tehtav, (kergesti) müüdav

2. sularahastatav

likviidsus
[nimisõna, substantiiv]
vara muudetavus maksevahendiks (eriti rahaks)

liköör
[nimisõna, substantiiv]
rohkesti suhkrut sisaldav kange alkohoolne jook, maitsestatud mahlade, ekstraktide, ürtide või maitseainetega

liköörikomm
[nimisõna, substantiiv]
likööriga täidetud šokolaadikompvek

liköörikompvek
[nimisõna, substantiiv]
likööriga täidetud šokolaadikompvek

liliput
[nimisõna, substantiiv]
harilikust palju väiksem inimene

lill
[nimisõna, substantiiv]
1. kaunite õite, lehtede või viljadega rohttaim

2. taim, millel on ilusad õied või lehed

lilla
[omadussõna, adjektiiv]
1. sireli-, kannikese-, kanarbikuõie värvi, punakassinine

2. punase ja sinise vahelist värvi

lillakas
[omadussõna, adjektiiv]
natuke lilla, lilla varjundiga

lillakashall
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka, violetja varjundiga hall

lillakasmust
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka, violetse varjundiga must

lillakaspunane
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka, violetse varjundiga punane

lillakasroosa
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka varjundiga roosa

lillakassinine
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka varjundiga sinine

lillaprilla
[nimisõna, substantiiv]
kaaliumpermanganaadi lahus

lillapunane
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka, violetse varjundiga punane

lillatama
[tegusõna, verb]
lilla olema, lillana paistma

lillaõieline
[omadussõna, adjektiiv]
lillade õitega

lilleaed
[nimisõna, substantiiv]
aed (või selle osa), kus kasvatatakse lilli

lillebukett
[nimisõna, substantiiv]
(uhke, kunstipärane) lillekimp

lilleilu
[nimisõna, substantiiv]
lillede õitsemisest kogetav ilu

lillekapsas
[nimisõna, substantiiv]
(rahvalikus ütluses:) lillkapsas

lillekast
[nimisõna, substantiiv]
kast lillede kasvatamiseks nt rõdul, aknalaual

lillekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mis hõlmab lõike-, poti- ja aialillede kasvatamist ning paljundamist

lillekauplus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lõikelilli ja potitaimi müüv kauplus

lilleke
[nimisõna, substantiiv]
(väike, õrn) lill

lillekene
[nimisõna, substantiiv]
(väike, õrn) lill

lillekimp
[nimisõna, substantiiv]
kimbuks kokku seotud lilled

lillekiosk
[nimisõna, substantiiv]
kiosk, kus müüakse lilli

lilleklump
[nimisõna, substantiiv]
1. (ümmargune) lillepeenar

2. lillepeenar

lillekorv
[nimisõna, substantiiv]
1. lilledega täidetud ning kaunilt kujundatud korv

2. selleks otstarbeks valmistatud korv

lillekuller
[nimisõna, substantiiv]
lillesaadetiste kohaletoimetaja

lillelaps
[nimisõna, substantiiv]
1. 1960. aastatel lääneriikides tarbimisühiskonna ideaalides pettunud noor, kelle mässumeelsus avaldus üldkehtivate kõlblus- ja käitumisnormide eiramises, eripärases rõivastuses ja vabaarmastuse kultuses

2. stiihilisest noorsooliikumisest osavõtja

lillelaud
[nimisõna, substantiiv]
laud või laualaadne alus toalillede paigutamiseks

lilleline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohkete) lilledega

2. sellise mustriga

lillelõhn
[nimisõna, substantiiv]
ühe konkreetse lille lõhn või eri lillede lõhnabukett

lillelõhnaline
[omadussõna, adjektiiv]
õitsvate lillede, (magusa) lilleõie lõhnaga, sel viisil lõhnav

lillemaal
[nimisõna, substantiiv]
lille või lilli kujutav maal

lillemeri
[nimisõna, substantiiv]
väga palju lilli

lillemotiiv
[nimisõna, substantiiv]
lille kujutav motiiv kaunistustes, mustrites vm

lillemuld
[nimisõna, substantiiv]
õitsvate ja roheliste dekoratiivtaimede toas, rõdul või aias kasvatamiseks mõeldud mullasegu

lillemuster
[nimisõna, substantiiv]
õie-, lillekujunditega muster

lillemüüja
[nimisõna, substantiiv]
lillepoes töötav või tänaval vm lilli müüv inimene

lillendama
[tegusõna, verb]
lilledega kaetud olema

lilleneiu
[nimisõna, substantiiv]
neiust lillemüüja

lilleniit
[nimisõna, substantiiv]
niidutaimedega haljasala, mis jätab loodusliku aasa mulje ega vaja regulaarset niitmist

lillenoot
[nimisõna, substantiiv]
lillearoomi (või ka -maitse) varjund veinil, parfüümil vm

lilleparter
[nimisõna, substantiiv]
terviklikult kujundatud avar aia- või pargiosa, kus kasvavad lilled

lillepeenar
[nimisõna, substantiiv]
lillede ja muude dekoratiivsete rohttaimedega kujundatud peenar

lillepidu
[nimisõna, substantiiv]
lõbu, rõõm, kerge ja muretu olemine

lillepood
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lõikelilli ja potitaimi müüv kauplus

lillepott
[nimisõna, substantiiv]
1. anum, milles kasvatatakse peamiselt lilli

2. nõu, mille sees saab taimi kasvatada

lillepuhm
[nimisõna, substantiiv]
õitsva rohttaime maapealsete võsude kogum

lillepõõsas
[nimisõna, substantiiv]
kõrge puhmana kasvav lill

lilleseade
[nimisõna, substantiiv]
1. lilledest (ja lisanditest) kokku seatud kunstipärane kompositsioon

2. selliste kompositsioonide koostamine

3. lilleseadekunst

4. lillekompositsioon

lilleseadja
[nimisõna, substantiiv]
lilledest (ja lisanditest) kunstipäraste kompositsioonide koostaja

lilleseeme
[nimisõna, substantiiv]
õitseva taime, hrl suvelille seeme

lillesülem
[nimisõna, substantiiv]
suur, sülle mahtuv kogum lõikelilli

lilletama
[tegusõna, verb]
lilledega kaunistama

lillevaas
[nimisõna, substantiiv]
1. dekoratiivne anum lõikelillede hoidmiseks vees

2. ese, milles saab vee sees hoida lõigatud lilli

lillevaip
[nimisõna, substantiiv]
(mingit pinda ühtlaselt, tihedalt katvate lillede kohta)

lilleõis
[nimisõna, substantiiv]
taime õitsev osa koos varre või oksaga kingitusena, kaunistusena

lillhernes
[nimisõna, substantiiv]
1. aialillena kasvatatav suurte värvikate lõhnavate õitega Lõuna-Itaalia ronitaim

2. ronitaim

lilline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohkete) lilledega

2. sellise mustriga

lillkapsariis
[nimisõna, substantiiv]
riisiteri meenutav riivitud lilkapsas

lillkapsas
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav peasarnase tiheda valkja õisikuga aiataim

2. köögivili, mille keskel on kõva ümmargune valge osa, mida ümbritsevad rohelised lehed

lillkiri
[nimisõna, substantiiv]
muster, mis moodustub tikitud lilledest

lillmuster
[nimisõna, substantiiv]
õie-, lillekujunditega muster

lillornament
[nimisõna, substantiiv]
muster, mis moodustub tikitud lilledest

lilltikand
[nimisõna, substantiiv]
rõivastele vm kaunistuseks tikitud lillkiri

lilltubakas
[nimisõna, substantiiv]
1. aias ilutaimena kasvatatav suurte lõhnavate värvikate õitega rohttaim

2. ilutaim

lillutama
[tegusõna, verb]
1. mõnusalt ära olema, (pidutsedes) aega surnuks lööma

2. lusti lööma

3. trallima

lim
(matemaatilises analüüsis:) väärtus, millele muutuja väärtused tulevad mingis protsessis kui tahes lähedale

lima
[nimisõna, substantiiv]
paks kleepuv aine, mida organism eritab

limaan
[nimisõna, substantiiv]
1. aeglaselt vajuval rannikul jõeoru suudmeosast moodustunud pikk kitsas merelaht, mis on merest sageli maasäärega eraldatud

2. suudmelaht

limajas
[omadussõna, adjektiiv]
1. limataoline

2. limane

limak
[nimisõna, substantiiv]
limaseid kogumikke moodustav algeline organism, kellel on nii amööbi kui seene omadusi (nt puugipask, hundipiim)

limakala
[nimisõna, substantiiv]
paksu limakihiga kaetud kala Euroopa lõunaranniku vetes

limakork
[nimisõna, substantiiv]
korkjas moodustis limast (nt emakakaelas)

limama
[tegusõna, verb]
määrima

limanahk
[nimisõna, substantiiv]
kehaavade (nt suu, päraku) ja õõneselundite alati niiske sisekest

limane
[omadussõna, adjektiiv]
limaga kaetud või lima sisaldav

limanutt
[nimisõna, substantiiv]
kobaras kasvav limase kübaraga väike seen

limanääre
[nimisõna, substantiiv]
organismi tarbeks lima eritav nääre (nt bronhides, konna nahas)

limapaun
[nimisõna, substantiiv]
sidekoekihnuga ümbritsetud pilujas õõs, mis sisaldab hõõrdumist vähendavat liigesevõidetaolist vedelikku

limapaunapõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. liigeselähedases limapaunas tekkinud põletik

2. põletik limapaunas

limasamblik
[nimisõna, substantiiv]
lubjakividel ja lubjarohkel pinnasel kasvav tume lehtjas samblik

limaseen
[nimisõna, substantiiv]
limaseid kogumikke moodustav algeline organism, kellel on nii amööbi kui seene omadusi (nt puugipask, hundipiim)

limaskest
[nimisõna, substantiiv]
kehaavade (nt suu, päraku) ja õõneselundite alati niiske sisekest

limaskestapõletik
[nimisõna, substantiiv]
limaskesta põletikuline seisund

limastik
[nimisõna, substantiiv]
rakukestata protoplasmamass, vormitu limane kogumik limaseente varajases arenguetapis

limastuma
[tegusõna, verb]
limaks või limaseks muutuma

limaturse
[nimisõna, substantiiv]
lima ja vee kogunemisel põhinev naha ja muude kudede turse kilpnäärme vaegtalitluse korral

limatünnik
[nimisõna, substantiiv]
sültja sisuga tumepruun mittesöödav kevadseen

limavoolus
[nimisõna, substantiiv]
lima eritumine põletikulise protsessi korral

limb
[nimisõna, substantiiv]
1. kraadi-, minuti- ja sekundikriipsudega ketas nurgamõõteriistal

2. ringskaala

limbo
[nimisõna, substantiiv]
tants või võistlus, kus keha taha kallutatdes liigutakse võimalikult madala lati alt läbi

limbo
[nimisõna, substantiiv]
keskaja maailmapildis hingede asupaik põrgu ja puhastustule vahel, kuhu satuvad surnud, kel pole neist endist sõltumatult õndsakssaamise eeldusi, kuid kes pole ka põrgut ära teeninud, nt ristimata surnud lapsed

limerik
[nimisõna, substantiiv]
5-realine nalja- või absurdiluuletus, mis lähtub hrl koha- või isikunime riimimisest

limiidivaba
[omadussõna, adjektiiv]
limiidita

limiit
[nimisõna, substantiiv]
1. määratud arvuline piir

2. määratud piir

3. piirnorm

liminaalne
[omadussõna, adjektiiv]
vahepealne, ei siin ega seal, vaheruumis olev

limiteerima
[tegusõna, verb]
1. piirangut kehtestama või määrama

2. piirama, kitsendama

3. piirnormima

limnoloog
[nimisõna, substantiiv]
hüdroloogia eriteadlane, kes uurib peamiselt järvi

limnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. järvi (ka tiike, veehoidlaid ja teisi aeglase veevahetusega pinnaveekogusid) uuriv hüdroloogia haru

2. järvi uuriv hüdroloogia haru

limnoloogiajaam
[nimisõna, substantiiv]
teadusasutus, kus uuritakse siseveekogusid

limo
[nimisõna, substantiiv]
limusiin

limonaad
[nimisõna, substantiiv]
1. magus gaseeritud karastusjook

2. magus mullidega jook

limonaadimaks
[nimisõna, substantiiv]
riigimaks, millega maksustatakse magustatud jooke

limoncello
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Itaaliast pärit sidruniliköör

limoniit
[nimisõna, substantiiv]
raua oksiididest või hüdroksiididest koosnev pruunikas tihke või muldne maavara (nt sooraud)

limpama
[tegusõna, verb]
1. ühe jala lühiduse, valulisuse vm tõttu teis(t)ele tugevamini toetudes käima

2. kui sa lonkad, siis sul on raske kõndida, kuna su üks jalg on vigastatud

limpjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. (lonkava inimese või looma kohta)

2. lonkur

limps
[nimisõna, substantiiv]
1. magus gaseeritud karastusjook

2. magus mullidega jook

limps
[nimisõna, substantiiv]
limpsatud suutäis

limps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi limpsimist

limpsama
[tegusõna, verb]
keelega korra kuskilt üle libistama, keelega tõmbama

limpsima
[tegusõna, verb]
hrl keelega (korduvalt) üle tõmbama, (mõnuga) lakkuma

Ühendtegusõnad: ära limpsimaära limpsima

limpsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi limpsimist

limu
[nimisõna, substantiiv]
limusiin

limukas
[nimisõna, substantiiv]
1. vihmauss, tigu vm libe roomav elukas

2. vihmauss

limune
[nimisõna, substantiiv]
(lubikojaga ümbritsetud) pehme kehaga selgrootu loom (nt karp, tigu, kalmaar, seepia)

limused
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimkond pehme, hrl lubikojaga ümbritsetud lülideta kehaga selgrootuid

2. hõimkond selgrootuid

limusiin
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ja luksuslik, nelja ukse ja hrl kolme istmereaga kinnine sõiduauto

2. luksusauto

limusk
[nimisõna, substantiiv]
limune

lina
[nimisõna, substantiiv]
kitsaste lehtedega ning kupardega rohttaim

linahari
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne riist ropsitud linade sugemiseks

2. linade sugemiseks

linaharimine
[nimisõna, substantiiv]
toorlina töötlus, nt lõugutamine, ropsimine, sugemine

linajahu
[nimisõna, substantiiv]
linaseemnekoogi jahvatamisel saadud jahu

linakamm
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tööriist takkude linast eraldamiseks

linakarva
[omadussõna, adjektiiv]
töödeldud linakiu värvi, valkjashall

linakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
lina kasvatamine, ka põllumajandusharuna

linaketramine
[nimisõna, substantiiv]
linast saadud kiu ketramine linalõngaks

linaketrus
[nimisõna, substantiiv]
linast saadud kiu ketramine linalõngaks

linakitkumismasin
[nimisõna, substantiiv]
põllutöömasin lina kitkumiseks

linakiud
[nimisõna, substantiiv]
linavarre kooreosas kimpudena esinev kiudaine, millest valmistatakse riiet

linakook
[nimisõna, substantiiv]
proteiinirohke mass, mida saadakse linaseemnetest õli väljapressimise kõrvalsaadusena

linakoonal
[nimisõna, substantiiv]
vokil ketramiseks kokkukeeratud linapundar

linakoristusmasin
[nimisõna, substantiiv]
põllutöömasin lina kitkumiseks

linalakk
[nimisõna, substantiiv]
1. valkjate, lina värvi juustega inimene

2. sellist värvi juuksed

linalakne
[omadussõna, adjektiiv]
valkjate juustega, linalakk

linaleoauk
[nimisõna, substantiiv]
maasse kaevatud vett täis auk, kus vanasti leotati linavarsi

linaleotamine
[nimisõna, substantiiv]
põllult kitkutud linavihkude hoidmine vees, et neid pehmitada

linaleotus
[nimisõna, substantiiv]
põllult kitkutud linavihkude hoidmine vees, et neid pehmitada

linaligu
[nimisõna, substantiiv]
1. linaleoauk või leotusbassein

2. seal ligunevad linad

linaliilia
[nimisõna, substantiiv]
1. Uus-Meremaal kasvav kõrge mõõkjate lehtedega kiutaim

2. kiutaim

linalind
[nimisõna, substantiiv]
1. musta ja tuhkhalli värvi väike sale pika sabaga lind

2. lind

linalool
[nimisõna, substantiiv]
parfümeerias kasutatav maikellukese lõhnaga viskoosne värvuseta vedelik

linalugu
[nimisõna, substantiiv]
kinos näitamiseks tehtud film

linaluu
[nimisõna, substantiiv]
1. ropsimisel linakiust eralduv puitunud varreosa

2. puitunud linavars

linaluu-uss
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese pärasooles nugiv valkjas linaluutaoline ümaruss

2. sooleparasiit

linalõugutamine
[nimisõna, substantiiv]
linavarte murdmine lõuguti või linamasina abil

linalõuguti
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne linavartelt luude lahtimurdmise riist, mis koosneb soontega puutüvikust ja selle peal üles-alla liikuvast kaanest

2. vana aja tööriist linavarte murdmiseks

linamasin
[nimisõna, substantiiv]
linavartelt luude lahtimurdmise masin (endisajal taludes)

linane
[omadussõna, adjektiiv]
1. linakiust tehtud või töödeldud (kedratud, punutud, kootud)

2. sellisest riidest

linapeo
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkuköidetud peotäis kitkutud linu

2. peotäis soetud linu

linapõld
[nimisõna, substantiiv]
põld, kus kasvatatakse linataimi

linaraats
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade teravate piidega tööriist linakuparde eraldamiseks

2. tööriist linade kupardamiseks

linariie
[nimisõna, substantiiv]
1. linane riie

2. linane riie

linaseeme
[nimisõna, substantiiv]
linataime seeme

linaseemnekook
[nimisõna, substantiiv]
proteiinirohke mass, mida saadakse linaseemnetest õli väljapressimise kõrvalsaadusena

linaseemneõli
[nimisõna, substantiiv]
linaseemneist pressitav helekollane või pruunikas õli

linasinine
[omadussõna, adjektiiv]
linaõie värvi sinine

linask
[nimisõna, substantiiv]
1. paksu rohekasmusta seljaga magevee-, harvem riimveekala

2. kala

linastama
[tegusõna, verb]
1. filmi näitama, ekraanile tooma

2. filmi näitama

linastuma
[tegusõna, verb]
1. kino mängukavas olema, mängukavva tulema

2. mängukavas olema

linatakk
[nimisõna, substantiiv]
lühikeste linakiudude ja puitunud taimeosade sasimik

linateos
[nimisõna, substantiiv]
kinos näitamiseks tehtud film

linatuder
[nimisõna, substantiiv]
kollakate õite ja kõdrakestega kollakasroheline linapõldude umbrohi, mida tänapäeval Eestis enam õieti ei leidu

linatöö
[nimisõna, substantiiv]
kinos näitamiseks tehtud film

linavabrik
[nimisõna, substantiiv]
toorlina töötlev (ja linast riiet kuduv) ettevõte

linavalge
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka varjundiga valge, haritud lina karva valge

linavirr
[nimisõna, substantiiv]
lihtne masin linaropsimiseks

linavõrm
[nimisõna, substantiiv]
linal jt taimedel parasiteeriv kollakasrohelise varre ja kerajate kollakasvalgete õitega rohttaim

linavästrik
[nimisõna, substantiiv]
1. musta ja tuhkhalli värvi väike sale pika sabaga lind

2. lind

linaõli
[nimisõna, substantiiv]
linaseemneist pressitav helekollane või pruunikas õli

lind
[nimisõna, substantiiv]
1. kahejalgne tiibadega selgroogne, kelle keha katavad suled ja kelle pojad kooruvad munast

2. loom, kellel on tiivad, suled ja nokk

lindikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
linti meenutav, lindi kujuga

lindilõikaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes uue rajatise vms pidulikul avamisüritusel lõikab läbi sümboolse ehislindi

lindilõikamine
[nimisõna, substantiiv]
uue rajatise vms avamisüritusel peetav pidulik tseremoonia, kus aukülaline lõikab läbi selleks puhuks üles seatud ehislindi (selliseid aukülalisi võib olla ka mitu)

lindimasin
[nimisõna, substantiiv]
masin kraasimis- või kammimismasinast tuleva koheva lindi ühtlustamiseks (nt ketrusvabrikus)

lindimuusika
[nimisõna, substantiiv]
helilindile salvestatud, sealt taasesitatav muusika

lindiskandaal
[nimisõna, substantiiv]
poliitikute omavaheliste kõneluste ebaseaduslikust lindistamisest johtuv poliitiline skandaal

lindistama
[tegusõna, verb]
heli (nt kõne, muusikat, saadet) jäädvustama infokandjale hilisemaks taasesituseks, helisalvestust tegema

lindistus
[nimisõna, substantiiv]
1. lindistamine

2. selle tulemus, salvestatu

lindla
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone kanade vm kodulindude kasvatamiseks

2. linnulaut

lindlevi
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine lindude vahendusel

2. seemnete vms laialikandlus lindudega

lindprii
[nimisõna, substantiiv]
õigusteta inimene, kes on väljaspool seaduse kaitset (kogukonnast või ühiskonnast väljaheidetu, põgenik vm)

lindpriius
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool seaduse kaitset olek, lindpriiks kuulutatus (eriti varasemal ajal karistusena)

lindtolmlemine
[nimisõna, substantiiv]
mõnede troopikataimede tolmlemine, mille puhul õietolmu kannavad edasi linnud

lindy-hop
[nimisõna, substantiiv]
svingmuusika järgi tantsitav improvisatsiooniline tants

lineaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimelehe kohta:) pikk ja kitsas nagu lint, peaaegu rööpsete servadega

2. pikk ja kitsas

lineaalsüstjas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) kujult kitsas ja piklik, pikalt aheneva tipuga

lineaarfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline funktsioon, mille graafikuks on sirge

lineaarkiirendi
[nimisõna, substantiiv]
kiiritusravis vm kasutatav seade laetud osakeste (nt elektronide) kiirendamiseks sirgjoonelisel trajektooril

lineaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ühel joonel, ajateljel) pikisuunas, järjestikku toimuv või kulgev

2. (ülemäära) lihtsustatud, ühekülgne

lineaarperspektiiv
[nimisõna, substantiiv]
matemaatilis-geomeetrilisel analüüsil põhinev ruumilise kujutamise tava, mis tuli kasutusse Itaalia renessansi maalikunstis ning kus pilk suunatakse silmapiiri ehk horisondi poole

lineaarvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
lihtsaim algebraline võrrand, esimese astme võrrand

lineerima
[tegusõna, verb]
joonima

line-tants
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kantrimuusika järgi ühes või mitmes rivis tantsitav rühmatants

linetool
[nimisõna, substantiiv]
linaseemneõlist toodetud ateroskleroosivastane ravim

ling
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne nöörist kiviviskevahend

linga
[nimisõna, substantiiv]
(hinduismis:) fallosekujuline sümbol, mis on seotud eelkõige Šiva kultusega

lingam
[nimisõna, substantiiv]
(hinduismis:) fallosekujuline sümbol, mis on seotud eelkõige Šiva kultusega

lingimahl
[nimisõna, substantiiv]
veebilehe optimeerimise tehnika, mille puhul otsingumootorites esiletulemiseks kasutatakse ära lehe sisus leiduvaid linke

lingu
[määrsõna, adverb]
(kõrvade kohta:) pead ligi, lidusse

lingukivi
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse nöörist kiviviskevahendiga (ehk linguga) heidetav või heidetud kivi

linguma
[tegusõna, verb]
lingutama

lingumees
[nimisõna, substantiiv]
linguga võitleja

lingunöör
[nimisõna, substantiiv]
endisaegset kiviviskevahendit, lingu moodustav (laiem) nöör

lingupael
[nimisõna, substantiiv]
endisaegset kiviviskevahendit, lingu moodustav (laiem) nöör

lingus
[määrsõna, adverb]
(kõrvade kohta:) pead ligi, lidus

lingutama
[tegusõna, verb]
kõrvu korduvalt pead ligi, lidusse tõmbama

lingvaal
[nimisõna, substantiiv]
1. häälik, mille moodustamisel peamine elund on keel (nt r)

2. keelehäälik

lingvist
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse eriteadlane

lingvistika
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis mingile keeleteooriale toetudes uurib inimkeelt, selle ehitust, levikut ja arengut

lingvistiline
[omadussõna, adjektiiv]
keeleteaduse valdkonda kuuluv, keeleteadusesse puutuv

liniatuur
[nimisõna, substantiiv]
joonte kogum

linik
[nimisõna, substantiiv]
väike kaunistav lina või vaip (nt laual, voodil)

liniment
[nimisõna, substantiiv]
1. poolvedel ravimsalv nahasse hõõrumiseks

2. vedel salv

link
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline viide, mille aktiveerimisel hiireklõpsuga avaneb vastav koht veebis

link
[nimisõna, substantiiv]
ukse (või akna) suluse käepide

linka-lonka
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. viletsalt, kõikudes liikudes

2. mittesujuvalt toimiv

linkima
[tegusõna, verb]
linki looma, infoüksusi lingi abil ühendama

linkrust
[nimisõna, substantiiv]
1. (pressitud mustriga) linoleumitaolise pealiskihiga seinapapp

2. seinakattematerjal

linlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes elab ja tegutseb linnas, harrastab linlikku elulaadi

2. linnas elav inimene

linlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. linnaga seotud, linnale omane (hrl vastandudes maale, looduslähedusele)

2. linnapärane

3. suurlinlik

linn
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tihedalt asustatud ja hrl kompaktse hoonestusega asula, mis on ümbruskonna majandus- ja kultuurielu keskus

2. koht, kus on palju elamuid, poode ja teisi hooneid

3. suur asula

linnaaednik
[nimisõna, substantiiv]
linna parkide, iluaianduse spetsialist

linnaaiandus
[nimisõna, substantiiv]
söögi- ja tarbetaimede kasvatamine linnakeskkonnas (nt kogukonnaaedades)

linnaamet
[nimisõna, substantiiv]
(linnavalitsuse teatud ametiasutuste, ka linna- või linnaosavalitsuse kohta)

linnaametnik
[nimisõna, substantiiv]
linnavalitsuse töötaja

linnaantsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. linnainimene, linliku elulaadiga inimene

2. kerglane, tühine inimene

linnaarhiiv
[nimisõna, substantiiv]
asutus või osakond, kus säilitatakse väärtuslikke dokumentaalseid materjale, eriti vastavat linna puudutavaid ürikuid

linnaarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
1. linnas loodud ehitised (nt elamud, kõrghooned, hotellid)

2. vastav kujundus- ja ehitusstiil teataval ajal

linnaarst
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) linna tervishoiutööd korraldav linnavalitsuse poolt ametisse määratud arst

linnaauto
[nimisõna, substantiiv]
linnas sõitmiseks mõeldud hrl väike auto

linnabuss
[nimisõna, substantiiv]
linnaliinil sõitev buss

linnadevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. linnu ühendav

2. linnade vahel toimuv

linnadžiip
[nimisõna, substantiiv]
linnas sõitmiseks mõeldud (väiksem) maastikuauto

linnadžungel
[nimisõna, substantiiv]
linn kui karm (ja vaenulik) keskkond

linnaeestlane
[nimisõna, substantiiv]
linnas elav, linnastunud eestlane

linnaehitus
[nimisõna, substantiiv]
linnade vm linna tüüpi asulate planeerimist, hoonestamist ja heakorrastust hõlmav arhitektuuri haru ning vastav tegevusala

linnaelanik
[nimisõna, substantiiv]
linnas elav inimene

linnaelanikkond
[nimisõna, substantiiv]
linnades elav rahvastiku osa

linnaelu
[nimisõna, substantiiv]
elu linnas, linna elulaad

linnafoogt
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal Vana-Liivimaal:) algselt maahärra esindaja linna rae juures, 15. sajandist kohtuametnik

linnahall
[nimisõna, substantiiv]
rahvarohkete (kultuuri)ürituste korraldamiseks mõeldud hoone, hrl linna esindushoone

linnainimene
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes elab ja tegutseb linnas, harrastab linlikku elulaadi

2. linnas elav inimene

linnaisa
[nimisõna, substantiiv]
1. (linnavalitsuse liikmete kohta)

2. linnaomavalitsuse liikmete kohta

linnajagu
[nimisõna, substantiiv]
1. üks linna (halduslikult jagatud) piirkondadest

2. linna osa, mis moodustab omaette terviku

linnajuht
[nimisõna, substantiiv]
linnavalitsuse liige

linnak
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe kindla otstarbega ehitiste kogum

2. kindla otstarbega ehitiste kogum

linnakantselei
[nimisõna, substantiiv]
linnavalitsuse asjaajamist korraldav osakond, mille tööd juhib linnapea poolt ametisse nimetatud linnasekretär

linnakas
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes elab ja tegutseb linnas, harrastab linlikku elulaadi

2. linnas elav inimene

linnakassa
[nimisõna, substantiiv]
linnavalitsuse kasutada olev raha, linnavalitsuse sularahaseis ja vastav raamatupidamiskonto

linnakatse
[nimisõna, substantiiv]
linnas korraldatud autode kiiruskatse

linnake
[nimisõna, substantiiv]
väike linn

linnakehvistu
[nimisõna, substantiiv]
linnas elavad vaesed inimesed

linnakirik
[nimisõna, substantiiv]
linnas asuv, linnakoguduse kirik

linnakivid
[nimisõna, substantiiv]
(linna kohta, hrl vastandatult maale)

linnakodanik
[nimisõna, substantiiv]
linnas elav inimene

linnakodu
[nimisõna, substantiiv]
linnas asuv kodu (lisaks maakodule)

linnakogudus
[nimisõna, substantiiv]
linnas paiknev või mingi linna usklikest koosnev kogudus

linnakogukond
[nimisõna, substantiiv]
linnas elavad inimesed kogukonnana, täieliku või osalise omavalitsusega sotsiaalse üksusena

linnakoht
[nimisõna, substantiiv]
linn, vastandina maale

linnakohtunik
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Vabariigis kohtunik esimese astme linnakohtus

linnakohus
[nimisõna, substantiiv]
varem Eestis tegutsenud esimese astme kohus

linnakool
[nimisõna, substantiiv]
linnas asuv kool

linnakorter
[nimisõna, substantiiv]
linnas asuv korter

linnakujundus
[nimisõna, substantiiv]
linna haljastuse, hoonestuse, reklaami, mälestusmärkide vms planeerimine, ka sellekohased võtted ja vahendid

linnakära
[nimisõna, substantiiv]
linna tiheda liiklusega, rahvarohkusega vms kaasnev müra ja üldine kiire elutempo

linnalaager
[nimisõna, substantiiv]
õpilastele koolivaheajal vaba aja veetmiseks korraldatud laager, kuhu tullakse hommikuti ja kust õhtuti minnakse koju

linnalahing
[nimisõna, substantiiv]
linnas toimuv lahing

linnalaps
[nimisõna, substantiiv]
1. linnas elav laps

2. linnas sündinud ja kasvanud inimene

linnalegend
[nimisõna, substantiiv]
suust suhu ringlev väljamõeldis teatavas kohas toimunu või toimuva kohta, tänapäevane muistend

linnalehm
[nimisõna, substantiiv]
Pärnu või Kuressaare rannaniidul karjatatav lehm

linnaleht
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kohaliku elu sündmusi kajastav linna ajaleht

linnaliiklus
[nimisõna, substantiiv]
liiklus linnas

linnaliin
[nimisõna, substantiiv]
linnasisene bussiliin

linnaliinibuss
[nimisõna, substantiiv]
linnaliinil sõitev buss

linnalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. linnaga seotud, linnale omane (hrl vastandudes maale, looduslähedusele)

2. linnapärane

3. suurlinlik

linnalind
[nimisõna, substantiiv]
linnas vabalt elav lind

linnaline
[omadussõna, adjektiiv]
linna tüüpi

linnaloodus
[nimisõna, substantiiv]
linnades olevad rohealad, neis elavad linnud, loomad, putukad

linnaloom
[nimisõna, substantiiv]
linnas (vabalt) elav loom

linnaluba
[nimisõna, substantiiv]
luba lühiajaliseks lahkumiseks teenistuskohast (nt sõduril väeosa majutuspaigast, meremehel laevast)

linnalähedane
[omadussõna, adjektiiv]
linna lähedal asuv, toimuv vms

linnalähiliin
[nimisõna, substantiiv]
linna või linna tüüpi asula lähedale sõitev bussi- või rongiliin

linnalähine
[omadussõna, adjektiiv]
linna lähedal asuv, toimuv vms

linnalähirong
[nimisõna, substantiiv]
linna lähedale, linnalähiliinil sõitev rong

linnamaa
[nimisõna, substantiiv]
linna halduspiires olev maa

linnamaastur
[nimisõna, substantiiv]
linnas sõitmiseks mõeldud (väiksem) maastikuauto

linnamajandus
[nimisõna, substantiiv]
linnavalitsuse haldusala, mis hõlmab nt teede-tänavate korrashoidu, liikluskorraldust, tänavavalgustust, prügimajandust ja keskkonnakaitset

linnamees
[nimisõna, substantiiv]
linnas elav, linlikku elulaadi harrastav inimene (hrl mehe kohta)

linnamesindus
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste pidamine ja mee tootmine linnades (nt hoonete katustele rajatud mesilates)

linnamuistend
[nimisõna, substantiiv]
suust suhu ringlev väljamõeldis teatavas kohas toimunu või toimuva kohta, tänapäevane muistend

linnamuuseum
[nimisõna, substantiiv]
linna ajalugu eksponeeriv ja uuriv muuseum

linnamõis
[nimisõna, substantiiv]
endisajal linnavalitsusele kuulunud mõis, mis hrl asus linna lähedal

linnamägi
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik seljak või küngas, kus on asunud muinaslinnus või linnusasula

2. mägi, kus on asunud linnus

linnamööbel
[nimisõna, substantiiv]
linnaruumi mõeldud ühiskasutuses olevad esemed, nt pingid, ootepaviljonid, prügikastid

linnamüra
[nimisõna, substantiiv]
linnale iseloomulikud (häirivad) helid (nt liiklus- ja ehitusmüra, tööstusettevõtete müra)

linnamüür
[nimisõna, substantiiv]
vana- või keskaegset linna ümbritsenud kaitsemüür

linnanaine
[nimisõna, substantiiv]
linnas elav naine

linnanoor
[nimisõna, substantiiv]
linnas elav noor inimene

linnanõukogu
[nimisõna, substantiiv]
linna juhtiv või esindav asutus või ametnike kogu

linnanõunik
[nimisõna, substantiiv]
linnanõukogu liige

linnaosa
[nimisõna, substantiiv]
1. üks linna (halduslikult jagatud) piirkondadest

2. linna osa, mis moodustab omaette terviku

linnaosavalitsus
[nimisõna, substantiiv]
linnaosa juhtimiseks moodustatud ametiasutus

linnaosavanem
[nimisõna, substantiiv]
linnaosavalitsuse juht

linnapea
[nimisõna, substantiiv]
1. linnavalitsust juhtiv, selle eesotsas olev isik

2. inimene, kes juhib linna tööd

linnapiirkond
[nimisõna, substantiiv]
linn ja selle lähiümbruse vallad, mis koos moodustavad omavalitsusüksuse, nt Pärnu linn koos Audru, Paikuse ja Tõstamaa osavallaga

linnapilet
[nimisõna, substantiiv]
turistidele mõeldud, linnas ühissõidukiga sõitmist ja mõnede muuseumide, näituste külastamist võimaldav pilet

linnapilt
[nimisõna, substantiiv]
linna välisilme

linnaplaneerimine
[nimisõna, substantiiv]
linnaruumi, sh hoonete, tänavate, parkide vms ja linna elukeskkonna kavandamine, selleks vajalike üld- või detailplaanide koostamine

linnapoiss
[nimisõna, substantiiv]
linnas elav, linnast pärit poiss

linnapoliitik
[nimisõna, substantiiv]
(linnajuhi, linnavalitsuse liikme kohta)

linnapreili
[nimisõna, substantiiv]
linnas elav (peenema olekuga) vallaline noor naine, hrl vastandudes maatüdrukule

linnapuhkus
[nimisõna, substantiiv]
lühike puhkus, mis veedetakse (suur)linnas

linnapõllundus
[nimisõna, substantiiv]
köögivilja, viljapuude vms kasvatamine linnas, uuemal ajal nt kõrghoonete katustele rajatud aedades

linnapäev
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) Vana-Liivimaa hansalinnade esindajate nõupidamine

linnarahvas
[nimisõna, substantiiv]
linnas elavad inimesed, linlased

linnarahvastik
[nimisõna, substantiiv]
linnades elav rahvastiku osa

linnaratas
[nimisõna, substantiiv]
siledatel teedel, linnatänavatel sõitmiseks mõeldud jalgratas

linnarebane
[nimisõna, substantiiv]
linnas, inimkeskkonnas elutsev rebane

linnariie
[nimisõna, substantiiv]
linnaliku tegumoega, linnas kandmiseks mõeldud (peenemat tüüpi) riietusese

linnaruum
[nimisõna, substantiiv]
linn tervikuna, eriti avalikud paigad (nt pargid, väljakud)

linnasai
[nimisõna, substantiiv]
linnast toodud sai

linnasaks
[nimisõna, substantiiv]
linnas elav, hrl maaelu ja loodust vähe tundev inimene

linnasaras
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) linnakogukonna ühine maavaldus

linnasaun
[nimisõna, substantiiv]
linnaelanike üldkasutatav saun

linnaseadus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl endisajal:) linnade õiguskorda reguleeriv normatiivakt

linnased
[nimisõna, substantiiv]
idandatud oder vm teravili, mida tarvitatakse õlle, kalja ning mõnd sorti leiva valmistamisel

linnaseekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
1. linnastest saadud tume paks maltoosirikas vedelik, mida tarvitatakse nt koduõlle valmistamisel

2. linnastest saadud vedelik koduõlle valmistamiseks

linnasejook
[nimisõna, substantiiv]
(linnastest valmistatud jookide, nt õlle, linnasekalja kohta)

linnasekretär
[nimisõna, substantiiv]
linnavalitsuse töötaja, kes juhib linnakantseleid ja kes ei kuulu valitsuse koosseisu, kuid võtab istungitest sõnaõigusega osa

linnaseleib
[nimisõna, substantiiv]
linnasejahu sisaldav leib

linnasesuhkur
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedes, eriti linnastes leiduv magusa maitsega aine, mida kasutatakse toiduainetööstuses

2. linnastes leiduv magus aine

linnaseviski
[nimisõna, substantiiv]
idandatud odrast ehk linnastest valmistatud alkohoolne jook

linnaseõlu
[nimisõna, substantiiv]
linnastest valmistatav õlu

linnaskäik
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne linnas käimine

linnastama
[tegusõna, verb]
seemneid idanema panema, idaneda laskma

linnastu
[nimisõna, substantiiv]
1. lähestikku asuvate ning majanduslikult ja tööalaselt seotud linnade rühm

2. suurlinn koos oma (halduslikult iseseisvate) ees- ja tütarlinnadega

3. rühm lähestikku asuvaid linnu, konurbatsioon

linnastuma
[tegusõna, verb]
(tööstuse ja rahvastiku kohta:) linnadesse koonduma

linnastumine
[nimisõna, substantiiv]
linnaliseks, linnapäraseks muutumine

linnasõit
[nimisõna, substantiiv]
autoga linnas sõitmine, hrl vastandatuna linnast väljas, maanteel sõitmisele

linnasüda
[nimisõna, substantiiv]
1. linna keskosa, hrl vilgas äri- ja meelelahutuskeskus

2. linna keskmine osa

linnatagune
[omadussõna, adjektiiv]
linnast väljas, teisel pool linna asuv

linnatanu
[nimisõna, substantiiv]
talunaiste väike pitsist, siidpaeltest ja kunstlilledest linnamoeline tanu

linnatee
[nimisõna, substantiiv]
linnateekond

linnatoit
[nimisõna, substantiiv]
poest ostetav (linnalik) toit

linnatransport
[nimisõna, substantiiv]
sõitjate ja kaupade vedu linnas (ja selle lähiümbruses)

linnatänav
[nimisõna, substantiiv]
(kõnniteega varustatud) tee linnas, linna ehitatud tänav

linnatüdruk
[nimisõna, substantiiv]
linnas elav, linnast pärit tütarlaps

linnauntsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. linnainimene, linliku elulaadiga inimene

2. kerglane, tühine inimene

linnavaade
[nimisõna, substantiiv]
linna kujutav foto, maal või joonistus

linnavaht
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne linna korravalvur

2. linna korravalvur

linnavalitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. linna haldav ja juhtiv asutus

2. asutus, mis juhib linna ja korraldab linnaga seotud tegevusi

linnavapp
[nimisõna, substantiiv]
linna ametlikuks sümboliks olev vapp

linnavara
[nimisõna, substantiiv]
linna omandis olevad esemed, sh rahaliselt hinnatavad õigused ja kohustused

linnavolikogu
[nimisõna, substantiiv]
linna omavalitsuse korraldav organ, linnas valitud volinike kogu

linnavolinik
[nimisõna, substantiiv]
linnavolikogu liige

linnavurle
[nimisõna, substantiiv]
1. linnainimene, linliku elulaadiga inimene

2. kerglane, tühine inimene

linnavõim
[nimisõna, substantiiv]
linna võimuorgan või seda esindavad ametiisikud

linnavõrk
[nimisõna, substantiiv]
linna ühtne elektri-, side-, kanalisatsiooni- vm süsteem

linnavärav
[nimisõna, substantiiv]
(ajalooline) värav linnamüüris

linnaõigus
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse linna õigusnormid, mis kehtisid ligi sajas linnas (nt Lübeckis, Kielis, Tallinnas, Narvas)

linnaäärne
[omadussõna, adjektiiv]
linna äärel, servas asuv

linnriik
[nimisõna, substantiiv]
väikeriik, mille valdused ei ulatu märkimisväärselt kaugemale ühe linna piiridest ja selle juurde kuuluvast maa-alast

linnuaed
[nimisõna, substantiiv]
tarastatud ala lindude hoidmiseks (nt loomaaias, metsloomade turvakodus)

linnuala
[nimisõna, substantiiv]
lindude kaitseks loodud kaitseala, sageli ka linnuvaatlejate tegutsemispaik

linnuatlas
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud maa-alal pesitsevate linnuliikide levikut näitav ruudustikuga kontuurkaartide kogumik

2. teatud maa-alal pesitsevate lindude levikut näitav kaardistik

linnuauk
[nimisõna, substantiiv]
(linnuvaatlejate keelepruugis:) väga linnurikas koht

linnufarm
[nimisõna, substantiiv]
linnukasvatusega tegelev tootmisüksus

linnugripp
[nimisõna, substantiiv]
eriti ohtlik loomataud, mille üks viirus võib nakatada ka inimest

linnuhaavlid
[nimisõna, substantiiv]
lindude laskmiseks mõeldud peenikesed haavlid (tillukesed pliikuulikesed)

linnuhakatis
[nimisõna, substantiiv]
(linnupoja kohta)

linnuharuldus
[nimisõna, substantiiv]
teatud alal, piirkonnas esimest korda või väga harva nähtud linnuliik, selle isend

linnuhuviline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes huvitub lindudest või kelle hobiks on linnuvaatlemine

linnujaam
[nimisõna, substantiiv]
lindude rände uurimise ja jälgimise keskus

linnujaht
[nimisõna, substantiiv]
lindude küttimine

linnujalg
[nimisõna, substantiiv]
1. liblikõieline rohttaim, mille üht liiki kasvatatakse meist lõuna pool söödataimena

2. söödataim

linnuk
[nimisõna, substantiiv]
linnu tiibade liikumist jäljendav lennuaparaat (üks lennuki eelkäijaid)

linnukaitse
[nimisõna, substantiiv]
lindude, nende liigirikkuse kaitsmine looduskaitse osana, vastavad kaitseabinõud ja organisatsioonid

linnukaitseala
[nimisõna, substantiiv]
lindude elupaikade kaitseks loodud ala (hrl varasemas looduskaitsealade süsteemis)

linnukapsas
[nimisõna, substantiiv]
umbrohuna kasvav kollaste õitega rohttaim

linnukasvandus
[nimisõna, substantiiv]
linnukasvatusega tegelev ettevõte

linnukasvatus
[nimisõna, substantiiv]
põllumajanduslindude kasvatamine, seda hõlmav loomakasvatusharu

linnuke
[nimisõna, substantiiv]
väike või armas lind

linnukeel
[nimisõna, substantiiv]
keelekasutus, mida kuulajad või lugejad ei mõista

linnukene
[nimisõna, substantiiv]
väike või armas lind

linnukoer
[nimisõna, substantiiv]
jahikoer linnujahiks (ka tõunimetuste osana)

linnukoor
[nimisõna, substantiiv]
(hulga laulvate lindude kohta)

linnukäärid
[nimisõna, substantiiv]
toidutegemisel kasutatavad erilised käärid linnu tükeldamiseks

linnulaat
[nimisõna, substantiiv]
merelindude pesitsuskoloonia rannakaljudel (peamiselt polaarmerede rannikuil)

linnulaul
[nimisõna, substantiiv]
1. (laulu)lindude iseloomulik meloodiline häälitsemine

2. muusika moodi helid, mida lind teeb

linnulennul
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, (nagu) lennates (hrl aja kiire möödumise kohta)

linnulennuline
[omadussõna, adjektiiv]
üldjoontes esitatud, ainult peamist hõlmav

linnulennult
[määrsõna, adverb]
otsesuunas, õhuteed pidi (arvestatuna)

linnuliha
[nimisõna, substantiiv]
linnu (nt kana, hane, pardi) liha toiduna

linnuliha-taimetoitlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ja linnuliha

linnuliik
[nimisõna, substantiiv]
pärilikult sarnaste lindude looduslik, geneetiliselt kujunenud rühm, linnusüstemaatika põhiüksus

linnuliim
[nimisõna, substantiiv]
väikeste lindude püüdmiseks kasutatav kleepuv aine, mida määritakse nt puuokstele

linnulik
[omadussõna, adjektiiv]
(liigutustelt, välistelt joontelt) lindu meenutav

linnuluu
[nimisõna, substantiiv]
surnud linnu luu (ka materjalina)

linnumagus
[nimisõna, substantiiv]
1. magus siirupitaoline, seismisel kristalliseeruv (toidu)aine, mida valmistavad mesilased peamiselt õite nektarist

2. magus toit, mida valmistavad mesilased

linnumaja
[nimisõna, substantiiv]
(lindude söögimaja, pesakasti v lindudele elamiseks mõeldud ehitise kohta nt loomaaias vm)

linnumari
[nimisõna, substantiiv]
varjukates metsades, soos ja rabas kasvav valgete õite ning väikeste helepunaste söödavate marjadega madal rohttaim

linnumuna
[nimisõna, substantiiv]
lubikoorega moodustis, milles areneb linnu järglane

linnumust
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu väljaheide

2. linnusõnnik

linnunahk
[nimisõna, substantiiv]
linnu kehalt nülitud ja töödeldud nahk (nt esemete valmistamiseks)

linnundus
[nimisõna, substantiiv]
kõik lindude kasvatamise, vaatlemise või uurimisega seotu

linnunimetus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna teatava linnu tähistamiseks

2. linnu taksonoomiline nimetus

linnunimi
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna teatava linnu tähistamiseks

2. linnu taksonoomiline nimetus

linnunokatäis
[nimisõna, substantiiv]
(väga väikese koguse kohta)

linnunägu
[nimisõna, substantiiv]
(inimese väikese kõhna kitsa näo kohta)

linnupael
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne silmuspüünis lindude küttimiseks

2. lindude püüdmiseks

linnuparv
[nimisõna, substantiiv]
sama liiki lindude suurem kogum

linnupeletaja
[nimisõna, substantiiv]
seade vm vahend lindude eemale tõrjumiseks aiast, põllult, linnaruumist vm

linnupeleti
[nimisõna, substantiiv]
seade vm vahend lindude eemale tõrjumiseks aiast, põllult, linnaruumist vm

linnuperspektiiv
[nimisõna, substantiiv]
perspektiivvaade kõrgeimast vaadeldavast punktist (nt pildistamisel)

linnupete
[nimisõna, substantiiv]
kerge varahommikune eine

linnupiim
[nimisõna, substantiiv]
hrl valgete tähtjate õitega sibultaim, Eestis aiailutaimena

linnupoeg
[nimisõna, substantiiv]
väike kasvueas lind

linnupraad
[nimisõna, substantiiv]
linnulihast praad

linnupuu
[nimisõna, substantiiv]
mesilastele valmistatud eluruum, millesse nad ehitavad kärgedega pesa

linnupuur
[nimisõna, substantiiv]
1. (toa)lindude elupaigaks mõeldud puur

2. lindude pesakast

linnupüüdja
[nimisõna, substantiiv]
linde nt söögiks või müügiks püüdev inimene

linnupüük
[nimisõna, substantiiv]
lindude püüdmine püünistega (nt rõngastamiseks, laululindude müügiks)

linnurahu
[nimisõna, substantiiv]
1. kevadsuvine ajavahemik, mil metsas raietöid ei tehta, et mitte häirida pesitsevaid linde

2. lindude pesitsusaeg, mil metsas raietöid ei tehta

linnuralli
[nimisõna, substantiiv]
linnuvaatlejate võistlus, mille käigus üritatakse kokkulepitud ajal ja kohas võimalikult palju linnuliike registreerida

linnuriik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala, piirkonna linnud (liigid ja isendid kokku)

2. mingi ala linnud

linnurikkus
[nimisõna, substantiiv]
linnustiku rohkus ja mitmekesisus

linnurohi
[nimisõna, substantiiv]
1. tänavaäärtel, teeservadel ja õuedes umbrohuna kasvav sõlmilise varre ja väikeste õitega rohttaim, mille lehti ja vilju söövad meelsasti linnud

2. mõne kirburohu liigi kohta

linnuroni
[nimisõna, substantiiv]
mageveekalu nakatav ja kalatoidulistes lindudes nugiv paeluss

linnus
[nimisõna, substantiiv]
1. muinas- või keskaegne kaitseehitis looduslikult kindlustatud kohas (nt kõrgendikul)

2. kaitseks mõeldud ajalooline ehitis, mis ehitati kõrgemale kohale

linnusasula
[nimisõna, substantiiv]
muistne kindlustatud asula (nt Iru, Asva)

linnusekohus
[nimisõna, substantiiv]
17. sajandi Rootsi-aegne riiklik kohus Balti kubermangude asehaldurite või kuberneride linnustes või lossides

linnuselään
[nimisõna, substantiiv]
läänistamata riigimaid hõlmav halduspiirkond feodaalaegses Rootsis, Soomes ja Eestimaa kubermangus

linnusemägi
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik seljak või küngas, kus on asunud muinaslinnus või linnusasula

2. mägi, kus on asunud linnus

linnusilm
[nimisõna, substantiiv]
(inimese väikeste ümmarguste silmade kohta)

linnusilmpiste
[nimisõna, substantiiv]
üksikult tikitud ahelpiste, kus iga aas on kinnitatud ühe lühema või pikema pistega

linnusitt
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu väljaheide

2. linnusõnnik

linnustik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala, piirkonna linnud (liigid ja isendid kokku)

2. mingi ala linnud

linnusõnnik
[nimisõna, substantiiv]
(ladestunud, sõnnikuks kujunenud) lindude väljaheide, hrl väetisena

linnusöökla
[nimisõna, substantiiv]
(lindude toidukoha, sööginõu kohta)

linnutalitaja
[nimisõna, substantiiv]
lindude eest hoolitsev töötaja nt linnufarmis

linnutama
[tegusõna, verb]
linnukesega märkima, linnukest tegema

linnutapik
[nimisõna, substantiiv]
puu otsas elutsev suur karvane troopikaämblik (peamiselt Lõuna-Ameerikas)

linnuteadlane
[nimisõna, substantiiv]
linde uuriv zooloogia eriteadlane

linnuteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. linde uuriv zooloogia haru

2. linde uuriv teadus

linnuteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
linnuteadusega seotud, sellesse puutuv

linnutiivul
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, (nagu) lennates (hrl aja kiire möödumise kohta)

linnutõug
[nimisõna, substantiiv]
kodulindude kogum, mida iseloomustavad ühtne põlvnemine ning kodustamise ja pidamise kestel kujunenud ühesugused pärilikud omadused

linnuuni
[nimisõna, substantiiv]
kerge, erk magamine

linnu-uurija
[nimisõna, substantiiv]
linde uuriv zooloogia eriteadlane

linnuvaatleja
[nimisõna, substantiiv]
lindude jälgija, nende kohta tähelepanekute tegija

linnuvaatlus
[nimisõna, substantiiv]
lindude jälgimine, nende kohta tähelepanekute tegemine (nt linnuliikide registreerimine)

linnuvabrik
[nimisõna, substantiiv]
munade ja linnuliha tootmise ettevõte

linoleenhape
[nimisõna, substantiiv]
1. küllastumata rasvhape, mida leidub taimedes (nt linaseemne, argaaniaõlis)

2. rasvhape

linoleum
[nimisõna, substantiiv]
1. kuumvaltsimise teel valmistatud, mitmesuguse täiteainega (põranda)kattematerjal

2. põrandakattematerjal

linool
[nimisõna, substantiiv]
1. linoleum

2. linoollõige, linoolgravüür

linoolgravüür
[nimisõna, substantiiv]
1. peenema graafilise töötlusega linoollõige (graafiline leht)

2. graafiline leht

linoolhape
[nimisõna, substantiiv]
1. küllastumata rasvhape, mida leidub liha- ja piimatoodetes ningmis väidetakse alandavat keharasva taset

2. rasvhape

linoollõige
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtrükitehnika, mille korral kujutis lõigatakse linoleumist trükiplaati

linotüüp
[nimisõna, substantiiv]
trükiteksti ladumise masin, milles ladu saadakse trükitinast valatud ridadena

lint
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk, õhuke ja lai ribakangas (mitmesuguseks otstarbeks)

2. lai paberriba (nt mingis seadmes kasutamiseks)

3. lai ja õhuke pael

linta-lonta
[määrsõna, adverb]
annab edasi lonkivat, mitte eriti reibast liikumist

lintjas
[omadussõna, adjektiiv]
linditaoliselt pikk, peenike ja lame, lindi kujuga

lintkonveier
[nimisõna, substantiiv]
konveier, mille veovahendiks ja lastikandeelemendiks on ringlev tekstiil-, teras- vm lint

lintnuudel
[nimisõna, substantiiv]
lame lindikujuline nuudel

lintpidur
[nimisõna, substantiiv]
piduritrumlile tõmmatava pidurilindiga pidur

lintsaag
[nimisõna, substantiiv]
saepink, mille lõikeriist on kinnise kontuuriga saelint

lintsaba
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi troopilises osas elutsev lintja kehaga röövkala

lintšikohus
[nimisõna, substantiiv]
1. seadusetu, vägivaldne omakohus kellegi kallal (algselt valgete omakohus mustanahaliste suhtes USA-s)

2. omakohus

lintšima
[tegusõna, verb]
1. seadusetult, hrl vägivalda rakendades karistama

2. omakohut mõistma

3. omakohtuga tapma

linttraktor
[nimisõna, substantiiv]
roomikuil liikuv traktor

lintvundament
[nimisõna, substantiiv]
kandeseina vm kandva osa alla pideva lindina rajatud vundament

linuk
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja- ja Kesk-Eesti naiste pidulik seljale rippuva sabaga tanu

2. sabaga tanu

linukas
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja- ja Kesk-Eesti naiste pidulik seljale rippuva sabaga tanu

2. sabaga tanu

linutama
[tegusõna, verb]
(endisaegses pulmakombestikus:) pruudile pulmatseremoonia osana linukat ehk sabaga tanu kui abielunaise peakatet pähe panema

lipaas
[nimisõna, substantiiv]
rasvu lõhustav ensüüm

lipakas
[nimisõna, substantiiv]
1. liiderlik tüdruk või naine

2. (ka sõimusõnana)

lipa-lapa
[määrsõna, adverb]
(millegi liikumise kohta:) edasi-tagasi, üles-alla

lipariit
[nimisõna, substantiiv]
rohke ränisisaldusega vulkaaniline kivim

lipats
[nimisõna, substantiiv]
väike liist, lipuke, pilbas vms

lipeemia
[nimisõna, substantiiv]
verehaigus, mida iseloomustab vere liigne rasvasisaldus

lipendama
[tegusõna, verb]
(millegi õhukese, kerge ning suhteliselt väikese kohta:) tuules vm õhuvoolus lainetades edasi-tagasi liikuma

liperdama
[tegusõna, verb]
(millegi õhukese, kerge ning suhteliselt väikese kohta:) tuules vm õhuvoolus lainetades edasi-tagasi liikuma

lipid-lapid
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesugused riidelapid ja -lapikesed

2. lapid ja lapikesed

lipiid
[nimisõna, substantiiv]
1. orgaaniline ühend, mis koosneb alkoholist (hrl glütseriinist, ka kolesteroolist) ja rasvhappejäägist ning mis organismis talletab ja vabastab energiat

2. rasvhappe ester

lipik
[nimisõna, substantiiv]
(väike) silt või sedel mingi infoga

lipilapiline
[omadussõna, adjektiiv]
paljudest erisugustest tükkidest koosnev, seetõttu laiguline ja kirju

lipits
[nimisõna, substantiiv]
luust, puust või plastist õhuke plaadike või pulgake, millega mängitakse mõningaid keelpille

lipitseja
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi soosingut püüdev ebasiiras meelitaja

2. ebasiiras meelitaja

lipitsema
[tegusõna, verb]
ebasiiralt meelitades kellegi soosingut võita püüdma, et selle abil edu saavutada

lipjas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kuju, puu võra kohta:) lehvivat lippu meenutav

lipkond
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe lipu alla kuuluv väeosa (nt aadlilipkond)

2. ühe lipu alla kuuluv väeosa

lipnik
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremleitnandile eelnev madalaim (noorem)ohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

3. nooremohvitseri auaste

lipofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(aine kohta:) rasvade (lipiidide, õlide) keskkonda toimimiseks vajav, nende toimel lahustuv vms

lipoom
[nimisõna, substantiiv]
rasvkoest arenev hrl nahaalune healoomuline kasvaja

lipoproteiin
[nimisõna, substantiiv]
vees lahustuv valgu ja lipiidi ühend, mis organismis toimib ainete transportijana

liposoom
[nimisõna, substantiiv]
lipiidpõieke, kunstlikult valmistatav sfääriline osake, mida kasutatakse mudelsüsteemidena biomembraanide uurimisel biokeemias, aga ka raviainete transpordiks meditsiinis ja kosmeetikas

liposoomseerum
[nimisõna, substantiiv]
(kosmeetikas:) liposoome sisaldav seerum

liposuktsioon
[nimisõna, substantiiv]
ilukirurgia võte nahaaluse rasvaladestuse vähendamiseks

lipoödeem
[nimisõna, substantiiv]
krooniline haigus, mille tunnuseks on rasvkoe liigne kogunemine ja (valulik) turse teatud kehapiirkondades

lipp
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi, rahvuse, organisatsiooni vm ühenduse, kõrge ametiisiku vms sümboliks olev hrl varda külge kinnitatud kindla kuju, pikkuse ja laiuse suhte, värvide ning kujundi(te)ga riidetükk

2. (pika) pulga külge kinnitatud riidest ese, mille peal on muster ja värvid, mis esindavad mingit riiki või organisatsiooni

lipp
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsas ja õhuke lauake, puust liist

2. liistuke

lippaed
[nimisõna, substantiiv]
lippidest tara

lippama
[tegusõna, verb]
1. kergelt ning kiiresti jooksma

2. tõtates käima

Ühendtegusõnad: läbi lippama, läbi lippama, ringi lippamaringi lippama

lipphernes
[nimisõna, substantiiv]
1. sulgjate lehtede ja kollakate õitega rohttaim või poolpõõsas

2. liblikõieline püsik v poolpõõsas

lippkaer
[nimisõna, substantiiv]
lipp-pöörisega kaer

lipptara
[nimisõna, substantiiv]
lippidest tara

lippuma
[tegusõna, verb]
1. lehvima

2. võnkuma

lippur
[nimisõna, substantiiv]
lippu kandev inimene

lips
[nimisõna, substantiiv]
1. (meestel) ümber kaela hrl särgi krae alla kinnitatav ja eest sõlme seotav spetsiaalne kaunistav riidelint

2. pikk ja kitsas riideese, mida mehed ümber kaela särgi peal kannavad

lips
[nimisõna, substantiiv]
õngenööri ja -konksu vaheline peenem nöör, jõhv, peenike traat vms

lips
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse, tegevuse kiirust, kergust (ja heli)

2. lipsti

lipsama
[tegusõna, verb]
kergelt ja väledalt kuhugi, kusagilt läbi või välja liikuma

Ühendtegusõnad: läbi lipsama, läbi lipsama, sisse lipsama, sisse lipsama, välja lipsamavälja lipsama

lipsatama
[tegusõna, verb]
kergelt ja väledalt kuhugi, kusagilt läbi või välja liikuma

lipsi
[nimisõna, substantiiv]
1. Saksa DV-s rock'n'roll'ile vastukaaluks loodud 6/4-taktimõõdus seltskonnatants

2. seltskonnatants

lipsima
[tegusõna, verb]
kiiresti edasi-tagasi liikuma

lipsti
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse, tegevuse kiirust, kergust (ja heli)

2. lipsti

lipstükk
[nimisõna, substantiiv]
kaelaside, lips

lipsumakaron
[nimisõna, substantiiv]
liblikat või kikilipsu meenutav pastasort

lipsunõel
[nimisõna, substantiiv]
ehis- ja kinnitusnõel lipsu fikseerimiseks

lipsustama
[tegusõna, verb]
lipsu ette panema, lipsu kandma

lipsusõlm
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne sõlm lipsu sidumiseks

lipuehtes
[määrsõna, adverb]
lippudega ehitud

lipuehtesse
[määrsõna, adverb]
lippudega ehituks

lipugambiit
[nimisõna, substantiiv]
(males:) kahiavang, kus ohverdatakse parema seisu saavutamiseks lipp

lipuheiskaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellele on usaldatud lipu heiskamine (ka elukutsena)

lipukahing
[nimisõna, substantiiv]
(males:) lipu ohverdamine parema seisu saavutamiseks

lipukandja
[nimisõna, substantiiv]
lippu kandev inimene

lipukangas
[nimisõna, substantiiv]
suur lipp (hrl varda küljes)

lipuke
[nimisõna, substantiiv]
väike lipp, sedel vm märgis

lipukiri
[nimisõna, substantiiv]
1. lause või fraas, milles väljendub mingis tegevuses või toimimises silmas peetav mõte

2. lipukiri

3. vapikiri

4. olulist mõtet sisaldav lause

lipulaev
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjalaev, millel asub laevastiku ülem ja mis kannab vastavat lippu

2. (igasuguse juhtlaeva kohta)

lipulaul
[nimisõna, substantiiv]
hrl riigi- või seltsi lipule pühendatud laul

lipumaa
[nimisõna, substantiiv]
riik, kelle laevade registrisse veesõiduk kuulub ning kelle lipu all see sõidab

lipumast
[nimisõna, substantiiv]
püstloodne (paikne) post lipu heiskamiseks

lipunöör
[nimisõna, substantiiv]
lipumasti küljes olev nöör, mida tõmmates saab lippu heisata ja langetada

lipupäev
[nimisõna, substantiiv]
riiklik tähtpäev, mil heisatakse riigilipp

lipuriie
[nimisõna, substantiiv]
kangas, millest saab valmistada lipu

lipuriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille all on (kauba)laev registreeritud ja mille lipu all ta seilab

lipusaatur
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kaitseväes:) lipu kasutamise ja heakorra eest vastutav inimene

lipusinine
[omadussõna, adjektiiv]
karget põhjamaa taevast meenutav, Eesti lipu värvi sinine

lipustama
[tegusõna, verb]
(males:) etturit lipuks muutma

lipustuma
[tegusõna, verb]
(males etturi kohta:) lipuks muutuma

liputaja
[nimisõna, substantiiv]
1. mees, kes oma suguelundit avalikus kohas näitab

2. ekshibitsionist

liputama
[tegusõna, verb]
saba või mingit eset (kergelt) edasi-tagasi liigutama

liputamine
[nimisõna, substantiiv]
saba või mingi eseme (kerge) edasi-tagasi liigutamine

liputiib
[nimisõna, substantiiv]
malelaual see pool, kus on lipp mängu alguses

liputus
[nimisõna, substantiiv]
saba või mingi eseme (kerge) edasi-tagasi liigutamine

lipuvalve
[nimisõna, substantiiv]
auvalve lipu juures

lipuvarras
[nimisõna, substantiiv]
püstloodne (paikne) post lipu heiskamiseks

lipuväljak
[nimisõna, substantiiv]
linna vm asula, ka asutuse hrl tähtsaim, keskne väljak, kus asetseb (heisatud lipuga) lipuvarras

lipödeem
[nimisõna, substantiiv]
krooniline haigus, mille tunnuseks on rasvkoe liigne kogunemine ja (valulik) turse teatud kehapiirkondades

lira
[nimisõna, substantiiv]
lahja vesine jook või toit

lirakas
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) kogus midagi püdelat, vedelat

2. sülje-

lirisema
[tegusõna, verb]
lirinat kuuldavale laskma

liristama
[tegusõna, verb]
lirisema panema

lirts
[nimisõna, substantiiv]
vähese vedela aine järsu, millegi survel tekkiva liikumise heli

lirts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vähese vedela aine järsu liikumise heli

lirtsakas
[nimisõna, substantiiv]
väike kogus midagi vedelat

lirtsama
[tegusõna, verb]
(millegi vedela kohta:) hooga, häälekalt pritsima, kuhugi paiskuma

lirtsatama
[tegusõna, verb]
(millegi vedela kohta:) hooga, häälekalt pritsima, kuhugi paiskuma

lirtsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vähese vedela aine järsu liikumise heli

lirtsuma
[tegusõna, verb]
vedela aine järsul liikumisel tekkivaid katkendlikke helisid kuuldavale laskma

lirtsutama
[tegusõna, verb]
lirtsuma panema, lirtsuda laskma

liru
[omadussõna, adjektiiv]
1. õhuke ja hõre, vähe vastupidav

2. õhuke, hõre

3. vähe vastupidav

lirva
[nimisõna, substantiiv]
liiderlik naine (ka sõimusõnana)

lisa
[nimisõna, substantiiv]
1. täiendus olemasolevale, see, mis suurendab juba olemasolevat kogust, määra või hulka

2. miski, mis täiendab või suurendab millegi kogust või hulka

lisaaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. ettenähtule täiendavalt lisanduv aeg

2. (sportmängudes:) aeg, mis lisatakse normaalajale võitja selgitamiseks

lisaaine
[nimisõna, substantiiv]
lisatud aine või osis, eriti toidule selle selle säilivuse, maitse vm omaduste parandamiseks lisatud E-aine

lisaandmed
[nimisõna, substantiiv]
täiendavad andmed, täiendav teave

lisabuss
[nimisõna, substantiiv]
liinile lisaks pandav buss (nt tipptunnil)

lisaeelarve
[nimisõna, substantiiv]
eelarveaasta kestel koostatud ja vastu võetud eelarve, millega nähakse ette kehtinud riigi- vms eelarve kulude suurendamist, vähendamist või otstarbe muutmist

lisaeriala
[nimisõna, substantiiv]
põhierialale lisaks omandatav eriala

lisainfo
[nimisõna, substantiiv]
täiendav teave millegi või kellegi kohta

lisainformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
täiendav teave millegi või kellegi kohta

lisajuur
[nimisõna, substantiiv]
taime varrest või lehtedest arenev juur

lisajõgi
[nimisõna, substantiiv]
peajõkke suubuv jõgi

lisajõud
[nimisõna, substantiiv]
abijõud, abiline või abilised

lisakaristus
[nimisõna, substantiiv]
õigusrikkumise või kuriteo eest määratav täiendav karistus (peale põhikaristuse)

lisakatse
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlustel lisaks antud sooritamisvõimalus, nt aja peale sõit autospordis

lisakilo
[nimisõna, substantiiv]
lisandunud kehakaal (kilogrammides või üldiselt)

lisakohustus
[nimisõna, substantiiv]
peamisele tegevusele lisanduv töökohustus

lisakoormus
[nimisõna, substantiiv]
põhilisele lisaks võetav või tekkiv koormus, lisanduvad kohustused

lisakopikas
[nimisõna, substantiiv]
hrl vähene lisaks teenitav või saadav raha

lisakromosoom
[nimisõna, substantiiv]
liigne kromosoom kromosoomipaaris, põhjustab geneetilisi haigusi

lisakroon
[nimisõna, substantiiv]
õiekrooni sees asuv omaette kroon (nt mõnel nartsissisordil trompetikujuline)

lisaks
[kaassõna, adpositsioon, määrsõna, adverb]
1. (olemasoleva, eelneva) täiendusena, peale selle (veel)

2. täienduseks; peale selle

lisakulu
[nimisõna, substantiiv]
lisanduv rahaline väljaminek

lisakulud
[nimisõna, substantiiv]
lisanduv rahaline väljaminek

lisakulutus
[nimisõna, substantiiv]
täiendav rahaline kulu

lisaküsimus
[nimisõna, substantiiv]
põhilistele küsimustele lisaks esitatud küsimus (nt eksamil, kontrolltöös)

lisaleht
[nimisõna, substantiiv]
ajalehe, ajakirja vm trükise lisana ilmuv väljaanne

lisalugu
[nimisõna, substantiiv]
kontserdil eeskavale lisaks esitatav laul vm muusikapala

lisama
[tegusõna, verb]
1. mingit täiendavat osa juurde, lisaks panema

2. midagi millelegi juurde panema

Ühendtegusõnad: juurde lisamajuurde lisama

lisamaks
[nimisõna, substantiiv]
1. lisatasu teenuse eest

2. kehtestatud maksudele lisanduv uus maks

lisamaterjal
[nimisõna, substantiiv]
põhiõppevara omandamist toetav materjal (nt lisainfot sisaldavad tekstid, harjutusvara, dokumendid)

lisaminut
[nimisõna, substantiiv]
jalgpallimatši lõppu lisatav mänguminut (nt seisakute korvamiseks)

lisamärkus
[nimisõna, substantiiv]
täiendav selgitus või repliik

lisand
[nimisõna, substantiiv]
põhilisele lisaks olev, täiendav aine või osis

lisandama
[tegusõna, verb]
lisama, juurde panema

lisanduma
[tegusõna, verb]
1. juurde, lisaks tulema

2. juurde, lisaks tulema

3. lisanema

Ühendtegusõnad: juurde lisandumajuurde lisanduma

lisandus
[nimisõna, substantiiv]
1. lisandunud ese, detail, tekstiosa vms

2. lisandumine

lisandväärtus
[nimisõna, substantiiv]
tootmisprotsessis kasutatud kaupade, teenuste ja töö väärtus, mis suurendab lõpptoodangu väärtust

lisandväärtusmaks
[nimisõna, substantiiv]
maks, mida toodete (kaupade) liikumisel maksab iga töötleja vastavalt summale, mille võrra ta on tõstnud nende väärtust

lisanema
[tegusõna, verb]
1. juurde, lisaks tulema

2. juurde, lisaks tulema

3. lisanema

lisanimi
[nimisõna, substantiiv]
perekonnanimede-eelsel ajal eesnime ees kasutatud talu-, isa- või ametit märkiv nimi, nt Oru Joosep, Matsi Peeter, Sepa Jaan

lisanärv
[nimisõna, substantiiv]
peaajust lähtuv ja selja ning rinnaku ülaossa suunduv närv

lisaorg
[nimisõna, substantiiv]
peaorgu suubuv org

lisaots
[nimisõna, substantiiv]
lisateenistust andev töö(ots) (palgatööle lisaks)

lisapala
[nimisõna, substantiiv]
kontserdil vm etendusel kavakohastele paladele lisaks esitatav pala

lisapass
[nimisõna, substantiiv]
erandkorras väljaantav pass (nt kui isikul on tarvis sõita sellisesse riiki, millel pole oma riigis konsulaaresindust)

lisapind
[nimisõna, substantiiv]
lisanduv pind ruumi(de) näol

lisaports
[nimisõna, substantiiv]
pärast kindla koguse toidu söömist lisaks võetav hulk toitu, jooki vm

lisaportsjon
[nimisõna, substantiiv]
pärast kindla koguse toidu söömist lisaks võetav hulk toitu, jooki vm

lisapraam
[nimisõna, substantiiv]
praam, mis pannakse käiku siis, kui sõitjaid on tavapärasest rohkem

lisaproov
[nimisõna, substantiiv]
korralistele proovidele lisaks tehtav proov (etenduse, kontserdi eel)

lisaprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
olemasolevat lepingut täiendav rahvusvaheline kokkulepe

lisapuhkus
[nimisõna, substantiiv]
põhipuhkusele lisaks antav puhkus

lisapung
[nimisõna, substantiiv]
mõne taime juurtel või puude vanematel okstel ja juurekaelal tekkiv pung

lisapunkt
[nimisõna, substantiiv]
millegi eest lisaks antav punkt (võistlustel vm punktiarvestuses)

lisapuri
[nimisõna, substantiiv]
puri, mida kasutatakse jahtidel tavalistele purjedele lisaks erilistes tuuletingimustes või teatud kursil, nt spinnaker

lisapäev
[nimisõna, substantiiv]
ettenähtud ajavahemikule või tähtajale lisanduv päev

lisapäeva-aasta
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest kalendriaastast lisapäeva (29. veebruari) võrra pikem, 366 päevaga kalendriaasta (kordub iga nelja aasta tagant)

lisarada
[nimisõna, substantiiv]
täiendav sõidurada (pöörde sooritamiseks, teelt mahasõiduks vm)

lisaraha
[nimisõna, substantiiv]
täiendav raha, olemasolevale lisaks eraldatav, makstav, teenitav vms rahasumma

lisarahastama
[tegusõna, verb]
mingiks tegevuseks lisaraha eraldama

lisarong
[nimisõna, substantiiv]
ajutiselt käigus olev, lisaks sõiduplaanis ettenähtule sõitev rong

lisaseanss
[nimisõna, substantiiv]
kavas ettenähtud filmilinastustele suure publikuhuvi korral lisanduv filminäitamine

lisasööt
[nimisõna, substantiiv]
loomadele ja lindudele lisaks antav sööt

lisasöötmine
[nimisõna, substantiiv]
(loomadele, lindudele) lisasööda andmine

lisatasu
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mida makstakse põhipalgale lisaks nt täiendavate tööülesannete täitmise või nõutavast tulemuslikuma töö eest

lisatasustama
[tegusõna, verb]
mingi tegevuse, töö eest lisatasu maksma

lisateenistus
[nimisõna, substantiiv]
põhiteenistuse kõrval tehtav lisatöö ja saadav lisasissetulek

lisateenus
[nimisõna, substantiiv]
põhiteenuse osutamist soodustav teenus, mida klient saab eraldi lisaks osta

lisatoit
[nimisõna, substantiiv]
(põhitoitu) täiendav toit

lisatoitmine
[nimisõna, substantiiv]
põhitoidule lisa andmine

lisatool
[nimisõna, substantiiv]
tavalistele istekohtadele lisaks pandud tool nt teatrisaalis

lisatulu
[nimisõna, substantiiv]
täiendav tulu, lisasissetulek

lisatöö
[nimisõna, substantiiv]
(põhitöö kõrval, ettenähtud tööülesannetele lisaks tehtava töö kohta)

lisatööjõud
[nimisõna, substantiiv]
ajutised, põhitöötajaile lisaks palgatavad töötajad

lisavarustus
[nimisõna, substantiiv]
1. standardsele varustusele lisanduvad esemed, seadmed vms, mida võib osta soovi järgi

2. standardsele varustusele lisaks pakutav

lisaväärtus
[nimisõna, substantiiv]
väärtuse suurenemine, lisanduv positiivne tähendus või eelis

lise
[nimisõna, substantiiv]
(taimel, seemnel:) lisaosa, lisamoodustis (nt kaseseemne tiivakesed)

liseen
[nimisõna, substantiiv]
1. (väliseid) seinapindu pikisuunas liigendav lamedalt eenduv ehisriba

2. müüripinnast eenduv püstine ehisriba

lisna
[omadussõna, adjektiiv]
liigne

list
[nimisõna, substantiiv]
1. meiliaadresside loend, mis võimaldab sõnumit saata paljudele aadressidele korraga

2. sellel põhinev suhtluskanal

listeeria
[nimisõna, substantiiv]
nakkushaigust listerioosi tekitav väga vastupidav bakter, mis levib peamiselt loomsete toiduainete kaudu

listeeriabakter
[nimisõna, substantiiv]
nakkushaigust listerioosi tekitav väga vastupidav bakter, mis levib peamiselt loomsete toiduainete kaudu

listerioos
[nimisõna, substantiiv]
bakteriaalne nakkushaigus, mis levib peamiselt loomsete toiduainete kaudu ja ohustab eeskätt immuunpuudulikkusega inimesi ning rasedaid

listima
[tegusõna, verb]
järjekorda panema, midagi üles kirjutama või reastama

lita
[nimisõna, substantiiv]
emane koer

litaania
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimuliku sõnu (lauldes) kooris kordava koguduse ühispalve katoliku kirikus

2. koguduspalve katoliku kirikus

litakas
[nimisõna, substantiiv]
1. löök, hoop

2. pauk

litapoeg
[nimisõna, substantiiv]
(sõimusõna ebameeldiva, vastikuks peetava inimese kohta)

litaur
[nimisõna, substantiiv]
häälestatav poolkerakujuline löökpill, mis on pealt kaetud pinguldatud nahaga

litera
[nimisõna, substantiiv]
kirjatäht (ka väärtpaberi, dokumendi, tekstijaotise vms märgina)

literaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. täht-tähelt toimuv

2. otsene, väga täpne

literaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirjanduslik, literatuurne

2. kirjanduslik

literaat
[nimisõna, substantiiv]
1. loova kirjatööga tegelev inimene (hrl ajakirjanik, kirjanik või luuletaja)

2. oskuslik kirjutaja

3. ajakirjaniku kohta

4. kirjaniku kohta

literatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutatud sõnaline looming, hrl ilukirjandus, aga ka muud teosed

2. kirjutatud trükised ja kirjutised kogumina

3. kirjutatud teosed, näiteks romaanid, näidendid ja luuletused

4. ka õppeainena

literatuuritsemine
[nimisõna, substantiiv]
keeruline, ülemäära kirjanduslik väljendumine

literatuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ilu)kirjandusega seostuv, sellega tegelev, kirjanduslik

2. (ilu)kirjanduses esinev, sellele omaseid võtteid kasutav

literdama
[tegusõna, verb]
(ratturite slängis:) ründavalt, agressiivselt grupist välja sööstma ja eest ära sõitma või seda üritama

literdama
[tegusõna, verb]
liiderdama

litereerima
[tegusõna, verb]
1. helisalvestiselt suulist kõnet maha kirjutama

2. teksti helilindilt kirja panema

litereering
[nimisõna, substantiiv]
helilindilt maha kirjutatud tekst, kirja pandud suuline kõne

lito
[nimisõna, substantiiv]
litokivilt trükitud graafiline leht

litofüüt
[nimisõna, substantiiv]
kaljusel pinnasel, kivimipragudes või rusukalletel kasvav taim

litogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. settekivimite teke

2. seda põhjustavate looduslike protsesside kogum

litograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. kivitrüki tegija

2. litograafiat rakendav graafik

3. kivitrükitööline

litograafia
[nimisõna, substantiiv]
(graafikas:) lametrükitehnika, kus teos trükitakse litokivilt, millele on rasvakriidiga, erilise pliiatsi või tušiga kantud kujutis

litograafiakivi
[nimisõna, substantiiv]
peenekristallisest lubjakivist plaat, millele kantud kujutisest tehakse litopressi abil tõmmised (litod)

litografeerima
[tegusõna, verb]
kujutist litokivile kandma ja litokivilt trükkima

litokivi
[nimisõna, substantiiv]
peenekristallisest lubjakivist plaat, millele kantud kujutisest tehakse litopressi abil tõmmised (litod)

litoloog
[nimisõna, substantiiv]
settekivimeid ja setteid uuriv eriteadlane

litoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. settekivimeid ja setteid uuriv teadusharu

2. settekivimiteadus

litootes
[nimisõna, substantiiv]
stiilivõte, mis eituse vormis väljendab ja varjundab jaatavat sisu (nt ei vaidle vastu 'olen nõus', pole võimatu 'on võimalik')

litopoon
[nimisõna, substantiiv]
maalrivärvi valge pigment

litopress
[nimisõna, substantiiv]
trükipress tõmmise (lito) saamiseks litokivilt

litoraal
[nimisõna, substantiiv]
merede ja järvede rannikulähedane põhjataimestikuga sügavusvöönd

litosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. Maa välimine tahke kest, mille moodustab maakoor koos selle all oleva vahevöö ülemise osaga

2. Maa tahke väliskest

litraaž
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootori kõigi silindrite töömahtude summa

lits
[nimisõna, substantiiv]
1. prostituut, lõbunaine

2. paheliste elukommetega, liiderlik naine

litsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. liiderlik, lodevate kommetega

2. kergemeelsust väljendav

litsents
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik luba millegi tegemiseks, omamiseks või kasutamiseks (nt sisse- või väljaveoluba või luba kasutada kellegi autoriõiguse alusel kaitstavat teost)

2. tegevus- v kasutamisluba

litsentseerima
[tegusõna, verb]
1. litsentsi (nt tegevusluba, kasutusõigust) andma või müüma

2. litsentsi andma

litsentsiaar
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud ametliku loa (nt intellektuaalse omandi kasutusõiguse litsentsi) andja

2. litsentsi andja

litsentsiaat
[nimisõna, substantiiv]
teatud ametliku loa (nt intellektuaalse omandi kasutusõiguse litsentsi) saaja

litsentsiandja
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud ametliku loa (nt intellektuaalse omandi kasutusõiguse litsentsi) andja

2. litsentsi andja

litsentsikaubandus
[nimisõna, substantiiv]
intellektuaalse omandi kasutusõiguste vm litsentside ost-müük

litsentsileping
[nimisõna, substantiiv]
litsentsiandja ja litsentsisaaja vaheline leping, mis määrab teose, leiutise vms kasutamisõiguse

litsentsima
[tegusõna, verb]
1. litsentsi (nt tegevusluba, kasutusõigust) andma või müüma

2. litsentsi andma

litsentsisaaja
teatud ametliku loa (nt intellektuaalse omandi kasutusõiguse litsentsi) saaja

litsentsitasu
[nimisõna, substantiiv]
intellektuaalse omandi kasutamise eest makstav tasu

litsides
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
ühe õhtu seksuaalpartnerit otsimas, kergete elukommetega naiste või lõbunaiste juures

litsidesse
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
ühe õhtu seksuaalpartnerit otsima, kergete elukommetega naiste või lõbunaiste juurde

litsimaja
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus saab seksi osta

litsinahk
[nimisõna, substantiiv]
(liiderliku inimese kohta, ka sõimusõnana)

litsuma
[tegusõna, verb]
tugevalt suruma, pressides vajutama

Ühendtegusõnad: ligi litsumaligi litsuma

litši
[nimisõna, substantiiv]
litšipuu želeetaolise magushapu viljalihaga vili

litšipuu
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Hiinast pärinev igihaljas lehtpuu, mille söödavat kerajat või munajat vilja tuntakse litši nime all

litt
[nimisõna, substantiiv]
1. Leedu suurem rahaühik enne euro kasutuselevõttu

2. Leedu rahaühik

litter
[nimisõna, substantiiv]
õhuke (kettakujuline) metall-leheke hrl rõivaste kaunistamiseks

litterhein
[nimisõna, substantiiv]
litreid meenutavate seemnetega rohttaim, Eestis umbrohuna

littima
[tegusõna, verb]
1. tuules libisema (nt laineharjal surfates, jalgrattaga sõites)

2. (tuule kohta:) tugeva jõuga puhuma

liturgia
[nimisõna, substantiiv]
jumalateenistuse rituaal ja kord kristlikes kirikuis

liturgika
[nimisõna, substantiiv]
õpetus jumalateenistuse rituaalidest ja korrast

liturgiline
[omadussõna, adjektiiv]
jumalateenistusega (selle rituaali ja korraga) seotud, liturgiasse kuuluv

litutama
[tegusõna, verb]
1. liiderlikult, kergemeelselt käituma

2. seksuaalmoraali mõttes paheliselt, liiderlikult käituma

Ühendtegusõnad: ringi litutamaringi litutama

liud
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmargune või ovaalne madal lauanõu toitude lauale asetamiseks

2. lauanõu

3. ümmargune madal nõu, millega saab toitu lauale asetada

liudik
[nimisõna, substantiiv]
lihaka liuakujulise viljakehaga seen

liudjas
[omadussõna, adjektiiv]
liuda meenutav

liudseened
[nimisõna, substantiiv]
klass kausi- või liuakujulise viljakehaga kottseeni

liue
[nimisõna, substantiiv]
(suhteliselt väikese hõõrdetakistusega) libisemine

liug
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või seade millegi allalaskmiseks või liigutamiseks

liugelaager
[nimisõna, substantiiv]
võlli vms toetav masinaosa, kus laagrile toetuv võlli vm detaili tugiosa libiseb laagrikeres asetsevas puksis või liual

liugjas
[omadussõna, adjektiiv]
kallakas

liugklapp
[nimisõna, substantiiv]
libistades avatav liikuv osa (nt telefonil või tahvelarvutil)

liuglema
[tegusõna, verb]
sujuvalt, nagu libisedes liikuma

liuglend
[nimisõna, substantiiv]
(teatud loomade, nt lendorava, lendkonna kohta:) läbi õhu liuglemine kehakatte kurdude või jäsemete laiendite abil

liugpaat
[nimisõna, substantiiv]
1. veepinda mööda libisev lamedapõhjaline kiirmootorpaat

2. mootorpaat

liugpomm
[nimisõna, substantiiv]
pomm, mis vabastamise järel liugleb sihtmärgini

liugtee
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mille abil keegi või miski alla liugleb

liuguks
[nimisõna, substantiiv]
ilma hingedeta uks, mis liigub paralleelselt seina tasapinnaga üles või kõrvale

liuguma
[tegusõna, verb]
1. libisema

2. liuglema, liugu laskma

3. libisema, liuglema

liugumine
[nimisõna, substantiiv]
(suhteliselt väikese hõõrdetakistusega) libisemine

liugur
[nimisõna, substantiiv]
hrl paikse juhiku suhtes edasi-tagasi liikuv mehhanismiosa

liulaskmine
[nimisõna, substantiiv]
kelguga vm kombel (jäätunud) nõlvast alla sõitmine või libistamine

liulaud
[nimisõna, substantiiv]
hrl plastist alus liulaskmiseks

liumägi
[nimisõna, substantiiv]
1. rajatis lastele liulaskmiseks (nt mänguväljakul, veepargis)

2. spetsiaalne ehitis, kuhu lapsed saavad ronida ja alla lasta

liurada
[nimisõna, substantiiv]
liulaskmiseks ettenähtud rada (nt kelgutamisel, ujulas)

liuraud
[nimisõna, substantiiv]
1. alt teravate kantidega jalas, mis jalatsi külge kinnitatuna võimaldab jääl liuelda

2. see koos uisusaapaga

3. spetsiaalne saabas, mille all on terav metallist osa ja millega saab jää peal edasi liikuda

liusk
[omadussõna, adjektiiv]
viltune, kergelt kaldu olev

liuska
[määrsõna, adverb]
libamisi

liuskur
[nimisõna, substantiiv]
veepinnal elav pikakoivaline putukas

liustik
[nimisõna, substantiiv]
väga aeglaselt liikuv jäämass kõrgmäestikes või polaaraladel

liustikufaatsies
[nimisõna, substantiiv]
liustiku tekkimise geoloogilised tingimused kogumina

liustikujõesetted
[nimisõna, substantiiv]
kihilised liiva ja kruusa kuhjatised, mis settisid jääaegsete liustike voolavatest sulavetest, fluvioglatsiaalsed setted

liustikujõgi
[nimisõna, substantiiv]
liustiku all, sees, peal või liustiku serva ees voolav jõgi

liustikujää
[pärisnimi, prooprium]
liustikku moodustav jää

liustikukeel
[nimisõna, substantiiv]
liustiku kõige madalamale laskunud keelekujuline osa

liustikuseen
[nimisõna, substantiiv]
liustiku pinnast välja ulatuv jääsammas koos selle otsas oleva kiviga

liustikusete
[nimisõna, substantiiv]
liustiku kuhjatud sete, mis koosneb ümardumata osistest (nt moreen)

liustikuteadus
[nimisõna, substantiiv]
jääliustikke käsitlev teadusharu

liustikuvesi
[nimisõna, substantiiv]
liustiku sulamisvesi

liutee
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mille abil keegi või miski alla liugleb

liutoru
[nimisõna, substantiiv]
kinnises torus kulgev liurada veepargis või veekogus

liuväli
[nimisõna, substantiiv]
1. uisutamiseks ettevalmistatud sileda jääga ala

2. spetsiaalne jääga kaetud ala, kus saab uisutada

live
[nimisõna, substantiiv]
(muusika) elav esitus

liveedo
[nimisõna, substantiiv]
1. naha aluskoe tume värvus, mille tingib lokaalselt aeglustunud verevool

2. lokaalselt aeglustunud verevoolust tingitud naha aluskoe tume värvus

livermoorium
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline keemiline element järjenumbriga 116

livr
[nimisõna, substantiiv]
20 sou'st koosnenud arvestusmünt Prantsusmaal (kuni 1795. aastani)

livree
[nimisõna, substantiiv]
1. uksehoidja, teenri vm teenindaja vormiülikond

2. uksehoidja v teenri vormiülikond

ljaano
[nimisõna, substantiiv]
1. lage või väheste puudega kuiv troopiline rohtla Lõuna-Ameerikas

2. rohtla Lõuna-Ameerikas

ljuisiit
[nimisõna, substantiiv]
1. vänge lõhnaga sööbemürk, nahal haavandeid tekitav värvuseta vedelik

2. ründemürk

ljöö
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne prantsuse pikkusühik (3268–5839 m)

2. vana Prantsuse pikkusühik

lk
1. käsikirja, raamatu vm lehe üks külg (ka sellel olev tekst)

2. näiteks raamatu, päeviku või ajakirja lehe üks külg

lm
1. valgusvoo mõõtühik

2. valgusvoo ühik

loalt
[määrsõna, adverb]
1. oma tahtmist mööda, volilt

2. küllalt, piisavalt

loastamine
[nimisõna, substantiiv]
loa andmine

loba
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

lobajutt
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

lobalõug
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

lobama
[tegusõna, verb]
hrl tühjast-tähjast ohtrasõnaliselt rääkima

lobamokk
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

lobasuu
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

lobby
[nimisõna, substantiiv]
seadusandjate vm otsustajate mõjutamine, lootes oma huvirühmale soodsaid otsuseid

lobe
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl rääkimise vm sõnadega seotu kohta:) kerge ja ladus, vabalt ja sujuvalt kulgev

2. sobimatult lõtv

lobeelia
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesugust värvi õitega (troopiline) rohttaim või põõsas, Eestis aiataim

2. rohttaim

lobeerima
[tegusõna, verb]
1. lobitööd tegema, seadusandjaid vm otsustajaid mõjutama (oma huvirühmale soodsate otsuste lootuses)

2. lobitööd tegema

lobeliin
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnest lobeeliast saadav alkaloid, mis ergutab hingamist ja aitab ravida köha- ning külmetushaigusi

2. hingamiserguti

lobi
[nimisõna, substantiiv]
seadusandjate vm otsustajate mõjutamine, lootes oma huvirühmale soodsaid otsuseid

lobi
[nimisõna, substantiiv]
söök (hrl vedel toit või supp)

lobija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle tööülesanne on mõjutada poliitikuid, seadusandjaid vm otsustajaid

lobima
[tegusõna, verb]
1. lobitööd tegema, seadusandjaid vm otsustajaid mõjutama (oma huvirühmale soodsate otsuste lootuses)

2. lobitööd tegema

lobin
[nimisõna, substantiiv]
pidev (jutu)loba

lobinal
[määrsõna, adverb]
hõlpsasti, ladusalt

lobiseja
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

lobisema
[tegusõna, verb]
hrl tühjast-tähjast ohtrasõnaliselt rääkima

Ühendtegusõnad: edasi lobisema, edasi lobisema, välja lobisemavälja lobisema

lobisemishimu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine lobiseda, ohtrasõnaliselt rääkida

lobisemishimuline
[omadussõna, adjektiiv]
palju (tühjast-tähjast) rääkida armastav, lobisema kalduv

lobism
[nimisõna, substantiiv]
surverühmade tegevus parlamendiliikmete mõjutamiseks

lobist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle tööülesanne on mõjutada poliitikuid, seadusandjaid vm otsustajaid

lobistama
[tegusõna, verb]
1. käega, jalgadega vm viisil vett vm vedelikku tugevasti liikuma pannes patsutavat, pladistavat heli tekitama

2. sel viisil midagi tegema (nt pesema)

lobistama
[tegusõna, verb]
1. lobitööd tegema, seadusandjaid vm otsustajaid mõjutama (oma huvirühmale soodsate otsuste lootuses)

2. lobitööd tegema

lobitöö
[nimisõna, substantiiv]
seadusandjate vm otsustajate mõjutamine, lootes oma huvirühmale soodsaid otsuseid

lobitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle tööülesanne on mõjutada poliitikuid, seadusandjaid vm otsustajaid

lobjak
[nimisõna, substantiiv]
1. lume- ja vihmasegused sademed

2. märg lumi

lobjakane
[omadussõna, adjektiiv]
1. niiske, vesise lumega, lumelörtsiga (kaetud)

2. vesise lumega

lobjakas
[nimisõna, substantiiv]
1. lume- ja vihmasegused sademed

2. märg lumi

lobotoomia
[nimisõna, substantiiv]
psühhiaatrilises ravis 20. sajandi esimesel poolel kasutusel olnud ajusagaralõikus, mille puhul katkestati vaheaju ja otsmikusagara vahelised ühendused

lobri
[nimisõna, substantiiv]
1. mineraalainete poolvedel mass (nt keraamikas, tsemendi tootmiseks)

2. mineraalaine vesisuspensioon

lobudik
[nimisõna, substantiiv]
1. lagunev, lohakil, vilets ehitis

2. lagunev, vilets maja

3. vana vilets maja

lodev
[omadussõna, adjektiiv]
(kehalises seoses:) lihaste ja kudede pinguseta, lõdvalt liikuv või rippuv, lotendav

lodevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lõdvas, lodevas olekus, lotendamas

2. lotakil

lodevile
[määrsõna, adverb]
lõtva, lodevasse olekusse, lotendama

lodevus
[nimisõna, substantiiv]
1. laiskus, tahte(jõue)tus, loidus

2. liigne vabadus käitumises, olekus, elukommetes vms

lodi
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kinnise tekiga (või tekita) puidust praam kaupade veoks siseveekogudel (pukseeritav või iseliikuv)

lodin
[nimisõna, substantiiv]
(pool)vedela aine liikumise heli

lodisema
[tegusõna, verb]
(millegi (pool)vedela kohta:) kuuldavalt või lõdvalt liikuma

lodistama
[tegusõna, verb]
1. vett või midagi vees kuuldavalt edasi-tagasi liigutama (ka vett maha ajades)

2. nii midagi tegema

3. lobistama

lodjapuu
[nimisõna, substantiiv]
hrl punaste või mustade söödavate marjataoliste viljadega lehtpõõsas või madal lehtpuu

lodjavedaja
[nimisõna, substantiiv]
lotja või laeva kaldalt köiega vedav tööline endisaegsel Venemaal

lodža
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone välisseina pinnast osaliselt või tervenisti seespool olev lahtine rõdu

2. välisseinast sissepoole jääv rõdu

lodu
[nimisõna, substantiiv]
1. toitainerikka pinnavee läbivooluga madal vesine maa

2. madal vesine maa

lodu
[nimisõna, substantiiv]
mütsilotu

lodukoht
[nimisõna, substantiiv]
toitainerikka pinnavee läbivoolust vesine koht

lodumaa
[nimisõna, substantiiv]
1. toitainerikka pinnavee läbivooluga madal vesine maa

2. madal vesine maa

lodumets
[nimisõna, substantiiv]
õhukese turbalasundiga märg mets, soostunud mets, kus kasvab peamiselt sanglepp

lodumüts
[nimisõna, substantiiv]
pehme, vormitu peakate

lodupealne
[omadussõna, adjektiiv]
madalal vesisel maal kasvav või olev

lodus
[määrsõna, adverb]
lontis, ripakil asendis

lodustuma
[tegusõna, verb]
aeglaselt soostuma, pehmeks vesiseks maaks ehk loduks muutuma

loduturvas
[nimisõna, substantiiv]
huumuserikas must mudajas turvas, mis tekib taimejäänuste kiirel lagunemisel lodus

loe
[nimisõna, substantiiv]
põhja ja lääne vaheline ilmakaar

loelõng
[nimisõna, substantiiv]
pasmalõng

loend
[nimisõna, substantiiv]
1. järjestikku (üksteise all) esitatud nimetused, nimed vms

2. millegi loetelu

3. nimestik, loetelu

loendaja
[nimisõna, substantiiv]
kodudes käiv rahvaloenduse küsitlust läbiviiv inimene

loendama
[tegusõna, verb]
ülelugemisega kellegi või millegi arvu kindlaks tegema

Ühendtegusõnad: kokku loendamakokku loendama

loendamatu
[omadussõna, adjektiiv]
väga rohke, nii palju, et ei jõua kokku lugeda

loenduma
[tegusõna, verb]
loendatav (või loendatud) olema

loendur
[nimisõna, substantiiv]
loendav, registreeriv seade

loendus
[nimisõna, substantiiv]
kavakindel andmete kogumine kellegi või millegi arvu ja muu kohta mingil kindlal ajahetkel (vaatluse teel vm kombel)

loendusandmed
[nimisõna, substantiiv]
loenduse teel saadud andmed

loeng
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kindla kestusega õpetav või teavet andev suuline ettekanne

2. vastav õppetöö vorm kõrgkoolis

3. suuline ettekanne, mille eesmärk on kuulajaid harida

loengkontsert
[nimisõna, substantiiv]
loengu ja kontserdi ühendus, kus loengut illustreerivad (muusikalised) ettekanded

loengukursus
[nimisõna, substantiiv]
loengutena esitatav õppematerjali kogum mingis aines

loenguline
[omadussõna, adjektiiv]
loengutena, loengu(te) vormis esitatav või toimuv

loengupidaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes peab (kõrgkoolis) loengut või loenguid

loenguruum
[nimisõna, substantiiv]
ruum loengute pidamiseks

loengusaal
[nimisõna, substantiiv]
avar ruum loengute pidamiseks

loengusari
[nimisõna, substantiiv]
sari teemalt kokkukuuluvaid loenguid

loengutsükkel
[nimisõna, substantiiv]
sari teemalt kokkukuuluvaid loenguid

loetama
[tegusõna, verb]
lugeda laskma (endisajal lugemisoskuse kontrollimiseks)

loetamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on võimatu (välja) lugeda, nt kustunud trüki või halva käekirja tõttu

2. mitteloetav

loetav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on võimalik lugeda

2. selge, arusaadav, mõistetav

loetavalt
[määrsõna, adverb]
nii, et on võimalik lugeda ja aru saada

loetavus
[nimisõna, substantiiv]
selge ja arusaadav väljendus

loetelema
[tegusõna, verb]
samalaadseid asju, nähtusi vm üksteise järel nimetama

loetelu
[nimisõna, substantiiv]
1. loetlemine, samalaadsete asjade üksteise järel nimetamine

2. üksteise järel nimetatud asjad vms (ka kirjaliku kogumina)

3. üksteise järel kirja pandud asjad, näiteks mingid ülesanded või kaubad

4. nimekiri

loetlema
[tegusõna, verb]
samalaadseid asju, nähtusi vm üksteise järel nimetama

Ühendtegusõnad: üles loetlemaüles loetlema

loetlemine
[nimisõna, substantiiv]
samalaadsete asjade, nähtuste vm üksteise järel nimetamine

loetlus
[nimisõna, substantiiv]
samalaadsete asjade, nähtuste vm üksteise järel nimetamine

loetu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on loetud

loetud
[omadussõna, adjektiiv]
mõni (vähene), mõned, üksikud

loevesi
[nimisõna, substantiiv]
rannikul tugeva tuule toimel tõusnud veetase ja mere või siseveekogude kaldale ajutiselt tõusnud vesi

loft
[nimisõna, substantiiv]
avar, avatud planeeringuga elamispind, mis sageli asub ruumika maja, nt endise tehasehoone ülemisel, katusealusel korrusel

log
arv, millega tuleb astendada kindlat arvu, et saada etteantud arvu

logamus
[nimisõna, substantiiv]
logard

logar
[nimisõna, substantiiv]
auto rattakoopa kaitse

logard
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

logaritm
[nimisõna, substantiiv]
arv, millega tuleb astendada kindlat arvu, et saada etteantud arvu

logaritmiline
[omadussõna, adjektiiv]
logaritmide abil arvutatav, logaritmidel põhinev

logaritmima
[tegusõna, verb]
1. (matemaatiline tehe:) etteantud arvu või algebralise avaldise logaritmi leidma

2. logaritmi leidma

logaritmvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline võrrand, kus tundmatu esineb logaritmitavas või logaritmi aluses

logask
[nimisõna, substantiiv]
logard

loge
[omadussõna, adjektiiv]
1. (olemuselt, käitumiselt) laisk ja lohakas, tahtejõuetu, moraalselt kerglane

2. (sellise elulaadi kohta)

logeleja
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

logelema
[tegusõna, verb]
(tööst, kohustustest kõrvale hoides) jõude olema, mitte midagi tegema

logi
[nimisõna, substantiiv]
kronoloogiliselt jäädvustatud sündmuste andmestik, tegevuse päevik

logiandmed
[nimisõna, substantiiv]
(serveris) salvestatud teave arvutis vm seadmes tehtud toimingute kohta

logifail
[nimisõna, substantiiv]
logiandmeid sisaldav fail

logilaud
[nimisõna, substantiiv]
käsilogi puitosa, mis pardalt vette heidetuna veab laeva liikumisel logiliini üle parda

logiliin
[nimisõna, substantiiv]
1. (mehaanilisel logil:) nöör, mis ühendab laeva pardal olevat loendurit vette lastud tiivikuga

2. (käsilogil:) nöör, mida vees olev logilaud üle parda veab

logima
[tegusõna, verb]
1. (kasutajanime ja salasõna abil) arvutisüsteemi sisenema või võrguseanssi alustama

2. kasutajanime ja salasõna abil elektroonilisse süsteemi sisenema

Ühendtegusõnad: sisse logima, sisse logima, välja logimavälja logima

login
[nimisõna, substantiiv]
1. liiga lõdvana loksuda andmine

2. kõvade, metalsete osade loksuval, logiseval liikumisel tekkiv helide jada

loginöör
[nimisõna, substantiiv]
1. (mehaanilisel logil:) nöör, mis ühendab laeva pardal olevat loendurit vette lastud tiivikuga

2. (käsilogil:) nöör, mida vees olev logilaud üle parda veab

logiraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. raamat, kuhu kantakse andmed laeva kursi, kiiruse, tuule ja muu sellise kohta, samuti olulisemad sündmused laeval

2. laevapäevik

logisema
[tegusõna, verb]
1. lõdva kinnituse tõttu loksuda andma, liiga avarana oma kohal kuuldavalt edasi-tagasi liikuma

2. kolisedes ja raputades aeglaselt sõitma

3. edasi-tagasi liikuma

4. loginal liikuma

Ühendtegusõnad: lahti logisemalahti logisema

logistama
[tegusõna, verb]
1. midagi kõva, metalset oma kohal kuuldavalt edasi-tagasi liigutama

2. seda nii liigutades mingisse asendisse ajama

logistik
[nimisõna, substantiiv]
ettevõttes kaupade, teenuste ja info liikumist korraldav töötaja

logistika
[nimisõna, substantiiv]
(ettevõtetega seoses:) kaupade, teenuste ja info liikumine, selle juhtimine ja korraldamine (hõlmab nt hankimist, vedu, ladustamist, jaotamist, tarbimist)

logistikakeskus
[nimisõna, substantiiv]
keskus, kus tegeldakse laoruumide rentimisega ja pakutakse kõiki logistilisi teenuseid

logistikapark
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kuhu on koondunud logistikakeskused koos vajalike tugiteenustega

logistiline
[omadussõna, adjektiiv]
kaupade, teenuste ja info liikumist puudutav, kauba hankimise, veo, hoidmise, jaotamise ja tarbimisega seotud

logitsism
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika aluseid loogikale taandav uurimissuund 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses

logo
[nimisõna, substantiiv]
1. pilkupüüdev sümbol, märk või tunnuslause, mis esindab ettevõtet, organisatsiooni või üritust ning mida kasutatakse enda ettevõtte, organisatsiooni või oma toodete reklaamimisel

2. firmamärk, esindusmärk

logograaf
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka ajalookirjutaja

logogriif
[nimisõna, substantiiv]
liik mõistatusi

logopeed
[nimisõna, substantiiv]
1. kõne- või keelepuudega inimeste kõne- ja suhtlusvõime kujundaja ning arendaja

2. kõneravija

logopeedia
[nimisõna, substantiiv]
eripedagoogika haru, mis käsitleb kõne- ja keelehäirete ennetust ja korrigeerimist

logopeediline
[omadussõna, adjektiiv]
kõneraviga seotud, seda puudutav

logorröa
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik lobisemistarve, pidurdamatu (sisutu) lobisemine

logos
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmes tähenduses käibinud vana- ja keskaja filosoofia termin, märgib nt sõna, algprintsiipi, mõistust

2. ristiusus ilmutuslik Jumala sõna

3. sõna, mõte, arenemise põhjus

logoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
psühhoteraapia suund, mille aluspõhimõtte kohaselt ei ajenda inimest tegutsema mitte naudingu- või võimuiha, vaid iha ennast ja oma elu mõtestada

logotsentrism
[nimisõna, substantiiv]
postmodernistide poolt kritiseeritav vaateviis, mis tugineb ratsionaalsusel ja tähenduste stabiilsusel

logu
[omadussõna, adjektiiv]
vilets, kulunud ja pooleldi lagunenud, kasutamiseks vähe kõlblik

logudik
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(viletsa, poollagunenud hoone, sõiduriista vm kohta)

logusk
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(viletsa, poollagunenud hoone, sõiduriista vm kohta)

loha
[määrsõna, adverb]
1. lohisedes, lohisemas

2. (pidurdamisel) blokki ja lohisevasse olekusse

loha
[nimisõna, substantiiv]
lohisemisest jäänud jälg

lohakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingeid nõudeid, ülesandeid hooletult järgiv või täitev

2. hooletult tehtud, tulemuselt korratu vm puudustega

lohakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. hooletuses, hoolitsemata (ja järelevalveta)

2. lohakalt laiali või segamini, korratuses (või lagunemas)

3. korratuses, laokil

lohakile
[määrsõna, adverb]
1. hooletusse, hoolitsemata (ja järelevalveta) olekusse

2. lohakalt laiali või segamini, korratusse (või lagunenuks)

3. korratusse, laokile

lohakusviga
[nimisõna, substantiiv]
tähelepanematusest, kiirustamisest vms (mitte teadmatusest või oskamatusest) tingitud viga

lohe
[nimisõna, substantiiv]
mütoloogiline tiibadega olend, kes meenutab sisalikku või madu

lohelauasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. suure tuulelohe abil lohelauaga lainetel sõitmine (ka spordialana)

2. suure tuulelohe abil vee-, lume- vm lauaga sõitmine (ka spordialana)

lohelaud
[nimisõna, substantiiv]
1. lauakujuline vahend lainetel sõitmiseks suure tuulelohe abil

2. laine-, lume- vms laud, millel sõidetakse suure tuulelohe abil

lohelaudur
[nimisõna, substantiiv]
1. lohelauaga sõitja

2. lohesurfiga tegelev sportlane

lohelendur
[nimisõna, substantiiv]
deltaplaaniga, lohelennukiga lendaja

lohelennuk
[nimisõna, substantiiv]
lihtne õhusõiduk, mis koosneb toruraamist, kolmnurksest tiivast ja lendaja rakmeist

lohemadu
[nimisõna, substantiiv]
mütoloogiline tiibadega olend, kes meenutab sisalikku või madu

lohesurf
[nimisõna, substantiiv]
1. suure tuulelohe abil lohelauaga lainetel sõitmine (ka spordialana)

2. suure tuulelohe abil vee-, lume- vm lauaga sõitmine (ka spordialana)

lohesurfar
[nimisõna, substantiiv]
1. lohelauaga sõitja

2. lohesurfiga tegelev sportlane

lohesõit
[nimisõna, substantiiv]
lohe lennutamine ja selle külge nööridega kinnitatud lohelauaga tuule jõul sõitmine (nt merel, liivarannal, jääl)

lohetama
[tegusõna, verb]
1. suure tuulelohe abil lohe- või lumelauaga sõitma

2. lohelauaga sõitma (nt merel, jääl)

lohh
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(sõimusõna lolli, nõmeda inimese kohta)

lohhia
[nimisõna, substantiiv]
emaka sünnitusjärgsed eritised, emakavoolus sünnitusjärgsetel nädalatel

lohhiad
[nimisõna, substantiiv]
emaka sünnitusjärgsed eritised, emakavoolus sünnitusjärgsetel nädalatel

lohin
[nimisõna, substantiiv]
millegi (järel)vedamisel, lükkamisel vm vastu aluspinda hõõrdudes liikumisel tekkiv heli

lohinal
[määrsõna, adverb]
lohinat tekitades, lohinaga

lohisema
[tegusõna, verb]
(kuuldavalt) vastu maad vm aluspinda hõõrdudes liikuma

Ühendtegusõnad: järele lohisema, järele lohisema, kaasa lohisemakaasa lohisema

lohistama
[tegusõna, verb]
1. vastu maad vm aluspinda vedama

2. sellist heli tekitades midagi tegema

Ühendtegusõnad: kaasa lohistama, kaasa lohistama, ära lohistamaära lohistama

lohisti
[nimisõna, substantiiv]
1. rataste ja jalasteta vahend või riist millegi või kellegi transportimiseks maismaal

2. järellohistatav veovahend

lohistusaisad
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maad mööda lohistatav veovahend, mis koosnes kahest pikast aisast ja neid tagaosas ühendavatest ristpuudest

lohistustee
[nimisõna, substantiiv]
tee veesõiduki lohistamiseks maad mööda ühelt jõelt teisele, üle maakitsuse või kosest, kärestikust mööda

lohk
[nimisõna, substantiiv]
väike süvend maapinnas, väike enam-vähem ümara kujuga nõgu

lohk
[nimisõna, substantiiv]
pool või veerandik hrl ümarast köögiviljast

lohklik
[omadussõna, adjektiiv]
lohkudega, lohke täis

lohkornament
[nimisõna, substantiiv]
lohukestest ilustised savinõul vm arheoloogilisel esemel

lohku
[määrsõna, adverb]
1. keskelt madalamaks vajununuks või kulununuks

2. (kehaosade kohta:) sissepoole kaarduvaks, sisse vajunuks

3. kergelt auku

lohkus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. keskelt madalamaks vajunud või kulunud

2. (kehaosade kohta:) sissepoole kaarduv, sisse vajunud

3. kergelt aukus

lohmakas
[omadussõna, adjektiiv]
(vormitult) suur ja lai (nt riiete, jalanõude kohta)

lohmima
[tegusõna, verb]
peksma, raskete hoopidega lööma

loht
[nimisõna, substantiiv]
1. mure, kurbuse või hingevalu leevendus

2. see, mis muret vm leevendab

lohukapsas
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte tükkidena (kapsalohkudena) hapendatud kapsas

2. hapendatud kapsalohud

lohuke
[nimisõna, substantiiv]
armas või väike lohk (nt põses, kivis)

lohukene
[nimisõna, substantiiv]
armas või väike lohk (nt põses, kivis)

lohukivi
[nimisõna, substantiiv]
kivi, millesse muistsel ajal on tehtud süvend või süvendid

lohus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. keskelt madalamaks vajunud või kulunud

2. (kehaosade kohta:) sissepoole kaarduv, sisse vajunud

3. kergelt aukus

lohutama
[tegusõna, verb]
1. muret, kurbust või hingevalu leevendama või leevendada püüdma

2. kui sa kedagi lohutad, siis sa püüad tema muret, kurbust või leina vähendada, kergemaks teha

lohutamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda ei ole võimalik lohutada või mida ei saa (lohutamisega) leevendada, vaigistada

lohutavalt
[määrsõna, adverb]
lohutades, lohutust pakkuvalt

lohutu
[omadussõna, adjektiiv]
ängistavalt mõjuv, masendav, seetõttu kurb

lohutult
[määrsõna, adverb]
1. lohutamatuna

2. masendust tekitavalt

lohutuma
[tegusõna, verb]
1. lohutust leidma või saama

2. end lohutama

lohutus
[nimisõna, substantiiv]
1. mure, kurbuse või hingevalu leevendus

2. see, mis muret vm leevendab

lohutusauhind
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel kaotajale või auhinnalistest kohtadest napilt ilmajäänuile antav auhind

lohutusring
[nimisõna, substantiiv]
võistluste etapp kaotusega võistlejatele või võistkondadele lõppvõistlusele pääsemiseks (nt maadluses, sportmängudes)

lohutussõit
[nimisõna, substantiiv]
võistluse osa, mille kaudu on esimestel (pool)finaali otsepääsust ilmajäänutel võimalik (pool)finaali pääseda (nt sõudmises)

lohutussõnad
[nimisõna, substantiiv]
1. lohutuseks öeldavad sõnad, lohutav ütlus

2. lohutavad sõnad

lohutussöömine
[nimisõna, substantiiv]
söömine stressi või kurbuse maandamiseks, ilma füsioloogilise vajaduseta

lohutustoit
[nimisõna, substantiiv]
toit, mille söömisega maandatakse stressi, kurbust vms

lohutusturniir
[nimisõna, substantiiv]
turniir finaalturniirist väljajäänuile

lohv
[nimisõna, substantiiv]
1. õhkrehvi sisemine, õhuga täidetav õhukesest kummist rõngas

2. õhkrehvi sisemine osa

lohva
[omadussõna, adjektiiv]
suur ja lõdvalt ümbritsev (riiete, jalanõude kohta)

lohvakas
[omadussõna, adjektiiv]
suur ja lõdvalt ümbritsev, (lohakalt) lohmakas (riiete, jalanõude kohta)

lohva-lohva
[määrsõna, adverb]
(lohaka, jalgu korralikult tõstmata käimise ning sellest tekkiva heli kohta)

lohvat-lohvat
[määrsõna, adverb]
(lohaka, jalgu korralikult tõstmata käimise ning sellest tekkiva heli kohta)

lohverdama
[tegusõna, verb]
(ringi) kooserdama

lohvka
[omadussõna, adjektiiv]
suur ja lõdvalt ümbritsev (riiete, jalanõude kohta)

loib
[nimisõna, substantiiv]
1. ujumiseks kohastunud mõlataoline jäse veeloomadel

2. mõnede veeloomade jäse

loid
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehaliselt või vaimselt jõuetu, reipuseta, innutu ja ükskõikne

2. sellist olekut väljendav

loide
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasijoa paiskumine Päikese pinnalt Päikese atmosfääri

2. Päikese pinnalt Päikese atmosfääri paiskunud helendav gaasijuga või -pilv

loiduma
[tegusõna, verb]
1. kehaliselt või vaimselt jõuetuks, loiuks jääma

2. (tegevuse, protsessi vm soikumise kohta)

3. loiuks jääma

loidumus
[nimisõna, substantiiv]
loid olek ja energiapuudus

loidus
[nimisõna, substantiiv]
kehaline või vaimne jõuetus või ükskõiksus

loigam
[nimisõna, substantiiv]
pikk kõhn (aeglane) inimene (hrl noor mees)

loigard
[nimisõna, substantiiv]
pikk kõhn (aeglane) inimene (hrl noor mees)

loiguline
[omadussõna, adjektiiv]
loikudega (kaetud)

loik
[nimisõna, substantiiv]
1. (ajutiselt) kogunenud vesi maapinna lohus

2. vesi, mis koguneb ajutiselt maapinnale, tavaliselt pärast sadu

loikam
[nimisõna, substantiiv]
pikk kõhn (aeglane) inimene (hrl noor mees)

loilutama
[tegusõna, verb]
tasa vaikselt laulma, laulvalt häälitsema

loimur
[nimisõna, substantiiv]
lülijalgseid meenutav mikroskoopiline loomake nelja paari mittelüliliste jalgadega, teadaolevalt kõige vastupidavam loom

loistma
[tegusõna, verb]
üheks tervikuks kokku panema, ühte segama

loit
[nimisõna, substantiiv]
1. leek, (tule)lõõm

2. tule-, valguskuma

loitlema
[tegusõna, verb]
1. loitma, leegitsema

2. helklema

loitma
[tegusõna, verb]
(heleda) leegiga põlema

loits
[nimisõna, substantiiv]
maagiline väljend (vormel), mida lausutakse, et täituks mingi soov või teatud sündmus

loitsima
[tegusõna, verb]
loitsu või loitse, nõiasõnu lugema (mõjutamiseks, millegi esilekutsumiseks)

loitsimine
[nimisõna, substantiiv]
(rahvausundis:) sõnadega nõidumine

loitsimissõna
[nimisõna, substantiiv]
maagiline väljend (vormel), mida lausutakse, et täituks mingi soov või teatud sündmus

loitsusõna
[nimisõna, substantiiv]
maagiline väljend (vormel), mida lausutakse, et täituks mingi soov või teatud sündmus

loiult
[määrsõna, adverb]
1. kehaliselt või vaimselt jõuetuna, ilma innuta ja ükskõikselt

2. (liigutuste kohta:) aeglaselt, uimaselt

loiutama
[tegusõna, verb]
kehaliselt või vaimselt loiuks tegema

loivalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts lihatoidulisi loibadega veeloomi

2. selts veeloomi

loivam
[nimisõna, substantiiv]
pikk kõhn (aeglane) inimene (hrl noor mees)

loivama
[tegusõna, verb]
aeglaselt (ja kohmakalt, laisalt või vaevaliselt) edasi liikuma

Ühendtegusõnad: ringi loivamaringi loivama

lojaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. seaduslikkuse piiridesse hoiduv, riigile ustav

2. kellegi või millegi muu suhtes muutumatult kindel ja usaldusväärne

3. riigitruu, seaduskuulekas

4. ustav

lojaalsusprogramm
[nimisõna, substantiiv]
boonuspunktide kogumise vm süsteem, mis on suunatud ettevõtte püsiklientide hoidmisele ja uute ligimeelitamisele

lojaalsusrabatt
[nimisõna, substantiiv]
1. hüvitis (hinnaalandus) ühelt ja samalt müüjalt teatud kauba pideva ostmise eest

2. teatud hinnaalandus

lojalist
[nimisõna, substantiiv]
valitsusele, juhile, parteile ustav, tema poliitilist joont kõigiti toetav isik

lojus
[nimisõna, substantiiv]
1. (halvustavalt inimese kohta, hrl sõimusõnana)

2. sõimusõna

lokaal
[nimisõna, substantiiv]
1. (väiksem) restoran, peenem kõrts

2. restoran

lokaalanesteesia
[nimisõna, substantiiv]
anesteesia, mille puhul tehakse tuimaks mingi kehapiirkond, kohalik tuimastus

lokaalkatlamaja
[nimisõna, substantiiv]
katlamaja, mis asub köetava hoonega samal territooriumil

lokaalküte
[nimisõna, substantiiv]
hrl väiksemates kortermajades ja eramutes kasutatav keskküttesüsteem, kus hoonet või ruume köetakse soojusallikast (nt katlast, katlamajast), mis asub samas kohas, hoonega samal territooriumil

lokaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mingit kindlat paikkonda hõlmav, selles esinev või sellele iseloomulik

lokaalpatriotism
[nimisõna, substantiiv]
oma kodukandi (liialdatud) esiletõstmine, oma kodukandi huvidest lähtumine

lokaalvõrk
[nimisõna, substantiiv]
arvutivõrk, mis ühendab piiratud territooriumil asuvaid arvuteid ja võrguseadmeid

lokaalvärvus
[nimisõna, substantiiv]
(maalikunstis:) kujutatu ühtlane puhas värvus, mille puhul pole arvestatud valguse ja varju peegeldusi ega tonaalseid üleminekuid

lokaat
[nimisõna, substantiiv]
sihtgrupi keele-, kultuuri-, tehnika- ja geograafiaspetsiifiliste karakteristikute, teabe või tavade kogum

lokaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade objekti asukoha määramiseks sellelt peegeldunud heli- või elektromagnetlainete või objekti enese kiirguse järgi

2. seade esemete asukoha määramiseks

lokalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl haiguse kohta:) sulgemine teatava koha piiridesse, piirdumine teatava kohaga

2. paigustus

lokaliseerima
[tegusõna, verb]
(millegi levikut) teatava koha piiridesse sulgema

lokaliseeruma
[tegusõna, verb]
1. teatava koha piiridesse sulguma

2. paigustuma

3. lokaliseeruma

4. paikseks muutuma

lokatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuse kohta või aega väljendav kääne, mis vastab küsimustele kus?, millal? (eesti keeles nt seesütlev ja alalütlev)

2. kohakääne

lokatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
tegevuse kohta või aega väljendav

lokatsioon
[nimisõna, substantiiv]
asukoht

lokaut
[nimisõna, substantiiv]
1. tööandjate algatatud töökatkestus töövõtjatelt järeleandmiste saavutamiseks

2. töökatkestus tööandja poolse survevahendina

lokerdama
[tegusõna, verb]
1. midagi kõva, metalset oma kohal kuuldavalt edasi-tagasi liigutama

2. seda nii liigutades mingisse asendisse ajama

lokilammas
[nimisõna, substantiiv]
(hästi lokkis juustega inimese kohta)

lokiline
[omadussõna, adjektiiv]
lokkidega või lokkis

lokirull
[nimisõna, substantiiv]
(kuumutatav) toruke, mille ümber juuksed koolduma keeratakse

lokitama
[tegusõna, verb]
1. (juuste kohta:) kähardama, lokki seadma

2. lokki hoidma

lokitangid
[nimisõna, substantiiv]
pikkade kuumendatavate harudega tangid juuste kähardamiseks, lokkide tegemiseks

lokivedelik
[nimisõna, substantiiv]
keemiliste lokkide tegemiseks kasutatav vedelik

lokk
[nimisõna, substantiiv]
ruljalt kõver või keerdus juuksesalk

lokkama
[tegusõna, verb]
lopsakalt, (liiga) jõudsalt kasvama

lokki
[määrsõna, adverb]
lainesse või ruljalt kõveraks

lokkima
[tegusõna, verb]
(juukseid) kähardama, lokke tegema

lokkis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. juuste kohta: mitte sirged, laine moodi

2. laines või ruljalt kõveras

3. laines, käharas

lokkisjuukseline
[omadussõna, adjektiiv]
lokkis juustega

lokkiskarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
lokkis karvaga

lokkispäine
[omadussõna, adjektiiv]
lokkis juustega

lokomobiil
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne aurujõuseade, mille põhiosad olid aurukatel ja aurumasin (kasutati nt põllumajanduses)

2. aurujõuseade

lokomotiiv
[nimisõna, substantiiv]
raudteevagunite vedamise masin

loks
[nimisõna, substantiiv]
ebaloomulik loksuda andmine, nt mehhanismis või liigeses

loks
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
loguks või vanarauaks sõidetud auto vm sõiduvahend

loksalane
[nimisõna, substantiiv]
Loksa elanik

loksatama
[tegusõna, verb]
(lainete vm kohta:) korraks kuuldavalt liikuma

lokse
[nimisõna, substantiiv]
(lainete) loksumine

lokslema
[tegusõna, verb]
(lainete kohta:) kergelt loksuma

loksodroom
[nimisõna, substantiiv]
1. (navigatsioonis:) teekonda tähistav joon, mis lõikab maakera kõiki meridiaane ühe ja sama nurga all ning suundub lõpmatult pooluse poole

2. meridiaanidega konstantse nurga all lõikuv joon

loksper
[nimisõna, substantiiv]
1. uskumuste kohaselt nõidade pidu, nõiasabat (nt volbriööl)

2. koht, kus nõiad käivad kuradiga pidutsemas

loksuja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. (hauduva või hauduma kippuva kana kohta)

2. hauduja kana

loksuma
[tegusõna, verb]
(vedeliku kohta:) korduval edasi-tagasi liikumisel kuuldavalt paiskuma

Ühendtegusõnad: kaasa loksuma, kaasa loksuma, paika loksumapaika loksuma

loksuma
[tegusõna, verb]
(hrl hauduja kana kohta:) „(k)loks-(k)loks” häälitsusi tegema

Ühendtegusõnad: kaasa loksuma, kaasa loksuma, paika loksumapaika loksuma

loksutama
[tegusõna, verb]
1. vedelikku sisaldavat anumat edasi-tagasi liigutama (nt segunemiseks, põhjakõrbemise vältimiseks)

2. vedelikku kogemata üle ääre ajama

Ühendtegusõnad: paika loksutamapaika loksutama

loksutus
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku või seda sisaldava anuma loksutamine

lokud
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapill:) raamile reastatud puitplaadikesed, millele lüüakse puuhaamrikeste või -lusikatega

lokulaud
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne märguandevahend:) põikpuu külge serviti riputatud laud, mille pihta (kahe) puuvasaraga rütmiliselt löödi (hrl inimeste kokkukutsumiseks)

lokulööja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes millegi ümber suurt kära teeb (nt meedias)

lokum
[nimisõna, substantiiv]
tihke marmelaaditaoline, tuhksuhkruga üle puistatud Türgist pärinev maiustus

lokupill
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapill:) raamile reastatud puitplaadikesed, millele lüüakse puuhaamrikeste või -lusikatega

lokuti
[nimisõna, substantiiv]
1. kuke või kana noka all ripnev kaheosaline nahamoodustis

2. selline üheosaline moodustis kalkunil

loll
[omadussõna, adjektiiv]
1. rumal ja taipamatu

2. lihtsameelne

3. väga rumal

lollakas
[nimisõna, substantiiv]
rumal, poole aruga inimene (ka sõimusõnana)

lollikannel
[nimisõna, substantiiv]
arvelaud

lollikari
[nimisõna, substantiiv]
(rumalaks peetava või kellegi arvates tobedalt käituva inimrühma kohta)

lollike
[nimisõna, substantiiv]
(haletsusväärselt või armsalt) rumal, lihtsameelne inimene

lollikene
[nimisõna, substantiiv]
(haletsusväärselt või armsalt) rumal, lihtsameelne inimene

lollikindel
[omadussõna, adjektiiv]
väga töökindel, võhikulegi lihtne käsitseda või toime tulla, võhiklikku käsitsemist taluv

lollilt
[määrsõna, adverb]
rumalal või tobedal kombel, pahasti

lollimoodi
[määrsõna, adverb]
ülisuurel määral, pööraselt, meeletult

lollistama
[tegusõna, verb]
lolliks tegema, lollitama

lollisti
[määrsõna, adverb]
rumalal või tobedal kombel, pahasti

lollistuma
[tegusõna, verb]
lolliks minema

lollitama
[tegusõna, verb]
petma, segadusse viima, lolliks tegema

Ühendtegusõnad: ära lollitamaära lollitama

lollpea
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene (ka leebe sõimusõnana)

lollus
[nimisõna, substantiiv]
rumal-olek

lombak
[nimisõna, substantiiv]
lonkav, jalgadele ebavõrdselt toetuv

lombakas
[omadussõna, adjektiiv]
lonkav, jalgadele ebavõrdselt toetuv

lombard
[nimisõna, substantiiv]
tarbeesemete ja väärtasjade pantimise tagatisel lühiajalist tasulist laenu andev asutus

lomberdama
[tegusõna, verb]
1. longates, vaevaliselt liikuma

2. komberdama

lombike
[nimisõna, substantiiv]
väike lomp vm veekogu

lombitagune
[omadussõna, adjektiiv]
Atlandi ookeani tagune (hrl Ameerika kohta)

lommi
[määrsõna, adverb]
1. mõlki, kokku või laiaks litsutuks

2. kokku, laiaks

lommis
[nimisõna, substantiiv]
mõlki, kokku või laiaks litsutud

lomp
[nimisõna, substantiiv]
1. (ajutiselt) kogunenud vesi maapinna lohus

2. vesi, mis koguneb ajutiselt maapinnale, tavaliselt pärast sadu

lompama
[tegusõna, verb]
1. ühe jala lühiduse, valulisuse vm tõttu teis(t)ele tugevamini toetudes käima

2. kui sa lonkad, siis sul on raske kõndida, kuna su üks jalg on vigastatud

londiline
[nimisõna, substantiiv]
londiga loom (sageli elevandi kohta)

londilised
[nimisõna, substantiiv]
selts nüüdisaja suurimaid maismaal elavaid imetajaid, kelle iseloomulik tunnus on lont

londonlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Londoni elanik

2. Londonist pärit inimene

longerdama
[tegusõna, verb]
sihitult lonkima

longero
[nimisõna, substantiiv]
džinn toonikuga (pudelis või plekkpurgis)

longu
[määrsõna, adverb]
1. lõdvalt rippuma või (alla) kaarduma, looga moodi kõverasse

2. lõdvalt rippu

longuma
[tegusõna, verb]
longu vajuma

longus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lõdvalt rippumas või (alla) kaardumas, looga moodi kõveras

2. lõdvalt rippus

longuspäi
[määrsõna, adverb]
longus peaga

longutama
[tegusõna, verb]
longu laskma

lonkama
[tegusõna, verb]
1. ühe jala lühiduse, valulisuse vm tõttu teis(t)ele tugevamini toetudes käima

2. kui sa lonkad, siis sul on raske kõndida, kuna su üks jalg on vigastatud

lonkima
[tegusõna, verb]
1. (sihitult ja) kiirustamata, aeglasel sammul kõndima

2. (ringi) hulkuma, uitama

Ühendtegusõnad: ringi lonkimaringi lonkima

lonks
[nimisõna, substantiiv]
1. korraga neelatav kogus mingit vedelikku, suutäis (midagi joodavat)

2. suutäis (midagi joodavat)

lonksama
[tegusõna, verb]
väikest sõõmu võtma, lonksu neelama

lonksatama
[tegusõna, verb]
kuuldavalt, häälekalt neelama

lonkshaaval
[määrsõna, adverb]
üks lonks korraga, lonksude kaupa

lonksti
[määrsõna, adverb]
annab edasi hrl vedeliku järsku neelamist, selle heli

lonksukaupa
[määrsõna, adverb]
üks lonks korraga, lonksude kaupa

lonksuke
[nimisõna, substantiiv]
väike sõõm vedelikku

lonksukene
[nimisõna, substantiiv]
väike sõõm vedelikku

lonkur
[nimisõna, substantiiv]
lonkav inimene

lont
[nimisõna, substantiiv]
(elevandil vm loomal:) pikk painduv ülamokaga kokku kasvanud nina, mis talitleb ka kompimis- ja haaramiselundina

lonta-lonta
[määrsõna, adverb]
annab edasi aeglast või kohmakat kõndimist või väljendab reipuseta olekut

lonthüljes
[nimisõna, substantiiv]
1. suur loibadega imetaja, kelle isasloomadel on ninal londitaoline nahakott

2. suur loibadega loom

lonti
[määrsõna, adverb]
1. lõdvalt rippu asendisse

2. (välja veninult, vormi kaotanult) lotakile

3. rippu

4. lotakile

lontima
[tegusõna, verb]
laisalt või reipuseta kõndima

lontis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lõdvalt rippus

2. (välja veninult, vormi kaotanult) lotakil

3. rippus

4. lotakil

lontjas
[omadussõna, adjektiiv]
(pikka) lonti meenutav

lontkõrv
[nimisõna, substantiiv]
rippuv, lontis kõrv

lontkõrvaline
[omadussõna, adjektiiv]
lontkõrvadega (hrl sellise tõutunnusega)

lont-lont
[määrsõna, adverb]
annab edasi aeglast või kohmakat kõndimist või väljendab reipuseta olekut

lontmaaker
[nimisõna, substantiiv]
köiepunuja (hrl keskaja käsitöölisena)

lontrus
[nimisõna, substantiiv]
laisk, loru inimene või loom

lontsima
[tegusõna, verb]
laisalt või reipuseta kõndima

lontu
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(ettevõtlikkuseta, saamatu, kohmaka inimese kohta)

looala
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukese või puuduva pinnakatte ja mullakihiga paepealne ala

2. paepealne ala

looberdama
[tegusõna, verb]
loivates, jalgu järele vedades kõndima

loobuma
[tegusõna, verb]
1. vabatahtlikult oma valduses olevast või pakutavast, osaks saada võivast ilma jääma (nt seda ära andes või sellest keeldudes)

2. omal soovil mingit kommet, tegevust lõpetama

3. vabatahtlikult mingit kommet ära lõpetama, midagi tegemata jätma või millestki ilma jääma

loobumiskaotus
[nimisõna, substantiiv]
kaotus, mis saadakse võistlusest loobumise korral

loobumisvõit
[nimisõna, substantiiv]
vastase võistlemisest loobumise korral saadud võit

loobumus
[nimisõna, substantiiv]
1. loobumine

2. sellega seotud hingeseisund

lood
[nimisõna, substantiiv]
riist püst- või rõht-, harvemini ka kaldsihi määramiseks või kontrollimiseks

lood
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukese või puuduva pinnakatte ja mullakihiga paepealne ala

2. paepealne ala

lood
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne massimõõt, 1/32 naela ehk 12,797 grammi

loodamatu
[omadussõna, adjektiiv]
niisugune, mis pole loodav

lood-angervars
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis läänerannikul ja saartel kasvav mürgine väikeste valgete õitega kõrge rohttaim

2. rohttaim

loode
[nimisõna, substantiiv]
organism oma varajases arenemisjärgus (inimesel ja loomadel alates hrl viljastatud munarakust kuni sünnini, taimedel kuni idu eristumiseni)

loode
[nimisõna, substantiiv]
1. päikese laskumine silmapiiri taha, päikese loojaminek

2. see, kui päike õhtul taevast kaob

looded
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmamere veetaseme rütmiline muutumine peamiselt Kuu külgetõmbejõu mõjul, tõus ja mõõn

2. tõus ja mõõn

loodekaar
[nimisõna, substantiiv]
loe ehk põhjalääs, loodepoolne suund

loodeline
[omadussõna, adjektiiv]
tõusu ja mõõnaga seotud

loodepiir
[nimisõna, substantiiv]
loodepoolne piir või piiriala

looder
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

looderannik
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm territooriumi loodeosas asuv mereäärne ala

looderdaja
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

looderdama
[tegusõna, verb]
tööst, kohustustest kõrvale hoides jõude olema, aega kasutult mööda saatma

loodetaevas
[nimisõna, substantiiv]
taevavõlvi loodepoolne osa või serv

loodetavasti
[määrsõna, adverb]
1. nagu tahaks loota, nagu võib loota

2. nagu tahaks loota

loodetu
[nimisõna, substantiiv]
see, mida on loodetud

loodetuul
[nimisõna, substantiiv]
loodesuunast puhuv tuul

loodi
[määrsõna, adverb]
1. täpsesse püst- või rõhtasendisse

2. täpsesse püst- v rõhtasendisse

loodima
[tegusõna, verb]
1. täpset püst- või rõhtasendit või -suunda määrama, sellisesse asendisse või suunda seadma või ajama

2. kontrollima, kas on täpses püst- või rõhtasendis

loodimull
[nimisõna, substantiiv]
(vesiloodis, rakenduses vm:) õhumull, mille asendi järgi määratakse pinna rõht- või püstsihti

loodinöör
[nimisõna, substantiiv]
(ripploodil:) nöör, mille otsas ripub koormis

loodipomm
[nimisõna, substantiiv]
raskus (kuulike), mida loodimisel kasutatakse asendi või suuna määramiseks ja hoidmiseks

loodis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
täpses püst- või rõhtasendis

loodjoon
[nimisõna, substantiiv]
maapinnaga risti olev joon

loodlaud
[nimisõna, substantiiv]
püst- või rõhtsihi määramiseks ja kontrollimiseks kasutatav hrl T-kujuline nöörloodiga riist

loodotška
[nimisõna, substantiiv]
1. balletisussi meenutav ilma kontsata naisteking

2. naisteking

loodrinahk
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

loodripolk
[nimisõna, substantiiv]
loodrite, laiskvorstide kari

loodtimut
[nimisõna, substantiiv]
loodudel ja kuivadel niitudel kasvav punakate kõrte ja hallikasroheliste lehtedega rohttaim

loodu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on loodud, (välja mõeldud ja) teoks tehtud

loodus
[nimisõna, substantiiv]
1. meid ümbritsev maailm, eriti taimed, loomad ja maastik (vastandatuna inimese loodule)

2. aineline maailm, kogu universum

3. kõik, mis on maailmas olemas ja pole inimese loodud, näiteks metsad, mäed ja mered koos neis leiduvaga

loodusand
[nimisõna, substantiiv]
loodusest saadavad marjad, seened, pähklid, ravimtaimed

looduselamus
[nimisõna, substantiiv]
1. loodusest saadav elamus

2. vaatepilt vm, mis sellise elamuse tekitab

loodusesõber
[nimisõna, substantiiv]
loodust, looduses liikumist armastav inimene

loodusetunnetus
[nimisõna, substantiiv]
see, kuidas loodust tajutakse ja käsitatakse, loodusest arusaamine

looduseuurija
[nimisõna, substantiiv]
loodust elukutseliselt või harrastusena uuriv inimene

loodusfilm
[nimisõna, substantiiv]
loomadest, taimedest, mõnest looduslikust paigast või piirkonnast tehtud film

loodusfilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofia haru, mis käsitleb ja tõlgendab loodust kui tervikut ning mida on peetud loodusteaduste eelkäijaks

2. filosoofia haru

loodusfotograaf
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt loodust (taimi, loomi, maastikke, loodusnähtusi) pildistav fotograaf

loodusgeograafia
[nimisõna, substantiiv]
Maa pinda, kliimat, taimkatet ja loomastikku käsitlev geograafia haru

loodusgiid
[nimisõna, substantiiv]
loodusretki juhtiv, loodust ja pärandkultuuri vahendav giid (loodusturismi valdkonnas)

loodushaldjas
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis mingi looduseseme või -nähtusega seotud, seda kaitsev haldjas

loodusharidus
[nimisõna, substantiiv]
loodusesse ja selle kasutamisse puutuvate teadmiste, oskuste ja hoiakute süsteemne edastamine

loodusharuldus
[nimisõna, substantiiv]
haruldane loodusobjekt

loodushing
[nimisõna, substantiiv]
1. hingestatud loodusobjekt või -nähtus (uskumustes)

2. loodushaldjas

loodushoid
[nimisõna, substantiiv]
1. looduse säästmine ja loodusliku mitmekesisuse säilitamine

2. looduskaitse

loodushoidlik
[omadussõna, adjektiiv]
loodust hoidev, seda heaperemehelikult kasutav

loodushääl
[nimisõna, substantiiv]
loodusest kostev hääl või selle salvestus (nt linnulaul, metsamüha)

loodusidentne
[omadussõna, adjektiiv]
(ainete kohta:) looduses esinevaga samane, kuid sünteetiliselt saadud

loodusilu
[nimisõna, substantiiv]
taimede, loodusnähtuste, maastiku vms vaatamisega kogetav ilu

loodusime
[nimisõna, substantiiv]
imepärane, ebatavaline või väga ilus loodusnähtus

loodusjõud
[nimisõna, substantiiv]
võimas ning sageli purustava toimega loodusnähtus (nt tuul, üleujutus)

looduskaamera
[nimisõna, substantiiv]
loodusesse paigutatud kaamera, mille otseülekannet (videopilti) saab veebis jälgida

looduskaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart, mis kujutab Maa loodust, sealseid maastikke ja pinnavorme

looduskaitse
[nimisõna, substantiiv]
ühiskondlikud ja riiklikud abinõud looduse üksikobjektide (nt kaitsealade, liikide), loodusvarade ning keskkonna kaitseks ja hoolduseks

looduskaitseala
[nimisõna, substantiiv]
looduse säilitamise ja teadusliku uurimise huvides inimtegevusest võimalikult muutmatuna säilitatav maa-ala

looduskaitsealane
[omadussõna, adjektiiv]
looduskaitsevaldkonnaga seotud

looduskaitsealune
[omadussõna, adjektiiv]
1. looduskaitse all olev

2. looduskaitseala osaks olev

looduskaitseline
[omadussõna, adjektiiv]
looduskaitsega seotud

looduskaitsemärk
[nimisõna, substantiiv]
tammelehe kujutisega aumärk, millega tunnustatakse silmapaistvat tegevust looduse uurimisel, loodusteadmiste levitamisel või looduskaitse edendamisel

looduskaitsja
[nimisõna, substantiiv]
loodukaitsega tegelev inimene, looduse kaitsja

looduskatastroof
[nimisõna, substantiiv]
suur loodusõnnetus (nt maavärin, üleujutus, keeristorm)

looduskauge
[omadussõna, adjektiiv]
loodusest võõrdunud, sellest eemal seisev

looduskaunis
[omadussõna, adjektiiv]
looduslikult, looduse poolest kaunis

looduskeskkond
[nimisõna, substantiiv]
inimest, looma, taime ümbritsev loodus

looduskirjeldus
[nimisõna, substantiiv]
looduse sõnaline kujutus, hrl kirjandusteoses

looduskivi
[nimisõna, substantiiv]
looduslik kivim (nt graniit, marmor) või (ehitus)kivi

looduskoldelisus
[nimisõna, substantiiv]
mõne nakkushaiguse tekitaja püsimine mingis paikkonnas, olenemata sellest, kas seal inimesi elab või mitte

looduskosmeetik
[nimisõna, substantiiv]
iluravi tegija, kes kasutab ravimtaimedest ja looduslikest koostisainetest valmistatud kosmeetikavahendeid

looduskosmeetika
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimtaimedest ja looduslikest koostisainetest valmistatud ilutooted

2. ravimtaimedest ja looduslikest koostisainetest valmistatud kosmeetikavahendid

looduskõver
(puust esemete kirjeldamisel:) looduslikult kõver

looduslaps
[nimisõna, substantiiv]
looduslähedane, tsivilisatsioonist või linnakultuurist puutumata inimene

looduslapselik
[omadussõna, adjektiiv]
looduslapsele, looduslähedasele inimesele omane

looduslaul
[nimisõna, substantiiv]
luuletus või laul loodusest

looduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. loodusega seotud, looduses esinev, loodusest tulenev või pärinev

2. inimtegevuse (märkimisväärse) mõjuta kujunenud

3. loodusega seotud

4. looduses esinev või loodusest saadav

looduslikkus
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevusest mõjutamata, looduslik olek

looduslikult
[määrsõna, adverb]
looduse poolest, looduslike olude poolest

looduslooline
[omadussõna, adjektiiv]
loodusõpetusega, loodusteadusega seotud

looduslugu
[nimisõna, substantiiv]
loodust käsitlev õppeaine

loodusluule
[nimisõna, substantiiv]
luuletused loodusest, looduselamusi väljendav luule

looduslähedane
[omadussõna, adjektiiv]
1. loodusega vahetult seotud, sellega kohanenud

2. sellest lähtuv

looduslüürika
[nimisõna, substantiiv]
luuletused loodusest, looduselamusi väljendav luule

loodusmaastik
[nimisõna, substantiiv]
looduslikus seisundis, inimtegevusest mõjutamata või vähe mõjutatud maastik

loodusmatk
[nimisõna, substantiiv]
rännak looduses

loodusmälestis
[nimisõna, substantiiv]
tähelepanuväärne ohustatud või haruldane loodusobjekt (nt rändrahn, karstiala, meteoriidikraater)

loodusmärk
[nimisõna, substantiiv]
nähtus või ilming looduses, mille põhjal tehakse järeldusi, oletusi (nt ilma ennustamisel, orienteerumisel)

loodusnähtus
[nimisõna, substantiiv]
loomulik, isetekkeline nähtus (nt äike, päikesevarjutus, maavärin)

loodusobjekt
[nimisõna, substantiiv]
looduskaitseala, park, puistu, mõne liigi elupaik, teatav isend vm loodusese, mida (või keda) hrl seadusega kaitstakse

loodusolud
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala, piirkonna loodust iseloomustavad asjaolud

looduspark
[nimisõna, substantiiv]
eripärase looduse tõttu rajatud kaitse- ja puhkeala

looduspilt
[nimisõna, substantiiv]
loodust kujutav foto, maal, joonistus vms

looduspood
[nimisõna, substantiiv]
kauplus, kus müüakse tervislikku ja mahetoidukaupa ning looduskosmeetikat

looduspuhas
[omadussõna, adjektiiv]
1. keemiavabalt kasvatatud või saadud, ainult looduslikke koostisosi sisaldav

2. keemiliste ainetega saastamata

looduspärane
[omadussõna, adjektiiv]
vabale loodusele omane

loodusrada
[nimisõna, substantiiv]
hrl viitade ja infotahvlitega varustatud matka-, tervise- või õpperada looduses

loodusrahvas
[nimisõna, substantiiv]
looduskeskkonnast elatuv, loodusega kooskõlas elav rahvas

loodusravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimine ravimtaimedega vm loodusest pärit vahenditega

loodusravija
[nimisõna, substantiiv]
ravimtaimedega vm loodusest pärit vahenditega ravitseja

loodusravim
[nimisõna, substantiiv]
loodusest pärit materjalist ravim (nt ravimtaimed ravimina)

loodusressurss
[nimisõna, substantiiv]
loodusliku tekkega aine või protsess, mida inimene kasutab toorainena, energiaallikana või muul viisil (nt maa, maavarad, vesi)

loodusrikkus
[nimisõna, substantiiv]
loodusvara, nt mets, vesi, puhas õhk

loodussamane
[omadussõna, adjektiiv]
(ainete kohta:) looduses esinevaga samane, kuid sünteetiliselt saadud

loodusseadus
[nimisõna, substantiiv]
looduses valitsev objektiivne seaduspärasus

loodussõber
[nimisõna, substantiiv]
loodust, looduses liikumist armastav inimene

loodussõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
loodust hoidev, seda heaperemehelikult kasutav

loodussäästlik
[omadussõna, adjektiiv]
loodust kahjuliku mõju eest säästev või kaitsev

loodusteadlane
[nimisõna, substantiiv]
elusat ja eluta loodust uuriv eriteadlane

loodusteadus
[nimisõna, substantiiv]
elusat ja eluta loodust käsitlev teadus (nt bioloogia, keemia või füüsika)

loodusteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
loodusteaduste alale kuuluv, nendega või mõnega neist seotud

loodusteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimine ravimtaimedega vm loodusest pärit vahenditega

loodusterapeut
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes ravib inimesi ravimtaimedega vm loodusest pärit vahenditega

loodustoode
[nimisõna, substantiiv]
looduslikest lähteainetest või saadustest valmistatud (toidu)aine või ese, hrl vastandina sünteetilisele või vabrikutootele (nt ökoseep, taimeõli, mahetoode)

loodustunnetus
[nimisõna, substantiiv]
see, kuidas loodust tajutakse ja käsitatakse, loodusest arusaamine

loodusturism
[nimisõna, substantiiv]
maaturismi vorme: loodusretked, loodusvaatlused vms

loodususk
[nimisõna, substantiiv]
traditsionaalse kultuuri uskumuste süsteem, mis hõlmab usku loodust täitvasse ebaisikulisse kõrgemasse väesse, maagilisi toiminguid, uskumust, et ollakse sugulussuhetes mingi loomaga vms

loodususund
[nimisõna, substantiiv]
traditsionaalse kultuuri uskumuste süsteem, mis hõlmab usku loodust täitvasse ebaisikulisse kõrgemasse väesse, maagilisi toiminguid, uskumust, et ollakse sugulussuhetes mingi loomaga vms

loodusuurija
[nimisõna, substantiiv]
loodust elukutseliselt või harrastusena uuriv inimene

loodusvaade
[nimisõna, substantiiv]
vaatevälja ulatuses avanev loodus

loodusvaatlus
[nimisõna, substantiiv]
loodusnähtuste jälgimine ja nende kohta tähelepanekute tegemine

loodusvaht
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle ülesandeks on valvata puhkeala- ja loodushoiuobjektide hoolduse ja heakorra järele

loodusvaim
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis mingi looduseseme või -nähtusega seotud, seda kaitsev haldjas

loodusvalge
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka varjundiga valge, looduslik lambavilla valge

loodusvara
[nimisõna, substantiiv]
loodusliku tekkega aine või protsess, mida inimene kasutab toorainena, energiaallikana või muul viisil (nt maa, maavarad, vesi)

loodusvõte
[nimisõna, substantiiv]
filmivõte loodusest

loodusvöönd
[nimisõna, substantiiv]
vööna ümber Maa asetsev ala, mis eristub teistest aladest oma kliima, taimkatte, loomastiku, mullastiku vms poolest (nt taigavöönd, troopikavöönd), geograafilise vöötme allosa

loodusõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
torm, maavärin, üleujutus vm loodusnähtus, mis toob kaasa vigastusi, hukkunuid ja materiaalset kahju

loodusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
loodust käsitlev õppeaine

loog
[nimisõna, substantiiv]
1. mahaniidetud kuivav või kuiv hein

2. mahaniidetud hein

loogapainik
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne puupakust vestetud vorm hoburakendi looga painutamiseks

2. loogapainutusriist

loogapaju
[nimisõna, substantiiv]
1. jõe- ja ojakallastel ning kaldavõsastikes kasvav piklike lehtede ja tõusvate okstega põõsas või -puu

2. lehtpõõsas või -puu

loogapuu
[nimisõna, substantiiv]
hoburakendi loogaks sobilik või loogaks painutatud puu

looge
[nimisõna, substantiiv]
tee vm suuna (järsema) muutuse koht

loogeldi
[määrsõna, adverb]
loogeldes, kiira-käära

loogeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (liikumistee vm kohta:) looklev, siia-sinna pöörduv, loogetega

2. looklev, käänuline

loogens
igati ootuspärane, igati loogiline

loogik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes uurib õiget arutlemist, selle vorme ja struktuure

loogika
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtlemises esinev korrapära, mis võimaldab teha õigeid järeldusi, võime õigesti mõelda

2. selle väljendus tekstis või jutus

loogikaline
[omadussõna, adjektiiv]
loogika alale kuuluv

loogikamärk
[nimisõna, substantiiv]
tehtemärk matemaatilises loogikas

loogikapomm
[nimisõna, substantiiv]
etteantud tingimuse täitumisel käivituv kahjurprogramm (arvutisüsteemis)

loogikareegel
[nimisõna, substantiiv]
üks reegel reeglite komplektist, mis tagab arutluse järjekindluse ning õigele järeldusele jõudmise

loogikatehe
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilise loogika lauseis või valemeis:) lausearvutuse tehe, sidesõnade vm keeleliste väljendite täpsustus (nt disjunktsioon, implikatsioon)

loogikavaba
[omadussõna, adjektiiv]
loogilise mõttekäiguta, mõistuspärase põhjenduseta

loogikavastane
[omadussõna, adjektiiv]
loogilisele mõtlemisele vastukäiv

loogikaviga
[nimisõna, substantiiv]
loogika seaduste ja reeglite vastu eksimisest johtuv mõtlemisviga

loogiline
[omadussõna, adjektiiv]
õige mõtlemise seadustele ja reeglitele vastav, neil põhinev

loogu
[määrsõna, adverb]
1. väga palju, suurel hulgal

2. väga palju

loogus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lamandunud olekus

2. niidetuna maas

3. pikali maas

loogused
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne heina- ja põhukandmise vahend, mis koosneb kahest loogakujulisest puust ja nende vahele põimitud nööridest või vitstest

2. kandevahend

looja
[nimisõna, substantiiv]
ainujumal kui universumi looja

looja
[määrsõna, adverb]
1. (päikese vm taevakeha kohta:) asendisse, kus enam valgust ei anna, silmapiiri taha

2. (päeva kohta:) lõppenuks

loojak
[nimisõna, substantiiv]
päikese või kuu kadumine silmapiiri taha, päeva lõppemine

loojakarja
[määrsõna, adverb]
surnuks

loojakarjas
[määrsõna, adverb]
surnud

loojaminek
[nimisõna, substantiiv]
päikese või kuu kadumine silmapiiri taha, päeva lõppemine

loojang
[nimisõna, substantiiv]
päikese või kuu kadumine silmapiiri taha, päeva lõppemine

loojangueelne
[omadussõna, adjektiiv]
loojangule eelnev, enne loojangut esinev

loojangupuna
[nimisõna, substantiiv]
päikese loojumisel tekkiv punakas värvus

loojangutaevas
[nimisõna, substantiiv]
punetav taevakaar, kuhu päike loojub

loojas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (päikese vm taevakeha kohta:) enam mitte valgust andmas, silmapiiri taha laskunud

2. (päeva kohta:) lõppenud

3. taevakehade kohta: loojunud

loojenema
[tegusõna, verb]
loojuma, looja minema

loojoonis
[nimisõna, substantiiv]
kavandatava filmiloo ülesjoonistus pildijadana

loojuma
[tegusõna, verb]
1. (taevakehade kohta:) silmapiiri taha kaduma, looja minema

2. päikese kohta: taevas allapoole liikuma, nii et seda ei ole enam näha

3. looja minema

loojumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei looju, ei kao silmapiiri taha

look
[nimisõna, substantiiv]
1. sitkest lehtpuust painutatud tugev kaar, mille külge hobuse rakendamisel kinnitatakse rangiroomade abil aisad

2. hobuse rakendamise vahend

look
[nimisõna, substantiiv]
(eriti moe- ja reklaamivaldkonnas:) stiil, välimuse üldilme (hõlmab nt rõivastust, soengut, meiki)

looka
[määrsõna, adverb]
raske koorma tõttu paindunud asendisse (ühtaegu ka koormaks oleva rohkust märkides)

lookas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
raske koorma tõttu paindunud asendis (ühtaegu ka koormaks oleva rohkust märkides)

looke
[nimisõna, substantiiv]
lühidas esituses lugu (juhtum, kirjutis vm)

lookeline
[omadussõna, adjektiiv]
lookeid moodustav, loogetega

lookene
[nimisõna, substantiiv]
lühidas esituses lugu (juhtum, kirjutis vm)

lookjas
[omadussõna, adjektiiv]
loogakujuline, selliselt kaardus või käänakut moodustav

look-kastevars
[nimisõna, substantiiv]
kuivades metsades ja niitudel kasvav hõbedaläikelise pöörisega kõrreline rohttaim

looklema
[tegusõna, verb]
lookeid moodustama, suunda muutes, käänuliselt kulgema

looksulud
[nimisõna, substantiiv]
kahepoolne kirjamärk { }

lookuma
[tegusõna, verb]
1. looka vajuma

2. lookas olema

lookvõrsik
[nimisõna, substantiiv]
1. loogakujuliselt maha painutatud ja mullaga kaetud oks või võrse (istiku saamiseks)

2. võrsik

loom
[nimisõna, substantiiv]
1. selgrooga elusolend, eelkõige imetaja (välja arvatud inimene)

2. iga elav olend, kes liigutab ja tunneb, aga pole inimene, lind, kala ega putukas

loom
[nimisõna, substantiiv]
inimese loomus, iseloom

looma
[tegusõna, verb]
1. midagi uut tekitama, tegema või esile kutsuma

2. midagi uut tekitama, mida varem olemas ei olnud

3. midagi asutama, rajama

Ühendtegusõnad: juurde looma, juurde looma, üle looma, üle looma, üles loomaüles looma

looma-aasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) üks kaheteistkümnest aastast, mida mõjutab teatav loomamärk

loomaaed
[nimisõna, substantiiv]
1. oma- ja võõramaiste loomade pidamise, uurimise ning tutvustamisega tegelev asutus

2. koht, kus peetakse mitmesugustest paikadest pärit loomi ja kus inimesed saavad neid vaatamas käia

loomaaednik
[nimisõna, substantiiv]
loomaaias töötav inimene

loomaaiatöötaja
[nimisõna, substantiiv]
loomaaias töötav inimene

loomaanatoomia
[nimisõna, substantiiv]
loomorganismi ehitust käsitlev bioloogia haru

loomaarmastus
[nimisõna, substantiiv]
armastus loomade vastu, kiindumus loomadesse

loomaarst
[nimisõna, substantiiv]
1. veterinaaria alal tegutsev, loomi raviv arst

2. inimene, kelle töö on loomi ravida

loomaarstiteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. loomorganismi normaalseid ja haiguslikke protsesse käsitlev teadus, mis hõlmab loomatervishoidu ja loomade pidamise õpetust

2. teadus loomade haigustest ja nende ravist

loomaarstiõpe
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis:) integreeritud bakalaureuse- ja magistriõpe, mille läbinu saab loomaarstikraadi

loomaeepos
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik teos, kus tegelasteks on inimestatud loomad

loomafarm
[nimisõna, substantiiv]
loomakasvatusega tegelev tootmisüksus (nt veisefarm, karusloomafarm)

loomafüsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
loomorganismi talitlust käsitlev bioloogia haru

loomageneetika
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis käsitleb loomade pärilikkust ja muutlikkust, nende geenide struktuuri ja funktsioone

loomageograaf
[nimisõna, substantiiv]
loomageograafia asjatundja

loomageograafia
[nimisõna, substantiiv]
zooloogia ja geograafia piiriteadus, mis uurib loomade levikut ja seda mõjutavaid tegureid

loomahaigus
[nimisõna, substantiiv]
(ainult) loomadel esinev haigus, nt suu- ja sõrataud, hullulehmatõbi, sigade punataud

loomahakatis
[nimisõna, substantiiv]
(loomapoja, väga noore looma kohta)

loomahakkliha
[nimisõna, substantiiv]
veiselihast valmistatud hakkliha

loomahõimkond
[nimisõna, substantiiv]
(loomasüstemaatikas:) kõrgeim üksus, milles loomi on eristatud nn ehitusplaani alusel ning mis jaguneb kas klassideks või alamhõimkondadeks

loomajahu
[nimisõna, substantiiv]
loomasöödaks jahvatatud jahu

loomajutt
[nimisõna, substantiiv]
(muinas)jutt loomadest

loomajuurikad
[nimisõna, substantiiv]
söödaks kasvatatav juurvili (nt söödapeet, söödakaalikas)

loomajälg
[nimisõna, substantiiv]
hrl metslooma jalajälg

loomakaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade kaitsmine eeskätt julma kohtlemise, vägivalla ja piinamise eest

2. loomade, nende liigirikkuse kaitsmine looduskaitse osana, vastavad kaitseabinõud ja organisatsioonid

loomakaitseaktivist
[nimisõna, substantiiv]
loomade eetilise kohtlemise ja nende heaolu eest aktiivselt võitlev inimene (hrl sellekohase organisatsiooni liige)

loomakaitsja
[nimisõna, substantiiv]
loomade eetilise kohtlemise ja nende heaolu eest aktiivselt võitlev inimene (hrl sellekohase organisatsiooni liige)

loomakari
[nimisõna, substantiiv]
ulukite või koduloomade, eriti veiste kari

loomakarjane
[nimisõna, substantiiv]
veiste vm loomade karjataja

loomakarjus
[nimisõna, substantiiv]
veiste vm loomade karjataja

loomakartul
[nimisõna, substantiiv]
söödaks kasvatatav kartul

loomakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
1. põllumajandusharu, mis hõlmab koduloomade pidamise, aretuse ja majandusliku kasutamise, samuti karusloomakasvatuse, mesinduse ja kalakasvatuse

2. vastav tegevusala

loomakasvatussaadus
[nimisõna, substantiiv]
loomakasvatuse toode (nt piim, liha, vill)

loomakasvatustalu
[nimisõna, substantiiv]
loomakasvatusele keskendunud talu

loomakasvatusteadus
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusloomadega seonduvat käsitlev rakendusteadus

loomake
[nimisõna, substantiiv]
(väikese või armsa looma kohta, ka haletsevalt)

loomakene
[nimisõna, substantiiv]
(väikese või armsa looma kohta, ka haletsevalt)

loomakints
[nimisõna, substantiiv]
veise lihakeha kintsutükk

loomaklass
[nimisõna, substantiiv]
(loomasüstemaatikas:) hõimkonnast väiksem ja seltsist suurem üksus

loomakliinik
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus ravitakse haigeid loomi

loomakoht
[nimisõna, substantiiv]
ühe looma jaoks piisav ruum hrl lauda mahutavust iseloomustavana (nt veisefarmis)

loomakont
[nimisõna, substantiiv]
surnud looma, eriti veise luu (supi keetmiseks, koerale närimiseks vm)

loomakooslus
[nimisõna, substantiiv]
ühesugustes keskkonnatingimustes koos elavate loomade kogum

loomakultus
[nimisõna, substantiiv]
1. looma(de) kultuslik austamine (nt Vana-Egiptuses)

2. loomakummardamine

loomalaat
[nimisõna, substantiiv]
laat, kus kaubeldakse põllumajandusloomadega (tänapäeval ka lemmikloomadega)

loomalaps
[nimisõna, substantiiv]
(loomapoja kohta)

loomalaut
[nimisõna, substantiiv]
eeskätt lehmade pidamise hoone

loomaliha
[nimisõna, substantiiv]
1. veiselt saadud liha toiduna

2. lehma liha

loomaliik
[nimisõna, substantiiv]
pärilikult sarnaste loomade (isendite) looduslik, geneetiliselt kujunenud rühm, loomasüstemaatika põhiüksus

loomalik
[omadussõna, adjektiiv]
loomale omane, loomariigiga seotud või sealt pärinev

loomalugu
[nimisõna, substantiiv]
(muinas)jutt loomadest

loomaluu
[nimisõna, substantiiv]
surnud looma luu (ka materjalina)

loomamaal
[nimisõna, substantiiv]
1. looma või loomi kujutav maal

2. vastav maalikunsti žanr

loomamaks
[nimisõna, substantiiv]
veisemaks toiduna

loomamask
[nimisõna, substantiiv]
looma pead või nägu kujutav mask

loomamorfoloogia
[nimisõna, substantiiv]
loomade välist kuju ning elundite ehitust käsitlev zooloogia osa

loomamotiiv
[nimisõna, substantiiv]
loomariigist pärit motiiv (nt ornamendis)

loomamuinasjutt
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutt, mille tegelasteks on inimestatud loomad

loomamärk
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) üks kaheteistkümnest looma kujutavast märgist, mis mõjutab ja tähistab üht aastat ja sellel aastal sündinud inimeste iseloomuomadusi

loomanahk
[nimisõna, substantiiv]
looma kehalt nülitud nahk (toor- või töödeldud nahana)

loomanimetus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna teatava looma tähistamiseks

2. looma taksonoomiline nimetus

loomanimi
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna teatava looma tähistamiseks

2. looma taksonoomiline nimetus

loomaomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellele kuulub mõni loom

loomapark
[nimisõna, substantiiv]
loomaaed, kus loomad elavad võimalikult looduslähedastes oludes

loomapatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
loomahaigusi käsitlev bioloogia haru

loomapeet
[nimisõna, substantiiv]
söödaks kasvatatav valkja või kollaka jämenenud juurikaga rohttaim, hariliku peedi teisend

loomaperekond
[nimisõna, substantiiv]
(loomasüstemaatikas:) sugukonnast väiksem ja liigist suurem üksus

loomapidamine
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusloomade kasvatamine (tegevusala)

loomapiinamine
[nimisõna, substantiiv]
loomadele kehalise valu ja muude kannatuste tekitamine

loomapilastaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes praktiseerib suguühet loomadega

loomapilastus
[nimisõna, substantiiv]
inimese suguühe loomaga

loomaplastika
[nimisõna, substantiiv]
loomaskulptuurid

loomapood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse lemmikloomi, linde ja akvaariumikalu ning muid (lemmik)loomatarbeid

loomaporno
[nimisõna, substantiiv]
pornograafiline materjal, kus kujutatakse looma või loomi

loomapsühholoog
[nimisõna, substantiiv]
loomade käitumist ja psüühilisi protsesse uuriv teadlane

loomapsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
loomade käitumist ja psüühilisi protsesse uuriv teadusharu, psühholoogia ja zooloogia piiriteadus

loomapüüdja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes püüab hulkuvaid koeri ja kasse ning toimetab neid kodutute loomade varjupaika

loomarasv
[nimisõna, substantiiv]
looma organismist pärinev rasvkude või sulatatud rasv, loomne rasv

loomaravila
[nimisõna, substantiiv]
loomakliinik vm asutus, kus ravitakse haigeid loomi

loomariik
[nimisõna, substantiiv]
1. loomad kui eluslooduse kindla bioloogilise eripäraga osa (sh inimesed)

2. loomasüstemaatika suurim üksus, mis jaguneb hõimkondadeks

loomaring
[nimisõna, substantiiv]
12 tähtkujuga taevasfääri vöö, kus näiliselt liiguvad Päike, Kuu ja planeedid ning mis ulatub ligikaudu kaheksa kraadi mõlemale poole Päikese teekonda (ehk ekliptikat)

loomasaadus
[nimisõna, substantiiv]
loomne saadus, hrl loomakasvatuse toode

loomaselts
[nimisõna, substantiiv]
(loomasüstemaatikas:) klassist väiksem ja sugukonnast suurem üksus

loomaskulptuur
[nimisõna, substantiiv]
looma kujutav skulptuurteos

loomastama
[tegusõna, verb]
(inimese kohta:) metsikuks, loomalikuks tegema

loomastik
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala, piirkonna loomad (liigid ja isendid kokku)

loomastuma
[tegusõna, verb]
1. loomalikuks muutuma, inimlikkust või inimväärikust kaotama

2. julmaks, metsikuks muutuma

loomasugukond
[nimisõna, substantiiv]
(loomasüstemaatikas:) seltsist väiksem ja perekonnast suurem üksus

loomasõber
[nimisõna, substantiiv]
loomi, loomadega tegelemist armastav inimene

loomasõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomade heaolust hooliv, seda tähtsaks pidav

2. sellist suhtumist väljendav

loomasõnnik
[nimisõna, substantiiv]
(ladestunud, sõnnikuks kujunenud) põllumajandusloomade väljaheide, hrl väetisena

loomasööt
[nimisõna, substantiiv]
loomade jaoks kasvatatud või valmistatud toit

loomasüstemaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. loomorganisme käsitlev süstemaatikaharu

2. loomade teaduslik liigitus taksonite järgi

loomatalitaja
[nimisõna, substantiiv]
loomade hooldaja (nt loomafarmis, loomaaias)

loomataltsutaja
[nimisõna, substantiiv]
loomade dresseerija (hrl tsirkuses)

loomatapmine
[nimisõna, substantiiv]
hrl kodulooma tapmine toiduks

loomatapp
[nimisõna, substantiiv]
1. (kodulooma veristamise kohta)

2. kodulooma veristamine

loomataud
[nimisõna, substantiiv]
loomade nakkushaiguse ulatuslik puhang

loomateraapia
[nimisõna, substantiiv]
loomade kaasamine inimeste ravisse, parandamaks patsiendi sotsiaalset, emotsionaalset ja kognitiivset seisundit

loomatervishoid
[nimisõna, substantiiv]
loomade tervise kaitset hõlmav veterinaaria haru

loomatohter
[nimisõna, substantiiv]
1. veterinaaria alal tegutsev, loomi raviv arst

2. inimene, kelle töö on loomi ravida

loomatoit
[nimisõna, substantiiv]
loomade jaoks kasvatatud või valmistatud toit

loomatõug
[nimisõna, substantiiv]
koduloomade kogum, mida iseloomustavad ühtne põlvnemine ning kodustamise ja pidamise kestel kujunenud ühesugused pärilikud omadused

loomatöö
[nimisõna, substantiiv]
väga raske, suurt vaeva nõudev töö

loomavaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomade heaolust mitte hooliv, loomi mitte armastav

2. sellist suhtumist väljendav

loomavagun
[nimisõna, substantiiv]
kaubavagun elusloomade veoks

loomavelsker
[nimisõna, substantiiv]
veterinaariaalase kutsekeskharidusega töötaja

loomaõiguslane
[nimisõna, substantiiv]
loomade eetilise kohtlemise ja nende heaolu eest aktiivselt võitlev inimene (hrl sellekohase organisatsiooni liige)

loomaõiguslus
[nimisõna, substantiiv]
mõtteviis, mille kohaselt on igal loomal õigus elule ja vabadusele ning õigus olla inimese poolt ekspluateerimata, vastavad abinõud ja organisatsioonid

loomaõnn
[nimisõna, substantiiv]
edu, õnnestumine loomapidamises

loomaökoloog
[nimisõna, substantiiv]
loomade või loomapopulatsioonide vastastikuseid suhteid ja keskkonnaseoseid uuriv teadlane

loomaökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib loomade või loomapopulatsioonide vastastikuseid suhteid ja keskkonnaseoseid

loome
[nimisõna, substantiiv]
millegi uue tekitamine, tegemine või esile kutsumine

loomeaasta
[nimisõna, substantiiv]
loomingulise tegevuse, loometöö aasta

loomeaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil tehakse loometööd, loomingulise tegevuse aeg

loomeettevõte
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõte, mille tegevus kuulub arhitektuuri, disaini, etenduskunstide, kunsti, meelelahutustarkvara, muusika, reklaami vms valdkonda

2. loomemajanduse valdkonna ettevõte

loomeettevõtlus
[nimisõna, substantiiv]
1. äritegevus, mis põhineb loometööl, loovusega seotud oskustel ja kunstiandel

2. kunsti, muusika, kirjanduse vms aladega seotud ettevõtlus

loomeiga
[nimisõna, substantiiv]
loomingulist tegevust, loometööd võimaldav vanus

loomeinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik, kirjanik, arhitekt vm loomingulise tööga tegeleja

2. kirjanduse, kunsti vm loova tegevusega tegelev isik, autor või esitaja, kellel on loomingut (nt kirjanik, helilooja)

loomeisik
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik, kirjanik, arhitekt vm loomingulise tööga tegeleja

2. kirjanduse, kunsti vm loova tegevusega tegelev isik, autor või esitaja, kellel on loomingut (nt kirjanik, helilooja)

loomejõud
[nimisõna, substantiiv]
vaimne suutlikkus, võime luua või tegutseda

loomelaad
[nimisõna, substantiiv]
loometöö, loomingu eripära

loomeliit
[nimisõna, substantiiv]
ühing, mis ühendab ja esindab ühel loomingulisel alal tegutsevaid isikuid (nt kirjanike liit, heliloojate liit)

loomelinnak
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisi tööstushooneid hõlmav kvartal, kuhu on koondunud loomeettevõtted, loomemajanduse keskus

loomelugu
[nimisõna, substantiiv]
loomingulise tegevuse kulg

loomemaja
[nimisõna, substantiiv]
maja, kus loomeinimestel on võimalus end mõneks ajaks sisse seada, et süveneda loometöösse

loomemajandus
[nimisõna, substantiiv]
1. äritegevus, mis põhineb loometööl, loovusega seotud oskustel ja kunstiandel

2. kunsti, muusika, kirjanduse vms aladega seotud ettevõtlus

loomenõukogu
[nimisõna, substantiiv]
(nõuandev) üksus, kes korraldab teatri loomingulist tegevust

loomeperiood
[nimisõna, substantiiv]
loomingulise tegevuse periood

loomepiin
[nimisõna, substantiiv]
ahistus, mida tuntakse, kui loometöö ei edene

loometee
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi loomingulise tegevuse, selle kulu, käigu kohta)

loometegevus
[nimisõna, substantiiv]
loominguline tegevus

loometoetus
[nimisõna, substantiiv]
rahaline toetus loometööks (loomeliitu kuuluvale vabakutselisele loovisikule)

loomets
[nimisõna, substantiiv]
liigirikka alustaimestikuga hõre mets (peamiselt männik või kuusik) paepealsetel aladel

loometöö
[nimisõna, substantiiv]
(loomeinimese) loov, loominguline tegevus

loomevabadus
[nimisõna, substantiiv]
loomeinimese vaba voli eneseväljenduseks

loomevara
[nimisõna, substantiiv]
vaimse töö tulemusena tekkiv omand, õigus inimese loometöö tulemustele (nt autoriõigus, kaubamärk, disainilahendus)

loomevaras
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes on oma nime all avaldanud teise isiku loodud teose või selle osa, või esitanud võõraid (teaduslikke) seisukohti nende allikaile viitamata

2. plagieerimisega tegelenud isik

loomevargus
[nimisõna, substantiiv]
teise isiku loodud teose või selle osa avaldamine oma nime all, ka võõraste (teaduslike) seisukohtade esitamine nende allikaile viitamata

loomevõime
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesele eriomane võime probleeme uut viisi lahendada ja algupäraseid tulemusi saada, samuti võime kasutada uudset (nt kunstilist, tehnilist) eneseväljendust

2. võime luua

loomharuldus
[nimisõna, substantiiv]
haruldane loom

loomhõljum
[nimisõna, substantiiv]
vees hõljuvate väikeste loomorganismide (nt algloomade, vähilaadsete) kogum

loomik
[nimisõna, substantiiv]
veeselgrootute koloonia üksikisend

loomine
[nimisõna, substantiiv]
millegi uue tekitamine, tegemine või esile kutsumine

looming
[nimisõna, substantiiv]
1. loodud teos(ed), miski (vaimse tegevuse vallas) loodu

2. teosed, mille on loonud näiteks kunstnik, kirjanik, luuletaja või helilooja

loominguline
[omadussõna, adjektiiv]
1. loovust omav, loovalt mõtlev ja tegutsev

2. loomingu või loomisega seotud

3. loominguga seotud

4. kujutlusvõimet ja uusi mõtteid hõlmav

loomingulisus
[nimisõna, substantiiv]
loominguline meelelaad, loovus, oskus neid rakendada

loomingumeetod
[nimisõna, substantiiv]
loominguliste põhimõtete süsteem ning selle rakendus

loominguperiood
[nimisõna, substantiiv]
loomingulise tegevuse periood

loominguvabadus
[nimisõna, substantiiv]
loomeinimese vaba voli eneseväljenduseks

loomisfaas
[nimisõna, substantiiv]
1. loomisjärk

2. õisiku moodustamise faas teraviljadel

loomisjärk
[nimisõna, substantiiv]
(millegi kohta, mis on alles loomisel, rajamisel)

loomislugu
[nimisõna, substantiiv]
lugu või müüt, mis seletab ära maailma tekkimise

loomismüüt
[nimisõna, substantiiv]
pärimuslugu objektide või nähtuste tekkimise kohta

loomisrõõm
[nimisõna, substantiiv]
loovuse rakendamisel (nt mingi teose loomisel) tuntav rõõm

loomistarve
[nimisõna, substantiiv]
tarve, vajadus luua

loomistöö
[nimisõna, substantiiv]
1. (maailma) loomine

2. (loovinimese) loominguline tegevus

loomisvõime
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesele eriomane võime probleeme uut viisi lahendada ja algupäraseid tulemusi saada, samuti võime kasutada uudset (nt kunstilist, tehnilist) eneseväljendust

2. võime luua

loomisõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. religioosne ja filosoofiline vaateviis, mille kohaselt Maa ning sellel elavad liigid on kõrgema olendi loodud ja muutumatud

2. vastav õpetus

loomkatse
[nimisõna, substantiiv]
loomade peal uurimise eesmärgil tehtav katse

loomkond
[nimisõna, substantiiv]
loomad kogumina

loomlevi
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine loomade vahendusel

2. seemnete vms laialikandumine loomade kaudu

loomlevija
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade vahendusel leviv taim (nt takjas)

2. loomadega leviv taim

loomne
[omadussõna, adjektiiv]
loomadest (nt loomakasvatuse kaudu) saadav, loomadelt pärinev

loomohver
[nimisõna, substantiiv]
loom ohvrina, ohverdatav või ohverdatud loom

loomorganism
[nimisõna, substantiiv]
loomariiki kuuluv organism, loom kui talitluslik tervik

loomornament
[nimisõna, substantiiv]
stiliseeritud loomafiguuridest koosnev kaunistus (nt viikingitel)

loomparasiit
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes elab teist liiki organismi sees või peal ja toitub tema koevedelikest, kudedest või seedinud toidust

loomtoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (loomade kohta:) selline, kes toitub teistest loomadest

2. (taimede kohta:) putuktoiduline

3. loomtoiduline

loomtoit
[nimisõna, substantiiv]
loomset päritolu toit

loomtolmleja
[nimisõna, substantiiv]
loomade abil tolmlev taim

loomtolmlemine
[nimisõna, substantiiv]
taimede tolmlemine, mille puhul õietolmu kannavad edasi loomad

loomujoon
[nimisõna, substantiiv]
käitumises või suhtumises ilmnev spetsiifiline omadus või eripärane joon

loomulaad
[nimisõna, substantiiv]
kaasasündinud loomust määrav eripära

loomuld
[nimisõna, substantiiv]
õhuke huumusrikas loopealse muld

loomuldasa
[määrsõna, adverb]
1. loomu poolest, loomult

2. loomult

loomulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. loodusest seatud, looduslikest teguritest johtuv

2. (omaduste kohta:) sündides kaasa saadud

3. sündides kaasa saadud

4. looduslikule vastav

loomulikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. loomutruudus

2. sünnipärasus

3. sundimatus

4. siirus, vahetus

loomulikult
[määrsõna, adverb]
loomuomaselt või loodusest antult

loomulikustama
[tegusõna, verb]
loomulikuks tegema, tegelikuna, harjumuspärasena või enesestmõistetavana paista laskma

loomuomadus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi loomuomane omadus

2. iseloomuomadus

loomuomane
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi loomusse kuuluv, tema (loomulikule) olekule omane, sellel rajanev

loomupärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (asja, nähtuse) olemusse kuuluv, sellest lähtuv või johtuv

2. normaalne ja enesestmõistetav

3. asja või nähtuse olemusse kuuluv, normaalne

loomus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma (liigi-, rühmaomane) olemus, tema loomulik olek või sünnipärased omadused

2. teatava olekuga inimene

loomus
[nimisõna, substantiiv]
1. noodatäis kalu, ka kalasaak üldse

2. üks noodaveo kord

3. noodatäis kalu

4. üks noodaveo kord

5. kalasaak

loomusekoht
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügikoht

loomusund
[nimisõna, substantiiv]
sisemine sund midagi teha, mingit vajadust rahuldada

loomusunniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sisemisel sunnil, instinktil või vaistul põhinev

2. loomusel rajanev

3. vaistlik

loomutruu
[omadussõna, adjektiiv]
(kujutamisel, jäljendamisel) tegelikkusele vastav, usutavalt loomulik

loomutruudus
[nimisõna, substantiiv]
(kujutatu) usutav loomulikkus, vastavus tegelikkusele

loomutruult
[määrsõna, adverb]
usutava loomulikkusega, tegelikkusele vastavalt

loomuvastane
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi (harva ka millegi) olemusele, loomusele võõras või vastukäiv

loomuõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. vahetult loodusest, asjade loomulikust seisust tulenev õigus, millele peaksid vastama ühiskonna seadused

2. vahetult loodusest, asjade loomusest tulenev õigus

loomühik
[nimisõna, substantiiv]
standardne mõõtühik, mis võimaldab koondada eri liiki loomade ja lindude andmeid

looniit
[nimisõna, substantiiv]
paepealne, loopealne rohumaa

loonus
[nimisõna, substantiiv]
mitterahaline tasu (nt toiduainete, toodete näol)

loonuspalk
[nimisõna, substantiiv]
palk, mida ei maksta rahas, vaid tootena, hüvisena, teenusena või väärtpaberina

loonusrent
[nimisõna, substantiiv]
feodaalse maarendi vorm, kohustus anda maaomanikule osa oma talumajapidamise saagist

loonustasu
[nimisõna, substantiiv]
palk, mida ei maksta rahas, vaid tootena, hüvisena, teenusena või väärtpaberina

loop
[nimisõna, substantiiv]
iluuisutamises silmushüpe, kus hüpe algab paremalt jalalt ja maandutakse samale jalale

loopealne
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukese või puuduva pinnakatte ja mullakihiga paepealne ala

2. paepealne ala

loopima
[tegusõna, verb]
korduvalt (korrapäratult) viskama või heitma

Ühendtegusõnad: laiali loopimalaiali loopima

loor
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukesest riidest poolläbipaistev näokate

2. pea pealt õlgadele või seljale rippuv õhuke riideese (nt pruudil)

loorber
[nimisõna, substantiiv]
1. hariliku loorberipuu kuivatatud lehed vürtsina

2. loorberileht vürtsina

loorberileht
[nimisõna, substantiiv]
hariliku loorberipuu leht (hrl vürtsina)

loorberimari
[nimisõna, substantiiv]
loorberipuu väike must vili, mida kasutatakse likööride ja salvide valmistamisel

loorberipuu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Vahemere maades kasvav nahkjate aromaatsete lehtede ja väikeste mustade viljadega igihaljas puu või põõsas, mille ühe liigi kuivatatud lehti tarvitatakse vürtsina

loorberipärg
[nimisõna, substantiiv]
loorberipuu okstest pärg võidupärjana, austuse sümbolina

loorberiõli
[nimisõna, substantiiv]
loorberipuu lehtedest saadav lõhnav õli, mida kasutatakse nt meditsiinis ja kosmeetikatööstuses

loorberkirsipuu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt troopikas ja lähistroopikas kasvav kõva ja vastupidava puiduga igihaljas lehtpuu

looreha
[nimisõna, substantiiv]
hobusega veetav pulkadega põllutööriist heina riisumiseks, vaalutamiseks või kaarutamiseks

loori
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-India ja Sri Lanka ning Kagu-Aasia metsades elutsev väike sabatu poolahv

loorilased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond Aasia ja Aafrika vihmametsade väikesi öise eluviisiga poolahvilisi

loorima
[tegusõna, verb]
(nagu) looriga katma, varjavalt katma

looritama
[tegusõna, verb]
(nagu) looriga katma, varjavalt katma

looritus
[nimisõna, substantiiv]
looriga katmine, loorimine, looritamine

loorjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. looritaoline, loorina läbipaistev, õhuke või kerge

2. läbipaistev

loorkakk
[nimisõna, substantiiv]
sihvakas kuldpruuni kirja üla- ja heledama alapoolega ning südajast udusulestikust näoga lind

loorkull
[nimisõna, substantiiv]
sale pikkade tiibade ja kõrgete jalgadega kull

loos
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kokkulepitud toiming otsuse langetamiseks või selleks kasutatav vahend

2. tegevus või vahend otsuse langetamiseks

loosima
[tegusõna, verb]
1. loosi teel otsustama (ka loteriil)

2. loosiga määrama

Ühendtegusõnad: välja loosimavälja loosima

loosimine
[nimisõna, substantiiv]
1. loosi teel millegi üle otsustamine, vastava tegevuse läbiviimine

2. see üritusena

loosiratas
[nimisõna, substantiiv]
(loosimise, õnneloosi, ratast meenutava loosimisvahendi kohta)

loosiõnn
[nimisõna, substantiiv]
vedamine loosimisel

loosklema
[tegusõna, verb]
(laisana, roidununa, mõnuledes) lamama või lösutama

loostama
[tegusõna, verb]
üksikutest ideedest, sündmustest vm sidusat lugu kujundama, neid tähendussisuga looks korraldama

loosung
[nimisõna, substantiiv]
1. lühidas ja löövas sõnastuses (ühiskondlik, poliitiline) juhtmõte, nõue või üleskutse

2. (lühike) lause, mis jääb kergesti meelde ja millel on enamasti poliitiline või ühiskondlik sisu

3. üleskutse, loosung, juhtlause

4. juhtlause, lipukiri

loosungikangas
[nimisõna, substantiiv]
1. riidele maalitud või tähtedest kleebitud juhtmõte, nõue või üleskutse

2. selleks kasutatav riidelaid

loosunglik
[omadussõna, adjektiiv]
loosungi moodi, loosungeid rakendav (hrl seoses millegi kampaania korras toimuvaga või pealiskaudse, tühja- ja suuresõnalise väljendusega)

loož
[nimisõna, substantiiv]
eraldatud väheste istekohtadega vaateruum teatris, staadionil vm

looteiga
[nimisõna, substantiiv]
organismi arengujärk lootena

lootekest
[nimisõna, substantiiv]
loodet ümbritsev ajutine organ, rakulise ehitusega kest

looteketas
[nimisõna, substantiiv]
linnumuna rebu pinnal rebukesta all asetsev valkjas tähn, millest areneb loode

lootekott
[nimisõna, substantiiv]
(inimesel:) loodet ümbritsev lootekest, milles paikneb lootevesi

looteleht
[nimisõna, substantiiv]
üks embrüo arengus moodustuvast kolmest rakukihist, millest kujunevad kudede ja elundite alged (loomadel ja inimesel)

looteline
[omadussõna, adjektiiv]
lootega, looteeaga seotud

lootelugu
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis uurib sugurakke, viljastamist ja loote arenemist

lootemuna
[nimisõna, substantiiv]
raseduse vältel emakas arenev loode, platsenta, nabaväät, lootevedelik ja lootekestad kokku

lootevedelik
[nimisõna, substantiiv]
loodet ümbritsev ja kaitsev vedelik

lootevesi
[nimisõna, substantiiv]
loodet ümbritsev ja kaitsev vedelik

lootevill
[nimisõna, substantiiv]
udejad karvakesed loote nahal

lootevõie
[nimisõna, substantiiv]
loote nahka kattev kreemitaoline valkjas võie

lootma
[tegusõna, verb]
1. midagi soovima, selle täideminekut uskuma ja ootama

2. soovima, et miski toimuks

lootos
[nimisõna, substantiiv]
Aasia troopikas ja lähistroopikas kasvav üle veepinna ulatuvate suurte lehtede ning õitega veetaim

lootosasend
[nimisõna, substantiiv]
sirge seljaga istumisasend, kus jalad on ristamisi nii, et labajalad toetuvad reitele (nt joogas)

lootoseasend
[nimisõna, substantiiv]
sirge seljaga istumisasend, kus jalad on ristamisi nii, et labajalad toetuvad reitele (nt joogas)

lootosejuur
[nimisõna, substantiiv]
lootoslille söödav maa-alune osa

lootoslill
[nimisõna, substantiiv]
Aasia troopikas ja lähistroopikas kasvav üle veepinna ulatuvate suurte lehtede ning õitega veetaim

loots
[nimisõna, substantiiv]
kohalikke sõiduolusid tundev kapteni nõuandja laeva juhtimisel raskesti läbitavas piirkonnas, eriti sadamasse sisse- ja sealt väljasõidul

lootsia
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mis seondub laevade sadamas juhtimisega ja lootside tegevusega

lootsiasjandus
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mis seondub laevade sadamas juhtimisega ja lootside tegevusega

lootsijaam
[nimisõna, substantiiv]
lootside asukoht, kust laev võib neid vajaduse korral välja kutsuda

lootsik
[nimisõna, substantiiv]
1. ümara- või lamedapõhjaline aerupaat

2. lamedapõhjaline sõudepaat

lootsikaater
[nimisõna, substantiiv]
sadamas ja reidil tegutsev väiksem lootsilaev

lootsiküla
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja) küla, kus teadaolevalt asub mitmeid lootse, keda laev võib vajaduse korral välja kutsuda

lootsilaev
[nimisõna, substantiiv]
merel kindlas piirkonnas paiknev laev, millelt saab tellida lootsi

lootsilipp
[nimisõna, substantiiv]
lootsilaeval lootsides või lootsi saates heisatav lipp (rahvusvahelise signaalkoodi tähelipp H)

lootsima
[tegusõna, verb]
laeva hrl sadamasse või sadamast välja juhatama

lootsindus
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mis seondub laevade sadamas juhtimisega ja lootside tegevusega

lootsipaat
[nimisõna, substantiiv]
merel kindlas piirkonnas paiknev laev, millelt saab tellida lootsi

lootsiraamat
[nimisõna, substantiiv]
käsiraamat, milles kirjeldatakse üksikasjalikult veekogu või selle osa kaldajoont, meremärke, hoovusi ja muid laevasõiduks vajalikke tingimusi

lootsitasu
[nimisõna, substantiiv]
lootsi kasutamise eest makstav raha

lootskala
[nimisõna, substantiiv]
soojade merede vöödiline kala, kes saadab laevu ja suuremaid kalu (eriti haisid) ning toitub nende toidujäätmeist

lootus
[nimisõna, substantiiv]
1. soovi teostumise võimalusel rajanev usk ja ootus

2. võimalus, et soov teostub

3. see, kui sa ootad ja usud, et su soov täitub

4. suur tõenäosus, et su soov täitub

5. ootus

lootusekiir
[nimisõna, substantiiv]
(äkki tekkinud nõrk) lootus

lootusekübe
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, nõrk lootus, et miski teostub

2. (eitusega:) igasuguse teostumisvõimaluse, väljavaate puudumine

lootuseraas
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, nõrk lootus, et miski teostub

2. (eitusega:) igasuguse teostumisvõimaluse, väljavaate puudumine

lootusesäde
[nimisõna, substantiiv]
(uuesti tärganud) väike, nõrk lootus midagi saavutada

lootusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma positiivse teostumis-, väljapääsu- vms võimaluseta, halbade väljavaadetega

2. selline, kelle või mille suhtes ei ole mingit lootust või võimalust

lootusetus
[nimisõna, substantiiv]
1. väljavaatetus

2. väljapääsmatus

3. süngus

lootuskiir
[nimisõna, substantiiv]
(äkki tekkinud nõrk) lootus

lootuslik
[omadussõna, adjektiiv]
lootusrikas

lootusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. häid väljavaateid omav või kätkev, tõenäoliselt (tulevikus) teostuv

2. midagi väga lootev, seda väljendav

3. paljutõotav, täis lootust

lootustandev
[omadussõna, adjektiiv]
eduks, headeks tulemusteks vajalike eeldustega, häid tulemusi tõotav

lootustäratav
[omadussõna, adjektiiv]
eduks, headeks tulemusteks vajalike eeldustega, häid tulemusi tõotav

loov
[omadussõna, adjektiiv]
loominguline, probleemide lahendamisele ja uue leidmisele suunatud

loovhing
[nimisõna, substantiiv]
loometööga tegelev, loominguline inimene

loovima
[tegusõna, verb]
vastu tuult edasijõudmiseks siksakitades purjetama

Ühendtegusõnad: mööda loovimamööda loovima

loovinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik, kirjanik, arhitekt vm loomingulise tööga tegeleja

2. kirjanduse, kunsti vm loova tegevusega tegelev isik, autor või esitaja, kellel on loomingut (nt kirjanik, helilooja)

loovisik
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik, kirjanik, arhitekt vm loomingulise tööga tegeleja

2. kirjanduse, kunsti vm loova tegevusega tegelev isik, autor või esitaja, kellel on loomingut (nt kirjanik, helilooja)

loovisiksus
[nimisõna, substantiiv]
kunstnik, kirjanik, arhitekt vm iseseisev, küps, kordumatu eripäraga loomeinimene

loovjuht
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes töötab välja ja arendab ettevõtte või asutuse loomingulisi suundi ning juhib loomingulist protsessi (nt reklaamiagentuuris, disainibüroos, teatris)

loovkirjutamine
[nimisõna, substantiiv]
mõtete ja tunnete väljendamisele ning kirjutamisprotsessile keskenduv enesearenduslik või terapeutiline tekstiloomismeetod

loovparandamine
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilesemete parandamine viisil, kus meelega nähtavaks jäetud nõelapisted, paigad vms mõjuvad kaunistusena ja tõmbavad ühtlasi tähelepanu esemete säästlikule kasutamisele

loovtöö
[nimisõna, substantiiv]
loovust arendav töö (nt kirjand, essee, joonistus)

loovus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesele eriomane võime probleeme uut viisi lahendada ja algupäraseid tulemusi saada, samuti võime kasutada uudset (nt kunstilist, tehnilist) eneseväljendust

2. võime luua

loovutama
[tegusõna, verb]
1. oma valdusest, käest teisele, teise kasutusse andma (ajutiselt või lõplikult)

2. midagi omal soovil ära andma

loovutus
[nimisõna, substantiiv]
oma valdusest, käest teisele, teise kasutusse andmine (ajutiselt või lõplikult)

loovuurimus
[nimisõna, substantiiv]
loometegevuses väljenduv ja sellel põhinev uurimistöö; loovtegevuse ja loomingu abil uue mõistmiseni jõudmine

loovõtmine
[nimisõna, substantiiv]
kuiva heina kokkuriisumine ja saadudesse ning kuhja panek

loovõtt
[nimisõna, substantiiv]
kuiva heina kokkuriisumine ja saadudesse ning kuhja panek

lopa-lopa
[määrsõna, adverb]
lotendades, edasi-tagasi kõlkudes

lopane
[omadussõna, adjektiiv]
(ilma kohta:) märg, porine või lörtsine

lopelt
[määrsõna, adverb]
lihtsalt, kerge vaevaga

lopendama
[tegusõna, verb]
1. tuule käes võnklema, lehvima

2. kõikuma, edasi-tagasi liikuma

loperdama
[tegusõna, verb]
1. tuule käes võnklema, lehvima

2. kõikuma, edasi-tagasi liikuma

lopergune
[omadussõna, adjektiiv]
ebakorrapäraselt ümar

lopoliit
[nimisõna, substantiiv]
suurte mõõtmetega tardkivimkeha, mille ääred on kõrgemad ja keskpaik nõgus

lopp
[nimisõna, substantiiv]
1. veesegune lumi

2. pooleldi sulanud, vesine lumi (hrl teedel, tänavatel)

loppi
[määrsõna, adverb]
1. magamatuse, ehmatuse vm tõttu enesetundelt või välimuselt kehva seisundisse

2. enesetunde v väljanägemise poolest kehva seisundisse

loppis
[määrsõna, adverb]
magamatuse, ehmatuse vm tõttu enesetundelt või välimuselt kehvas seisundis

loppuma
[tegusõna, verb]
1. (maha) loksuma, õõtsuma

2. lõdvana liikuma

3. üle ääre

lops
[nimisõna, substantiiv]
1. löök, hoop

2. hoop, võmm

3. hoop

lops
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi löögiga, millegi vastu kukkumisega kaasnevat heli või tegevuse hoogsust, kergust

lopsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede kohta:) jõudsa kasvuga, (mahlakas ja) tugev

2. (tugevate paksude juuste vm karvade kohta)

lopsama
[tegusõna, verb]
lopsti lööma

lopsima
[tegusõna, verb]
kergelt, korduvalt viskama, loopima

lopsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
hoobilt, korrapealt, otsekohe

loputama
[tegusõna, verb]
1. pestut pesuaine eemaldamiseks veega üle uhtma või vees edasi-tagasi liigutama

2. veega üle uhtes kergelt pesema või puhastama

Ühendtegusõnad: alla loputama, alla loputama, maha loputama, maha loputama, välja loputama, välja loputama, üle loputamaüle loputama

loputis
[nimisõna, substantiiv]
1. loputusvesi või -vedelik

2. loputusvesi

loputus
[nimisõna, substantiiv]
1. loputamine

2. pestu üleuhtmine

3. kerge, pealiskaudne pesemine

loputuskast
[nimisõna, substantiiv]
WC veepaak

loputusvesi
[nimisõna, substantiiv]
loputamiseks

lora
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

lorajutt
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

loralõug
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

lorama
[tegusõna, verb]
ohtrasõnaliselt sügavama sisuta juttu rääkima

loramokk
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

lord
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgaadliku tiitel Suurbritannias

2. selle tiitli kandja

lordkantsler
[nimisõna, substantiiv]
parlamendi ülemkoja eesistuja ja kohtuminister Suurbritannias

lordmeer
[nimisõna, substantiiv]
1. Londoni või muu suure linna ülemlinnapea Suurbritannias

2. ülemlinnapea Suurbritannias

lordoos
[nimisõna, substantiiv]
lülisamba kõverus ettepoole (eriti rinnaosas)

lori
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

lorijutt
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

lorilaul
[nimisõna, substantiiv]
rumal, ropp, ka pilkava sisuga rahvalik laul

lorilõug
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

lorima
[tegusõna, verb]
ohtrasõnaliselt sügavama sisuta juttu rääkima

lorimokk
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

lorisema
[tegusõna, verb]
ohtrasõnaliselt sügavama sisuta juttu rääkima

loristama
[tegusõna, verb]
1. luristama, löristama

2. luristama, löristama

lornjett
[nimisõna, substantiiv]
1. vartpidi käes hoitavad ühe või kahe klaasiga prillid, mis vaatamisel tõstetakse silmade ette

2. varrega prillid

lorri
[määrsõna, adverb]
1. ebaõnnestunuks, nurjunuks, korrast ära

2. nurja, untsu, nässu

3. nurja, lörri

lorris
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ebaõnnestunud, nurjunud, korrast ära

2. nurjas, untsus, nässus

lorts
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus midagi püdelat, vedelat

2. lirts

lorts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
lurts, lörts

loru
[nimisõna, substantiiv]
laisk, ettevõtlikkuseta või oskamatu, saamatu inimene

lorutama
[tegusõna, verb]
niisama logelema, aega viitma

losakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lõdvalt, lohakalt istuvas või lamavas asendis

2. lohakalt ripakil

losakile
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lõdvalt istuvasse või lamavasse asendisse

2. lõdvalt rippu

loseng
[nimisõna, substantiiv]
tablett, mida hoitakse suus ja imetakse kuni selle sulamiseni

losjoon
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavedelik, hrl ihupiim, või -vesi, näopiim või -vesi

loss
[nimisõna, substantiiv]
1. valitseja või kõrgaadliku uusaegne suur pidulik (pargist ümbritsetud) elu- ja esindushoone

2. vana- ja keskaja ülikute kindlustatud eluase hrl linnuses (nt orduloss, kindlusloss)

3. suur uhke hoone, näiteks kuninga või kuninganna jaoks

lossihoov
[nimisõna, substantiiv]
lossi, linnuse hoonetest (ja müüridest) ümbritsetud ja kaitstud sisemine õu

lossihärra
[nimisõna, substantiiv]
(lossiomaniku, hrl feodaali kohta)

lossija
[nimisõna, substantiiv]
mahalaadimisega tegelev töötaja sadamas

lossikabel
[nimisõna, substantiiv]
lossi juurde kuuluv väike kirik

lossima
[tegusõna, verb]
1. (laeva) tühjaks laadima

2. [laeva] tühjaks laadima

lossimägi
[nimisõna, substantiiv]
kõrgendik, kus on asunud ordulinnus

lossipark
[nimisõna, substantiiv]
lossi juurde kuuluv park

lossipreili
[nimisõna, substantiiv]
(lossihärra tütre kohta)

lossivaremed
[nimisõna, substantiiv]
lagunenud, purunenud lossi jäänused, eriti keskaegse ordulossi varemed

losspoom
[nimisõna, substantiiv]
laevas püsttarindi külge üht otsa pidi kinnitatud tugev varb koos vaierite, plokkide ja vintside süsteemiga (lasti tõstmiseks, alla laskmiseks ja rõhtsihis teisaldamiseks)

lossutama
[tegusõna, verb]
1. losutama, kössitama

2. laisalt, mõnuledes lamama, lösakil või ripakil olema

losutama
[tegusõna, verb]
1. losutama, kössitama

2. laisalt, mõnuledes lamama, lösakil või ripakil olema

lota
[nimisõna, substantiiv]
Soomes 1920–1944 tegutsenud naiskodukaitse Lotta Svärdi liige

lotakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõdvana rippuv, lohakalt lotendav

2. lotendav

lotakil
[määrsõna, adverb]
lotendamas, lõdvalt rippus või lontis

lotakile
[määrsõna, adverb]
lotendama, lõdvalt rippu või lonti

lotendama
[tegusõna, verb]
lõdvana (ning volti vajuvana) ripnema

loterdama
[tegusõna, verb]
lõdvana (ning volti vajuvana) ripnema

loterii
[nimisõna, substantiiv]
1. õnnemäng, kus esemelise või rahalise võidu annab ostetud loosi või pileti numbri kokkulangemine võidunumbriga

2. mäng, kus sa ostad pileti, mille peal on numbrid, ja kui sinu numbrid valitakse, siis sa võidad raha

loterii-allegri
[nimisõna, substantiiv]
1. pidudel vm lõbustustel korraldatav peamiselt asjade kiirloterii

2. pidudel korraldatav kiirloterii

loterii-allegrii
[nimisõna, substantiiv]
1. pidudel vm lõbustustel korraldatav peamiselt asjade kiirloterii

2. pidudel korraldatav kiirloterii

loteriimajutus
[nimisõna, substantiiv]
(soodsa hinnaga pakutavatel puhkusereisidel:) majutus soovitud kategooria hotellis, mille nimi ja asukoht selguvad vahetult enne väljalendu või kohapeal

loteriipilet
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mille eest loosimisel võib midagi võita (nt raha, reisi, auto)

loteriivõit
[nimisõna, substantiiv]
loteriil saadud võit

loto
[nimisõna, substantiiv]
rahaliste võitudega loterii, eriti arvloterii

lotomiljonär
[nimisõna, substantiiv]
lotovõiduga miljoni või enam võitnu

lotopilet
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mille eest loosimisel võib midagi võita (nt raha, reisi, auto)

lototron
[nimisõna, substantiiv]
masin, mis keerutab numbritega palle ja valib loto võidunumbrid

lotovõit
[nimisõna, substantiiv]
lotot mängides saadud võit

lotsi
[määrsõna, adverb]
1. mõlki, kokku või laiaks litsutuks

2. kokku, laiaks

lotsis
[määrsõna, adverb]
mõlki, kokku või laiaks litsutud

lott
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesel:) rasvavolt või lõdvalt lotendav nahakurd lõua all

2. silmaalune lõtv nahavolt

lotti
[määrsõna, adverb]
lõdvalt volti, rippu või lotakile

lottis
[määrsõna, adverb]
lõdvalt voltis, rippus või lotakil

lottmüts
[nimisõna, substantiiv]
pehme lotti vajuv või allapoole käänduva toruja ülaosaga müts

lotu
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme, vormitu peakate

2. kulunud (vormist väljas) müts

3. vormitu peakate

lounge
[nimisõna, substantiiv]
laudade ja mõnusate istumiskohtadega baar

lovi
[nimisõna, substantiiv]
autosugestiivne transs

lp
1. viisakas pöördumissõna, mida kasutatakse nt kirja või esinemist alustades

2. sõna, mida kasutame, kui pöördume kellegi poole viisakalt, näiteks kirjas või avalikul üritusel

lpn
1. nooremleitnandile eelnev madalaim (noorem)ohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

3. nooremohvitseri auaste

lt
balti keel, mida kõneldakse Lätis

ltn
1. nooremleitnandile järgnev ja kaptenile (mereväes vanemleitnandile) eelnev nooremohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

3. nooremohvitseri auaste

luba
[nimisõna, substantiiv]
1. kelleltki saadud suuline või kirjalik nõusolek millekski

2. kelleltki saadud suuline või kirjalik nõusolek millegi tegemiseks

luba
[nimisõna, substantiiv]
ühe bantu rahva liige

lubadus
[nimisõna, substantiiv]
1. väide, kinnitus, et selle esitaja midagi teeb, teatud viisil toimib vms

2. see, kui sa ütled, et sa kindlasti midagi teed või ei tee

lubakiri
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik luba

lubama
[tegusõna, verb]
1. millegi tegemiseks või toimumiseks nõusolekut, luba andma

2. millekski nõusolekut andma

Ühendtegusõnad: mööda lubamamööda lubama

lubamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole lubatud või mis pole vastuvõetav, sallitav

lubatavus
[nimisõna, substantiiv]
lubatud-olek

lubatu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on lubatud või sallitav

2. suurim lubatud määr, kiirus vms

lubatud
[omadussõna, adjektiiv]
igati sobiv

lubatäht
[nimisõna, substantiiv]
hrl kirjalik luba

lubi
[nimisõna, substantiiv]
lubjakivi kuumutamisel saadav vees vähe lahustuv valge aine, mida kasutatakse ehitusmaterjalina

lubiaine
[nimisõna, substantiiv]
lubi või seda sisaldav aine

lubihaue
[nimisõna, substantiiv]
teatud hallitusseene tekitatud haudmehaigus mesilastel

lubikas
[nimisõna, substantiiv]
lubjarikkal pinnasel madalate mätastena kasvav valkja kirmega kaetud lühikeste lehtede ja lühikese õisikuga kõrreline

lubikoda
[nimisõna, substantiiv]
tigude vm limuste, ka mõne ainurakse looma pehmet keha ümbritsev lubiainest moodustis

lubikoor
[nimisõna, substantiiv]
linnumuna õhuke kaitsev kest

lubikrohv
[nimisõna, substantiiv]
krohv, kus sideaineks on peamiselt lubi

lubimuda
[nimisõna, substantiiv]
veeorganismide lubiskelettidest ja mineraalsetest ning orgaanilistest lisanditest moodustunud muda veekogudes

lubimört
[nimisõna, substantiiv]
mört, mille koostises on kustutatud lubi, vesi ja liiv vms

lubiraig
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud nahaseene tekitatud nahahaigus, millega kaasneb sõlmekeste ja korpade moodustumine nahal

2. nahahaigus

lubisalpeeter
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikväetisena kasutatav kaltsiumi ühend

lubiskelett
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lubiainest koosnev välisskelett (nt korallidel, sammalloomadel)

lubitoes
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lubiainest koosnev välisskelett (nt korallidel, sammalloomadel)

lubivalge
[omadussõna, adjektiiv]
erakordselt, väga valge, ebaloomulikult valge

lubivetikas
[nimisõna, substantiiv]
punaste vatitupsude sarnane vetiktaim, kes kuulub punavetikate hõimkonda ning kelle rakukestadesse on ladestunud lupja

lubiväetis
[nimisõna, substantiiv]
1. lubiaine mulla lupjamiseks

2. lupja sisaldav mineraalväetis

lubivärv
[nimisõna, substantiiv]
värvipigmendist ja lubjapiimast saadav maalimisvärv

lubjaahi
[nimisõna, substantiiv]
1. ahi või töökoda lubjapõletamiseks

2. (endisajal:) põletamiseks määratud lubjakividest üles laotud ahjutaoline moodustis

lubjaauk
[nimisõna, substantiiv]
auk lubja kustutamiseks

lubjakarva
[omadussõna, adjektiiv]
lubja värvi, valge

lubjakas
[nimisõna, substantiiv]
vanainimene

lubjakivi
[nimisõna, substantiiv]
valdavalt kaltsiumkarbonaadist koosnev settekivim

lubjalembene
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) kasvupinnasena lubjarikast mulda eelistav

lubjalembesus
[nimisõna, substantiiv]
(taimedega seoses:) kohastumus kasvada lubjarikkas mullas

lubjane
[omadussõna, adjektiiv]
1. lubjaga koos, lubjaga kaetud

2. lupja sisaldav

lubjapiim
[nimisõna, substantiiv]
vee ja kustutatud lubja segu, mida tarvitatakse pindade lupjamisel ning lubivärvide valmistamisel

lubjapintsel
[nimisõna, substantiiv]
suur maalripintsel lubjapiimaga (või lubivärvidega) võõpamiseks

lubjaprits
[nimisõna, substantiiv]
vahend pindade katmiseks lubjapiimaga või lubivärvidega

lubjapõletamine
[nimisõna, substantiiv]
lubjakivi tugev kuumutamine kustutamata lubja saamiseks

lubjapõletus
[nimisõna, substantiiv]
lubjakivi tugev kuumutamine kustutamata lubja saamiseks

lubjapõletusahi
[nimisõna, substantiiv]
1. ahi või töökoda lubjapõletamiseks

2. (endisajal:) põletamiseks määratud lubjakividest üles laotud ahjutaoline moodustis

lubjarikas
[omadussõna, adjektiiv]
(pinnase, vee kohta:) palju lupja sisaldav

lubjastuma
[tegusõna, verb]
sadestuvate kaltsiumisooladega kattuma või küllastuma

lubjastumine
[nimisõna, substantiiv]
sadestuvate kaltsiumisoolade kogunemine nt veresoontes, nendega kattumine

lubjastus
[nimisõna, substantiiv]
sadestuvate kaltsiumisooladega kattumine või küllastumine

lubjasus
[nimisõna, substantiiv]
lubjasisaldus

lubjatainas
[nimisõna, substantiiv]
1. paks, tainjas ehituslubja ja vee segu

2. paks ehituslubja ja vee segu

lubjatarve
[nimisõna, substantiiv]
mulla liigse happesuse neutraliseerimiseks vajalik lubjakogus

lubjavesi
[nimisõna, substantiiv]
vee ja lubja segust filtreeritud vesi

lubjavikk
[nimisõna, substantiiv]
1. paks, tainjas ehituslubja ja vee segu

2. paks ehituslubja ja vee segu

lubjavilt
[nimisõna, substantiiv]
lubjaga immutatud kõvast vildist saabas

lubrikaator
[nimisõna, substantiiv]
kolbpumbana töötav seade määrde juhtimiseks hõõrduvate pindade vahele (laagritesse, juhikutesse jm)

lubrikant
[nimisõna, substantiiv]
kreem, geel vms, mida kasutatakse seksuaalvahekorra ajal limaskestade niisutamiseks ja hõõrdumise vähendamiseks

luda
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kiilja otsaga luust või puust tööriist, millega punuti viiske, märsse vm tohust ja niinest esemeid

2. viisu- ja märsipunumisriist

ludiisia
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Hiinast, Vietnamist ja Malaka poolsaarelt pärinev orhidee

ludiit
[nimisõna, substantiiv]
Inglise tööline, kes võttis osa 1811–1816 toimunud töölisrahutustest, mille käigus rünnati vabrikuid ja lõhuti masinaid, kuna neid peeti tööpuuduse põhjuseks

ludin
[nimisõna, substantiiv]
1. märgib millegi kiiret, ladusat kulgu või liikumist

2. kiire, ladus kulg

ludinal
[määrsõna, adverb]
kergelt ja kiiresti, ilma suurema vaevata

ludisema
[tegusõna, verb]
1. kergesti ja kiiresti toimuma

2. ludinal minema

ludistama
[tegusõna, verb]
1. matsutades või imedes sööma, jooma või niisama lutsutama

2. süües või juues endale toitu peale puistama

ludomaania
[nimisõna, substantiiv]
võimetus vastu seista tungile mängida hasartmänge, hoolimata negatiivsetest tagajärgedest või soovist lõpetada

ludri
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. laisavõitu, tööst kõrvale hiiliv, mitte vastutustundlik inimene (hrl mehe kohta)

2. nõrk ja tahtejõuetu

ludu
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl juuste kohta:) lamavalt ja siledalt hoidev, ilma kohevuseta, halvasti vormi hoidev

ludumüts
[nimisõna, substantiiv]
pehme vormitu või liibuv müts

ludus
[määrsõna, adverb]
lamavalt, siledalt vastu aluspinda, keha või pead ligi asendis

ludusse
[määrsõna, adverb]
lamavalt, siledalt vastu aluspinda, keha või pead ligi asendisse

lufa
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikamaades kasvav roniv rohttaim, mille vilja kiududest valmistatakse ka saunanuustikuid

2. troopikataim

luga
[nimisõna, substantiiv]
1. niisketel aladel kasvav kitsaste või ruljate lehtedega rohttaim

2. rohttaim

lugeja
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatuid, teatud ajalehte vms regulaarselt lugev inimene

2. raamatukogu registreeritud kasutaja

3. keegi, kes midagi loeb

lugejakaart
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis annab õiguse kasutada raamatukogu teenuseid

lugejakataloog
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogu kasutajatele mõeldud kataloog

lugejapilet
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis annab õiguse kasutada raamatukogu teenuseid

lugejaskond
[nimisõna, substantiiv]
teatud ajalehe, kellegi teoste vm alalised lugejad

lugejasõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl teksti kohta:) lihtne lugeda, hõlpsalt mõistetav või (veebis) käsitletav

lugem
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriista näit

lugema
[tegusõna, verb]
1. kirjalikku teksti sõnahaaval jälgima ja sõnu ning lauseid tõlgendades selle tähendust tajuma

2. kirjalikku teksti suuliselt esitama (seda pilguga jälgides või päheõpitult)

3. mingit teksti vaatama ja sellest aru saama

4. seda valju häälega esitama

Ühendtegusõnad: ette lugema, ette lugema, kokku lugema, kokku lugema, läbi lugema, läbi lugema, maha lugema, maha lugema, peale lugema, peale lugema, sisse lugema, sisse lugema, välja lugema, välja lugema, ära lugema, ära lugema, üle lugema, üle lugema, üles lugemaüles lugema

lugemata
[määrsõna, adverb]
(millegi suurt hulka, arvu väljendavana:) väga

lugematu
[omadussõna, adjektiiv]
väga rohke, nii palju, et ei jõua kokku lugeda

lugemik
[nimisõna, substantiiv]
teatud põhimõttel valitud ning korraldatud tekstikogumik (nt ilukirjanduslike lugemispaladega, teaduslike allikmaterjalidega, ka õpikuna)

lugemine
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutatud või trükitud teksti vaatamine ja mõistmine, selle häälikulises kõnes taastekitamine

2. mingit teksti vaatamine ja sellest aru saamine

3. selle valju häälega esitamine

lugemisdraama
[nimisõna, substantiiv]
oma ülesehituse või pikkuse tõttu pigem lugemiseks kui laval esitamiseks sobiv näidend

lugemiselamus
[nimisõna, substantiiv]
1. loetust saadav elamus

2. raamat vm, mis sellise elamuse tekitab

lugemisharjumus
[nimisõna, substantiiv]
harjumus lugeda raamatuid vm

lugemishimu
[nimisõna, substantiiv]
suur tahtmine lugeda, lugemisarmastus

lugemishimuline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes armastab lugeda

lugemishuvi
[nimisõna, substantiiv]
huvi lugeda raamatuid, (ilu)kirjandust

lugemisjärg
[nimisõna, substantiiv]
koht raamatus vm tekstis, milleni lugemisega on jõutud

lugemiskiirus
[nimisõna, substantiiv]
näitaja, mis iseloomustab, kui kiiresti (mitu sõna või tähte mingis ajavahemikus) suudetakse lugeda

lugemiskoer
[nimisõna, substantiiv]
eriväljaõppega koer, kellele lugema õppiv või lugemisraskustega laps saab ette lugeda, kartmata märkusi

lugemislamp
[nimisõna, substantiiv]
lugemiseks mõeldud valgusti

lugemislaud
[nimisõna, substantiiv]
(lugemise, lugemist ootavate või loetavate raamatute kohta)

lugemismaterjal
[nimisõna, substantiiv]
see, mida loetakse (artiklid, raamatud vms)

lugemisoskus
[nimisõna, substantiiv]
võime kirjutatud või trükitud teksti häälikulises kõnes taastekitada ja mõista

lugemispala
[nimisõna, substantiiv]
lugemiseks mõeldud lühike lugu, ka katkend mingist pikemast teosest (nt õpikus)

lugemisprillid
[nimisõna, substantiiv]
lähedale vaatamise prillid (nt lugemisel kasutamiseks)

lugemisproov
[nimisõna, substantiiv]
lavastuse proov, kus näitlejad ainult loevad teksti

lugemispult
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne kallaka plaadiga alus seistes lugemisel raamatu asetamiseks (ka kirikus)

lugemissaal
[nimisõna, substantiiv]
1. lugemiseks ja vaimseks tööks mõeldud, hrl avariiulitega ruum raamatukogus

2. ruum raamatukogus, kus saab lugeda, tööd teha ja õppida

lugemissoovitus
[nimisõna, substantiiv]
1. soosiv raamatututvustus

2. vastav rubriik nt ajakirjas või telesaates

lugemistehnika
[nimisõna, substantiiv]
lugemisoskuse omandamise või lugemise tehnilised võtted

lugemistükk
[nimisõna, substantiiv]
lugemiseks mõeldud lühike lugu, ka katkend mingist pikemast teosest (nt õpikus)

lugemisvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
lugemiseks mõeldud valgusti

lugemisvara
[nimisõna, substantiiv]
see, mida loetakse (artiklid, raamatud vms)

lugemisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on mõtet lugeda

2. hea, teatava väärtusega

lugemisväärt
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on mõtet lugeda

2. hea, teatava väärtusega

lugemisõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. lugema õpetamine

2. lugemise tehniliste oskuste ja teksti mõistmise arendamine

lugemus
[nimisõna, substantiiv]
lugemise, kirjanduse tundmise ulatus

luger
[nimisõna, substantiiv]
käeshoitav ekraaniga seade e-raamatute lugemiseks

lugija
[nimisõna, substantiiv]
1. baptisti, vennastekoguduse vm uskkonna jutlustaja

2. lahkusu jutlustaja

lugijavend
[nimisõna, substantiiv]
1. baptisti, vennastekoguduse vm uskkonna jutlustaja

2. lahkusu jutlustaja

lugu
[nimisõna, substantiiv]
1. juhtunud asi või omavahel seotud sündmuste kogum (ka suulises või kirjalikus esituses)

2. jutt millegi kohta, mis on päriselt toimunud või välja mõeldud

3. juhtum, sündmus

lugubre
[määrsõna, adverb]
kaeblikult, süngelt

lugulaul
[nimisõna, substantiiv]
mingi jutustav luuleteos või laul, nt lüroeepiline värsslugu, eepos, ballaad vm

lugunädalad
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 19. sajandi lõpuni kasutusel olnud ajaarvamisviis, nädalate loendamine tähtpäevast tähtpäevani

lugupeetav
[omadussõna, adjektiiv]
1. viisakas pöördumissõna, mida kasutatakse nt kirja või esinemist alustades

2. sõna, mida kasutame, kui pöördume kellegi poole viisakalt, näiteks kirjas või avalikul üritusel

lugupeetud
[omadussõna, adjektiiv]
1. viisakas pöördumissõna, mida kasutatakse nt kirja või esinemist alustades

2. sõna, mida kasutame, kui pöördume kellegi poole viisakalt, näiteks kirjas või avalikul üritusel

lugupidamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kel puudub austus kellegi või millegi vastu

2. selline, milles väljendub austuse puudumine

lugupidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. austav suhtumine kellessegi või millessegi, kellegi või millegi kõrgelt hindamine

2. austav suhtumine, kellegi või millegi kõrgelt hindamine

3. austav suhtumine

lugupidav
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi või millegi vastu austust ilmutav või väljendav

luhahein
[nimisõna, substantiiv]
1. luhas kasvav looduslik hein

2. see niidetuna

luhaheinamaa
[nimisõna, substantiiv]
lamminiit ehk luht, kust niidetakse heina

luhaniit
[nimisõna, substantiiv]
1. suurvee ajal üleujutatav rohttaimedega ala jõeorus või järve kaldal

2. suurvee ajal üleujutatav ala

luhaveekogu
[nimisõna, substantiiv]
suurveest luhale jääv (püsi)loik

luht
[nimisõna, substantiiv]
1. suurvee ajal üleujutatav rohttaimedega ala jõeorus või järve kaldal

2. suurvee ajal üleujutatav ala

luhtama
[tegusõna, verb]
1. (hrl spordis:) midagi ebaõnnestunult sooritama, soodsat võimalust kaotsi minna laskma

2. nurjama, ebaõnnestumist põhjustama

luht-kastevars
[nimisõna, substantiiv]
karjamaadel tihedate mätastena kasvav või ilutaimena kasvatatav hõbedaläikelise pöörisega kõrreline

luhttarn
[nimisõna, substantiiv]
luhaniitudel suuri hõredapoolseid mättaid moodustav teravakandiliste varte ja hallikasroheliste lehtedega rohttaim

luhtuma
[tegusõna, verb]
1. (toimingu, ettevõtmise vms kohta:) mittetulemuslikuks osutuma, minema nii, nagu polnud plaanitud

2. kui miski ebaõnnestub, siis see läheb halvasti, mitte nii, nagu sa lootsid või plaanisid

luhva
[nimisõna, substantiiv]
1. prostituut, lõbunaine

2. paheliste elukommetega, liiderlik naine

luhvama
[tegusõna, verb]
1. purjepaadi kurssi pöörama vastutuult (ehk paadi nina tuule poole keerama)

2. purjekat tuulde pöörama

luhvel
[nimisõna, substantiiv]
söögiriist, mida saab kasutada lusika, kahvli ja noana

luhvt
[nimisõna, substantiiv]
1. maakera ümbritsev gaaside segu, elutegevuseks vajaliku hapniku allikas

2. Maad ümbritsev gaaside segu, mida me hingame

luhvtikusti
[nimisõna, substantiiv]
1. kerglane, loru inimene

2. tühine kuju

luhvtipump
[nimisõna, substantiiv]
1. kerglane, loru inimene

2. tühine kuju

luhvtitama
[tegusõna, verb]
(raha raiskamise, hoogsa kulutamise kohta)

luhvtivend
[nimisõna, substantiiv]
1. kerglane, loru inimene

2. tühine kuju

luide
[nimisõna, substantiiv]
tuule toimel moodustunud liivakuhjatis tuiskliivaaladel (nt kõrbes, rannikul)

luidekaer
[nimisõna, substantiiv]
rannaluidetel tihedate kogumikena kasvav kõrge kõrreline

luider
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähese lihaga luudel, halvas toitumuses, väga kõhn

2. kõhn, kondine

luidestuma
[tegusõna, verb]
luiteks või luiteliseks kujunema

luidoor
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsuse kuldmünt 17.-18. sajandil

2. Prantsuse kuldmünt 17.-18. saj

luigekael
[nimisõna, substantiiv]
(inimese pika ning kaunilt kaarja kaela kohta)

luigelaul
[nimisõna, substantiiv]
kellegi viimane teos, töö või tegu

luigelill
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõkjate lehtede ja roosaka õiesarikaga kõrge vee- ja kaldataim, mille jämedatest juurikatest on valmistatud leivajahu

2. vee- ja kaldataim

luigetiik
[nimisõna, substantiiv]
tiik, kus elavad luiged

luik
[nimisõna, substantiiv]
1. suur pikakaelaline hrl valge sulestikuga veelind

2. suur lind, kellel on pikk kael ja kes elab vees

luik
[nimisõna, substantiiv]
1. õõnestatud puuoksast valmistatud või puukoorest keeratud ilma sõrmeavadeta kooniline toru, endisaja karjaste puhutav mänguriist

2. toru

luikama
[tegusõna, verb]
heledalt ja valjusti hüüdma, heledat valjut häält tegema

luikvalge
[omadussõna, adjektiiv]
väga valge, valge kui luik

luilutama
[tegusõna, verb]
tasa vaikselt laulma, laulvalt häälitsema

luilutus
[nimisõna, substantiiv]
luilutamine, tasane laulev häälitsus

luine
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, tema kehaosa kohta:) hirmuäratavalt kondine, väga kõhn

luip
[omadussõna, adjektiiv]
viltune, kergelt kaldu olev

luipa
[määrsõna, adverb]
libamisi, viltu, kallakalt

luise
[nimisõna, substantiiv]
fantaseerimine, väljamõeldu rääkimine

luisiit
[nimisõna, substantiiv]
1. vänge lõhnaga sööbemürk, nahal haavandeid tekitav värvuseta vedelik

2. ründemürk

luisk
[nimisõna, substantiiv]
1. vanal ajal puust või kivist riist vikati teritamiseks

2. tänapäeval peamiselt abrasiivist vahend mitmesuguste tööriistade käsitsi teritamiseks

3. kõvasi

luiskam
[nimisõna, substantiiv]
1. (suur) luiskaja, fantaseerija

2. suur luiskaja, väljamõtleja

luiskama
[tegusõna, verb]
1. fantaseerima, väljamõeldut rääkima

2. valetama

Ühendtegusõnad: ette luiskama, ette luiskama, kokku luiskamakokku luiskama

luiskamine
[nimisõna, substantiiv]
fantaseerimine, väljamõeldu rääkimine

luiskejutt
[nimisõna, substantiiv]
luisatud, väljamõeldud lugu

luiskelugu
[nimisõna, substantiiv]
luisatud, väljamõeldud lugu

luitekass
[nimisõna, substantiiv]
liivakollane kassitaoline loom Aasia ja Aafrika kõrbetes

luiteliiv
[nimisõna, substantiiv]
tuule toimel luiteks kuhjunud liiv

luiteline
[omadussõna, adjektiiv]
luidetega

luitemaastik
[nimisõna, substantiiv]
(mereäärne) luidetega maastik

luitemets
[nimisõna, substantiiv]
liivaluidetel kasvav männimets

luitemännik
[nimisõna, substantiiv]
veekogu rannaala liivasel pinnasel, luidetel kasvav hõre männimets

luiterannik
[nimisõna, substantiiv]
lahtise liiva ja tuiskliiva kuhjatistega rannik

luitestik
[nimisõna, substantiiv]
luidete rühm

luitsnokk-part
[nimisõna, substantiiv]
lusikasarnase, otsast laienenud nokaga part, ka jahilind

luituma
[tegusõna, verb]
1. esialgset värvi või värsket välimust minetama, tuhmimaks minema, hrl päikese, ereda valguse mõjul

2. värvainest vabanema pleegitamise tulemusena

3. värvainest lõplikult vabanema

luitumus
[nimisõna, substantiiv]
väsinud, kulunud, luitunud olek

luitunud
[omadussõna, adjektiiv]
esialgse värvi või värske välimuse kaotanud, tuhmiks muutunud

lukk
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla ainusobiva vahendiga (võtmega, magnetkaardiga, koodi sisestamisega vm) avatav ukse, kohvri vm sulgur

2. selline sõiduki ärandamist takistav vahend

3. metallist vahend, mis sulgeb ukse või värava nii, et selle avamiseks on võtit vaja

lukk
[nimisõna, substantiiv]
suguti või kõdisti eesots

lukksepatöö
[nimisõna, substantiiv]
metallitöö, mida rakendatakse lihtsamate esemete valmistamisel või detailide, sõlmede ja masinate koostamisel (nt viilimine, puurimine, treimine)

lukksepavasar
[nimisõna, substantiiv]
lukksepatööriist löökide andmiseks nt meisliga raiumisel, neetimisel

lukksepp
[nimisõna, substantiiv]
1. oskustööline, kes on spetsialiseerunud lihtsamate metallist esemete (nt masinadetailide, tööriistade, võtmete) valmistamisele ja/või hooldamisele

2. inimene, kelle töö on lihtsamaid metallist esemeid teha ja hooldada

lukku
[määrsõna, adverb]
1. lukuga suletud, lukustatud olekusse

2. blokeeritud olekusse

lukkum
[nimisõna, substantiiv]
metallist sulgur endisaegse raamatu kaante eesservade küljes

lukkus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lukuga suletud, lukustatud olekus

2. luku abil suletud olema

luks
[omadussõna, adjektiiv]
suure mugavuse, elegantsi, toreduse ja hrl kallihinnalisusega iseloomustatav

luks
[nimisõna, substantiiv]
valgustatuse mõõtühik

luks
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne luksumine ja selle heli

luks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi luksatuse heli

luksatama
[tegusõna, verb]
järsku, korraks luksuma või kõõksuvat heli andma

luksatsioon
[nimisõna, substantiiv]
luuotsa paigalt äranihkumine liigeses

luksatus
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne luksumine ja selle heli

luksemburglane
[nimisõna, substantiiv]
1. Luksemburgi kodanik või elanik

2. Luksemburgi päritolu inimene

lukshotell
[nimisõna, substantiiv]
luksushotell

luksmeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist valgustatuse mõõtmiseks

luksnumber
[nimisõna, substantiiv]
luksusnumber nt hotellis

luksuma
[tegusõna, verb]
vahelihase kramplike kokkutõmmetega kaasnevalt järsult ning iseloomulike kõõksatustena sisse hingama

luksus
[nimisõna, substantiiv]
1. suure mugavuse, elegantsi, toreduse ja sageli kallihinnalisusega iseloomustatav olukord

2. miski selliselt iseloomustatav

3. toredus

luksusauto
[nimisõna, substantiiv]
(võimsa, kallihinnalise auto kohta)

luksusejanu
[nimisõna, substantiiv]
himu luksusesemete ja pillava elustiili järele

luksusese
[nimisõna, substantiiv]
ainult luksuseks vajalik ese

luksushotell
[nimisõna, substantiiv]
luksuslik, tärnihotellide arvestuses viietärnihotell

luksusjanu
[nimisõna, substantiiv]
himu luksusesemete ja pillava elustiili järele

luksuskaater
[nimisõna, substantiiv]
väga palju maksev uhke lõbusõidukaater

luksuskaup
[nimisõna, substantiiv]
luksusvajadusi rahuldav kaup

luksuskorter
[nimisõna, substantiiv]
elegantne kalli hinnaga korter

luksuskuurort
[nimisõna, substantiiv]
kallis puhkusekoht, mida iseloomustavad toredus, elegants, elitaarsus, kallid hotellid

luksuslaev
[nimisõna, substantiiv]
uhke ja kallilt sisustatud laev (hrl selliste kruiisi- või reisilaevade kohta)

luksuslik
[omadussõna, adjektiiv]
suure mugavuse, elegantsi, toreduse ja hrl kallihinnalisusega iseloomustatav

luksusmaks
[nimisõna, substantiiv]
luksuskaupadelt võetav maks mõnes riigis

luksusmark
[nimisõna, substantiiv]
luksusauto bränd (nt Lexus)

luksusnumber
[nimisõna, substantiiv]
(luksusliku hotellitoa, kajuti vms kohta)

luksusrestoran
[nimisõna, substantiiv]
luksuslik restoran

luksustelk
[nimisõna, substantiiv]
olemuselt hotellituba meenutav mugavustega telk majutuspaigana

luksustelkimine
[nimisõna, substantiiv]
mugavustega telkimine, majutusviis, kus telkimisega on ühendatud hotelli mugavused

luksusvilla
[nimisõna, substantiiv]
väga palju maksev uhke eramu (hrl glamuurses piirkonnas)

lukuaugukirurgia
[nimisõna, substantiiv]
(laparoskoopilise kirurgia kohta, mille puhul spetsiaalsed instrumendid viiakse kõhuõõnde läbi väikeste avauste)

lukuauk
[nimisõna, substantiiv]
auk lukus võtme jaoks

lukukeel
[nimisõna, substantiiv]
mehaanilise ukseluku sulgev osa

lukukivi
[nimisõna, substantiiv]
portaali, ukse- või aknaava pealse kaare keskel asuv püstkivi, mis ühendab kaare pooli

lukukoda
[nimisõna, substantiiv]
tulirelva osa luku jaoks

lukulluslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. külluslik, rohke ja hea valikuga (hrl söömaaja, söömingu kohta)

2. külluslik, rikkalik

lukum
[nimisõna, substantiiv]
tihke marmelaaditaoline, tuhksuhkruga üle puistatud Türgist pärinev maiustus

lukumaadlus
[nimisõna, substantiiv]
sportlik kahevõitlus, kus löögid on keelatud ja kus vastase saab alistada valuvõtte või kägistamisega

lukus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lukuga suletud, lukustatud olekus

2. luku abil suletud olema

lukussepp
[nimisõna, substantiiv]
1. oskustööline, kes on spetsialiseerunud lihtsamate metallist esemete (nt masinadetailide, tööriistade, võtmete) valmistamisele ja/või hooldamisele

2. inimene, kelle töö on lihtsamaid metallist esemeid teha ja hooldada

lukustama
[tegusõna, verb]
1. luku vm vahendi abil kinni, suletud olekusse panema (sissepääsu või kasutamise tõkestamiseks)

2. liikumatuks kinnitama

Ühendtegusõnad: lahti lukustamalahti lukustama

lukusti
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud kinnitusdetail

2. lukustav, sulgev seadis

lukustuma
[tegusõna, verb]
1. luku vm vahendi abil suletud olekusse, kinni minema

2. liikumatuks kinnituma

lukustus
[nimisõna, substantiiv]
1. lukustamine, selleks kasutatav süsteem või mehhanism

2. lukusolek

lukustusriiv
[nimisõna, substantiiv]
luku vm seadme sulgev osa

lukusüdamik
[nimisõna, substantiiv]
hrl ukseluku siseosa

lukusüsteem
[nimisõna, substantiiv]
elektrilisi ja mehaanilisi komponente sisaldav lukustuse süsteem

lukutama
[tegusõna, verb]
1. luku vm vahendi abil kinni, suletud olekusse panema (sissepääsu või kasutamise tõkestamiseks)

2. liikumatuks kinnitama

lukuti
[nimisõna, substantiiv]
lihaseline sulgur mao kaksteistsõrmikuks ülemineku kohas

lukuvastus
[nimisõna, substantiiv]
luku osa, millesse käib luku keel

lulla
[nimisõna, substantiiv]
luuletus

lulla
[nimisõna, substantiiv]
mingi väike hrl uudne asi või detail, mingi masinavärgi osa, (naljakas) asjake või seade

lullilööja
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

lullitama
[tegusõna, verb]
1. laisklema, muretut ja lõbusat elu elama

2. lõbusalt aega veetma

lumbaago
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu äge valu (eriti selja- või nimmevalu)

lumbaalne
[omadussõna, adjektiiv]
nimmepiirkonnaga seotud

lumbaalpunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalse õõnsa nõela torkamine nimmelülide vahelt lülisambakanalisse (nt seljaajuvedelikust proovi võtmiseks)

lumbalgia
[nimisõna, substantiiv]
valu nimme piirkonnas (ristluu ja rindkere vahelises selja osas)

lumealune
[omadussõna, adjektiiv]
mahasadanud lume all olev, lumega kaetud

lumeebe
[nimisõna, substantiiv]
õhuke ja kerge lumeosake

lumefrees
[nimisõna, substantiiv]
ees lükatav mootoriga lumekõrvaldusmasin, mis viskab eemaldatava lume kaarega laiali

lumehang
[nimisõna, substantiiv]
tuulest kokku keerutatud, kokkutuisanud lume kuhjatis

lumehani
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika ja Aasia tundrates pesitsev valge sulestikuga hani

lumehelbeke
[nimisõna, substantiiv]
õhuke ja kerge lumeosake

lumehelves
[nimisõna, substantiiv]
õhuke ja kerge lumeosake

lumeingel
[nimisõna, substantiiv]
lamava inimese kehaga lumele tehtav kujund

lumeinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. oletatav ürginimeselaadne karvane olend, keda arvatakse elavat nt Himaalaja mäestikus, Pamiiris ja mujal

2. ürginimene

lumekahjustus
[nimisõna, substantiiv]
lume tekitatud kahjustus (nt puutüvede murdumine või lookavajumine lume raskuse all)

lumekahur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis teeb tehislund ja puhub selle suusanõlvale

lumekakk
[nimisõna, substantiiv]
lumivalge tumedate tähnidega polaarlind

lumekamakas
[nimisõna, substantiiv]
(suurem) tihke kõva tükk lund

lumekamp
[nimisõna, substantiiv]
(suurem) tihke kõva tükk lund

lumekarniis
[nimisõna, substantiiv]
mäenõlvalt rippuv või üle katuse ääre ulatuv lume-eend

lumekasukas
[nimisõna, substantiiv]
(maapinda vm katva lume kohta)

lumekate
[nimisõna, substantiiv]
lumesadudest tekkinud lumekiht maapinnal või jääl

lumekeeris
[nimisõna, substantiiv]
tuule mõjul tugevasti keerlev lumi

lumekehv
[omadussõna, adjektiiv]
lume poolest vaene, vähese lumega

lumekett
[nimisõna, substantiiv]
ketist moodustis autode vm mootorsõidukite rataste ümber libisemise vältimiseks talvel

lumeking
[nimisõna, substantiiv]
jalanõu alla kinnitatav lai (võre)tald lumel liikumiseks

lumekirju
[omadussõna, adjektiiv]
väheste lumelaikudega kaetud

lumekirme
[nimisõna, substantiiv]
õhuke lumekiht

lumekirmetis
[nimisõna, substantiiv]
õhuke lumekiht

lumekits
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikas Kaljumäestikus elav lumivalge pika tiheda karvastikuga sõraline

lumeklomp
[nimisõna, substantiiv]
tihke tükk lund

lumekoorem
[nimisõna, substantiiv]
raskena peale rõhuv lumekiht

lumekoorik
[nimisõna, substantiiv]
külmunud, jäätunud kiht lume pinnal

lumekord
[nimisõna, substantiiv]
sadanud lume kiht

lumekoristi
[nimisõna, substantiiv]
lund teedelt ja tänavatelt kõrvaldav masin (nt lumepuhur, lumesahk, lumelaadur)

lumekoristus
[nimisõna, substantiiv]
sadanud või tuisanud lume kõrvaldamine tänavatelt, teedelt vm

lumekoristusmasin
[nimisõna, substantiiv]
lund teedelt ja tänavatelt kõrvaldav masin (nt lumepuhur, lumesahk, lumelaadur)

lumekrabi
[nimisõna, substantiiv]
kergelt magusa maitsega pehme makratoode

lumekristall
[nimisõna, substantiiv]
lund moodustav jääkristall

lumekruubid
[nimisõna, substantiiv]
sademed, mis langevad maapinnale ümmarguste või koonusekujuliste suhteliselt suure läbimõõduga lumekuulikestena

lumekruup
[nimisõna, substantiiv]
sademed, mis langevad maapinnale ümmarguste või koonusekujuliste suhteliselt suure läbimõõduga lumekuulikestena

lumekuhjatis
[nimisõna, substantiiv]
kuhjunud või kokkukuhjatud lumi

lumekuju
[nimisõna, substantiiv]
lumest vormitud kuju

lumekupp
[nimisõna, substantiiv]
kollaste või valgete õitega pikaaealine ja kasvukoha suhtes vähenõudlik kevadlill

lumekuub
[nimisõna, substantiiv]
(puid, põõsaid vms katva lume kohta)

lumekõrb
[nimisõna, substantiiv]
(lage) ääretu lumeala

lumekänkar
[nimisõna, substantiiv]
kõva tihke tükk lund

lumekübe
[nimisõna, substantiiv]
väike lumeosake

lumelaadur
[nimisõna, substantiiv]
masin lume laadimiseks veokile

lumelabidas
[nimisõna, substantiiv]
lai labidas lumerookimiseks

lumelagendik
[nimisõna, substantiiv]
lage lumine ala

lumelagu
[nimisõna, substantiiv]
kevadine lume sulamine

lumelagunemine
[nimisõna, substantiiv]
kevadine lume sulamine

lumelahmakas
[nimisõna, substantiiv]
katvast lumekihist eraldunud suur lumetükk

lumelaik
[nimisõna, substantiiv]
lumine laik lumeta maapinnal

lumelammas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Kamtšatkal ja Ida-Siberi ning Põhja-Ameerika lääneosa mäestikes elav jässakas uluklammas

lumelauahüpe
[nimisõna, substantiiv]
lumelauasõidul sooritatav hüpe

lumelauahüpped
[nimisõna, substantiiv]
hüppeid hõlmav lumelauasõidu võistlusala

lumelauakross
[nimisõna, substantiiv]
slaalomilaadne lumelauasõidu ala, kuhu kuuluvad ka hüpped

lumelauapark
[nimisõna, substantiiv]
mäenõlvale rajatud radade ja hüppekohtadega ala lumelauasõidu harrastamiseks ja treenimiseks

lumelauasõit
[nimisõna, substantiiv]
lumelauaga mööda mäenõlvasid sõitmine (ka spordialana)

lumelauasõitja
[nimisõna, substantiiv]
1. lumelauaga sõitja

2. lumelauasõiduga tegelev sportlane

lumelauatama
[tegusõna, verb]
jalgade külge kinnitatud lumelauaga sõitma mööda lumist mäenõlva

lumelaud
[nimisõna, substantiiv]
jalgade külge kinnitatav lauakujuline vahend, millel seistes sõidetakse mööda lumist mäenõlva

lumelaudur
[nimisõna, substantiiv]
1. lumelauaga sõitja

2. lumelauasõiduga tegelev sportlane

lumelaviin
[nimisõna, substantiiv]
mäenõlvalt alla sööstev lumemass

lumeleopard
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasia kõrgmäestikes elutsev suur kaslane

2. Aasia suur kaslane

lumelill
[nimisõna, substantiiv]
võsaülase, aga ka mõne muu lille rahvapärane nimetus

lumelinn
[nimisõna, substantiiv]
laste mängulinn, mis koosneb lumest vormitud majadest, liumägedest, teedest vms

lumelisa
[nimisõna, substantiiv]
maha sadanud lumele lumesajuga lisanduv lumi

lumelobjakas
[nimisõna, substantiiv]
1. lume- ja vihmasegused sademed

2. märg lumi

lumeloor
[nimisõna, substantiiv]
(nähtavust piirava lumetuisu või -saju kohta)

lumelopp
[nimisõna, substantiiv]
1. veesegune lumi

2. pooleldi sulanud, vesine lumi (hrl teedel, tänavatel)

lumelõoke
[nimisõna, substantiiv]
Eestis läbirändajana ning talvitujana tuntud valge alapoolega tundralind

lumelöga
[nimisõna, substantiiv]
pooleldi sulanud, vesine lumi (hrl teedel, tänavatel)

lumelörts
[nimisõna, substantiiv]
1. lume- ja vihmasegused sademed

2. märg lumi

lumelörtsine
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus sajab lumelörtsi

2. lumelörtsiga kaetud, lumelörtsi täis

lumemees
[nimisõna, substantiiv]
1. lumest tehtud kuju, mis meenutab inimest

2. lumest tehtud kuju, mis meenutab inimest

lumememm
[nimisõna, substantiiv]
1. lumest tehtud kuju, mis meenutab inimest

2. lumest tehtud kuju, mis meenutab inimest

lumeminek
[nimisõna, substantiiv]
kevadine lume sulamine

lumemurd
[nimisõna, substantiiv]
1. lume all murdunud puud

2. puutüvede murdumine lume raskuse all

lumemägi
[nimisõna, substantiiv]
suur lumehang või kokkukuhjatud lumi

lumemöll
[nimisõna, substantiiv]
suur lumetuisk ja -sadu

lumemüts
[nimisõna, substantiiv]
(mäetippu, puud vms katva lume kohta)

lumenappus
[nimisõna, substantiiv]
lume ebapiisavus

lumeolud
[nimisõna, substantiiv]
lume hulk ja seisund nt maanteedel või suusaradadel

lumeonn
[nimisõna, substantiiv]
lumest ehitatud peavari või kerge elamu

lumepall
[nimisõna, substantiiv]
sulalumest mätsitud või veeretatud pall

lumepalliefekt
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, kus millestki väikesest (tähtsusetust) kujuneb üha kasvades midagi suurt (negatiivset või positiivset)

lumepallisupp
[nimisõna, substantiiv]
1. (magustoit:) piimast, suhkrust ja munakollastest tehtud magus supp, millele on lisatud vahustatud munavalgest klimbid (lumepallid)

2. magustoit

lumepallivalim
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) valim, mis koosneb uuringutingimustele vastavatest inimestest, nende poolt edasi juhatatud järgmistest uuritavatest

lumepihu
[nimisõna, substantiiv]
peenike (kuiv) lumi

lumepiir
[nimisõna, substantiiv]
mägedes pidevalt lumega kaetud ala alumine piir

lumepilv
[nimisõna, substantiiv]
tume pilv, millest võib tulla lund

lumepime
[omadussõna, adjektiiv]
lumelt kiirguva päikesevalguse tõttu ajutiselt nägemisvõimetu

lumepimedus
[nimisõna, substantiiv]
ajutine nägemisvõimetus, mis tekib lumelt kiirguva päikesevalguse tõttu, silmade päikesepõletus

lumeprillid
[nimisõna, substantiiv]
tumedad prillid silmade kaitseks ereda ultraviolettkiirguse eest (nt mägimatkajatel)

lumepuder
[nimisõna, substantiiv]
pudrutaoliselt pehme lumemass

lumepuhur
[nimisõna, substantiiv]
ees lükatav mootoriga lumekõrvaldusmasin, mis viskab eemaldatava lume kaarega laiali

lumepuru
[nimisõna, substantiiv]
(lumeosakeste kohta)

lumepuudus
[nimisõna, substantiiv]
lume puudumine või vähesus takistava asjaoluna (nt suusatamist silmas pidades)

lumepüü
[nimisõna, substantiiv]
arktilises ja lähisarktilises kliimavöötmes elutsev kana meenutav, talvel valge sulestikuga lind

lumerada
[nimisõna, substantiiv]
(autospordis:) lumine võistlus- või harjutusrada

lumerajasõit
[nimisõna, substantiiv]
(võidu)sõit lumerajal (autospordis)

lumeratas
[nimisõna, substantiiv]
talvistes oludes sõitmiseks mõeldud jalgratas

lumeredel
[nimisõna, substantiiv]
lippidest naelutatud kilp tuisklume tõkestamiseks

lumereha
[nimisõna, substantiiv]
pika varrega tööriist, millega saab maas seistes katuse lumest puhtaks tõmmata

lumerikas
[omadussõna, adjektiiv]
rikkaliku lumesademete ning paksu lumikattega

lumerohke
[nimisõna, substantiiv]
rikkaliku lumesademete ning paksu lumikattega

lumeroos
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel õitsev suurte õite ja nahkjate lehtedega mürgine aiataim

lumerõngarada
[nimisõna, substantiiv]
lumest renn lumerõngaga sõitmiseks

lumerõngas
[nimisõna, substantiiv]
suur kummirõngas lumest renni mööda või mäest allasõitmiseks

lumerõngasõit
[nimisõna, substantiiv]
suure kummirõngaga ehk lumerõngaga lumest renni mööda allasõitmine

lumeräitsakas
[nimisõna, substantiiv]
(suur) lumehelves

lumerääts
[nimisõna, substantiiv]
jalanõu alla kinnitatav lai (võre)tald lumel liikumiseks

lumesaan
[nimisõna, substantiiv]
lumel või jääl liikuv suuskadega (või suuskade ja roomikuga) saan

lumesadu
[nimisõna, substantiiv]
1. lume langemine pilvedest

2. see, kui lumi pilvedest langeb

lumesahk
[nimisõna, substantiiv]
(autol, traktoril vm sõidukil:) laia teraga tööseadis teede ja tänavate lumest lahtiajamiseks

lumesajune
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus sajab lund

lumesegune
[omadussõna, adjektiiv]
lund sisaldav, lumega segunenud

lumesild
[nimisõna, substantiiv]
jäätunud lumest moodustunud sild liustikulõhe või oja kohal

lumeskulptuur
[nimisõna, substantiiv]
lumest vormitud kuju

lumesõda
[nimisõna, substantiiv]
vastastikku lumepallide üksteise pihta loopimine

lumetama
[tegusõna, verb]
(tehis)lumega katma

lumetee
[nimisõna, substantiiv]
reega või saaniga sõitmiseks sobiva lumikattega tee

lumetolm
[nimisõna, substantiiv]
õhus keerlev peenike lumi

lumetorm
[nimisõna, substantiiv]
kange tuisk

lumetsiitsitaja
[nimisõna, substantiiv]
Eestis läbirändajana ning talvitujana tuntud valge alapoolega tundralind

lumetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus lund sajab väga vähe või ei saja üldse

2. lumest puhas, ilma maad katva lumeta

lumetuisk
[nimisõna, substantiiv]
1. ilmastikunähtus, mida iseloomustab lahtise või sadava lume edasikandumine tuule mõjul

2. nähtus, kus tuul kannab sadavat lund kiiresti edasi

lumetuub
[nimisõna, substantiiv]
suur kummirõngas lumest renni mööda või mäest allasõitmiseks

lumetõke
[nimisõna, substantiiv]
lume ja jää allalibisemist takistav piire katuse serval

lumetõrje
[nimisõna, substantiiv]
teede, tänavate vm lumevabana hoidmiseks rakendatavad abinõud

lumevaal
[nimisõna, substantiiv]
pinnatuisu korral pikka kuhjatisse kandunud lumi (hrl maanteel või jääl)

lumevaalimine
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt noori okaspuid kahjustav tüve lookavajumine lume raskuse all

lumevaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus lund sajab väga vähe või ei saja üldse

2. lumest puhas, ilma maad katva lumeta

lumevaene
[omadussõna, adjektiiv]
väheste lumesademete ning õhukese lumikattega

lumevaip
[nimisõna, substantiiv]
(maapinda katva lume kohta)

lumevalge
[omadussõna, adjektiiv]
lumest valge, lumega kaetud

lumevalgus
[nimisõna, substantiiv]
lume helendusest lähtuv, lume võimendatud valgus

lumevall
[nimisõna, substantiiv]
pikka kuhjatisse kokku lükatud või tuulest aetud lumi

lumevang
[nimisõna, substantiiv]
1. lumevangis olija

2. lumevangis olija

lumevangi
[määrsõna, adverb]
tuisu, umbetuisanud teede tõttu liikumis- või lahkumisvõimaluseta olukorda

lumevangis
[määrsõna, adverb]
tuisu, umbetuisanud teede tõttu liikumis- või lahkumisvõimaluseta olukorras

lumevangist
[määrsõna, adverb]
tuisu, umbetuisanud teede tõttu liikumis- või lahkumisvõimaluseta olukorrast

lumevedu
[nimisõna, substantiiv]
kokkulükatud lume äravedu tänavatelt vm

lumeveere
[nimisõna, substantiiv]
mäenõlvalt alla sööstev lumemass

lumevesi
[nimisõna, substantiiv]
sulanud lumest tekkinud vesi

lumeväli
[nimisõna, substantiiv]
(suur) lumine maa-ala

lumevärav
[nimisõna, substantiiv]
lippidest naelutatud kilp tuisklume tõkestamiseks

lumi
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt talvel pilvedest langevad pehmed valged helbed, mis koosnevad jääkristallidest

2. nende kiht või kuhjum maapinnal vm

3. külmunud vee pehmed valged tükid, mis langevad taevast külma ilmaga

4. nendest tekkinud kate maapinnal

lumikate
[nimisõna, substantiiv]
lumesadudest tekkinud lumekiht maapinnal või jääl

lumikelluke
[nimisõna, substantiiv]
1. lume sulamise aegu õitsev rippuva valge õiega kevadlill, Eestis aialill

2. valge õiega lill, mis õitseb siis, kui lumi sulab

lumimari
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl valgete mürgiste marjataoliste luuviljadega ilupõõsas, ka hekitaim

2. ilupõõsas

luminaal
[nimisõna, substantiiv]
ravim, mida tarvitatakse uinutina ja langetõvehaigetel krambivastase vahendina

lumine
[omadussõna, adjektiiv]
1. lumega kaetud, lumekihi all või lumega koos olev

2. lumega kaetud

lumineer
[nimisõna, substantiiv]
lihvimata hamba peale kinnitatav väga õhuke portselanist plaadike, mille abil saab parandada hamba värvi ja kuju

luminestseerima
[tegusõna, verb]
(harilikul temperatuuril) valgust kiirgama, muu kui soojuse mõjul helendama

luminestsents
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne aine mittesoojuslik valguskiirgus (helendus)

2. mittesoojuslik helendus

luminestsentsanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
aine koostise ja omaduste määramise meetod, mis põhineb aine luminestsentsil (rakendatakse nt keemias, füüsikas, kriminalistikas, kaubanduses)

luminestsentsdefektoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
luminestsentsil põhinev menetlus (metall)esemete pinnadefektide avastamiseks

luminestsentslamp
[nimisõna, substantiiv]
elektrilamp, mis põhineb mittesoojuslikul valguskiirgusel

luminofoor
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis ergastatuna on võimeline valgust kiirgama, helendama (kasutatakse nt säästulampides ja neoonvärvides)

2. luminestseeriv aine

luminofoorlamp
[nimisõna, substantiiv]
(elektrilamp:) luminestsentslamp, milles valgust kiirgab ergastatud aine (luminofoor)

luminofoortoru
[nimisõna, substantiiv]
sirge toru või U-toru kujuline luminofoorlamp

lumiseen
[nimisõna, substantiiv]
taliviljaorast ja teisi kõrrelisi kahjustav hallitusetaolist kirmet moodustav seenhaigus

lumituma
[tegusõna, verb]
lumega kattuma

lumivalge
[omadussõna, adjektiiv]
kirkalt, eredalt valge või hele, puhtusest sädeleva lume värvi

lumm
[nimisõna, substantiiv]
1. meeli kütkestav vägi, seletamatult kaasakiskuv mõju

2. millegi kütkes, mõju all olek

lummama
[tegusõna, verb]
kellegi meeli kütkestama, meeldivuse või eripäraga ülimalt kellegi huvi, tähelepanu ligi tõmbama või kinni hoidma

lummav
[omadussõna, adjektiiv]
meeldivuse või eripäraga kütkestav, oma lummusesse haarav, väga kaunis või meeldiv

lummunult
[määrsõna, adverb]
lummatuna, kütkestatult

lummus
[nimisõna, substantiiv]
1. meeli kütkestav vägi, seletamatult kaasakiskuv mõju

2. millegi kütkes, mõju all olek

lummuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. irreaalsena mõjuv, sellisena lummav

2. nõiduslik

lummutama
[tegusõna, verb]
kellegi meeli kütkestama, meeldivuse või eripäraga ülimalt kellegi huvi, tähelepanu ligi tõmbama või kinni hoidma

lummutis
[nimisõna, substantiiv]
1. (surnu) vaim vm silme ette ilmuv viirastuslik kuju

2. viirastus

lummutuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. irreaalsena mõjuv, sellisena lummav

2. nõiduslik

lumpen
[nimisõna, substantiiv]
1. (ühiskonna heidikute, vaeste, kodutute vms kohta, sageli halvustavalt)

2. lumpenproletariaat

lumpenproletariaat
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kapitalistliku ühiskonna põhjakiht (hulkurid, kerjused, vargad)

2. deklasseerunud kiht

luna
[nimisõna, substantiiv]
lunastamisel, nt vangistusest, perekonnast vm vabaksostmisel makstav rahasumma vm varandus

lunaatik
[nimisõna, substantiiv]
osalise une seisundis olev inimene, kes käib ja tegutseb lahtisilmi, kuid tajub ümbritsevat piiratult ja hiljem oma tegevust ei mäleta

lunamaks
[nimisõna, substantiiv]
postisaadetise kättetoimetamisel saajalt sisse nõutav saatja määratud rahasumma

lunamakse
[nimisõna, substantiiv]
postisaadetise kättetoimetamisel saajalt sisse nõutav saatja määratud rahasumma

lunaraha
[nimisõna, substantiiv]
lunastamisel, nt vangistusest, perekonnast vm vabaksostmisel makstav rahasumma vm varandus

lunasaadetis
[nimisõna, substantiiv]
1. lunamaksuga saadetis, postipakk vm, mille eest tasutakse selle kättesaamisel

2. lunamaksuga postisaadetis

lunastama
[tegusõna, verb]
1. välja maksma või (nt võlasummat) tagasi maksma

2. (välja) ostma

3. vabaks ostma

Ühendtegusõnad: välja lunastamavälja lunastama

lunastus
[nimisõna, substantiiv]
pääsemine, vabanemine patuolukorrast, kurjast (hrl ristiusu kontekstis)

lunastushind
[nimisõna, substantiiv]
väärtpaberi (nt võlakirja) lunastamise hind

lunastustöö
[nimisõna, substantiiv]
(kristlikus kontekstis:) lunastamiseks tehtavad teod

lunatism
[nimisõna, substantiiv]
osalise une seisund, mille puhul (haige) inimene käib ja tegutseb lahtisilmi, kuid tajub ümbritsevat piiratult ja hiljem oma tegevust ei mäleta

lunavara
[nimisõna, substantiiv]
pahavara, mis takistab arvutis olevatele failidele või programmidele ligi pääseda (nt krüpteerib need) ning nõuab arvutikasutajalt nende vabastamise eest teatud rahasummat

lunima
[tegusõna, verb]
pealekäivalt paluma

Ühendtegusõnad: välja lunimavälja lunima

lunn
[nimisõna, substantiiv]
kõrge punase nokaga, ülalt must, alt valge merelind

lunoid
[nimisõna, substantiiv]
Maa tehiskaaslane

lupakas
[nimisõna, substantiiv]
(iseloomutu, tahtejõuetu inimese kohta, ka allakäinud inimese, lurjuse kohta)

lupard
[nimisõna, substantiiv]
(iseloomutu, tahtejõuetu inimese kohta, ka allakäinud inimese, lurjuse kohta)

luperkaalid
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Rooma puhastus- ja viljakuspüha, mida peeti veebruaris jumal Faunuse auks

lupiin
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl lillakate või roosakate õiekobaratega kõrge rohttaim, tuntud ka haljasväetisena, sööda- ja ilutaimena

2. rohttaim

lupjama
[tegusõna, verb]
valgendamiseks, ka desinfitseerimiseks lubjapiimaga katma

Ühendtegusõnad: üle lupjamaüle lupjama

lupjuma
[tegusõna, verb]
sadestuvate kaltsiumisooladega kattuma või küllastuma

lups
[nimisõna, substantiiv]
vette kukkumise, pudelilt korgi tulemise vms heli

lups
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi vette kukkumise, pudelilt korgi tulemise vms heli

2. näiteks kivi vette kukkumise, korgi tõmbamise puhul

lupsama
[tegusõna, verb]
kiiresti ning kergelt (kuhugi sisse, kusagilt välja või ära) minema

Ühendtegusõnad: välja lupsamavälja lupsama

lupsatama
[tegusõna, verb]
kiiresti ning kergelt (kuhugi sisse, kusagilt välja või ära) minema

lupsima
[tegusõna, verb]
korduvalt kiiresti ning kergelt (kuhugi sisse, kusagilt välja või ära) minema, korduvalt lupsama

lupsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi vette kukkumise, pudelilt korgi tulemise vms heli

2. näiteks kivi vette kukkumise, korgi tõmbamise puhul

lurin
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelat ainet läbiva õhuvoolu heli

2. luristamise heli

lurisema
[tegusõna, verb]
vedelat ainet läbiva õhuvoolu heli kuuldavale laskma

luristama
[tegusõna, verb]
1. lurisema panema, lurinat tekitama

2. midagi lurinal tegema

lurjus
[nimisõna, substantiiv]
alatu, autu inimene (ka sõimusõnana)

lurjuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lurjusele omane, autu ja vääritu

2. kaabaklik

lurpima
[tegusõna, verb]
(lurinal) jooma või vedelat toitu sööma

lurr
[nimisõna, substantiiv]
lahja vesine jook või toit

lursslill
[nimisõna, substantiiv]
pikkade roosakate või valgete õisikutega rohttaim, Eestis hrl hilise õitsemisega aiataim

lurts
[nimisõna, substantiiv]
väljapurskuva või sissetõmmatava vedela, püdela aine liikumise heli

lurts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi väljapurskuva või sissetõmmatava vedela, püdela aine liikumise heli

lurtsama
[tegusõna, verb]
vedela, püdela aine ühekordsel (takistatud) liikumisel tekkivat heli kuuldavale laskma

lurtsatama
[tegusõna, verb]
vedela, püdela aine ühekordsel (takistatud) liikumisel tekkivat heli kuuldavale laskma

lurtsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi väljapurskuva või sissetõmmatava vedela, püdela aine liikumise heli

lurtsuma
[tegusõna, verb]
1. püdela, vedela aine (takistatud) liikumisel tekkivaid katkendlikke helisid kuuldavale laskma

2. lirtsuma

lurtsutama
[tegusõna, verb]
lurtsuma panema, lurtse tekitama

luru
[nimisõna, substantiiv]
laisk, ettevõtlikkuseta või oskamatu, saamatu inimene

lusikaasend
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekorras olemise ja magamise asend, kus partnerid lebavad külili, mees naise taga, ja naine on mehe kaisus

lusikakook
[nimisõna, substantiiv]
lusikatäiena pannile tõstetud tainast küpsetatud väike pannkook

lusikanuga
[nimisõna, substantiiv]
kõvera otsaga lühike nuga millegi voolimiseks või õõnestamiseks

lusikaotsatäis
[nimisõna, substantiiv]
(maitseaine, toiduaine kohta:) nii palju, kui lusikakaha otsale mahub, vähene kogus

lusikapannkook
[nimisõna, substantiiv]
lusikatäiena pannile tõstetud tainast küpsetatud väike pannkook

lusikapidu
[nimisõna, substantiiv]
vastsündinutele ja nende vanematele linna- või vallavalitsuse korraldatav pidulik vastuvõtt, kus antakse kingina üle lusikas

lusikapoos
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekorras olemise ja magamise asend, kus partnerid lebavad külili, mees naise taga, ja naine on mehe kaisus

lusikas
[nimisõna, substantiiv]
1. nõgusa kahaga söögiriist pehme või vedela toidu söömiseks või söögi serveerimiseks

2. ümara otsaga ese enamasti vedela toidu söömiseks

lusikatäis
[nimisõna, substantiiv]
1. lusikat täitev kogus (hrl sööki, jooki)

2. lusikakaha täitev kogus

lusikpuur
[nimisõna, substantiiv]
lusikataolise nõgusa lõikeosaga puuritera (puidu puurimiseks)

lust
[nimisõna, substantiiv]
1. heameel, tahe midagi teha, sellest rõõmu tunda

2. rõõm millestki

lustaed
[nimisõna, substantiiv]
suur pargitaoline iluaed

lustakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõbus ja naljakas

2. lõbusa ja vallatu olekuga

luste
[nimisõna, substantiiv]
umbrohuna kasvav või söödaks kasvatatav kõrreline rohttaim

lusthoone
[nimisõna, substantiiv]
aiamajake, paviljon

lustikummut
[nimisõna, substantiiv]
(naljatamisi muusikakeskuse, teleri, raadio vms kohta)

lustilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõbus ja naljakas

2. lõbusa ja vallatu olekuga

lustiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõbus ja naljakas

2. lõbusa ja vallatu olekuga

lustima
[tegusõna, verb]
lõbusalt aega veetma, lõbustusi nautima, meelt lahutama

lustipidu
[nimisõna, substantiiv]
1. lõbus pidu, lustlik oleng

2. lõbutsemine, pidutsemine

lustisõit
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik (lühem) reis mingi sõiduvahendiga ringi sõites (nt laevaga, autoga)

lustitama
[tegusõna, verb]
kedagi lõbustama

lustlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõbus ja naljakas

2. lõbusa ja vallatu olekuga

lustmäng
[nimisõna, substantiiv]
1. lõbusa sisu ja õnneliku lõpuga film või näidend, mis on mõeldud publikut naerutama

2. vastav filmi- või dramaatikažanr

3. lõbusa sisuga näidend või film

lustratsioon
[nimisõna, substantiiv]
avaliku võimu ametikohtadega seotud puhastus postkommunistlikus Ida- ja Kesk-Euroopas (hõlmab kandideerivate isikute taustakontrolli ning minevikutegevuse uurimist endiste eriteenistuste arhiivide põhjal)

lutakas
[nimisõna, substantiiv]
hoop, löök

luteetsium
[nimisõna, substantiiv]
pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 71

luteiin
[nimisõna, substantiiv]
seemnetaimede, sõnajalgtaimede ja paljude vetikate kõigis rohelistes osades sisalduv kollakasoranž taimepigment, mida kasutatakse nt silmahaiguste ennetamiseks ja raviks

luteri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
seotud kristliku religiooni suunaga, mis põhineb Martin Lutheri õpetusel

luteriusuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. luteri usu ja kirikuga või luterlastega seotud

2. luteri usu ja kirikuga seotud

luterlane
[nimisõna, substantiiv]
luteri usku inimene

luterlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. luteri usu ja kirikuga või luterlastega seotud

2. luteri usu ja kirikuga seotud

luterlus
[nimisõna, substantiiv]
16. sajandil Martin Lutheri algatatud usupuhastuse tulemusel tekkinud protestantlik usuvool, mis rõhutab usutõdede allikana piibliteksti ja isiklikku usku

lutikalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts peamiselt lameda kehaga putukaid, kes eritavad iseloomulikku lõhna

2. selts putukaid

lutikapesa
[nimisõna, substantiiv]
lutikate pesa

lutikas
[nimisõna, substantiiv]
1. inimelamuis elav ja inimverest toituv lameda kehaga tiivutu parasiitputukas

2. väike lameda kehaga ja ilma tiibadeta putukas, kes elab elamutes ja toitub inimeste verest

lutiklill
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt lõhnavate lehtede ja väikeste valgete õitega peamiselt Kagu-Aasia rohttaim, mida kasutatakse muu hulgas ka lutikatõrjeks, Eestis ilutaim

lutipudel
[nimisõna, substantiiv]
lutiga pudel imiku toitmiseks ning jootmiseks

lutipudelikaaries
[nimisõna, substantiiv]
väikelapse (esi)hammaste kahjustumine liiga sagedasest magusate jookide või piima tarvitamisest

lutitall
[nimisõna, substantiiv]
emata kasvav lambatall, kes saab kunsttoitu

lutitama
[tegusõna, verb]
1. lutti andma, lutiga toitma

2. lutiga toitma

luts
[nimisõna, substantiiv]
pikliku rulja kehaga mageveekala

lutsern
[nimisõna, substantiiv]
kolmest osast koosnevate lehtede ja sirbitaoliste või keerdunud kauntega rohttaim, ka söödataim

lutsiferiaanlik
[omadussõna, adjektiiv]
ristiusu pärimuses kuradiga või saatanaga ehk Lutsiferiga seotud

lutsiferiin
[nimisõna, substantiiv]
1. organismide helendust tekitav aine, mida leidub helendavates mereasukates ja jaanimardikates

2. organismide helendust põhjustav aine

lutsima
[tegusõna, verb]
(kuuldavalt) imema või suuga imemisliigutusi tegema

lutsukas
[nimisõna, substantiiv]
kõva kompvek imemiseks, lutsimiseks

lutsukivi
[nimisõna, substantiiv]
lapik kivike lutsuviskamiseks

lutsukomm
[nimisõna, substantiiv]
kõva kompvek imemiseks, lutsimiseks

lutsulik
[omadussõna, adjektiiv]
Oskar Lutsu loomingule, loomelaadile omane või sellises stiilis, nt rahvapäraselt humoorikas ja värvikas, nukker ja soe

lutsuma
[tegusõna, verb]
(kuuldavalt) imema või suuga imemisliigutusi tegema

lutsumänd
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisaegne kalastusvahend:) konksudest ning kõlisevatest metallitükkidest koosnev söödata õng kudevate lutsude püüdmiseks jääaugust

2. söödata õng jääaluseks lutsupüügiks

lutsutama
[tegusõna, verb]
(kuuldavalt) imema või suuga imemisliigutusi tegema

lutz
[nimisõna, substantiiv]
iluuisutamises hüpe, mis on sooritatud selg ees, kusjuures pööre toimub hüppele vastassuunas

lutt
[nimisõna, substantiiv]
kummist vms materjalist vahend, mida imik imeb toidukordade vahepeal

luttima
[tegusõna, verb]
(lutti) imema

lutu
[nimisõna, substantiiv]
kummist vms materjalist vahend, mida imik imeb toidukordade vahepeal

lutusarv
[nimisõna, substantiiv]
looma, peamiselt soku sarvest valmistatud sõrmeavadega rahvapill

lututama
[tegusõna, verb]
1. lutusarve puhuma

2. lutusarve puhuma

lututama
[tegusõna, verb]
(lutti) imema

luu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese ja selgroogsete tugisüsteemi (skeleti) kõva valkjas üksikosa

2. üks valgetest kõvadest osadest inimese või looma keha sees

3. kont

luuahing
[nimisõna, substantiiv]
luust ahinguots (muinasajal)

luuaine
[nimisõna, substantiiv]
luukoe koostisesse kuuluv aine (hrl osseiini kohta)

luuakonts
[nimisõna, substantiiv]
lühikeseks kulunud raagudega luud

luuaraag
[nimisõna, substantiiv]
peenike oks, millest luud on tehtud

luuarheoloog
[nimisõna, substantiiv]
bioarheoloogia eriteadlane, kes uurib arheoloogilistel väljakaevamistel leitud inim- ja loomaluid

luuarheoloogia
[nimisõna, substantiiv]
bioarheoloogia haru, mis uurib arheoloogilistel väljakaevamistel leitud inim- ja loomaluid

luuasorgo
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav kõrge kõrreline rohttaim, mille peenikestest pööriseharudest valmistatakse harju, luudasid ja jalamatte

luuavars
[nimisõna, substantiiv]
vars, mille külge kinnitub luua pühkimiseks kasutatav põhiosa

luuavõru
[nimisõna, substantiiv]
luuaraage koos hoidev võru

luud
[nimisõna, substantiiv]
peenikestest okstest tehtud vahend hrl tänava või hoovi pühkimiseks

luudama
[tegusõna, verb]
luuaga pühkima

luudensitomeeter
[nimisõna, substantiiv]
röntgenikiirtel töötav seade luukoe mineraalse tiheduse mõõtmiseks

luudensitomeetria
[nimisõna, substantiiv]
luukoe mineraalse tiheduse mõõtmine madala kiirgustasemega röntgenikiirte abil (nt osteoporoosi ehk luuhõrenemise diagnoosimiseks)

luuderohi
[nimisõna, substantiiv]
1. tumeroheliste nahkjate lehtedega igihaljas ronitaim, Eestis ilutaim või jäänuk läänesaartel

2. ronitaim

luud-kondid
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese (või looma) luud ja liigesed

2. (jäsemete, ka kogu keha kohta)

3. ihuliikmed

luud-liikmed
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese (või looma) luud ja liigesed

2. (jäsemete, ka kogu keha kohta)

3. ihuliikmed

luudpõõsas
[nimisõna, substantiiv]
kuni kahemeetrine kollaste, valgete või punakaspruunide liblikõitega põõsas

luues
[nimisõna, substantiiv]
teatud bakteri tekitatud suguhaigus, mis võib kanduda ka emalt lootele

luugiava
[nimisõna, substantiiv]
luugiga suletav ava nt laes, põrandas, katuses, seinas

luugikrae
[nimisõna, substantiiv]
luugiava ümbritsev tõke (nt kaevul, laevatekil)

luugistama
[tegusõna, verb]
luugiga või luukidega sulgema

luuhaprus
[nimisõna, substantiiv]
luude muutumine kergesti murduvaks luukoe hõrenemisel

luuhari
[nimisõna, substantiiv]
lõualuu osi, luu väljaulatuv osa, millele kinnituvad pehmed koed

luuhõrenemine
[nimisõna, substantiiv]
1. luukoe hõrenemine, mille korral luud muutuvad hapraks ja murduvad kergesti

2. luukoe hõrenemine

luuird
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt luuüdipõletiku tagajärjel tekkinud surnud, vereringeta luupiirkond või luuosa

2. luukoest eraldunud kärbunud osa

luuk
[nimisõna, substantiiv]
põranda-, katuse-, seina-, konteineri vm ava sulgev või kaitsev kate

luukabel
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või ruum, kus säilitatakse inimluid

luukadu
[nimisõna, substantiiv]
luukoe hävinemine või lammutumine (nt parodontiidi või luuhõrenemise korral)

luukalad
[nimisõna, substantiiv]
klass kalu, kellel on luustunud sisetoes ja luulised soomused (siia kuuluvad nt ahven, koha, heeringas)

luukama
[tegusõna, verb]
1. ühe jala lühiduse, valulisuse vm tõttu teis(t)ele tugevamini toetudes käima

2. kui sa lonkad, siis sul on raske kõndida, kuna su üks jalg on vigastatud

luukamber
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või ruum, kus säilitatakse inimluid

luukapäev
[nimisõna, substantiiv]
18. oktoober, kirikukalendris evangelisti püha Luuka märtrisurma mälestuspäev

luukarits
[nimisõna, substantiiv]
1. väike tumedavärviline ogadega mageveekala

2. kala

luukarnits
[nimisõna, substantiiv]
1. väike tumedavärviline ogadega mageveekala

2. kala

luukasvaja
[nimisõna, substantiiv]
luukoest tekkinud hea- või pahaloomuline kasvaja

luukasvis
[nimisõna, substantiiv]
hrl liigeses moodustunud väike teravatipuline luu väljakasve, mis võib põhjustada valu

luukere
[nimisõna, substantiiv]
1. luustik, skelett (ka tervikliku esemena, õppevahendina)

2. kõik luud inimese või looma kehas

3. luustik, skelett

luukpära
[nimisõna, substantiiv]
majandusvedudeks sobiva mahuka tagaosaga sõiduauto

luuksaba
[nimisõna, substantiiv]
majandusvedudeks sobiva mahuka tagaosaga sõiduauto

luukude
[nimisõna, substantiiv]
luid moodustav kõva ja elastne mineraalainerikas sidekude

luukum
[nimisõna, substantiiv]
luukum-marmelaadipuu väga toitainerikas, oranžika jahuse viljaliha ja meeldiva aroomi ning maitsega vili, mis välimuselt meenutab kõvaks keedetud munakollast

luukum-marmelaadipuu
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerika kõrgmäestikes kasvav, rikkalikult piimmahla sisaldav igihaljas puu, mille viljad (luukumid) on haruldaselt toitainerikkad

luukur
[nimisõna, substantiiv]
lonkav inimene

luukõhn
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga kõhn (inimese või looma kohta)

2. väga kõhn

luul
[nimisõna, substantiiv]
veendumus, mis ei vasta tegelikkusele ega allu loogilisele kriitikale (haigusliku nähtusena)

luulabürint
[nimisõna, substantiiv]
oimuluus paiknev õõnsuste süsteem, mis moodustab sisekõrva välise osa

luule
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjanduse osa, millele on iseloomulik teksti eriline liigendus ning rütmil ja rõhkudel rajanev ülesehitus

2. luuletused kogumina

luuleand
[nimisõna, substantiiv]
võimekus luuletusi kirjutada, luulet luua

luuleandeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kel on luuleannet

luuleanne
[nimisõna, substantiiv]
võimekus luuletusi kirjutada, luulet luua

luuleantoloogia
[nimisõna, substantiiv]
eri autorite luuletuste valikkogu

luuleauhind
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusauhind luule alal

luuleharrastus
[nimisõna, substantiiv]
luuletuste kirjutamine huvitegevusena

luulehobu
[nimisõna, substantiiv]
1. tiivuline hobune lennuka kujutluse, (luuletaja) inspiratsiooni ja loomepuhangu sümbolina

2. luulekunsti sümbol

luulehuviline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes huvitub luulest

luuleid
[nimisõna, substantiiv]
inim- ja loomaluud või luust esemed arheoloogilise vm leiuna

luulekatsetus
[nimisõna, substantiiv]
1. katsetamine luuletamisega

2. prooviks kirjutatud luuletus

luulekava
[nimisõna, substantiiv]
luuletustest kokku pandud eeskava

luulekeel
[nimisõna, substantiiv]
luulele iseloomulik keelekasutus, luulele omased väljendusvahendid

luuleklubi
[nimisõna, substantiiv]
harrastusluuletajate või luulehuviliste klubi

luulekogu
[nimisõna, substantiiv]
raamatuks koondatud kogumik hrl ühe autori luuletusi

luulekunst
[nimisõna, substantiiv]
1. luule, luuletamine kui sõnakunst, loov kirjanduslik väljendusviis, poeesia

2. luuleteoste ehitust, stiili, kompositsiooni ja rütmivõtteid käsitlev teooria, poeetika

luulelaad
[nimisõna, substantiiv]
(teatud autori või ajastu) luulele iseloomulikud omadused

luulelend
[nimisõna, substantiiv]
(lennuka kujutluse, fantaasia kohta)

luulelik
[omadussõna, adjektiiv]
luuleline

luuleline
[omadussõna, adjektiiv]
(väljenduslaadi, kujundite, sõnakasutuse kohta:) luulele iseloomulik, luule valdkonda kuuluv

luulelooming
[nimisõna, substantiiv]
luuletused, värsivormis looming

luulelugu
[nimisõna, substantiiv]
mingi rahva luule arengulugu

luulemeel
[nimisõna, substantiiv]
1. luule mõistmise, tajumise võime

2. luuleline hingelaad

luulemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
luulelise hingelaadiga

luulemeister
[nimisõna, substantiiv]
meisterlik luuletaja

luulemeisterlikkus
[nimisõna, substantiiv]
meisterlikkus luuletajana

luulendama
[tegusõna, verb]
1. luule vahenditega kujutama, luulevormi panema

2. luulevormi valama

luulepilt
[nimisõna, substantiiv]
(mingi rahva või aja) luule üldpilt

luuleprõmm
[nimisõna, substantiiv]
luulevõistlus, kus autorid ise esitavad oma avaldamata loomingut ja parim luuletaja selgitatakse publiku osalusel

luulepõimik
[nimisõna, substantiiv]
valimik luuletusi (ka lavalise ettekandena)

luulepõld
[nimisõna, substantiiv]
(luuletamise kui tegevusala kohta, ka piltlikes väljendeis)

luulepärand
[nimisõna, substantiiv]
varasemate autorite, varasemate aegade luulelooming

luuleraamat
[nimisõna, substantiiv]
(hrl luuletuskogu kohta)

luulerida
[nimisõna, substantiiv]
luuleteose rütmiline üksus (hrl rida), mis on värsimõõdu ja mõtte poolest suhteline tervik

luuletaevas
[nimisõna, substantiiv]
(luulega tegelemise kohta)

luuletaja
[nimisõna, substantiiv]
1. luuletuste looja, luuletusi kirjutav kirjanik

2. inimene, kes kirjutab luuletusi

luuletajanimi
[nimisõna, substantiiv]
luuletaja varjunimi, mille all ta luuletusi avaldab

luuletajanna
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost luuletaja

2. naisluuletaja

luuletama
[tegusõna, verb]
luuletust või luuletusi kirjutama, värsse looma

Ühendtegusõnad: juurde luuletama, juurde luuletama, kokku luuletamakokku luuletama

luuletekst
[nimisõna, substantiiv]
1. värsivormis tekst

2. luuletus

luuleteos
[nimisõna, substantiiv]
luulevormis kirjandusteos

luuletsükkel
[nimisõna, substantiiv]
sari teema vm tunnuse poolest kokkukuuluvaid luuletusi

luuletus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteos, mis rajaneb värsskõnel, rütmil (ja riimil), koosnedes hrl ühest või mitmest salmist (ehk stroofist)

2. väiksem kirjutatud teos, kus sõnad on paigutatud ridadesse, mille lõpus võib olla korduvaid häälikuid

luuletuskogu
[nimisõna, substantiiv]
luulekogu

luuletõlge
[nimisõna, substantiiv]
1. tõlgitud luule(tus)

2. luule tõlkimine

luuletõlkija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes tõlgib luulet, teeb luuletõlkeid

luulevalimik
[nimisõna, substantiiv]
luuletuste valikkogu

luulevihik
[nimisõna, substantiiv]
väike (lihtsalt köidetud) luulekogu

luulevorm
[nimisõna, substantiiv]
värsistamisel kasutatav vorm

luulevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusvõistlus luule alal

luuleõhtu
[nimisõna, substantiiv]
luulele pühendatud kirjandusõhtu

luuliidus
[nimisõna, substantiiv]
luude mitteliikuv luukoeline ühendus, mille korral ei ole võimalik eristada luude piire (võib olla normaalne või ebanormaalne)

luuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. luukoest koosnev, luuga või luudega seotud

2. luukoest koosnev

luulu
[nimisõna, substantiiv]
luul, kujutlus, eksiarvamus

luulumõte
[nimisõna, substantiiv]
veendumus, mis ei vasta tegelikkusele ega allu loogilisele kriitikale (haigusliku nähtusena)

luulusalvei
[nimisõna, substantiiv]
Mehhikost pärit tugeva hallutsinogeense toimega rohttaim

luumass
[nimisõna, substantiiv]
luukoe mass

luumen
[nimisõna, substantiiv]
1. valgusvoo mõõtühik

2. valgusvoo ühik

luumoodustusrakk
[nimisõna, substantiiv]
luud kasvatav ja taastav rakk

luumuhk
[nimisõna, substantiiv]
luukoe muhkjas vohand

luumurd
[nimisõna, substantiiv]
luu terviklikkuse katkemises seisnev luuvigastus, luu murdumine või murrukoht

luumõhn
[nimisõna, substantiiv]
luumurru murrupindade vahele kasvav ja neid ühendav sidekude, millest tasapisi areneb kõhr- ja luukude

luunaaskel
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegne luust naaskel

luune
[omadussõna, adjektiiv]
1. luust (tehtud)

2. luust

luunikerdus
[nimisõna, substantiiv]
1. luust esemete nikerdamine (ka vastav rahvakunsti valdkond)

2. nikerdatud luuese

luunokk
[nimisõna, substantiiv]
väljaulatuv osa kandluul, mis tekib talla all asuva sidekirme põletiku tõttu

luunuga
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegne luust nuga

luunula
[nimisõna, substantiiv]
(pronksiaja ehe:) poolkuukujuline kaela- või rinnakee ripats

luunõel
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegne luust nõel

luuoga
[nimisõna, substantiiv]
hrl liigeses moodustunud väike teravatipuline luu väljakasve, mis võib põhjustada valu

luuots
[nimisõna, substantiiv]
luu otsmine osa

luup
[nimisõna, substantiiv]
lihtne optikariist, mis annab esemeist suurendatud kujutise

luup
[nimisõna, substantiiv]
väike ühemastiline ühe suurpurje ja ühe esipurjega purjekas

luup
[nimisõna, substantiiv]
reaalajas salvestatud helikatkend (muusikaline fraas), mis pannakse korduma

luupainaja
[nimisõna, substantiiv]
uskumuse kohaselt öösiti magajat rõhumas või tallamas käiv üleloomulik olend

luupainajalik
[omadussõna, adjektiiv]
rõhuv, painajalik, ängistav, ebareaalsena mõjuv

luupea
[nimisõna, substantiiv]
luust käepide (nt noal)

luupehmumus
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik luukoe pehmenemine, mis tekib D-vitamiini, kaltsiumi või fosfori vaegusest

2. luukoe pehmenemine

luupeks
[nimisõna, substantiiv]
1. luukühm(ud) jalal hüppeliigese külgedel

2. jala vastav piirkond

luuper
[nimisõna, substantiiv]
hrl pedaalidega muusikaseade, millega salvestatakse soovitud pikkusega helikatkend ning pannakse see end uuesti kordama

luupus
[nimisõna, substantiiv]
kogu organismi haarav põletikuline sidekoe- ja veresoonte haigus, mida põhjustab immuunsüsteemi häire

luupõletik
[nimisõna, substantiiv]
luukoe põletik

luuraja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kogub ja edastab salajast informatsiooni (eriti riigisaladusi ja ärisaladusi) välisriigile või võistlevale osapoolele

luurakk
[nimisõna, substantiiv]
organismi luus olev suure ümara tuumaga ja pikkade jätketega rakk

luurama
[tegusõna, verb]
(ise märkamatuks jääda püüdes) kedagi või midagi (usaldamatult) jälgima, varitsema, kellelgi või millelgi silma peal hoidma

Ühendtegusõnad: ringi luuramaringi luurama

luure
[nimisõna, substantiiv]
1. informatsiooni hankimine, hrl kedagi või midagi (varjatult) jälgides

2. salajase või raskesti kättesaadava teabe hankimine (nt välisriigi olukorra või sõja ajal vastase väeosade paiknemise kohta)

luureagent
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kogub ja edastab salajast informatsiooni (eriti riigisaladusi ja ärisaladusi) välisriigile või võistlevale osapoolele

luureagentuur
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kogub ja analüüsib informatsiooni, hrl väliste ohtude ärahoidmiseks

luureandmed
[nimisõna, substantiiv]
luure kaudu saadud andmed ja muu vajalik info

luureasutus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kogub ja analüüsib informatsiooni, hrl väliste ohtude ärahoidmiseks

luurelend
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki lend mingi (sõjalise) teabe hankimise eesmärgil

luurelennuk
[nimisõna, substantiiv]
vastase kohta andmete kogumiseks eriseadmetega varustatud sõjalennuk

luuremäng
[nimisõna, substantiiv]
hrl laste mäng, kus peidetakse end vastase, kujuteldava vaenlase eest ning siis teda otsitakse, et vastast tabada

luureohvitser
[nimisõna, substantiiv]
luureülesandeid täitev ohvitser, kelle ülesanne on koguda varjatult salastatud informatsiooni välisriikides või juhendada värvatud agente ehk spioone

luureretk
[nimisõna, substantiiv]
sõjas vaenlase tegevuse kindlakstegemiseks ettevõetud retk või rännak

luurerühm
[nimisõna, substantiiv]
luureülesannete täitmiseks moodustatud hrl sõjaväelastest koosnev rühm

luuresalk
[nimisõna, substantiiv]
luureülesande täitmiseks moodustatud väike (relvastatud) rühm sõjamehi

luuresatelliit
[nimisõna, substantiiv]
luure otstarbel kasutatav (side)tehiskaaslane

luurevõrk
[nimisõna, substantiiv]
mingil maa-alal paiknevate luureasutuste ja sellega seotud isikute kogum

luureülem
[nimisõna, substantiiv]
luureorganisatsiooni või -üksuse juht

luurima
[tegusõna, verb]
luurama, piiluma, luurates hiilima

luus
[nimisõna, substantiiv]
1. töölt põhjuseta puudumine

2. töö-

luuseeme
[nimisõna, substantiiv]
1. luuviljalise taime seeme koos seda ümbritseva kõva puitunud sisekestaga

2. seeme teatud puuviljade sees

3. luuvilja seeme

luusekvester
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt luuüdipõletiku tagajärjel tekkinud surnud, vereringeta luupiirkond või luuosa

2. luukoest eraldunud kärbunud osa

luuser
[nimisõna, substantiiv]
1. edutu inimene vm, allajääja, kaotaja

2. elule allajääja

luuserdama
[tegusõna, verb]
laisklema, kohustustest kõrvale hiilima

luusima
[tegusõna, verb]
sihitult, kiirustamata ringi käima (nt midagi oodates, passides)

Ühendtegusõnad: ringi luusimaringi luusima

luusipäev
[nimisõna, substantiiv]
töölt põhjuseta puudutud päev, tööluusi päev

luuslank
[nimisõna, substantiiv]
logelemine, mõnus äraelu

luustik
[nimisõna, substantiiv]
1. luude kogum inimese või looma kehas (või kehaosas)

2. toes, skelett

luustuma
[tegusõna, verb]
1. luuks muutuma

2. luuga kokku kasvama

luusur
[nimisõna, substantiiv]
tööluusija

luutalb
[nimisõna, substantiiv]
kiilukujuline luust tööriist endisajal puidu voolimiseks

luuteadus
[nimisõna, substantiiv]
anatoomia haru, mis käsitleb luustikku ja luukudet

luutihedus
[nimisõna, substantiiv]
luukoe mineraalne tihedus

luutiisikus
[nimisõna, substantiiv]
luukude kahjustav tuberkuloosi vorm

luutma
[tegusõna, verb]
välistama, võimatuks tegema

luutsinapäev
[nimisõna, substantiiv]
13. detsember, püha Lucia mälestuspäev, eesti rahvakalendris päev, mil valmistati jõuluehteid

luutuberkuloos
[nimisõna, substantiiv]
luukude kahjustav tuberkuloosi vorm

luuvalu
[nimisõna, substantiiv]
(luudes või liigestes esineva valu kohta)

luuvalupäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 9. veebruar, Eesti rahvakalendris puhkepäev, mil tuli hoiduda töötegemisest, eriti luude ja liikmete koormamisest

2. 9. veebruar

luuvalurohi
[nimisõna, substantiiv]
1. luu- ja liigesevalu arstimiseks kasutatud taimede (nt jooksjarohi, kuutõverohi) rahvapärane nimetus

2. jooksva raviks kasutatav taim

luuvili
[nimisõna, substantiiv]
hrl üheseemneline vili, milles seemet ümbritseb puitunud sisekest

luuviljaline
[nimisõna, substantiiv]
luuviljadega taim (eriti viljapuu, nt ploomi-, kirsipuu)

luuvurr
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja laste mänguasi: nööri abil pöörlema tõmmatav sea sääreluu (tehti vastlapäeval)

luuõhik
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) õhuke luuliistak

luuõpetus
[nimisõna, substantiiv]
anatoomia haru, mis käsitleb luustikku ja luukudet

luuõõs
[nimisõna, substantiiv]
toruluude keskel olev õõs, mida täidab luuüdi

luuüdi
[nimisõna, substantiiv]
luuõõsi täitev pehme kude (peamiselt vereloomekude)

luuüdipõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. luuüdi, luukudet ja luuümbrist kahjustav põletik, mida tekitavad bakterid

2. luuüdi kahjustav põletik

luuümbris
[nimisõna, substantiiv]
1. luid kattev õhuke ja elastne sidekoest kest, millel on oluline osa luu kasvamises paksuse suunas ja taastumises

2. luid kattev sidekude

luuümbrisepõletik
[nimisõna, substantiiv]
luud katva sidekoest kesta põletik

lõaspidamine
[nimisõna, substantiiv]
loomapidamisviis, kus iga lehm ja noorveis on laudas oma latrisse lõastatud

lõastama
[tegusõna, verb]
keti, rihma vms külge kinnitama, lõõga panema

lõbu
[nimisõna, substantiiv]
millestki sugenev heameeletunne, rõõm millestki

lõbuasi
[nimisõna, substantiiv]
miski lõbu valmistav, meeldiv

lõbuhimu
[nimisõna, substantiiv]
kange tahtmine meelt lahutada, lõbutseda

lõbuhimuline
[omadussõna, adjektiiv]
meelelahutust ja lõbutsemist armastav

lõbujanu
[nimisõna, substantiiv]
kange tahtmine meelt lahutada, lõbutseda

lõbulinnuke
[nimisõna, substantiiv]
(kergete elukommetega naisterahva, ka prostituudi kohta)

lõbumaja
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus saab seksi osta

lõbunaine
[nimisõna, substantiiv]
tasu eest meestega seksuaalvahekorda astuv naine

lõbupaik
[nimisõna, substantiiv]
lõbustuskoht

lõbupoiss
[nimisõna, substantiiv]
end seksuaalseks kasutamiseks müüv poiss või mees

lõbureis
[nimisõna, substantiiv]
ilma tööülesandeta, oma lõbuks, meelelahutuseks reisimine

lõbureisija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes reisib oma lõbuks, meelelahutuseks

lõbus
[omadussõna, adjektiiv]
1. heatujuline ja palju naerev, head naerutuju tekitav või seda väljendav

2. selline, kus saab palju naerda

3. rõõmus

4. heas tujus olev, head tuju tekitav

lõbusaimini
[määrsõna, adverb]
rõõmsaimana, heatujulisimana

lõbusalt
[määrsõna, adverb]
rõõmsana, heatujulisena

lõbusamini
[määrsõna, adverb]
rõõmsamana, heatujulisemana

lõbusasti
[määrsõna, adverb]
rõõmsana, heatujulisena

lõbustama
[tegusõna, verb]
kellelegi meelelahutust pakkuma

lõbustatult
[määrsõna, adverb]
olukorras, kus miski teeb nalja

lõbustuma
[tegusõna, verb]
lõbusa(ma)ks muutuma

lõbustus
[nimisõna, substantiiv]
lõbus meelelahutusüritus (nt etendus, pidu vm seiklus)

lõbustusasutus
[nimisõna, substantiiv]
ajaviite-, meelelahutus- vms teenuseid pakkuv asutus, nt baar, piljardisaal, ööklubi

lõbustuskoht
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus saab lõbusalt aega veeta (nt ööklubi, restoran, diskoteek)

lõbustuspark
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala karussellidega, mängu-lasketiirudega ja muude atraktsioonidega

2. koht, kus saab mitmesuguseid lõbusaid mänge mängida ja põnevate masinatega sõita

lõbusõidujaht
[nimisõna, substantiiv]
lõbusõiduks mõeldud jaht

lõbusõit
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik (lühem) reis mingi sõiduvahendiga ringi sõites (nt laevaga, autoga)

lõbutsema
[tegusõna, verb]
lõbusalt aega veetma, lõbustusi nautima, meelt lahutama

lõbutüdruk
[nimisõna, substantiiv]
tasu eest meestega seksuaalvahekorda astuv naine

lõdin
[nimisõna, substantiiv]
tugev värin

lõdisema
[tegusõna, verb]
(hrl inimese kohta:) tugevasti nt külmast värisema

lõdistama
[tegusõna, verb]
midagi lõdisema, värisema panema (nt külmast, jubedusest)

lõdvalt
[määrsõna, adverb]
1. vabalt, lõdvana, ilma pingeta

2. nõrgalt ühendatuna, halvasti koos püsivana, mitte tihedasti või tugevasti

lõdvemale
[määrsõna, adverb]
lõdvemaks

lõdvendama
[tegusõna, verb]
füüsilist tõmmet, survet vähendama, lõdvemaks muutma

lõdvenema
[tegusõna, verb]
füüsiliselt tõmbelt, survelt vähemaks muutuma, füüsilisest pingest vabanema

lõdvestama
[tegusõna, verb]
1. pingest vabastama, lõdvemaks muutma

2. lõdvendama

lõdvestuma
[tegusõna, verb]
1. lõdvenema, lõdvaks muutuma

2. välja puhkama, pingest vabanema

lõdvestusharjutus
[nimisõna, substantiiv]
harjutus keha või lihaste lõdvestamiseks

lõdvik
[nimisõna, substantiiv]
painduvast materjalist toru hrl vedeliku või gaasi teisaldamiseks

lõge
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme, luustumata koht imiku koljul

2. luustumata koht imiku koljul

lõger
[nimisõna, substantiiv]
isase lõvi ja emase tiigri ristamisel saadud uus loom, suurim praegu elav kaslane

lõgin
[nimisõna, substantiiv]
üksteisele kiiresti järgnevad lühikesed metalse kõlaga helid

lõgisema
[tegusõna, verb]
üksteisele tihedalt järgnevaid metalseid helisid kuuldavale laskma

lõgismadu
[nimisõna, substantiiv]
mürkmadu, kellel on saba tipus lõgisevad nahkrõngad

lõgistama
[tegusõna, verb]
1. tihedalt üksteisele järgnevaid metalseid helisid tekitama, lõgiseda laskma

2. lõginal midagi tegema

lõgisti
[nimisõna, substantiiv]
lõgistusvahend või -elund

lõhandik
[nimisõna, substantiiv]
suurem lõhe (maapinnas, pinnakattes)

lõhang
[nimisõna, substantiiv]
suurem lõhe (maapinnas, pinnakattes)

lõhaspoolik
[nimisõna, substantiiv]
pooleks löödud palk

lõhastama
[tegusõna, verb]
lõhki ajama, lõhki kiskuma

lõhe
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl suurem, sügavam pragu milleski (nt pinnases, nahal)

2. kitsas piklik tühi koht milleski

lõhe
[nimisõna, substantiiv]
1. jõgedes kudev maitsva roosa lihaga põhjapoolsete merede kala

2. teatud roosa lihaga kala, kes elab meredes ja jõgedes

lõhejõgi
[nimisõna, substantiiv]
jõgi, kust püütakse peamiselt lõhet

lõhekala
[nimisõna, substantiiv]
1. jõgedes kudev maitsva roosa lihaga põhjapoolsete merede kala

2. teatud roosa lihaga kala, kes elab meredes ja jõgedes

lõhekarva
[omadussõna, adjektiiv]
lõhe liha värvi, õrnalt punakas või roosa

lõheliblikas
[nimisõna, substantiiv]
liblikakujuline lõhefileelõik (tüki keskele tehtud lõikega)

lõheliha
[nimisõna, substantiiv]
lõhelt saadud kalaliha toiduna

lõheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (mingi pinna kohta:) suurte, sügavate pragudega

2. praguline

lõhelised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts seljal saba lähedal paikneva rasvauimega luukalu (siia kuuluvad nt lõhi, forell, siig)

2. selts luukalu

lõhemari
[nimisõna, substantiiv]
lõhe, forelli, keta vm lõheliste punane suureteraline soolatud kalamari

lõhenema
[tegusõna, verb]
(ühiskonnaga ühenduses:) teatavat tervikut, ühtsust kaotama, seesmiselt lahku või lõhki minema

lõhenemispind
[nimisõna, substantiiv]
pind, mis tekib mineraali lõhenemisel

lõhenevus
[nimisõna, substantiiv]
kristallide ja mineraalide omadus lõheneda piki murdepinda (siledalt või ebatasaselt)

lõheroosa
[omadussõna, adjektiiv]
lõhekala liha tooni roosa

lõhestama
[tegusõna, verb]
(ühiskonnaga ühenduses:) teatavat tervikut, ühtsust lagundama, lahku või lõhki ajama, teatud inimrühmi omavahel lahutama

lõhestatus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ühiskonnaga ühenduses:) lahknemine eri inimrühmadesse või huvigruppidesse, lõhestatud olek

lõhestik
[nimisõna, substantiiv]
1. kaljus vm pinnases olevate lõhede rühm

2. pinnases

lõhestuma
[tegusõna, verb]
(ühiskonnaga ühenduses:) teatavat tervikut, ühtsust kaotama, seesmiselt lahku või lõhki minema

lõhestus
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhestamine

2. lõhestumine

3. lõhestatud olek, lõhestatus

lõhestuspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
sihikindel tegevus, mille eesmärk on ühiskonda lõhestada, eri pooli omavahel tülli ajada

lõhesupp
[nimisõna, substantiiv]
lõhekalast valmistatud supp

lõhetõke
[nimisõna, substantiiv]
lõhe püüdmiseks jõkke või ojja rajatav tõke, mille avaustele seatakse mõrrad

lõhevulkaan
[nimisõna, substantiiv]
vulkaan, mille puhul laava voolab välja maakoores olevate lõhede kaudu

lõhevus
[nimisõna, substantiiv]
kristallide ja mineraalide omadus lõheneda piki murdepinda (siledalt või ebatasaselt)

lõhevõrk
[nimisõna, substantiiv]
lõhepüügiks kasutatav kalapüünis

lõhi
[nimisõna, substantiiv]
1. jõgedes kudev maitsva roosa lihaga põhjapoolsete merede kala

2. teatud roosa lihaga kala, kes elab meredes ja jõgedes

lõhik
[nimisõna, substantiiv]
1. (rõival:) õmblusesse töödeldud ava liikumisvabaduse suurendamiseks külgedel, ees või seljal

2. rõivastel

lõhine
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) väljalõigetega, mis ulatuvad sügavamale kui veerand lehelaba laiusest (nt võilillel)

lõhis
[nimisõna, substantiiv]
kahekorra painutatud poolümarast traadist detail, hrl mutri lahtituleku vältimiseks

lõhislehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigiomaselt selliste lehtedega, mille laba väljalõiked ulatuvad sügavamale kui veerand lehelaba laiusest

lõhkama
[tegusõna, verb]
1. lõhkeainega purustama

2. (miini, pommi) lõhkema panema

lõhkamistöö
[nimisõna, substantiiv]
lõhkeainet rakendades sooritatav töö (nt kaevanduses, lammutustöödel)

lõhkeaine
[nimisõna, substantiiv]
soojuse, surve, löögi, hõõrdumise, elektrisädeme, leegi, valguse või keemilise reaktsiooni mõjul plahvatav keemiline ühend või ühendite segu

lõhkeauk
[nimisõna, substantiiv]
lõhatavasse objekti tehtud auk lõhkelaengu paigutamiseks

lõhkejõud
[nimisõna, substantiiv]
pommi vm lõhkemisel tekkiv purustav, hävitav jõud

lõhkekeha
[nimisõna, substantiiv]
lõhkelaengu toimel plahvatav keha (nt mürsk, pomm, miin)

lõhkekuul
[nimisõna, substantiiv]
tabamisel lõhkev kuul, mis tekitab suuri ja raskesti ravitavaid haavu

lõhkelaeng
[nimisõna, substantiiv]
plahvatama pandav lõhkeainekogus (ka koos mürsu vm lõhkekehaga)

lõhkema
[tegusõna, verb]
lõhki või puruks minema

lõhkemiseni
[määrsõna, adverb]
ülimal määral, viimse piirini

lõhkepea
[nimisõna, substantiiv]
raketi, torpeedo, reaktiivmürsu vm esiosa, kus paikneb lõhkelaeng

lõhkeseadeldis
[nimisõna, substantiiv]
lõhkamiseks mõeldud (ajutine, kohapeal leiutatud) vahend

lõhketöö
[nimisõna, substantiiv]
lõhkeainet rakendades sooritatav töö (nt kaevanduses, lammutustöödel)

lõhki
[määrsõna, adverb]
1. (pikuti) pooleks, kaheks

2. sellisesse seisundisse või sellises seisundis, et on tekkinud lõhe, pragu, auk, rebend vms

3. kaheks osaks, katki

lõhkilaenamine
[nimisõna, substantiiv]
nii suures ulatuses laenude võtmine, et nende tagasimaksmine käib üle jõu

lõhkiminek
[nimisõna, substantiiv]
(erakonna, rühmituse vm koosluse lahknemine hrl tülide, eriarvamuste tõttu)

lõhkine
[omadussõna, adjektiiv]
rebitud, katki või lõhki olev

lõhkuma
[tegusõna, verb]
1. katki tegema või katki minekut põhjustama, koost lahutama

2. midagi katki või tükkideks tegema

3. pikuti pooleks või tükkideks lööma (kirve vm terariistaga)

4. kahjustama

Ühendtegusõnad: maha lõhkuma, maha lõhkuma, ära lõhkumaära lõhkuma

lõhkumiskirves
[nimisõna, substantiiv]
1. pikema varre ja järsult laieneva teraga kirves puulõhkumiseks

2. puulõhkumiseks

lõhmus
[nimisõna, substantiiv]
1. südajate lehtede ning kollakate lõhnavate õitega tugevakasvuline puu

2. suur puu, mille kollastest õitest tehakse teed

lõhn
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude ainete omadus, mida tunneb nina kaudu (haistmisaistinguna)

2. aine omadus, mida sa tunned nina kaudu

lõhnaaine
[nimisõna, substantiiv]
aine, mida kasutatakse millelegi hea lõhna andmiseks, eriti parfümeerias, kosmeetika-, seebi- ja toiduainetööstuses

lõhnakas
[omadussõna, adjektiiv]
tugeva lõhnaga

lõhnakuusk
[nimisõna, substantiiv]
eeterlike õlidega immutatud kuusekujuline papist ese hrl auto õhu lõhnastamiseks

lõhnaküünal
[nimisõna, substantiiv]
lõhnaaine(te)ga aromatiseeritud küünal

lõhnalamp
[nimisõna, substantiiv]
aroomi levitav lamp, mille ülaosas on aroomiõli sisaldava veega kausike, alaosas aga madal küünal, mis põledes vee ja õli segu soojendab

lõhnaline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud aine, eseme vm lõhnaga, sel viisil lõhnav

lõhnama
[tegusõna, verb]
1. (mingisugust) lõhna levitama, (mingi) lõhnaga olema

2. mingi lõhnaga olema, lõhna levitama

lõhnanoot
[nimisõna, substantiiv]
parfüümi lõhnabuketi koostisosa

lõhnanääre
[nimisõna, substantiiv]
loomade omavahelises suhtluses tähtsust omavat lõhnavat nõret eritav nääre

lõhnapilv
[nimisõna, substantiiv]
(õhus hõljuva parfüümi, lille- vm lõhna kohta)

lõhnapird
[nimisõna, substantiiv]
eeterlike õlidega immutatud pikk peenike pulk, mis hõõgudes levitab lõhnavat suitsu

lõhnaravi
[nimisõna, substantiiv]
alternatiivmeditsiini ravimeetod, mis põhineb taimsete õlide ja ekstraktide lõhna toimel

lõhnaseep
[nimisõna, substantiiv]
seep, millesse on lisatud lõhnaainet või -aineid

lõhnastaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (tugev) lõhnaaine

2. lõhnaaine

lõhnastama
[tegusõna, verb]
lõhnaainetega või neid sisaldavate toodetega healõhnaliseks muutma

lõhnasti
[nimisõna, substantiiv]
1. (tugev) lõhnaaine

2. lõhnaaine

lõhnataju
[nimisõna, substantiiv]
võime tunda ja eristada lõhnu

lõhnatoos
[nimisõna, substantiiv]
endisajal vööl kantud lõhnaaine(te)ga karbike

lõhnatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma lõhnata

lõhnatundetus
[nimisõna, substantiiv]
lõhnataju, haistmismeele (haiguslik) kadumine

lõhnatustama
[tegusõna, verb]
lõhna kõrvaldama, desodoreerima

lõhnav
[omadussõna, adjektiiv]
(tugevat) lõhna omav

lõhnavesi
[nimisõna, substantiiv]
(parfüümvee, tualettvee kohta)

lõhnaõli
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl lilledest ja vürtsidest saadud eeterlikest õlidest ja lisaainetest valmistatud lõhnav vedelik, mida kasutatakse keha lõhnastamiseks

2. vedelik, mida sa oma kehale paned, et sa hästi lõhnaks

lõhnaõlitama
[tegusõna, verb]
lõhnaõliga lõhnastama

lõhnhein
[nimisõna, substantiiv]
aromaatne rohttaim, mille mõne liigi kõrsi tarvitatakse napside (nt subrovka) maitsestamiseks

lõhnravi
[nimisõna, substantiiv]
alternatiivmeditsiini ravimeetod, mis põhineb taimsete õlide ja ekstraktide lõhna toimel

lõhustama
[tegusõna, verb]
mingit ainet keemilises reaktsioonis osadeks lahutama

lõhustuma
[tegusõna, verb]
(aine kohta:) keemiliselt reageerides osadeks jagunema

lõhvard
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

lõhverdama
[tegusõna, verb]
häälekalt, naerdes lobisema, lõõpima või latrama

lõhverdis
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

lõide
[nimisõna, substantiiv]
1. teabe, sõnumite edastamine ja vastuvõtmine mingite osapoolte vahel, (vastamisi) oma mõtete, tunnete väljendamine, hrl kirjutades, rääkides

2. see, kui keegi kellegagi infot ja mõtteid vahetab

lõigatult
[määrsõna, adverb]
(hrl millegi järsku, äkilist lõppu märkivates võrdlustes)

lõige
[nimisõna, substantiiv]
lõikamine, selle tulemus (sisselõige, sälk vms)

lõigend
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi dokumendi (nt rahakaardi) äralõigatav või -rebitav osa

2. kuskilt (nt ajalehest) väljalõigatu

lõigustama
[tegusõna, verb]
lõikudeks jagama või tegema

lõigustuma
[tegusõna, verb]
lõikudeks muutuma

lõigustumine
[nimisõna, substantiiv]
viljastatud munaraku korduv jagunemine mitoosi teel ilma rakkude kasvamiseta

lõigustusrakk
[nimisõna, substantiiv]
munaraku korduval jagunemisel tekkiv rakk

lõiguti
[määrsõna, adverb]
1. mõne (tee)lõigu ulatuses

2. (tee)lõikude kaupa

lõik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingist toiduainest lõigatud lapik tükk või sektorina eraldatud osa

2. mingist toiduainest lõigatud lame (ja õhuke) tükk

lõikaja
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) sirge, mis läbib teise sirge üht punkti või kõvera kaht punkti

lõikama
[tegusõna, verb]
1. millestki lõike, tükke eraldama (terariistaga), nii midagi (vajalikku vormi andes) lühemaks, osadeks tegema

2. sälku, täket, haava tekitama (terava esemega)

3. noa, kääride või muu terava esemega midagi osadeks või katki tegema

4. kääridega midagi lühemaks tegema

Ühendtegusõnad: juurde lõikama, juurde lõikama, lahti lõikama, lahti lõikama, läbi lõikama, läbi lõikama, maha lõikama, maha lõikama, sisse lõikama, sisse lõikama, tagasi lõikama, tagasi lõikama, vahelt lõikama, vahelt lõikama, välja lõikama, välja lõikama, ära lõikama, ära lõikama, ümber lõikamaümber lõikama

lõikav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aistingu, tunde kohta:) terav, häirivalt intensiivne

2. sellist aistingut, tunnet tekitav

lõikavalt
[määrsõna, adverb]
(väljendab millegi intensiivsust, eriti seoses häirivalt intensiivse aistingu või tundega)

lõikehaav
[nimisõna, substantiiv]
terariista või muu terava eseme tekitatud haav

lõikehammas
[nimisõna, substantiiv]
üks eesmistest terava lõikeservaga peitlikujulistest hammastest, millega toitu hammustatakse

lõikejoon
[nimisõna, substantiiv]
1. joon, mida mööda lõigatakse

2. joonjas lõikekoht

lõikejõud
[nimisõna, substantiiv]
lõikamisel lõiketerale mõjuv jõud

lõikeketas
[nimisõna, substantiiv]
seadmes kasutatav kettakujuline lõikeriist

lõikekett
[nimisõna, substantiiv]
lõikehammastega kett lõikeriistana (nt kettsael)

lõikekiirus
[nimisõna, substantiiv]
(lõiketöötlusel:) lõikeserva liikumiskiirus töödeldava pinna suhtes laastu tekitava liikumise suunas

lõikekiri
[nimisõna, substantiiv]
lõigetest, sälkudest vms muster (hrl puuesemete kaunistamiseks)

lõikekoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus tehakse lõige, kust midagi on ära lõigatud

2. lõikepind

lõikekõrgus
[nimisõna, substantiiv]
niiduki vm seadme parameeter, mis näitab, kui kõrgelt midagi lõigatakse

lõikekäpp
[nimisõna, substantiiv]
mullaharimisriista, nt kultivaatori konksu meenutav osa pinnase lõikamiseks

lõikelaud
[nimisõna, substantiiv]
1. (puust) alus leiva vm lahtilõikamiseks

2. alus, mille peal saab midagi lõigata

lõikeleht
[nimisõna, substantiiv]
paberpioognale trükitud lõiked, mille järgi saab riideid õmmelda (varem moe- või naisteajakirja, nüüd nt käsitööajakirja lisana)

lõikelill
[nimisõna, substantiiv]
(taimelt lõigatud) varrega õis (vaasipanekuks)

lõikemehhanism
[nimisõna, substantiiv]
seadme, masina lõikav osa

lõikenuga
[nimisõna, substantiiv]
lõikamiseks mõeldud spetsiaalne nuga

lõikenurk
[nimisõna, substantiiv]
(lõiketöötlusel:) lõikeriista esitahu ja lõikepinna vaheline nurk, millest oleneb nt töödeldud pinna kvaliteet

lõikepilt
[nimisõna, substantiiv]
kopeerimiseks mõeldud valmisjoonis rakendusprogrammi komplektis

lõikepind
[nimisõna, substantiiv]
lõikamisel moodustuv pind

lõikepindala
[nimisõna, substantiiv]
teatud kõrgusel (läbilõikena) asetseva pinna suurus

lõikepunkt
[nimisõna, substantiiv]
punkt, kus kaks joont või joon ja pind lõikuvad

lõikeraud
[nimisõna, substantiiv]
tugev tööriist, mida kasutatakse tükeldamiseks

lõikeriist
[nimisõna, substantiiv]
1. lõikamiseks, lõiketöötluseks kasutatav tööriist (nt käärid, frees)

2. lõikamiseks kasutatav tööriist

lõikeroos
[nimisõna, substantiiv]
taimelt lõigatud varrega roos (vaasi panekuks)

lõikes
[postpositsioon, tagasõna]
millegi jooksul, arvestuses, kaupa

lõikeserv
[nimisõna, substantiiv]
lõiketera lõikav serv

lõiketangid
[nimisõna, substantiiv]
traadi, neetide vms lõikamiseks kasutatavad tangid

lõiketera
[nimisõna, substantiiv]
1. tööriista, külmrelva lõikav osa

2. ühe lõikeelemendiga lõikeriist

lõiketraat
[nimisõna, substantiiv]
teravate lõiketeradega raudtraat, mida kasutatakse kuskile pääsu tõkestamiseks

lõiketöötlus
[nimisõna, substantiiv]
töötlemisviis, mille korral detaili saamiseks kõrvaldatakse osa tooriku materjalist laastudena (nt treimine, freesimine, puurimine)

lõikeõis
[nimisõna, substantiiv]
(varrega õie, lõikelille kohta)

lõikhein
[nimisõna, substantiiv]
kolmekandiliste varte ja teravaservaliste lehtedega rohttaim

lõikmed
[nimisõna, substantiiv]
lõikamisel tekkinud tükid, peamiselt jäätmed

lõikuma
[tegusõna, verb]
korduvalt, kestvalt lõikama

lõikuma
[tegusõna, verb]
nagu lõigates millessegi või millestki läbi tungima

lõikur
[nimisõna, substantiiv]
1. lõikamiseks, lõiketöötluseks kasutatav tööriist (nt käärid, frees)

2. lõikamiseks kasutatav tööriist

lõikus
[nimisõna, substantiiv]
1. (lühemaks) lõikamine

2. lõikamisviis

lõikuskuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 8. kuu, põhjapoolkeral kolmas suvekuu

2. aasta 8. kuu

lõikuslaud
[nimisõna, substantiiv]
reguleeritav erilaud kirurgilisteks operatsioonideks

lõikuslaul
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakommetes viljalõikust käsitlev või sellega seotud rahvalaul

lõikusmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin viljakoristuseks, nt teraviljakombain, viljaniiduk, rehepeksumasim

lõikuspidu
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne saagikoristuse lõpetamise tähistamine sügisel

lõikuspüha
[nimisõna, substantiiv]
saagikoristuse lõppu tähistav püha, eesti rahvakalendris hrl mihklipäev, 29. september

lõikustänupüha
[nimisõna, substantiiv]
oktoobri teisel pühapäeval kiriklikult tähistatav saagikoristuse lõppu märkiv püha

lõikustöö
[nimisõna, substantiiv]
(lõikamise, nt viljalõikuse või okste kärpimise kohta)

lõim
[nimisõna, substantiiv]
(kangakudumisel:) lõimelõngad

lõimelõng
[nimisõna, substantiiv]
lõng, mis suundub piki kangast, koeservaga rööbiti

lõimepakk
[nimisõna, substantiiv]
pikk rõhtpuu kangastelgede tagaosas, mille ümber on aetud lõim

lõimepingutuspuu
[nimisõna, substantiiv]
kangastelgede osa lõime pingutamiseks

lõimepoom
[nimisõna, substantiiv]
pikk rõhtpuu kangastelgede tagaosas, mille ümber on aetud lõim

lõimetis
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaladel, putukatel, lindudel vm:) viljastatud munad, vastsed või väikesed pojad

2. viljastatud munad, looma noor järglaskond

lõimetishooldus
[nimisõna, substantiiv]
(kaladel, putukatel, lindudel vm:) järglaste eest hoolitsemine alates munaraku viljastamise hetkest kuni poegade iseseisvumiseni

lõimetishoole
[nimisõna, substantiiv]
(kaladel, putukatel, lindudel vm:) järglaste eest hoolitsemine alates munaraku viljastamise hetkest kuni poegade iseseisvumiseni

lõimetrikoo
[nimisõna, substantiiv]
trikoo, mida kootakse korraga paljudest ühesuunalistest lõngadest, mis silmustuvad kõrvalridadega ühendudes piki kangast, nii et igast lõngast jääb põikritta üks silmus

lõimetus
[nimisõna, substantiiv]
1. nakkushaiguse peidetud arenemisjärk

2. (haiguse) peiteaeg, lõimetusaeg

lõimetusaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg nakkuse saamisest esimeste haigustunnuste ilmumiseni

lõimima
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi omavahel liitma või (ühte süsteemi) ühendama, osadest tervikut moodustama

lõimimine
[nimisõna, substantiiv]
ühe rahvusrühma liitmine teiste sama ühiskonna rahvusrühmadega

lõiming
[nimisõna, substantiiv]
riikide, õppeainete vms kooskõla moodustumine ühtse eesmärgi nimel

lõimis
[nimisõna, substantiiv]
mulla, setete mehaaniline koostis

lõimuma
[tegusõna, verb]
1. kellegagi või millegagi liituma või (ühte süsteemi või keskkonda) ühinema, osadest tervikuks ühinema või sulanduma

2. kellegagi ühinema, liituma

lõimumine
[nimisõna, substantiiv]
ühe rahvusrühma ühinemine teiste sama ühiskonna rahvusrühmadega

lõit
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend, mis võimaldab teabe levitamist ja inimestevahelist suhtlemist (nt seade, keel vm märgisüsteem)

2. teabelevivahend

lõiv
[nimisõna, substantiiv]
1. maks riigi- või kohtuorgani sooritatud tehingute eest

2. makse riigiorgani sooritatud tehingu eest

lõivsuhe
[nimisõna, substantiiv]
piiratud ressursi jagamisel avalduv olukord, kus ühe tegevuse vähendamisel vabaneb ressurssi teise tegevuse jaoks

lõkad
[nimisõna, substantiiv]
kirikuõpetaja valge kaelasideme otsad (tänapäeval sageli eraldi detail, mis kinnitatakse paelte abil kaelusesse)

lõkard
[nimisõna, substantiiv]
palju naerda armastav, lõkerdav inimene

lõkatama
[tegusõna, verb]
korraks lõgisema, lõksatama

lõkats
[nimisõna, substantiiv]
miski logisev või lõgisev

lõke
[nimisõna, substantiiv]
1. leegitsedes põlev hrl väiksem kogus puid, hagu ja muud põlevat materjali

2. hunnik põlevaid puid, tavaliselt väljas

lõke
[nimisõna, substantiiv]
värviline kaleviriba vormirõiva krael

lõkendama
[tegusõna, verb]
punetades, punasena (vm eredates värvitoonides) õhetama või särama

lõkerdama
[tegusõna, verb]
1. heledalt, kõlavalt naerma, naeru lagistama

2. (selliselt naerdes, naeruhäälel) rääkima

lõkerdamine
[nimisõna, substantiiv]
1. heledalt, kõlavalt naermine, naeru lagistamine

2. (selliselt naerdes, naeruhäälel) rääkimine

lõkerdis
[nimisõna, substantiiv]
palju naerda armastav, lõkerdav inimene

lõkerdus
[nimisõna, substantiiv]
1. heledalt, kõlavalt naermine, naeru lagistamine

2. (selliselt naerdes, naeruhäälel) rääkimine

lõkkama
[tegusõna, verb]
(tugeva) leegiga põlema

lõkkease
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus on lõket tehtud

2. lõkketegemiseks ettenähtud koht

lõkkekoht
[nimisõna, substantiiv]
tule, lõkke tegemiseks ettevalmistatud koht

lõkkele
(leegitsema hakkamist märkivates ühendites)

lõkkelepuhumine
[nimisõna, substantiiv]
1. õhutamine, suureks paisutamine

2. ägedaks ajamine

lõkkeplats
[nimisõna, substantiiv]
lõkketegemiseks (ja peopidamiseks) mõeldud ala

lõkkepuu
[nimisõna, substantiiv]
lõkke tegemiseks paraja suurusega puuhalg

lõkketuli
[nimisõna, substantiiv]
1. leegitsedes põlev hrl väiksem kogus puid, hagu ja muud põlevat materjali

2. hunnik põlevaid puid, tavaliselt väljas

lõkkeõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune koosviibimine lõkketule ääres

lõkmed
[nimisõna, substantiiv]
hrl trapetsikujulised värvilised ribakesed vormirõiva kraenurgal (väeliiki või teenistusala tähistavana)

lõks
[nimisõna, substantiiv]
hrl vedruga või langeva uksega (lõksatusega kinnilangev) püünis (eriti näriliste püüdmiseks)

lõks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsku lühikest (metalset) heli, lõksatust

lõks
[nimisõna, substantiiv]
järsk lühike (metalne) heli

lõksatama
[tegusõna, verb]
1. järsku lühikest (metalset) heli kuuldavale laskma

2. sellist heli tekitades liikuma

3. korraks lõksuma

lõksatus
[nimisõna, substantiiv]
järsk lühike (metalne) heli

lõksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsku lühikest (metalset) heli, lõksatust

lõksuma
[tegusõna, verb]
1. (hrl millegi liikuva kohta:) järske lühikesi (metalseid) helisid kuuldavale laskma

2. sellist heli tekitades liikuma

lõksutama
[tegusõna, verb]
mingi tööriistaga töötades vm viisil lühikesi metalseid helisid tekitama

lõmm
[nimisõna, substantiiv]
1. puuhalg laastude või peergude kiskumiseks, ka kütteks

2. puuhalg peergude kiskumiseks

lõmmukivi
[nimisõna, substantiiv]
koldeesine madal lame kivi puude lõhkumiseks ja peergude kiskumiseks

lõmmuleht
[nimisõna, substantiiv]
1. vesiroos või vesikupp

2. vesiroosi või vesikupu leht

lõmps
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi suutäie häälekat hammustamist või allaneelamist

lõmps
[nimisõna, substantiiv]
nalja visates kellegi kallal aasimine, lobajutu ajamine

lõmps
[nimisõna, substantiiv]
(suur) suutäis (alkohoolset jooki või söödavat)

lõmpsama
[tegusõna, verb]
1. häälekalt ampsama

2. häälekalt ampsama

lõmpsatama
[tegusõna, verb]
lõmpsti kinni minema

lõmpsima
[tegusõna, verb]
nalja viskama, kellegi kallal aasima, lobajuttu ajama

lõmpslõug
[nimisõna, substantiiv]
lõmpsija, lõõpija

lõmpsti
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi suutäie häälekat hammustamist või allaneelamist

lõng
[nimisõna, substantiiv]
1. kiudaine ketramisel saadav pikk kiud, millest kootakse riiet ja silmkoeesemeid

2. pikk villane või muust materjalist vahend, millega saab kududa

lõngajooks
[nimisõna, substantiiv]
(kudumil või mustriga kangal:) vabalt pinnale jääv lõng

lõngakera
[nimisõna, substantiiv]
ringidena kokkukeritud lõng

lõngaots
[nimisõna, substantiiv]
1. lõnga algus- või lõpuosa

2. lõngajupp

lõngatokk
[nimisõna, substantiiv]
väike lõngaviht

lõngaviht
[nimisõna, substantiiv]
1. lõdvalt, silmuselaadselt keritud lõng

2. kimp lõnga

lõngaõli
[nimisõna, substantiiv]
(lahjendatud) väävelhappe rahvapärane nimetus

lõngerdama
[tegusõna, verb]
1. kahele poole õõtsuma (hrl laeva kohta)

2. kahele poole õõtsuma

lõngus
[nimisõna, substantiiv]
1. lodeva hoiaku ja hoolitsemata välimusega (pikajuukseline) nooruk

2. kraade

lõngutama
[tegusõna, verb]
edasi-tagasi logistama või liigutama

lõnks
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvalekaldumisega, kõverdumisega, lõtvumisega seotud järsk liigutus, jonks

2. (lõtv) kõverus

lõnks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsku neelamist, sellega seotud liikumist või heli

lõnksatama
[tegusõna, verb]
neelamise, neelatamise tõttu järsult ja häälekalt liikuma

lõnksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
lõnksuga, lõnksatades (hrl neelamise ja selle heli kohta)

lõnksu
[määrsõna, adverb]
(hrl põlve kohta:) liigesest painutatuks

lõnksuma
[tegusõna, verb]
logisevalt, lõdvalt edasi-tagasi liikuma

lõnksus
[määrsõna, adverb]
(hrl põlve kohta:) liigesest painutatuna

lõnksutama
[tegusõna, verb]
lõdvalt edasi-tagasi liigutama

lõnkuma
[tegusõna, verb]
logisevalt, lõdvalt edasi-tagasi liikuma

lõo
[nimisõna, substantiiv]
1. lennul kõlavalt laulev hrl pruunikirju avamaastike lind

2. teatud väike pruun lind, kes laulab kõvasti ja kaua

lõokannus
[nimisõna, substantiiv]
1. dekoratiivsete lehtede ja kannusekujuliste õitega põhjaparasvöötme rohttaim, Eestis ka aialill

2. rohttaim

lõoke
[nimisõna, substantiiv]
1. lennul kõlavalt laulev hrl pruunikirju avamaastike lind

2. teatud väike pruun lind, kes laulab kõvasti ja kaua

lõokene
[nimisõna, substantiiv]
1. lennul kõlavalt laulev hrl pruunikirju avamaastike lind

2. teatud väike pruun lind, kes laulab kõvasti ja kaua

lõokesetalv
[nimisõna, substantiiv]
talve lõpus esinev hiline külm ja lumesadu

lõopistrik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt väikestest lindudest toituv avamaastike röövlind

lõosilm
[nimisõna, substantiiv]
väikeste siniste või roosade õitega suvelill

lõpe
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl närviharu) lõpposa

2. lõpposa

lõpe
[nimisõna, substantiiv]
1. (elu) lõppemine, lõpp

2. lõppemine, lõpp

lõpetades
[postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
osutab mittetäielikus loetelus viimasele

lõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis õppeasutuses õpingutega või teatud õpinguastmega lõpuni jõudnud isik

2. inimene, kes lõpetab õpingud koolis või ülikoolis

lõpetama
[tegusõna, verb]
1. midagi valmis või lõpuni tegema

2. mingi töö või tegevuse viimast järku, lõpuosa sooritama

3. millegi lõpuks olema

4. midagi valmis tegema

5. mingit tegevust lõpuni viima (või katkestama)

Ühendtegusõnad: ära lõpetamaära lõpetama

lõpetamata
[omadussõna, adjektiiv]
pooleli jäänud, lõpuni (läbi) tegemata

lõpetamatus
[nimisõna, substantiiv]
lõpetamata-olek, mittelõpetatus

lõpetamine
[nimisõna, substantiiv]
1. kooli või ülikooli lõpuaktus

2. mingi ürituse (nt näituse, festivali) lõppemise pidulik tähistamine

3. millegi katkestamine, pooleli jätmine

lõpetanu
[nimisõna, substantiiv]
teatud õppeasutuse lõpetanud, teatud õpingute astmega lõpuni jõudnud isik

lõpetatus
[nimisõna, substantiiv]
lõpetatud-olek

lõpetis
[nimisõna, substantiiv]
mingi suurema töö lõpetamise puhul pakutav söök-jook

lõpetus
[nimisõna, substantiiv]
(mingi tegevuse) lõpetamine, lõpp

lõplik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehtima jääv, mitte enam muudetav või parandatav

2. mitte vaieldav ega kahtluse alla pandav

3. püsiv, kehtima jääv, mitte enam muutuv

4. vääramatu

lõplikult
[määrsõna, adverb]
1. lõpule viiduna, täiel määral

2. nii, et mingi asi, olukord vm enam ei muutu

lõpma
[tegusõna, verb]
(loomade kohta:) surema

lõpmata
[määrsõna, adverb]
väga (suurel määral)

lõpmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma lõputa, selline, mille lõppu pole näha või mille piir ei ole saavutatav

2. väga rohkearvuline

lõpmatult
[määrsõna, adverb]
1. (ajalist) lõppu saamata, lõpmatuseni, üha jätkuvalt

2. väga, äärmiselt (palju)

lõpmatus
[nimisõna, substantiiv]
lõpmatu-olek või omadus olla lõpmatu

lõpmatuseni
[määrsõna, adverb]
1. üha jätkuvalt, lõputul hulgal, väga kaua või palju

2. ülimal määral

3. üha jätkuvalt, lõputul hulgal, väga palju; ülimal määral

lõpmik
[nimisõna, substantiiv]
kiriku kooriruumi idapoolne, hrl hulknurkne lõpuosa

lõpnud
[omadussõna, adjektiiv]
(looma kohta:) surnud

lõpp
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaline või ruumiline piir, mis katkestab millegi kestmise või ulatuse, kus miski saab läbi või otsa

2. viimane (alles olev) osa

3. aeg, kui miski läbi saab, enam edasi ei kesta

4. mingi sündmuse, perioodi või tegevuse viimane osa

5. koht, kus miski lõpeb, enam ei jätku

lõpp
[määrsõna, adverb]
väga, ülimalt

lõpp
1. kokkuvõttev, lõplik

2. üliväga, ülimalt

lõppaasta
[nimisõna, substantiiv]
(mingi perioodi) viimane aasta

lõppaeg
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) kogu võistlusmaa läbimise aeg

lõppakord
[nimisõna, substantiiv]
sündmus või asjaolu, mis viib midagi lõpule, muudab selle täiuslikuks vms

lõpparuanne
[nimisõna, substantiiv]
lõplik, kokkuvõttev, mingi perioodi lõppedes esitatav aruanne

lõpparve
[nimisõna, substantiiv]
töötasu arveldus töövahekorra lõpetamisel

lõppasend
[nimisõna, substantiiv]
asend, millega võimlemisharjutus lõpeb

lõppaste
[nimisõna, substantiiv]
viimane, kõrgeim aste või lõppstaadium

lõppeesmärk
[nimisõna, substantiiv]
lõplik eesmärk, see, mida mingi tegevusega täiel määral saavutada tahetakse

lõppeks
[määrsõna, adverb]
tegelikult, õieti, õigupoolest

lõppema
[tegusõna, verb]
1. kestuselt või ulatuselt lõpuni jõudma

2. sooritatuks, ammendatuks, lahenenuks saama

3. lõpuni jõudma

Ühendtegusõnad: otsa lõppema, otsa lõppema, ära lõppemaära lõppema

lõppematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei lõpe, ei saa otsa või kus ühele järgneb kohe teine samasugune

lõppev
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis saab kohe lõpu, peagi läbi saav

lõpphea
[omadussõna, adjektiiv]
ülimalt hea (nt omadustelt, maitselt)

lõpphääletus
[nimisõna, substantiiv]
seaduseelnõu menetlemisel Riigikogus eelnõu lugemistele (arutamisele ja parandamisele) järgnev hääletus, kus seaduse tekst kas võetakse vastu või lükatakse tagasi

lõpphäälik
[nimisõna, substantiiv]
(sõna, tüve) viimane häälik

lõppistung
[nimisõna, substantiiv]
mingi istungjärgu, nõupidamiste perioodi viimane istung

lõppjaam
[nimisõna, substantiiv]
jaam, milles sõiduk lõpetab oma teekonna

lõppjooks
[nimisõna, substantiiv]
mingi jooksuala viimane, võitjad selgitav jooks

lõppjäreldus
[nimisõna, substantiiv]
lõplik, kokkuvõtlik järeldus

lõppjärjestus
[nimisõna, substantiiv]
osalejate lõplik (paremus)järjestus (nt spordivõistlustel)

lõppjärk
[nimisõna, substantiiv]
mingi protsessi või tegevuse viimane järk

lõppkasutaja
[nimisõna, substantiiv]
infosüsteemi või sellest saadavat teavet kasutav isik

lõppkokkuvõte
[nimisõna, substantiiv]
kõike arvesse võttes saadud lõplik tulemus

lõppkontsert
[nimisõna, substantiiv]
viimane kontsert

lõppkuupäev
[nimisõna, substantiiv]
kuupäev, mil teatav periood, mingi tegevus lõpeb

lõppkümnend
(mingi perioodi) viimane aastakümme

lõpplahendus
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu(d), sündmus(ed) vm, mis toovad selguse või väljapääsu, lõpetavad mingi olukorra või protsessi

lõppmäng
[nimisõna, substantiiv]
mängu lõppjärk (males ja kabes)

lõpposa
[nimisõna, substantiiv]
osa, millega miski lõpeb, viimane osa

lõppotsus
[nimisõna, substantiiv]
lõplik otsus

lõpp-peatus
liiklusliini viimane (ja sageli ühtlasi ka tagasisuuna esimene) peatus

lõpp-produkt
tootmise, keemilise reaktsiooni vms lõpptulemus

lõpp-protokoll
spordi- vm võistluse lõplik, tulemusi sisaldav aruanne

lõpp-punkt
koht, kus mingi teekond, liin vms kavakohaselt lõpeb

lõppresultaat
[nimisõna, substantiiv]
lõplik tulemus

lõpprida
[nimisõna, substantiiv]
millegi lõpus olev, midagi lõpetav (teksti)rida

lõppriim
[nimisõna, substantiiv]
värsside lõpus olevate sõnade või sõnaosade riimumine

lõppriimiline
[omadussõna, adjektiiv]
lõppriimiga, värsside lõpus olevate sõnade või sõnaosade riimumisega

lõppsaadus
[nimisõna, substantiiv]
tootmise, keemilise reaktsiooni vms lõpptulemus

lõppsaldo
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) raha laekumiste ja väljamaksete lõppseis (pärast raha suurenemist või vähenemist)

lõppseade
[nimisõna, substantiiv]
arvutisüsteemiga ühendatud eraldiseisev sisend-väljundseade

lõppseis
[nimisõna, substantiiv]
seis sportmängu, võistluse, partii vms lõpul (ühtlasi lõpptulemus)

lõppsiht
[nimisõna, substantiiv]
reisi, sõidu, kohaletoimetamise vms sihtkoht

lõppsilp
[nimisõna, substantiiv]
(sõna) viimane silp

lõppstaadium
[nimisõna, substantiiv]
mingi protsessi või tegevuse viimane järk

lõppsõna
[nimisõna, substantiiv]
viimane, hrl kokkuvõttev ning olulist rõhutav sõnavõtt

lõppsäte
[nimisõna, substantiiv]
õigusakti lõpetav, hrl mingi üldine säte (nt lepingu eksemplaride arvu kirjeldav punkt)

lõpptarbija
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes ostab kaupu või teenuseid enda või oma majapidamise tarbeks

lõpptekst
[nimisõna, substantiiv]
lõplik tekst (võrrelduna algtekstiga)

lõpptoodang
[nimisõna, substantiiv]
otse tarbimiseks või eksportimiseks minevad tooted (kaubad või teenused)

lõpptoode
[nimisõna, substantiiv]
tootmisahela tulemusena valmiv, täielikult töödeldud, lõpetatud toode

lõpptulemus
[nimisõna, substantiiv]
lõplik tulemus

lõpptähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
viimane aeg või ajahetk, milleks mingi töö vm peab tehtud olema

lõppujumine
[nimisõna, substantiiv]
lõppvõistlus ujumises

lõppvaatus
[nimisõna, substantiiv]
(mingi sündmuse, protsessi lõpuosa, viimase osa kohta)

lõppversioon
[nimisõna, substantiiv]
teose, teksti, tarkvara vms lõplik, täielikult valmis kuju või esitusviis

lõppviimistlus
[nimisõna, substantiiv]
(mingi pinna, materjali, teose või soorituse) lõplik viimistlus

lõppvoor
[nimisõna, substantiiv]
(mingi konkursi) viimane voor, kus selgub võitja

lõppvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
1. spordivõistluste viimane järk, kus selgub võitja

2. konkursi lõppvoor

3. mingi võistluste sarja viimane võistlus, kus selgitatakse võitja

lõpuaasta
[nimisõna, substantiiv]
(mingi perioodi) viimane aasta

lõpuaeg
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) kogu võistlusmaa läbimise aeg

lõpuaktus
[nimisõna, substantiiv]
hrl õppeasutuse lõpetamise puhul peetav aktus

lõpudefilee
[nimisõna, substantiiv]
osalejate pidulik möödamarss mingi suurürituse (hrl spordivõistluste) lõpetamisel

lõpueksam
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutuse lõpetamiseks sooritatav eksam

lõpugong
[nimisõna, substantiiv]
(poksimatši vms) lõppu tähistav gongilöök

lõpujoon
[nimisõna, substantiiv]
võistlusmaa lõppu tähistav joon

lõpukadu
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas, grammatikas:) hääliku(te) kadumine sõna lõpust keele ajaloolises arengus

lõpukirjand
[nimisõna, substantiiv]
kirjand põhikooli või gümnaasiumi kunagise lõpueksamina

lõpuklass
[nimisõna, substantiiv]
viimane klass, hrl põhikooli või gümnaasiumi lõppaste

lõpukleit
[nimisõna, substantiiv]
kooli lõpetamise puhuks tehtav pidulik kleit

lõpukorral
[määrsõna, adverb]
lõppemas, lõpul, otsa saamas

lõpukorrale
[määrsõna, adverb]
1. lõppjärku, lõpule, otsa

2. lõppjärku, lõppu

lõpuks
[määrsõna, adverb]
1. eelnenu järel või lõpus

2. kaua kestnud tegevuse või olukorra järel

lõpukuu
[nimisõna, substantiiv]
(mingi perioodi) viimane kuu

lõpukuupäev
[nimisõna, substantiiv]
kuupäev, mil teatav periood, mingi tegevus lõpeb

lõpukümnend
(mingi perioodi) viimane aastakümme

lõpuliigud
[nimisõna, substantiiv]
töö(de) lõpetamise tähistamine alkohoolse joogiga, sel puhul alkohoolse joogiga kostitamine

lõpulint
[nimisõna, substantiiv]
võistlusraja lõpujoone tähistamiseks kasutatav lint

lõpumeeter
[nimisõna, substantiiv]
võistlusmaa viimane meeter

lõpuminut
[nimisõna, substantiiv]
(mänguaja, võistluse vm ürituse) viimane minut

lõpumärk
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutuse lõpetamist tähistav rinnamärk

lõpumüük
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba soodushindadega müük (nt äri, kaupluse või lao likvideerimisel, enne remonti)

2. soodushindadega müük

lõpuni
[määrsõna, adverb]
täiesti, täiel määral

lõpuosa
[nimisõna, substantiiv]
osa, millega miski lõpeb, viimane osa

lõpupidu
[nimisõna, substantiiv]
millegi lõpu, lõpetamise puhul toimuv pidu

lõpupool
[nimisõna, substantiiv]
teine, hilisem või tagapool olev pool

lõpupoole
[määrsõna, adverb]
aasta, nädala vm ajaühiku lõpus, tagumisel poolel

lõpupäev
[nimisõna, substantiiv]
1. (mingi perioodi) viimane päev

2. päev, mil miski lõpeb

lõpurase
[nimisõna, substantiiv]
viimaseid nädalaid lapseootel olev naine

lõpus
[nimisõna, substantiiv]
1. kalade vm veeloomade hingamiselund, mille abil hingatakse vees lahustunud hapnikku

2. veeloomade hingamiselund

lõpusekaar
[nimisõna, substantiiv]
(kaladel:) lõpuseid toetav kaarjas luu- või kõhrmoodustis

lõpusekaas
[nimisõna, substantiiv]
(kaladel:) lõpust pealt kattev ja kaitsev moodustis

lõpusekott
[nimisõna, substantiiv]
hingamiselundite osa teatud kaladel

lõpusekund
[nimisõna, substantiiv]
(mänguaja, võistluse) viimane sekund

lõpuseliistak
[nimisõna, substantiiv]
(kaladel:) üks lõpusekaarele kinnituvatest õhukestest plaatjatest lõpuse osadest

lõpusepii
[nimisõna, substantiiv]
(kaladel:) üks lõpusekaare siseküljel asuvatest luustunud või kõhrelistest jätketest

lõpusepilu
[nimisõna, substantiiv]
(nt haidel ja raidel:) nahapinnale avanev pilu, mille kaudu pääseb välja hingamiseks vajalikku hapnikku andnud vesi

lõpusignaal
[nimisõna, substantiiv]
sportmängu lõppu märkiv helisignaal

lõpusilp
[nimisõna, substantiiv]
(sõna) viimane silp

lõpusireen
[nimisõna, substantiiv]
sportmängu lõppu märkiv sireeniheli

lõpusirge
[nimisõna, substantiiv]
(millegagi lõpulejõudmise, millegi lõpetamise kohta)

lõpuspurt
[nimisõna, substantiiv]
tempo kiirendus võistlusmaa lõpuosas

lõpusõrmus
[nimisõna, substantiiv]
kooli või ülikooli lõpetamise puhul hrl (klassi, lennu) lõpetajate endi poolt tehtud sõrmus

lõputiitrid
filmi, telesaate vms lõpus olev tekst, mis sisaldab filmi vm tootmisel ja tegemisel osalenud isikute nimesid

lõputseremoonia
[nimisõna, substantiiv]
mingi ürituse pidulik lõpetamine

lõputu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei lõppe või mille lõppu pole näha, üha jätkuv või kestev

2. väga rohkearvuline

lõputult
[määrsõna, adverb]
1. (ajalist) lõppu saamata, lõpmatuseni, üha jätkuvalt

2. väga, äärmiselt (palju)

lõputunnistus
[nimisõna, substantiiv]
tunnistus hrl õppeasutuse lõpetamise kohta

lõputus
[nimisõna, substantiiv]
1. ilma lõputa ulatus või jätkuvus

2. loendamatus

lõputöö
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutuse lõpetamiseks tehtav kirjalik töö või muu sooritus

lõpuvalss
[nimisõna, substantiiv]
peo viimase tantsuna tantsitav valss

lõpuveerand
[nimisõna, substantiiv]
viimane veerand (mingist ajavahemikust)

lõpuvile
[nimisõna, substantiiv]
sportmängu lõppu märkiv vilesignaal

lõpuvinjett
[nimisõna, substantiiv]
graafiline kaunistus teksti järel, nt peatüki lõpus

lõpuõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune üritus millegi lõpetamise või lõppemise puhul

lõpuüritus
[nimisõna, substantiiv]
hooaega, konkurssi, festivali vms lõpetav pidulik üritus

lõrin
[nimisõna, substantiiv]
madal põrisev heli, hrl koera vali ja ähvardav urin

lõrisema
[tegusõna, verb]
(hrl koera kohta:) valjusti larinal urisema

lõrpima
[tegusõna, verb]
(lurinal) jooma või vedelat toitu sööma

lõsn
[nimisõna, substantiiv]
1. rehetoa tala

2. partepealne ruum

lõss
[nimisõna, substantiiv]
1. koore eraldamisel järele jääv rasvatu rõõsk piim

2. kooritud piim

lõssenkism
[nimisõna, substantiiv]
(stalinlikus Nõukogude Liidus:) Trofim Lõssenko õpetusel põhinev vaadete süsteem bioloogias, mis moonutas bioloogiateadust ning seisnes eeskätt geneetika eitamises

lõssipulber
[nimisõna, substantiiv]
rasvatust piimast kuivatamise teel valmistatud pulber, mida kasutatakse nt toiduainetetööstuses või loomasöödana

lõtk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe kokkukuuluva detaili, ava ja sellest väiksema võlli mõõtmete vahe

2. sellest tulenev loksumine

lõtkuma
[tegusõna, verb]
lõdva kinnituse tõttu edasi-tagasi liikuma

lõtv
[omadussõna, adjektiiv]
kehaliselt pingeta

lõtvuma
[tegusõna, verb]
füüsiliselt tõmbelt, survelt vähemaks muutuma, füüsilisest pingest vabanema

lõtvus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kehaliselt, hrl lihaste, kudede kohta:) vajaliku pinguseta, piisava toonuseta olek

2. pingevaba, lõõgastunud olek

lõuaalune
[nimisõna, substantiiv]
alalõua all asuv kehapiirkond inimesel või loomal

lõuahaak
[nimisõna, substantiiv]
(poksis:) kõverdatud käega alt või küljelt antud löök lõua pihta

lõuahabe
[nimisõna, substantiiv]
ainult lõua piirkonda kasvatatud habe

lõuahoidja
[nimisõna, substantiiv]
(viiulil selle surumiseks lõua ja rinna vahele)

lõuajoon
[nimisõna, substantiiv]
lõua piirjoon, lõua kuju

lõuakaitse
[nimisõna, substantiiv]
lõuga vigastuste eest kaitsev vahend (nt hokimängijal, mõne ekstreemspordiala harrastajal)

lõuakas
[omadussõna, adjektiiv]
suure esiletungiva lõuaga

lõualott
[nimisõna, substantiiv]
rasvavolt või lõdvalt lotendav nahakurd lõua all

lõualuu
[nimisõna, substantiiv]
lõua toeseks olev näokolju luu

lõuamees
[nimisõna, substantiiv]
hea jutuandega inimene, hea jutu- ja naljamees

lõuaoras
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe näo alaosa karvkate

2. karvad mehe lõual

lõuaots
[nimisõna, substantiiv]
lõua etteulatuv osa

lõuapoolik
[nimisõna, substantiiv]
hea jutuandega inimene, hea jutu- ja naljamees

lõuapära
[nimisõna, substantiiv]
lõualuu kaelapoolne osa

lõuarihm
[nimisõna, substantiiv]
lõua alt läbi käiv rihm (nt valjastel, kiivril)

lõuats
[nimisõna, substantiiv]
lõua etteulatuv osa

lõuatõmbamine
[nimisõna, substantiiv]
1. jõuharjutus, mis seisneb enese võimlemiskangil rippes mitmekordses tõstmises asendini, kus lõug kangini ulatub

2. üks selline tõste

3. jõuharjutus, enese võimlemiskangil rippes tõstmine asendini, kus lõug kangini ulatub

lõuatõmme
[nimisõna, substantiiv]
1. jõuharjutus, mis seisneb enese võimlemiskangil rippes mitmekordses tõstmises asendini, kus lõug kangini ulatub

2. üks selline tõste

3. jõuharjutus, enese võimlemiskangil rippes tõstmine asendini, kus lõug kangini ulatub

lõuatäis
[nimisõna, substantiiv]
(suur) suutäis (alkohoolset jooki või söödavat)

lõuavärk
[nimisõna, substantiiv]
(kõneosavuse, väljendusviisi kohta)

lõuend
[nimisõna, substantiiv]
labase sidusega hrl linane või kanepine riie, millele pärast raamile kinnitamist ja kruntimist maalitakse

lõuendiraam
[nimisõna, substantiiv]
raam, mille peale pingutatakse ja kinnitatakse lõuend (maali tegemiseks, fotolõuendi seinalepanekuks)

lõug
[nimisõna, substantiiv]
1. näo liikuv alaosa, eriti selle etteulatuv ots

2. näo alumine osa, mis asub suu all

lõugama
[tegusõna, verb]
1. karjuma, röökima

2. karjudes, röökides rääkima, nutma vms

lõugas
[nimisõna, substantiiv]
väike madal merelaht, (merest eraldunud) lahesopp

lõugas
[nimisõna, substantiiv]
lahtine tulease, kolle ahjuesisel (rehetoas)

lõugpurusti
[nimisõna, substantiiv]
mäetöödel rakendatav suur raske seade, mis purustab kivi kahe metallplaadi vahel

lõugutama
[tegusõna, verb]
(endisajal:) lina- või kanepivarsi lõugutiga murdma

lõuguti
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne linavartelt luude lahtimurdmise riist, mis koosneb soontega puutüvikust ja selle peal üles-alla liikuvast kaanest

2. vana aja tööriist linavarte murdmiseks

lõukakivi
[nimisõna, substantiiv]
1. kivist iste reheahju vm kolde ees või kõrval

2. koldeesine istekivi

lõukoer
[nimisõna, substantiiv]
kuri haukuja koer

lõun
[nimisõna, substantiiv]
leil

lõuna
[nimisõna, substantiiv]
ilmakaar, kust päike paistab keskpäeval

lõuna-aafriklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Aafrika Vabariigi kodanik või elanik

2. Lõuna-Aafrika Vabariigist pärit inimene

lõuna-aafriklanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost lõuna-aafriklane

lõunaaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. lõunasöögi aeg

2. lõunavaheaeg tööl

lõunaameeriklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerika elanik

2. Lõuna-Ameerikast pärit inimene

lõunaeestikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõunaeesti keeles kõneldud või kirjutatud

2. lõunaeesti keelt kasutav

lõunaeestiline
[omadussõna, adjektiiv]
Lõuna-Eestile või lõunaeestlasele omane

lõunaeestlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Eesti elanik

2. Lõuna-Eestist pärit inimene

lõunaeine
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) lõunasöök

lõunaeurooplane
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Euroopa elanik

2. Lõuna-Euroopast pärit inimene

lõunahali
[nimisõna, substantiiv]
valgete kuni tumeroosade õitega igihaljas poolpõõsas või rohttaim, Eestis ilutaim

lõunaida
[nimisõna, substantiiv]
lõuna ja ida vaheline ilmakaar

lõunakaar
[nimisõna, substantiiv]
lõuna, lõunapoolne suund

lõunakallas
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolne kallas

lõunakontsert
[nimisõna, substantiiv]
keskpäevasel ajal toimuv kontsert

lõunakorealane
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Korea kodanik või elanik

2. Lõuna-Korea päritolu inimene

lõunakülg
[nimisõna, substantiiv]
(mäe, hoone, ala vm) lõunapoolne külg

lõunalaius
[nimisõna, substantiiv]
mingi koha kaugus ekvaatorist lõuna suunas (kraadides mõõdetuna)

lõunalaud
[nimisõna, substantiiv]
(pidulikuks) lõunasöögiks kaetud laud

lõunaleib
[nimisõna, substantiiv]
leib vm toidupoolis lõunaeineks

lõunaline
[nimisõna, substantiiv]
1. lõunastaja, lõunat sööv inimene

2. lõunastaja

lõuna-lonthüljes
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolkera suur loibadega imetaja, kelle isasloomadel on ninal londitaoline nahakott

lõunalääs
[nimisõna, substantiiv]
lõuna ja lääne vaheline ilmakaar

lõunamaa
[nimisõna, substantiiv]
lõunas, soojas kliimas asuv maa, soe maa

lõunamaailm
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lõuna pool paiknevad maailma maad, millele on võrreldes globaalse põhjaga omased madalam elukvaliteet, sh väiksem sissetulek, suurem vaesus, suur sündimus, puudulik taristu jne

lõunamaalane
[nimisõna, substantiiv]
lõunamaa elanik

lõunamaalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost lõunamaalane

lõunamaalik
[omadussõna, adjektiiv]
lõunamaalastele või lõunamaadele omane

lõunamaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõunamaal esinev või sealt pärinev

2. lõunamaale, sealsetele inimestele iseloomulik või omane

lõunameri
[nimisõna, substantiiv]
lõunas, soojas kliimas asuv meri

lõunamurre
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolne murre mingil keelealal

lõunanaaber
[nimisõna, substantiiv]
(lõunapoolse naabermaa või selle rahva, Eestis nt Läti ja lätlaste kohta)

lõunanaba
[nimisõna, substantiiv]
1. maakera kõige lõunapoolsem punkt

2. Maa vm muu taevakeha lõunapoolseim punkt

lõunane
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskpäeval esinev, toimuv vms

2. keskpäeva aegne

lõunanõlv
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolne nõlv

lõunaoode
[nimisõna, substantiiv]
1. lõunasöögile eelnev kerge söögikord

2. selle ajal söödav kerge söök

lõunaosa
[nimisõna, substantiiv]
(mingi ala) lõunapoolne osa

lõunaosariik
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolne osariik

lõunaosariiklane
[nimisõna, substantiiv]
(lõunapoolsete osariikide elanike kohta)

lõunaots
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolne tipp või osa

lõunapakkumine
[nimisõna, substantiiv]
restoranis vm söögikohas tööpäeval lõuna ajal pakutav soodsa hinnaga toit või toidud

lõunapaus
[nimisõna, substantiiv]
vaheaeg töös lõunastamiseks ja puhkuseks

lõunapiir
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolne piir või piiriala

lõunapiirkond
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolne, lõunas asuv ala

lõunapolaarjoon
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolkera polaarjoon, millest pooluse pool on polaarpäev ja polaaröö

lõunapoolkera
[nimisõna, substantiiv]
ekvaatorist lõuna pool asuv maakera osa

lõunapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõuna suunas, lõunas asuv

2. lõuna poolt pärinev

lõunapoolus
[nimisõna, substantiiv]
1. maakera kõige lõunapoolsem punkt

2. Maa vm muu taevakeha lõunapoolseim punkt

lõunapuhkus
[nimisõna, substantiiv]
(lõunavaheaja või lõunauinaku kohta)

lõunapäike
[nimisõna, substantiiv]
keskpäevane, lõunane päikesepaiste

lõunapöörijoon
[nimisõna, substantiiv]
geograafiline paralleel, paikneb ekvaatorist 23°27' lõunas

lõunarannik
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm territooriumi lõunaosas asuv mereäärne ala

lõunaroog
[nimisõna, substantiiv]
lõuna ajal söödav toit

lõunaserv
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolne äär või ääreala

lõunaserviis
[nimisõna, substantiiv]
lauanõude komplekt lõunasöögi tarvis

lõunaslaavlane
[nimisõna, substantiiv]
mõnd lõunaslaavi keelt kõneleva rahva liige

lõunasoe
[nimisõna, substantiiv]
lõunane, keskpäevane soojus

lõunasopp
[nimisõna, substantiiv]
(vee- või maa-ala) lõunapoolne väljaulatuv osa

lõunastama
[tegusõna, verb]
lõunat sööma

lõunasöök
[nimisõna, substantiiv]
1. keskpäevaseks söögikorraks valmistatud toit

2. keskpäevane söögikord

3. toit, mida süüakse päeva keskel

4. selle toidu söömine

lõunataevas
[nimisõna, substantiiv]
taevavõlvi lõunapoolne osa või serv

lõunatalong
[nimisõna, substantiiv]
talong, mille vastu saab lõunasöögi

lõunatama
[tegusõna, verb]
lõunat sööma

lõunati
[määrsõna, adverb]
lõunatel, lõunaaegadel

lõunatiib
[nimisõna, substantiiv]
(hoone, rinde vm) lõunapoolne külgmine osa

lõunatipp
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala lõunapoolne ahenev lõpposa

lõunatirk
[nimisõna, substantiiv]
Põhja- ja Läänemere kaljusaartel pesitsev musta ülapoole ning valge alapoolega veelind

lõunatoit
[nimisõna, substantiiv]
lõuna ajal söödav toit

lõunatund
[nimisõna, substantiiv]
(umbes) tunniajaline lõunavaheaeg

lõunatuul
[nimisõna, substantiiv]
lõunasuunast puhuv tuul

lõunauinak
[nimisõna, substantiiv]
keset päeva tehtav uinak, lõunane lühem magamine

lõunavaal
[nimisõna, substantiiv]
parasvöötme merede eriti ohustatud vaal, kellel on pealael kollakasvalge sarvetaoline "müts"

lõunavahe
[nimisõna, substantiiv]
vaheaeg töös lõunastamiseks ja puhkuseks

lõunavaheaeg
[nimisõna, substantiiv]
vaheaeg töös lõunastamiseks ja puhkuseks

lõust
[nimisõna, substantiiv]
(halvustades või sõimates:) ebameeldiv, veider, koletislik nägu või olend

lõvi
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Aafrika savannides ja poolkõrbetes elav suur pruunikaskollane kaslane, kelle isastel isenditel on vägev lakk

2. suur kassi moodi loom, kellel on kollane karv ja kes elab peamiselt Aafrikas

lõvi
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasivahetust võimaldav (piklik) ava puukoores

2. gaasivahetusava puukoores

lõviema
[nimisõna, substantiiv]
lõvi emana

lõviklubi
[nimisõna, substantiiv]
(rahvusvahelise heategevusorganisatsiooni Lionsi klubi kohta)

lõvikoobas
[nimisõna, substantiiv]
(kardetud, ohtliku paiga või olukorra kohta)

lõvikutsikas
[nimisõna, substantiiv]
lõvi noor poeg

lõvikõrv
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav oranžide õitega rohttaim, Eestis eksootiline suvetaim

lõvilakk
[nimisõna, substantiiv]
lõvi lakka meenutav (pikk) lopsakas tihe juus või mõne looma kaela ning turja karvkate

lõvilakk-korallnarmik
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolkeral levinud söödav puuseen, mille viljakeha koosneb paljudest heledatest rippuvatest ribadest

lõvilik
[omadussõna, adjektiiv]
lõvile või Lõvi tähtkujus sündinud inimesele omane

lõvilõug
[nimisõna, substantiiv]
lõvi lõuga meenutavate kaheosaliste õitega rohttaim, Eestis aialill

lõvinahk
[nimisõna, substantiiv]
lõvilt saadud nahk

lõviosa
[nimisõna, substantiiv]
peamine, suurem, valdav osa

lõvipuur
[nimisõna, substantiiv]
varb- või võreseintega rajatis lõvi(de) kinnipidamiseks ja eksponeerimiseks

lõvitaltsutaja
[nimisõna, substantiiv]
lõvide dresseerija (tsirkuses)

lõõg
[nimisõna, substantiiv]
1. nöör, kett vms vahend hrl veise kinnitamiseks (või talutamiseks)

2. ohelik, kütke

lõõgastama
[tegusõna, verb]
1. pingest vabastama, lõdvemaks muutma

2. lõdvendama

lõõgasti
[nimisõna, substantiiv]
lõõgastav aine, nt veresooni, lihaseid lõõgastav ravim

lõõgastuma
[tegusõna, verb]
1. pingest vabanema, lõdvaks laskma

2. pingest vabanema

lõõgastus
[nimisõna, substantiiv]
1. lõõgastamine

2. lõõgastumine

lõõm
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev põlemine, leegitsev kuumus

2. soojuse või valguse kiirgus

lõõmama
[tegusõna, verb]
tugevasti leegitsedes põlema

lõõmatama
[tegusõna, verb]
1. lõõmama lööma

2. korraks lõõmama

lõõmavpunane
[omadussõna, adjektiiv]
väga ere, kiiskavalt punane, tuleleegi värvi

lõõmpilv
[nimisõna, substantiiv]
vulkaani nõlva pidi alla liikuv tulikuum pilv, mis koosneb vulkaanipurskel kraatrist välja paiskunud osakestest ja kuumadest gaasidest

lõõmutama
[tegusõna, verb]
terast töötlema seda kuumutades ja aeglaselt jahutades, et kaotada terase sisepinged

lõõp
[nimisõna, substantiiv]
naljatamine, kellegi kallal aasimine, lõõpimine

lõõpima
[tegusõna, verb]
nalja viskama, kellegi kallal aasima, lobajuttu ajama

lõõpimisi
[määrsõna, adverb]
lõõpides, kellegi kallal aasides

lõõpivalt
[määrsõna, adverb]
lõõpides, kellegi kallal aasides

lõõr
[nimisõna, substantiiv]
1. torujas kanal, mis juhib küttekoldest väljuvad suitsugaasid korstnasse

2. lõõr, ahju-

lõõr
[nimisõna, substantiiv]
lõõritamine, lõõritus

lõõrima
[tegusõna, verb]
1. (lõokese jt lindude kohta:) heledalt, kõlavalt laulma

2. lõokese jt lindude kohta

lõõristik
[nimisõna, substantiiv]
(suitsu)lõõrid, lõõride süsteem

lõõritama
[tegusõna, verb]
1. (lõokese jt lindude kohta:) heledalt, kõlavalt laulma

2. lõokese jt lindude kohta

lõõritus
[nimisõna, substantiiv]
heledalt kõlav laul või muu heli

lõõsk
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev põlemine, leegitsev kuumus

2. soojuse või valguse kiirgus

lõõskama
[tegusõna, verb]
soojust kiirgama, kuuma hõõgama

lõõskavkuum
[omadussõna, adjektiiv]
(nt päikeselõõsaga ühenduses:) väga kuum

lõõskavpunane
[omadussõna, adjektiiv]
väga ere, kiiskavalt punane, tuleleegi värvi

lõõts
[nimisõna, substantiiv]
eseme laialitõmmatav voltis osa

lõõtsalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. lõõtspillil, hrl akordionil mängitav muusikapala

2. lõõtspillil mängitav lugu

lõõtsamees
[nimisõna, substantiiv]
see, kes lõõtspillil mängib (ka muusik)

lõõtsamäng
[nimisõna, substantiiv]
1. lõõtspilli mängimine

2. selle mängimisel sündinud helid

lõõtsapill
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsast, metallkeeltest ning nuppudest (või nuppudest ja klahvidest) koosnev muusikariist, eriti selle lihtsam vorm

lõõtsbuss
[nimisõna, substantiiv]
1. kaheosaline keskelt painduvalt ühendatud buss

2. kaheosaline liikuvalt ühendatud buss

lõõtskaamera
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne lõõtsaga fotoaparaat

lõõtsmoonik
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsast, metallkeeltest ning nuppudest (või nuppudest ja klahvidest) koosnev muusikariist, eriti selle lihtsam vorm

lõõtsmoorik
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsast, metallkeeltest ning nuppudest (või nuppudest ja klahvidest) koosnev muusikariist, eriti selle lihtsam vorm

lõõtspill
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsast, metallkeeltest ning nuppudest (või nuppudest ja klahvidest) koosnev muusikariist, eriti selle lihtsam vorm

lõõtspillilugu
[nimisõna, substantiiv]
1. lõõtspillil, hrl akordionil mängitav muusikapala

2. lõõtspillil mängitav lugu

lõõtspillimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. lõõtspilli mängimine

2. selle mängimisel sündinud helid

lõõtspillimängija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes lõõtspillil mängib (ka muusik)

lõõtstasku
[nimisõna, substantiiv]
külgedel (ja põhjal) volti moodustav pealeõmmeldud tasku

lõõtstroll
[nimisõna, substantiiv]
kaheosaline keskelt painduvalt ühendatud trollibuss

lõõtstrükis
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsana kokkuvolditav trükis

lõõtsuks
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsana kokkuvolditav uks

lõõtsuma
[tegusõna, verb]
tugevasti ja kuuldavalt, tugevate hoogudena puhuma

lõõtsutama
[tegusõna, verb]
ähkides kiiresti hingama, kuuldavalt hingeldama

läbema
[tegusõna, verb]
1. millekski kannatlikkust omama

2. kannatust omama

läbematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei suuda rahulikuks jääda, on elevil või närviline

läbematus
[nimisõna, substantiiv]
1. kannatlikkuse puudumine, rahutu, elevil, närviline olek

2. läbematus, kannatamatus

läbi
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. millegi ühest küljest sisse ja teisest välja, ühelt poolt teisele poole

2. nii et miski jääb vahele

3. ühelt poolt sisse ja teiselt poolt välja

4. ühest otsast sisse ja teisest välja

läbiaastane
[omadussõna, adjektiiv]
aastaringne

läbiarutamine
[nimisõna, substantiiv]
põhjalik kaalumine, igakülgne arupidamine

läbielamus
[nimisõna, substantiiv]
1. muljetes või üleelatavates tundmustes väljenduv eriline psüühiline seisund

2. seda esile kutsuv sündmus

3. tugev (hea) kogemus

läbielatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mida on kogetud

läbikaalutult
[määrsõna, adverb]
põhjalikult läbi mõeldult, igakülgselt kaalutletult

läbikammimine
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala, ruumi vm põhjalik läbiotsimine

läbikasvanud
[omadussõna, adjektiiv]
(liha kohta:) selline, kus tailiha- ja pekikihid triipudena vahelduvad

läbikatsumine
[nimisõna, substantiiv]
kontrollimine

läbikostvus
[nimisõna, substantiiv]
omadus läbi kosta

läbikriipsutus
[nimisõna, substantiiv]
1. tekstiosa, sõna vms kustutamine sellele joont, kriipsu peale tõmmates

2. läbikriipsutatud tekstiosa, sõna vms

läbikukkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaõnnestumine millegi saavutamisel, mingi eesmärgi täitmisel

2. eksamil halva tulemuse saamine (mille tõttu eksam arvestatakse mittesooritatuks)

läbikukkunud
[omadussõna, adjektiiv]
oma tegevuses ebaõnnestunud

läbikäidav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millest saab läbi minna

läbikäik
[nimisõna, substantiiv]
koht, ava või käik, mis võimaldab millestki, kusagilt läbi käia

läbikäimine
[nimisõna, substantiiv]
1. suhtlemine, lävimine

2. lävimine

läbiküps
[omadussõna, adjektiiv]
(liha vm toidu kohta:) täielikult läbi küpsenud, läbinisti küps

läbilase
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (või kellegi) kuskilt läbi laskmine

2. läbilaskevõime (nt ristmikul, sidekanalil)

läbilaskev
[omadussõna, adjektiiv]
(aine, kihi või katte kohta:) selline, mis laseb läbi hrl mingit gaasi, vedelikku või valgust

läbilaskevõime
[nimisõna, substantiiv]
suutlikkus teatud ajaühikus läbi lasta, töödelda, teenindada teatavat kogust või üksuste hulka

läbilaskmatu
[omadussõna, adjektiiv]
(aine, kihi või katte kohta:) selline, mis ei lase läbi hrl mingit gaasi või vedelikku

läbilaskvus
[nimisõna, substantiiv]
omadus midagi läbi lasta

läbilend
[nimisõna, substantiiv]
lindude ränne läbi teatud paikkonna teatud aja jooksul (sageli selles paikkonnas peatumisega)

läbi-lõhki
[määrsõna, adverb]
täiel määral, täiesti, läbinisti

läbilõige
[nimisõna, substantiiv]
kogu ulatust (nt eri aegu või valdkondi, kõiki ühiskonna kihte) haarav ülevaade

läbilõikav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (teravate, häirivalt intensiivsete aistingute või nende tekitajate kohta)

2. seoses terava aistinguga

läbilõikeline
[omadussõna, adjektiiv]
kogu ulatust (nt eri aegu või vanuserühmi, kõiki ühiskonnakihte) haarav või esindav

läbilöögijõud
[nimisõna, substantiiv]
suutlikkus midagi otsustavalt, oluliselt mõjutada

läbilöögivõime
[nimisõna, substantiiv]
suutlikkus äris vm tegevuses edukas olla

läbilöök
[nimisõna, substantiiv]
enda maksmapanek, edu, tunnustuse ja menu saavutamine

läbim
[nimisõna, substantiiv]
tooriku töötlemise etapp, mis läbitakse tööriista ühel tööliikumisel ettenihke suunas

läbima
[tegusõna, verb]
1. kuskilt, millestki läbi minema (liikudes või paiknedes)

2. mingit vahemaad läbi käima, jooksma või sõitma

3. millestki läbi minema

4. mingit distantsi läbi käima või sõitma

läbimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida mööda ei saa liikuda või kust ei pääse läbi (käies või sõites)

läbiminek
[nimisõna, substantiiv]
õnnestumine, midagi pooldava otsuse tegemine

läbimurd
[nimisõna, substantiiv]
1. endale tee rajamine

2. pöördelist arengut võimaldav läbimurre

läbimurre
[nimisõna, substantiiv]
suur saavutus, avastus vm, mis avab võimalused pöördeliseks arenguks või edenemiseks

läbimõeldud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on põhjalikult, igakülgselt arutatud või kaalutud

läbimõeldult
[määrsõna, adverb]
nii, et asjaolud on läbi mõeldud

läbimõtlematu
[omadussõna, adjektiiv]
läbikaalumata, seetõttu lohakas, kahju tegev vms

läbimõtlematult
[määrsõna, adverb]
järele mõtlemata, läbematult, pikemalt kaalumata

läbimõtlematus
[nimisõna, substantiiv]
läbimõtlematu tegu, samm vms

läbimõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
millegi põhjalik mõttes kaalumine, millegi üle arupidamine

läbimõõt
[nimisõna, substantiiv]
1. lõik, mis ühendab ringi või kera pinna kahte punkti, läbides ühtlasi ka keskpunkti

2. selle lõigu pikkus

3. sirge joon ringi või muu ümmarguse objekti ühelt küljelt teise küljeni, mis läbib selle keskmist punkti

4. teatava lõigu, vahemaa pikkus

läbimäda
[omadussõna, adjektiiv]
(puidu, puitesemete, puu- või köögivilja kohta:) täiesti, läbinisti mädanenud

läbimäng
[nimisõna, substantiiv]
lavateose, peokava vms esitus otsast lõpuni enne esietendust, peo avamist vms

läbimängimine
[nimisõna, substantiiv]
millegi otsast lõpuni, tervikuna esitamine või sooritamine, hrl otsustava proovina enne esinemist või millegi katsetamiseks

läbimärg
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti, üleni märg

2. üleni märg

läbimüük
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud aja jooksul müüdud kauba hulk (ka rahalises väljenduses)

2. teatud aja jooksul müüdud kaup rahalises väljenduses

läbindama
[tegusõna, verb]
1. kaeveõõnt või kaevandit rajama

2. kaeveõõnt rajama

läbini
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

läbinisti
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

läbinägelik
[omadussõna, adjektiiv]
millestki välisest, näilikust end mitte petta või eksitada laskev

läbinähtamatu
[omadussõna, adjektiiv]
(aine või eseme kohta:) selline, millest pole võimalik läbi vaadata ega näha, mis on teisel pool

läbinähtav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (millegi varjatu tegeliku olemuse kohta:) kergesti äraarvatav, kergesti taibatav

2. (millegi varjatu kohta:) kergesti taibatav

läbiotsimine
[nimisõna, substantiiv]
asitõendite seisukohalt oluliste esemete või isikute otsimine teatud ruumidest, paikkonnast või isiku juurest

läbipaistev
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aine või eseme kohta:) selline, millest läbi vaadates on näha, mis on teisel pool

2. selline, millest läbi vaadates on näha, mis on teisel pool

3. selline, millest saab läbi vaadata

läbipaistmatu
[omadussõna, adjektiiv]
(aine või eseme kohta:) selline, millest pole võimalik läbi vaadata ega näha, mis on teisel pool

läbipaistvus
[nimisõna, substantiiv]
see, kui millestki saab läbi vaadata

läbipuhumine
[nimisõna, substantiiv]
(kütte- vm süsteemis:) õhu läbisurumine torudest nende puhastamiseks ja ummistuste kõrvaldamiseks

läbipõlemine
[nimisõna, substantiiv]
pikaajalise tööstressi tulemusel tekkiv vaimse ja emotsionaalse kurnatuse seisund, millega kaasneb alanev hinnang endale kui professionaalile

läbipäevituv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis laseb läbi päikesekiirgust (hrl kanga või sellisest kangast riiete kohta)

läbipääs
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskilt läbi minna saamine

2. seda võimaldav koht või käik

läbipääsematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida mööda ei saa liikuda või kust ei pääse läbi (käies või sõites)

läbipääsetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kust pääseb (kergesti) läbi

läbipääsmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida mööda ei saa liikuda või kust ei pääse läbi (käies või sõites)

läbirändaja
[nimisõna, substantiiv]
teatud alal läbirännet tegev, seal mitte pesitsev lind

läbiränne
[nimisõna, substantiiv]
lindude ränne läbi teatud paikkonna teatud aja jooksul (sageli selles paikkonnas peatumisega)

läbirääkimine
[nimisõna, substantiiv]
1. asja(de) arutamine mingi kokkuleppe saavutamise eesmärgil

2. nõupidamine või kohtumine, kus vastav arutelu toimub

läbirääkimised
[nimisõna, substantiiv]
1. eri huvidega osapoolte nõupidamine või nende sari mingis küsimuses mõlemale poolele vastuvõetava lahenduse saavutamiseks (hrl äritegevuses, diplomaatias, juhtimises)

2. suuline arvamuste vahetamine, ametlik arutamine

läbirääkimislaud
[nimisõna, substantiiv]
laud, mille taga läbirääkimistel istutakse (hrl läbirääkimisi märkivates väljendites)

läbirääkimistelaud
[nimisõna, substantiiv]
laud, mille taga läbirääkimistel istutakse (hrl läbirääkimisi märkivates väljendites)

läbisaamine
[nimisõna, substantiiv]
(suhtlemise laadi, omavahel toimetuleku kohta)

läbisegamini
[määrsõna, adverb]
1. (erisuguste asjade kohta:) mitte kindlas järjestuses või korras, üheks tervikuks segunenuna, ühtekokku panduna

2. ilma kindla järjestuseta või korrata

3. üheks segunenult

läbisegi
[määrsõna, adverb]
1. (erisuguste asjade kohta:) mitte kindlas järjestuses või korras, üheks tervikuks segunenuna, ühtekokku panduna

2. ilma kindla järjestuseta või korrata

3. üheks segunenult

läbistama
[tegusõna, verb]
läbi tungima hrl suhteliselt kõvast keskkonnast, kihist vm auku tekitades, torkena või pistena

läbistikku
[määrsõna, adverb]
1. (matemaatiliselt) keskmise arvestusega

2. keskmise arvestusega

läbisõiduhoov
[nimisõna, substantiiv]
(hrl väga käidava koha või rahutu olukorra kohta)

läbisõidumõõdik
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõteriist liiklusvahendi läbitud tee pikkuse määramiseks, läbisõidetud kilomeetrite arvesti

2. mõõteriist kilomeetrite arvestamiseks

läbisõiduviisa
[nimisõna, substantiiv]
välismaalasel teatud riigist läbisõitu lubav viisa

läbisõit
[nimisõna, substantiiv]
mingi koha läbimine sõiduvahendil sõites (peatusega või ilma selleta)

läbisõitja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes sõidab mingist kohast läbi

läbitamatu
[omadussõna, adjektiiv]
läbimatu

läbitav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida mööda saab liikuda või kust pääseb läbi (käies või sõites)

läbitavus
[nimisõna, substantiiv]
läbitav olek

läbitungimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millest ei saa või on raske läbi liikuda või näha

läbitöötatus
[nimisõna, substantiiv]
läbitöötatud olek

läbivaatamine
[nimisõna, substantiiv]
põhjalik (kontrolliv) tutvumine dokumentide, paberite või muu taolisega

läbivaatus
[nimisõna, substantiiv]
patsiendi tervisliku seisundi kindlakstegemiseks tema keha uurimine

läbivalgustus
[nimisõna, substantiiv]
kontrolliv vaatlus röntgeniseadme abil

läbivalt
[määrsõna, adverb]
kogu ulatuses, algusest lõpuni

läbivedu
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba (või reisijate) vedu ühest riigist teise läbi kolmanda riigi

2. kauba (või reisijate) vedu läbi kolmanda riigi

läbiviieline
[omadussõna, adjektiiv]
(õpilase kohta, kelle hinded on igas aines viied)

läbiviija
[nimisõna, substantiiv]
millegi korraldaja, juhtija, teostaja

läbiviik
[nimisõna, substantiiv]
tarind, mille kaudu elektrijuhtme voolu juhtiv osa läbib isoleeritult mõne teise voolujuhi (nt elektriaparaadi kere, hoone seina)

läbiviimine
[nimisõna, substantiiv]
millegi teostamine või korraldamine

läbivillane
[omadussõna, adjektiiv]
(kanga kohta:) täisvillane, villase koe ja villase lõimega

läbivool
[nimisõna, substantiiv]
järve vm veekogu läbiva vee liikumine, vee vahetumise kiirus

läbivoolujärv
[nimisõna, substantiiv]
järv, kuhu suubub ja kust väljub mõni jõgi või oja

läbivus
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki võime liikuda teedeta maastikul, ületada takistusi ja tõkkeid

läbu
[nimisõna, substantiiv]
joomapidu, kus enda järelt ei koristata

läbune
[omadussõna, adjektiiv]
must ja räpane

läbustama
[tegusõna, verb]
(hoogsalt, kärarikkalt) pidutsema

lädramälu
[nimisõna, substantiiv]
väga purjus olek

läga
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme ja märg, ebameeldiv poolvedel ollus

2. vedel, kleepuv pori või mustus

lägane
[omadussõna, adjektiiv]
1. poolvedela, kleepuva ollusega koos, (vedelalt, kleepuvalt) porine või räpane

2. (ilma kohta:) ebameeldivalt vihmane, lörtsine

lähe
[nimisõna, substantiiv]
jõe alguse koht (nt allikas)

läheda
[omadussõna, adjektiiv]
lähedane (vahemaa, aja kohta või sugulus- vm tihedate suhetega seoses)

lähedal
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. lühikese vahemaa taga, läheduses

2. lühikese vahemaa kaugusel

3. lühikese vahemaa taga

4. ligidal

5. kelle-mille läheduses

lähedale
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. lühikese vahemaa taha

2. lühikese vahemaa kaugusele

lähedalolek
[nimisõna, substantiiv]
läheduses, juures olemine

lähedalolu
[nimisõna, substantiiv]
läheduses, juures olemine

lähedalt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. lühikese vahemaa tagant

2. lühikese vahemaa kauguselt

lähedane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegagi tihedates suhetes või suguluses olev

2. soe, südamest tulev

3. selline, et on kellegagi heades või tihedates suhetes

lähedaselt
[määrsõna, adverb]
(sugulus- vm sidemete lähedase, tiheda seose kohta)

lähedus
[nimisõna, substantiiv]
lähem ümbrus

lähedussuhe
[nimisõna, substantiiv]
lähedane vastastikune vahekord eraelus, nt kooselupartnerite, pereliikmete või lapsevanema ja lapse vahel

lähekuti
[määrsõna, adverb]
üksteise lähedal või lähedale

lähem
[omadussõna, adjektiiv]
1. lühema vahemaa taga asuv

2. lühema ajavahemiku järel olev

lähemal
[määrsõna, adverb]
1. rohkem lähedal, rohkem ligi

2. rohkem lähedal

lähemale
[määrsõna, adverb]
rohkem lähedale, rohkem juurde

lähemalt
[määrsõna, adverb]
1. üksikasjalikumalt, põhjalikumalt

2. vahetumalt, isiklikumalt

3. täpsemalt

lähend
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi suuruse ligikaudne väärtus

2. ligikaudne väärtus

lähendajalihas
[nimisõna, substantiiv]
lihas, mis lähendab liikuvat kehaosa keha keskjoonele

lähendama
[tegusõna, verb]
(suhete, teatud sarnasusega seoses:) lähedase(ma)ks tegema

lähendus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi suuruse ligikaudse väärtuse (lähendi) leidmine

2. lähendamine

lähenema
[tegusõna, verb]
1. (ruumis, ajas) lähemale, ligemale tulema või minema

2. lähemale tulema või minema

lähenemiskatse
[nimisõna, substantiiv]
katse luua (lähedasi) suhteid või flirtida

lähenemiskeeld
[nimisõna, substantiiv]
ametlikult määratav keeld läheneda teatud isikutele ja nendega suhelda (rakendatakse nt kehalise väärkohtlemise ja ähvardamise korral)

lähenemisnurk
[nimisõna, substantiiv]
teatav lähenemisviis, oma (väljakujunenud) arvamus, suhtumine või käsitlusviis

lähenemisviis
[nimisõna, substantiiv]
rakendatav meetod, käsitlus- või tegevusviis vms

lähestikku
[määrsõna, adverb]
(asukohalt, asetuselt) üksteise lähedal või lähedale

lähestikune
[omadussõna, adjektiiv]
lähestikku asuv või toimuv

lähetaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes annab võistlejatele stardisignaali ning kontrollib stardi õigsust

lähetama
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi kuhugi või kellelegi saatma

lähetus
[nimisõna, substantiiv]
tööülesannete täitmine väljaspool lepingujärgset töötegemise kohta

lähetusaruanne
[nimisõna, substantiiv]
lähetuses olnu aruanne lähetusülesande täitmise ja sellega seotud rahaliste kulutuste kohta

lähetuskulud
[nimisõna, substantiiv]
töölähetusega seotud rahalised väljaminekud (nt sõiduraha, päevaraha, tasu öömaja eest)

lähetusraha
[nimisõna, substantiiv]
lähetuses olijale makstav päeva-, sõidu- ja korteriraha

lähi
(vahemaa, aja, suhte poolest) lähedane, lähem

lähiaasta
[nimisõna, substantiiv]
järgnev aasta, lähemas tulevikus saabuv aasta

lähiaeg
[nimisõna, substantiiv]
lähem aeg (hrl tulevikus)

lähiajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
(üsna) hiljuti toimunud, ajaloo hiliseima järguga seotud, lähiajalukku kuuluv, sealt pärinev

lähiajalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. ajalooperiood alates Esimese maailmasõja lõpust

2. ajaloosündmused sel perioodil

lähiala
[nimisõna, substantiiv]
lähedane ala

lähikaudne
[omadussõna, adjektiiv]
lähikonnas, lähiümbruses olev

lähikauplus
[nimisõna, substantiiv]
1. elamurajoonis või maapiirkonnas paiknev toidu- ja esmatarbekaupade pood, mille klientideks on peamiselt samas piirkonnas elavad ostjad

2. elamurajoonis või maapiirkonnas paiknev pood

lähike
[omadussõna, adjektiiv]
lähedal, lühikese vahemaa taga asuv

lähikene
[omadussõna, adjektiiv]
lähedal, lühikese vahemaa taga asuv

lähikond
[nimisõna, substantiiv]
1. lähedus, lähem ümbrus

2. lähem ümbrus

lähikondlane
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi lähedalt seotud isik

2. lähedane inimene

lähikondne
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi lähedalt seotud isik

2. lähedane inimene

lähikontaktne
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on lähedalt ja sagedasti kokku puutunud nakkusohtliku haigega või tema eritistega (nt pereliige, sõber, töökaaslane)

lähikuu
[nimisõna, substantiiv]
järgnev kuu, lähemas tulevikus saabuv kuu

lähiliin
[nimisõna, substantiiv]
linna või linna tüüpi asula lähedale sõitev bussi- või rongiliin

lähim
[omadussõna, adjektiiv]
1. lühima vahemaa taga asuv

2. lühima ajavahemiku järel olev

3. selline, mis on kõige lähemal

lähimaaketas
[nimisõna, substantiiv]
(kettagolfis:) spetsiaalne ketas raja viimase, täpsusviske sooritamiseks

lähimaarakett
[nimisõna, substantiiv]
lühikese tegevuskaugusega rakett

lähimine
[omadussõna, adjektiiv]
1. keha keskteljele lähimal asetsev

2. keha keskteljele lähim

lähiminevik
[nimisõna, substantiiv]
lähem minevik

lähimus
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte, mille järgi tehakse otsused madalaimal võimalikul tasandil, nt piirkondlikult, võimalikult lähedal kodanikele

lähimuspõhimõte
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte, mille järgi tehakse otsused madalaimal võimalikul tasandil, nt piirkondlikult, võimalikult lähedal kodanikele

lähimälu
[nimisõna, substantiiv]
(mälu liik:) kuni nädalate taguste asjade mäletamine

lähine
[omadussõna, adjektiiv]
1. lähedal asuv

2. lähiajal toimuv

lähinädal
[nimisõna, substantiiv]
1. järgnev nädal, lähemas tulevikus saabuv nädal

2. järgnev nädal

lähipildistamine
[nimisõna, substantiiv]
lähedal asuva sihtmärgi pildistamine spetsiaalse objektiivi või rakenduse abil

lähiprognoos
[nimisõna, substantiiv]
prognoos lähema aja peale, lühiajaline prognoos

lähipäev
[nimisõna, substantiiv]
järgnev päev, lähemas tulevikus saabuv päev

lähipäevil
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
järgnevate päevade jooksul, lähimas tulevikus

lähirong
[nimisõna, substantiiv]
linna lähedale, linnalähiliinil sõitev rong

lähis
[nimisõna, substantiiv]
lähedane koht

lähisantarktiline
[omadussõna, adjektiiv]
antarktilise ja lõunaparasvöötme vahel asuv

lähisarktiline
[omadussõna, adjektiiv]
arktilise ja põhjaparasvöötme vahel asuv

lähisekvatoriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ekvatoriaalse ja troopilise vöötme vahelisele alale iseloomulik

lähiskülg
[nimisõna, substantiiv]
1. hulknurga külg teise samast tipust väljuva külje suhtes

2. (nurga suhtes:) vaadeldava nurga haaral asuv külg

lähisnurk
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) üks kahest kolmnurga vm hulknurga sisenurgast, mis asub vaadeldava külje ühes otspunktis vastamisi teises otspunktis asuva sisenurgaga

lähispolaarne
[omadussõna, adjektiiv]
vahekliimavöötmega seotud, selline, kus ilma kujundavad parasvöötme ja polaarvöötme õhumassid

lähistel
[postpositsioon, tagasõna]
vahemaa või hulga poolest millegi lähedal, läheduses

lähistele
[postpositsioon, tagasõna]
vahemaa või hulga poolest millegi lähedale, lähedusse

lähistelt
[postpositsioon, tagasõna]
vahemaa poolest millegi lähedalt, lähedusest

lähistroopika
[nimisõna, substantiiv]
pehme kliimaga piirkond troopika ja parasvöötme vahel (nt Vahemere ümbrus)

lähistroopiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. lähistroopikas asuv või sellele iseloomulik

2. (kliima kohta:) selline, kus talvel valitseb parasvöötme õhumass ja suvel troopiline

lähisugulane
[nimisõna, substantiiv]
lähedases, veresuguluses olev isik (nt vanemad, õde, vend)

lähisugulus
[nimisõna, substantiiv]
1. lähedane sugulus

2. ühine algupära või põlvnemine

lähisuhe
[nimisõna, substantiiv]
(hrl paarisuhte, vahel ka muu intiimelulise suhte kohta)

lähisuhtevägivald
[nimisõna, substantiiv]
pere-, kodu- ja paarisuhte juhtumeid hõlmav vägivald

lähisõit
[nimisõna, substantiiv]
1. meresõit Läänemerel

2. sõit lähedale, suhteliselt lühikese vahemaa taha

lähisünonüüm
[nimisõna, substantiiv]
sõna või sõnaühend, mis on teise sõna või sõnaühendiga tähenduse poolest lähedane, osalt sarnane (nt kassipoeg ja kassipoiss)

lähitulevik
[nimisõna, substantiiv]
lähem tulevik, peagi saabuv aeg

lähituli
[nimisõna, substantiiv]
auto esilaterna nõrgema valgustugevusega tuli

lähitund
[nimisõna, substantiiv]
järgnev tund, lähemal ajal saabuv tund

lähivaade
[nimisõna, substantiiv]
vaade lähedale

lähivaates
[määrsõna, adverb]
lähedalt vaadatuna

lähivaatlema
[tegusõna, verb]
üksikasjalikult, tähelepanelikult käsitlema

lähivise
[nimisõna, substantiiv]
(peale)vise lähedalt (nt pallimängudes, jäähokis)

lähivõitlus
[nimisõna, substantiiv]
võitlus vastasega otseses kokkupuutes (ka külmrelvi kasutades)

lähivõte
[nimisõna, substantiiv]
lähedalt võetud foto või filmikaader

lähivälismaa
[nimisõna, substantiiv]
(Vene välispoliitikas:) endise Nõukogude Liidu territooriumil olevad riigid Venemaa suhtes

lähiväljaside
[nimisõna, substantiiv]
traadita side tehnoloogia, mis võimaldab seadmeid (nt nutitelefone) lähestikku hoides laadida andmeid ühelt seadmelt teisele, sooritada digiülekandeid vms

lähiõpe
[nimisõna, substantiiv]
ühises füüsilises ruumis (nt klassis või auditooriumis) toimuv õppetöö

lähiümbrus
[nimisõna, substantiiv]
lähem ümbrus

lähker
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne trummikujuline kahe põhja ja kanderihmaga puunõu joogi kaasavõtmiseks

2. trummikujuline puunõu joogi kaasavõtmiseks

lähteaine
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis võetakse aluseks millegi valmistamisel, millest töötlemise käigus tekib teine aine või materjal

lähteala
[nimisõna, substantiiv]
ala, kust miski lähtub

lähtealus
[nimisõna, substantiiv]
see, millest või kust lähtutakse

lähteandmed
[nimisõna, substantiiv]
aluseks võetavad andmed (tegevuse kavandamisel, ülesande lahendamisel vm)

lähteasend
[nimisõna, substantiiv]
asend võimlemisharjutuse, tantsu vms alustamisel

lähtejaam
[nimisõna, substantiiv]
jaam, kust sõitu alustatakse

lähtejooks
[nimisõna, substantiiv]
stardist väljumise järk sprindis

lähtejoon
[nimisõna, substantiiv]
võistlusmaa algust tähistav joon

lähtejärv
[nimisõna, substantiiv]
järv, millest saab alguse oja või jõgi

lähtekeel
[nimisõna, substantiiv]
(tõlkimisel:) keel, millest sõna, väljend või tekst tõlgitakse teise keelde

lähtekivim
[nimisõna, substantiiv]
kivim, millest ja millel on moodustunud muld

lähtekoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kust teele asutakse, liikuma hakatakse

2. koht, kust miski lähtub

lähtekood
[nimisõna, substantiiv]
programmi lähtetekst (inimesele loetavas vormingus), mis tuleb tõlkida arvutile mõistetavasse masinakeelde

lähtekäsklus
[nimisõna, substantiiv]
käsklus võistlust alustada

lähtematerjal
[nimisõna, substantiiv]
materjal, mis on aluseks millegi valmistamisel, koostamisel vms

lähtepakk
[nimisõna, substantiiv]
(kiirjooksus, ujumises:) kaldpinnaga pakk äratõukeks startimisel

lähtepauk
[nimisõna, substantiiv]
hrl püstolilasuna antud stardisignaal spordivõistlustel

lähtepositsioon
[nimisõna, substantiiv]
olukord või seisukoht, mis on mingi tegevuse või toimingu alguses

lähtepunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kust teele asutakse, liikuma hakatakse

2. koht, kust miski lähtub

lähteriik
[nimisõna, substantiiv]
1. riik, mis on mingi tegevuse alguspunkt (nt kust lahkutakse, kaupa välja veetakse)

2. riik, mis on mingi tegevuse alguspunkt (nt kust lahkutakse, kaupa välja veetakse vms)

lähtestama
[tegusõna, verb]
(seadme, sätete vm) esialgset olekut või sisu taastama

lähtesuurus
[nimisõna, substantiiv]
arvuline muutuja, mis on mingi analüüsi, ülesande vm lähteobjektiks

lähtetekst
[nimisõna, substantiiv]
kirjaliku tõlke alusmaterjaliks olev tekst

lähtetoetus
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne või jaoti makstav rahaline toetus, mille eesmärk on motiveerida spetsialiste asuma tööle teatavas valdkonnas või riigi piirkonnas, kuhu töötajate leidmine on keeruline

lähtetüvi
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) lõpufoneemi(de) poolest erinev tüvevariant, mis esineb sõna algvormis (nt habe, laul/ma)

lähteülesanne
[nimisõna, substantiiv]
mingi töö tegemiseks püstitatud ülesanne

lähtuma
[tegusõna, verb]
1. tegevuses midagi aluseks võtma, mingit seisukohta vms järgima

2. midagi aluseks võtma, mingit seisukohta järgima

lähtuvalt
[määrsõna, adverb]
millestki tõukudes, midagi aluseks võttes, millegi põhjal

läide
[nimisõna, substantiiv]
tuletegemisel alustuseks kasutatav hästi tuld võttev materjal (või aine)

läigatama
[tegusõna, verb]
1. korraks, hetkeks läikima, (valgus)helki andma

2. läikides vilksatama

läigatus
[nimisõna, substantiiv]
korraks nähtav (valgus)helk

läige
[nimisõna, substantiiv]
1. sileda, valgust hästi peegeldava pinna sära

2. millegi pinnalt aeg-ajalt helkiv värvivarjund

läigestama
[tegusõna, verb]
1. (hooldades, poleerides) läiget andma, läikivaks tegema (nt auto välispindu)

2. läiget andma

läigesti
[nimisõna, substantiiv]
läiget andev aine, läigestusaine

läigitama
[tegusõna, verb]
läikida laskma, välgutama

läik
[nimisõna, substantiiv]
läige või läikimine

läikepress
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne masin, mille abil pressiti läikiv kiht mingile pinnale (nt trükinduses, fotonduses)

läiketu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma läiketa, särata

läikevaha
[nimisõna, substantiiv]
vaha läike andmiseks nt juustele või auto välispinnale

läikima
[tegusõna, verb]
1. (sileda pinna kohta:) valgust peegeldades särama, heledana paistma

2. sileda pinna tõttu tugevasti valgust peegeldama

Ühendtegusõnad: vastu läikimavastu läikima

läikiv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis läigib, läikega (ka nt vastavate lehtedega taimede liiginimetustes)

läikivpuhas
[omadussõna, adjektiiv]
(eseme pinna kohta:) väga puhas, läikivalt puhas

läiklehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile omaselt läikivate lehtedega

läiklema
[tegusõna, verb]
korduvalt, vahelduvalt läikima

läikpaber
[nimisõna, substantiiv]
tugeva läikega paber

läik-penikeel
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslikke tihedalt veepinda katvaid kogumikke moodustav üleni vees kasvav taim

läikvaabik
[nimisõna, substantiiv]
surnud lehtpuude tüvedel kasvav läikiva punaka kübaraga seen, Ida meditsiinis hinnatud raviseen, Eestis harv

läikvel
[määrsõna, adverb]
läikimas

läila
[omadussõna, adjektiiv]
(maitse, lõhna kohta:) mesiselt, iiveldama ajavalt magus

läinu
[nimisõna, substantiiv]
1. minevikku jäänu

2. see, kes (või mis) on (kuskile, mingisse olukorda vm) läinud

3. see, mis on läinud

4. see, kes on läinud

läinud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ajaliselt) käesolevale, praegusele vahetult eelnev

2. vahetult enne olnud, varasem või eelnev

läinudaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. eelmisel aastal toimunud või tehtud, eelmise aasta oma

2. möödunud aastal olnud, toimunud

läinudkevadine
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) kevadel toimunud, tehtud vms

läinudnädalane
[omadussõna, adjektiiv]
eelmisel nädalal toimunud või tehtud

läinudreedene
[omadussõna, adjektiiv]
eelmisel reedel tehtud, ilmunud vms

läinudsuvine
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) suvel toimunud, tehtud vms

läinudsügisene
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) sügisel toimunud, tehtud vms

läinudtalvine
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) talvel toimunud, tehtud vms

läitma
[tegusõna, verb]
1. tuld, leeki põlema panema

2. tuld või midagi muud põlema panema

läkaköha
[nimisõna, substantiiv]
1. laste äge nakkushaigus, mida iseloomustavad kramplikud, sageli oksendusega lõppevad köhahood

2. nakkushaigus

läkastama
[tegusõna, verb]
hrl mingi välise ärrituse mõjul kramplikult köhima

läki
[hüüdsõna, interjektsioon]
(ette pannes, kutsuvalt, käskivalt:) lähme, mingem

läki
[nimisõna, substantiiv]
allapööratavate kõrvadega karusnahkne talvemüts

läkiläki
[nimisõna, substantiiv]
allapööratavate kõrvadega karusnahkne talvemüts

läkitama
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi kuhugi või kellelegi saatma

läkitus
[nimisõna, substantiiv]
1. avalik üleskutse või kirjalik pöördumine kellegi poole

2. sõnum või (kirjalik) saadetis

läkk
[nimisõna, substantiiv]
läga, pori

läks!
käsklus mingi liikumise või tegevuse alustamiseks

läkune
[omadussõna, adjektiiv]
lägane, porine

läll
[nimisõna, substantiiv]
lällamine

lällama
[tegusõna, verb]
joobnuna pehmel keelel rääkima, laulujoru ajama vms

lällar
[nimisõna, substantiiv]
autosse paigaldatav raadiosaatja

lällutama
[tegusõna, verb]
joobnuna pehmel keelel rääkima, laulujoru ajama vms

lällutus
[nimisõna, substantiiv]
lällamine

lämb
[nimisõna, substantiiv]
1. niiske, lämmatav soojus

2. lämmatav soojus

lämbe
[omadussõna, adjektiiv]
1. niiskelt, lämmatavalt soe

2. lämmatavalt soe

lämbuma
[tegusõna, verb]
1. hingamistakistuse või õhupuuduse tõttu surema

2. hingamistakistust või õhupuudust tundma

Ühendtegusõnad: ära lämbumaära lämbuma

lämbumisoht
[nimisõna, substantiiv]
oht surra hingamistakistuse või õhupuuduse tõttu

lämbumissurm
[nimisõna, substantiiv]
surm hingamistakistuse või õhupuuduse tagajärjel

lämbumistunne
[nimisõna, substantiiv]
ränga õhupuuduse puhune tunne

lämbus
[nimisõna, substantiiv]
lämbe olek, leitse, umbsus

lämisema
[tegusõna, verb]
tühja juttu rääkima, loba ajama, lobisema

lämmastik
[nimisõna, substantiiv]
põlemist mittesoodustav lõhnata, värvita gaas, omadustelt mittemetall, keemiline element järjenumbriga 7

lämmastikdioksiid
[nimisõna, substantiiv]
pruun õhust raskem gaas, mis koosneb lämmastikust ja hapnikust ning mis tekib silo tootmiseks kasutatavates siloaukudes

lämmastikhape
[nimisõna, substantiiv]
väga mürgine, terava lõhnaga ja söövitav lämmastikku sisaldav vedelik, mis võib põhjustada tõsiseid põletushaavu

lämmastikoksiid
[nimisõna, substantiiv]
gaas, mis koosneb lämmastikust ja hapnikust ning mis tekib organismi immuunsüsteemis ja põlevkivi põletamisel

lämmastikulembene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede kohta:) kasvupinnasena rohkesti lämmastikuühendeid sisaldavat mulda eelistav

2. rohkesti lämmastikku sisaldavat mulda eelistav

lämmastikushape
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikku sisaldav nõrk ja ebapüsiv hape, mis esineb ainult vesilahustes

lämmastikutarve
[nimisõna, substantiiv]
(taime) vajadus lämmastiku järele

lämmastikuühend
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikku sisaldav aine (nt ammoniaak)

lämmastikveresus
[nimisõna, substantiiv]
1. tavalisest suurem lämmastikusisaldus veres

2. lämmastikveresus

lämmastikväetis
[nimisõna, substantiiv]
mineraalväetis, mida tarvitatakse taimede lämmastikutarbe rahuldamiseks

lämmatama
[tegusõna, verb]
toimimist, tegutsemist takistama või võimatuks tegema

Ühendtegusõnad: ära lämmatamaära lämmatama

lämmatav
[omadussõna, adjektiiv]
hingamist raskendav

lämmatavalt
[määrsõna, adverb]
hingamist raskendavalt, raskesti talutavalt

lämmatus
[nimisõna, substantiiv]
1. lämmatamine

2. lämbumine, lämbus

lämmi
[omadussõna, adjektiiv]
soe

lämmitama
[tegusõna, verb]
1. temperatuurilt soojaks või soojemaks tegema

2. soojenemist põhjustama

lämpjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. jalg, mis ei lase korralikult käia (nt sisse- või väljapöördumise tõttu)

2. lampjalg

lämu
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme ja märg, ebameeldiv poolvedel ollus

2. vedel, kleepuv pori või mustus

läng
[nimisõna, substantiiv]
teatava nurga all kaldu olek, viltu asend

längakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. poolviltuses asendis, (korratult) kallakil

2. poolviltu (vajunud)

längakile
[määrsõna, adverb]
1. poolviltusesse asendisse, (korratult) kallakile

2. poolviltusesse asendisse

längistutus
[nimisõna, substantiiv]
istiku istutamine poolviltusesse asendisse (nt õhukese mullakihiga paealal)

längu
[määrsõna, adverb]
1. poolviltusesse asendisse, (korratult) kallakile

2. poolviltusesse asendisse

länguma
[tegusõna, verb]
(pool)viltusesse asendisse, kallakile vajuma

längus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. poolviltuses asendis, (korratult) kallakil

2. poolviltu (vajunud)

längutama
[tegusõna, verb]
esialgsest (normaal)asendist kaldus asendisse viima

länik
[nimisõna, substantiiv]
pealt laienev kõrvade ning sangkaanega puunõu (kuni 10toobine) piima, või, silkude vm hoidmiseks ja kaasavõtmiseks

lännik
[nimisõna, substantiiv]
pealt laienev kõrvade ning sangkaanega puunõu (kuni 10toobine) piima, või, silkude vm hoidmiseks ja kaasavõtmiseks

läpakas
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasaskantav oma toitega arvuti

2. väike arvuti, mida saab endaga kaasas kanda

läpane
[omadussõna, adjektiiv]
läppunud ja kopitanud

läpastama
[tegusõna, verb]
1. halvasti lehkav ja umbne olema

2. kopitama

läpastuma
[tegusõna, verb]
1. halvasti lehkav ja umbne olema

2. kopitama

läpatama
[tegusõna, verb]
1. halvasti lehkav ja umbne olema

2. kopitama

läpatis
[nimisõna, substantiiv]
miski umbne, niiske ja halvasti lehkav

läppar
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasaskantav oma toitega arvuti

2. väike arvuti, mida saab endaga kaasas kanda

läppuma
[tegusõna, verb]
umbseks, rõskeks, lehkavaks muutuma

läptop
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasaskantav oma toitega arvuti

2. väike arvuti, mida saab endaga kaasas kanda

läptopp
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasaskantav oma toitega arvuti

2. väike arvuti, mida saab endaga kaasas kanda

lärakas
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) kogus midagi püdelat, vedelat

2. sülje-

lärin
[nimisõna, substantiiv]
1. vali plekise kõlaga heli

2. vali plekine heli

lärisema
[tegusõna, verb]
1. (töötades) valju plekise kõlaga heli kuuldavale laskma

2. (mingi vea, rikke tõttu) ebapuhast kõla, heli andma

läristama
[tegusõna, verb]
1. valju plekise kõlaga heli tekitama

2. sellise heli saatel sõitma, töötama vms

lärm
[nimisõna, substantiiv]
valjud (läbisegi) helid ja hääled, hrl vali jutuvada, kisamine ja kilkamine

lärmakas
[omadussõna, adjektiiv]
valju häälega, lärmav, rohket kisa-kära tekitav

lärmama
[tegusõna, verb]
valjusti häälitsema, kisama või lärmi tegema

lärmikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju müra tekitav, rohke lärmiga

2. kärarikas

lärmitsema
[tegusõna, verb]
kestvalt, läbisegi kisama, hõiklema vm viisil valjusti häälitsema

lärts
[nimisõna, substantiiv]
1. püdela, vedela aine järsu liikumise heli

2. millegi vastu paiskumise heli

lärts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vedela, püdela aine järsu liikumise heli

lärtsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus midagi püdelat, vedelat

2. lirts

lärtsama
[tegusõna, verb]
püdela, vedela aine järsu liikumise heli tekitades paiskuma või paiskama

lärtsatama
[tegusõna, verb]
püdela, vedela aine järsu liikumise heli tekitades paiskuma või paiskama

lärtsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vedela, püdela aine järsu liikumise heli

lärtsuma
[tegusõna, verb]
korduvaid püdela, vedela aine järsu liikumise helisid tekitades paiskuma või paiskama

lärtsutama
[tegusõna, verb]
lärtse tekitades midagi tegema

lätakas
[nimisõna, substantiiv]
1. miski vormitult lai ja lame

2. latakas

läte
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjavee loodusliku väljavoolu koht maapinnal (hrl veega täitunud süvendina) või veekogu põhjas

2. koht maapinnal või veekogu põhjas, kust vesi sügavalt maa seest välja voolab

läti
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
lätlaste või läti keelega seotud

lätikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. läti keeles kõneldud või kirjutatud

2. läti keelt kasutav

lätindama
[tegusõna, verb]
läti keelde tõlkima

lätipärane
[omadussõna, adjektiiv]
lätlastele või läti keelele omane või tunnuslik

lätistama
[tegusõna, verb]
1. lätipäraseks muutma

2. lätlaste hulka assimileerima

3. lätipärastama

lätistuma
[tegusõna, verb]
lätipäraseks või lätlaseks muutuma

lätlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Läti põhirahva liige

2. Läti kodanik või elanik

3. Läti päritolu inimene

lätlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost lätlane

läts
[nimisõna, substantiiv]
kullimäng, kull

läts
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi millelegi märjale või pehmele astumise, kukkumise või löömise heli

lätsatama
[tegusõna, verb]
millegi pehme (ja märja) häälekalt kukkumise või (sellega) löömise heli tekitama

lätsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi millegi pehme (ja märja) kukkumise või (sellega) löömise heli

lätsutama
[tegusõna, verb]
1. (hääleka imemise, mälumise kohta)

2. matsutama, mätsutama

lätu
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme, vormitu peakate

2. kulunud (vormist väljas) müts

3. vormitu peakate

läveesine
[nimisõna, substantiiv]
1. põrandal ukse läheduses olev ala

2. ukse läheduses olev ala

lävend
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutusse vastuvõtuks vajalik minimaalne punktide summa

lävepakk
[nimisõna, substantiiv]
põrandast kõrgem pakk või selle mõtteline koht ukseava allosas

lävepakuküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
hääletanute küsitlus valimisjaoskonnas

lävi
[nimisõna, substantiiv]
põrandast kõrgem pakk või selle mõtteline koht ukseava allosas

läviisik
[nimisõna, substantiiv]
sidesüsteemide, käskude edastamise ja infovahetuse eest vastutav ohvitser

lävima
[tegusõna, verb]
1. teis(t)e inimes(t)ega infot ja mõtteid vahetama, hrl rääkides, kirjutades, ühiselt aega veetes vm moel

2. kellegagi infot ja mõtteid vahetama

läviohvitser
[nimisõna, substantiiv]
sidesüsteemide, käskude edastamise ja infovahetuse eest vastutav ohvitser

lävis
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl mingi elundi sisenemisosa

2. sisenemisosa

lääbakas
[omadussõna, adjektiiv]
viltu vajunud, vana ja räsitud

lääbakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(lohakalt, lõdvalt) viltu, lamavas, rippuvas vms asendis

lääbakile
[määrsõna, adverb]
1. (lohakalt, lõdvalt) viltu, lamavasse, rippuvasse vms asendisse

2. viltu, upakile

läägama
[tegusõna, verb]
(internetiühenduse, arvuti jõudluse vms kohta:) aeglaseks minema, mittetoimivaks muutuma

lääge
[omadussõna, adjektiiv]
(maitse, lõhna kohta:) mesiselt, iiveldama ajavalt magus

lään
[nimisõna, substantiiv]
suurim haldusüksus Rootsis, 2009. aasta lõpuni ka Soomes

lään
[nimisõna, substantiiv]
1. keskajal maa-ala või muu tuluallikas, mis oli antud kasutamiseks vasallile teenistuskohustuste täitmise või temalt maksude saamise eest

2. keskaja maavaldus

lääneblokk
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt NATO riikide kohta külma sõja ajal)

lääne-eestlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Lääne-Eesti elanik

2. Lääne-Eestist pärit inimene

3. Lääne-Eesti elanik

lääneeurooplane
[nimisõna, substantiiv]
1. Lääne-Euroopa elanik

2. Lääne-Euroopast pärit inimene

läänegoot
[nimisõna, substantiiv]
1. gootide läänepoolse, Balkanile ja sealt edasi rännanud haru liige

2. läänegermaani hõimu liige

läänekaar
[nimisõna, substantiiv]
lääs, läänepoolne suund

läänekallas
[nimisõna, substantiiv]
läänepoolne kallas

läänekirik
[nimisõna, substantiiv]
1. roomakatoliku ja reformatsioonijärgsete (protestantlike) kirikute koondnimetus

2. (katoliku ehk roomakatoliku kiriku kohta)

läänekollakas
[nimisõna, substantiiv]
intensiivselt kollaste õitega ja kõtradega rohttaim

läänekonverents
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest peamiselt USA spordiklubide alajaotusest, mis omakorda jaotub divisjonideks (nt korvpallis, jäähokis)

läänekristlus
[nimisõna, substantiiv]
roomakatoliikluse ja protestantluse koondnimetus

lääneliitlane
[nimisõna, substantiiv]
lääneriik liitlasena

läänelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lääneriikidele omane

2. läänemaailmale omane

lääneloe
[nimisõna, substantiiv]
lääne ja loode vaheline ilmakaar

lääne-lõhnhein
[nimisõna, substantiiv]
väikeste puhmikutena kasvav ümarate läikivate pähikutega kõrreline rohttaim

läänemaa
[nimisõna, substantiiv]
(tänapäeva demokraatlike tööstusriikide, nt Euroopa riikide, USA, Kanada kohta)

läänemaailm
[nimisõna, substantiiv]
lääneriigid, Lääs

läänemaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Läänemaa elanik

2. Läänemaalt pärit inimene

läänemaine
[omadussõna, adjektiiv]
lääneriikidest, hrl tänapäeva Lääne-Euroopast või Ameerikast pärinev, sealsele kultuurile omane

läänemeresoomlane
[nimisõna, substantiiv]
mõnd läänemeresoome keelt kõneleva rahva liige

läänemurre
[nimisõna, substantiiv]
läänepoolne murre mingil keelealal

läänenõlv
[nimisõna, substantiiv]
läänepoolne nõlv

lääneosa
[nimisõna, substantiiv]
(mingi ala) läänepoolne osa

läänepiir
[nimisõna, substantiiv]
läänepoolne piir või piiriala

läänepikkus
[nimisõna, substantiiv]
mingi koha kaugus nullmeridiaanist lääne suunas (kraadides mõõdetuna)

läänepingviin
[nimisõna, substantiiv]
Galápagose pingviin, ainus pingviin, kelle levila ulatub põhja poole ekvaatorit

läänepoolkera
[nimisõna, substantiiv]
algmeridiaanist lääne pool asuv maakera osa

läänepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lääne suunas, läänes asuv

2. lääne poolt pärinev

läänerannik
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm territooriumi lääneosas asuv mereäärne ala

lääneriik
[nimisõna, substantiiv]
(tänapäeva demokraatlike tööstusriikide, nt Euroopa riikide, USA, Kanada kohta)

läänesakslane
[nimisõna, substantiiv]
1. endise Lääne-Saksamaa ehk Saksa Liitvabariigi elanik

2. endise Lääne-Saksamaa aladelt pärit inimene

lääneserv
[nimisõna, substantiiv]
läänepoolne äär või ääreala

lääneslaavlane
[nimisõna, substantiiv]
mõnd lääneslaavi keelt kõneleva rahva liige

läänestama
[tegusõna, verb]
läänelikuks muutma

läänestuma
[tegusõna, verb]
Euroopa ja Põhja-Ameerika riikide kultuurile, majandusele või poliitikale iseloomulikke jooni omaks võtma, (tasapisi) läänelikuks muutuma

läänesuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
lääneriikidele sihitud või neid arvestav, suunaga läände

läänetaevas
[nimisõna, substantiiv]
1. taevavõlvi läänepoolne osa või serv

2. läänetaevas, lääs

läänetiib
[nimisõna, substantiiv]
(hoone, rinde vm) läänepoolne külgmine osa

läänetorm
[nimisõna, substantiiv]
(läänest puhuva tormituule kohta)

läänetuul
[nimisõna, substantiiv]
läänesuunast puhuv tuul

läänevirulane
[nimisõna, substantiiv]
1. Lääne-Virumaa elanik

2. Lääne-Virumaalt pärit inimene

läänevirumaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Lääne-Virumaa elanik

2. Lääne-Virumaalt pärit inimene

läänihärra
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne mõjukas feodaal, maahärra, kellest sõltusid vasallid

lääniisand
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne mõjukas feodaal, maahärra, kellest sõltusid vasallid

läänikiri
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne dokument lääni andmise ning saamise kohta

läänimaa
[nimisõna, substantiiv]
1. keskajal maa-ala või muu tuluallikas, mis oli antud kasutamiseks vasallile teenistuskohustuste täitmise või temalt maksude saamise eest

2. keskaja maavaldus

läänimees
[nimisõna, substantiiv]
feodaal, kes sai senjöörilt sõja- vm teenistuse eest kasutamiseks maa-ala ja sellel elavad talupojad

läänimõis
[nimisõna, substantiiv]
keskajal läänina antud või saadud mõis

läänindus
[nimisõna, substantiiv]
lääniks antud maavalduste süsteem keskajal

läänistama
[tegusõna, verb]
keskajal läänideks tegema, lääni(de)na vasallide kasutusse andma

läänistus
[nimisõna, substantiiv]
1. (Lääne-Euroopas feodalismiajastul:) vasallile maatüki pidulik lääniks andmine

2. läänistamine

läänivanne
[nimisõna, substantiiv]
keskajal ilmaliku võimu kinnitamiseks valitsejale antav vanne

lääniõigus
[nimisõna, substantiiv]
13. sajandil välja kujunenud maaõigussüsteem

läänlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Läänemaa elanik

2. Läänemaalt pärit inimene

läänlus
[nimisõna, substantiiv]
1. Lääne-Euroopa riikidele iseloomulikku kapitalistlikku arenguteed pooldanud liberaalne ühiskondlik-poliitiline vool Venemaal 19. sajandi 40. ja 50. aastail

2. liberaalne ühiskondlik-poliitiline vool 19. saj Venemaal

lääpa
[määrsõna, adverb]
1. viltu asendisse, teine külg madalamaks

2. viltu vajunuks

3. viltu, teine külg madalamaks

lääpama
[tegusõna, verb]
1. lohisevate sammudega või longates käima

2. vaevaliselt, longates käima

lääpas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. viltu asendis, teine külg madalam

2. viltu vajunud

3. viltu[ne], teine külg madalam

lääpjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. jalg, mis ei lase korralikult käia (nt sisse- või väljapöördumise tõttu)

2. lampjalg

lääs
[nimisõna, substantiiv]
1. ilmakaar, kuhu loojub päike (põhjast 90° vastupäeva)

2. ilmakaar, kuhu päike loojub

lääts
[nimisõna, substantiiv]
liblika tiibu meenutavate õite ja väikesi kettataolisi seemneid sisaldavate kauntega rohttaim

läätsekae
[nimisõna, substantiiv]
silmaläätse osaline või täielik hägustumus

läätsekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
läätse meenutav, läätse kujuga

läätseleem
[nimisõna, substantiiv]
läätsesupp

läätsepada
[nimisõna, substantiiv]
pajaroog läätsedest

läätsetera
[nimisõna, substantiiv]
läätsetaime seeme

läätsjas
[omadussõna, adjektiiv]
läätsekujuline

läätslaik
[nimisõna, substantiiv]
väike teravalt piirdunud hele- kuni tumepruun pigmendilaik nahal

läätspuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Mongooliast ja Lääne-Siberist pärit hrl kollaste õitega lehtpõõsas, Eestis ilutaim

2. lehtpõõsas

läätsteleskoop
[nimisõna, substantiiv]
teleskoop, mille objektiiviks ja okulaariks on valgust murdvad läätsed ning kus valgus läbib kogu optilise süsteemi ilma peegeldusteta

lödi
[omadussõna, adjektiiv]
pehme ja poolvedel, kujult vormitu, võdisev vms

lödin
[nimisõna, substantiiv]
poolvedela aine liikumise või liigutamise heli

lödine
[omadussõna, adjektiiv]
ebameeldivalt vedel ja kleepuv

lödipüks
[nimisõna, substantiiv]
arg, jõuetu inimene

lödipükslus
[nimisõna, substantiiv]
julgematus tegutseda või otsustada

lödistama
[tegusõna, verb]
vees (või muus vedelikus) solgutama

löekark
[nimisõna, substantiiv]
vikativarre (ehk löe) käepide niitja vasaku käe jaoks

löepulk
[nimisõna, substantiiv]
vikativarre (ehk löe) käepide niitja parema käe jaoks

löga
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme ja märg, ebameeldiv poolvedel ollus

2. vedel, kleepuv pori või mustus

lögane
[omadussõna, adjektiiv]
1. poolvedela, kleepuva ollusega koos, (vedelalt, kleepuvalt) porine või räpane

2. (ilma kohta:) ebameeldivalt vihmane, lörtsine

löma
[nimisõna, substantiiv]
(muljumisel tekkinud) pehme märg mass

lömastama
[tegusõna, verb]
muljudes puruks tegema

Ühendtegusõnad: ära lömastamaära lömastama

lömastuma
[tegusõna, verb]
lömaks muutuma, puruks muljutud saama

lömitama
[tegusõna, verb]
orjameelne, allaheitlik olema

lömitamine
[nimisõna, substantiiv]
orjameelne, allaheitlik olek

lömitus
[nimisõna, substantiiv]
orjameelne, allaheitlik olek

lömmi
[määrsõna, adverb]
1. mõlki, kokku või laiaks litsutuks

2. kokku, laiaks

lömmis
[määrsõna, adverb]
mõlki, kokku või laiaks litsutud

lömpama
[tegusõna, verb]
1. ühe jala lühiduse, valulisuse vm tõttu teis(t)ele tugevamini toetudes käima

2. kui sa lonkad, siis sul on raske kõndida, kuna su üks jalg on vigastatud

lönti
[määrsõna, adverb]
1. lõdvalt rippu asendisse

2. (välja veninult, vormi kaotanult) lotakile

3. rippu

4. lotakile

löntis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lõdvalt rippus

2. (välja veninult, vormi kaotanult) lotakil

3. rippus

4. lotakil

lönt-lönt
[määrsõna, adverb]
annab edasi lonkivat, mitte eriti reibast liikumist

löntsima
[tegusõna, verb]
(pikemat maad) reipuseta, raske sammuga kõndima

lörin
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelat ainet läbiva õhuvoolu heli

2. luristamise heli

lörisema
[tegusõna, verb]
vedelat ainet läbiva õhuvoolu heli kuuldavale laskma

löristama
[tegusõna, verb]
1. lurinaid, luksatusi kuuldavale laskma, lurisema panema

2. luristama

lörpima
[tegusõna, verb]
(lurinal) jooma või vedelat toitu sööma

lörri
[määrsõna, adverb]
1. ebaõnnestunuks, nurjunuks, korrast ära

2. nurja, untsu, nässu

3. nurja, lörri

lörris
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ebaõnnestunud, nurjunud, korrast ära

2. nurjas, untsus, nässus

lörts
[nimisõna, substantiiv]
1. lume- ja vihmasegused sademed

2. märg lumi

lörts
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus midagi püdelat, vedelat

2. lirts

lörts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vähese püdela, vedela aine järsku liikumist, selle heli

lörtsatama
[tegusõna, verb]
püdela, vedela aine ühekordsel järsul liikumisel tekkivat heli kuuldavale laskma

lörtsima
[tegusõna, verb]
kehvaks või kõlbmatuks tegema, rikkuma

Ühendtegusõnad: ära lörtsimaära lörtsima

lörtsine
[omadussõna, adjektiiv]
1. niiske, vesise lumega, lumelörtsiga (kaetud)

2. vesise lumega

lörtsisadu
[nimisõna, substantiiv]
märja lume, lörtsi langemine pilvedest

lörtsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
lörtsatades, lörtsuga

lörtsuma
[tegusõna, verb]
1. püdela, vedela aine järsul liikumisel tekkivaid katkendlikke helisid kuuldavale laskma

2. lurtsuma

lörtsutama
[tegusõna, verb]
lörtsuma panema, lörtsuda laskma

lösakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lõdvalt, lohakalt istuvas või lamavas asendis

2. lohakalt ripakil

lösakile
[määrsõna, adverb]
1. lõdvalt istuvasse või lamavasse asendisse

2. lõdvalt rippu

löss
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakashall kihistumata peeneteraline pehme poorne sete

2. poorne sete

lössakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lõdvalt, lohakalt istuvas või lamavas asendis

2. lohakalt ripakil

lössakile
[määrsõna, adverb]
1. lõdvalt istuvasse või lamavasse asendisse

2. lõdvalt rippu

lössi
[määrsõna, adverb]
1. mõlki, kokku või laiaks litsutuks

2. kokku, laiaks

lössis
[määrsõna, adverb]
mõlki, kokku või laiaks litsutud

lössutama
[tegusõna, verb]
1. losutama, kössitama

2. laisalt, mõnuledes lamama, lösakil või ripakil olema

lösutama
[tegusõna, verb]
1. losutama, kössitama

2. laisalt, mõnuledes lamama, lösakil või ripakil olema

lötakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõdvana rippuv, lohakalt lotendav

2. lotendav

lötendama
[tegusõna, verb]
lõdvana (ning volti vajuvana) ripnema

löts
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vesiselt, vormitult) pehme

2. lõtv, mitte pingul

lötsakas
[omadussõna, adjektiiv]
vormist väljas, kokku või kössi vajunud

lötsi
[määrsõna, adverb]
1. pinguse kaotanuks, lõtva olekusse

2. alla-, sissevajunud olekusse

lötsis
[määrsõna, adverb]
1. pinguse kaotanud, lõdvas olekus

2. alla-, sissevajunud olekus

lötsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi millegi poolvedela või pehme kukkumist, langemist (ja selle heli)

2. lötsuga, lötsudes

lötu
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme, vormitu peakate

2. kulunud (vormist väljas) müts

3. vormitu peakate

lööbeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. lööbega kaetud

2. lööbega iseloomustuv

lööberdama
[tegusõna, verb]
loivates, jalgu järele vedades kõndima

lööberdis
[nimisõna, substantiiv]
1. loivamisi kõndija

2. ringihulkuja

lööbima
[tegusõna, verb]
1. lööbena ilmuma, välja lööma

2. lööbena välja lööma

löödu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on kaotanud või lüüa saanud

2. lüüasaanu

löödud
[omadussõna, adjektiiv]
masendatud, rõhutud meeleolus

löödult
[määrsõna, adverb]
masendatuna, rõhutud meeleolus

löögiarmee
[nimisõna, substantiiv]
NSV Liidu relvajõudude armee, kelle ülesandeks oli peale tungida rinde pealöögi suunas ja vastane ta kaitsevööndis purustada

löögihoog
[nimisõna, substantiiv]
(sportlaste vm vormisoleku, hea vormi kohta)

löögijõud
[nimisõna, substantiiv]
löögi, lööklaine vms korral mõjuv jõud

löögijõuline
[omadussõna, adjektiiv]
tugeva võistlus- või võitlusvõimega

löögikindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. (materjalide kohta:) löökidele vastupidav

2. (esemete kohta:) kukkumisele vastupidav

löögikuul
[nimisõna, substantiiv]
(piljardis:) numbrita piljardipall nummerdatud pallide löömiseks auku

löögimaht
[nimisõna, substantiiv]
ühe kokkutõmbega südamevatsakesest välja paisatud vere hulk

löögimäng
[nimisõna, substantiiv]
(golfis, mängitakse terve mänguringi võitmise peale)

löögipadi
[nimisõna, substantiiv]
1. padjalaadne vahend käe- ning jalalöökide treenimiseks nt taipoksis

2. autos avarii korral lööki leevendav ese (mõeldud laste tarbeks)

löögipall
[nimisõna, substantiiv]
(piljardis:) numbrita piljardipall nummerdatud pallide löömiseks auku

löögiriist
[nimisõna, substantiiv]
tööriist vm vahend, mida kasutatakse löömiseks (nt haamer, pesapallikurikas)

löögirusikas
[nimisõna, substantiiv]
võistluseks, rünnakuks vm koondatud jõud (nt inimesed, lahingumasinad)

löögirühm
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõjalise rünnaku vm eriülesande täitmiseks koondatud (väiksem) rühm võitlejaid

löögisagedus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ühendis südame löögisagedus:) südamelöökide arv minutis

löögitehnika
[nimisõna, substantiiv]
löögi andmise võtted, ka nende kasutamine (hrl sportmängudes, võitluskunstides)

löögitugevus
[nimisõna, substantiiv]
(materjalidega seoses:) vastupanuvõime löökidele

löögiulatus
[nimisõna, substantiiv]
kaugus, kust on võimalik kellelegi lööki anda (nt teda rünnates)

löögivalmis
[omadussõna, adjektiiv]
löömiseks valmis (asendis)

löögivõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. võimeline võistluses vm tegevuses edukas olema, häid tulemusi saavutama

2. läbilöögivõimet omav

löögiüksus
[nimisõna, substantiiv]
väeüksus rünnakuks vm eriülesande täitmiseks

lööja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes lööb

löök
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire jõuline käe- või jalaliigutus millegi pihta (ka mingi esemega)

2. vastav tehniline võte nt sportmängudes, poksis, vehklemises

3. see, kui keegi kasutab oma kätt, jalga või mingit eset, et teist inimest või asja jõuga tabada

4. hoop

5. tõuge

löökauk
[nimisõna, substantiiv]
sõidukit kõvasti raputav auk teekattes

löökehitus
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) suure riikliku tähtsusega ehitusobjekt

löökfilm
[nimisõna, substantiiv]
väga populaarne, suure vaatajaskonnaga film

lööklaine
[nimisõna, substantiiv]
plahvatuse korral või keha ülehelikiirusega liikumisel tekkiv järsu rõhumuutuse levimine keskkonnas

lööklane
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude ühiskonnas:) tööviljakuse tõstmise ning plaani täitmise ja ületamise võistluses osalev tööline

lööklaul
[nimisõna, substantiiv]
hetke muusikamoele vastav, hrl sentimentaalse sisuga levilaul

lööklause
[nimisõna, substantiiv]
1. paljukasutatav, moes olev sõna või ütlemine

2. üldtuntud lööv lause

3. moesõna v väljend

lööknumber
[nimisõna, substantiiv]
tõmbenumber, hitt

lööknõel
[nimisõna, substantiiv]
sütikut plahvatama lööv tulirelva luku osa

löökpill
[nimisõna, substantiiv]
muusikariist, millel heli tekib löögist (nt trumminuiaga, sõrmedega lüües, üht instrumendi osa teise vastu lüües)

löökprinter
[nimisõna, substantiiv]
printer, mis tekitab märke ja kujutisi tähereljeefi või nõelte löögiga vastu värvilinti (vastandatult tänapäeval levinumatele löögita printeritele)

löökpuurimine
[nimisõna, substantiiv]
(puuraugu rajamisel:) puurimine, kus kivimi purustavad peitelja puuripea löögid

löökraud
[nimisõna, substantiiv]
lööki andev või vahendav raud (mingi seadme osana)

löökriist
[nimisõna, substantiiv]
muusikariist, millel heli tekib löögist (nt trumminuiaga, sõrmedega lüües, üht instrumendi osa teise vastu lüües)

lööksõna
[nimisõna, substantiiv]
1. paljukasutatav, moes olev sõna või ütlemine

2. üldtuntud lööv lause

3. moesõna v väljend

lööktöö
[nimisõna, substantiiv]
1. (Nõukogude ühiskonnas:) lööktööliste eriti intensiivne töö eesmärgiga tõsta tööviljakust

2. (kiirustades ja hoogtööna tegutsemise kohta)

lööktööline
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude ühiskonnas:) tööviljakuse tõstmise ning plaani täitmise ja ületamise võistluses osalev tööline

löökveski
[nimisõna, substantiiv]
seade mitmesuguste materjalide (nt liiva, savi, söe) peenestamiseks ja segamiseks ning mis koosneb kahest vastassuunas pöörlevast lööksõrmedega kettast

lööm
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitsi koos olles, hoope jagades tülitsemine, käsitsi kaklemine

2. (tülist alguse saanud) võitlus, kus teineteise vastu kasutatakse füüsilist jõudu

lööma
[tegusõna, verb]
1. hrl kätt, jalga või mingit eset kiiresti ja jõuga millegi vastu liigutama

2. löögiga kedagi või midagi mingisse seisundisse viima või kuhugi liikuma panema

3. kellegi või millegi pihta lööki andma

Ühendtegusõnad: alla lööma, alla lööma, ette lööma, ette lööma, kaasa lööma, kaasa lööma, kinni lööma, kinni lööma, kokku lööma, kokku lööma, külge lööma, külge lööma, lahku lööma, lahku lööma, lahti lööma, lahti lööma, laiali lööma, laiali lööma, läbi lööma, läbi lööma, maha lööma, maha lööma, minema lööma, minema lööma, mööda lööma, mööda lööma, peale lööma, peale lööma, püsti lööma, püsti lööma, sekka lööma, sekka lööma, sisse lööma, sisse lööma, tagasi lööma, tagasi lööma, vastu lööma, vastu lööma, välja lööma, välja lööma, ära lööma, ära lööma, ühte lööma, ühte lööma, üle lööma, üle lööma, üles lööma, üles lööma, ümber löömaümber lööma

lööma
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitsi koos olles, hoope jagades tülitsemine, käsitsi kaklemine

2. (tülist alguse saanud) võitlus, kus teineteise vastu kasutatakse füüsilist jõudu

Ühendtegusõnad: alla lööma, alla lööma, ette lööma, ette lööma, kaasa lööma, kaasa lööma, kinni lööma, kinni lööma, kokku lööma, kokku lööma, külge lööma, külge lööma, lahku lööma, lahku lööma, lahti lööma, lahti lööma, laiali lööma, laiali lööma, läbi lööma, läbi lööma, maha lööma, maha lööma, minema lööma, minema lööma, mööda lööma, mööda lööma, peale lööma, peale lööma, püsti lööma, püsti lööma, sekka lööma, sekka lööma, sisse lööma, sisse lööma, tagasi lööma, tagasi lööma, vastu lööma, vastu lööma, välja lööma, välja lööma, ära lööma, ära lööma, ühte lööma, ühte lööma, üle lööma, üle lööma, üles lööma, üles lööma, ümber löömaümber lööma

löömafilm
[nimisõna, substantiiv]
sagedaste võitlusstseenidega film

löömamees
[nimisõna, substantiiv]
(suure kakleja kohta)

löömar
[nimisõna, substantiiv]
(suure kakleja kohta)

löömariist
[nimisõna, substantiiv]
löögiriist

löömavend
[nimisõna, substantiiv]
(suure kakleja kohta)

löömine
[nimisõna, substantiiv]
tüli, õiendamine, sekeldamine

lööming
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitsi koos olles, hoope jagades tülitsemine, käsitsi kaklemine

2. (tülist alguse saanud) võitlus, kus teineteise vastu kasutatakse füüsilist jõudu

lööp
[nimisõna, substantiiv]
reklaamplakat, kus on kirjas (päeva)lehe tähtsamad pealkirjad

lööpama
[tegusõna, verb]
lööberdades kõndima

lööper
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kiirjooksjast sõnumikandja

2. kiirkäskjalg

lööps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi millegi järelevedamisega seostuvat hõõrumise heli

lööpsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi millegi järelevedamisega seostuvat hõõrumise heli

lööv
[nimisõna, substantiiv]
hrl sammastega eraldatud piklik ruumiosa nt kirikus

lööv
[omadussõna, adjektiiv]
tabav, mõjuv, tähelepanu köitev

lööve
[nimisõna, substantiiv]
1. allergia või teatud haiguste korral nahale tekkivad kublad, väikesed laigud, villikesed vms

2. punased täpid, mis mingi haiguse pärast nahale tekivad

löövus
[nimisõna, substantiiv]
1. tabavus, mõjuvus

2. löögivõime

lüdi
[nimisõna, substantiiv]
hrl pähkli või tõru (kausikujuline) tupp

lüdima
[tegusõna, verb]
pähkleid, tõrusid, seemneid ümbrisest eraldama (nt käbist, kaunast välja poetama)

lüh
1. sõna või sõnaühendit kirjas esindav täht või täheühend (nt a 'aasta', UFO)

2. sõna või sõnaühendi lühendamisel saadud (ka kõnes kasutatav) sõna (nt masu 'majanduslik surutis')

3. täht või mitu tähte, mis kirjutamisel asendavad mingit sõna või väljendit. Sõna number lühend on nr

lüheldane
[omadussõna, adjektiiv]
1. üsna lühike (hrl kasvult, harvemini kestuselt)

2. lühikesevõitu

lühem
[omadussõna, adjektiiv]
väiksema pikkuse või kestusega

lühemaajaline
[omadussõna, adjektiiv]
suhteliselt lühiajaline

lühemalt
[määrsõna, adverb]
1. vähemate sõnadega, lakoonilisemalt (väljendudes)

2. väiksema arvu sõnadega

lühemini
[määrsõna, adverb]
1. vähemate sõnadega, lakoonilisemalt (väljendudes)

2. väiksema arvu sõnadega

lühemus
[nimisõna, substantiiv]
lühem-olek

lühend
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna või sõnaühendit kirjas esindav täht või täheühend (nt a 'aasta', UFO)

2. sõna või sõnaühendi lühendamisel saadud (ka kõnes kasutatav) sõna (nt masu 'majanduslik surutis')

3. täht või mitu tähte, mis kirjutamisel asendavad mingit sõna või väljendit. Sõna number lühend on nr

lühendama
[tegusõna, verb]
kestust või pikkust vähendama, lühemaks tegema

lühendamine
[nimisõna, substantiiv]
kestuse või pikkuse vähendamine, lühemaks tegemine

lühendis
[nimisõna, substantiiv]
olemasoleva keelendi lühendamise teel saadud uus keelend (nt foor on lühendis sõnast valgusfoor, biopuhasti on lühendis sõnaühendist bioloogiline puhasti)

lühendnimetus
[nimisõna, substantiiv]
pikema nime või nimetuse lühendatud kuju

lühendsõna
[nimisõna, substantiiv]
iseseisev sõna, mis on moodustatud pikemast sõnast või sõnaühendist nii, et sellest eemaldatakse mingi osa või osad (nt jalgratas > ratas)

lühendus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühendamine (hrl teksti kohta)

2. lühendamise tulemusel saadu

lühenema
[tegusõna, verb]
1. kestuselt või pikkuselt vähenema, lühemaks muutuma

2. ruumiliselt, ajaliselt

lühi
pikkuselt või kestuselt lühike

lühiaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis kestab või kehtib lühikest aega

2. lühikese aja kestel saadud

lühiajaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis kestab või kehtib lühikest aega

2. lühikese aja kestel saadud

lühiandmed
[nimisõna, substantiiv]
lühidalt esitatud info kellegi või millegi kohta

lühiartikkel
[nimisõna, substantiiv]
väikese mahuga kirjutis (nt ajalehes, ajakirjas)

lühida
[omadussõna, adjektiiv]
(pikkuselt või kestuselt) lühike

lühidalt
[määrsõna, adverb]
väheste sõnadega, mitte pikalt

lühidistants
[nimisõna, substantiiv]
lühike võistlusmaa jooksus, rattaspordis, ujumises vm

lühiealine
[omadussõna, adjektiiv]
lühikese elutsükli või elueaga

lühiealisus
[nimisõna, substantiiv]
lühike eluiga, võime elus püsida lühikest aega

lühieataim
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese elutsükliga taim (nt põldmagun)

2. taim, mis viljub ühe korra elu jooksul

lühifilm
[nimisõna, substantiiv]
normiks peetavast (täispikast) lühema kestusega (mängu)film

lühiinfo
[nimisõna, substantiiv]
lühidalt esitatud info hrl millegi kohta

lühijalgne
[omadussõna, adjektiiv]
lühikeste jalgadega

lühijutt
[nimisõna, substantiiv]
üsna vaba sisu ja vormiga lühike proosapala

lühikarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
lühikese karvaga (hrl kasside, koerte kohta)

lühikasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) lühikest kasvu

lühikava
[nimisõna, substantiiv]
(iluuisutamises:) kohustuslike elementidega, ajaliselt lühike (kuni 3 minutit) esinemiskava

lühike
[omadussõna, adjektiiv]
1. püst- või rõhtsuunas suhteliselt väikese pikkusega

2. otspunktide vahel väikese ulatusega

3. väikese pikkuse või ulatusega

lühikene
[omadussõna, adjektiiv]
1. püst- või rõhtsuunas suhteliselt väikese pikkusega

2. otspunktide vahel väikese ulatusega

3. väikese pikkuse või ulatusega

lühikesekarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
lühikese karvaga (hrl kasside, koerte kohta)

lühikesekasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) lühikest kasvu

lühikokkuvõte
[nimisõna, substantiiv]
lühidalt sõnastatud kokkuvõte (artiklist, kuskil kõneldust vm)

lühikõrreline
[omadussõna, adjektiiv]
lühikese kõrrega

lühilaine
[nimisõna, substantiiv]
1. raadiolainete piirkond, kus lainepikkus on umbes 10–100 m

2. vastava pikkusega raadiolaine

lühilaineastmik
[nimisõna, substantiiv]
lühilaine järkude kogum

lühilaineline
[omadussõna, adjektiiv]
(kiirguse kohta:) lühikese lainepikkusega

lühilainesaatja
[nimisõna, substantiiv]
lühilainel töötav raadiosaatja

lühilugu
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lühijutu, lühikese lugemispala kohta)

lühim
[omadussõna, adjektiiv]
kõige väiksema pikkuse või kestusega

lühimaajooks
[nimisõna, substantiiv]
1. jooks lühidistantsil (kuni 400 m)

2. vastav spordiala

lühimaajooksja
[nimisõna, substantiiv]
(jooksus:) lühidistantsil treenija või võistleja

lühimaarakett
[nimisõna, substantiiv]
lühikese tegevuskaugusega rakett

lühimatk
[nimisõna, substantiiv]
lühikest aega kestev, nt ühepäevane matk

lühimenetlus
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalasja lahendamine kohtus üksnes toimikumaterjalide põhjal, tunnistajaid ja eksperte välja kutsumata

lühimälu
[nimisõna, substantiiv]
1. mälu liik, millele on omane lühike kestus (sekundeid või minuteid) ja väike maht (5–10 asja korraga)

2. lühikese kestuse ja väikese mahuga mälu

lühimängufilm
[nimisõna, substantiiv]
kuni 40 minuti pikkune hrl väljamõeldud süžeega film, mis rajaneb näitlejate mängul

lühimärkus
[nimisõna, substantiiv]
napisõnaline selgitus või kommentaar

lühinumber
[nimisõna, substantiiv]
hrl kolmest-neljast numbrist koosnev pääste-, avarii-, takso- vm kiiret reageerimist eeldava teenuse telefoninumber

lühinägelik
[omadussõna, adjektiiv]
(silmanägemisega seoses:) kaugele halvasti nägev

lühinägelikkus
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mille korral inimene näeb kaugemal asuvaid objekte häguselt, lähemal asuvaid aga selgelt

lühinägev
[omadussõna, adjektiiv]
(silmanägemisega seoses:) kaugele halvasti nägev

lühinägevus
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mille korral inimene näeb kaugemal asuvaid objekte häguselt, lähemal asuvaid aga selgelt

lühinägija
[nimisõna, substantiiv]
kaugele halvasti nägev, lühinägelik inimene

lühinäidend
[nimisõna, substantiiv]
ühevaatuslik näidend (hrl algab otse asja juurde asudes ja lõpeb puändiga)

lühipala
[nimisõna, substantiiv]
(lühikese lugemispala, lühijutu, muusikapala vms kohta)

lühipealine
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta, kelle kolju laius on üle 80 protsendi kolju pikkusest)

lühipealisus
[nimisõna, substantiiv]
pea ebanormaalselt väike pikkus lõuast pealaeni

lühiproosa
[nimisõna, substantiiv]
lühemad proosateosed (nt novellid, lühijutud, laastud)

lühipuhkus
[nimisõna, substantiiv]
lühike, hrl mõnepäevane töövaba- või jõudeolek

lühipäevataim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis saab õitseda üksnes lühikese päeva ja pika öö korral (nt jõulutäht, mais, tubakas)

lühiromaan
[nimisõna, substantiiv]
väikesemahuline, kuid tiheda esituslaadi poolest romaaniga võrreldav proosateos

lühirootsuline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimedega seoses:) lühikese leherootsuga

lühis
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadme eri pingega osade vahel isolatsiooni läbilöögi, lülitusvea vm tagajärjel tekkinud rike, mis võib põhjustada tule- ja plahvatusohtu

lühistama
[tegusõna, verb]
lühist tekitama

Ühendtegusõnad: ära lühistamaära lühistama

lühisti
[nimisõna, substantiiv]
1. lühise tekitamise lüliti

2. lühistamislüliti

lühistuma
[tegusõna, verb]
lühisesse minema

lühisõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
väheste sõnadega väljendatud

lühisõnum
[nimisõna, substantiiv]
mobiiltelefonis või suhtlusvõrgustikus saadetav lühike tekstisõnum, mis kuvatakse ekraanil

lühisööt
[nimisõna, substantiiv]
palli söötmine väikese vahemaa taha (nt jalgpallis)

lühitiivaline
[omadussõna, adjektiiv]
lühikeste tiibadega

lühitoimeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ravimi vm kohta:) lühikese toimeajaga, kiirendatud toimega

2. (ravimi vm kohta:) kiire toimeajaga

lühitutvustus
[nimisõna, substantiiv]
lühike kedagi või midagi tutvustav jutt, kirjutis, klipp vms

lühiuudis
[nimisõna, substantiiv]
lühike uudis (ajakirjandusuudise liigina)

lühivarreline
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) lühikese varre või leherootsuga

lühivorm
[nimisõna, substantiiv]
lühikese pikkusega kunstiteos (nt lühike muusikapala, lühijutt, videoklipp)

lühivõrse
[nimisõna, substantiiv]
1. (rohttaimedel:) lühikeste sõlmevahedega võrse, mille küljes lehed asetsevad lähestikku

2. (okaspuudel:) lühike võrse, mille tippu kinnituvad kimbuna või üksikult okkad

lühiühendus
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadme eri pingega osade vahel isolatsiooni läbilöögi, lülitusvea vm tagajärjel tekkinud rike, mis võib põhjustada tule- ja plahvatusohtu

lühiülevaade
[nimisõna, substantiiv]
lühidalt sõnastatud ülevaade

lühkad
[nimisõna, substantiiv]
lühikesed püksid

lühkarid
[nimisõna, substantiiv]
lühikesed püksid

lüht
[nimisõna, substantiiv]
1. voki osa, mis koos värtnaga pööreldes kerib kedratava lõnga värtnale

2. voki ketrusvahend

lühter
[nimisõna, substantiiv]
mitme või paljude küünla- või lambipesadega ripp- või seinavalgusti

lükand
[nimisõna, substantiiv]
millegi ette või peale lükatav plaat, klapp vm

lükandaken
[nimisõna, substantiiv]
ilma hingedeta aken, mis liigub paralleelselt seina tasapinnaga kõrvale, üles või alla

lükandklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. siinidel sirgjoones kõrvale liikuv (raamitud) klaas (kasutatakse nt rõdude kinniehitamisel)

2. soont mööda kõrvale lükatav riiuliklaas

lükandluuk
[nimisõna, substantiiv]
soont mööda kõrvale või üles-alla liikuv luuk

lükandsein
[nimisõna, substantiiv]
siinidel liikuv sein, mille saab eest ära või ette lükata

lükanduks
[nimisõna, substantiiv]
ilma hingedeta uks, mis liigub paralleelselt seina tasapinnaga üles või kõrvale

lükandvärav
[nimisõna, substantiiv]
värav, mis avamisel liigub sirgjoones kõrvale

lükati
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuva keelega joonlauakujuline riist, mis võimaldab sooritada aritmeetilisi tehteid, leida trigonomeetriliste funktsioonide väärtusi vms

2. matemaatiliste tehete sooritamise abivahend

lüke
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne lükkamine (tõuge või surumine)

lükkama
[tegusõna, verb]
1. tõuke, tõugete või pideva surumisega enda liikumise suunas või endast eemale liikuma panema

2. nii midagi liikumas hoidma

3. (jõudu kasutades) midagi või kedagi liikuma panema, tavaliselt endast eemale

Ühendtegusõnad: edasi lükkama, edasi lükkama, eemale lükkama, eemale lükkama, ette lükkama, ette lükkama, kokku lükkama, kokku lükkama, kõrvale lükkama, kõrvale lükkama, lahti lükkama, lahti lükkama, tagant lükkama, tagant lükkama, tagasi lükkama, tagasi lükkama, ära lükkama, ära lükkama, ümber lükkamaümber lükkama

lükkesang
[nimisõna, substantiiv]
mingi eseme lükkamiseks mõeldud käepide vm osa, millest kinni võetakse (nt kärul)

lükkima
[tegusõna, verb]
ühelaadseid asju ritta seadma, neid ükshaaval kuskile (vahele) torkama

lükkuma
[tegusõna, verb]
ajaliselt edasi nihkuma

Ühendtegusõnad: edasi lükkumaedasi lükkuma

lükopeen
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspunane taimepigment, mis annab viljadele punase värvuse

lükopoodium
[nimisõna, substantiiv]
peen kollane pulber, mis on valmistatud karukolla eostest ning mis süttib kokkusattumisel tulega

lükra
[nimisõna, substantiiv]
veniv sünteeskiud või -riie, millest valmistatakse nt liibuvaid spordirõivaid

lüli
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteemi, koosluse vm toimiva terviku üks (järjestikune, siduv) osa või lõik

2. millegi allüksus

lülieos
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisva liikumisvõimeta eos paljudel seentel, seeneniidistiku tipus arenenenud eoste ahela osa

2. teatav eos seentel

lülijalgne
[nimisõna, substantiiv]
kitiinkoorikuga kaetud lülilise keha ja lüliliste jalgadega putukas vm selgrootu

lülijalgsed
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond lülidest koosneva keha, lüliliste jalgadega ning kitiinist koorikuga selgrootuid loomi (siia kuuluvad nt putukad, ämblikud, vähid)

lülikaar
[nimisõna, substantiiv]
selgroolüli tagumine, peenem osa

lülikaktus
[nimisõna, substantiiv]
lapikute lülidega varte ja lillakaspunaste õitega kaktus, Eestis toataimena

lülikeha
[nimisõna, substantiiv]
selgroolüli paksem osa

lüliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. järjestikustest osadest, lülidest (koosnev)

2. lülidest koosnev

lülilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. looma keha koosnemine ühetaolistest järjestikustest lülidest (nt vihmaussidel, putukatel, ämblikel)

2. looma keha koosnemine lülidest

lülilukk
[nimisõna, substantiiv]
neetidega ühendatud metall-lattidest koosnev jalgrattalukk

lülima
[tegusõna, verb]
1. elektriahela elemente ühendama või lahutama

2. mingit seadet, mehhanismi käivitama või seiskama, ka töörežiimi vms vahetama

3. mingit masinat või seadet nupu või muu asja abil tööle või seisma panema

Ühendtegusõnad: sisse lülima, sisse lülima, välja lülimavälja lülima

lülipuit
[nimisõna, substantiiv]
puutüve tumedam ja kõvem sisemine osa

lülisambakanal
[nimisõna, substantiiv]
lülikaartest ümbritsetud kanal, milles paikneb seljaaju

lülisambakõverdus
[nimisõna, substantiiv]
selgroo kõverdumine kaela- ja nimmeosas ettepoole ning rinnaosas tahapoole või kõverdumine külgsuunas

lülisambamurd
[nimisõna, substantiiv]
selgroolüli(de) murd

lülisambatuberkuloos
[nimisõna, substantiiv]
selgroos esinev tuberkuloosivorm

lülisammas
[nimisõna, substantiiv]
1. skeleti keskne osa, paljudest lülidest koosnev inimese jt selgroogsete keha põhitugi

2. rida väikseid omavahel ühendatud luid selja keskel

lülistuma
[tegusõna, verb]
lülideks jagunema

lülitama
[tegusõna, verb]
1. elektriahela elemente ühendama või lahutama

2. mingit seadet, mehhanismi käivitama või seiskama, ka töörežiimi vms vahetama

3. mingit masinat või seadet nupu või muu asja abil tööle või seisma panema

Ühendtegusõnad: sisse lülitama, sisse lülitama, välja lülitama, välja lülitama, ümber lülitamaümber lülitama

lülitamine
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriahela elementide ühendamine või lahutamine

2. mingi seadme, mehhanismi käivitamine või seiskamine, ka töörežiimi vms vahetamine

lüliti
[nimisõna, substantiiv]
elektriahelat ühendav ja katkestav seadis, mille abil saab nt valgusteid ja seadmeid, mehhanisme sisse või välja lülitada

lülituma
[tegusõna, verb]
(sisse-, välja- või teisele töörežiimile) lülitatuks saama

Ühendtegusõnad: sisse lülituma, sisse lülituma, välja lülituma, välja lülituma, ümber lülitumaümber lülituma

lülitus
[nimisõna, substantiiv]
1. (sisse-, välja-) lülitamine või lülitumine

2. juhtmete abil ühendatud takistite, kondensaatorite jt elektriahela elementide kogum, ka nende ühendusviis

lülituskilp
[nimisõna, substantiiv]
kapitaoline madalpingeseade, kuhu on paigutatud lülitus-, juhtimis- ja reguleerimisvahendite ühendatud kogum

lülivaheketas
[nimisõna, substantiiv]
selgroo nimmelülide vaheline kõhreline ketas

lüll
[nimisõna, substantiiv]
häbipost, võllas, kaak

lümf
[nimisõna, substantiiv]
1. lümfisoontes voolav värvusetu vedelik, mis kõrvaldab kudedest jääkaineid

2. koemahl

lümfaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
lümfisse, lümfisoontesse või -sõlmedesse puutuv, nendega seotud

lümfadeniit
[nimisõna, substantiiv]
mõnede nakkushaiguste ja mädapõletikega kaasnev lümfisõlme(de) põletikuline seisund

lümfangiit
[nimisõna, substantiiv]
lümfisoonte põletikuline seisund, mis kaasneb mõnede nakkushaiguste ja mädapõletikega, ka põletustega

lümfikapillaar
[nimisõna, substantiiv]
umbselt algav peenim lümfisoon

lümfikude
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lümfotsüütidest koosnev kude (nt lümfisõlmedes)

lümfimassaaž
[nimisõna, substantiiv]
massaaž, mille eesmärk on kiirendada lümfiringet ja koos sellega jääkainete eemaldamist organismist

lümfinääre
[nimisõna, substantiiv]
(näärmetaoline elund:) lümfisõlm

lümfipais
[nimisõna, substantiiv]
turse, mille on põhjustanud liigse lümfivedeliku kogunemine nahaalusesse koesse

lümfiringe
[nimisõna, substantiiv]
lümfi ringlemine organismis

lümfiringlus
[nimisõna, substantiiv]
lümfi ringlemine organismis

lümfisoon
[nimisõna, substantiiv]
südamelähedasse veeni suubuv soon, milles voolab lümf

lümfisoonepõletik
[nimisõna, substantiiv]
lümfisoonte põletikuline seisund, mis kaasneb mõnede nakkushaiguste ja mädapõletikega, ka põletustega

lümfisõlm
[nimisõna, substantiiv]
näärmetaoline elund, mis paikneb üksikult või rühmadena lümfisoonte teel (nt kaenlaaukudes) ja mis rikastab läbivoolavat lümfi lümfotsüütidega, hävitades või nõrgestades kehavõõraid aineid ja mikroobe

lümfisõlmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
mõnede nakkushaiguste ja mädapõletikega kaasnev lümfisõlme(de) põletikuline seisund

lümfiturse
[nimisõna, substantiiv]
turse, mille on põhjustanud liigse lümfivedeliku kogunemine nahaalusesse koesse

lümfogranulomatoos
[nimisõna, substantiiv]
lümfisõlmede suurenemisega algav raske haigus, lümfisõlmedest lähtuv pahaloomuline kasvaja

lümfoidkude
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lümfotsüütidest koosnev kude (nt lümfisõlmedes)

lümfoidne
[omadussõna, adjektiiv]
peamiselt lümfotsüütidest koosnev

lümfoom
[nimisõna, substantiiv]
lümfikoe (pahaloomuline) kasvaja

lümfotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt lümfisõlmedes moodustuv ümar ovaalse tuumaga valgelible (vere- ja lümfirakk)

2. liik valgeliblesid

lümfödeem
[nimisõna, substantiiv]
turse, mille on põhjustanud liigse lümfivedeliku kogunemine nahaalusesse koesse

lünett
[nimisõna, substantiiv]
töödeldavat pikka toorikut toetav seadis treipingil

lünk
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kust miski puudub, on vahele jäänud või jäetud, ununenud vms

2. puudus, puudujääk

3. koht, kus miski puudub

lünkharjutus
[nimisõna, substantiiv]
harjutus, milles peab täitma tekstis olevad lüngad

lünklause
[nimisõna, substantiiv]
väljajätteline lause, elliptiline lause

lünklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. katkestustega

2. puudustega, puudujääkidega

lüofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hõlpsasti lahustuv

2. hästi märguv

lüofoobne
[omadussõna, adjektiiv]
1. raskesti lahustuv

2. halvasti märguv

lüotsell
[nimisõna, substantiiv]
pehmelt langev kangas, mis on valmistatud tammest, kasest vm puust saadud tselluloosist ning mida on keemiliselt töödeldud, looduslikku päritolu kunstsiid

lüps
[nimisõna, substantiiv]
ühel lüpsikorral väljalüpstud piim

lüpsiaeg
[nimisõna, substantiiv]
loomade lüpsmise aeg

lüpsiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
lüpsimasina osa, mis imeb nisakannude abil udarast piima

lüpsifarm
[nimisõna, substantiiv]
farm piimakarja pidamiseks

lüpsik
[nimisõna, substantiiv]
ämber, kuhu hrl käsitsilüpsil piim lüpstakse

lüpsikari
[nimisõna, substantiiv]
lüpsilehmade kari (koos ajutiselt lüpsmise lõpetanud tiinete lehmadega)

lüpsikarussell
[nimisõna, substantiiv]
lüpsiplats, kus lüpstavad lehmad paiknevad ringikujulisel platvormil

lüpsikoda
[nimisõna, substantiiv]
hoone või lauda osa, kus on lüpsiseadmetega lüpsiplats

lüpsikord
[nimisõna, substantiiv]
üks iga päev toimuvatest lüpsmistest

lüpsikutäis
[nimisõna, substantiiv]
lüpsikut täitev, lüpsikusse mahtuv kogus

lüpsilaut
[nimisõna, substantiiv]
laut lüpsilehmade jaoks

lüpsilehm
[nimisõna, substantiiv]
lüpsev, piima andev lehm

lüpsimasin
[nimisõna, substantiiv]
vaakumiga töötav seade piima väljutamiseks udarast

lüpsinaine
[nimisõna, substantiiv]
lüpsjana töötav naine

lüpsiperiood
[nimisõna, substantiiv]
piima eritamise aeg poegimisest kuni kinnijäämiseni (lüpstavatel loomadel)

lüpsipiim
[nimisõna, substantiiv]
värskelt lüpstud, lüpsisoe piim

lüpsipink
[nimisõna, substantiiv]
madal pingike lüpsjal istumiseks

lüpsiplats
[nimisõna, substantiiv]
lüpsiseadmetega varustatud ala, kus toimub lüps

lüpsirobot
[nimisõna, substantiiv]
automaatne lüpsiseade, mis võimaldab lehmi lüpsta inimese sekkumata

lüpsis
[nimisõna, substantiiv]
lüpstud piima kogus

lüpsisoe
[omadussõna, adjektiiv]
1. (piima kohta:) äsja lüpstud, seetõttu soe

2. äsja lüpstud

lüpsja
[nimisõna, substantiiv]
lehmade lüpsimise eest hoolitsev töötaja (nt farmis)

lüpsja-karjatalitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. lüpsja ja karjatalitaja tööd ühendav kutse

2. sellele vastav ametikoht

lüpsma
[tegusõna, verb]
lehma vm emaslooma udarat piimast tühjendama (käsitsi või vastava seadmega)

Ühendtegusõnad: välja lüpsmavälja lüpsma

lüpsmine
[nimisõna, substantiiv]
lehma vm emaslooma udara piimast tühjendamine (käsitsi või vastava seadmega)

lürbe
[nimisõna, substantiiv]
1. miski joodav

2. vedel ja lahja jook või söök

3. lake, lurr

lürism
[nimisõna, substantiiv]
1. lüüriline, tundeelamuslik väljenduslaad (nt kirjanduses, kunstis)

2. lüüriline tunde- ja väljenduslaad

lüroeepika
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjanduse liik, milles põimuvad lüürika ja eepika, jutustava sisuga lüüriline luule (nt ballaad, värssromaan, valm)

2. lüüriline eepika

lüroeepiline
[omadussõna, adjektiiv]
lüürilist ja eepilist laadi ühendav, nende vahepealne

lürp
[nimisõna, substantiiv]
1. miski joodav

2. vedel ja lahja jook või söök

3. lake, lurr

lürpima
[tegusõna, verb]
(lurinal) jooma või vedelat toitu sööma

lüsi
[nimisõna, substantiiv]
1. vars, mille külge kinnitub vikati tera

2. vikati vars

lüsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kõigis valkudes sisalduv aluseline asendamatu aminohape

2. aminohape

3. antigeene lahustav aine

lüsool
[nimisõna, substantiiv]
kresooli lahus kaaliumseebis, mida kasutatakse desinfitseerimiseks

lüster
[nimisõna, substantiiv]
1. metalliläikeliselt küütlev pind (portselanil, fajansil, klaasil)

2. sellist helki andev portselanivärv

lüstriin
[nimisõna, substantiiv]
küütleva pinnaga peenvillane riie

lütseum
[nimisõna, substantiiv]
humanitaarkallakuga gümnaasium mõnel maal

lütseumlane
[nimisõna, substantiiv]
1. lütseumiõpilane

2. Tallinna Prantsuse Lütseumis õppija

lüüasaamine
[nimisõna, substantiiv]
1. vastas(t)ele allajäämine (võitluses, võistluses)

2. see, kui keegi osutub vastasest nõrgemaks näiteks võistluses, mängus või sõjas

3. allajäämine võistluses

lüüdi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
lüüdide või lüüdi keelega seotud

lüüdlane
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja Lüüdia elanik

lüüme
[omadussõna, adjektiiv]
läbipaistev

lüümik
[nimisõna, substantiiv]
grafoprojektorites kasutatav õhuke läbipaistev leht, millele trükitakse (või tehakse käsitsi) tekst või kujund

lüümima
[tegusõna, verb]
läbi paistma või kumama

lüüra
[nimisõna, substantiiv]
kahe loogelise haru vahelisele põikpuule kinnitatud hrl seitsme keelega vanakreeka keelpill, mida mängitakse sõrmede või plektroniga

lüürakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
lüürat meenutav, lüüra kujuga

lüürasaba
[nimisõna, substantiiv]
Austraalias elutsev lüürakujulise sabaga (isaslinnul) varesesuurune metsalind

lüürik
[nimisõna, substantiiv]
lüürilise loome- ja tundelaadiga luuletaja või helilooja

lüürika
[nimisõna, substantiiv]
1. üks ilukirjanduse kolmest põhiliigist, poeedi elamuste subjektiivne, vahetu kujutus hrl seotud kõnes

2. lüüriline luule

3. seda liiki teosed

lüüriline
[omadussõna, adjektiiv]
tundeluuleline, lüürikasse kuuluv

lüürilis-eepiline
[omadussõna, adjektiiv]
lüürilist ja eepilist laadi ühendav, nende vahepealne

lüüritsema
[tegusõna, verb]
luuleline olema v lüürikasse kalduma

lüüs
[nimisõna, substantiiv]
rajatis, mis paikneb erineva veetasemega veekogude või veekogu osade vahel ning mis võimaldab laevasõitu nende vahel ning aitab reguleerida vooluhulka

lüüs
[nimisõna, substantiiv]
palaviku pikaldane vaibumine (hrl koos muude haigusnähtude järkjärgulise taandumisega)

lüüsikamber
[nimisõna, substantiiv]
veekindlate väravatega suletav veetaset reguleeriv lüüsi osa

lüüsima
[tegusõna, verb]
1. laeva läbi lüüsi laskma

2. läbi lüüsi laskma

lüüsima
[tegusõna, verb]
(organismis:) kehaväliste rakkude membraane lõhkuma

lüüsivärav
[nimisõna, substantiiv]
lüüsikambri veekindel värav

lüüsuma
[tegusõna, verb]
(rakkude kohta:) lagunema, hävima

lüütiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (organismis:) mingit ainet lagundav

2. palaviku kohta: pikaldaselt vaibuv

lx
valgustatuse mõõtühik

m
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

m
1. pikkuse mõõtühik, 100 sentimeetrit, SI-süsteemi üks põhiühikuid

2. pikkuse mõõtühik. Ühes meetris on sada sentimeetrit

m
1. mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust tuhat (10‒3) korda väiksem

2. eesliide mõõtühikute nimetustes

m
mobiiltelefonivõrgu kaudu tehtav

m2
1. pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 meeter

2. pindala mõõtühik, mille aluseks on 1 meetri pikkuste külgedega ruut

m3
ruumalaühik, mille aluseks on kuup serva pikkusega 1 meeter

ma
[asesõna, pronoomen]
1. sõna, mida kõneleja kasutab endale osutamiseks

2. viitab kõnelejale

maa
[nimisõna, substantiiv]
1. maakera kui elukeskkond, maailm

2. usulistes kujutelmades vastandina taevale ja põrgule

maa-aadel
[nimisõna, substantiiv]
maal elav, maaomandiga aadel

maa-aadlik
[nimisõna, substantiiv]
maal elav, maaomandiga aadlik

maa-ala
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi piiritletud osa maismaast

2. mingi osa maast

maa-alakaitse
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) kaitsemängu taktika, mille korral iga kaitsemängija tõkestab kindlal väljakuosal vastasmängijate pääsu oma korvi alla

maa-alune
[omadussõna, adjektiiv]
maa(pinna) all, maa sees asuv või toimuv

maa-alused
[nimisõna, substantiiv]
(eesti rahvausundis:) maa all elavad pisikesed inimesetaolised olendid, kelle tegutsemise kuulmine ennustas halba või põhjustas nahahaigusi (nt vistrikuid, käsnu)

maa-apteek
[nimisõna, substantiiv]
maakohas asuv apteek

maa-arhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaspool linna loodud ehitised (nt taluhooned, rahvamajad, kõrtsid, meiereid, raudteejaamad)

2. vastav kujundus- ja ehitusstiil teataval ajal

maa-arst
[nimisõna, substantiiv]
maal töötav arst

maa-asula
[nimisõna, substantiiv]
maal olev asula, kus inimesed elavad hajutatult (nt küla)

maabriis
[nimisõna, substantiiv]
öine rannikutuul, mis puhub maalt merele

maabuma
[tegusõna, verb]
(laevalt, paadist) maale tulema, randa või kalda äärde jõudma

maabumiskoht
[nimisõna, substantiiv]
(laevast, paadist) maaletuleku koht

maabumissild
[nimisõna, substantiiv]
kerge konstruktsiooniga või ajutine rajatis paatide või väiksemate laevade sildumiseks

maadam
[nimisõna, substantiiv]
1. (mõnikord irooniliselt või halvustavalt:) peenema olekuga (jõukam) naine

2. (endisajal:) kõrgemast soost või kõrgemal positsioonil olev abielus naine alamalolijate suhtes

maadeavastaja
[nimisõna, substantiiv]
maakera vähetuntud piirkondades geograafilisi avastusi teinud maadeuurija või meresõitja

maadeavastus
[nimisõna, substantiiv]
maakera veel tundmata piirkondade avastamine ning tundmaõppimine

maadekreet
[nimisõna, substantiiv]
dekreet maaomanduse kohta (Nõukogude Venemaal 1917. aastal)

maadeuurija
[nimisõna, substantiiv]
maakera vähetuntud piirkondade uurija

maadevallutaja
[nimisõna, substantiiv]
väevõimuga võõraid maa-alasid vallutanud inimene (hrl endisaegsete valitsejate, väejuhtide, konkistadooride kohta)

maadjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. maad ligi hoiduv

2. maad ligi hoidev

maadleja
[nimisõna, substantiiv]
maadlusega tegelev sportlane

maadlema
[tegusõna, verb]
1. teineteist haardes hoides vastast (lihaste jõu ning eriliste võtetega) seljatada püüdma, selles omavahel võistlema

2. teineteisega sülitsi võitlema

maadligi
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(tihedalt) vastu maapinda või madalal(e) maapinna lähedal(e)

maadlus
[nimisõna, substantiiv]
1. raskejõustikuala, kus kaks võistlejat püüavad teineteist haarete, seongute ja heidetega seljatada või teise üle punktivõitu saada

2. spordiala, kus kaks võistlejat proovivad teineteist teatud asendites hoida ja vastu maad suruda

maadluskoondis
[nimisõna, substantiiv]
(riigi, piirkonna) maadlejate koondvõistkond

maadlusmatt
[nimisõna, substantiiv]
(ringikujuline) pehme matt, millel maadeldakse

maadlusmeister
[nimisõna, substantiiv]
esikoha võitnu maadluses

maadlusnukk
[nimisõna, substantiiv]
inimesekujuline abivahend maadlustreeningul

maadlussaabas
[nimisõna, substantiiv]
kontsata ja metallist osadeta eriline saabas maadlejal

maadlussport
[nimisõna, substantiiv]
1. raskejõustikuala, kus kaks võistlejat püüavad teineteist haarete, seongute ja heidetega seljatada või teise üle punktivõitu saada

2. spordiala, kus kaks võistlejat proovivad teineteist teatud asendites hoida ja vastu maad suruda

maadlustreener
[nimisõna, substantiiv]
maadlejaid juhendav treener

maadlustrikoo
[nimisõna, substantiiv]
ilma varrukateta, poolde reide ulatuvate säärtega trikoo maadleja treeningu- ja võistlusriietusena

maadlusvõte
[nimisõna, substantiiv]
maadluses kasutatav võte (nt käsivarrelukk, ülevedamine)

maadvõttev
[omadussõna, adjektiiv]
leviv, võimust võttev

maaehitus
[nimisõna, substantiiv]
maapiirkonnas olevate hoonete ja tehnosüsteemide ehitamine ja remontimine

maaelanik
[nimisõna, substantiiv]
maal, maakohas elav inimene

maaelanikkond
[nimisõna, substantiiv]
maal elav rahvastiku osa

maaelu
[nimisõna, substantiiv]
1. elu maal

2. maal elamine

maaeluministeerium
[nimisõna, substantiiv]
maaelu arendamist, põllu- ja kalamajandust korraldav Eesti ministeerium

maaerakond
[nimisõna, substantiiv]
põllumeeste ja teiste maaomanike huve esindav erakond

maaeraldus
[nimisõna, substantiiv]
mingiks otstarbeks eraldatud maa-ala

maaettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
maal tegutsev ettevõtja

maaettevõtlus
[nimisõna, substantiiv]
maapiirkondade ettevõtjate tegevus (hõlmab nt põllumajanduslikku tootmist ja maaturismi)

maafond
[nimisõna, substantiiv]
riigi või selle mingi territoriaalse üksuse piires olevate maade kogum

maag
[nimisõna, substantiiv]
1. nõiakunsti ja võlumist valdav ja rakendav inimene

2. keegi, kellel on erilised võimed teha asju, mida päriselt pole võimalik teha

maagaas
[nimisõna, substantiiv]
maakoores kivimitühemeis sisalduv gaasisegu, mida kasutatakse nt kütusena

maage
[nimisõna, substantiiv]
roostene, rauda sisaldav (soo)vesi

maagelõng
[nimisõna, substantiiv]
hrl punane puuvillane või linane tikkelõng, mida vanasti müütasid Eestis vene rändkaupmehed

maagia
[nimisõna, substantiiv]
teatud salaõpetus, nõiakunst, mis seisneb kellegi või millegi üleloomulikul teel, mitmesuguste toimingute ja loitsudega mõjustamises

maagiline
[omadussõna, adjektiiv]
nõiakunsti, müstika, loitsimisega vms seotud, sellele iseloomulik

maagimaardla
[nimisõna, substantiiv]
kaevandamisväärne maavara kogum maakoores, maavara leiukoht

maagisoon
[nimisõna, substantiiv]
kaevandatavate kivimite lasund maakoores

maagistuma
[tegusõna, verb]
maake sisaldavaks muutuma, maagiga või maakidega rikastuma

maahaigla
[nimisõna, substantiiv]
maakohas asuv haigla

maahaldjas
[nimisõna, substantiiv]
maa kaitsevaim, maaga seotud ja seda kaitsev haldjas (uskumuslikes kujutelmades)

maaharija
[nimisõna, substantiiv]
1. põlluharimisest elatuv, põlluharimisega tegelev inimene

2. inimene, kelle töö on põldu harida või kes töötab põllumajanduse alal

maaharimine
[nimisõna, substantiiv]
1. maa kasutamine põllutaimede kasvatamiseks

2. mulla pindmise kihi töötlemine, et selleks soodsaid tingimusi luua

3. põllu-, mullaharimine

maaharitlane
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool linna elav ja töötav haritlane (õpetaja, arst vms)

maahaud
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegne maasse kaevatud haud

maaheinik
[nimisõna, substantiiv]
eriti männimetsades kasvav halli kübaraga väike söödav seen

maahindamine
[nimisõna, substantiiv]
maa väärtuse kindlaksmääramine

maahoki
[nimisõna, substantiiv]
muruväljakul kahe võistkonna vahel mängitav sportmäng, milles püütakse väikest palli kumeraotsalise kepiga vastase väravasse lüüa

maahärra
[nimisõna, substantiiv]
keskvõimust peaaegu sõltumatu feodaal 13.–19. sajandil

maailm
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik olemasolev, kogu aine ja ruum

2. väljaspool Maad asuv maailmaruum (koos selles leiduvate objektidega)

maailm
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
väga palju, küll ja küll

maailma
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

maailmaaeg
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheliste lepetega kehtestatud ülemaailmne ühtne aeg, mis põhineb ööpäeva tegelikul pikkusel

maailmaajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
maailma ajalukku minev, väga tähtis

maailmaareen
[nimisõna, substantiiv]
(maailma kui rahvusvahelise tegevusvälja kohta)

maailmaelu
[nimisõna, substantiiv]
elu maailmas, ilmaelu

maailmaesietendus
[nimisõna, substantiiv]
lavateose esmaesitus maailmas

maailmahulgus
[nimisõna, substantiiv]
ilma mööda ringihulkuja

maailmaime
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi haruldast ja ennenähtamatut

2. midagi haruldast

3. midagi haruldast maailmas

maailmajagu
[nimisõna, substantiiv]
suur kokkuleppeliste piiridega maismaa-ala, mis hõlmab mandri või selle osa koos lähedal asuvate saartega

maailmakaar
[nimisõna, substantiiv]
1. suund vaatlejast horisondi teatavasse punkti, suund looduses või kaardil

2. teatav suund (looduses), näiteks põhi, ida, lõuna või lääs

maailmakaardil
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(väljendites rahvusvahelise tuntuse kohta)

maailmakaart
[nimisõna, substantiiv]
kogu maailma kujutav kaart

maailmakarikas
[nimisõna, substantiiv]
maailma karikavõistlused

maailmakaubandus
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheline kaubandus

maailmakeel
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmas väga laialt levinud keel

2. rahvusvahelises suhtluses tarvitatav keel (ka tehiskeele kohta)

maailmakino
[nimisõna, substantiiv]
välismaiste (hrl mitte ingliskeelsete) filmide tootmine ja linastamine (ka vastandatuna Hollywoodi toodangule)

maailmakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. maailma rahvaste kirjandus tervikuna

2. selle paremik

maailmaklass
[nimisõna, substantiiv]
1. keegi või miski maailma tipptasemel olev

2. maailma tipptase

maailmaklassika
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduse, kunsti, muusika või muu loomingulise ala tippteosed maailma mastaabis

maailmaklassiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. maailma tipptaset näitav, maailmaklassi kuuluv (hrl seoses spordisaavutustega)

2. maailmaklassi kuuluv

maailmakodanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb end globaalse kogukonna liikmena ega soovi end püsivalt siduda ühe rahvuse ja riigiga

maailmakongress
[nimisõna, substantiiv]
teatava ala kogu maailma esindajaid hõlmav kongress

maailmakord
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kuidas asjad on maailmas korraldatud

2. maailma poliitiline, majanduslik vms olukord

3. ühiskonnaelu korraldus

maailmakoristus
[nimisõna, substantiiv]
prügi koristamine talgute vormis ühisaktsioonina paljudes riikides

maailmakultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. maailma rahvaste eripalgeline kultuur tervikuna

2. selle parimad saavutused

maailmakuulsus
[nimisõna, substantiiv]
ülemaailmne tuntus või tunnustus

maailmakuulus
[omadussõna, adjektiiv]
üle maailma kuulus, väga laialt tuntud

maailmakõiksus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik olemasolev, kogu aine ja ruum

2. väljaspool Maad asuv maailmaruum (koos selles leiduvate objektidega)

maailmakärakas
[nimisõna, substantiiv]
(väga kõva paugu või tugeva plahvatuse kohta)

maailmakäsitus
[nimisõna, substantiiv]
(süsteemne) arusaam maailma nähtustest

maailmalaotus
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu universumit hõlmav lõputu ruum väljaspool Maad koos selles leiduvate objektidega

2. väljaspool Maa atmosfääri asuv ruum, kus on tähed ja planeedid

maailmalinn
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheliselt mõjukas suurlinn, hrl miljonilinn

maailmalõpp
[nimisõna, substantiiv]
maailma eksisteerimise lõpp (hrl ristiusu vm usundite kontekstis)

maailmama
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

maailmamaine
[nimisõna, substantiiv]
1. ülemaailmne kuulsus

2. maailmakuulsus, ülemaailmne tunnustus

maailmamajandus
[nimisõna, substantiiv]
suuremat osa maailma hõlmav riikidevaheliste majandussuhete süsteem

maailmameister
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmameistrivõistluste võitja

2. mingi spordiala ülemaailmsete võistluste võitja

maailmameistritiitel
[nimisõna, substantiiv]
maailmameistrivõistluste võitjat tähistav tiitel

maailmameistrivõistlused
[nimisõna, substantiiv]
võistlused maailma parima võistleja või võistkonna selgitamiseks mingil spordialal

maailmameri
[nimisõna, substantiiv]
maakeral maismaad ümbritsev soolase vee väli, mille moodustavad kõik mered ja ookeanid

maailmamure
[nimisõna, substantiiv]
(maailmavalu, ka üldse raske mure kohta)

maailmamuusika
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool Lääne kultuuriruumi olevate maade pärimusmuusika või selle mõjutustega muusikalooming

maailmamõistmine
[nimisõna, substantiiv]
arusaamine maailma nähtustest

maailmanimi
[nimisõna, substantiiv]
üle maailma tuntud isik, maailmakuulus inimene

maailmanurk
[nimisõna, substantiiv]
(kõrvalisem, kaugem) koht maailmas

maailmanägemine
[nimisõna, substantiiv]
arusaamine maailma nähtustest

maailmanäitus
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheline suurüritus, kus enamik maailma riike tutvustab oma kultuuri, haridust, teadust, ettevõtluskeskkonda ja loodust

maailmaookean
[nimisõna, substantiiv]
maakeral maismaad ümbritsev soolase vee väli, mille moodustavad kõik mered ja ookeanid

maailmaparandaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes püüab oma tegevusega maailma paremaks elupaigaks või maailmakorda paremaks muuta

2. isik, kes naiivselt usub, et tema ideede rakendamisel muutuks maailmaelu paremaks

maailmapilt
[nimisõna, substantiiv]
arusaam maailmast ja selle toimimisest

maailmapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
poliitika maailma mastaabis, rahvusvaheline poliitika

maailmapoolus
[nimisõna, substantiiv]
maailmatelje ja taevasfääri lõikepunkt, mis ei osale taevasfääri näivas ööpäevases pöörlemises, vastavalt maailma põhja- ja lõunapoolus

maailmaprobleem
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu maailma puudutav muret tekitav asi

2. inimkonda ohustav globaalprobleem

maailmapuu
[nimisõna, substantiiv]
taevast, maad ja allmaailma ühendav vertikaalne telg mütoloogilises maailmakäsituses

maailmapärand
[nimisõna, substantiiv]
kogu inimkonna seisukohalt erakordse väärtusega kultuurimälestised ja loodusharuldused üle maailma

maailmaraha
[nimisõna, substantiiv]
kuld või teatav valuuta riikidevahelises rahakäibes maailmaturul

maailmareis
[nimisõna, substantiiv]
väga pikk, suurele osale maailmast ringi peale tegev sõit (hrl laeva või lennukiga)

maailmarekord
[nimisõna, substantiiv]
ametlikult tunnustatud parim (võistlus)tulemus mingil alal maailmas

maailmarekordiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. maailmarekordiks olev

2. maailma mastaabis senist kogust, maksimumi vms ületav

maailmarekordimees
[nimisõna, substantiiv]
meessportlasest maailmarekordiomanik

maailmarekordinaine
[nimisõna, substantiiv]
naissportlasest maailmarekordiomanik

maailmarekordiomanik
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kelle nimel on parajasti maailmarekord

maailmareligioon
[nimisõna, substantiiv]
maailmas väga laialdaselt levinud usund (nt kristlus, islam, budism)

maailmarevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
(marksismis-leninismis:) kogu maailma revolutsiooniline ümberkujundamine kommunistlikuks

maailmariik
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheliselt mõjukas riik (nt Hiina, USA)

maailmaruum
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu universumit hõlmav lõputu ruum väljaspool Maad koos selles leiduvate objektidega

2. väljaspool Maa atmosfääri asuv ruum, kus on tähed ja planeedid

maailmarändur
[nimisõna, substantiiv]
mööda maailma palju ringi rännanud inimene

maailmasõda
[nimisõna, substantiiv]
1. sõda, millesse on haaratud mitme maailmajao riigid (ka suurriigid)

2. paljusid (suuri) riike haarav sõda

maailmasündmus
[nimisõna, substantiiv]
maailma mastaabis oluline sündmus või üritus

maailmasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
universumi mudel, esmajoones päikesesüsteemi struktuuri kirjeldus

maailmataju
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kuidas maailma (meeleliselt) tajutakse

2. maailmatunnetus

maailmatark
[nimisõna, substantiiv]
väga tark inimene (hrl irooniliselt, rumala inimese kohta)

maailmatase
[nimisõna, substantiiv]
maailma parimatega võrdne tase mingil alal, maailma tipptase

maailmateadus
[nimisõna, substantiiv]
kogu maailma (tipptasemel) teadus

maailmatelg
[nimisõna, substantiiv]
kujuteldav sirgjoon vaatluskoha ja taevapooluse vahel

maailmatoodang
[nimisõna, substantiiv]
millegi kogutoodang maailmas

maailmatu
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

maailmatu
[omadussõna, adjektiiv]
väga suur

maailmatuma
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

maailmatuma
[omadussõna, adjektiiv]
väga suur

maailmatunnetus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kuidas maailm teadvuses kajastub

2. maailmataju, maailmakäsitus

maailmaturg
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste vahetamise sfäär maailmamajanduses

maailmaturnee
[nimisõna, substantiiv]
kontserdireis, mis hõlmab mitut maailmajagu

maailmausund
[nimisõna, substantiiv]
maailmas väga laialdaselt levinud usund (nt kristlus, islam, budism)

maailmavaade
[nimisõna, substantiiv]
tõekspidamiste ja arusaamade kogum, mis määrab inimese suhtumise maailmasse ja tema enda kohasse ning tegevusse selles

maailmavaateline
[omadussõna, adjektiiv]
maailmavaatega seostuv, seda puudutav või sellest tulenev

maailmavalitseja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes valitseb kogu maailma üle

maailmavallutaja
[nimisõna, substantiiv]
kogu maailma vallutada püüdev isik (nt Aleksander Suure, Tšingis-khaani kohta)

maailmavalu
[nimisõna, substantiiv]
1. pessimistlik elutunnetus, mis väljendab arusaama, et maailm ja elu selles ei vasta inimese soovidele ja ootustele

2. maailma ja inimese soovide ning ootuste mittevastavusest johtuv hingevalu

maailmavaluline
[omadussõna, adjektiiv]
1. maailmavalu kannatav

2. sellest tundest läbi imbunud

maailmavarud
[nimisõna, substantiiv]
mingi maapõuevara, loodusvara tagavarad maailmas

maainimene
[nimisõna, substantiiv]
maal elav (ja maatööd tegev) inimene

maaisand
[nimisõna, substantiiv]
keskvõimust peaaegu sõltumatu feodaal 13.–19. sajandil

maaja
[nimisõna, substantiiv]
1. indiaani rahva liige Kesk-Ameerikas (peamiselt Yucatáni poolsaarel)

2. Kesk-Ameerika indiaani rahva liige

maajagamine
[nimisõna, substantiiv]
maatükkide jagamine maasaajatele

maajalg
[nimisõna, substantiiv]
1. roomavate võsundite ja neerukujuliste lehtedega rohttaim, ka aiataim

2. rohttaim

maajõud
[nimisõna, substantiiv]
väeüksused, mis tegutsevad peamiselt maismaal

maak
[nimisõna, substantiiv]
metalle või nende ühendeid sisaldav mineraalne maavara

maakaabel
[nimisõna, substantiiv]
pinnasesse paigaldatav elektri- või sidekaabel

maakaart
[nimisõna, substantiiv]
1. maapinna vähendatud ja üldistatud tasapinnaline kujutis, mis näitab mitmesuguste objektide ja nähtuste paiknemist

2. maailma, riigi või linna vähendatud pilt, mille pealt saab vaadata mitmesuguseid objekte, näiteks teid, mägesid või jõgesid

maakaartkeel
[nimisõna, substantiiv]
ebaselge tekkepõhjusega nähtus, mille korral inimese keele ülapind on kaetud maakaardilaadse laigulise mustriga

maakael
[nimisõna, substantiiv]
lühike kitsas maismaakoht

maakaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi julgeoleku tagamine, inimeste ja tähtsate objektide kaitsmine sõjalise ohu olukorras peamiselt jalaväe toel

2. vastavad vahendid (nt tankitõrjerelvad, kuulipildujad)

maakaitseväelane
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelane, kes kuulub maaväkke ja tegutseb peamiselt maismaal, kaitstes riigi territooriumi

maakaitsevägi
[nimisõna, substantiiv]
väeüksused, mis tegutsevad maismaal ja kaitsevad riigi territooriumi (nt jalavägi, suurtükivägi, õhutõrje)

maakalmistu
[nimisõna, substantiiv]
maakohas asuv kalmistu

maakamar
[nimisõna, substantiiv]
rohujuurtest läbipõimunud pinnasekiht

maakari
[nimisõna, substantiiv]
eesti maatõugu veised

maakas
[nimisõna, substantiiv]
maal elav (ja maatööd tegev) inimene

maakasutus
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala kasutamine majanduslikul otstarbel

maakasutusõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus teatud maa-ala majanduslikul otstarbel kasutada

maakataster
[nimisõna, substantiiv]
ametlik maavalduste register, mis sisaldab andmeid nende loodusliku, majandusliku ja õigusliku seisukorra kohta

maakauplus
[nimisõna, substantiiv]
maakohas asuv (väike) pood, kus müüakse hrl toiduaineid, alkoholi ja esmatarbekaupu

maakeel
[nimisõna, substantiiv]
eesti keel (kui hästi mõistetav ja omane keel)

maakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eesti keeles kõneldud või kirjutatud

2. selline, mis on eesti keeles

3. eesti keelt kasutav

maakera
[nimisõna, substantiiv]
planeet Maa

maakerge
[nimisõna, substantiiv]
1. maakoore kerkimine mitmesuguste geoloogiliste protsesside toimel

2. maapinna kerkimine

maakeskne
[omadussõna, adjektiiv]
Maad keskpunktiks pidav

maakevesi
[nimisõna, substantiiv]
roostene, rauda sisaldav (soo)vesi

maaki
[nimisõna, substantiiv]
poolahv

maakild
[nimisõna, substantiiv]
väike maa-ala, tükike maismaad

maakino
[nimisõna, substantiiv]
maakohas asuv kino

maakirik
[nimisõna, substantiiv]
maapiirkonnas asuv kirikuhoone

maakirp
[nimisõna, substantiiv]
pisike tume hüppav kahjurmardikas (kahjustab peamiselt ristõielisi ja kõrrelisi)

maakirves
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kirvekujuline pika varrega tööriist maa, mätaste raiumiseks (nt ale- ja uudismaa puhastamisel)

maakitsus
[nimisõna, substantiiv]
kitsas maariba, mis ühendab kaht mandrit, poolsaart ja mandrit või muid suuri maismaaosi

maakivi
[nimisõna, substantiiv]
rahvapärane nimetus Eestis rändkividena leiduvate kristalsete kivimite kohta, mida on kasutatud ehitusmaterjalina

maakler
[nimisõna, substantiiv]
1. lepingute sõlmimise vm õiguslike toimingute vahendaja, nt kinnisvaramaakler

2. inimene, kelle töö on aidata kinnisvara osta või müüa

maaklerfirma
[nimisõna, substantiiv]
1. börsimaakleri teenuseid osutav, väärtpaberitehinguid tegev firma

2. maakleriteenuseid osutav, nt väärtpaberitehinguid tegev firma

maaklerifirma
[nimisõna, substantiiv]
1. börsimaakleri teenuseid osutav, väärtpaberitehinguid tegev firma

2. maakleriteenuseid osutav, nt väärtpaberitehinguid tegev firma

maaklerileping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega maakler kohustub vahendama teisele isikule lepingu sõlmimist kolmanda isikuga

maakleritasu
[nimisõna, substantiiv]
maaklerile tehingu vahendamise eest makstav tasu

maakleriteenus
[nimisõna, substantiiv]
maakleri osutatav teenus

maaklerleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega maakler kohustub vahendama teisele isikule lepingu sõlmimist kolmanda isikuga

maaklerteenus
[nimisõna, substantiiv]
maakleri osutatav teenus

maakmineraal
[nimisõna, substantiiv]
maagi kujul esinev mineraal

maakne
[omadussõna, adjektiiv]
maagina, maagi kujul esinev

maakoda
[nimisõna, substantiiv]
1. pooleldi või täielikult maasse kaevatud algeline köetav elamu

2. maasse kaevatud algeline elamu

maakodu
[nimisõna, substantiiv]
maal, maakohas olev maja (lisaks linnakodule), kus hrl elatakse suvel või käiakse muul vabal ajal

maakogudus
[nimisõna, substantiiv]
maakohas asuv või vahetult linna ümbruskonda hõlmav usklike kogudus

maakoht
[nimisõna, substantiiv]
paik(kond) väljaspool linna

maakohtunik
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Vabariigis kohtunik esimese astme maakohtus

maakohus
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Vabariigis esimese astme kohus, kus arutatakse kõiki maakonna tsiviil-, kriminaal- ja väärteoasju

maakolgas
[nimisõna, substantiiv]
linnast kaugel asuv, kõrvaline maakoht

maakond
[nimisõna, substantiiv]
1. Eesti suurim haldusüksus

2. riigi suurem piirkond, millel on oma kohalikud juhid

3. suurem ühiskondlik-territoriaalne või haldusüksus Eestis

maakondlik
[omadussõna, adjektiiv]
maakonda hõlmav või puudutav

maakonnaleht
[nimisõna, substantiiv]
maakonnas ilmuv ajaleht

maakonnalinn
[nimisõna, substantiiv]
maakonna halduskeskuseks olev linn

maakonnaülem
[nimisõna, substantiiv]
maakonna politseiülem endisaegsel Venemaal

maakonniti
[määrsõna, adverb]
1. maakondade kaupa

2. eri maakondades

maakooliõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
maakohas elav ja töötav kooliõpetaja

maakoor
[nimisõna, substantiiv]
Maa litosfääri välimine, mitmesuguseist kivimeist koosnev 5–75 km paksune tahke kest

maakoorekurd
[nimisõna, substantiiv]
maakoorekihtide lainekujuline käänd

maakorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
maakorraldusega tegelev ametiisik

maakorraldus
[nimisõna, substantiiv]
1. maa kui tootmisvahendi otstarbekaks kasutamiseks rakendatavate abinõude kogum (nt maamõõtmistööd, maakatastriga seotud tööd)

2. vastav eriala

maakorraldustööd
[nimisõna, substantiiv]
maakorralduse toimingud (nt katastriüksuste moodustamine, piiride kindlaksmääramine)

maakotkas
[nimisõna, substantiiv]
suur tumepruun kotkas, kes pesitseb peamiselt rabades

maakrahv
[nimisõna, substantiiv]
teatud suurusega valduse haldur Saksa-Rooma riigis (aadlihierarhias hertsogi ja krahvi vahel)

maakul
[nimisõna, substantiiv]
1. suurima nägemisteravusega piirkond silma võrkkestal

2. silma võrkkestal

maakula
[nimisõna, substantiiv]
1. suurima nägemisteravusega piirkond silma võrkkestal

2. silma võrkkestal

maakultuur
[nimisõna, substantiiv]
maarahvale omane aineline ja vaimne kultuur

maakunst
[nimisõna, substantiiv]
1960. aastate lõpus alguse saanud kunstivool, milles kunstiteosteks on looduslikest materjalidest objektid vabas looduses

maakuulaja
[nimisõna, substantiiv]
eelnevalt millegi kohta (ääri-veeri) infot hankiv inimene

maakuulamine
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguse info kogumine, teadete, selguse hankimine, hrl enne mingi tegevuse juurde asumist

maakõrts
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool linna asuv kõrts

maaküte
[nimisõna, substantiiv]
kütmine maasoojuspumba abil

maal
[nimisõna, substantiiv]
1. (lõuendile vm) maalitud pilt, värvidega loodud kahemõõtmeline kunstiteos

2. värvide ja pintsliga joonistatud pilt

maalahmakas
[nimisõna, substantiiv]
suur tükk, suur hulk maad

maalane
[nimisõna, substantiiv]
Maa elanik (vastandatuna mõne Maa-välise hüpoteetilise tsivilisatsiooni esindajale)

maalapike
[nimisõna, substantiiv]
1. väike maatükk

2. väike maa-ala, tükike maad

maalapp
[nimisõna, substantiiv]
1. väike maatükk

2. väike maa-ala, tükike maad

maalaps
[nimisõna, substantiiv]
1. maal elav laps

2. maal sündinud ja kasvanud inimene

maaleib
[nimisõna, substantiiv]
maal, talus küpsetatud koduleib

maaleminek
[nimisõna, substantiiv]
laevalt kuivale maale minemine

maaler
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitiste ja konstruktsioonide pindade värvimiseks ettevalmistaja ja värvija

2. inimene, kelle töö on ehitusel seinu värvida

maalerdama
[tegusõna, verb]
1. pintseldama, [maalrina] värvima

2. pintseldama, (maalrina) värvima

maalermeister
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne meistripaberitega maaler

2. maalija

maalesõit
[nimisõna, substantiiv]
sõit linnast maale

maaletooja
[nimisõna, substantiiv]
kaupade sisseveoga tegelev asutus või isik

maaletulek
[nimisõna, substantiiv]
laevalt kuivale maale tulemine

maaliateljee
[nimisõna, substantiiv]
ateljee maalimiseks

maalihe
[nimisõna, substantiiv]
pinnasekihi varisemine, allalibisemine nõlval erosiooni mõjul

maaliin
[nimisõna, substantiiv]
kaht või enamat linna (vm asulat) ühendav bussiliin

maaliinibuss
[nimisõna, substantiiv]
maaliinil sõitev buss

maaliitlane
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Maaliidu (1990–2000) liige

maalija
[nimisõna, substantiiv]
maalikunstnik või maalimist harrastav inimene

maalikast
[nimisõna, substantiiv]
maalimistarvete kast

maaliklass
[nimisõna, substantiiv]
maali eriala üksus kunstiõppeasutuses

maalikogu
[nimisõna, substantiiv]
maalide süstematiseeritud kogu (nt kunstimuuseumis, kunstikogujal)

maalikoolkond
[nimisõna, substantiiv]
maalikunstnike koolkond

maalikunst
[nimisõna, substantiiv]
kujutava kunsti liik, mille väljendusvahendid on värv ja kahemõõtmeline kujutamispind

maalikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
maalikunsti viljelev kunstnik

maalilaager
[nimisõna, substantiiv]
maalimishuvilistele korraldatud laager, kus maalitakse juhendaja käe all

maaliline
[omadussõna, adjektiiv]
maalina kaunis

maalilooming
[nimisõna, substantiiv]
maalid, maalikunsti teosed

maalima
[tegusõna, verb]
1. värve ja pintslit kasutades pilti, maali tegema

2. maale looma, maalikunsti harrastama

3. värvide ja pintsliga millestki või kellestki pilti tegema

Ühendtegusõnad: ette maalima, ette maalima, üle maalimaüle maalima

maalimislaad
[nimisõna, substantiiv]
pintslitõmbest või muust olenev maalimise eripära

maalimispukk
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgadel tugiraam maalitava pildi tarvis

2. tugiraam maalitava pildi jaoks

maalimistarbed
[nimisõna, substantiiv]
maalimiseks, maali tegemiseks vajalikud vahendid (nt värvid, pintslid)

maalimistehnika
[nimisõna, substantiiv]
kasutatavatest värvidest ja materjalidest olenev maali teostamise viis

maaline
[omadussõna, adjektiiv]
maaga seotud, maa-

maaling
[nimisõna, substantiiv]
seinale vms pinnale maalitud pilt või kaunistus

maalinn
[nimisõna, substantiiv]
1. (ringvalliga ümbritsetud) muistse linnuse nimetus Lääne-Eestis

2. ringvalliga ümbritsetud linnus

maalipukk
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgadel tugiraam maalitava pildi tarvis

2. tugiraam maalitava pildi jaoks

maalised
[nimisõna, substantiiv]
(rahvameditsiinis:) nahahaigus, mille on saatnud maa-alused olendid või mis on põhjustatud kokkupuutest maaga (nt vistrikud, sammaspool, käsnad)

maalitarbed
[nimisõna, substantiiv]
maalimiseks, maali tegemiseks vajalikud vahendid (nt värvid, pintslid)

maalitehnika
[nimisõna, substantiiv]
kasutatavatest värvidest ja materjalidest olenev maali teostamise viis

maalivärv
[nimisõna, substantiiv]
maalimiseks valmistatud värv

maalriteip
[nimisõna, substantiiv]
sirge äärejoone saavutamiseks kasutatav teip maalritöödel

maalritöö
[nimisõna, substantiiv]
viimistlustöö, mida teevad maalrid

maalrivärv
[nimisõna, substantiiv]
maalritöödel kasutatav värv

maalugu
[nimisõna, substantiiv]
õpitava keele kodumaad või kodumaid tutvustav õppeaine

maalõhkuja
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsuunas ülipikk hoone, horisontaalne megarajatis

maalähedane
[omadussõna, adjektiiv]
1. maaga, maaeluga vahetult seotud

2. sellele omaselt lihtne, loomulik, rahvalik vms

maalähedus
[nimisõna, substantiiv]
maaga, maaeluga seotus, sellest tulenev lihtsus, loomulikkus vms

maamagnetism
[nimisõna, substantiiv]
Maa magnetväljaga seoses olevad magnetilised nähtused

maamaja
[nimisõna, substantiiv]
maal asuv maja, hrl maaelamu

maamajandus
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandust, maaettevõtlust, maaturismi, maaelu arengut hõlmav valdkond

maamaks
[nimisõna, substantiiv]
maks, mida võetakse maa omamise või kasutamise eest vastavalt maa suurusele ja hinnale

maamarssal
[nimisõna, substantiiv]
Liivi Ordu kõrgem ametiisik, ordumeistri lähim abiline

maamats
[nimisõna, substantiiv]
1. (maainimese kohta, hrl vastandatult haritud linnainimesele)

2. maainimene

maamees
[nimisõna, substantiiv]
maal elav, maatööd tegev mees (vahel ka üldisemalt maainimese kohta)

maamehelik
[omadussõna, adjektiiv]
maamehele (või üldse maainimesele) omane või iseloomulik

maamesilane
[nimisõna, substantiiv]
1. kilejate tiibade ja jässaka karvase kehaga ühiseluline putukas, kes hrl teeb pesa pinnasesse või samblasse

2. tiibadega putukas, kellel on madal ja tugev keha ning kes elab maapinna sees või samblas

maamiilits
[nimisõna, substantiiv]
talupoegadest maakaitsevägi reas Euroopa riikides (19. sajandi algul Vene valitsuse ajal ka Eesti alal)

maamiin
[nimisõna, substantiiv]
ümbrises olev sütikuga lõhkelaeng vastase liikumise tõkestamiseks maismaal

maamonopol
[nimisõna, substantiiv]
ainuõigus maale

maamuld
[nimisõna, substantiiv]
1. (poeetilisemas stiilis maa, mullapõue kohta, eriti matmisega seoses)

2. muld, mullapõu

maamuna
[nimisõna, substantiiv]
planeet Maa

maamõõdutöö
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala(de) mõõdistamise ja kaardistamisega seotud tegevus

maamõõl
[nimisõna, substantiiv]
väikeste kollaste õite ja karvaste seemnetega rohttaim

maamõõt
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl väiksemate maa-alade mõõdistamine ja kaardistamine

2. väiksemate maa-alade mõõdistamine

maamõõtja
[nimisõna, substantiiv]
maamõõtmise spetsialist

maamõõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl väiksemate maa-alade mõõdistamine ja kaardistamine

2. väiksemate maa-alade mõõdistamine

maamärk
[nimisõna, substantiiv]
objekt rannal püüniste asukoha meelespidamiseks või meresõidul orienteerumiseks

maanaine
[nimisõna, substantiiv]
maal elav, maatööd tegev naine

maandama
[tegusõna, verb]
maapinnale (ka veepinnale) või mõne taevakeha pinnale laskuma panema

maanduma
[tegusõna, verb]
1. (õhu-, kosmosesõidukite kohta:) maapinnale (vahel ka mujale) või mõne taevakeha pinnale laskuma

2. õhust alla maapinnale tulema

3. maapinnale laskuma

maandumisasend
[nimisõna, substantiiv]
ohutuks maandumiseks vajalik asend (nt langevarju-, suusahüppel)

maandumiskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht õhusõiduki või kosmoseaparaadi maandumiseks

maandumisleht
[nimisõna, substantiiv]
veebilehe vaheleht, kuhu inimene esimesena suunatakse ning mis hrl täidab üht konkreetset ülesannet (nt veebikampaania, küsitlus)

maandumisluba
[nimisõna, substantiiv]
lennujuhi antav luba lennuki maandumiseks

maandumismärk
[nimisõna, substantiiv]
tähis maa peal õhusõidukile maandumiskoha osutamiseks

maandumisnõlv
[nimisõna, substantiiv]
(suusahüppemäel:) nõlv, kus suusahüppaja pärast hüpet maandub

maandumispaik
[nimisõna, substantiiv]
koht õhusõiduki või kosmoseaparaadi maandumiseks

maandumisplats
[nimisõna, substantiiv]
helikopterite (või väikelennukite) maandumiseks kohandatud ala

maandumisrada
[nimisõna, substantiiv]
lennuväljal kõva kattega sõidutee, millele lennukid maanduvad

maandur
[nimisõna, substantiiv]
kosmoseaparaat, mis on mõeldud maanduma mõnel taevakehal (nt Kuul või planeetidel)

maandus
[nimisõna, substantiiv]
1. (elektriseadmete kohta:) maandamine

2. maandatud olek

maanduselektrood
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmete maandamiseks maaga kokkupuutesse paigutatud elektrood või elektroodide kompleks

maandusjuhe
[nimisõna, substantiiv]
seadmeosa maanduriga ühendav juhe

maani
[määrsõna, adverb]
maapinnani, põrandani vm aluspinnani

maania
[nimisõna, substantiiv]
1. kirglik kalduvus või harrastus

2. kirglik harrastus

maaniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga kirglik, hulluslik, maaniaga seotud

2. hulluslik

maanina
[nimisõna, substantiiv]
1. merre või järve ulatuv maariba

2. merre v järve ulatuv maismaa osa

maanoor
[nimisõna, substantiiv]
maal elav (ja töötav) noor inimene

maantee
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem, sõidukitele sobiv liiklustee väljapool linnu ja aleveid

2. lai tee, kus sõidavad autod, bussid ja teised mootoriga sõidukid

maanteeamet
[nimisõna, substantiiv]
liikluse, ühistranspordi, teehoiu ja liiklusohutuse eest vastutav, seda valdkonda juhtiv riigiasutus Eestis

maanteejooks
[nimisõna, substantiiv]
jooksuvõistlus piki maanteed

maanteekraav
[nimisõna, substantiiv]
kraav maantee kõrval (vee ärajuhtimiseks)

maanteeliiklus
[nimisõna, substantiiv]
liiklus maantee(de)l

maanteemuhk
[nimisõna, substantiiv]
(väikese ümara välimusega auto, sageli ZAZ 965 kohta)

maanteeratas
[nimisõna, substantiiv]
maanteedel, pikemaks sõitmiseks mõeldud jalgratas

maanteeröövel
[nimisõna, substantiiv]
teedel tegutsev röövel

maanteesild
[nimisõna, substantiiv]
sild, mis viib maantee üle veekogu vm

maanteesool
[nimisõna, substantiiv]
tehniline sool, mida kasutatakse teehoolduseks (jää sulatamiseks, ärahoidmiseks)

maanteesõit
[nimisõna, substantiiv]
sõit piki maanteid (jalgratta- ja mootorispordis)

maanteetamm
[nimisõna, substantiiv]
1. maantee muldkeha osa, mis ulatub ümbritsevast maapinnast kõrgemale

2. maanteed kandev tamm

maanteetransport
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ja kaupade vedu maanteel

maanteevedu
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ja kaupade vedu maanteel

maanukk
[nimisõna, substantiiv]
(kauge, kõrvaline) maakoht või paikkond

maanukk
[nimisõna, substantiiv]
väljaulatuv tükike maad, hrl väike neem

maanurk
[nimisõna, substantiiv]
(kauge, kõrvaline) maakoht või paikkond

maanõunik
[nimisõna, substantiiv]
1. Baltimaade rüütelkonna kõrgeima täidesaatva organi liige 17. sajandist kuni aastani 1917, Põhja-Eestis ka sellele eelnenud Maanõukogu liige

2. endisaja kõrge ametnik

maanälg
[nimisõna, substantiiv]
väga suur vajadus oma maalapi järele (19. sajandi teisel poolel)

maaolud
[nimisõna, substantiiv]
maakeskkonna olustik, maaelu iseloomustavad asjaolud

maaomand
[nimisõna, substantiiv]
maa(tükk) kellegi omandina

maaomandus
[nimisõna, substantiiv]
1. maa omamine

2. maaomand, maa(tükk) kellegi omandina

maaomanik
[nimisõna, substantiiv]
maad omav isik

maapagu
[nimisõna, substantiiv]
1. võõrsil asumine, maapaos olek kodumaalt lahkuma sunnitud inimesena (põgenenud või sundkorras välja saadetud isikuna)

2. võõrsil asumine

maapagulane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on oma kodumaalt siirdunud välismaale pakku rassist, usust, rahvusest, poliitilistest tõekspidamistest vms tuleneva tagakiusamise eest

maapagulus
[nimisõna, substantiiv]
1. võõrsil asumine, maapaos olek kodumaalt lahkuma sunnitud inimesena (põgenenud või sundkorras välja saadetud isikuna)

2. võõrsil asumine

maapaik
[nimisõna, substantiiv]
paik(kond) väljaspool linna

maapapagoi
[nimisõna, substantiiv]
üksikult elav Austraalia papagoi

maaparandaja
[nimisõna, substantiiv]
1. maaparanduse asjatundja

2. maaparandustööde tegija

3. maaparanduse spetsialist

maaparandus
[nimisõna, substantiiv]
1. põllu- ja metsamaa, pinnase ning maastiku olude parandamine majanduslikel, keskkonnakaitse vm eesmärkidel

2. selleks tehtavad kauaaegse mõjuga tööd (nt kuivendus, niisutus, mulla lupjamine)

3. põllu- ja metsamaa parandamine

maaparanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
maaparandusega seotud, maaparanduse valdkonda kuuluv

maaparandussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
maa kuivendamiseks, niisutamiseks või veerežiimi reguleerimiseks vajalike rajatiste ja hoonete kompleks

maaparandustöö
[nimisõna, substantiiv]
1. maaparanduseks tehtav töö (kraavitamine, veekogude õgvendamine vms)

2. maaparandustöö

maaparandusühistu
[nimisõna, substantiiv]
maaparandussüsteemi hooldustöödeks moodustatud ühistu

maapartei
[nimisõna, substantiiv]
põllumeeste ja teiste maaomanike huve esindav erakond

maapealne
[omadussõna, adjektiiv]
maa, maapinna peal asuv või esinev, hrl vastandina maa all või õhus olevale

maapidaja
[nimisõna, substantiiv]
põllupidaja, talupidaja

maapidamine
[nimisõna, substantiiv]
põllupidamine, talupidamine

maapiim
[nimisõna, substantiiv]
piim, mille rasvasisaldust pole pärast lüpsmist muudetud

maapiir
[nimisõna, substantiiv]
mööda maismaad kulgev (riigi)piir

maapiirkond
[nimisõna, substantiiv]
suurlinnast eemal ja linnast erineva elukeskkonnaga ala, mingi maakoht (hrl kogumina)

maapind
[nimisõna, substantiiv]
1. maakera tahke pealispind, maismaa pind

2. maad kattev pind

3. maakera tahke pealispind

maapinnalähedane
[omadussõna, adjektiiv]
1. maapinna lähedal olev

2. pinnase pealmises kihis paiknev

maapirn
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärinev kultuurtaim, mille juuremugulaid tarvitatakse toiduks või söödaks

2. Põhja-Ameerikast pärit kultuurtaim

maapoiss
[nimisõna, substantiiv]
maal elav, maalt pärit poiss

maapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riiklike abinõude kompleks, mille eesmärk on tagada maa majanduslikult otstarbekas, kuid samas keskkonnasõbralik ja ühiskonnakeskne kasutus

maapood
[nimisõna, substantiiv]
maakohas asuv (väike) pood, kus müüakse hrl toiduaineid, alkoholi ja esmatarbekaupu

maapulm
[nimisõna, substantiiv]
maal peetav pulm(apidu)

maapurjekas
[nimisõna, substantiiv]
kolmerattaline masti ja purjega kart maapurjetamiseks

maapurjetamine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, kus asfaldil, liival või rohusel pinnal sõidetakse kolmerattalise kardiga, millel on puri (elamus- või võistlusspordina)

maapuudus
[nimisõna, substantiiv]
1. (harimiseks kõlbliku) maa nappus või puudumine

2. olukord, kus maad on ebapiisavalt

maapõu
[nimisõna, substantiiv]
1. pealispinna alune maakoore osa, mida inimene kasutab nt seal asuvate maavarade ammutamiseks

2. pealispinna alune maakoore osa

maapõueenergia
[nimisõna, substantiiv]
sügaval maapõues talletunud soojus, mida saab kasutada nt kütmiseks

maapõuevara
[nimisõna, substantiiv]
1. maapõues leiduv looduslik aine, mida saab majanduses (hrl töödelduna) kasutada

2. maapõues leiduv aine

maapäev
[nimisõna, substantiiv]
maahärrade ja vabade seisuste esindajate ühine nõupidamine 15.-16. sajandil

maapähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. liblikatiibu meenutavate õitega (lähis)troopikapõõsa söödav seeme, mis valmib mulda tunginud kaunas

2. pähkel, millel on õhuke koor ja mis kasvab maa sees

maapähklivõi
[nimisõna, substantiiv]
röstitud ja jahvatatud maapähklitest valmistatud võie

maapähkliõli
[nimisõna, substantiiv]
maapähklite seemnetest saadav maheda maitsega rohekas (toidu)õli

maapüks
[nimisõna, substantiiv]
äikesepilvest alla ulatuv õhukeeris (tromb), mis liigub keeristormina maismaa kohal

maar
[nimisõna, substantiiv]
1. vulkaanilist päritolu lehtrikujuline nõgu (levinud Saksamaal)

2. vulkaaniline plahvatuslehter

maara
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas elutsev püstiste kõrvade ja sihvakate käppadega näriline

maaraamat
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja Venemaal:) maaomandite registreerimisraamat Balti kubermangudes

maaraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
maakohas asuv raamatukogu

maaradar
[nimisõna, substantiiv]
geofüüsikaline seade, mis raadiolainete impulsside abil kuvab pildi pinnase vm siseehitusest

maaraha
[nimisõna, substantiiv]
1. feodaalajal talupoja kasutuses olevalt maalt võetud rahamaks

2. maamaks feodaalajal

maarahvas
[nimisõna, substantiiv]
maal elavad inimesed

maarahvastik
[nimisõna, substantiiv]
maal elav rahvastiku osa

maardla
[nimisõna, substantiiv]
kaevandamisväärne maavara kogum maakoores, maavara leiukoht

maare
[nimisõna, substantiiv]
1. maapõues leiduv looduslik aine, mida saab majanduses (hrl töödelduna) kasutada

2. maapõues leiduv aine

maare
[nimisõna, substantiiv]
naha pinnamuster

maareform
[nimisõna, substantiiv]
maaomandisuhete ulatuslik ja põhimõtteline ümberkujundamine

maaregister
[nimisõna, substantiiv]
maavalduste, kinnistute põhiandmeid sisaldav ametlik andmete kogum

maarent
[nimisõna, substantiiv]
korrapärane tasu, mida rentnik maksab maa kasutamise eest maa omanikule

maareserv
[nimisõna, substantiiv]
eriolukorra või hädavajaduse puhuks hoitav (põllumajanduslik) maa riigil

maaresidents
[nimisõna, substantiiv]
riigipea, valitseja vm kõrgema võimukandja maakohas asuv asupaik, hrl töö- ja eluhoone

maarevisjon
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) hindav kontroll maakasutuseolude ja omandisuhete üle, sh talupoegade koormiste ning mõisate tulukuse üle

maariba
[nimisõna, substantiiv]
pikk ja kitsas maa-ala

maarjahein
[nimisõna, substantiiv]
1. rohumaadel kasvav lühikeste lehtede ja kullaläikelise õisikuga madal rohttaim, hrl lõhnav maarjahein (Anthoxanthum odoratum)

2. kõrshein

maarjajää
[nimisõna, substantiiv]
vees hästi lahustuv kootava toimega aine, väävelhappe kaksiksoola kristallhüdraat, mida kasutatakse nt rahvameditsiinis ja toiduainetööstuses

maarjakask
[nimisõna, substantiiv]
1. muhkliku tüve ja haruliste okstega arukase teisend

2. arukase teisend

maarjaklaas
[nimisõna, substantiiv]
õhuke, läbipaistev vilgukivi leheke

maarjalepp
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkades kobarates kollaste õitega rohttaim

2. rohttaim

maarjalill
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl aiailutaimena kasvatatav juurelähedaste lehtede ja valgete, roosade või punaste õitega madal rohttaim

2. ilutaim

maarjamaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Maarjamaa (hrl Eesti) elanik

2. Maarjamaa elanik, eestlane

maarjamaine
[omadussõna, adjektiiv]
eestimaine

maarjaohakas
[nimisõna, substantiiv]
läikivate nahkjate ogaliste lehtede ja violetsete õitega ravim- ja ilutaim

maarjapuna
[nimisõna, substantiiv]
punane naps, mida naised jõid (paastu)maarjapäeval, et jumekad olla

maarjapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme neitsi Maarjale pühendatud tähtpäeva nimetus eesti rahvakalendris ja kirikukalendris (rahvasuus kõige sagedamini 25. märtsi, paastumaarjapäeva kohta)

2. neitsi Maarjale pühendatud tähtpäev

maarjas
[nimisõna, substantiiv]
vees hästi lahustuv kootava toimega aine, väävelhappe kaksiksoola kristallhüdraat, mida kasutatakse nt rahvameditsiinis ja toiduainetööstuses

maarjaskivi
[nimisõna, substantiiv]
1. mineraal, millest saadakse nt maarjast, alumiiniumoksiidi ja kaaliumsooli

2. mineraal

maarja-sõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
niisketes segametsades kasvav lehterjalt asetsevate tumeroheliste lehtedega sõnajalgtaim

maarjasõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
niisketes segametsades kasvav lehterjalt asetsevate tumeroheliste lehtedega sõnajalgtaim

maarjatama
[tegusõna, verb]
maarjaga mõjustama

maarohi
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis sisaldab ravivalt või haigust ennetavalt toimivaid aineid või mida kasutatakse ravimi toorainena

maaroome
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukese pinnasekihi väga aeglane liikumine mööda nõlva alla (tingituna nt pinnase külmumisest ja sulamisest)

2. pinnasekihi vajumine nõlval

maarott
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl meremeeste keelepruugis meresõidukogemuseta inimese, kuivamaamehe kohta)

2. kuivamaamees meremeeste kõnepruugis

maaruma
[tegusõna, verb]
pealekäivalt paluma

maas
[määrsõna, adverb]
1. maapinnal, põrandal vm aluspinnal

2. maa peal, põrandal või muul pinnal

maasai
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Aafrikas elava rändrahva liige

maasapp
[nimisõna, substantiiv]
1. paarikaupa varrele kinnituvate lehtede ja väikeste roosade õitega rohttaim, Eestis eriti läänesaartel ja -rannikul

2. rohttaim

maasarvik
[nimisõna, substantiiv]
Sahara-tagusest Aafrikast pärit suur lind, kelle jalad on kohastunud maapinnal kõndimiseks

maasaun
[nimisõna, substantiiv]
maakohas asuv (väike leili)saun

maasiga
[nimisõna, substantiiv]
maatõugu siga

maasihtmärk
[nimisõna, substantiiv]
tabamiseks valitud maismaal olev sihtmärk

maasiil
[nimisõna, substantiiv]
maariba, ribakujuline maatükk

maasikaaeg
[nimisõna, substantiiv]
maasikate valmimise, nende korjamise aeg

maasikablond
[omadussõna, adjektiiv]
1. roosaka tooniga hele(kollane)

2. selliste juustega

maasika-hahkhallitus
[nimisõna, substantiiv]
maasikatel esinev hahkhallitus

maasikaistandik
[nimisõna, substantiiv]
(suur) maasikapõõsastega ala

maasikaistik
[nimisõna, substantiiv]
1. maasika noor istutustaim

2. istik

maasika-jahukaste
[nimisõna, substantiiv]
maasikaid kahjustav seenhaigus jahukaste

maasikakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
maasikate kasvatamine (ka aiandus-, tootmisalana)

maasikakeedis
[nimisõna, substantiiv]
maasikatest keedetud magus hoidis

maasikaleht
[nimisõna, substantiiv]
aed- või metsmaasika leht (viimane nt droogina)

maasikalest
[nimisõna, substantiiv]
üliväike ämblikutaoline taimekahjur, kes kahjustab maasikaid

maasikamaa
[nimisõna, substantiiv]
aia- või põllumaa maasikate kasvatamiseks

maasikamoos
[nimisõna, substantiiv]
maasikatest keedetud magus hoidis

maasikane
[omadussõna, adjektiiv]
1. maasikaist imbunud mahlaga koos, sellest punane

2. maasikaid sisaldav

maasikapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maades ja mujal kasvav nahkjate lehtede ja maasikaid meenutavate viljadega igihaljas lehtpuu või -põõsas

2. subtroopiline lehtpuu v -põõsas

maasikapõld
[nimisõna, substantiiv]
põld, kus kasvatatakse maasikaid (nt talus)

maasikas
[nimisõna, substantiiv]
1. punaste magusate viljadega looduslikult kasvav või aedades kasvatatav madal rohttaim

2. aias või metsas kasvav taim, millel on pehmed punased marjad

3. püsiktaim

maasikataim
[nimisõna, substantiiv]
1. punaste magusate viljadega looduslikult kasvav või aedades kasvatatav madal rohttaim

2. aias või metsas kasvav taim, millel on pehmed punased marjad

3. püsiktaim

maasikavälu
[nimisõna, substantiiv]
(väike) metsalagendik, kus kasvab palju maasikaid

maasika-õielõikaja
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt maasikaõisi kahjustav mardikas

maasikmari
[nimisõna, substantiiv]
1. maasikataime söödav vili

2. pehme punane mari, mille pinnal on seemned ja mis kasvab aias või metsas

maasikpunane
[omadussõna, adjektiiv]
roosaka varjundiga punane

maasikvaarikas
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanist pärit aiataim, püstise kasvuga lehtpõõsas, mille söödavad punased marjad meenutavad nii vaarikat kui maasikat

maasis
[nimisõna, substantiiv]
muskaatpähkli kuivatatud seemnerüü vürtsina

maasisene
[omadussõna, adjektiiv]
pinnases, maakoores, Maa sisemuses olev, toimuv vms

maaslamaja
[nimisõna, substantiiv]
(võidetu, löödu kohta)

maasoojus
[nimisõna, substantiiv]
maapinna sisemisest soojusest saadav soojusenergia

maasoojusenergia
[nimisõna, substantiiv]
soojus, mis tekib maapinnas päikeseenergia salvestumisel või sügaval maapõues radioaktiivsete elementide lagunemisel

maasoojuspump
[nimisõna, substantiiv]
kütteseade, mis kasutab maapinda salvestunud päikeseenergiat

maast
[määrsõna, adverb]
1. maapinnalt, põrandalt vm aluspinnalt

2. maa pealt, põrandalt või muult pinnalt

maastik
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-alal olevate looduselementide (pinnavormide, taimkatte) kogum

2. inimest, vaatajat oma vormide ja värvidega ümbritsev ala

3. kõik, mida sa mingil (eriti looduslikul) maa-alal näed

maastikuarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
arhitektuuri haru, mille ülesanne on kujundada inimesele soodne elukeskkond ning siduda ehitised jt tehisvormid säästlikult loodusega

maastikuauto
[nimisõna, substantiiv]
halbadel teedel, teedeta maastikul vm rasketes tingimustes sõitmiseks mõeldud auto

maastikuhooldus
[nimisõna, substantiiv]
maastiku ökoloogilise seisundi säilitamine ja parandamine ning maastiku ilme sihipärane kujundamine

maastikujalgratas
[nimisõna, substantiiv]
halbadel teedel, teedeta maastikul vm rasketes tingimustes sõitmiseks mõeldud jalgratas

maastikujooks
[nimisõna, substantiiv]
jooks looduses, tavalisel maastikul (hrl treeninguna)

maastikukaart
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala loodust terviklikult ja mitmekülgselt kujutav kaart

maastikukaitse
[nimisõna, substantiiv]
eripärase, nt eriliste liikidega maastiku kaitsmisega seostuv looduskaitse osa

maastikukaitseala
[nimisõna, substantiiv]
kaitseala eripärase maastiku säilitamiseks, uurimiseks ja tutvustamiseks

maastikukujundus
[nimisõna, substantiiv]
maastiku ilme sihipärane kujundamine

maastikukulgur
[nimisõna, substantiiv]
väike kolme- või neljarattaline sõiduk raskesti läbitaval maastikul sõitmiseks

maastikuline
[omadussõna, adjektiiv]
maastikuga seotud, maastikku puutuv

maastikuluure
[nimisõna, substantiiv]
teadete kogumine arvatava lahingupiirkonna maastiku kohta

maastikumaal
[nimisõna, substantiiv]
loodust, maakohta või linnavaadet kujutav maal

maastikumäng
[nimisõna, substantiiv]
suuremal maa-alal toimuv võistlusmäng, mis sisaldab teatud ülesannete lahendamist ja orienteerumist

maastikupark
[nimisõna, substantiiv]
vabalt kujundatud, loodusmaastikku jäljendav park (hrl Inglise stiilis pargi kohta)

maastikupilt
[nimisõna, substantiiv]
1. maastiku üldilme

2. pilgule avanev maastik

maastikupõleng
[nimisõna, substantiiv]
laialdane metsa, taimkatte või turbakihi põlemine

maastikuratas
[nimisõna, substantiiv]
halbadel teedel, teedeta maastikul vm rasketes tingimustes sõitmiseks mõeldud jalgratas

maastikusfäär
[nimisõna, substantiiv]
maastike kogum (jaguneb maastikuvöötmeiks ja -vööndeiks)

maastikusõit
[nimisõna, substantiiv]
sõit tavalisel (teedeta) maastikul (nt ratsaspordis)

maastikuteadus
[nimisõna, substantiiv]
maastikke käsitlev inim- ja loodusgeograafia haru

maastikutulekahju
[nimisõna, substantiiv]
laialdane metsa, taimkatte või turbakihi põlemine

maastikuvaade
[nimisõna, substantiiv]
vaatevälja ulatuses avanev maastik

maastikuvibu
[nimisõna, substantiiv]
1. vabas looduses ja igal aastaajal kasutatav ilma sihikuta, lahtivõetav vibu

2. vastav spordiala

maastikuvööde
[nimisõna, substantiiv]
vööna ümber Maa asetsev ekvaatoriga paralleelne pinna laiutine osa, suurim maastikuline jaotus maakeral, millele on iseloomulikud sarnased looduslikud tingimused, geograafiline vööde

maastikuvöönd
[nimisõna, substantiiv]
vööna ümber Maa asetsev ala, mis eristub teistest aladest oma kliima, taimkatte, loomastiku, mullastiku vms poolest (nt taigavöönd, troopikavöönd), geograafilise vöötme allosa

maastikuüksus
[nimisõna, substantiiv]
enam-vähem ühtlaste loodustingimustega ala, mingi ala maastikulise liigestatuse üksus

maast-ilmast
(rääkimisaine, jututeemade kohta:) sellest ja teisest, läbisegi paljudest asjadest

maast-madalast
[määrsõna, adverb]
lapsepõlvest, varasest noorusest alates

maastuma
[tegusõna, verb]
maaks muutuma

maastur
[nimisõna, substantiiv]
halbadel teedel, teedeta maastikul vm rasketes tingimustes sõitmiseks mõeldud auto

maasuhted
[nimisõna, substantiiv]
maaomandust ja maakasutust puudutavad õiguslikud suhted

maasvõitlus
[nimisõna, substantiiv]
hrl sportliku vabavõitluse ala, kus keskendutakse võitlusvõtetele maadlusmatil

maasvärk
[nimisõna, substantiiv]
gooti stiilis akna raidkivist ehisraamistik

maasäär
[nimisõna, substantiiv]
setteist tekkinud pikk ja kitsas merre (või järve) ulatuv rannalähedane ala

maasügavus
[nimisõna, substantiiv]
1. pealispinna alune maakoore osa, mida inimene kasutab nt seal asuvate maavarade ammutamiseks

2. pealispinna alune maakoore osa

maat
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremmaadile järgnev ja vanemmaadile eelnev nooremallohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

maatamees
[nimisõna, substantiiv]
maal elanud inimene, kes 1866. aasta vallaseaduse järel ei omanud valla piires kinnisvara või renditalukohta

maatarahvas
[nimisõna, substantiiv]
maatamehed

maatark
[nimisõna, substantiiv]
varasemaaegne maarohtudega, ka sõnadega arstija

maatasa
[määrsõna, adverb]
1. täielikult purustatuks, hävitatuks või hävinuks

2. täielikult purustatud või hävinud

maateadus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib Maa pinda ning looduslikke tingimusi, samuti tootmise paigutust ja iseärasusi eri maades ja piirkondades

2. teadus, mis uurib Maa pinda ja looduslikke tingimusi

3. ka õppeainena

maateaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
geograafiasse kuuluv, sellega seotud

maatee
[nimisõna, substantiiv]
mööda maismaad kulgev liiklustee

maateljed
[nimisõna, substantiiv]
varasemaaegsed sammaskonstruktsiooniga kangasteljed, millel saab kududa suhteliselt kitsaid kangaid

maatera
[nimisõna, substantiiv]
1. maapind, maakamar

2. maapind, -kamar

maatoit
[nimisõna, substantiiv]
maal või talus ise kasvatatud toiduainetest valmistatud toit

maatriks
[nimisõna, substantiiv]
ridade ja veergudega ristkülikukujuline tabel, mis koosneb arvudest vm etteantud hulga elementidest (nt funktsioonidest, vektoritest)

maatriksbilanss
[nimisõna, substantiiv]
bilanss, mille põhiosa on ridade ja veergude võrdse arvuga tabel, mille ridade summa ja veergude summa on võrdsed

maatriksprinter
[nimisõna, substantiiv]
printer, mis tekitab punktidest koosnevaid märke nõelte löögiga vastu värvilinti (tänapäeval vähe kasutatav)

maatrikstabel
[nimisõna, substantiiv]
ridade ja veergudega ristkülikukujuline tabel, mis koosneb arvudest vm etteantud hulga elementidest (nt funktsioonidest, vektoritest)

maatrikstähistus
[nimisõna, substantiiv]
(algebras)

maatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma maata, maaomandita

maatuli
[nimisõna, substantiiv]
1. metsatulekahju, mille puhul põlemine toimub pinnases, turbakihi sees

2. pinnases toimuv põlemine

maatulundusmaa
[nimisõna, substantiiv]
maa, mida kasutatakse põllumajandussaaduste tootmiseks või metsakasvatuseks või mis omab sellist potentsiaali

maaturism
[nimisõna, substantiiv]
1. reisimine maakeskkonnas

2. vastav ettevõtlusvorm (hõlmab nt taluturismi ja loodusturismi)

3. reisimine maakeskkonnas ja vastav ettevõtlusvorm

maat-uss
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese pärasooles nugiv valkjas linaluutaoline ümaruss

2. sooleparasiit

maatustuma
[tegusõna, verb]
maatuks muutuma

maatuul
[nimisõna, substantiiv]
maa poolt mere suunas puhuv tuul

maatõug
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis) kohapeal aretatud loomatõug

maatõus
[nimisõna, substantiiv]
1. maakoore kerkimine mitmesuguste geoloogiliste protsesside toimel

2. maapinna kerkimine

maatähis
[nimisõna, substantiiv]
kahest või kolmest tähest koosnev lühend maa tähistamiseks eriti rahvusvahelises suhtluses

maatäht
[nimisõna, substantiiv]
lilleõit meenutav valkjas või pruunikas mittesöödav seen

maatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. (maaharimise ja loomapidamise kohta

2. selle valdkonna üksiktegevuse kohta)

maatüdruk
[nimisõna, substantiiv]
maal elav, maalt pärit tüdruk

maatükk
[nimisõna, substantiiv]
hrl piiristatud osa maast

maaubin
[nimisõna, substantiiv]
1. (kartuli kohta)

2. kartul

maausk
[nimisõna, substantiiv]
eestlaste usuline liikumine, mille põhiosaks on ristiusueelsed animistlikud ja maagilised kujutelmad ning peamisteks põhimõteteks looduse ja esivanemate austamine

maausuline
[nimisõna, substantiiv]
maausku järgiv eestlane

maavaba
[nimisõna, substantiiv]
keskaegses Eestis talupoeg, kes oli end (osaliselt) adratalupoegade koormisest raha eest vabaks ostnud

maavaha
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakaspruun kuni must looduslik vaha, mis täidab naftaleiukohtade looduslikke tühemikke ja poorseid kivimeid

2. looduslik vaha

maavaim
[nimisõna, substantiiv]
maa kaitsevaim, maaga seotud ja seda kaitsev haldjas (uskumuslikes kujutelmades)

maavaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. maa valdamine

2. kellegi valduses, omanduses olev maa

maavalitseja
[nimisõna, substantiiv]
1. (vana aja kõrgema kohapealse riigivõimu esindaja, asehalduri kohta)

2. hrl asehalduri kohta

maavalitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. maakonda haldav ja juhtiv asutus

2. maakonna omavalitsuse täidesaatev asutus

maavanem
[nimisõna, substantiiv]
maakonna kõrgeim ametiisik, kes juhib maavalitsust

maavara
[nimisõna, substantiiv]
1. maapõues leiduv looduslik aine, mida saab majanduses (hrl töödelduna) kasutada

2. maapõues leiduv aine

maavesi
[nimisõna, substantiiv]
igasugune maapõues (sealhulgas mullas) olev vesi (kaasa arvatud veeaur ja jää)

maaviha
[nimisõna, substantiiv]
1. (folklooris:) maapinnas peituvad vaenulikud jõud või nende läkitatud (naha)haigus

2. maapinnas peituvad vaenulikud jõud

3. nende läkitatud [naha]haigus

maaviljelus
[nimisõna, substantiiv]
maa kasutamine taimede kasvatamiseks (selleks vajalike tööde ja võtetega)

maavillane
[omadussõna, adjektiiv]
kodusel teel valmistatud lambavillane

maavits
[nimisõna, substantiiv]
1. liigirikas rohttaim või (pool)põõsas (mujal ka liaan või väike puu) millest Eestis kasvab kaks mürgist liiki (harilik ja must maavits)

2. rohttaim v poolpõõsas

maavolikogu
[nimisõna, substantiiv]
1. maakonna teise astme omavalitsusorgan, mis on valitav (Eestis praeguseks kaotatud)

2. maakonna omavalitsuse esinduskogu

maavoole
[nimisõna, substantiiv]
1. sulavetest läbiimbunud pinnasekihi allapoole libisemine igikeltsa alal

2. pinnase libisemine kallakal pinnal

maavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlus piiratud arvu riikide (või maakondade) esindusvõistkondade vahel

2. kahe [v kolme] riigi esindusvõistkondade vahel

maaväelane
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelane, kes kuulub maaväkke ja tegutseb peamiselt maismaal, kaitstes riigi territooriumi

maavägi
[nimisõna, substantiiv]
väeüksused, mis tegutsevad maismaal ja kaitsevad riigi territooriumi (nt jalavägi, suurtükivägi, õhutõrje)

maaväline
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool Maad olev, kosmose päritoluga

maavärin
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt looduslikku päritolu maa-alused tõuked ja maapinna kõikumine

2. nähtus, kus maapind hakkab järsku liikuma ja värisema

maavärinakindel
[omadussõna, adjektiiv]
maavärina suhtes vastupidav

maavärinalaine
[nimisõna, substantiiv]
maavärina koldest algav kivimi elastsete kujumuutuste (deformatsioonide) laineline levimine maapinnas

maaväring
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt looduslikku päritolu maa-alused tõuked ja maapinna kõikumine

2. nähtus, kus maapind hakkab järsku liikuma ja värisema

maavärisemine
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt looduslikku päritolu maa-alused tõuked ja maapinna kõikumine

2. nähtus, kus maapind hakkab järsku liikuma ja värisema

maaõhk
[nimisõna, substantiiv]
maakoha suhteliselt puhas õhk

maaõigus
[nimisõna, substantiiv]
keskaja õigusnormid, mis reguleerisid mingi maa-ala elanike eluolu (hrl vastandina linnaõigusele)

maaõli
[nimisõna, substantiiv]
looduslik maakoores leiduv mitmesugustest süsivesinikest koosnev hrl tume õlijas aine, üks olulisemaid maavarasid

maaõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
maakohas elav ja töötav kooliõpetaja

maaõun
[nimisõna, substantiiv]
1. (kartuli kohta)

2. kartul

maaühendus
[nimisõna, substantiiv]
pinge all oleva seadmeosa juhuslik elektriline ühendus maaga

maaühiskond
[nimisõna, substantiiv]
1. maainimestest koosnev, maaelu hõlmav ühiskonna osa

2. linnade esiletõusu eelne ühiskond

maaüksus
[nimisõna, substantiiv]
katastris registreeritud maatükk

maaülikool
[nimisõna, substantiiv]
õppe- ja teadusasutus, kus omandatakse akadeemiline kõrgharidus ja akadeemiline kraad mõnel maaeluga seonduval erialal

macho
[nimisõna, substantiiv]
mehelikku stereotüüpi nii välimuse kui käitumisega (liialdatult) rõhutav mees

macho-mees
[nimisõna, substantiiv]
mehelikku stereotüüpi nii välimuse kui käitumisega (liialdatult) rõhutav mees

madaam
[nimisõna, substantiiv]
1. (mõnikord irooniliselt või halvustavalt:) peenema olekuga (jõukam) naine

2. (endisajal:) kõrgemast soost või kõrgemal positsioonil olev abielus naine alamalolijate suhtes

madal
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikese kõrgusega, püstsuunas lühike, suhteliselt vähe ülespoole ulatuv

2. ümbrusest suhteliselt vähe ülespoole ulatuv

3. selline, mille tipu ja alumise osa vaheline kaugus on väike

4. väikese kõrgusega

madalahäälne
[omadussõna, adjektiiv]
madala häälega

madalajalgne
[omadussõna, adjektiiv]
lühikeste jalgadega

madalajuureline
[omadussõna, adjektiiv]
pinnalähedase juurestikuga

madalakarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade, ka esemete kohta:) lühikese, aluspinna ligi hoidva karvaga

madalakasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei kasva kõrgeks, väikese kõrgusega

madalakontsaline
[omadussõna, adjektiiv]
(jalanõude kohta:) madala kontsaga

madalakvaliteediline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei vasta nõuetele, halva kvaliteediga

madalal
[määrsõna, adverb]
1. maapinnale suhteliselt lähedal

2. maapinnale suhteliselt lähedal, allpool

madalalaubaline
[omadussõna, adjektiiv]
ebaintelligentne, matslik, vaimuvaene

madalale
[määrsõna, adverb]
1. maapinnale suhteliselt lähedale

2. maapinnale suhteliselt lähedale, allapoole

madalalt
[määrsõna, adverb]
1. maapinna suhtes lähedalt

2. maapinnale suhteliselt lähedalt

madalapalgaline
[omadussõna, adjektiiv]
väikest palka saav või andev

madalaprooviline
[omadussõna, adjektiiv]
(väärismetalli kohta:) madala prooviga

madalaprotsendiline
[omadussõna, adjektiiv]
väikese protsendiga

madalapuusaline
[omadussõna, adjektiiv]
puusadeni (või neist allpoole), mitte vööni ulatuv

madalapõhjaline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõidukite kohta:) maapinnale suhteliselt lähedal asetseva põhjaga

madalatooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(heli, hääle kohta:) toonilt madal

madalaveeline
[omadussõna, adjektiiv]
(veekogu kohta:) vee poolest väikese sügavusega, madala veega

madalavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
üsna, võrdlemisi madal (kõrguselt, tasemelt, seisundilt)

madaldama
[tegusõna, verb]
sügavuse, väärtuse, taseme, hääletooni poolest madalamaks tegema või vähendama

madalduma
[tegusõna, verb]
sügavuse, väärtuse, taseme, hääletooni poolest madalamaks muutuma või vähenema

madaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. madalamaks tegemine

2. madalamaks tehtu

madaldusmärk
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja märk, mis tähistab heli madaldamist, nt bemoll (♭) või kaksikbemoll (♭♭)

madalhaljastus
[nimisõna, substantiiv]
1. pargi, aia, majaümbruse vm rohelusega ala kujundamine, mis hõlmab rohttaimede, poolpõõsaste ning madala ja keskmise kõrgusega põõsaste istutamist

2. sellisel alal kasvavad rohttaimed, poolpõõsad ning madalad ja keskmise kõrgusega põõsad

3. sellisel alal kasvavad taimed

madalhooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mil sellega seotud tegevus jääb madalseisu, hooaja viletsaim aeg (hrl millegi vähesuse tõttu)

madalik
[nimisõna, substantiiv]
madalaveeline koht meres, järves või jões

madalkeelne
[omadussõna, adjektiiv]
(keelendite, keelekasutuse kohta:) stiilivärvingult labane

madalkuumus
[nimisõna, substantiiv]
kuumus 900–1200 °C keraamiliste toodete valmistamisel

madalkünd
[nimisõna, substantiiv]
madalate künnivagudega künd

madallend
[nimisõna, substantiiv]
lend madalalt, väikeses kõrguses (õhusõidukite, lindude kohta)

madallähe
[nimisõna, substantiiv]
lühimaajooksude start madalast asendist (võistlejad on kummargil ning käed toetuvad maapinnale)

madalmaalane
[nimisõna, substantiiv]
Madalmaadeks nimetatud ajaloolise maa-ala elanik

madalmeri
[nimisõna, substantiiv]
mandrilava kohal asuv rannaäärne madal meri sügavusega kuni 200 m

madalmets
[nimisõna, substantiiv]
kännu- ja juurevõsudest uuenenud mets

madalmik
[nimisõna, substantiiv]
ala, mille kõrgus merepinnast on kuni 200 meetrit

madalmolekulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(keemilise koostise kohta:) väikese molekulmassiga molekulidest koosnev

madalmäestik
[nimisõna, substantiiv]
vana kulunud mäestik, mille kõrgus on alla 1000 m merepinnast

madalpinge
[nimisõna, substantiiv]
elektripinge, mis vahelduvvoolu puhul ei ületa 1 kilovolti (1 kV)

madalpingeliin
[nimisõna, substantiiv]
madalpingega elektriliin

madalpiste
[nimisõna, substantiiv]
tihe sile pinda kattev kaunistuspiste

madalpistetikand
[nimisõna, substantiiv]
madalpistes tehtud tikand

madalpunkt
[nimisõna, substantiiv]
alla normaalse seisu madalaim aste

madalreljeef
[nimisõna, substantiiv]
skulptuurteos, kus kujutised asetsevad pinnalähedaste kõrgenditena

madalrõhk
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ilmaga ühenduses:) normaalrõhust madalama rõhuga õhurõhk

madalrõhkkond
[nimisõna, substantiiv]
pilvist ja sajust ilma kujundav õhukeeris, mille keskmes on õhurõhk madalam kui äärtes

madalrõhuala
[nimisõna, substantiiv]
pilvist ja sajust ilma kujundav õhukeeris, mille keskmes on õhurõhk madalam kui äärtes

madalrõhulohk
[nimisõna, substantiiv]
madalrõhuala (allapoole) väljaveninud või väljasopistunud osa

madalrõhurehv
[nimisõna, substantiiv]
rehv, mille õhusurve on madalam kui tavalises rehvis

madalrõhuvöönd
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt lai ja pikk madalrõhuala

madalsagedus
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt väike võnkesagedus

2. raadiolainete sagedus 30–300 kHz (pikklainealal)

madalsageduslik
[omadussõna, adjektiiv]
helilaine, raadiolaine vm laine madalsageduse alaga seotud

madalseiklusrada
[nimisõna, substantiiv]
seikluslikku turnimist ja ronimist vm takistuste läbimist eeldav suhteliselt maapinna lähedal asuv rada

madalseis
[nimisõna, substantiiv]
madal asend, madal tase (hrl veetaseme kohta)

madalsoo
[nimisõna, substantiiv]
madalais kohtades paiknev soo, kus taimed toituvad põhiliselt põhjaveest

madalsoomets
[nimisõna, substantiiv]
soomets, mis kasvab lagunenud turbakihiga aladel, kus on püsivalt kõrge veeseis

madalstart
[nimisõna, substantiiv]
lühimaajooksude start madalast asendist (võistlejad on kummargil ning käed toetuvad maapinnale)

madalstiil
[nimisõna, substantiiv]
keelekasutuse, kirjandusteose argine temaatika ja olmeline, jutustav väljenduslaad

madaltihe
[omadussõna, adjektiiv]
(väikese kõrgusega ja tihedalt paiknevate hoonete kohta)

madaluke
[omadussõna, adjektiiv]
päris madal, madalavõitu (hrl kõrguselt)

madalukene
[omadussõna, adjektiiv]
päris madal, madalavõitu (hrl kõrguselt)

madalus
[nimisõna, substantiiv]
1. maapinnale vm aluspinnale lähedal asumine, maad ligi olek

2. maad ligi olek

madalvesi
[nimisõna, substantiiv]
samadel aastaaegadel korduv jõgede ja järvede veetaseme madalseis

madam
[nimisõna, substantiiv]
(prantsuspäraselt:) proua, ka kõnetlussõnana

madame
[nimisõna, substantiiv]
(prantsuskeelsetes maades abielus naise kohta, ka viisaka kõnetlussõnana:) proua

madapolaam
[nimisõna, substantiiv]
1. batisti meenutav labase sidusega õhuke puuvillane riie

2. õhuke puuvillriie

madar
[nimisõna, substantiiv]
1. ringina ümber varre asetsevate kitsaste lehtede ja hrl valgete või kollaste väikeste õitega rohttaim

2. rohttaim

madarapunane
[nimisõna, substantiiv]
värvmadara juurtega värvimisel saadud punane

made
[nimisõna, substantiiv]
trepi (ka trepikoja) osa kahe trepikäigu vahel (ja viimase trepikäigu peal)

madeira
[nimisõna, substantiiv]
1. Madeira saarelt pärinev karamellimaitseline vein, millele on sarnaselt portveiniga käärimisperioodil lisatud piiritust

2. veinisort

madel
[nimisõna, substantiiv]
poortidega platvorm

madelauto
[nimisõna, substantiiv]
liikumatu kastiga veoauto

mademoiselle
[nimisõna, substantiiv]
(prantsuskeelsetes maades (vallalise) noore naise kohta, ka viisaka kõnetlussõnana:) preili

madin
[nimisõna, substantiiv]
1. lööming, võitlus, rüselus vm äge (mürarikas) tegevus

2. (lahingu, sõja kohta)

madis
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

madisepäev
[nimisõna, substantiiv]
21. september, eesti rahvakalendris aeg, millal putukad ja ussid suiguvad talveunne ning sääsed ja kärbsed kaovad, sügisene madisepäev

madistama
[tegusõna, verb]
1. kerget müdinat tegema

2. (müra tekitades) tormakalt tegutsema, nt võistlema, kähmlema

madjakas
[nimisõna, substantiiv]
1. malakas või kaigas löömisvahendina

2. malakas, vemmal

madjar
[nimisõna, substantiiv]
1. Ungari põhirahva liige

2. Ungari kodanik või elanik

3. Ungari päritolu inimene

madonna
[nimisõna, substantiiv]
jumalaema nimetus katoliiklikes maades, ka tema kuju või pilt

madonnaliilia
[nimisõna, substantiiv]
Balkanilt ja Lähis-Idast pärit valgete õiekobaratega liilia, Eestis aiataim

madonnalik
[omadussõna, adjektiiv]
vaikne ja leebe, (katoliku) madonnat meenutav

madonnapilt
[nimisõna, substantiiv]
Maarjat, jumalaema kujutav maal

madrats
[nimisõna, substantiiv]
1. voodis küljealuseks olev pehme täidisega riidekott

2. voodi osa, mille peal sa magad

madratsikott
[nimisõna, substantiiv]
kotilaadne ümbris madratsi jaoks

madrigal
[nimisõna, substantiiv]
algselt ühe-, hiljem mitmehäälne ilmaliku sisuga emakeelne laul 14.–17. sajandil Itaalias

madrigalist
[nimisõna, substantiiv]
madrigalide esitaja või looja

madrus
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtsaid laevatöid tegev ja vahis seisev laeva meeskonna liige

2. laeva meeskonna liige, kes teeb lihtsamaid töid

3. laeva meeskonna liige

4. sõjalaevastiku reakoosseisu liige

madrusekrae
[nimisõna, substantiiv]
õlgadele ja seljale ulatuv lai nelinurkne krae

madrusemüts
[nimisõna, substantiiv]
1. madruse vormimüts (kahe rippuva lindiga, nokaga vm)

2. selline müts tavariietuses, nt lastel

madrusepluus
[nimisõna, substantiiv]
õlgadele ja seljale ulatuva laia nelinurkse kraega vormipluus madrustel või selline laste, neidude pluus

madrusepüksid
[nimisõna, substantiiv]
1. madruste (alt laienevate säärtega) vormipüksid

2. sellised laste või naiste püksid

madrusesärk
[nimisõna, substantiiv]
1. madruste ristitriibuline pikkade käistega särk

2. sellekujuline spordisärk

madu
[nimisõna, substantiiv]
1. loogeldes liikuv pika jalgadeta kehaga soomuseline roomaja (nt rästik, boa, kobra)

2. pika kehaga loom, kellel on selgroog, aga ei ole jalgu

madujas
[omadussõna, adjektiiv]
1. ussi meenutav, nt ussina pikk ja painduv

2. maotaoline

3. ussitaoline, -kujuline

madukael
[nimisõna, substantiiv]
siseveekogudel elav peene lookleva kaelaga lind Lõuna-Ameerikas, Aafrikas, Austraalias, Indias ja mujal

madukotkas
[nimisõna, substantiiv]
madudest ja kahepaikseist toituv pruunikashall valge alapoolega suur kotkas

madunõel
[nimisõna, substantiiv]
niitja kehaga kollakasroheline merekalake

madutäht
[nimisõna, substantiiv]
mööda merepõhja liikuv kettakujulise keha ja viie haarmega okkaline loom

madu-uss
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem madu (hrl Eestis elavate madude, rästiku ja nastiku kohta)

2. Eestis elava mao kohta

maestoso
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) majesteetlikult, pidulikult, suursuguselt

2. majesteetlikult, pidulikult

maestra
[nimisõna, substantiiv]
naishelikunstniku vm naiskunstniku austav nimetus

maestro
[nimisõna, substantiiv]
1. helikunstniku vm kunstniku austav nimetus

2. meister, hrl helikunstniku austav nimetus

maffia
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit eluala mitteametlikult valitsev või valitsema pürgivate organiseeritud kuritegevuslike jõukude ühendus

2. terroristlik salaorganisatsioon

3. kuritegevusühendus

maffiaboss
[nimisõna, substantiiv]
täpselt paika pandud hierarhiaga kuritegevusliku organisatsiooni juht

maffiamees
[nimisõna, substantiiv]
maffiaga seotud inimene, maffia liige

maffiapealik
[nimisõna, substantiiv]
täpselt paika pandud hierarhiaga kuritegevusliku organisatsiooni juht

maffiaperekond
[nimisõna, substantiiv]
täpselt paika pandud hierarhiaga kuritegelik organisatsioon

mafioosnik
[nimisõna, substantiiv]
maffiamees

mafiooso
[nimisõna, substantiiv]
maffiaga seotud inimene, maffia liige

mafiosnik
[nimisõna, substantiiv]
maffiamees

mag
1. hrl kaheaastase õppekava lõpetanud, bakalaureusest kõrgema ja doktorist madalama akadeemilise kraadi saanud isik paljude maade ülikoolides

2. vastav akadeemiline kraad

3. teaduskraad

4. selle kraadiga isik

magaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes magab

magala
[nimisõna, substantiiv]
paljude suurte korruselamutega linnaosa

magalarajoon
[nimisõna, substantiiv]
linnaosa vm piirkond, kus paikneb (suur) kogum hrl suuri ühetüübilisi kortermaju ning kus ühiskondlikke hooneid eriti pole

magama
[tegusõna, verb]
1. uneseisundis olema, mitte ärkvel olema

2. suletud silmadega puhkama, nagu sa seda öösel teed

Ühendtegusõnad: maha magama, maha magama, sisse magama, sisse magama, välja magama, välja magama, ära magamaära magama

magamapanek
[nimisõna, substantiiv]
väikese lapse voodisse panemine ja uinutamine

magamatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma uneta, ilma magamata

magamatus
[nimisõna, substantiiv]
magamata olek

magamisalus
[nimisõna, substantiiv]
madrats, matt vm pehmendav ese, millel saab magada

magamisase
[nimisõna, substantiiv]
magamiseks seatud koht või mööbliese

magamisasend
[nimisõna, substantiiv]
asend, milles magatakse

magamiskoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht magamiseks, magamisase

2. ööbimiskoht, öömaja

magamiskott
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkurullituna kaasaskantav soojast materjalist kott väliööbimiseks

2. suur soe kott, mille sees saab näiteks matkal magada

magamislava
[nimisõna, substantiiv]
magamiseks mõeldud lihtne ase

magamislavats
[nimisõna, substantiiv]
magamiseks mõeldud lihtne ase

magamismatt
[nimisõna, substantiiv]
rullikeeratav matt magamisalusena nt telgis

magamisriided
[nimisõna, substantiiv]
voodipesu (ja tekk)

magamistuba
[nimisõna, substantiiv]
1. magamiseks sisustatud tuba

2. tuba, kus inimesed magavad

magamisvagun
[nimisõna, substantiiv]
(reisirongis:) magamiskohtadega vagun, hrl kupeevagun

magas
[nimisõna, substantiiv]
suurem ladu või ait, kus 18.–19. sajandil hoiti vallakogukonna kohustuslikku viljatagavara ning kust talupojad said vajaduse korral vilja laenata

magasiait
[nimisõna, substantiiv]
suurem ladu või ait, kus 18.–19. sajandil hoiti vallakogukonna kohustuslikku viljatagavara ning kust talupojad said vajaduse korral vilja laenata

magasin
[nimisõna, substantiiv]
mesilastarule korjeajaks lisatav kärjeraamidega kast

magasipulk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest vaheliti kokku pandud poolest koosnev kepike (pügalpulk), millele märgiti sälkudega magasiaidast laenatud vilja kogus

2. pügalpulk magasiaidast laenatud vilja märkimiseks

magasivili
[nimisõna, substantiiv]
talupoegade vili, mis asus ühises aidas ning mida kasutati ikalduse ja nälja korral

magatama
[tegusõna, verb]
kellegagi seksima, seksuaalvahekorras olema

mage
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähe, nõrgalt soolane või päriselt soolatu

2. vähese soolaga või üldse ilma soolata

3. lääge

magedaveeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (veekogu kohta:) mageda veega

2. sellises veekogus elutsev

magedus
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu, joogi magedamaitselisus

2. nt merevee vähene soolsus

magemagus
[omadussõna, adjektiiv]
magedavõitu magus

magendama
[tegusõna, verb]
magedamaks tegema

magenema
[tegusõna, verb]
magedamaks muutuma

magestama
[tegusõna, verb]
1. vähesoolaseks või päriselt soolatuks tegema

2. mageda[ma]ks tegema

magesti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil muudetakse soolane vesi vähesoolaseks või soolatuks

magestuma
[tegusõna, verb]
1. vähesoolaseks või päriselt soolatuks muutuma

2. mageda[ma]ks muutuma

magestus
[nimisõna, substantiiv]
soolane vee muutmine vähesoolaseks või soolatuks

magesõstar
[nimisõna, substantiiv]
punast sõstart meenutavate, kuid magedate, maitsetute marjadega lehtpõõsas

mageveefauna
[nimisõna, substantiiv]
mageveekogudes elavad loomad (liike hõlmava kogumina)

mageveehõljum
[nimisõna, substantiiv]
järvedes ja veehoidlates hõljuvate liikumisvõimetute või vähe liikuvate organismide kogum

mageveejärv
[nimisõna, substantiiv]
mageda veega järv

mageveekala
[nimisõna, substantiiv]
mage- ja riimvees elav kala (nt särg, koger, jõeforell)

mageveekarp
[nimisõna, substantiiv]
järvedes, jõgedes vm magevees elav lubikojaga limune

mageveekilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
magedas vees elav kilpkonn

mageveekogu
[nimisõna, substantiiv]
veekogu, mille vee soolsus on väiksem kui 0,5 promilli (nt jõgi, järv)

mageveeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (veekogu kohta:) mageda veega

2. sellises veekogus elutsev

mageveeloomastik
[nimisõna, substantiiv]
mageveekogudes elavad loomad (liike hõlmava kogumina)

mageveeplankton
[nimisõna, substantiiv]
järvedes ja veehoidlates hõljuvate liikumisvõimetute või vähe liikuvate organismide kogum

mageveepärl
[nimisõna, substantiiv]
mõnes mageveekarbis (nt ebapärlikarbis) arenev, sealt saadav pärl

mageveetigu
[nimisõna, substantiiv]
järvedes, jõgedes vm magevees elav tigu (nt keeristigu)

magevesi
[nimisõna, substantiiv]
väga madala soolsusega vesi (jääkilpides, jõgedes, järvedes)

magister
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kaheaastase õppekava lõpetanud, bakalaureusest kõrgema ja doktorist madalama akadeemilise kraadi saanud isik paljude maade ülikoolides

2. vastav akadeemiline kraad

3. teaduskraad

4. selle kraadiga isik

magistraal
[nimisõna, substantiiv]
suur keskne liiklustee

magistraalkanal
[nimisõna, substantiiv]
sideliinide peamine kanal, millesse suubuvad harukanalid

magistraalkraav
[nimisõna, substantiiv]
vee äravoolu peamine kraav, millesse suubuvad harukraavid

magistraalne
[omadussõna, adjektiiv]
(tehnosüsteemis:) keskne, peateena või pealiinina kulgev

magistraaltee
[nimisõna, substantiiv]
suur keskne liiklustee

magistraaltoru
[nimisõna, substantiiv]
suur, keskne toru

magistraaltänav
[nimisõna, substantiiv]
suur keskne tiheda liiklusega tänav

magistraat
[nimisõna, substantiiv]
keskajast pärinev linna valitsus- ja kohtuasutus mõnes riigis (Baltimail kuni 1889. aastani)

magistrant
[nimisõna, substantiiv]
1. magistriõppes õppiv üliõpilane, magistrikraadi taotleja

2. magistrikraadi taotleja

magistrantuur
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrghariduse teise astme õpe, mis lõpeb magistritöö kaitsmisega

2. kõrghariduse teise astme õpe

magistrieksam
[nimisõna, substantiiv]
magistrikraadi taotlemiseks sooritatav eksam

magistrikraad
[nimisõna, substantiiv]
akadeemiline kraad, mis antakse magistriõppe lõpetajale

magistritudeng
[nimisõna, substantiiv]
1. magistriõppes õppiv üliõpilane, magistrikraadi taotleja

2. magistrikraadi taotleja

magistritöö
[nimisõna, substantiiv]
magistrikraadi taotlemiseks kirjutatav uurimus või tehtav töö (nt film, lavastus)

magistriõpe
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrghariduse teise astme õpe, mis lõpeb magistritöö kaitsmisega

2. kõrghariduse teise astme õpe

magistriõpingud
[nimisõna, substantiiv]
õppimine magistrantuuris

magma
[nimisõna, substantiiv]
1. hõõguvtuline silikaatne sulam, mis moodustub kolletena sügaval maakoores või vahevöö ülemises osas

2. tulivedel mass maapõues

magmakivim
[nimisõna, substantiiv]
1. magma tardumisel, hrl kristalliseerumisel, tekkinud kivim (nt graniit, basalt)

2. magma tardumisel tekkinud kivim

magmakolle
[nimisõna, substantiiv]
magma kogunemiskoht maakoores

magmaline
[omadussõna, adjektiiv]
magmana esinev, sellega seotud või sellest tekkinud

magmasoon
[nimisõna, substantiiv]
maakoorelõhet täitev magma lasund

magmatiit
[nimisõna, substantiiv]
1. magma tardumisel, hrl kristalliseerumisel, tekkinud kivim (nt graniit, basalt)

2. magma tardumisel tekkinud kivim

magnaalium
[nimisõna, substantiiv]
magneesiumi ja alumiiniumi sulam

magnaat
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis valdkonnas suurt võimu omav isik, hrl rahakas äritegelane

2. rahakas ja mõjukas äritegelane

magneesium
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge läikega pehme metall, keemiline element järjenumbriga 12

magneesiumimaak
[nimisõna, substantiiv]
magneesiumi sisaldav kivim

magneesiumisulam
[nimisõna, substantiiv]
sulam, mille põhiosa on magneesium

magneesiumoksiid
[nimisõna, substantiiv]
magneesiumi põletamisel tekkiv valge pulber, mida meditsiinis kasutatakse happeid neutraliseeriva vahendina

magneesiumsulfaat
[nimisõna, substantiiv]
1. rohkelt magneesiumi sisaldav vees hästi lahustuv mõru ja ühtlasi soolase maitsega aine, mida kasutatakse hrl väetisena, aga ka meditsiinis

2. mõrusool

magneetik
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis magneetub või millel on muid magnetilisi omadusi

2. aine magnetiliste omaduste seisukohalt

magneetima
[tegusõna, verb]
magneti omadusi andma, magnetiliseks muutma

magneetimisvool
[nimisõna, substantiiv]
elektrivool, mis juhitakse läbi elektromagnetilise seadme mähisest, et tekitada magnetväli

magneeto
[nimisõna, substantiiv]
1. väike püsimagnetitega vahelduvvoolugeneraator (sisepõlemismootori süüteseadisena)

2. mootori süüteseadis

magneetuma
[tegusõna, verb]
magneti omadusi saama, magnetiliseks või magnetiks muutuma

magneetumus
[nimisõna, substantiiv]
1. magneetunud olek

2. seda iseloomustav suurus

magnesiit
[nimisõna, substantiiv]
1. hall, kollakasvalge või pruun magneesiumi sisaldav mineraal

2. mineraal

magnet
[nimisõna, substantiiv]
keha, mis tõmbab raudesemeid enda poole

magnetahel
[nimisõna, substantiiv]
seadme- või ruumiosade kogum, mida läbib magnetvoog

magnetantenn
[nimisõna, substantiiv]
magnetilisest ainest südamikuga antenn

magnetar
[nimisõna, substantiiv]
ülivõimsa magnetväljaga neutrontäht

magnetiit
[nimisõna, substantiiv]
tugeva magnetismiga must mineraal, väärtuslik rauamaak

magnetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. magneti või magnetismiga seotud, magnetismist põhjustatud

2. magneti omadustega

magnetiseerima
[tegusõna, verb]
magneti omadusi andma, magnetiliseks muutma

magnetiseeruma
[tegusõna, verb]
magneti omadusi saama, magnetiliseks või magnetiks muutuma

magnetism
[nimisõna, substantiiv]
1. magneti omadus rauda külge tõmmata

2. nähtuste kogum, mis avaldub kehade magneetumises ja vastastikuses mõjus magnetvälja kaudu

magnetkaart
[nimisõna, substantiiv]
kodeeritud salvestust sisaldava magnetribaga plastkaart

magnetketas
[nimisõna, substantiiv]
magnetkihiga ketas andmete salvestuseks (nt arvuti kõvaketas)

magnetkiht
[nimisõna, substantiiv]
magnetilise aine kiht mittemagnetilisel alusel

magnetkompass
[nimisõna, substantiiv]
magnetiseeritud nõelaga maa magnetilist põhjapoolust osutav riist, mis võimaldab osundraami abil määrata ilmakaari

magnetlint
[nimisõna, substantiiv]
magnetkihiga plastlint andmete või heli salvestamiseks

magnetnõel
[nimisõna, substantiiv]
vardakujuline püsimagnet, mis pöörleb teraviku otsas või telje ümber (nt kompassis põhja-lõunasihi kindlakstegemiseks)

magnetofon
[nimisõna, substantiiv]
1. seade heli (või heli ja pildi) salvestuseks magnetlindile ja salvestatu taasesituseks

2. seade heli salvestuseks ja mängimiseks

magnetofonilint
[nimisõna, substantiiv]
magnetofoni magnetlint (heli salvestuseks ja taasesituseks)

magnetograaf
[nimisõna, substantiiv]
riist magnetvälja muutuste registreerimiseks

magnetomeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist Maa magnetvälja parameetrite mõõtmiseks

magnetomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. geofüüsika haru, mis käsitleb Maa magnetvälja muutumist

2. geofüüsika haru

magnetoola
[nimisõna, substantiiv]
1. magnetofoniga raadiovastuvõtja (omaaegne helitehniline seade)

2. makkraadio

magnetosfäär
[nimisõna, substantiiv]
planeeti ümbritsev kosmilise ruumi osa, mille omadused olenevad planeedi magnetväljast ning selle ja kosmilise kiirguse vastastikusest mõjust

magnetostaatika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis uurib ajas muutumatut magnetvälja

magnetpoolus
[nimisõna, substantiiv]
maakera punkt, kus magnetnõel pöördub vertikaalasendisse

magnetrauamaak
[nimisõna, substantiiv]
tugeva magnetismiga must mineraal, väärtuslik rauamaak

magnetravi
[nimisõna, substantiiv]
ravivõte, mille korral mõjutatakse kudesid madalsagedusliku magnetväljaga

magnetresonantstomograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. diagnostikaseade, millega magnetvälja paigutatud kehast saadakse kujutis, mis põhineb raadiolainetega mõjutatavatest vesinikuaatomitest lähtuvail signaalidel

2. diagnostikaseade

magnetresonantstomograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. diagnostikameetod, mille korral inimese elunditest ja kudedest pildi saamiseks kasutatakse tugevat magnetvälja, raadiolaineid ja arvutit

2. vastav uuring

3. diagnostikameetod, vastav uuring

magnetriba
[nimisõna, substantiiv]
kodeeritud salvestust sisaldava magnetkihiga riba pangakaardil vm plastkaardil

magnetron
[nimisõna, substantiiv]
1. mikrolaineid tekitav elektronvaakumseadis, milles elektronidele mõjub nii elektri- kui ka magnetväli (kasutatakse nt mikrolaineahjudes ja radarites)

2. seadis ülikõrgsageduslike elektrivõnkumiste tekitamiseks

magnetrong
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetvälja jõul rööpmetest veidi kõrgemal sõitev rong

magnetsalvestus
[nimisõna, substantiiv]
salvestus magnetlindile, -kettale või -kaardile

magnettahvel
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalse pinnaga tahvel magnetiga varustatud kujundite (tahvlimagnetite) kinnitamiseks

magnettorm
[nimisõna, substantiiv]
Maa magnetvälja väga tugev korrapäratu kiire muutumine

magnettrummel
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) ümmargune silinder, mille magneeditavale kihile saab talletada andmeid

magnetvoog
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis näitab magnetvälja suutlikkust läbida vaadeldavat pinda

magnetväli
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu ja magneteid ümbritsev füüsikaline väli

magnetvärv
[nimisõna, substantiiv]
rauaühendeid sisaldav värv, millega kaetud seinapinnale saab kinnitada magneteid (mõeldud sisetöödeks)

magnituud
[nimisõna, substantiiv]
maavärina võnke tugevus Richteri skaala järgi

magnoolia
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte lõhnavate õitega lõunamaine lehtpuu või -põõsas, Eestis aiailutaim

2. lõunamaine lehtpuu või -põõsas

magot
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Aafrika ja Gibraltari pikajäsemeline sabatu ahv

2. sabatu ahv

magu
[nimisõna, substantiiv]
1. söögitorule (või neelule) järgnev elund, kus toit lõplikult peenestub ja algab seedimine

2. elund, kuhu toit liigub pärast söömist

3. seedeelund

magu
[nimisõna, substantiiv]
maitse, maik

magun
[nimisõna, substantiiv]
longus õienuppude ja paljuseemneliste kupardega rohttaim, mille piimmahl sisaldab uinutava toimega ühendeid, erksavärviliste õite tõttu ka ilutaim

magunaseemned
[nimisõna, substantiiv]
mooni väikesed ümarad (hallikassinakad) seemned, mida kasutatakse nt saiakeste ja muude küpsetiste maitsestamiseks

magus
[omadussõna, adjektiiv]
1. suhkru, siirupi, mee vms aine maitsega, sellise ainega maitsestatud, seda sisaldav

2. suhkru maitsega, suhkrut sisaldav

magusahimuline
[omadussõna, adjektiiv]
magusat süüa himustav

magusaine
[nimisõna, substantiiv]
suhkur vm tugevasti magus looduslik või kunstlikult saadud aine (nt mesi, sahhariin)

magusaisu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine süüa magusat, isu magusa järele

magusalt
[määrsõna, adverb]
mõnusalt, mõnu(tunnet), naudingut pakkuvalt

magusamaias
[omadussõna, adjektiiv]
magusat süüa himustav

magusamaks
[nimisõna, substantiiv]
riigimaks, millega maksustatakse magustatud jooke ja teisi rohkelt suhkrut sisaldavad tooteid

magusameister
[nimisõna, substantiiv]
1. maiustuste ja kookide, tortide valmistaja

2. inimene, kelle töö on kooke ja torte valmistada

magusanälg
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine süüa magusat, isu magusa järele

magusapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
veidi magusa maitsega

magusasti
[määrsõna, adverb]
mõnusalt, mõnu(tunnet), naudingut pakkuvalt

magusasõber
[nimisõna, substantiiv]
magusasöömist, maiustamist armastav inimene

magusasöömine
[nimisõna, substantiiv]
hrl ülemäärane maiustuste söömine

magusatootja
[nimisõna, substantiiv]
1. komme, šokolaade ja muid maiustusi tootev ettevõte

2. komme, šokolaade ja muid maiustusi tootev ettevõte

magusavajadus
[nimisõna, substantiiv]
vajadus süüa magusat, isu magusa järele

magushapu
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt (või lõhnalt) magus ja ühtlasi hapukas

magusjuur
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kobaraisse koondunud lillade, siniste vm värvi õitega rohttaim või poolpõõsas, mille tuntuima liigi magusatest juurtest saadakse lagritsat

2. liblikõieline rohttaim v poolpõõsas

maguskartul
[nimisõna, substantiiv]
suurt kartulit meenutav piklik mugul, millel on helepruun või punakas koor ja magus maitse

maguskibe
[omadussõna, adjektiiv]
mõrumagus

maguskirsipuu
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt magusate viljadega kirsipuu

maguskirss
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt magusate viljadega kirsipuu

magusmõru
[omadussõna, adjektiiv]
(maitse, lõhna kohta:) magus ja mõru ühtaegu

magusroog
[nimisõna, substantiiv]
1. lõuna- või õhtusöögi lõpul pakutav magus toit, nt kook, puuvili, jäätis

2. mingi magus toit, mida inimesed söövad lõunasöögi või õhtusöögi lõpus

magussöök
[nimisõna, substantiiv]
1. lõuna- või õhtusöögi lõpul pakutav magus toit, nt kook, puuvili, jäätis

2. mingi magus toit, mida inimesed söövad lõunasöögi või õhtusöögi lõpus

magustaja
[nimisõna, substantiiv]
suhkur vm tugevasti magus looduslik või kunstlikult saadud aine (nt mesi, sahhariin)

magustama
[tegusõna, verb]
maitselt magusaks tegema, suhkrut vm magusainet lisama

magustamata
[omadussõna, adjektiiv]
ilma suhkru vm magusaineta, ilma et oleks suhkrut vm magusainet lisatud

magustoidulusikas
[nimisõna, substantiiv]
supilusikast väiksem lusikas magusroa söömiseks

magustoidutaldrik
[nimisõna, substantiiv]
praetaldrikust väiksem taldrik magusroa söömiseks

magustoit
[nimisõna, substantiiv]
1. lõuna- või õhtusöögi lõpul pakutav magus toit, nt kook, puuvili, jäätis

2. mingi magus toit, mida inimesed söövad lõunasöögi või õhtusöögi lõpus

magusus
[nimisõna, substantiiv]
(toidu, joogi kohta:) magus maitse, maitseomadus, mida põhjustab hrl suhkur

magusvalus
[omadussõna, adjektiiv]
hingeliselt haiget tegev ja üksiti meeldivaid tundeid tekitav

maha
[määrsõna, adverb]
1. maapinnale, põrandale vm aluspinnale

2. maa peale, põrandale või muule pinnale

3. maa peale

4. vastu maad

mahaarvamine
[nimisõna, substantiiv]
teatud rahasummast mahavõtmine, selle vähendamine millegi võrra

mahaarvatis
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlate määrade alusel mingist summast maha arvatav (lahutatav) summa

2. mahaarvatav summa

mahagon
[nimisõna, substantiiv]
mitmest troopikapuust saadav hrl punakaspruun ilusa süüga vastupidav puit, millest valmistatakse hinnalist mööblit

mahagonipuu
[nimisõna, substantiiv]
mitmest troopikapuust saadav hrl punakaspruun ilusa süüga vastupidav puit, millest valmistatakse hinnalist mööblit

mahahindlus
[nimisõna, substantiiv]
mahaarvutatud hinnaosa

mahahüpe
[nimisõna, substantiiv]
hüpe kusagilt alla

mahajaana
[nimisõna, substantiiv]
levinuim budismi vool, mis rõhutab Buddha õpetuse universaalset iseloomu

mahajahutamine
[nimisõna, substantiiv]
mingi aine vms täielikul määral jahutamine

mahajooks
[nimisõna, substantiiv]
1. liikudes eemaldumine mingilt aluselt

2. koht või detail, mille kaudu miski kuskilt eemaldub

mahajäetu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis on (kuhugi) maha jäetud või hüljatud

mahajäetult
[määrsõna, adverb]
1. mahajäetu või hüljatuna

2. üksildasena, kurvalt üksi olevana

mahajäetus
[nimisõna, substantiiv]
1. hüljatud seisund

2. üksildus, teistest lahus või üksinda olek

mahajätmine
[nimisõna, substantiiv]
millestki või kellestki loobumine, millegi või kellegi hülgamine

mahajätt
[nimisõna, substantiiv]
millestki või kellestki loobumine, millegi või kellegi hülgamine

mahajääja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes liikumises teistest tahapoole jääb, ei jõua järele

mahajäämus
[nimisõna, substantiiv]
1. arengult, tasemelt, saavutuste poolest mahajäänud olukord

2. mahajäänud olukord v seisund

mahajäänu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes arengus on teistest tahapoole, kaugemale jäänud

mahakriipsutus
[nimisõna, substantiiv]
1. tekstiosa, sõna vms kustutamine sellele joont, kriipsu peale tõmmates

2. läbikriipsutatud tekstiosa, sõna vms

mahakuulutamine
[nimisõna, substantiiv]
(varasemal ajal:) abielluda soovijate avalik kirikukantslist teatavakstegemine

mahalaadimine
[nimisõna, substantiiv]
millegi hrl veokist mahavõtmine

mahalaitmine
[nimisõna, substantiiv]
äralaitmine

mahalaskja
[nimisõna, substantiiv]
käsirelvast tulistamisega surmaja, tulistamisega hukkaja

mahalaskmine
[nimisõna, substantiiv]
käsirelvast tulistamisega surmamine

mahalastu
[nimisõna, substantiiv]
surnuks tulistatu, mahalaskmisega hukatu

mahalöödu
[nimisõna, substantiiv]
surmatud inimene

mahamaks
[nimisõna, substantiiv]
lõpparve meremehele laevalt lahkumiseks

mahamaterdamine
[nimisõna, substantiiv]
karmilt kritiseerimine, sõnadega põrmustamine

mahanottimine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi surmamine, kelleltki elu võtmine

mahapanek
[nimisõna, substantiiv]
(köögivilja vm kohta:) mulda kasvama panemine

mahapanemine
[nimisõna, substantiiv]
(köögivilja vm kohta:) mulda kasvama panemine

maharadža
[nimisõna, substantiiv]
1. üliku, valitseja tiitel Indias aastani 1956

2. seda tiitlit kandev isik

3. valitseja tiitel Indias

mahasaamine
[nimisõna, substantiiv]
1. (sünnituse, sündimise kohta)

2. sünnitamine

mahasurumine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tegevuse takistamine, (jõuga, vägivallaga) oma tahtele või ülemvõimule allutamine

mahasõidutee
[nimisõna, substantiiv]
1. tee nt sillalt või kiirteelt mahasõiduks

2. vastav teisaldatav vahend

mahasõit
[nimisõna, substantiiv]
koht, miskaudu peateelt kõrvale pööratakse, teisele või väiksemale teele sõidetakse

mahategemine
[nimisõna, substantiiv]
eitav või halvustav hinnang kellelegi või millelegi

mahatma
[nimisõna, substantiiv]
eriti austatud isiku tiitel Indias

mahatulek
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lume kohta:) ülaltpoolt, kõrgemalt alla, maapinnale tulek

mahaviskamine
[nimisõna, substantiiv]
maapinnale, põrandale viskamine (nt prügikasti viskamise asemel)

mahdi
[nimisõna, substantiiv]
1. islami usujuht ja messias, kes pidavat Muhamedi töö lõpule viima

2. mõne rahvusliku-usulise liikumise juhi tiitel

mahe
[omadussõna, adjektiiv]
meeltele rahulikult mõjuv, meeldivana, mõnusana tajutav, mitte häiriv, mitte liiga ere või vali, (maitselt, lõhnalt) mitte terav või vänge

mahe
1. (toiduainete kohta:) ökoloogilisi reegleid järgides toodetud ja käideldud, keemiavaba, ökoloogiliselt puhas

2. selline, mille tootmisel on tagatud loomade heaolu

mahedalt
[määrsõna, adverb]
1. pehmelt

2. õrnalt

mahedasti
[määrsõna, adverb]
1. pehmelt

2. õrnalt

mahedik
[nimisõna, substantiiv]
paks viljalihaga jook purustatud marjadest-puuviljadest (ja jogurtist, jäätisest või piimast)

mahedus
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmus

2. olek, mis mõjub meeltele rahulikult, on tajutav mõnusana, ei ole millegi poolest häiriv

mahekasvatatud
[omadussõna, adjektiiv]
mahepõllumajanduse võtetega kasvatatud, ökoloogiliselt puhas

mahekaup
[nimisõna, substantiiv]
1. ökoloogiliselt puhas kaup (hrl mahepõllumajanduse saaduste kohta)

2. mahetooted kaubana

mahemaa
[nimisõna, substantiiv]
mahepõllumajanduslikus tootmises kasutatavad maa-alad

mahemagus
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt (või lõhnalt) mahedalt magus

mahemesi
[nimisõna, substantiiv]
puhtalt korjemaalt pärinev mahepõllumajanduse võtetega kasvatatud mesilaste mesi

mahemesinik
[nimisõna, substantiiv]
mesinik, kes kasvatab mesilasi mahepõllumajanduse võtetega ning toodab mahemett

mahemuna
[nimisõna, substantiiv]
muna, mille tootmisel on järgitud ökoloogilisi reegleid ja tagatud kanade heaolu

mahemärk
[nimisõna, substantiiv]
tähis, mis kinnitab, et kaup on toodetud ja käideldud ökoloogilisi reegleid järgides

mahendama
[tegusõna, verb]
millegi eredust, valjust, teravust või vängust vähendama

mahenema
[tegusõna, verb]
eredust, valjust, teravust või vängust kaotama, nii meeltele rahulikumalt mõjuma

mahepiim
[nimisõna, substantiiv]
ökoloogiliselt puhas piim

mahepõllumajandus
[nimisõna, substantiiv]
1. looduse seaduspärasusi järgiv, keskkonda säästev ning looduslikku tasakaalu säilitav taime- ja loomakasvatus, mille korral ei kasutata keemiliselt töödeldud aineid, ökoloogiline põllumajandus

2. taastuvatel loodusvaradel põhinev looma- ja taimekasvatus

mahepõllundus
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuurtaimede kasvatamise viis, mille korral kasutatakse üksnes orgaanilisi väetisi ja bioloogilisi taimekaitsevahendeid

2. kasutab taimekasvatuses orgaanilisi väetisi ja biotõrjet

mahesiga
[nimisõna, substantiiv]
mahesööda peal kasvatatav siga, kelle pidamisel lähtutakse looma heaolust ja sellekohastest normidest

mahesööt
[nimisõna, substantiiv]
loomadele antav ökoloogiliselt puhas toit

mahetalu
[nimisõna, substantiiv]
mahepõllumajanduse võtteid rakendav talu

mahetalunik
[nimisõna, substantiiv]
mahepõllumajanduse võtteid kasutav talunik

mahetoetus
[nimisõna, substantiiv]
mahetootmise toetuseks põllumajandussaaduste tootjale (nt mahetalunikule) antav rahaline abi

mahetoit
[nimisõna, substantiiv]
mahepõllumajanduse võtetega saadud keemiavaba toit või toiduaine

mahetoodang
[nimisõna, substantiiv]
mahetooted, mahepõllumajanduse võtetega saadud taime- ja loomakasvatustooted

mahetoode
[nimisõna, substantiiv]
ökoloogiliselt puhas toode, hrl mahepõllumajanduse saadus (nt mahekartul, maheköögivili, maheliha)

mahetoodetud
[omadussõna, adjektiiv]
mahepõllumajanduse võtetega toodetud

mahetooraine
[nimisõna, substantiiv]
ökoloogiliselt puhas, keemiliselt töötlemata tooraine, mida kasutatakse toiduainete valmistamisel

mahetootja
[nimisõna, substantiiv]
mahepõllumajanduse võtteid kasutav tootmisüksus

maheturg
[nimisõna, substantiiv]
mahekauba pidevalt toimiv ost-müük, mahetoodete pakkumine ja nõudmine

maheveis
[nimisõna, substantiiv]
mahesööda peal kasvatatav veis, kelle pidamisel lähtutakse looma heaolust ja sellekohastest normidest

maheviljelus
[nimisõna, substantiiv]
mahepõllundusvõtteid rakendav maaharimine ja taimekasvatus

mahhinaator
[nimisõna, substantiiv]
salasepitseja, kahtlaste või seadusevastaste tehingute sõlmija

mahhinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(sala)sobing, kaval võte või tegu, seadusvastane tehing

mahhineerima
[tegusõna, verb]
millegi saavutamiseks salasobinguid, petuskeeme vm ebaausaid võtteid kasutama, nende abil tegutsema

mahitama
[tegusõna, verb]
1. millegi (lubamatu) toimumiseks võimalust andma, seda sallima või soosima

2. millegi lubamatu toimumiseks soodsat võimalust andma

mahitus
[nimisõna, substantiiv]
millegi (lubamatu) toimumiseks võimaluse andmine, selle sallimine või soosimine

mahitusel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
kellegi (soosival, lubamatul) vahendusel

mahjong
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiina päritolu mäng, mida mängitakse hrl neljakesi doominokivilaadsete mänguplaadikestega

2. selline arvutis mängitav mäng (ka üksi mängimiseks)

mahl
[nimisõna, substantiiv]
1. puuviljadest, marjadest või köögiviljadest välja pressitud või aurutatud (lahjendatud) vedelik joogina

2. vedelik, mida saab enamasti puuviljadest, marjadest või köögiviljadest

mahlaaeg
[nimisõna, substantiiv]
puude mahlajooksu aeg

mahlaauruti
[nimisõna, substantiiv]
riist mahla väljaaurutamiseks marjadest ja puuviljast

mahlajook
[nimisõna, substantiiv]
vähese mahla, kuid rohke vee ja suhkruga valmistatud jook

mahlajooks
[nimisõna, substantiiv]
kevadine mahla liikumine puudes, ka selle väljanõrgumine vigastatud kohast

mahlajää
[nimisõna, substantiiv]
hrl pulgajäätis, mille põhikomponent on külmutatud mahl, roheline tee vms (ei sisalda piima ega koort)

mahlajäätis
[nimisõna, substantiiv]
hrl pulgajäätis, mille põhikomponent on külmutatud mahl, roheline tee vms (ei sisalda piima ega koort)

mahlakali
[nimisõna, substantiiv]
kasemahlast kääritatud omaaegne heinaaja jook

mahlakas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede, viljade, neid sisaldava toidu kohta:) rohkesti mahla sisaldav

mahlakask
[nimisõna, substantiiv]
kask, millest mahlajooksu ajal lastakse mahla

mahlakaste
[nimisõna, substantiiv]
1. magus kaste marja- või puuviljamahlast (magustoidu juurde)

2. sellist mahla sisaldav salatikaste

mahlakokteil
[nimisõna, substantiiv]
marja- ja puuviljamahladest segatud alkoholivaba jook

mahlakuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 4. kuu, põhjapoolkeral teine kevadkuu

2. aasta 4. kuu

mahlalaskmine
[nimisõna, substantiiv]
kasest või vahtrast tüve või oksa sisselõike kaudu mahla nõrutamine (puu külge kinnitatud nõusse)

mahlane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede, viljade, neid sisaldava toidu kohta:) parajalt või rohkesti mahla sisaldav

2. palju mahla sisaldav

mahlapaast
[nimisõna, substantiiv]
paastumine puu- ja köögiviljamahlu tarvitades (loodusravivõte organismi puhastamiseks)

mahlapress
[nimisõna, substantiiv]
riist mahla väljapressimiseks marjadest, puuviljast või köögiviljast

mahlapulk
[nimisõna, substantiiv]
pulga ümber pakitud mahlajäätis, mida süüakse pulgast kinni hoides

mahlarikas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede, viljade, neid sisaldava toidu kohta:) rohkesti mahla sisaldav

mahlatila
[nimisõna, substantiiv]
õõnestatud renniga pulk kevadiseks mahlanõrutamiseks kasest või vahtrast (puu külge kinnitatud nõusse)

mahlatu
[omadussõna, adjektiiv]
(millegi söödava, joodava kohta:) ilma mahlata, seetõttu tuima maitsega

mahlavool
[nimisõna, substantiiv]
kevadine mahla liikumine puudes, ka selle väljanõrgumine vigastatud kohast

mahlaõun
[nimisõna, substantiiv]
mahla tegemiseks sobiv õunasort

mahoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaseõieline igihaljas lehtpõõsas või väike -puu, Eestis aiailutaimena

2. igihaljas lehtpõõsas

mahorka
[nimisõna, substantiiv]
1. mahorkatubakataime lehtedest ja vartest valmistatud mõnuaine

2. madalamat sorti tubakas

mahorkatubakas
[nimisõna, substantiiv]
nikotiini sisaldav rohttaim, mille lehtedest ja vartest valmistatakse mahorka nime all tuntud odavamat sorti tubakat

maht
[nimisõna, substantiiv]
1. mahutavus (ruumala- või mahuühikutes)

2. see, kui palju ainet mingisse anumasse või ruumi mahub

mahtanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
keemiline analüüs, kus uuritava aine kogus lahuses määratakse ekvivalentse hulga reaktiivi lahuse mahu järgi ehk tiitrimise teel

mahtauto
[nimisõna, substantiiv]
pika kerega ruumikas, hrl kolme istmereaga sõiduauto, kus istmete kõrvaldamisega on võimalik moodustada mahukas pakiruum

mahtima
[tegusõna, verb]
1. aega, võimalust leidma

2. kannatlikust olema

mahtra
[nimisõna, substantiiv]
äge tegevus (vaidlus, lööming vms)

mahtuma
[tegusõna, verb]
1. suuruselt, mõõtmetelt, koguselt kuhugi paigutatav olema

2. millelegi või kellelegi kusagil ruumi olema

3. kui keegi või miski kuhugi mahub, siis on seal selle inimese või asja jaoks piisavalt ruumi

Ühendtegusõnad: läbi mahtuma, läbi mahtuma, sisse mahtuma, sisse mahtuma, ära mahtumaära mahtuma

mahtuniversaal
[nimisõna, substantiiv]
pika kerega ruumikas, hrl kolme istmereaga sõiduauto, kus istmete kõrvaldamisega on võimalik moodustada mahukas pakiruum

mahtuvus
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab elektrit juhtiva keha või kondensaatori võimet salvestada elektrilaengut (mõõtühik farad)

mahtuvusdiood
[nimisõna, substantiiv]
(elektroonikas:) pooljuhtdiood, mida kasutatakse nt raadiotehnikas võnkeringide häälestamiseks soovitud sagedusele

mahukaal
[nimisõna, substantiiv]
materjali, aine kaal mahuühiku kohta, ruumalaühiku mass

mahukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingite üksuste (nt lehekülgede, tekstiridade) arvult suur

2. ulatuslik, haardelt suur

mahukus
[nimisõna, substantiiv]
suurus millegi arvult, ulatuselt või haardelt

mahuldasa
[määrsõna, adverb]
mahuliselt, mahu poolest

mahuline
[omadussõna, adjektiiv]
(teose, toodangu, ehitustööde vm) mahusse puutuv, sellega seotud

mahuliselt
[määrsõna, adverb]
mahu, hulga või suuruse poolest

mahumass
[nimisõna, substantiiv]
materjali, aine kaal mahuühiku kohta, ruumalaühiku mass

mahumõõt
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõtühik vedelike ja puistainete mahu mõõtmiseks

2. sellist ühikut mahutav mõõdunõu

mahuosa
[nimisõna, substantiiv]
määr, mis osutab mingi koostisosa mahtu segus või lahuses (võrrelduna teise koostisosaga)

mahuprotsent
[nimisõna, substantiiv]
protsendimäär, mis osutab mingi koostisosa mahtu sajas mahuühikus segus või lahuses

mahupüsiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ehitusmaterjalide kohta:) muutumatu mahuga

2. muutumatu mahuga

mahutabel
[nimisõna, substantiiv]
tabel puidu mahu määramiseks (kasvavat metsa hinnates)

mahutama
[tegusõna, verb]
sobitades kuhugi (ära) paigutama

Ühendtegusõnad: ära mahutamaära mahutama

mahutavus
[nimisõna, substantiiv]
suurus, mis näitab, kui palju mingi ese, ruum vms midagi või kedagi arvuliselt mahutab

mahuti
[nimisõna, substantiiv]
suur anum millegi kogumiseks, hoidmiseks või veoks (nt tsistern, paak, konteiner)

mahutuma
[tegusõna, verb]
1. end kuskile ära mahutama

2. mingitesse raamidesse sobituma

mahutus
[nimisõna, substantiiv]
mahutamine

mahuühik
[nimisõna, substantiiv]
mahu mõõtühik, nt liiter, kuupmeeter

mahv
[nimisõna, substantiiv]
sigaretist, piibust korraga suhu tõmmatav kogus tubakasuitsu vm mõnuainet

mahvima
[tegusõna, verb]
(ägedate) sõõmudega suitsu tõmbama

mai
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 5. kuu, põhjapoolkeral kolmas kevadkuu

2. aasta 5. kuu

maia
[nimisõna, substantiiv]
1. indiaani rahva liige Kesk-Ameerikas (peamiselt Yucatáni poolsaarel)

2. Kesk-Ameerika indiaani rahva liige

maia
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge labase sidusega merseriseeritud puuvillriie

2. puuvillriie

maias
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi väga himustav või ihaldav, millegi või kellegi järele väga himukas

2. söödava, joodava, eriti magusa järele

3. raha, hüvede, lõbustuste vm järele

maiasmokk
[nimisõna, substantiiv]
(hrl magusaga) maiustada armastav inimene (vm olend)

maidel
[nimisõna, substantiiv]
kala: rünt

maigutama
[tegusõna, verb]
suud, huuli korduvalt liigutama, neid avades ja jälle sulgedes

maihaigus
[nimisõna, substantiiv]
töömesilastel seedimata õietolmust tekkinud mürgistus, mesilaste kõhukinnisus

maik
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu, joogi vm aine omadus, mida väljendab süljes lahustunud aineosade toimel suus tekkinud aisting

2. aine (söögi või joogi) omadus, mida sa suus tunned

maika
[nimisõna, substantiiv]
varrukateta kerge pluusike, topp või alussärk

maikelluke
[nimisõna, substantiiv]
1. hästi lõhnavate valgete kellukjate õitega kevadlill

2. lill, millel on palju valgeid õisi ja tugev lõhn

maiko
[nimisõna, substantiiv]
geišaks või geikoks õppiv noor Jaapani naine, kes valmistub teenima meelelahutajana Jaapani teemajades ja pidustustel

maikrahv
[nimisõna, substantiiv]
keskajal gildide korraldatud maipidustustel terveks aastaks valitud sümboolne isand

maikuine
[omadussõna, adjektiiv]
maikuule omane või sel kuul esinev, toimuv

maikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 5. kuu, põhjapoolkeral kolmas kevadkuu

2. aasta 5. kuu

maikülm
[nimisõna, substantiiv]
maikuus esinev suurem temperatuurilangus

mail
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. mingi ajahetke kandis, ligikaudu mingil ajal

2. osutab, mis ajal umbes mingi tegevus toimub

mailane
[nimisõna, substantiiv]
väikeste hrl siniste õitega rohttaim või poolpõõsas, ka ilutaim

mailbox
[nimisõna, substantiiv]
1. koht internetis või arvutis, kuhu tulevad elektrooniliselt saadetud kirjad ja kust neid saadetakse

2. koht internetis või arvutis, kuhu tulevad meilid

3. e-posti sõnumite salvestuskoht arvutis või internetis

mailer
[nimisõna, substantiiv]
1. algselt ühe miili jooksja, hiljem üldse keskmaajooksja

2. keskmaajooksja

maim
[nimisõna, substantiiv]
vastsest kujunenud, alles marjast koorunud väike kala

maimik
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe- kuni kolmeaastane laps

2. 1--3-aastane laps

maimuke
[nimisõna, substantiiv]
väike poiss või tüdruk

maimukene
[nimisõna, substantiiv]
väike poiss või tüdruk

maimutiik
[nimisõna, substantiiv]
1. (kalakasvanduses:) tiik, kus kasvatatakse kalamaime

2. kalakasvanduses

maina
[nimisõna, substantiiv]
Aasia lõunaosast pärit pruuni sulestikuga lind, kellel on kollane nokk, kollased jalad ja kollased laigud ümber silmade

maina
[hüüdsõna, interjektsioon]
(käsklus kraanajuhile:) alla

maine
[nimisõna, substantiiv]
1. üldiselt levinud (hea) hinnang kellegi (või millegi) kohta, kellegi (hea) nimi

2. levinud hinnang kellegi või millegi kohta, (hea või halb) kuulsus

maine
[omadussõna, adjektiiv]
siinses, päris maailmas esinev või toimuv, hrl vastandina kujuteldavale taevariigile, hauatagusele maailmale vms

mainefilm
[nimisõna, substantiiv]
lühike film, mis tutvustab ettevõtet, organisatsiooni, linna vm ja aitab kasvatada selle mainet

mainekahju
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte, isiku vm rikutud hea nimi, hea maine vähenemine või kadumine väärast infost, laimust vms põhjustatuna

mainekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. laialt tuntud ja kõrgelt hinnatud

2. hea mainega, kuulus

maineklipp
[nimisõna, substantiiv]
videoklipp, mis tutvustab ettevõtet, asutust, tegevusvaldkonda vm ning aitab kasvatada selle mainet

mainekujundus
[nimisõna, substantiiv]
1. valdkond, mis hõlmab ettevõtte või asutuse hea maine loomist ja hoidmist

2. valdkond, mis hõlmab ettevõtte või asutuse maine tõstmist ja hoidmist

mainereklaam
[nimisõna, substantiiv]
reklaam, mille eesmärk on kujundada ettevõtte mainet

ma-infinitiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) üks eesti keele tegusõnade käändelisi vorme (nt lugema, hüüdma, köitma)

mainima
[tegusõna, verb]
1. põgusalt ütlema või teatama, lühidalt millelegi osutama

2. midagi ütlema või nimetades esile tooma

Ühendtegusõnad: ära mainimaära mainima

mainimine
[nimisõna, substantiiv]
lühidalt teatamine, millegi märkimine või nimetamine

mainimisi
[määrsõna, adverb]
põgusalt (muu hulgas)

mainimisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest eriline või esilduv

2. selline, mida tasub mainida, tähelepanu vääriv

mainimisväärt
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest eriline või esilduv

2. selline, mida tasub mainida, tähelepanu vääriv

maining
[nimisõna, substantiiv]
mainimine

mainit
[omadussõna, adjektiiv]
1. arutlusel olnud või olev, jutuks olnud või olev

2. kõne all olev

mainitu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis on mainitud

mainitud
[omadussõna, adjektiiv]
1. arutlusel olnud või olev, jutuks olnud või olev

2. kõne all olev

maiparaad
[nimisõna, substantiiv]
1. mail, töörahvapühal, korraldatav töötajate rongkäik

maipidustused
[nimisõna, substantiiv]
töörahvapüha, 1. mai tähistamiseks korraldatud üritus või nende sari (hrl Venemaal või Nõukogude Liidus)

maipõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
kevadõhtuti lendav helepruunide kattetiibadega mardikas, kelle tõugud kahjustavad puude ja teiste taimede juuri

maipüha
[nimisõna, substantiiv]
1. mai: katoliku kiriku pühakupäev, eesti rahvakalendris kõikide nõidade ja tarkade päev, samuti kevade lõplik võit talve üle

mairongkäik
[nimisõna, substantiiv]
1. mail, töörahvapühal, korraldatav töötajate rongkäik

mais
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Ameerikast pärinev lindikujuliste lehtede ja tõlvikuga kõrreline rohttaim, mida kasvatatakse nii söödaks kui toiduks

2. taim, millel on piklik kollaste teradega vili

maisihelbed
[nimisõna, substantiiv]
maisijahust pressitud õhukesed liblekesed, mida süüakse hrl hommikuti piimaga

maisikepikesed
[nimisõna, substantiiv]
maisist valmistatud rabedad krõbisevad pulgakesekujulised näksid

maisikook
[nimisõna, substantiiv]
proteiinirohke mass, mida saadakse maisiseemnetest õli väljapressimise kõrvalsaadusena

maisikrõpsud
[nimisõna, substantiiv]
õlis praetud või küpsetatud suupistepalad maisijahust

maisileib
[nimisõna, substantiiv]
maisijahust leib (nt Mehhikos)

maisimanna
[nimisõna, substantiiv]
peeneteralised maisitangud

maisipaber
[nimisõna, substantiiv]
väga õhuke poolläbipaistev (suitsu)paber, mida valmistatakse maisi vartest ja lehtedest

maisipuder
[nimisõna, substantiiv]
maisijahust või maisitangudest keedetud puder

maisipulgad
[nimisõna, substantiiv]
maisist valmistatud rabedad krõbisevad pulgakesekujulised näksid

maisisiirup
[nimisõna, substantiiv]
maisitärklise lõhustamisel saadud veniv magusamaitseline toiduaine

maisitang
[nimisõna, substantiiv]
1. maisi kooritud ja purustatud tera

2. sellised terad kogumina

maisitõlvik
[nimisõna, substantiiv]
maisi emasõisik, kus südamiku ümber asetsevad pikiridadena õied, hiljem terad

maisitärklis
[nimisõna, substantiiv]
maisist toodetav peen jahu, mida tarvitatakse pudingite, kastmete ja kissellide paksendamiseks

maisiõli
[nimisõna, substantiiv]
maisiteradest, eriti idudest pressitav (toidu)õli

maiskond
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) mittetäieõiguslike rüütlimõisavaldajate kogu

maismaa
[nimisõna, substantiiv]
kuiv maa (vastandina veekogule), Maa osa, mis asub maailmamerest kõrgemal (nt manner, saar, neem)

maismaaimetaja
[nimisõna, substantiiv]
maismaal elav imetaja

maismaakilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
maismaal elav kilpkonn (nt elevantkilpkonn, stepikilpkonn)

maismaalind
[nimisõna, substantiiv]
lind, kelle elu on tihedalt seotud maismaaga

maismaaline
[omadussõna, adjektiiv]
maismaale omane, maismaaga seotud

maismaaloom
[nimisõna, substantiiv]
maismaal elama kohastunud loom

maismaaloomastik
[nimisõna, substantiiv]
maismaal elavad loomad (liike hõlmava kogumina)

maismaapiir
[nimisõna, substantiiv]
mööda maismaad kulgev (riigi)piir

maismaataim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis on kohastunud maismaal elamisega

maismaatee
[nimisõna, substantiiv]
mööda maismaad kulgev liiklustee

maismaatigu
[nimisõna, substantiiv]
maismaal elav tigu (nt viinamäetigu)

maismaatransport
[nimisõna, substantiiv]
transport mööda maismaad (vastandina vee- ja õhutranspordile)

maismaatuulik
[nimisõna, substantiiv]
maismaal paiknev tuulegeneraator ehk labadega seade, mis muundab tuuleenergiat elektrienergiaks

maistu
[nimisõna, substantiiv]
teatud ökoloogilise iseloomuga maa-ala

maisus
[nimisõna, substantiiv]
argieluga seotud, argipäevane olek

mait
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

maitse
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu, joogi vm aine omadus, mida väljendab süljes lahustunud aineosade toimel suus tekkinud aisting

2. aine (söögi või joogi) omadus, mida sa suus tunned

maitseaine
[nimisõna, substantiiv]
1. toitudele ja jookidele parema maitse ning lõhna andmiseks vähesel hulgal kasutatav aine (nt vürtsid, maitsetaimed, sool)

2. aine või taim, mida inimesed lisavad toidule väheses koguses, et toidu maitset mõjutada

maitseainesegu
[nimisõna, substantiiv]
erisuguste, hrl teatavale piirkonnale omaste maitseainete segu

maitseaisting
[nimisõna, substantiiv]
aisting, mis tekib süljes lahustunud aineosade sattumisel maitsmisretseptoritele

maitseasi
[nimisõna, substantiiv]
kellegi enese maitsest sõltuv, valikuvaba asi

maitse-eelistus
[nimisõna, substantiiv]
see, mida keegi oma maitsest lähtuvalt paremaks, ilusamaks, meeldivamaks peab

maitseelamus
[nimisõna, substantiiv]
toidu või joogi (heast) maitsest saadav elamus

maitseerinevus
[nimisõna, substantiiv]
(võrdlemisel ilmnev) erinevus toitude või jookide maitses

maitsejuurvili
[nimisõna, substantiiv]
juurvili, mida kasutatakse toitude maitsestamiseks (nt selleri-, petersellijuur)

maitsekas
[omadussõna, adjektiiv]
head maitsemeelt väljendav, esteetiliselt nauditav

maitsekaste
[nimisõna, substantiiv]
(valmis)kaste toidule maitse andmiseks (nt austrikaste, ketšup)

maitsekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteosele, mingile elunähtusele vm meeltega tajutavale asjale hrl ajakirjanduses või sotsiaalmeedias hinnangu andja

maitsekohv
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud kohv, millel on nt piparmündi, mandli, viski, apelsinikoore või vanilli aroom ja maitse

maitseköögivili
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt toitude maitsestamiseks kasutatav köögivili (nt sibul, petersell, till)

maitseküsimus
[nimisõna, substantiiv]
isiklikku maitset puudutav asi

maitselage
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole esteetiliselt nauditav, halba maitsemeelt ilmutav

maitselibastus
[nimisõna, substantiiv]
eksimus hea maitse vastu

maitseline
[omadussõna, adjektiiv]
(toiduaine kohta:) teatud laadi maitsega

maitselisand
[nimisõna, substantiiv]
miski toidule või joogile maitseks lisatav või lisatu

maitsema
[tegusõna, verb]
1. toitu või jooki selle maitse proovimiseks suhu võtma

2. (pisut) sööma või jooma

3. mingi toidu või joogi maitset proovima

maitsemeel
[nimisõna, substantiiv]
(maitsmiselundite, maitsmismeele kohta)

maitsemesi
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud mesi (nt marjapulbri lisandiga)

maitseomadus
[nimisõna, substantiiv]
(toidu või joogi maitse kohta)

maitseotsustus
[nimisõna, substantiiv]
isiklikust maitsest lähtuv otsustus

maitsepalett
[nimisõna, substantiiv]
toidu või joogi maitsete kogum

maitsepuudus
[nimisõna, substantiiv]
see, kui puudub arusaam heast maitsest (esteetilises plaanis)

maitsepärm
[nimisõna, substantiiv]
mitteaktiivne helbeline pärm, millel on pähkli maitse ja mida lisatakse suppidele, salatitele ja muudele toitudele

maitserikas
[omadussõna, adjektiiv]
maitseomadustelt külluslik

maitseroheline
[nimisõna, substantiiv]
maitseköögiviljade rohelised pealsed maitselisandina (nt sibulapealsed, till, petersell)

maitsesool
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud lauasool

maitsestama
[tegusõna, verb]
toidule või joogile mingit maitseainet, maitset lisama, toitu või jooki sel kombel maitsvamaks muutma

Ühendtegusõnad: üle maitsestamaüle maitsestama

maitsestuma
[tegusõna, verb]
mingit maitset omandama (nt lisatud maitseainetest)

maitsesuits
[nimisõna, substantiiv]
maitsetaimede vm abil saadud aromaatne suits, mis annab grillitavale lihale teatava maitsenüansi

maitsetaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida tarvitatakse värskelt või säilitatult toitude maitsestamiseks (nt basiilik, münt)

maitsetaju
[nimisõna, substantiiv]
maitsete tajumine ja eristamine

maitsetu
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu, joogi kohta:) meeldiva maitseta

maitsetugevdaja
[nimisõna, substantiiv]
toidule maitse parandamiseks lisatav E-aine (nt glutamaadid)

maitsev
[omadussõna, adjektiiv]
1. (toidu, joogi kohta:) hea, meeldiva maitsega

2. hea, meeldiva maitsega

maitsevaene
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt esiletuleva maitsega, nt ebapiisavalt maitsestatud

maitsevahe
[nimisõna, substantiiv]
(võrdlemisel ilmnev) erinevus toitude või jookide maitses

maitsevesi
[nimisõna, substantiiv]
1. maitsestatud joogivesi

2. maitsestatud joogivesi

maitseviin
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud viin (nt mõne puuvilja, marja aroomi ja maitsega)

maitsevõi
[nimisõna, substantiiv]
maitsetaimede või muuga maitsestatud või (nt küüslaugu-, ürdivõi)

maitsevääratus
[nimisõna, substantiiv]
eksimus hea maitse vastu

maitseõli
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud toiduõli (nt küüslaugu, basiiliku vm lisandiga)

maitseäädikas
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud veini-, õuna- vm äädikas (nt pipra, basiiliku vm lisandiga)

maitsi
[määrsõna, adverb]
1. maad mööda, maanteed pidi

2. maad mööda

maitsma
[tegusõna, verb]
1. toitu või jooki selle maitse proovimiseks suhu võtma

2. (pisut) sööma või jooma

3. mingi toidu või joogi maitset proovima

maitsmine
[nimisõna, substantiiv]
lahustunud ainete mõnesuguste keemiliste omaduste tajumine maitsmiselundite (hrl keele) abil

maitsmisaisting
[nimisõna, substantiiv]
aisting, mis tekib süljes lahustunud aineosade sattumisel maitsmisretseptoritele

maitsmiselund
[nimisõna, substantiiv]
elund, mille abil organism maitset tunneb (maitsmisretseptor; ka organismi osa kohta, kus need retseptorid paiknevad)

maitsmismeel
[nimisõna, substantiiv]
lahustunud ainete mõnesuguste keemiliste omaduste tajumine maitsmiselundite (hrl keele) abil

maitsmisnärv
[nimisõna, substantiiv]
närv, mille kaudu saadetakse ajju maitsmisel tekkinud närviimpulss

maitsmisorgan
[nimisõna, substantiiv]
elund, mille abil organism maitset tunneb (maitsmisretseptor; ka organismi osa kohta, kus need retseptorid paiknevad)

maitsmispung
[nimisõna, substantiiv]
tunderakkudest koosnev mikroskoopiline moodustis keelenäsadel

maituli
[nimisõna, substantiiv]
aprillikuu viimasel õhtul süüdatav lõke

maius
[nimisõna, substantiiv]
väga maitsev toit, hõrgutav roog

maiusasi
[nimisõna, substantiiv]
miski väga maitsev: maiuspala, maiustus või maiusroog

maiuspala
[nimisõna, substantiiv]
väga maitsev toit, hõrgutav roog

maiusroog
[nimisõna, substantiiv]
eriti meelepärane toit

maiustama
[tegusõna, verb]
1. midagi maitsvat, meelepärast sööma (või jooma)

2. nautides sööma [v jooma]

maiustus
[nimisõna, substantiiv]
magus, rohkesti suhkrut sisaldav toode (nt kompvek, šokolaad, marmelaad, pastilaa)

m.a.j
märgib aega pärast Kristuse sündi (kristliku ehk meie ajaarvamise järgi)

maj
1. ühiskonnaelu valdkond, mis hõlmab kaupade ja teenuste tootmist, ostmist, müüki ja tarbimist

2. nende tegevuste süsteemne korraldus teatud põhimõtete alusel (riigis või laiemalt)

3. süsteem, kuidas mingi riik oma raha kulutab ning asju toodab, ostab ja müüb

4. ka õppeainena

maja
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone inimestele elamiseks, töötamiseks, nende teenindamiseks vms

2. hoone, kus inimesed elavad või töötavad

3. hoone

majaabiline
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kodus majapidamistöid tegev palgaline isik

majaalune
[omadussõna, adjektiiv]
maja all asetsev, maja alla jääv

majaase
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus oli maja (või kuhu ehitatakse maja)

majaelanik
[nimisõna, substantiiv]
teatava maja elanik

majaemand
[nimisõna, substantiiv]
majapidamises töid korraldav naine (majapidamise omanikuna, peremehe abikaasana või palgalisena)

majaesine
[nimisõna, substantiiv]
maja ees olev ala

majahaldjas
[nimisõna, substantiiv]
rahvakommetes kodu ja peret kaitsev haldjas, kodu kaitsevaim

majahoidja
[nimisõna, substantiiv]
maja ümbrust (ja trepikodasid vm ühisruume) koristav töötaja

majahärra
[nimisõna, substantiiv]
(maja)peremees, nt külaliste vastuvõtjana

majahütt
[nimisõna, substantiiv]
väike vilets maja

majaisand
[nimisõna, substantiiv]
mees perekonnapeana, majaperemehena

majajas
[nimisõna, substantiiv]
1. siseveekogude kallastel kolooniatena elutsev hästi ujuv soomuselise lapiku sabaga karusloom

2. väike loom, kellel on lai saba ja paks karv. Koprad lõhuvad hammastega puid ja ehitavad neist tammesid

majajuht
[nimisõna, substantiiv]
tahvel, mis näitab millegi või kellegi paiknemist majas

majakarp
[nimisõna, substantiiv]
viimistlemata maja

majakas
[nimisõna, substantiiv]
laevasõidu ohutust tagav ja orienteerumist kergendav tornikujuline ehitis, mille tipus on tugev valgusallikas

majakavaht
[nimisõna, substantiiv]
tuletorni ja selles põleva tule järele valvav isik

majake
[nimisõna, substantiiv]
väike maja

majakene
[nimisõna, substantiiv]
väike maja

majakolakas
[nimisõna, substantiiv]
väga suur maja

majakondne
[nimisõna, substantiiv]
pere liige või majaline

majakord
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuses, organisatsioonis või mujal kehtivad nõuded, juhised või tavad

2. tööandja ja töötajate üldisi käitumisreegleid määrav eeskiri

3. asutuse, organisatsiooni töökord

majakraam
[nimisõna, substantiiv]
maja või korteri sisustusse kuuluvad esemed (nt mööbel, majapidamisriistad)

majakõrgune
[omadussõna, adjektiiv]
väga suur, kõrge kui maja

majakökats
[nimisõna, substantiiv]
1. väike viletsapoolne maja

2. väike vilets maja

majaköks
[nimisõna, substantiiv]
1. väike viletsapoolne maja

2. väike vilets maja

majaline
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes siinsamas (piirkonnas, majas, kodus) elab

2. inimene, kes pole võõras

majalobudik
[nimisõna, substantiiv]
1. lagunev, lohakil, vilets ehitis

2. lagunev, vilets maja

3. vana vilets maja

majalogu
[nimisõna, substantiiv]
1. lagunev, lohakil, vilets ehitis

2. lagunev, vilets maja

3. vana vilets maja

majalukk
[nimisõna, substantiiv]
(maja ja vara truu valvaja, hoidja kohta)

majamuuseum
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistnud isiku maja memoriaalmuuseumina

majamädik
[nimisõna, substantiiv]
hoonete puidu mädanemist põhjustav seen

majamärk
[nimisõna, substantiiv]
1. pärimuslik perekonna omandit tähistav märk, mis lõigati nt majaustele, töö- ja tarberiistadele

2. pere omandit tähistav märk

majamürakas
[nimisõna, substantiiv]
väga suur maja

majanaaber
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega elatakse või paiknetakse naabritena samas majas

majand
[nimisõna, substantiiv]
midagi tootev või millegi majandamisega tegelev ettevõte

majandama
[tegusõna, verb]
1. millegi (nt ettevõtte, valdkonna, leibkonna) tegevust või toimimist rahaliselt korraldama

2. varadega, rahaga ümber käima

3. majandit pidama v juhtima

4. majapidamist korraldama

Ühendtegusõnad: ära majandamaära majandama

majandamiskulud
[nimisõna, substantiiv]
kinnistute, hoonete, töömasinate vms majandamise ja korrashoiuga seotud kulutused (nt haldus-, hooldus-, remonditasu)

majandus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnaelu valdkond, mis hõlmab kaupade ja teenuste tootmist, ostmist, müüki ja tarbimist

2. nende tegevuste süsteemne korraldus teatud põhimõtete alusel (riigis või laiemalt)

3. süsteem, kuidas mingi riik oma raha kulutab ning asju toodab, ostab ja müüb

4. ka õppeainena

majandusaasta
[nimisõna, substantiiv]
12 kuu pikkune ajavahemik, mille lõppemisel tehakse majanduslike tulemuste kohta aastakokkuvõte

majandusabi
[nimisõna, substantiiv]
tagastamatu rahaline toetus mingile riigile või selle rahvastiku teatud osale (teistelt riikidelt või rahvusvahelistelt organisatsioonidelt)

majandusajakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
majandusuudiseid vahendav ja majanduses toimuvat analüüsiv ajakirjandus

majandusajalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. majanduse arengulugu

2. seda käsitlev teadusharu või õppeaine

majandusaktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
majanduselu aktiivsus, mida mõõdetakse majanduskasvu ja tööpuuduse põhjal

majandusalane
[omadussõna, adjektiiv]
majanduse valdkonda kuuluv, majandust käsitlev või sellesse puutuv

majandusanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
majandusnähtuste üksikasjalik uurimine, et selgitada mitmesuguste tegurite mõju neile

majandusarvestus
[nimisõna, substantiiv]
1. majandustehingutest tuleneva info töötlemise ja edastamise süsteem

2. vastav eriala

majandusasi
[nimisõna, substantiiv]
majandamise või majandusega seotu, majandusküsimus

majandusbuum
[nimisõna, substantiiv]
majandusaktiivsuse kõrgseis, kus tootmise maht on väga suur ja tööpuudus väike

majanduseliit
[nimisõna, substantiiv]
riigi majanduselu liidrid ja suunajad

majanduselu
[nimisõna, substantiiv]
majanduslik tegevus, majandus

majandusfoorum
[nimisõna, substantiiv]
rohkearvuline majandusala esindajate kokkutulek, majandusega seotud sõnavõttude ning diskussioonide paik

majandusgeograaf
[nimisõna, substantiiv]
majandusgeograafia asjatundja

majandusgeograafia
[nimisõna, substantiiv]
inimgeograafia haru, mis uurib inimeste majandustegevuse paiknemist, kujunemist ja arengut riigi, regiooni või kogu maailma seisukohalt

majandusharidus
[nimisõna, substantiiv]
majandusalane haridus

majandusharu
[nimisõna, substantiiv]
majanduse osa, mille ettevõted ja asutused tegelevad tooraine hankimisega loodusest, tooraine töötlemisega ja teenuste osutamisega (nt tööstus, põllumajandus, ehitus, veondus, teenindus, kaubandus)

majandushiid
[nimisõna, substantiiv]
(kiirelt areneva majandusega, suure majanduskasvuga riigi kohta)

majandushoone
[nimisõna, substantiiv]
elumaja või põhihoone juurde kuuluv abihoone

majandushoov
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus asuvad abi- ja kõrvalhooned (nt mõisas, talus)

majandushuvi
[nimisõna, substantiiv]
majandusega seotud huvi, tulu teenimise taotlus

majandusime
[nimisõna, substantiiv]
majanduse ootamatult kiire areng, erakordne majanduskasv, nt Jaapanis pärast Teist maailmasõda

majandusimmigrant
[nimisõna, substantiiv]
majanduslikel, parema äraelamise põhjustel sisserännanu

majandusjuhataja
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kelle ülesandeks on majandusasjade korraldamine (nt koolis)

majandusjuht
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi majandust suunav isik (nt majandusminister)

2. ettevõtte või asutuse majandusasju korraldav isik

majandusjulgeolek
[nimisõna, substantiiv]
riigi majanduskeskkonna turvalisus, kaitstus välisriikidest lähtuva majandusluure, tööstusspionaaži ja mõjutegevuse eest

majanduskahju
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnale tekkinud majanduslik kaotus, rahaline vm varaline kahju

majanduskasv
[nimisõna, substantiiv]
sisemajanduse kogutoodangu suurenemine, mis omakorda ajendab ühiskonna jõukuse kasvu

majanduskeskkond
[nimisõna, substantiiv]
majanduslike tegurite kogum, mis mõjutab ühiskonnale ja selle liikmetele vajalike kaupade ja teenuste tootmist, jaotamist, vahetamist ning tarbimist

majanduskeskus
[nimisõna, substantiiv]
riigi või regiooni majanduse seisukohalt keskse tähtsusega koht, hrl linn

majanduskontaktid
[nimisõna, substantiiv]
(riikidevaheline) koostöö majanduse, nt tootmise, kaubavahetuse vm alal

majanduskriis
[nimisõna, substantiiv]
kogu majandust või mõnd selle haru teataval ajavahemikul haarav tootmise, turustamise, rahaliste suhete vms järsk häire, millele sageli järgneb aastaid vältav surutis

majanduskulud
[nimisõna, substantiiv]
kinnistute, hoonete, töömasinate vms majandamise ja korrashoiuga seotud kulutused (nt haldus-, hooldus-, remonditasu)

majanduskuritegu
[nimisõna, substantiiv]
majandusalane kuritegu, nt ebaseaduslik majandustegevus või rahapesu

majanduslangus
[nimisõna, substantiiv]
majandustegevuse pidurdumine, millega kaasneb toodangu mahu kahanemine ja tööpuuduse kasv

majandusleht
[nimisõna, substantiiv]
majandusuudiseid edastav ja majandusküsimusi käsitlev ajaleht

majandusleping
[nimisõna, substantiiv]
majandust puudutav rahvusvaheline leping (nt investeeringute soodustamise ja kaitse leping)

majanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. majandusega seotud, sellesse puutuv või seda käsitlev

2. majandusega seotud

3. majandus-, majandusalane

majanduslikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. majanduslik eesmärgipärasus, majanduslik tasuvus

2. raha otstarbekas kasutamine, ülearustest kulutustest hoidumine

majanduslikult
[määrsõna, adverb]
säästlikult

majanduslugu
[nimisõna, substantiiv]
1. majanduse arengulugu

2. seda käsitlev teadusharu või õppeaine

majandusmatemaatika
[nimisõna, substantiiv]
rakendusmatemaatika valdkond, mis hõlmab majandusteaduses ja majandusülesannete lahendamisel rakendatavaid matemaatilisi meetodeid

majandusmees
[nimisõna, substantiiv]
1. eriteadmistega isik majanduse alal

2. majandusjuht vm majandusasjadega tegeleja

majandusmets
[nimisõna, substantiiv]
mets, mida kasvatatakse ja hooldatakse majandusliku tulu saamiseks, puidu tootmiseks

majandusmigrant
[nimisõna, substantiiv]
majanduslikel, parema äraelamise põhjustel kodumaalt mujale elama rändleja

majandusministeerium
[nimisõna, substantiiv]
majanduse, sh ettevõtluse tootlikkuse ning ekspordi ja impordi arendamise eest vastutav ministeerium

majandusminister
[nimisõna, substantiiv]
majanduspoliitikat korraldav minister

majandusmudel
[nimisõna, substantiiv]
majanduse üldine süsteemne korraldus

majandusnäitaja
[nimisõna, substantiiv]
majanduse olukorda ja tulevikuväljavaateid iseloomustav (statistiline) näitaja

majandusolud
[nimisõna, substantiiv]
1. majandust iseloomustavad asjaolud, majanduse olukord

2. majanduslik olukord, rahalised võimalused

majanduspagulane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes pageb kodumaalt mujale majanduslikel, parema äraelamise põhjustel

2. majanduslikel, parema äraelamise põhjustel kodumaalt mujale pagenu

majanduspiirkond
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, ala, mille majanduselu juhitakse kõrgemalt poolt

2. kaubanduse, äritegevuse poolest oluline piirkond

majanduspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
abinõud ja meetodid majanduse üldise tasakaalu mõjutamiseks ning majanduse tsüklilisest arengust tulenevate sotsiaalmajanduslike tagajärgede pehmendamiseks

majanduspolitsei
[nimisõna, substantiiv]
majanduskuritegudega tegelev politseiüksus

majanduspreemia
[nimisõna, substantiiv]
auhind väljapaistvate saavutuste eest majandusteaduses

majandusprognoos
[nimisõna, substantiiv]
teaduslik ennustus majandusnäitajate tõenäose kujunemise kohta lähemas või kaugemas tulevikus

majanduspõgenik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes pageb kodumaalt mujale majanduslikel, parema äraelamise põhjustel

2. majanduslikel, parema äraelamise põhjustel kodumaalt mujale pagenu

majandusraskused
[nimisõna, substantiiv]
1. rahalised raskused, rahaliselt keeruline olukord

2. häired riigi majanduselus, tööpuudus vms

majandusringkond
[nimisõna, substantiiv]
majanduse, äri alal tegutsevad inimesed

majandusruum
[nimisõna, substantiiv]
äri, majandusega tegelemise ja ärisuhete arendamise piirkond

majandussanktsioon
[nimisõna, substantiiv]
(rahvusvahelises õiguses:) majanduslik sunniabinõu, mida kohaldatakse rahvusvahelisi õigusnorme rikkunud riigi suhtes

majandusseadus
[nimisõna, substantiiv]
majandusnähtustes või nende vahel toimiv põhjuslik seos, mis mõjutab majanduse arengut

majandusseisak
[nimisõna, substantiiv]
majanduslik paigalseis ühiskonnas, majanduse arengu soikumine

majandussektor
[nimisõna, substantiiv]
majanduse osa või valdkond (nt põllumajandus, energeetika, turism), sealsed asutused, ettevõtted ja inimesed

majandussidemed
[nimisõna, substantiiv]
(riikidevaheline) koostöö majanduse, nt tootmise, kaubavahetuse vm alal

majandusstatistika
[nimisõna, substantiiv]
majandust iseloomustav statistiline andmestik

majandussuhted
[nimisõna, substantiiv]
(riikidevaheline) koostöö majanduse, nt tootmise, kaubavahetuse vm alal

majandussurutis
[nimisõna, substantiiv]
majanduse pikaajaline pidurdumine, millega kaasneb suur tööpuudus, inflatsioon ja pankrotilaine

majandussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
1. majanduselu korraldamise viis riigis või ühiskonnas

2. (teatud põhimõtete alusel korraldatud) majandus

majandustarkvara
[nimisõna, substantiiv]
raamatupidamist, ostu ja müügi juhtimist, kliendihaldust, laoarvestust ja aruandlust võimaldav tarkvara ettevõtete tarbeks

majandusteadlane
[nimisõna, substantiiv]
majanduse eriteadlane

majandusteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mille uurimisaineks on kaupade ja teenustega seotud suursüsteemis toimuvad protsessid, majanduslike varade tootmine, vahetamine, jaotamine ja tarbimine

majandustegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. toodangu loomise ning jaotamise püsiv toimimine ühiskonnas, sellest osavõtt

2. ettevõtlusega, sellest tulu saamisega seotud tegevus

majandusteooria
[nimisõna, substantiiv]
majandusteaduse teoreetiline osa, mis käsitleb majanduses toimuvaid protsesse ja neid mõjutavaid seadusi

majandustsükkel
[nimisõna, substantiiv]
perioodiliselt korduv ajavahemik, mil majandusaktiivsus läbib tõusu- ja langusfaasi

majandustulemus
[nimisõna, substantiiv]
majandustegevuse tulemused, nt ettevõtte tulud, kulud, kasum, kahjum

majandusvabadus
[nimisõna, substantiiv]
riigi majanduslikku vabadust iseloomustav näitaja, mida mõõdetakse vastavate indeksitega

majandusvedur
[nimisõna, substantiiv]
(majanduse eestvedaja, juhtiva jõu kohta)

majandusvöönd
[nimisõna, substantiiv]
rannariigile kuuluv rannaäärne merevöönd, kus kehtivad vaba laevasõidu õigus ja teatavad vabadused ning kus rannariigil on eesõigus mere elusvarule

majandusõu
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus asuvad abi- ja kõrvalhooned (nt mõisas, talus)

majandusühendus
[nimisõna, substantiiv]
1. majandusliku koostöö organisatsioon

2. sinna ühinenud riikide rühmitus

majandusüksus
[nimisõna, substantiiv]
1. oma tulude ja kulude kohta arvestust pidav iseseisev ettevõte, asutus või organisatsioon

2. (laiemalt ka perekond ning ennast ise majandav üksikisik)

majandusülem
[nimisõna, substantiiv]
majandusasjade eest vastutav isik asutuses või organisatsioonis

majanumber
[nimisõna, substantiiv]
number majal linnades vm nummerdatud majadega asulates (aadressi osa)

majaomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, asutus vms, kellele kuulub teatud maja

majaperemees
[nimisõna, substantiiv]
majaomanik

majapidaja
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kodus majapidamistöid juhtiv ja/või tegev palgaline inimene (sageli naine)

majapidajanna
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kodus majapidamistöid juhtiv ja/või tegev palgaline naine

majapidamine
[nimisõna, substantiiv]
mingi majanduslik valdus (nt talu, maakodu) koos vastavate hoonete, inventari ja muu juurdekuuluvaga

majapidamisasi
[nimisõna, substantiiv]
koduses majapidamises kasutatav riist, masin vms

majapidamisgaas
[nimisõna, substantiiv]
majapidamises, tööstuses vm kütusena kasutatav põlevgaaside segu (nt maagaas, vedelgaas)

majapidamishoone
[nimisõna, substantiiv]
elumaja või põhihoone juurde kuuluv abihoone

majapidamiskool
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne kutseõppeasutus, kus anti teadmisi ja oskusi majapidamise, käsitöö, kasvatuse ja talutöö alal

majapidamismasin
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrit tarbiv masin kodutööde hõlbustamiseks (nt pesumasin, tolmuimeja, mikser)

2. masin, mis aitab koduseid töid teha, näiteks tolmuimeja või pesumasin

majapidamismure
[nimisõna, substantiiv]
koduses majapidamises teha olev asi, ka rahutust ja ängistust tekitava probleemina

majapidamisnõu
[nimisõna, substantiiv]
majapidamises kasutatav nõu (kauss, ämber vms)

majapidamispaber
[nimisõna, substantiiv]
rullina müüdav niiskust imav paber, mida kasutatakse koduses majapidamises

majapidamisraha
[nimisõna, substantiiv]
kodu eest hoolitsemiseks, koduseks majapidamiseks kulutatav raha

majapidamisriist
[nimisõna, substantiiv]
(koduses) majapidamises vajalik ese või masin (nt toiduriistad, kodumasinad, harjad, mopid)

majapidamisruum
[nimisõna, substantiiv]
elamu või korteri juurde kuuluv kõrval‑ või abiruum (nt pesumasina, koristusvahendite tarvis)

majapidamisseep
[nimisõna, substantiiv]
rohke leelisesisaldusega seep hrl pesupesemiseks

majapidamistarbed
[nimisõna, substantiiv]
koduses majapidamises või tööruumide korrashoiul vajalikud vahendid (nt pesupulber, tualettpaber)

majapidamistööd
[nimisõna, substantiiv]
majapidamisega seotud tööd (nt koristamine, nõudepesu)

majaproua
[nimisõna, substantiiv]
naine kui pereema või perenaine

majaraamat
[nimisõna, substantiiv]
(varemalt:) raamat majas elavate isikute sissekandmiseks

majarahvas
[nimisõna, substantiiv]
ühes majas elavad inimesed, maja elanikud

majariist
[nimisõna, substantiiv]
koduses majapidamises vajalik ese

majarusud
[nimisõna, substantiiv]
purunenud, purustatud maja jäänused

majaseen
[nimisõna, substantiiv]
hoonete puidu mädanemist põhjustav seen (nt majavamm)

majasikk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike tumepruun mardikas, kelle tõugud kahjustavad ehitiste puitu

2. puidukahjur

majasisene
[omadussõna, adjektiiv]
hoones sees olev või toimuv

majasokk
[nimisõna, substantiiv]
(koduabilise, majahoidja kohta)

majasoomukas
[nimisõna, substantiiv]
hõbedaste soomustega tiivutu putukas, kes elab soojas niiskes ruumis ja kahjustab toiduaineid ning riideid

majasõber
[nimisõna, substantiiv]
perekonna hea sõber

majatagune
[omadussõna, adjektiiv]
maja taga asuv

majatarbed
[nimisõna, substantiiv]
koduses majapidamises või tööruumide korrashoiul vajalikud vahendid (nt pesupulber, tualettpaber)

majateenija
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kodus majapidamistöid tegev palgaline isik

majatiib
[nimisõna, substantiiv]
1. üks majapool

2. maja külgmine (eraldatud) osa

3. tiibhoone

majatütar
[nimisõna, substantiiv]
(vanemas keelepruugis peretütre kohta)

majauberik
[nimisõna, substantiiv]
väike, kitsas ja (seetõttu) vilets maja

majaubrik
[nimisõna, substantiiv]
väike, kitsas ja (seetõttu) vilets maja

majauss
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis uss, kes usutakse majavaim olevat

majavaim
[nimisõna, substantiiv]
rahvakommetes kodu ja peret kaitsev haldjas, kodu kaitsevaim

majavaldus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi valduses, omanduses olev maja

majavalitseja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes Nõukogude ajal juhtis asutust, mis haldas peamiselt riigile kuuluvaid elumaju

majavalitsus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis nõukogude ajal haldas peamiselt riigile kuuluvaid elumaju

majavalvur
[nimisõna, substantiiv]
(hrl koera kohta)

majavamm
[nimisõna, substantiiv]
hoonete puidu mädanemist põhjustav kiire kasvuga seen

majavein
[nimisõna, substantiiv]
restoranis klaasiga pakutav soodsa hinnaga vein, mille nimi jäetakse menüüs nimetamata

majaõnn
[nimisõna, substantiiv]
õnnelik-olu kellegi majas, kodus

majaämblik
[nimisõna, substantiiv]
hoonetes elutsev pikajalgne ämblik

majesteet
[nimisõna, substantiiv]
1. keisri või kuninga (või nendega samaväärse isiku) austav nimetus

2. keisri ja kuninga austav nimetus

majesteetlik
[omadussõna, adjektiiv]
mõõtmeilt, mõjult võimas, austust ja imetlust äratav, ülevalt, pidulikult mõjuv

majonees
[nimisõna, substantiiv]
1. taimeõlist, munakollasest ja maitseaineist valmistatud paks külm (salati)kaste

2. paks külm kaste, mis on tehtud munade ja õliga

majoneesikaste
[nimisõna, substantiiv]
külm kaste majoneesist ja lisandeist

majoneeskaste
[nimisõna, substantiiv]
külm kaste majoneesist ja lisandeist

majoolika
[nimisõna, substantiiv]
araabia päritolu keraamiline tehnika, milles fajanssnõud kastetakse tinaühendeid sisaldavasse glasuuri ning kaetakse hiljem maalingute ja ornamentidega

major
[nimisõna, substantiiv]
1. kaptenile järgnev ja kolonelleitnandile eelnev vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

majoraan
[nimisõna, substantiiv]
1. aedmajoraanitaime (kuivatatud) lehed maitseainena, Eestis nt tanguvorsti vürtsina (ehk vorstirohuna)

2. aedmajoraani kuivatatud lehed maitseainena

majoraat
[nimisõna, substantiiv]
1. pärimiskord, mille kohaselt on ainuõigus kogu pärandile vanimal samas sugulus- või pärimisastmes olijate hulgast

2. feodaalne pärimiskord

majoraatmõis
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukonnamõis, mis pärimiskorra alusel pärandatakse samas sugulus- või pärimisastmes olijate hulgast vanimale

2. pärandatav sugukonnamõis

majordoomus
[nimisõna, substantiiv]
kuninga majapidamise ja sõjalise kaaskonna juht varasel keskajal Frangi riigis

majoritaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. häälteenamusel, enamuse otsusel põhinev

2. häälteenamusel põhinev

majoritaarsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
valimissüsteem, kus igas valimisringkonnas läheb jagamisele vaid üks saadikukoht ning selle saab kõige enam hääli kogunud kandidaat

majoriteet
[nimisõna, substantiiv]
arvuline ülekaal (mingis koosluses, võrdluses teistega)

majuline
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi teise majas, teise juures elav inimene

2. teise majas, teise juures elav inimene

majuskel
[nimisõna, substantiiv]
suur kirja- või trükitäht

majutama
[tegusõna, verb]
(ajutiselt) elama paigutama

Ühendtegusõnad: üle majutamaüle majutama

majutamine
[nimisõna, substantiiv]
öömaja andmine, (ajutiselt) elama paigutamine

majutuma
[tegusõna, verb]
(ajutiselt) elama asuma, peavarju saama

majutus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi kuskile elama paigutamine (hrl ajutiselt)

2. vastav koht

majutusasutus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimestele majutust pakkuv asutus, nt hotell, ühiselamu

2. majutust pakkuv asutus, nt hotell, ühiselamu

majutusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis pakub majutusteenust

majutuskoht
[nimisõna, substantiiv]
asutus või hoone, kus saab ööbida

majutusmaks
[nimisõna, substantiiv]
1. korraline riigimaks sõjavägede ülalpidamiseks Eesti- ja Liivimaal Rootsi ajal (17.-18. sajandil)

2. maks sõjavägede ülalpidamiseks Eesti- ja Liivimaal Rootsi ajal

majutuspaik
[nimisõna, substantiiv]
asutus või hoone, kus saab ööbida

maka
[nimisõna, substantiiv]
Peruus Andides kasvav redist meenutav taim, mille lihakat juurt kasutatakse nii toiduks kui energiat andva ja seksuaalset võimekust parandava ravimina

maka
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrghariduse teise astme õpe, mis lõpeb magistritöö kaitsmisega

2. kõrghariduse teise astme õpe

makaaber
[omadussõna, adjektiiv]
(kunstilise esituse vms kohta:) selline, mis sisaldab karmi vastuolu elu ja surma vahel, esitab surma või vägivalda kummastaval, rahutuks tegeval moel

makaak
[nimisõna, substantiiv]
1. tugeva keha ja lühikeste jäsemetega kitsaninaline Lõuna- ja Kagu-Aasia ahv

2. ahv

makadaamia
[nimisõna, substantiiv]
Austraalias, Indoneesias ja Madagaskaril kasvav igihaljas lehtpuu või -põõsas, mille mõnd liiki kasvatatakse pähklitaoliste seemnete saamiseks

makadaamiapähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Austraalia lehtpuu (Macadamia integrifolia) pruuni kõva kestaga vili ja selle söödav valkjas seeme

2. ühe Austraalia lehtpuu (Macadamia integrifolia) pruuni kõva kestaga vili ja selle söödav valkjas seeme

makadam
[nimisõna, substantiiv]
tee, mis on kaetud killustikuga

makaron
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt nisujahust ja veest valmistatud toruke või muu kujuga toode, mida süüakse keedetult

2. jahust ja veest tehtud kuiv toiduaine

makaroniroog
[nimisõna, substantiiv]
makaronidest valmistatud toit

makaronism
[nimisõna, substantiiv]
1. nüüdiskeele sõna ladinapärastatud kuju

2. mõne tänapäeva keele sõna latiniseeritud vorm või tuletis (ladinakeelses kontekstis, nt tuubikum)

3. ema- ja võõrkeelsete sõnade ja vormide läbisegi kasutamine kirjandusteoses

makaronisööja
[nimisõna, substantiiv]
(itaallase kohta)

makaronitoit
[nimisõna, substantiiv]
makaronidest valmistatud toit

makaronivorm
[nimisõna, substantiiv]
vormiroog makaronidest ja lisanditest

makarooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(kirjandusliku stiili kohta:) läbisegi ema- ja võõrkeelseid sõnu ja vorme kasutav või sisaldav

makedoonlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Makedoonia põhirahva liige

2. Põhja-Makedoonia kodanik või elanik

3. Põhja-Makedoonia päritolu inimene

4. lõunaslaavi rahva liige

maketeerima
[tegusõna, verb]
1. millestki vähendatud mõõtmetega ruumilist kujutist koostama või valmistama

2. maketti koostama v valmistama

makett
[nimisõna, substantiiv]
hoone, seadme vm hrl vähendatud mõõtmeis ruumiline kujutis

makettima
[tegusõna, verb]
1. millestki vähendatud mõõtmetega ruumilist kujutist koostama või valmistama

2. maketti koostama v valmistama

make-up
[nimisõna, substantiiv]
näo ilujumestus, meik

makii
[nimisõna, substantiiv]
partisan II maailmasõja ajal Prantsusmaal

makilint
[nimisõna, substantiiv]
magnetofoni magnetlint (heli salvestuseks ja taasesituseks)

makimuusika
[nimisõna, substantiiv]
muusika makilindilt

makja
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maade tihe ogaline võsa, mis koosneb igihaljastest taimedest ja põõsastest

makjavellism
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitika, mis eesmärkide saavutamiseks ei vali vahendeid

2. poliitika vahendeid valimata

makk
[nimisõna, substantiiv]
1. seade heli (või heli ja pildi) salvestuseks magnetlindile ja salvestatu taasesituseks

2. seade heli salvestuseks ja mängimiseks

makk
[nimisõna, substantiiv]
tanguvorst

makkraadio
[nimisõna, substantiiv]
kassettmagnetofoniga varustatud raadiovastuvõtja

makluuba
[nimisõna, substantiiv]
Palestiina riisipada erinevate köögiviljade ja mandlitega

makra
[nimisõna, substantiiv]
1. valgest kalast teatud viisil valmistatav krabimaitseline kalahakkliha, ka sellest toode (nt krabipulgad)

2. krabimaitseline kalatoode

makramee
[nimisõna, substantiiv]
1. pits, mis on tehtud lõngu, nööre sõlmides

2. sõlmitud pits

makranuudel
[nimisõna, substantiiv]
nuudlikujuline toode makrast

makrapulk
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline toode makrast (krabimaitselisest kalahakklihast)

makrasalat
[nimisõna, substantiiv]
makrast ja mitmesugustest lisanditest salat

makrell
[nimisõna, substantiiv]
peene nina- ja sabaosaga, külgedelt veidi lamendunud pikliku kehaga merekala, Atlandi ookeani tähtsamaid püügikalu

makro
[nimisõna, substantiiv]
kasutaja kirjutatud toimingujada rakendusprogrammis

makro
suur, palja silmaga (ilma mikroskoobita) nähtav

makroanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtjast otseselt sõltumatute majanduslike, sotsiaalsete, õiguslik-poliitiliste ja tehnoloogiliste tegurite ehk makrokeskkonna analüüs

makroanalüütik
[nimisõna, substantiiv]
riigi majanduse üldist seisundit uuriv ja analüüsiv makromajanduse spetsialist

makroelement
[nimisõna, substantiiv]
organismile suures koguses vajalik aine, hrl keemiline element

makroevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
suured evolutsioonilised muutused, liigist kõrgemate (nt sugukondade, klasside, hõimkondade) teke ja areng ning osa organismirühmade väljasuremine

makrofaag
[nimisõna, substantiiv]
luuüdi tüvirakust pärinev suur aktiivselt liikuv kaitsefunktsiooniga rakk (nt veres, põrnas, maksas, kopsudes)

makrofleks
[nimisõna, substantiiv]
paisuv ja tarduv polüuretaanvaht pragude tihendamiseks

makrofloora
[nimisõna, substantiiv]
ilma mikroskoobita, palja silmaga nähtav taimestik

makrofoto
[nimisõna, substantiiv]
lähedalt võetud foto väikesest objektist

makrofotograafia
[nimisõna, substantiiv]
lähedal asuva sihtmärgi pildistamine spetsiaalse objektiivi või rakenduse abil

makrofüüsika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika valdkond, milles käsitletakse väga paljudest aatomitest koosnevaid objekte, arvestamata nende atomaarset struktuuri

makrokefaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülemääraselt suure peaga

2. suurepealine

makrokefaalsus
[nimisõna, substantiiv]
pea ülemäärane suurus

makrokeskkond
[nimisõna, substantiiv]
(majanduses:) väline keskkond, mis hõlmab kõiki ettevõtteid võrdselt mõjutavaid majanduslikke, sotsiaalseid, õiguslik-poliitilisi ja tehnoloogilisi tegureid

makrokliima
[nimisõna, substantiiv]
suure geograafilise ala kliima

makrokosmos
[nimisõna, substantiiv]
universum, kõiksus (vastandina mikrokosmosele)

makrokäsk
[nimisõna, substantiiv]
kasutaja kirjutatud toimingujada rakendusprogrammis

makroliit
[nimisõna, substantiiv]
1. kiviaegne halvasti tahutud massiivne kiviese, peamiselt silmata kirves

2. massiivne lihvimata tulekiviese

makromaailm
[nimisõna, substantiiv]
vahetult tajutavad tavapärased kehad ja kõik nendega seonduv (füüsika uurimisobjektina)

makromajandus
[nimisõna, substantiiv]
majandusvaldkond, mis hõlmab riigi majanduse üldist seisundit, mida iseloomustavateks näitajateks on nt sisemajanduse kogutoodang, rahvatulu, töötajate üldarv, töötute arv

makromajanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
teatava piirkonna kauba- ja teenuseturgu kui ühtsesse tervikusse puutuv

makromolekul
[nimisõna, substantiiv]
suure molekulmassiga molekul, mis koosneb tuhandetest või miljonitest aatomitest

makromolekulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(keemilise koostise kohta:) suure molekulmassiga molekulidest koosnev

makron
[nimisõna, substantiiv]
hääliku pikkust tähistav rõhtkriips tähe peal, nt ā, ē, ī, ū

makronäitaja
[nimisõna, substantiiv]
riigi majanduse üldist seisundit iseloomustav näitaja (nt sisemajanduse kogutoodang, rahvatulu, töötajate üldarv, töötute arv)

makroobjektiiv
[nimisõna, substantiiv]
objektiiv, mis võimaldab pildistada pisikesi objekte väga lähedalt, mõnekümne sentimeetri kauguselt või lähemaltki

makroon
[nimisõna, substantiiv]
täidisega mandli-beseeküpsis

makroorganism
[nimisõna, substantiiv]
ilma mikroskoobita nähtav organism

makroreljeef
[nimisõna, substantiiv]
suurtest pinnavormidest moodustunud reljeef (nt mäeahelikud, ookeanisüvikud, Eestis kõrgustikud, lavamaad, madalikud)

makroseen
[nimisõna, substantiiv]
palja silmaga nähtava viljakehaga seen

makroskoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
palja silmaga nähtav

makrospoor
[nimisõna, substantiiv]
teatud eostaimede (nt lahnarohu) suur toitaineterohke paljunemisrakk

makrotasand
[nimisõna, substantiiv]
süsteemi kui terviku, nt riigi tasand

makrotoitaine
[nimisõna, substantiiv]
inimese ainevahetuses suuremates kogustes vajalik toitaine, mis vabastab energiat (nt süsivesikud, rasvad, valgud)

makrotsefaalia
[nimisõna, substantiiv]
pea ülemäärane suurus

makrouudis
[nimisõna, substantiiv]
uudis, mis kirjeldab riigi majanduse üldist seisundit iseloomustavat näitajat (nt sisemajanduse kogutoodang, rahvatulu, töötajate üldarv, töötute arv)

makroviirus
[nimisõna, substantiiv]
rakendusprogrammi makrona teostatud arvutiviirus, mis nakatab dokumendifaile

makroväetis
[nimisõna, substantiiv]
mõnd taimedele vajalikku makroelementi (nt fosforit, kaaliumi, kaltsiumi) sisaldav väetis

makroökonoomika
[nimisõna, substantiiv]
majandusteaduse osa, mis uurib riigi majanduses kui tervikus ilmnevaid majandusnähtusi

makroökonoomiline
[omadussõna, adjektiiv]
teatava piirkonna kauba- ja teenuseturgu kui ühtsesse tervikusse puutuv

maks
[nimisõna, substantiiv]
1. seadusega määratud rahasumma, mille asutused või ettevõtjad peavad maksma ettenähtud tähtpäevadel riigi või kohaliku eelarve tuludesse

2. raha, mis läheb riigile näiteks sinu teenitud tulult või ostetud asja hinnast

maks
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhuõõnes asetsev punakaspruun elund, mis mõjutab organismi ainevahetust, seedimist ja vereloomet (inimesel kõhuõõne ülaosas paremal pool)

2. kõhus asuv pruun elund, mis puhastab verd

maksaabstsess
[nimisõna, substantiiv]
piirdunud mädakogum maksakoes

maksaarter
[nimisõna, substantiiv]
verd südamest maksa kandev veresoon

maksahaak
[nimisõna, substantiiv]
tugev löök ülakõhtu

maksahaige
[nimisõna, substantiiv]
mõnd maksahaigust põdev inimene

maksahaigus
[nimisõna, substantiiv]
maksa puudutav haigus, nt viirushepatiit

maksakaan
[nimisõna, substantiiv]
1. lamba, veise vm rohusööja maksas elav parasiitne imiuss, kes võib nakatada ka inimest

2. maksaparasiit

maksakaantõbi
[nimisõna, substantiiv]
maksakaani tekitatud haigus (hrl loomadel, aga ka inimesel)

maksa-kakssuulane
[nimisõna, substantiiv]
1. lamba, veise vm rohusööja maksas elav parasiitne imiuss, kes võib nakatada ka inimest

2. maksaparasiit

maksakarva
[omadussõna, adjektiiv]
maksa värvi, tumepruun

maksakaste
[nimisõna, substantiiv]
maksast valmistatud kaste

maksakoolikud
[nimisõna, substantiiv]
teravad valuhood, mis tekkivad sapikivi liikumisel sapiteedes

maksakude
[nimisõna, substantiiv]
maksa moodustav kude

maksalaik
[nimisõna, substantiiv]
pruun pigmendilaik nahal, hrl raseduslaik või vanemas eas tekkinud läätslaik

maksalill
[nimisõna, substantiiv]
1. laialt levinud hrl siniste õitega metsalill

2. siniste õitega lill, mis õitseb kevadel vara

maksalutikas
[nimisõna, substantiiv]
1. maksaparasiitide lamblia ja maksakaani rahvapärane nimetus

2. lamblia

3. maksakaan

maksamerelised
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt Saaremaal tuntud pärimuses:) nõiad, kes käisid Maksamerel või mujal kuraditega lõbutsemas ja tantsimas

maksaplekk
[nimisõna, substantiiv]
pruun pigmendilaik nahal, hrl raseduslaik või vanemas eas tekkinud läätslaik

maksapõletik
[nimisõna, substantiiv]
maksakoe põletik

maksasagar
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest maksa osast

maksasammal
[nimisõna, substantiiv]
teeservadel ja niisketel metsaalustel kasvava plaaditaolise kujuga sambla (helviku) rahvapärane nimetus

maksasoust
[nimisõna, substantiiv]
maksast valmistatud kaste

maksatsirroos
[nimisõna, substantiiv]
maksarakkude kärbumine ja asendumine sidekoega (mõne maksahaiguse tagajärjel)

maksavoolmed
[nimisõna, substantiiv]
teravad valuhood, mis tekkivad sapikivi liikumisel sapiteedes

maksavorst
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt maksast ja hakklihast valmistatud keeduvorst

maksavähk
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline maksakasvaja

makse
[nimisõna, substantiiv]
1. sisse- või väljamakstav rahasumma

2. vastav konkreetne maksmine

3. rahasumma, mis millegi eest makstakse

4. selle summa maksmine mingi asutuse kontole

makseajalugu
[nimisõna, substantiiv]
sooritatud maksete loetelu

makseautomaat
[nimisõna, substantiiv]
automaat, millest panga magnetkaardiga saab kontolt teha makseid

maksebilanss
[nimisõna, substantiiv]
välisriikidele tasutud ja välisriikidelt laekunud maksete suhe mingil ajavahemikul (aastas, kvartalis, kuus)

maksedokument
[nimisõna, substantiiv]
dokument makse sooritamise kohta (nt maksekorraldus, -kviitung, tšekk)

maksegraafik
[nimisõna, substantiiv]
osade kaupa maksmise ajaplaan (nt võla tasumisel)

maksehäire
[nimisõna, substantiiv]
võlgnevus lepingupartneri ees

maksejõud
[nimisõna, substantiiv]
inimese varalisest seisundist olenev suutlikkus osta kaupa ja kasutada tasulisi teenuseid, täita oma rahalisi kohustusi

maksejõuetu
[omadussõna, adjektiiv]
majandusliku seisundi tõttu võimetu täitma rahalisi kohustusi, tasuma oma võlgu

maksejõuetus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus majandusliku seisundi tõttu ei suudeta täita rahalisi kohustusi, tasuda oma võlgu

maksejõuline
[omadussõna, adjektiiv]
majanduslikust seisundist olenevalt võimeline täitma rahalisi kohustusi, tasuma oma võlgu

maksejõulisus
[nimisõna, substantiiv]
inimese varalisest seisundist olenev suutlikkus osta kaupa ja kasutada tasulisi teenuseid, täita oma rahalisi kohustusi

maksekaart
[nimisõna, substantiiv]
deebet- või krediitkaart sularahata arvelduste teostamiseks

maksekohustus
[nimisõna, substantiiv]
(kirjalik) kohustus maksta kellelegi lepingutingimuste kohaselt teatud summa

maksekorraldus
[nimisõna, substantiiv]
maksja vormikohane korraldus teatud summa ülekandmiseks tema kontolt rahasaaja kontole

maksekviitung
[nimisõna, substantiiv]
kviitung makse sooritamise kohta

maksekäitumine
[nimisõna, substantiiv]
see, kuidas täidetakse rahalisi kohustusi lepingupartneri suhtes (maksehäireid või maksuvõlgnevusi arvestades)

maksekäsk
[nimisõna, substantiiv]
kohtu määrus võlgnikult võla sissenõudmise kohta

maksekäsund
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalikult vormistatud maksekäsk

2. kliendi kirjalik korraldus pangale makse sooritamiseks ettenähtud tingimustel

maksenõue
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis tuleb tasuda ametliku kohustusena

maksepuhkus
[nimisõna, substantiiv]
pangaga kokku lepitud ajavahemik, mil laenuvõtja ei pea tegema laenu tagasimakseid, vaid maksab pangale ainult laenuintresse

makseraskus
[nimisõna, substantiiv]
rahaliste kohustuste täitmisega seotud keeruline olukord

makseteatis
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik teade maksta tuleva summa suuruse ja tähtpäeva kohta

makseterminal
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrooniline seade, mis võimaldab kaardimakseid või ka nutiseadmega viipemakseid, nt poes, restoranis, taksojuhil

2. seade, mille abil saab näiteks poes kaardiga maksta

maksetähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. kuupäev, milleks mingi kohustuslik maks (nt tulu- või sotsiaalmaks) peab olema tasutud

2. selleks määratud ajavahemik

maksetähtpäev
[nimisõna, substantiiv]
1. kuupäev, milleks mingi kohustuslik maks (nt tulu- või sotsiaalmaks) peab olema tasutud

2. selleks määratud ajavahemik

maksevahend
[nimisõna, substantiiv]
see, mida saab kasutada kauba või teenuse eest maksmiseks (nt raha või krediitkaart, varasematel aegadel kuld, hõbe, sool, kakaooad vm)

makseviis
[nimisõna, substantiiv]
võimalus või vahend, kuidas (kauba, teenuse eest) raha maksta

maksevõime
[nimisõna, substantiiv]
inimese varalisest seisundist olenev suutlikkus osta kaupa ja kasutada tasulisi teenuseid, täita oma rahalisi kohustusi

maksevõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
majanduslikust seisundist olenevalt võimeline täitma rahalisi kohustusi, tasuma oma võlgu

maksevõimelisus
[nimisõna, substantiiv]
inimese varalisest seisundist olenev suutlikkus osta kaupa ja kasutada tasulisi teenuseid, täita oma rahalisi kohustusi

maksevõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
majandusliku seisundi tõttu võimetu täitma rahalisi kohustusi, tasuma oma võlgu

maksi
[nimisõna, substantiiv]
rõiva maani ulatuv pikkus

maksiim
[nimisõna, substantiiv]
1. üldist ellusuhtumist väljendav põhimõte, käitumisreegel või juhtlause (hrl aforismilaadses vormis)

2. tarkussõna, käitumisreegel

maksikaart
[nimisõna, substantiiv]
filateelias postkaart, mille pildipoolele kleebitud margil kordub sama pilt, mis esineb kaardil

maksikleit
[nimisõna, substantiiv]
väga pikk, maani ulatuv kleit

maksim
[nimisõna, substantiiv]
1. ratastega ja laskuri kaitseks mõeldud kilbiga alusel raskekuulipilduja PM M1910, mida kasutati laialdaselt Esimeses ja Teises maailmasõjas

2. teatud raskekuulipilduja

maksimaalkiirus
[nimisõna, substantiiv]
maksimaalne, suurim võimalik kiirus

maksimaalmäär
[nimisõna, substantiiv]
suurim võimalik määr

maksimaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(määralt, hulgalt, arvult, mahult) suurim võimalik, parim võimalik, maksimum-

maksimaalselt
[määrsõna, adverb]
ülimal või äärmisel määral, kõige rohkem

maksimaalvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
kõige suurem võimsus, tippvõimsus

maksimalism
[nimisõna, substantiiv]
1. ülima või kõige parema taotlemine, nõudmiste või põhimõtete äärmuseni viimine

2. nõudmiste äärmuslikkus

3. äärmuslus

maksimalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
ülimat või parimat taotlev, äärmustesse kalduv või sinna jõuda püüdev

maksimeerima
[tegusõna, verb]
nii palju suurendama või rohkendama kui võimalik

maksimood
[nimisõna, substantiiv]
moesuund, mis näeb ette pahkluuni ulatuvaid seelikuid, kleite ja mantleid

maksimum
[nimisõna, substantiiv]
suurim võimalik määr, ulatus, väärtus või hulk

maksimumarv
[nimisõna, substantiiv]
suurim (võimalik) hulk või kogus

maksimumkaart
[nimisõna, substantiiv]
filateelias postkaart, mille pildipoolele kleebitud margil kordub sama pilt, mis esineb kaardil

maksimummäär
[nimisõna, substantiiv]
suurim võimalik määr

maksimumpalk
[nimisõna, substantiiv]
kõige suurem palk (teataval ametikohal)

maksimumpunktid
[nimisõna, substantiiv]
suurim võimalik kogus punkte või selline punktide summa

maksimumtermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
mingi ajavahemiku kõrgeimat temperatuuri näitav termomeeter

maksimumvariant
[nimisõna, substantiiv]
maksimaalne, suurima võimaliku määraga variant

maksiseelik
[nimisõna, substantiiv]
väga pikk, kandadeni ulatuv seelik

maksja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes kellelegi millegi eest raha maksab

2. keegi, kes millegi eest raha maksab

maksma
[tegusõna, verb]
1. tehtud töö, teenuse, saadud kauba vms eest raha andma

2. millegi eest raha andma

3. (ära) maksma

Ühendtegusõnad: ette maksma, ette maksma, juurde maksma, juurde maksma, kinni maksma, kinni maksma, kätte maksma, kätte maksma, maha maksma, maha maksma, peale maksma, peale maksma, sisse maksma, sisse maksma, tagasi maksma, tagasi maksma, välja maksma, välja maksma, ära maksma, ära maksma, üle maksmaüle maksma

maksmahakkamine
[nimisõna, substantiiv]
kehtestumine, jõustumine

maksmapanek
[nimisõna, substantiiv]
1. kehtestamine (ka seoses enesekehtestamisega)

2. kehtestamine

maksmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi raha andmine tehtud töö, saadud teenuse, kauba vm eest, ka preemiaks, toetuseks vm

2. kellelegi raha andmine

maksualane
[omadussõna, adjektiiv]
maksudega, maksupoliitikaga seotud

maksuallikas
[nimisõna, substantiiv]
see, kust või millelt tuleb maksuraha

maksualune
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes peab või mille pealt peab maksu maksma, maksu alla käiv

maksuamet
[nimisõna, substantiiv]
1. maksustamise ja maksude sissenõudmisega tegelev ametiasutus

2. riigiasutus, mis tegeleb maksudega

maksuametnik
[nimisõna, substantiiv]
maksuametis töötav ametnik

maksubaas
[nimisõna, substantiiv]
see, mille alusel määratakse maksukohustus (nt tulumaksu korral sissetulekud)

maksuerisus
[nimisõna, substantiiv]
maksustamisel rakendatav erijuht

maksuhaldur
[nimisõna, substantiiv]
isik või ametkond, kelle ülesandeks on jälgida maksuseaduste täitmist

maksuinspektor
[nimisõna, substantiiv]
1. maksude kogumisega tegelev ametnik

2. maksuameti ametnik, kes kontrollib tuludeklaratsioone, teeb maksuarvutlusi ja hoolitseb maksude laekumise eest

maksujõuetu
[omadussõna, adjektiiv]
majandusliku seisundi tõttu võimetu täitma rahalisi kohustusi, tasuma oma võlgu

maksujõuetus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus majandusliku seisundi tõttu ei suudeta täita rahalisi kohustusi, tasuda oma võlgu

maksujõuline
[omadussõna, adjektiiv]
piisavalt rahakas, et osta kaupa ja kasutada tasulisi teenuseid, hea ostuvõimega

maksukoguja
[nimisõna, substantiiv]
maksude sissenõudja varasemal ajal

maksukohuslane
[nimisõna, substantiiv]
isik või asutus, kes on kohustatud maksma seadusega määratud makse

maksukohustus
[nimisõna, substantiiv]
kohustus maksta seadusega määratud makse

maksukohustuslane
[nimisõna, substantiiv]
isik või asutus, kes on kohustatud maksma seadusega määratud makse

maksukoorem
[nimisõna, substantiiv]
(suur) maksukoormus

maksukoormus
[nimisõna, substantiiv]
isiku või ettevõtte makstavate maksude kogusumma

maksukorraldus
[nimisõna, substantiiv]
riigi maksusüsteem, maksuhalduri ja maksukohustuslase õigused, kohustused ja vastutus ning maksuvaidluste lahendamise kord

maksukuritegu
[nimisõna, substantiiv]
maksude tasumisest kõrvalehoidmine, maksuobjekti varjamine vm maksudega seotud õiguserikkumine

maksukuulekus
[nimisõna, substantiiv]
maksumaksja tahe ja võime korrektselt makse tasuda (vastandina maksudest kõrvalehoidmisele)

maksukviitung
[nimisõna, substantiiv]
kviitung makse sooritamise kohta

maksuküür
[nimisõna, substantiiv]
tulumaksusüsteemis summaliselt fikseeritud tuluvahemik, milles maksuvaba tulu määr hakkab vähenema, kuni jõuab nulli

maksuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tasu eest toimuv, kasutatav, saadav vms

2. selline, mille eest tuleb raha maksta

maksumaksja
[nimisõna, substantiiv]
isik või ettevõte, kes maksab (või peaks maksma) seadusega määratud makse

maksumoraal
[nimisõna, substantiiv]
(hõlmab suhtumist maksude tasumisse, valmisolekut maksta makse kohustatud summas ja õigel ajal)

maksumus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mis näitab, kui palju miski maksma läheb

2. mingi kauba- või toodanguhulga rahaline väärtus

maksumuudatus
[nimisõna, substantiiv]
riigi maksusüsteemis, maksuseaduses tehtav muudatus

maksumärgistama
[tegusõna, verb]
alkoholipudeleid, tubakatoodete pakendeid vm aktsiisi tasumist tõendava märgisega varustama

maksumärk
[nimisõna, substantiiv]
aktsiisi tasumist tõendav kleebis tootel või pakendil

maksumäär
[nimisõna, substantiiv]
1. protsent, mille abil saab välja arvutada mingi maksu (nt tulu- või käibemaksu) konkreetse summa

2. kindel summa mahu- või kaaluühikult, mille abil arvutatakse välja konkreetne maksusumma

maksumüür
[nimisõna, substantiiv]
(veebiväljaannete vms sisule ligipääsu piirangute kohta, mille eemaldamiseks tuleb osta ligipääsu õigus)

maksundus
[nimisõna, substantiiv]
1. maksud, maksusüsteemid ja maksustamine majanduse valdkonnana ja haldusalana

2. maksudega seotud majanduse valdkond

maksunõustaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes annab nõu äritegevusega seotud maksuküsimustes

maksuobjekt
[nimisõna, substantiiv]
tulu, vara, käive vm, mida maksustatakse

maksuparadiis
[nimisõna, substantiiv]
tavalistest madalamate maksumääradega riik või territoorium

maksupettur
[nimisõna, substantiiv]
maksude maksmisest hoiduv või neid väiksemas summas maksev isik

maksupettus
[nimisõna, substantiiv]
maksude maksmisest hoidumine või nende maksmine väiksemas summas

maksupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi rakendatavad maksustamispõhimõtted, mille eesmärk on riigieelarve tulude tagamine või majanduse kaudne mõjutamine

maksupolitsei
[nimisõna, substantiiv]
(maksupettusi uuriva asutuse kohta)

maksuraha
[nimisõna, substantiiv]
riigile maksudest laekuv raha

maksuraskus
[nimisõna, substantiiv]
rahaliste kohustuste täitmisega seotud keeruline olukord

maksureform
[nimisõna, substantiiv]
maksusüsteemi ümberkorraldus, mille käigus muudetakse olemasolevaid või luuakse uusi maksukogumise viise

maksurevisjon
[nimisõna, substantiiv]
maksuameti vm pädeva asutuse või komisjoni kontroll ettevõtte või asutuse maksumaksmise õigsuse või seaduslikkuse üle

maksuseadus
[nimisõna, substantiiv]
riigi maksusüsteemi reguleeriv, riiklikke ja kohalikke makse sätestav seadus

maksusoodustus
[nimisõna, substantiiv]
teatud isikute rühmale, ettevõttele vm kehtestatud madalam maksumäär (või maksuvabastus)

maksustama
[tegusõna, verb]
maksu (või makse) kehtestama või määrama

maksustamata
[omadussõna, adjektiiv]
maksudest vabastatud

maksustamisperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille pealt makstakse makse (tulumaksu korral nt üks aasta)

maksusumma
[nimisõna, substantiiv]
mingi maksuna tasumisele kuuluv rahasumma

maksusüsteem
[nimisõna, substantiiv]
riigis kehtivate maksude süsteem, selle aluseks olevad põhimõtted, mis on kindlaks määratud õigusaktides

maksutagastus
[nimisõna, substantiiv]
enam- või ilmaasjata makstud tulumaksu vm maksu tagasimakse

maksuteade
[nimisõna, substantiiv]
maksuhalduri väljastatud kirjalik teade tasuda tuleva maksusumma kohta

maksutulu
[nimisõna, substantiiv]
riigi- või kohaliku omavalitsuse eelarvesse maksudest laekuv tulu

maksutõus
[nimisõna, substantiiv]
mingi maksu suurendamine või suurenemine

maksutähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. kuupäev, milleks mingi kohustuslik maks (nt tulu- või sotsiaalmaks) peab olema tasutud

2. selleks määratud ajavahemik

maksutähtpäev
[nimisõna, substantiiv]
1. kuupäev, milleks mingi kohustuslik maks (nt tulu- või sotsiaalmaks) peab olema tasutud

2. selleks määratud ajavahemik

maksuvaba
[omadussõna, adjektiiv]
maksudest vabastatud

maksuvabastus
[nimisõna, substantiiv]
teatud isikute rühma vabastus mingi maksu tasumisest või millegi jätmine maksustamata

maksuvaidlus
[nimisõna, substantiiv]
(kohtu)vaidlus maksustamise, maksukohustuse, maksude tasumise vms üle

maksuvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
piisavalt rahakas, et osta kaupa ja kasutada tasulisi teenuseid, hea ostuvõimega

maksuvõlg
[nimisõna, substantiiv]
tähtajaks maksmata maksusumma (koos sellelt arvutatud viivise, intressiga)

maksuvõlglane
[nimisõna, substantiiv]
isik või ettevõte, kellel on mingi maks või maksud maksmata

maksuvõlgnik
[nimisõna, substantiiv]
isik või ettevõte, kellel on mingi maks või maksud maksmata

maksuõigus
[nimisõna, substantiiv]
õiguse haru, mis reguleerib riiklike ja kohalike maksude kehtestamist, määramist ja sissenõudmist

maksvel
[määrsõna, adverb]
maksvusel, maksmas, kehtimas

maksvele
[määrsõna, adverb]
maksvusele, maksma, kehtima

maksvell
[nimisõna, substantiiv]
1. magnetvoo ühik CGS-süsteemis

2. magnetvooühik

maksvus
[nimisõna, substantiiv]
1. kehtivus, jõus olek

2. kehtivus, jõusolek

maksvusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis (õiguslikult, ametlikult) pole jõus, heaks kiidetud või maksvusel

2. mittemaksev

makulatuur
[nimisõna, substantiiv]
paberitootmisel või trükkimisel tekkinud praakpaber, ümbertöötamiseks minev paber

malaaria
[nimisõna, substantiiv]
kõrge palaviku hoogudega iseloomustuv parasitaarhaigus, mida levitavad hallasääsed

malaariaepideemia
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hulgaline haigestumine malaariasse

malaariahaige
[nimisõna, substantiiv]
malaariat põdev inimene

malaariasääsk
[nimisõna, substantiiv]
malaariat levitav sääsk, kellele on iseloomulik tagakeha püsti hoidev istumisasend

malaariavastane
[omadussõna, adjektiiv]
malaariasse haigestumist ennetav, malaariat raviv

malaga
[nimisõna, substantiiv]
dessertvein

malagassi
[nimisõna, substantiiv]
1. Madagaskaril elava rahva liige

2. Madagaskari põhirahva liige

malahhiit
[nimisõna, substantiiv]
1. vasemaagina tarvitatav roheline mineraal, ka poolvääriskivi

2. roheline mineraal

malahhiitroheline
[omadussõna, adjektiiv]
malahhiidi värvi roheline

malaikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
malai keeles kõneldud või kirjutatud

malailane
[nimisõna, substantiiv]
1. Malaisias ja Indoneesias elavate malaikeelsete rahvaste liige

2. Malaka poolsaarel ja Indoneesias elavate sugulasrahvaste rühma liige

malaislane
[nimisõna, substantiiv]
1. Malaisia põhirahva liige

2. Malaisia kodanik või elanik

3. Malaisia päritolu inimene

malakas
[nimisõna, substantiiv]
pikem kepp või peenem kaigas löömisvahendina

malakoloogia
[nimisõna, substantiiv]
limuseid käsitlev zooloogia haru

malamuut
[nimisõna, substantiiv]
tugeva kehaehituse ja paksu pealiskarvaga kelgukoer (tõunimetusena Alaska malamuut)

malbe
[omadussõna, adjektiiv]
tagasihoidliku, lepliku olekuga, leebe ja tasane

malbelt
[määrsõna, adverb]
tagasihoidlikult ja leplikult, leebelt ja tasaselt

malbuma
[tegusõna, verb]
1. malbeks muutuma

2. vaibuma

malbus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl inimese kohta:) meeldiv tagasihoidlikkus, leebelt leplik olek

maldama
[tegusõna, verb]
1. millekski kannatlikkust omama

2. kannatust omama

maldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
kärsitu, püsimatu, läbematu

male
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe isiku sportlik lauamäng, milles kumbki mängija liigutab 16 malendit kindlatele mängureeglitele vastavalt 64 heleda ja tumeda ruuduga laual

2. kahe inimese lauamäng, kus mängijal on 16 musta või valget nuppu, mida saab spetsiaalsel alusel eri viisil liigutada

maleföderatsioon
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv organisatsioon maletamise alal

malehaige
[nimisõna, substantiiv]
kirglik malehuviline

malekell
[nimisõna, substantiiv]
kahe numbrilaua ning kahe mehhanismiga kell, mis võimaldab malepartii puhul kummagi mängija mõtlemisaega eraldi kindlaks määrata

malekoodeks
[nimisõna, substantiiv]
malemängu ametlike reeglite kogum

malekord
[nimisõna, substantiiv]
1. üle ühe koha paigutusega, malelaua ruute meenutav asetus

2. malelaua ruute meenutav asetus

malekäik
[nimisõna, substantiiv]
reeglitele vastav malendi siirmine malelaua ühelt väljalt teisele

malelaud
[nimisõna, substantiiv]
1. 64 ruuduga mängulaud, kus heledad ja tumedad ruudud paiknevad vaheldumisi (malemänguks)

2. (male mängimist märkivates väljendites)

maleline
[omadussõna, adjektiiv]
malega seotud, sellesse puutuv

malemaa
[nimisõna, substantiiv]
malemängu poolest silmapaistev riik

malemeistrivõistlused
[nimisõna, substantiiv]
võistlused parima maletaja või malemeeskonna selgitamiseks, võistlused meistritiitlile males

malemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. male

2. male mängimine

malemängija
[nimisõna, substantiiv]
malemängu (spordina) harrastav inimene

malend
[nimisõna, substantiiv]
males tarvitatav mängunupp

malenupp
[nimisõna, substantiiv]
males tarvitatav mängunupp

malenurk
[nimisõna, substantiiv]
maleuudiste ja -ülesannetega täidetav ajalehe osa

maleolümpia
[nimisõna, substantiiv]
iga kahe aasta tagant toimuv rahvusvaheline võistkondlik malevõistlus

maleparemik
[nimisõna, substantiiv]
parimad maletajad

maleruuduline
[omadussõna, adjektiiv]
mustade ja valgete ruutudega

maleruudustik
[nimisõna, substantiiv]
1. malelaua ruudustik

2. (sellise kontrastil põhineva ruudustiku kohta)

maleruut
[nimisõna, substantiiv]
üks malelaua 64-st ruudust

malesõber
[nimisõna, substantiiv]
malemängu armastav, malet harrastav inimene

maletaja
[nimisõna, substantiiv]
malemängu (spordina) harrastav inimene

maletama
[tegusõna, verb]
malet mängima

maletšempion
[nimisõna, substantiiv]
malemeistrivõistluste võitja

maletšempionaat
[nimisõna, substantiiv]
meistrivõistlused males

maleuudis
[nimisõna, substantiiv]
uudis male valdkonnas toimunust, hrl vahendatuna meedias

malev
[nimisõna, substantiiv]
mõningate vabatahtlike organisatsioonide kohalik üksus, nt selline Kaitseliidu struktuuriüksus

malevapealik
[nimisõna, substantiiv]
Kaitseliidu malevat juhtiv ohvitser

malevarühm
[nimisõna, substantiiv]
koolinoorte suvise töölaagri, õpilasmaleva allüksus

malevasuvi
[nimisõna, substantiiv]
õpilas- või üliõpilasmalevas veedetav või veedetud suvi

malevkond
[nimisõna, substantiiv]
maleva allüksus (nt Kaitseliidus)

malevlane
[nimisõna, substantiiv]
maleva liige

malevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
maletamise võistlus

maleülesanne
[nimisõna, substantiiv]
lahendamiseks antav maleseis

malgutama
[tegusõna, verb]
kaika vm vahendiga nüpeldama, peksa andma

malid
[nimisõna, substantiiv]
augulised aasaga tinanaastud, mida vanasti kasutati naiste liistikute, kampsunite ja pikk-kuubede hõlmakaunistusena

maliigne
[omadussõna, adjektiiv]
ohtlik, elukardetav, raskesti või üldse mitte ravile alluv (hrl vähkkasvaja kohta)

malilane
[nimisõna, substantiiv]
1. Mali kodanik või elanik

2. Mali päritolu inimene

malilanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost malilane

malitsa
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjarahvaste (nt saamide) pikk põdranahast kasukas, millel on karv seespool

2. põhjarahvaste pikk põdranahast kasukas

malk
[nimisõna, substantiiv]
pikem kepp või peenem kaigas löömisvahendina

mall
[nimisõna, substantiiv]
1. sirgest joonlauast ja 180 kraadiks jaotatud poolringist koosnev vahend nurkade mõõtmiseks joonisel või nende kandmiseks joonisele

2. vahend, millega saab mõõta, mitu kraadi on nurk

malleus
[nimisõna, substantiiv]
1. kabjaliste nakkushaigus, mida iseloomustab haavanduvate sõlmekeste teke ninas, nahas ning kopsudes

2. kabjaliste nakkushaigus

malm
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgahjus toodetav raua ja süsiniku sulam, mida kasutatakse terase saamiseks ja nt masinaosade valamiseks

2. raua ja süsiniku sulam

malmahi
[nimisõna, substantiiv]
malmist ahi

malmivalu
[nimisõna, substantiiv]
malmist (pool)toodete valmistamine sulamalmi valamisega valuvormidesse

malmnõu
[nimisõna, substantiiv]
malmist nõu toidu valmistamiseks (pann, haudepott vms)

malmpann
[nimisõna, substantiiv]
malmist praepann

malmplaat
[nimisõna, substantiiv]
malmist pliidiplaat (harvemini muu plaat)

malmpott
[nimisõna, substantiiv]
malmist hautamispott

malnidus
[nimisõna, substantiiv]
juuresolek, kohalolu

malnis
[omadussõna, adjektiiv]
juuresolev, kohal viibiv

malnitsema
[tegusõna, verb]
juures olema, kohal viibima

malspiik
[nimisõna, substantiiv]
1. terava otsaga raudpulk, mida kasutatakse taglase- ja purjetöödel

2. terava otsaga raud- v puupulk

maltalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Malta põhirahva liige

2. Malta kodanik või elanik

3. Malta päritolu inimene

4. Malta põhielanik

maltitool
[nimisõna, substantiiv]
looduslik magusaine, suhkru alkohol, mida kasutatakse köhasiirupis, jäätises, šokolaadis ja kõvades kommides

maltoos
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedes, eriti linnastes leiduv magusa maitsega aine, mida kasutatakse toiduainetööstuses

2. linnastes leiduv magus aine

maltoosa
[nimisõna, substantiiv]
1. linnastest saadud tume paks maltoosirikas vedelik, mida tarvitatakse nt koduõlle valmistamisel

2. linnastest saadud vedelik koduõlle valmistamiseks

malts
[nimisõna, substantiiv]
mererannal, prahipaikadel ja mujal kasvav valkja jahutaolise kirmega kaetud rohttaim, sageli umbrohi

maltsaürask
[nimisõna, substantiiv]
puid kahjustav mardikas, kelle käigud paiknevad puu koore all, kuid on märgatavad ka puidu pealispinnal (maltspuidus)

maltspuiduline
[omadussõna, adjektiiv]
(puutüve kohta:) nii välis- kui siseosalt ühtlase heledusega, ilma tumedama ja kõvema sisemise osa ehk lülipuiduta

maltspuit
[nimisõna, substantiiv]
1. puutüve heledam välimine osa

2. tüve puidu heledam väline osa

maltsvetlane
[nimisõna, substantiiv]
maltsvetluse pooldaja

maltsvetlus
[nimisõna, substantiiv]
1. prohvet Maltsvetiks hüütud Järvamaa talumehe Juhan Leinbergi rajatud usuliikumine Eestis 19. sajandi keskpaiku

2. prohvet Maltsveti rajatud usulahk ning usuline liikumine Eestis

maltusiaan
[nimisõna, substantiiv]
maltusianismi pooldaja

maltusianism
[nimisõna, substantiiv]
Malthuse rahvastusteooria, mille järgi paratamatult tekkiva ülerahvastuse piiramiseks on vajalikud sõjad, epideemiad, looduskatastroofid ja sündimuse teadlik piiramine

maltuslane
[nimisõna, substantiiv]
maltusianismi pooldaja

maltuslus
[nimisõna, substantiiv]
Malthuse rahvastusteooria, mille järgi paratamatult tekkiva ülerahvastuse piiramiseks on vajalikud sõjad, epideemiad, looduskatastroofid ja sündimuse teadlik piiramine

mamba
[nimisõna, substantiiv]
1. puudel elutsev väga mürgine pikk peenikesesabaline Aafrika madu

2. madu

mambo
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuuba päritolu, puusanõksatustega 4/4-taktimõõdus seltskonnatants

2. selline muusikapala

3. tants

mamelukk
[nimisõna, substantiiv]
1. Türgist ja Kaukaasiast pärit, orja seisuses ihukaitseväelane, hiljem erilisse sõjaväelaste kasti kuuluv inimene Egiptuses

2. türgi v kaukaasia päritoluga orja ihukaitseväelane

mamil
[nimisõna, substantiiv]
jalgratta- või ka suusaspordis harrastajate tipptulemusi püüdlev keskealine mees, kes kasutab kallist treeningvarustust (mille hulka kuulub ka liibuv sünteesmaterjalist kostüüm)

mamm
[nimisõna, substantiiv]
mari

mamma
[nimisõna, substantiiv]
(vanemas või vabamas pruugis:) ema

mammaalid
[nimisõna, substantiiv]
1. klass kõrgeima arengutasemega selgroogseid, kes toidavad poegi emapiimaga

2. selgroogsete loomade klass

mammakene
[nimisõna, substantiiv]
1. ema hellitav nimetus

2. emake

mammalioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. imetajaid uuriv zooloogia haru

2. imetajaid uuriv zooloogia haru, imetajateadus

mammaloloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. imetajaid uuriv zooloogia haru

2. imetajaid uuriv zooloogia haru, imetajateadus

mammapoeg
[nimisõna, substantiiv]
iseseisvusetu, saamatu, hellitatud laps, eriti poisi, aga ka mehe kohta

mammatütar
[nimisõna, substantiiv]
(iseseisvusetu, hellitatud, saamatu tüdruku kohta)

mammi
[nimisõna, substantiiv]
vanem naisterahvas

mammobuss
[nimisõna, substantiiv]
ringi liikuv röntgeniseadmetega buss, kus saab teha rinnanäärme röntgenuuringut

mammograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnanäärme röntgeniülesvõtte tegemise seade

2. rinnanäärme röntgeniülesvõtte tegemise aparaat

mammograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnanäärme röntgenuuring (eriti vähi varajaste vormide avastamiseks)

2. rinnanäärme röntgeniülesvõtte tegemine

mammograafiabuss
[nimisõna, substantiiv]
ringi liikuv röntgeniseadmetega buss, kus saab teha rinnanäärme röntgenuuringut

mammogramm
[nimisõna, substantiiv]
rinnanäärme röntgeniülesvõte

mammoloog
[nimisõna, substantiiv]
rinnanäärmehaiguste eriarst

mammoloogia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini haru, mis hõlmab rinna healoomuliste ja pahaloomuliste haiguste diagnoosimist, kirurgilist ravi ja järelkontrolli

mammon
[nimisõna, substantiiv]
vara, rikkus, raha

mammonaori
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, kes peab raha ja rikkust peatähtsaks ja näeb selle saavutamise, hoidmise ja kasvatamise nimel palju vaeva)

mammonateener
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, kes peab raha ja rikkust peatähtsaks ja näeb selle saavutamise, hoidmise ja kasvatamise nimel palju vaeva)

mammut
[nimisõna, substantiiv]
1. tiheda karvkatte ja võimsate võhkadega suur elevandisarnane jääaja imetaja

2. jääaja imetaja

mammutfilm
[nimisõna, substantiiv]
väga pikk film

mammutijaht
[nimisõna, substantiiv]
mammutite küttimine

mammutipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. USA lääneosas kasvav hiiglasuur okaspuu

2. okaspuu

mammutkool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kus käib väga palju õpilasi

mamps
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost vanem, naine oma lapse või laste suhtes

2. naine, kellel on laps või lapsed

mampsel
[nimisõna, substantiiv]
(mitte enam noor) naine

mamsel
[nimisõna, substantiiv]
(mitte enam noor) naine

man
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
juures

mana
[nimisõna, substantiiv]
inimestes, loomades, loodus- vm esemeis peituv maagiline vägi või mõjuvõim

mana
[nimisõna, substantiiv]
sõnadega, lausudes nõidumine, loits(imine)

manaati
[nimisõna, substantiiv]
suur hüljest meenutav veeloom, kes elutseb Lõuna-Ameerika ja Ida-Aafrika soojades rannikuvetes ja jõgedes

manageerima
[tegusõna, verb]
1. juhtima, korraldama

2. mänedžeriks olema

management
[nimisõna, substantiiv]
teatud töölõigu, valdkonna juhtimine, korraldamine

manala
[nimisõna, substantiiv]
surnute asupaik eesti rahvausundis

manalamees
[nimisõna, substantiiv]
surnu (sagedamini surnud mehe kohta)

manalane
[nimisõna, substantiiv]
1. surnu, manala elanik

2. manala elanik, surnu

manalatee
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites suremise kohta)

manama
[tegusõna, verb]
ilmet, (kujutlus)pilti vm esile kutsuma, midagi (vaimusilmas, võluväel) nähtavaks tegema

manasõna
[nimisõna, substantiiv]
maagiline väljend (vormel), mida lausutakse, et täituks mingi soov või teatud sündmus

manat
[nimisõna, substantiiv]
Aserbaidžaani ja Türkmenistani suurem rahaühik

manatark
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis manasõnadega nõiduja

manchego
[nimisõna, substantiiv]
soolane, tugeva pähklise maitsega Hispaania lambapiimajuust, mis on pärit La Mancha piirkonnast

mandaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi valimistel vm õiguslikus vormis antud esindusõigus (nt saadikukoht parlamendis)

2. sellega kaasnevad õigused ja kohustused teostada võimu, täita teatud ülesandeid

mandaatala
[nimisõna, substantiiv]
endine Saksamaa või Türgi asumaa, mis anti Rahvasteliidu mandaadi alusel pärast Esimest maailmasõda võitjariikide valitseda (nt Suurbritanniale Palestiina, Belgiale Ruanda-Urundi, Uus-Meremaale Lääne-Samoa saared)

mandaatkomisjon
[nimisõna, substantiiv]
mandaate kontrolliv komisjon (nt kongressil)

mandaatmaa
[nimisõna, substantiiv]
endine Saksamaa või Türgi asumaa, mis anti Rahvasteliidu mandaadi alusel pärast Esimest maailmasõda võitjariikide valitseda (nt Suurbritanniale Palestiina, Belgiale Ruanda-Urundi, Uus-Meremaale Lääne-Samoa saared)

mandaatterritoorium
[nimisõna, substantiiv]
endine Saksamaa või Türgi asumaa, mis anti Rahvasteliidu mandaadi alusel pärast Esimest maailmasõda võitjariikide valitseda (nt Suurbritanniale Palestiina, Belgiale Ruanda-Urundi, Uus-Meremaale Lääne-Samoa saared)

mandala
[nimisõna, substantiiv]
(budismis ja hinduismis:) geomeetriline, hrl ringi- või ruudukujuline maagilise tähendusega kujund

mandariin
[nimisõna, substantiiv]
1. mahlakas ja aromaatne (väike) oranž puuvili, mandariinipuu vili

2. ümmargune oranž puuvili, mis on väiksem kui apelsin

mandariin
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiina pärismaine riigiametnik 14.–20. sajandil

2. feodaalse Hiina ametnik

mandariinipuu
[nimisõna, substantiiv]
soojadel maadel kasvav apelsinitaoliste, kuid väiksemate viljadega igihaljas puu

mandariinpart
[nimisõna, substantiiv]
hrl puuõõntes pesitsev Ida-Aasia madalate siseveekogude lind

mandel
[nimisõna, substantiiv]
1. mandlipuu luuseemne söödav tuum

2. lame pruuni nahaga pähkel, mille üks ots on laiem ja teine kitsam

mandeljas
[omadussõna, adjektiiv]
mandlikujuline

mandelkeha
[nimisõna, substantiiv]
peaaju oimusagaras asetsev mandlikujuline närvirakkude kogum, mis juhib emotsioonide kulgu

mandelsilm
[nimisõna, substantiiv]
mandlikujulised silmad

mandeltuum
[nimisõna, substantiiv]
peaaju oimusagaras asetsev mandlikujuline närvirakkude kogum, mis juhib emotsioonide kulgu

mander
[nimisõna, substantiiv]
1. suur terviklik maismaaosa, mida ümbritsevad ookeanid ja mered

2. üks kuuest suurest maa-alast maailmas, mida ümbritseb vesi. Mandrid on Euraasia, Aafrika, Põhja-Ameerika, Lõuna-Ameerika, Austraalia ja Antarktis

mandlijahu
[nimisõna, substantiiv]
peeneks jahvatatud kooritud mandlid

mandlikivi
[nimisõna, substantiiv]
poorne purskekivim, mille ümmargused või piklikud õõnsused on täitunud mitmesuguste hiljem tekkinud mineraalidega

mandliküpsis
[nimisõna, substantiiv]
küpsis, millesse on lisatud mandleid

mandlilaastud
[nimisõna, substantiiv]
kooritud ja õhukeselt viilutatud mandlid (nt küpsetiste kaunistuseks)

mandlipiim
[nimisõna, substantiiv]
jahvatatud mandlite (magusa mandlipuu viljade) piimjas vesiemulsioon, mida kasutatakse nt kosmeetikatoodete valmistamisel ja toidutegemisel

mandlipuu
[nimisõna, substantiiv]
roosade õite ning luuviljadega väike lehtpuu, mida lähistroopikas kasvatatakse söödavate seemnete (mandlite) pärast

mandlipõletik
[nimisõna, substantiiv]
kurgumandlites tekkinud põletik

mandlisilm
[nimisõna, substantiiv]
mandlikujulised silmad

mandliõli
[nimisõna, substantiiv]
mandlitest pressitud õli, mida kasutatakse kulinaarias, ka meditsiinis ja kosmeetikas

mandoliin
[nimisõna, substantiiv]
1. lipitsaga mängitav hrl nelja keelepaariga ja ümara- või lamedapõhjalise kõlakastiga keelpill

2. keelpill

mandoola
[nimisõna, substantiiv]
1. mandoliinisarnane, kuid suurem ja oktaavi võrra madalamalt häälestatav keelpill

2. keelpill

mandragoor
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere mail kasvav taim, mille haruline, inimest meenutav juur sisaldab narkootilise toimega alkaloidi

2. rohttaim

3. Vahemere mail kasvav taim

mandriala
[nimisõna, substantiiv]
mandrit või selle osa hõlmav ala (ka vastandina saarele)

mandrieestlane
[nimisõna, substantiiv]
Mandri-Eesti elanik (vastandina Eesti saarte elanikele)

mandrifaatsies
[nimisõna, substantiiv]
mandri tekkimise geoloogilised tingimused kogumina

mandriinimene
[nimisõna, substantiiv]
mandril elav inimene, hrl vastandina saareelanikule

mandrijalam
[nimisõna, substantiiv]
maailmamere põhja osa, mis ääristab mandrinõlva ning asub hrl 2000 kuni 4000 m sügavusel

mandrijää
[nimisõna, substantiiv]
suuri maismaapiirkondi kattev väheliikuv jääkate

mandrijäätumine
[nimisõna, substantiiv]
mandrijää tekkimine, sellega kattumine

mandrikliima
[nimisõna, substantiiv]
kliima, millele on iseloomulik suur õhutemperatuuri kõikumine ja väike sademete hulk

mandrilava
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmamere põhja rannaäärne ala, mandri veealune osa (sügavusega hrl kuni 200 m)

2. maailmamere põhja osa

mandriline
[omadussõna, adjektiiv]
mandrile iseloomulik, mandriga seotud, mandril tekkinud või sellest lähtuv

mandriliustik
[nimisõna, substantiiv]
suuri maismaapiirkondi kattev väheliikuv jääkate

mandrill
[nimisõna, substantiiv]
1. Lääne-Aafrika metsades elav ahv, kellel piki nina on punane triip ja selle kõrval diagonaalsed sinised triibud

2. ahv

mandriluide
[nimisõna, substantiiv]
sisemaal tekkinud, tuule poolt kuhjatud luide

mandrimees
[nimisõna, substantiiv]
mandril elav inimene (vastandina saarlasele)

mandrinõlv
[nimisõna, substantiiv]
maailmamere põhja kallak osa, mis moodustab üleminekuala mandrilava ja mandrijalami vahel

mandriosa
[nimisõna, substantiiv]
see osa mingist piirkonnast, mille moodustab maismaa

mandritekkeline
[omadussõna, adjektiiv]
maismaalt pärit

mandriõhk
[nimisõna, substantiiv]
mandri kohal tekkinud, sealt lähtuv õhumass, kontinentaalne õhk

mandžu
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Kirde-Hiinas (Mandžuurias) ja Pekingis elava rahva liige

2. Kirde-Hiinas elava rahva liige

manduma
[tegusõna, verb]
1. kehaliselt või vaimselt halvenema, alla käima

2. omadustelt, tasemelt vms viletsaks muutuma

maneer
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi harjumuspärane viis teatud moel toimida või käituda

2. see, kuidas keegi on harjunud mingis olukorras käituma

maneerlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülepakutult kunstlik või edvistav

2. edvistav, kunstlik

maneež
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone või väljak, kus õpetatakse ratsutamist, treenitakse hobuseid ning peetakse hrl ratsaspordivõistlusi

2. ratsutamisrada v -hoone

maneežisõit
[nimisõna, substantiiv]
(ratsaspordis:) spordiala, kus sisehallis või väljakul hinnatakse ratsutaja hobuse juhtimise oskusi

manerism
[nimisõna, substantiiv]
renessansi ja baroki vaheline siirdestiil, mida iseloomustavad müstika, rafineeritus ja kunstlikud efektid (eriti Itaalia 16. sajandi kujutavas kunstis)

manga
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani koomiks, mis nii traditsioonide kui kujutuslaadi poolest erineb Ameerika ja Euroopa omadest

mangaal
[nimisõna, substantiiv]
restidega metallkast või suur söepann šašlõki vm küpsetamiseks

mangaan
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge habras metall, keemiline element järjenumbriga 25

mangaanimaak
[nimisõna, substantiiv]
mangaani sisaldav kivim

mangaanväetis
[nimisõna, substantiiv]
väetis, mis sisaldab mangaani

mangabei
[nimisõna, substantiiv]
Aasias ja Aafrikas elutsev ahv, kes liigiliselt kuulub mitmesse eri liiki

manganiin
[nimisõna, substantiiv]
vase, mangaani ja nikli sulam

manglipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikamerede randadel tihnikuid moodustav rohkete hingamisjuurtega puu

2. igihaljas lehtpuu

mango
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukese nahkja tärpentinilõhnalise koorega magushapu puuvili

2. mangopuu vili

mangold
[nimisõna, substantiiv]
1. söödavate lehtede ja leherootsude pärast peamiselt Lääne- ja Kesk-Euroopa maades köögiviljana kasvatatav rohttaim, hariliku peedi teisend

2. köögivili

mangopuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav magushapude munajate viljadega (mangodega) suur igihaljas puu

mangostan
[nimisõna, substantiiv]
mangostanipuu paksu koorega punakaspruun kuni tumevioletne vili, millest süüakse valget, pehmet ja magusat viljaliha

mangostanipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas kasvatatav õunasuuruste paksukooreliste viljadega igihaljas puu

2. troopiline viljapuu

mangroov
[nimisõna, substantiiv]
1. hingamisjuurtega madalate igihaljaste puude tihnik troopikamerede randadel ja soistes suudmelahtedes

2. troopiline tihnik

mangroovipuu
[nimisõna, substantiiv]
rohkete hingamisjuurtega puu (nt manglipuu), mis moodustab tihnikuid (mangroove) troopikamerede randadel ja soistes suudmelahtedes

mangroovmets
[nimisõna, substantiiv]
1. hingamisjuurtega madalate igihaljaste puude tihnik troopikamerede randadel ja soistes suudmelahtedes

2. troopiline tihnik

mangroovvõsa
[nimisõna, substantiiv]
1. hingamisjuurtega madalate igihaljaste puude tihnik troopikamerede randadel ja soistes suudmelahtedes

2. troopiline tihnik

manguma
[tegusõna, verb]
pealekäivalt paluma

mangust
[nimisõna, substantiiv]
1. väheldane nugist meenutav Lõuna-Aasia ja Aafrika kiskja

2. kiskja

maniakaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. maaniaga seotud või selle all kannatav, kontrollimatult või agressiivselt käituv

2. hulluslik

3. hullumeelne

maniakk
[nimisõna, substantiiv]
1. maania all kannatav, hullumeelselt, kontrollimatult või agressiivselt käituv inimene

2. hullushaige

manifest
[nimisõna, substantiiv]
riigipea või kõrgeima riigiorgani pidulik kirjalik pöördumine rahva poole tähtsate (poliitiliste) sündmuste puhul

manifestant
[nimisõna, substantiiv]
massimeeleavaldusest, manifestatsioonist osavõtja, meeleavaldaja

manifestatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
avalikult oma põhimõtteid ja eesmärke välja näitav või kuulutav, kõigile teadasaamiseks mõeldud

manifestatsioon
[nimisõna, substantiiv]
massimeeleavaldus suhtumise väljendamiseks

manifesteerima
[tegusõna, verb]
oma põhimõtteid või eesmärke kuulutama, (manifestina) teatavaks tegema

manifesteeruma
[tegusõna, verb]
esile tulema, ilmnema, välja kujunema

manihheism
[nimisõna, substantiiv]
3. sajandi pärsia õpetlase Mani õpetus, et maailma valitseb hea ja kurja jõudude tasakaal, mitte aga üks täiuslik olend

maniipul
[nimisõna, substantiiv]
leegioni allüksus Vana-Rooma sõjaväes

maniküür
[nimisõna, substantiiv]
1. käte, eriti sõrmeküünte eest hoolitsemine, käte iluravi

2. käte, eriti küünte eest hoolitsemine

maniküürija
[nimisõna, substantiiv]
käte, eriti sõrmeküünte hoolduse alal töötav inimene

maniküürikäärid
[nimisõna, substantiiv]
väikesed käärid küünte lõikamiseks

maniküürima
[tegusõna, verb]
käte, eriti sõrmeküünte hooldust tegema

maniküüritarbed
[nimisõna, substantiiv]
küünte eest hoolitsemiseks vajalikud esemed (nt küüneviil, küünetangid)

manilla
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasias kasvava kanepbanaani lehtedest saadav tugev kiudaine

2. kiudaine

manillakanep
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasias kasvava kanepbanaani lehtedest saadav tugev kiudaine

2. kiudaine

manilus
[nimisõna, substantiiv]
3. sajandi pärsia õpetlase Mani õpetus, et maailma valitseb hea ja kurja jõudude tasakaal, mitte aga üks täiuslik olend

maniokitärklis
[nimisõna, substantiiv]
troopikataime manioki mugulatest saadav jahutaoline või teraline tärklis

maniokk
[nimisõna, substantiiv]
troopikamaades kasvatatav tärkliserohkete juuremugulatega taim

manipulaator
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes mõjutab inimesi, nähtusi vm osava, kavala, petva võtte abil talle soodsas suunas

2. manipuleerija

3. käsitsusseade

manipulatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
mõjutamisel osavaid, kavalaid, petvaid võtteid rakendav, manipuleeriv

manipulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
osava, kavala, petva võtte abil inimeste, nähtuste vms mõjutamine

manipuleerija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teisi inimesi oma osava, kavala, petva vms võtte abil soovitud suunas mõjutab

manipuleerima
[tegusõna, verb]
osava, kavala, petva vms võtte abil inimesi, nähtusi vm soovitud suunas mõjutama

manipuleerimine
[nimisõna, substantiiv]
osava, kavala, petva vms võtte abil inimeste, nähtuste vm soovitud suunas mõjutamine

manisk
[nimisõna, substantiiv]
meeste (omaaegne) särgi peale kinnitatav valgest riidest rinnaesine

manitsema
[tegusõna, verb]
pehmelt noomides, õpetades mõjutama, sõnadega korrale, ka eluviisi parandamisele kutsuma

manitsus
[nimisõna, substantiiv]
leebelt noomiv, korralekutsuv jutt

manitsussõnad
[nimisõna, substantiiv]
leebelt noomiv, korralekutsuv jutt

manks
[nimisõna, substantiiv]
Mani saarelt pärit tugeva kehaehitusega lühikarvaline sabatu tõukass

mankurt
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on kaotanud oma juured (keele, kultuuri ja kodumaa) ega mäleta midagi oma eelnenud elust (Ajtmatovi romaani „Ja sajandist on pikem päev” järgi)

mann
[nimisõna, substantiiv]
tüdruk, (noorepoolne) naisterahvas

manna
[nimisõna, substantiiv]
1. peeneteralised nisutangud

2. teatud teravili, millest tehakse näiteks putru. Manna terad on pisikesed, valged ja ümmargused

mannakaktus
[nimisõna, substantiiv]
Eestis toataimena kasvatatav näsaline gasteeria (Gasteria verrucosa), mille lihakad lehed on kattunud valgete näsadega

mannakreem
[nimisõna, substantiiv]
1. marjamahlas keedetud ning seejärel vahustatud mannast (roosakas) magustoit

2. magustoit

mannapuder
[nimisõna, substantiiv]
peeneteralisest nisutangust (mannast) keedetud puder

mannavaht
[nimisõna, substantiiv]
1. marjamahlas keedetud ning seejärel vahustatud mannast (roosakas) magustoit

2. magustoit

mannekeen
[nimisõna, substantiiv]
inimesekujuline ja -suurune nukk rõivaste väljapanekuks (nt kaupluses, muuseumis)

manner
[nimisõna, substantiiv]
1. suur terviklik maismaaosa, mida ümbritsevad ookeanid ja mered

2. üks kuuest suurest maa-alast maailmas, mida ümbritseb vesi. Mandrid on Euraasia, Aafrika, Põhja-Ameerika, Lõuna-Ameerika, Austraalia ja Antarktis

mannerg
[nimisõna, substantiiv]
1. (väiksem) sangaga plekknõu hrl toiduainete jaoks

2. väiksem sangaga plekknõu

mannergutäis
[nimisõna, substantiiv]
mannergut täitev kogus (hrl söödavat, joodavat)

mannerjää
[nimisõna, substantiiv]
suuri maismaapiirkondi kattev väheliikuv jääkate

mannermaa
[nimisõna, substantiiv]
1. maismaa, mandriosa vastandina saarele

2. maa vastandina saarele

mannetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga viletsa ja armetuna mõjuv, haletsema panev

2. saamatu, oskuste poolest abitu

mannetus
[nimisõna, substantiiv]
vilets ja armetu, haletsust tekitav olek

manomeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist vedeliku, auru või gaasi rõhu mõõtmiseks

mansa
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlejatest koosnev rühm, kes tegutseb koos võidu nimel (nt sportmängudes)

2. rühm inimesi, kes mängib spordivõistlustel või mingis mängus teise rühma vastu

mansard
[nimisõna, substantiiv]
1. maja pööningul, hrl kaldpindadega katuse all olev ruum

2. katusekorrus, katusekamber

mansardkatus
[nimisõna, substantiiv]
katusekorrust võimaldav murtud kaldpindadega katus

mansardkorrus
[nimisõna, substantiiv]
1. maja pööningul, hrl kaldpindadega katuse all olev ruum

2. katusekorrus, katusekamber

mansardtuba
[nimisõna, substantiiv]
maja pööningul, hrl kaldpindadega katuse all olev tuba

mansetinööp
[nimisõna, substantiiv]
triiksärgi kätise nööpaukudest läbipandav ehteasi

mansett
[nimisõna, substantiiv]
(nööbitav) topeltriidest lai varrukavärvel (särgi-, pluusi- või kleidivarruka koomale tõmbamiseks)

mansett-tihend
[nimisõna, substantiiv]
mootorites, ehituses ja mujal kasutatav tihend

mansi
[nimisõna, substantiiv]
ühe Loode-Siberis elava soome-ugri rahva liige

manzanilla
[nimisõna, substantiiv]
üks liik kangestatud Hispaania viinamarjaveine (šerrisid) alkoholisisaldusega 15–19%

mant
[postpositsioon, tagasõna]
juurest

mant
[nimisõna, substantiiv]
piima koor

mant
[nimisõna, substantiiv]
(parem) kraam, kaup

mantel
[nimisõna, substantiiv]
1. väljas kantav pikk varrukatega ülerõivas

2. pikem riideese, mida sa õues teiste riiete peal kannad

manteldama
[tegusõna, verb]
seadet, ehitist vm üleulatuva või katva osaga varustama

mantelkleit
[nimisõna, substantiiv]
1. mantli lõikega, eest nööbitav või lahtiste hõlmadega rõivas, mida garderoobi ära ei anta

2. mantli lõikega kleit

mantelkorsten
[nimisõna, substantiiv]
keskajast pärit kolde kohal paiknenud korsten, mis mantlina ühtlaselt allapoole laienedes kattis nii küttekolde kui selle lähema ümbruse

mantelloomad
[nimisõna, substantiiv]
1. alamhõimkond peamiselt meredes elavaid keelikloomi, kelle keha ümbritseb sültjas väliskest ehk mantel

2. alamhõimkond keelikloomi

mantelmangabei
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas elutsev hallikate põskedega ahv

mantelpaavian
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Aafrikas ja Araabia poolsaare edelaosas elav ahv, kelle isasloomal on pikkadest hõbedastest karvadest koosnev lakk

mantelraam
[nimisõna, substantiiv]
üleulatuva äärisega aknaraam

manteltoru
[nimisõna, substantiiv]
terastoru, mida kasutatakse puuraugu seina toestamiseks

mantia
[nimisõna, substantiiv]
(õigeusus:) mungaelu teine aste, mil antakse puhtuse-, kasinuse- ja kuulekusetõotus

mantilja
[nimisõna, substantiiv]
1. pead ja õlgu kattev pikk pitsrätik, ka õlgadel kantav pitsrätik või peleriin (eriti Hispaania naistel)

2. hispaanlanna pitsrätik

mantiss
[nimisõna, substantiiv]
kümnendlogaritmi murruosa (nt arvu 250 logaritmi 2,3979… mantiss on 0,3979)

mantlihõlm
[nimisõna, substantiiv]
mantli üks esimene pool või selle alumine nurk

mantlipärija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on vääriline jätkama kellegi tegevust või ametit

mantliriie
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt mantlite õmblemiseks mõeldud (paksem) kangas

mantlisiil
[nimisõna, substantiiv]
mantli üks esimene pool või selle alumine nurk

mantoo
[nimisõna, substantiiv]
lai naistemantel

mantra
[nimisõna, substantiiv]
maagilise toimega silp, sõna, lause või heli paljudes idamaa usundeis

manu
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
juurde

manuaal
[nimisõna, substantiiv]
kodumasina vm seadme tehniline kirjeldus ja kasutamise õpetus

manuaalfookus
[nimisõna, substantiiv]
(kaameral:) kujutise käsitsi teravustamise funktsioon

manuaalkast
[nimisõna, substantiiv]
käigukast, mille käike tuleb käsitsi vahetada (vastandatuna automaatkäigukastile)

manuaalkäigukast
[nimisõna, substantiiv]
käigukast, mille käike tuleb käsitsi vahetada (vastandatuna automaatkäigukastile)

manuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. käega või kätega tehtav, käte abil toimiv või toimuv

2. käega tehtav

manuaalteraapia
[nimisõna, substantiiv]
luu-lihaskonna vaevuste ravimine peamiselt käte abil (nt massaaž, kiropraktika)

manuaalterapeut
[nimisõna, substantiiv]
manuaalteraapia tegija, nt kiropraktik

manufaktuur
[nimisõna, substantiiv]
käsitsitööl põhinev sisemise tööjaotusega ettevõte 16.–18. sajandil

manukas
[nimisõna, substantiiv]
uurimistoimingu juurde kutsutud erapooletu inimene

manul
[nimisõna, substantiiv]
kodukassi meenutav pikakarvaline lühikeste jalgadega kaslane Aasia kõrbetes ja steppides

manuline
[nimisõna, substantiiv]
see, kes viibib millegi juures, elab kellegi juures või käib millegi või kellegagi kaasas

manulus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi juures olemine

2. juuresolek

manus
[nimisõna, substantiiv]
koos e-kirja või sõnumiga saadetav fail

manuskript
[nimisõna, substantiiv]
1. antiik- või keskajast pärinev käsitsi kirjutatud teos

2. antiik- v keskaegne

manussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
seadmetes olevad mikroprotsessorid ja -kontrollerid koos vajalike liideste ja tarkvaraga, mille ülesanne on töödelda informatsiooni

manustama
[tegusõna, verb]
toitaineid, ravimeid vms (organismi) sisse viima

manööver
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki sihipärane ümberpaigutus, kohavahetus vms liikumine (nt tagurdamine, pööre, möödasõit); rongi, veduri või vaguni ümberpaigutus jaamateedel

manööverdama
[tegusõna, verb]
1. (sõidukiga) mitmesuguses suunas liikuma vajaliku asendi või suuna saavutamiseks, ümber paigutuma, kohta vahetama

2. takistusi, tõkkeid vältides siksakiliselt edasi liikuma

Ühendtegusõnad: mööda manööverdamamööda manööverdama

manööverdavus
[nimisõna, substantiiv]
manööverdusvõime

manööverdus
[nimisõna, substantiiv]
manööverdamine

manööverdusvõime
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki või sõjamasina võime muuta kiiresti liikumissuunda, kiirust ja asendit

manööverpind
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutised elu- või tööruumid (nt korteri remondi ajaks)

2. ajutine elamispind

manöövervedur
[nimisõna, substantiiv]
manööverdusi tegev, kaubarongide koostamiseks kasutatav vedur (nt jaamateedel)

manöövrisõda
[nimisõna, substantiiv]
vägede kiirete ümberpaigutuste ning väiksemate kohalike löökidega sõjapidamisviis, püsiva rindejooneta sõda

manöövrivedur
[nimisõna, substantiiv]
manööverdusi tegev, kaubarongide koostamiseks kasutatav vedur (nt jaamateedel)

maoaasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab mao märk

maoballoon
[nimisõna, substantiiv]
1. rasvtõve korral makku viidav pehme balloon, mis tekitab täiskõhutunde ja aitab kaalu langetada

2. balloon maos, mis aitab rasvtõve korral kaalu langetada

maohaav
[nimisõna, substantiiv]
mao limaskesta või ka maoseina sügavamate kudede vigastus, mida põhjustab maonõre lõhustav toime

maohaavand
[nimisõna, substantiiv]
mao limaskesta või ka maoseina sügavamate kudede vigastus, mida põhjustab maonõre lõhustav toime

maohaige
[nimisõna, substantiiv]
mingit maohaigust põdev inimene

maohammustus
[nimisõna, substantiiv]
mao mürgihammaste tekitatud vigastus

maohape
[nimisõna, substantiiv]
1. seedetraktis, maos leiduv aine, mis on vajalik toidu seedimiseks, toitainete lagundamiseks

2. toidu seedimiseks vajalik aine seedetraktis

maohäda
[nimisõna, substantiiv]
(maohaiguse või maoga seotud vaevuse kohta)

maoism
[nimisõna, substantiiv]
1. marksistliku kommunismi vorm, mis põhineb Mao Zedongi õpetusel

2. marksismi-leninismi suund Hiinas

maokas
[omadussõna, adjektiiv]
suure kõhuga (looma või inimese kohta)

maokas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (toidu, joogi kohta:) hea, meeldiva maitsega

2. hea, meeldiva maitsega

maokatarr
[nimisõna, substantiiv]
mao limaskesta põletik

maokeel
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe kuni kolme jagunemata lehega sõnajalgtaim

2. sõnajalgtaim

maokeha
[nimisõna, substantiiv]
inimese mao põhiline osa

maokiin
[nimisõna, substantiiv]
suur kärbsetaoline putukas, kelle vaglad arenevad kabjaliste maos ja sooltorus

maokil
[määrsõna, adverb]
1. kõhuli asendis

2. maoli asendis

maokile
[määrsõna, adverb]
1. kõhuli asendisse

2. maoli asendisse

maoldama
[tegusõna, verb]
pikaliasendis kõhuli olema või lohakalt, lõdvalt kuskil lebama

maoli
[määrsõna, adverb]
1. pikali, lamaskil(e), nii et kõhupool satub allapoole või on allpool

2. pikali, nii et kõht on allpool

3. kõhuli asendisse või sellises asendis

maolik
[omadussõna, adjektiiv]
ussilik

maoloputus
[nimisõna, substantiiv]
mürgiste vm kahjulike ainete kõrvaldamine maost sinna kummivoolikuga viidava vedeliku abil

maolukuti
[nimisõna, substantiiv]
lihaseline sulgur mao kaksteistsõrmikuks ülemineku kohas

maolävis
[nimisõna, substantiiv]
söögitoru ja mao ühinemiskoht

maomahl
[nimisõna, substantiiv]
toitu lõhustav maonäärmete eritis

maomürk
[nimisõna, substantiiv]
mürgiste madude mürginäärmete eritis, mida tarvitatakse ravimite koostises

maonahk
[nimisõna, substantiiv]
madudelt saadud nahk (nt käekottide ja kingade valmistamiseks)

maonõre
[nimisõna, substantiiv]
toitu lõhustav maonäärmete eritis

maonääre
[nimisõna, substantiiv]
mao limaskestas paiknev nääre, mis eritab maomahla

maoori
[nimisõna, substantiiv]
Uus-Meremaa põlisasukas

maopeegel
[nimisõna, substantiiv]
1. makku viidav valgusallikaga arstiriist mao limaskesta vaatluseks

2. meditsiiniseade

maopilk
[nimisõna, substantiiv]
(inimese liikumatu, ainitise, otsekui halvava vaate kohta)

maopõhi
[nimisõna, substantiiv]
inimese mao ülemine võlvunud osa

maopõletik
[nimisõna, substantiiv]
mao limaskesta põletik

maoresektsioon
[nimisõna, substantiiv]
mao osaline eemaldamine lõikusel

maosein
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) pind, mis ümbritseb magu

maosekreet
[nimisõna, substantiiv]
toitu lõhustav maonäärmete eritis

maosisaldis
[nimisõna, substantiiv]
kõik, mis sisaldub maos (nt pooleldi seeditud toit, maomahl)

maosond
[nimisõna, substantiiv]
(diagnoosimiseks vm) makku viidav torukujuline arstiriist

maotaltsutaja
[nimisõna, substantiiv]
madusid vilepillimuusikaga rütmilisi tantsu meenutavaid liigutusi tegema panev isik

maotu
[omadussõna, adjektiiv]
1. maitselage, näotu

2. labane, banaalne

maotäis
[nimisõna, substantiiv]
kõhtu täitev, küllalt suur kogus (söödavat, joodavat)

maovalu
[nimisõna, substantiiv]
kõhuvalu ülakõhus

maoverejooks
[nimisõna, substantiiv]
verejooks maost

maovoolmed
[nimisõna, substantiiv]
ägedad valuhood maos

maovähenduslõikus
[nimisõna, substantiiv]
(rasvtõve ravis:) operatsioon, millega muudetakse magu väiksemaks

maovähendusoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(rasvtõve ravis:) operatsioon, millega muudetakse magu väiksemaks

maovähk
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline kasvaja maos

mapp
[nimisõna, substantiiv]
1. kartongist, tehisnahast vm kõvemast materjalist kaaned mitmesuguste paberite vms hoidmiseks

2. selline ümbris koos seesolevaga

marabu
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti suure nokaga toonekuretaoline Aafrika lind

2. troopikalind

3. sulgedeta pea ja kaelaga suur Aafrika lind

marabutt
[nimisõna, substantiiv]
islami pühamees Põhja-Aafrikas

maracujá
[nimisõna, substantiiv]
troopilises Ameerikas kasvava kannatuslille söödav vili

maraka
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerika päritolu rütmipill, puust varre külge kinnitatud muna, mille sisse pandud liivaterad, kivikesed vms liigutades heli annavad

marakaa
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerika päritolu rütmipill, puust varre külge kinnitatud muna, mille sisse pandud liivaterad, kivikesed vms liigutades heli annavad

marakas
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerika päritolu rütmipill

marakratt
[nimisõna, substantiiv]
paigalpüsimatu, vallatu (poisi)põngerjas

marakuja
[nimisõna, substantiiv]
troopilises Ameerikas kasvava kannatuslille söödav vili

maral
[nimisõna, substantiiv]
Siberis elav punahirv

maralijuur
[nimisõna, substantiiv]
Altai ja Sajaanide mägiaasadel kasvav roosakas-violetsete õitega kõrge mitmeaastane rohttaim, mille osi kasutatakse üldtugevdava ravimina

maran
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt põhjaparasvöötmes kasvav kollaseõieline rohttaim või poolpõõsas

2. rohttaim v poolpõõsas

maranta
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika troopilistes vihmametsades puhmana kasvav igihaljas taim, Eestis toataim

marasm
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaliste ja vaimsete võimete pöördumatu langus (eriti raugaeas)

2. pöördumatu jõulangus

marathi
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Indias Maharashtra osariigis elava rahva liige

2. Indias elava rahva liige

maraton
[nimisõna, substantiiv]
ülipikk jooksudistants (42 195 m)

maratonijooks
[nimisõna, substantiiv]
ülipikk jooksudistants (42 195 m)

maratonijooksja
[nimisõna, substantiiv]
pikamaajooksus, maratonis võistleja

maratonimees
[nimisõna, substantiiv]
pikamaajooksus, maratonis võistleja

maratonirada
[nimisõna, substantiiv]
suusa- või jookusmaratoni läbimiseks ettenähtud rada

maratonmäng
[nimisõna, substantiiv]
ülipikk mäng (nt tennises, males)

maratoonar
[nimisõna, substantiiv]
pikamaajooksus, maratonis võistleja

marc
[nimisõna, substantiiv]
viinamarjade pressimisjäägist saadud kange alkohoolne jook

marcato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) rõhutades, esile tõstes

marcato
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) rõhutav, esile tõstev esitus

mardihani
[nimisõna, substantiiv]
mardiõhtul või -päeval söödav hanepraad

mardiisa
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakommetes mardisantide juht

mardijooks
[nimisõna, substantiiv]
mardiks käimine, mardisantide käimine perest perre

mardikalised
[nimisõna, substantiiv]
selts tugeva sarvja või nahkja kitiinkoorikuga putukaid

mardikas
[nimisõna, substantiiv]
1. tagakeha katvate jäikade tugevate tiibade ja lendamiseks kasutatavate kiletiibadega putukas (nt jaanimardikas)

2. putukas, kellel on sile ja kõva selg ja tugevad tiivad

mardikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 11. kuu, põhjapoolkeral kolmas sügiskuu

2. aasta 11. kuu

mardilaat
[nimisõna, substantiiv]
mardipäeva aegne laat, kus müüakse raamatuid, käsitööesemeid vms

mardilaul
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakommetes mardisantide lauldav laul

mardilaupäev
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakalendris mardipäevale eelnev päev

mardipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 10. (algselt 11.) november, eesti rahvakalendris päev, mil sooviti vilja- ja karjaõnne ning millega on seotud mardisandiks käimine, eeskätt meestepüha

2. 10. november

mardisanditama
[tegusõna, verb]
mardipäeva eelõhtul maskeerituna ja lauldes majast majja käima, mardisandiks käima

mardisant
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakommetes inimene, kes käis mardipäeva eelõhtul maskeerituna perest perre tantsimas ja mardilaule laulmas

marditama
[tegusõna, verb]
mardipäeva eelõhtul maskeerituna ja lauldes majast majja käima, mardisandiks käima

mardiõhtu
[nimisõna, substantiiv]
mardipäevaeelne, mardilaupäeva õhtu

mardus
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti rahvausundis algselt surnu, siis surmahaldjas, veelgi hiljem nähtav või kuuldav surmaenne

2. surmahaldjas, surmaenne eesti rahvausundis

maremm
[nimisõna, substantiiv]
sooala Itaalia läänerannikul

marengo
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete kiududega tihe pehme hrl must villane riie, millest on tehtud nt meeste ülikondi ja mantleid

2. riidesort

mareograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. riist mere veeseisu pidevaks registreerimiseks

2. veeseisumeerik

maretapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 13. juuli, eesti rahvakalendris heinatöö lõpupäev

2. 13. juuli

margaline
[nimisõna, substantiiv]
1. münt või rahatäht, mille väärtus on üks mark

2. rahatäht, münt

margane
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega üks mark

2. väärtusega üks mark

margantsovka
[nimisõna, substantiiv]
kaaliumpermangaadi rahvapärane nimetus (vene keele järgi)

margapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puust või metallist käsikaal, mille ühes otsas on konks kaalutava eseme riputamiseks ning teises otsas raskus

2. endisaegne käsikaal

margareeta
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl aiailutaimena kasvatatav juurelähedaste lehtede ja valgete, roosade või punaste õitega madal rohttaim

2. ilutaim

margariin
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl taimsetest rasvadest valmistatud võitaoline toiduaine

2. taimede rasvast valmistatud või moodi toiduaine, mida saab määrida leivale ja millega saab küpsetada ning praadida

margieelistus
[nimisõna, substantiiv]
toote liik või tüüp, mida valikuvõimaluse korral paremaks peetakse

margiesindus
[nimisõna, substantiiv]
kindla automargi tootjat esindav ja vastavate autode hooldusega tegelev ettevõte

margikataloog
[nimisõna, substantiiv]
kataloog andmetega (teatud riigis) ilmunud postmarkide kohta

margikogu
[nimisõna, substantiiv]
postmarkide süstematiseeritud kogu

margikoguja
[nimisõna, substantiiv]
postmarkide ja teiste postimaksevahendite kogumisega tegeleja

margikogumine
[nimisõna, substantiiv]
postmarkide kogumine ja vahetamine teiste kogujatega (hobina)

margikonjak
[nimisõna, substantiiv]
eriti kvaliteetne, hrl mingi erinimetusega konjak

marginaal
[nimisõna, substantiiv]
teenuse (nt laenu, elektriteenuse) eest saadava tasu ning vahetult selle teenuse osutamiseks kulutatud rahasumma vahe (protsentides)

marginaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. üsna ebaoluline, (tähtsuse poolest) kõrvaline

2. (arvu, suuruse, hulga poolest) tühine

marginaliseerima
[tegusõna, verb]
ebaoluliseks, kõrvalise tähtsusega nähtuseks muutma, (peavoolust) kõrvale jätma

marginaliseeruma
[tegusõna, verb]
ebaoluliseks, kõrvalise tähtsusega nähtuseks muutuma, (peavoolust) kõrvale jääma

margiplokk
[nimisõna, substantiiv]
äärisega ümbritsetud lahtirebimata postmarkide sari

margistama
[tegusõna, verb]
postmarki peale kleepima, postmargiga varustama

margitruu
[omadussõna, adjektiiv]
ühele brändile, tootemargile ustav, järjekindlalt üht marki tooteid kasutav

margitruudus
[nimisõna, substantiiv]
teatud tootemargi korduv ostmine peagu muutumatus koguses

margivein
[nimisõna, substantiiv]
teatud viinamarjasortidest, pika laagerdumisajaga ning kindlate valmistamisnõuete järgi tehtud vein

mari
[nimisõna, substantiiv]
1. taime või puu väike, ühe või mitme seemnega söödav vili (nt maasikal, kirsil, pihlakal)

2. taime väike vili, millel on seemned sees, näiteks mustsõstar

mari
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
maride või mari keelega seotud

mari
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Marimaal elava soome-ugri rahva liige

marihuaana
[nimisõna, substantiiv]
India kanepi kuivatatud latvadest ja õisikutest saadav narkootikum, mida hrl suitsetatakse

marihuaanasigaret
[nimisõna, substantiiv]
sigaretilaadne rull paberisse keeratud marihuaanat (suitsetamiseks)

mariin
[nimisõna, substantiiv]
1. maal, mis kujutab merd (ka randa, sadamat, merelahingut vms)

2. vastav maalikunsti žanr

mariinne
[omadussõna, adjektiiv]
mereline, mere-

marikäbi
[nimisõna, substantiiv]
marjataoline käbi (nt kadakal)

marilane
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Marimaal elava soome-ugri rahva liige

marimadal
[omadussõna, adjektiiv]
väga madal

marimba
[nimisõna, substantiiv]
puuplaatidega ja metalltorudest resonaatoritega löökpill, mida mängitakse väikeste nuiadega

marimbafon
[nimisõna, substantiiv]
puuplaatidega ja metalltorudest resonaatoritega löökpill, mida mängitakse väikeste nuiadega

marinaad
[nimisõna, substantiiv]
hapet, õli ja mitmesuguseid maitseaineid sisaldav segu toiduainete maitsestamiseks või pehmendamiseks

marinaadsalat
[nimisõna, substantiiv]
marineeritud salat

marineerima
[tegusõna, verb]
(liha, köögivilja, seente vms kohta:) hapet, õli ja mitmesuguseid maitseaineid sisaldavas segus hoidma (maitsestamiseks, pehmendamiseks) või hoidistama

marineeritult
[määrsõna, adverb]
marineerituna, marinaadis hoituna

marineeruma
[tegusõna, verb]
marinaadis maitsestuma (ja pehmenema)

marinist
[nimisõna, substantiiv]
kunstnik, kes loob meremaale

marionetiteater
[nimisõna, substantiiv]
nukuteater, kus näitlejad esitavad teose marionettide kaudu

marionetlik
[omadussõna, adjektiiv]
iseseisvusetu, teiste juhitav, teiste tahet täitev

marionett
[nimisõna, substantiiv]
iseseisvusetu, teiste juhitav, teiste tahet täitev isik

marionettnukk
[nimisõna, substantiiv]
hrl teatris kasutatav nukk, mille liigutusi juhitakse ülalt niite või traate tõmmates

marionettriik
[nimisõna, substantiiv]
vormiliselt iseseisev, kuid teisest riigist sõltuv riik

marionettvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
valitsus, mis toimib teise riigi kuuleka tööriistana

mariõunapuu
[nimisõna, substantiiv]
väga väikeste viljadega külmakindel õunapuu

marjaaed
[nimisõna, substantiiv]
aed (või selle osa), kus kasvatatakse marjapõõsaid

marjaaeg
[nimisõna, substantiiv]
marjade valmimise ning korjamise aeg

marjaas
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav hrl paaris mängitav 6-leheline kaardimäng

2. kaardimäng

marjahoidis
[nimisõna, substantiiv]
marjadest tehtud hoidis

marjaistandik
[nimisõna, substantiiv]
(suur) marjapõõsastega ala

marjajook
[nimisõna, substantiiv]
marjamahla või marju sisaldav jook

marjakala
[nimisõna, substantiiv]
suguküps emaskala, marjaga kala

marjakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
marjade kasvatamine müügiks, toiduks

marjakest
[nimisõna, substantiiv]
marja ümbritsev kest

marjakobar
[nimisõna, substantiiv]
ühel peavarrel või selle raokestel kasvavate marjade kogum

marjakoht
[nimisõna, substantiiv]
mustikate, pohlade, jõhvikate vms kasvukoht, mida hinnatakse marjade rohkuse järgi

marjakombain
[nimisõna, substantiiv]
piidega kühvel marjade korjamiseks

marjakompott
[nimisõna, substantiiv]
1. marjakonserv suhkrusiirupis

2. marjadest keedetud magustoit

marjakorjaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl metsast, rabast vms marju korjav inimene

marjakorv
[nimisõna, substantiiv]
1. korv marjade jaoks

2. korv marjadega

marjakrõpsud
[nimisõna, substantiiv]
õhukesed krõbedad suupistepalad külmtöödeldud ja seejärel kuivatatud marjadest

marjakultuur
[nimisõna, substantiiv]
marjataim, mis on aretatud ja mida kasvatatakse inimeste vajadusteks, nt aedmaasikas, punane sõstar

marjaliha
[nimisõna, substantiiv]
marja viljaliha

marjamaa
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus kasvab rohkesti marju

marjamahl
[nimisõna, substantiiv]
marjadest välja pressitud või aurutatud mahl joogina

marjamets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus kasvab rohkesti marju (mustikaid, pohli vm)

marjanaine
[nimisõna, substantiiv]
marjul käiv naine

marjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. marjakasvatus tootmisalana

2. marjakasvatus

marjane
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu, joogi kohta:) rikkalikult marju sisaldav, marjade maitsega

marjapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt sõstra- ja karusmarjapõõsaste kohta)

marjarohke
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus kasvab palju marju

marjas
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav hrl paaris mängitav 6-leheline kaardimäng

2. kaardimäng

marjasoo
[nimisõna, substantiiv]
soo marjulkäimise kohana

marjatera
[nimisõna, substantiiv]
terataoline munarakk kalamarjas või konnakudus

marjatort
[nimisõna, substantiiv]
marjadega kaunistatud või marju sisaldav tort

marjavein
[nimisõna, substantiiv]
muudest marjadest kui viinamarjad valmistatud vein

marjuke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlussõna noore inimese, hrl lapse kohta)

marjukene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlussõna noore inimese, hrl lapse kohta)

marjuline
[nimisõna, substantiiv]
hrl metsast, rabast vms marju korjav inimene

mark
[nimisõna, substantiiv]
1. saatekulude tasumise tõenduseks postisaadetisele kleebitav väike paberist ese

2. väike paberist ese, mis tuleb ümbrikule kleepida ja mis näitab, et kirja saatmise eest on makstud

mark
[nimisõna, substantiiv]
1. endine suurem rahaühik mõnes Euroopa riigis, nt Saksamaal ja Soomes, 1919–1927 ka Eestis

2. rahaühik

mark
[nimisõna, substantiiv]
külakogukond keskaja Saksamaal

markantne
[omadussõna, adjektiiv]
teravalt esilekerkiv, ilmekas, eriti silmapaistev

markasiit
[nimisõna, substantiiv]
kollane mineraal

markeerima
[tegusõna, verb]
1. märgistuse või tähis(t)ega varustama

2. märkima, tähistama

markeering
[nimisõna, substantiiv]
1. (toote) märgistus

2. vabrikumärk, märgis, tähis

marker
[nimisõna, substantiiv]
1. laia kiilukujulise otsaga viltpliiats, mis võimaldab nt tekstiosi esile tõsta, neid helestavalt üle värvides

2. kirjutamiseks mõeldud märja otsaga ese. Marker teeb paksemat joont kui vildikas

market
[nimisõna, substantiiv]
toidu- ja tööstuskaupade pood, supermarket, hüpermarket vms

marketender
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes II maailmasõja ajal käis sõjaväega kaasas ja müütas toiduaineid ja tarbeesemeid

2. sõjaväega kaasas käiv kaubitseja

marketing
[nimisõna, substantiiv]
tegevuste süsteem, mis hõlmab tootearendust, hinnakujundust, tarbijagruppide määratlemist, müügi- ja reklaamitööd sihiga viia kokku ostjate soovid/vajadused ning müüja eesmärgid

marketrii
[nimisõna, substantiiv]
hrl mööbli puitplaadi kaunistamine sellele kinnitatava eri värvi ja faktuuriga väärisvineerist või pärlmutrist mustriga, üks panustehnikaid

marki
(seoses kellegi olemusega:) liiki, laadi

markii
[nimisõna, substantiiv]
1. hertsogi ja krahvi vahepealne kõrgaadli tiitel Lääne-Euroopas

2. selle tiitliga isik

3. aadlitiitel

markiis
[nimisõna, substantiiv]
markii abikaasa või tütar

markiis
[nimisõna, substantiiv]
1. katusetaoline päikesevari, mis paikneb akna kohal hoone välisseinal

2. katusetaoline päikesevari

markisett
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke, hõre, poolläbipaistev puuvill- või siidriie

2. riidesort

markitant
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes II maailmasõja ajal käis sõjaväega kaasas ja müütas toiduaineid ja tarbeesemeid

2. sõjaväega kaasas käiv kaubitseja

markkrahv
[nimisõna, substantiiv]
piiriäärse riigiosa ehk margi valitseja Frangi riigis ja keskaja Saksamaal

marksism
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi teisel poolel tekkinud, peamiselt K. Marxi ja F. Engelsi seisukohtadel põhinev ühiskonnateooria, mis taotles kapitalistliku ühiskonna asendamist sotsialismiga, mh eraomandi ja sellega seotud nähtuste likvideerimist

marksism-leninism
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaal 20. sajandi esimeses pooles levinud Lenini õpetus, marksismi edasiarendusena loodud ideoloogia, mis taotles Venemaal kapitalismi kukutamist revolutsiooniga

2. Lenini õpetus

marksist
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi teisel poolel tekkinud, peamiselt K. Marxi ja F. Engelsi seisukohtadel põhineva ühiskonnateooria järgija või pooldaja

marksistlik-leninlik
[omadussõna, adjektiiv]
marksistlik ja leninlik üheaegselt

markšeider
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmiste ja mõõdistamiste spetsialist mäetöödel ja nt tunnelite rajamisel

markusepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 25. aprill, kirikukalendris evangelist Markuse mälestuspäev, eesti rahvakalendris vähe tuntud päev

2. 25. aprill

marköör
[nimisõna, substantiiv]
punktide lugeja ja märkija piljardimängus (varasemal ajal)

marli
[nimisõna, substantiiv]
labase sidusega õhuke hõre hrl valge puuvillane riie

marliin
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõkkalaga sarnanev väga suur troopiliste ookeanide röövkala

2. röövkala

marlimask
[nimisõna, substantiiv]
marlist nina- ja suukate kaitseks saastuse või pisikute eest (või pisikute leviku takistamiseks)

marliside
[nimisõna, substantiiv]
marlist haavaside

marlitampoon
[nimisõna, substantiiv]
marliriba, -rull või -tups, mida kasutatakse vere vms imamiseks nt haavade või operatsioonide korral

marmel
[nimisõna, substantiiv]
pektiinmarmelaad

marmelaad
[nimisõna, substantiiv]
suhkruga tihedaks keedetud hrl puuvilja- või marjapüreest hoidis

marmelaaditäidis
[nimisõna, substantiiv]
marmelaad täidisena (nt šokolaadikommides)

marmiit
[nimisõna, substantiiv]
1. toitlustusettevõtetes kasutatav toidu kuumana hoidmise seade

2. toidu kuumana hoidmise seade

marmor
[nimisõna, substantiiv]
lubjakivi või dolomiidi ümberkristalliseerumisel tekkinud moondekivim, mida kasutatakse ehitus- ja raidkivina

marmoraste
[nimisõna, substantiiv]
marmorist (trepi)aste

marmordama
[tegusõna, verb]
1. millelegi marmoritaolist mustrit andma

2. marmormustrit tegema

marmoreerima
[tegusõna, verb]
1. millelegi marmoritaolist mustrit andma

2. marmormustrit tegema

marmoreering
[nimisõna, substantiiv]
marmoreerimine

marmoriline
[omadussõna, adjektiiv]
(väljanägemiselt, faktuurilt) marmorit meenutav, marmoritaoline

marmorimurd
[nimisõna, substantiiv]
marmori kaevandamise koht

marmorjas
[omadussõna, adjektiiv]
välimuselt marmorit meenutav, marmoritaoline

marmorkook
[nimisõna, substantiiv]
mitut värvi tainast (või täidisest) kook

marmorkuju
[nimisõna, substantiiv]
ruumiline marmorist kuju, marmorist skulptuur

marmorlaud
[nimisõna, substantiiv]
marmorist või marmorplaadiga laud

marmorleedik
[nimisõna, substantiiv]
väike vöödiline kõigesööja liblikas, kelle tõugud kahjustavad nii kasvuhoone kui ka looduslikke taimi

marmorliha
[nimisõna, substantiiv]
kvaliteetne mahlakas veiseliha, milles lihaskiudude vahel on rasvkude, mistõttu liha lõikepind meenutab marmori mustrit

marmorlik
[omadussõna, adjektiiv]
(väljanägemiselt, faktuurilt) marmorit meenutav, marmoritaoline

marmorpaber
[nimisõna, substantiiv]
marmorile omase mustriga paber, marmoreeritud paber

marmorpõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
marmorja mustriga suur mardikas

marmorsett
[nimisõna, substantiiv]
oravataoline pika saba ja uhke laka, karvakrae või karvatuttidega ahv Lõuna-Ameerika troopikametsades

marmorvalge
[omadussõna, adjektiiv]
helendav valge, valge nagu marmor

marmorvähk
[nimisõna, substantiiv]
marmorja mustri poolest väga dekoratiivne vähk, mida peetakse lemmikloomana

marmosett
[nimisõna, substantiiv]
oravataoline pika saba ja uhke laka, karvakrae või karvatuttidega ahv Lõuna-Ameerika troopikametsades

marmõss
[nimisõna, substantiiv]
väike lant enamasti jäigalt kinnitatud konksu(de)ga, mille otsa kinnitatakse kalapüügil sööt

marodeerima
[tegusõna, verb]
tänavatel või mujal märatsema, kellegi vara röövima ja lõhkuma

marodöör
[nimisõna, substantiiv]
sõjategevuse piirkonnas, lahinguväljal vara rööviv isik (nt põgenikelt, langenutelt, haavatutelt)

marodööritsema
[tegusõna, verb]
tänavatel või mujal märatsema, kellegi vara röövima ja lõhkuma

marodöörlus
[nimisõna, substantiiv]
tänavatel või mujal märatsemine, kellegi vara röövimine ja lõhkumine

marokolane
[nimisõna, substantiiv]
1. Maroko kodanik või elanik

2. Maroko päritolu inimene

marokolanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost marokolane

marokään
[nimisõna, substantiiv]
1. musta värvi õhuke pehme taimpargitud ja värvitud kitsenahk (raamatuköideteks ja nahkesemeteks)

2. õhuke värvitud kitsenahk

marokäännahk
[nimisõna, substantiiv]
1. musta värvi õhuke pehme taimpargitud ja värvitud kitsenahk (raamatuköideteks ja nahkesemeteks)

2. õhuke värvitud kitsenahk

maroonpunane
[omadussõna, adjektiiv]
tume pruunikaspunane

marrask
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesel:) naha õhuke pindmine kiht

2. naha pindmine kiht

marraskil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (naha, mingi kehaosa kohta:) kriimustatud ja pisut narmendava pealisnahaga

2. kriimustatud, narmendava pealisnahaga

marraskile
[määrsõna, adverb]
1. (naha, mingi kehaosa kohta:) kriimustatuks ja pisut narmendavat pealisnahka omavaks

2. marraskil seisundisse

marrasknahk
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesel:) naha õhuke pindmine kiht

2. naha pindmine kiht

marrasnahk
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesel:) naha õhuke pindmine kiht

2. naha pindmine kiht

marrastama
[tegusõna, verb]
1. naha pindmist kihti vigastama, marraskile lööma või hõõruma

2. marraskile lööma, hõõruma

marrastuma
[tegusõna, verb]
(naha, kehaosa kohta:) kriimustatud saama, narmendama hakkama, marraskile minema

marrastus
[nimisõna, substantiiv]
1. kriimustatud, marraskil koht nahal või kehal, väike haav (hrl kõvale pinnale kukkumisest)

2. marrastamine

3. marrastunud koht

marru
[määrsõna, adverb]
pööraselt vihaseks, raevu

marsa
[nimisõna, substantiiv]
kindlal liinil hrl linnast välja lähiümbrusse sõitev väikebuss, mis peatub sõitjate nõudel

marsihelid
[nimisõna, substantiiv]
(pidulikku marssimist saatev) marsimuusika, selle esitamisel kostvad helid

marsikulgur
[nimisõna, substantiiv]
kaugjuhitav masin Marsi uurimiseks

marsilaul
[nimisõna, substantiiv]
käigusammule vastavas tempos laul, mida lauldakse marssides

marsilik
[omadussõna, adjektiiv]
marssimist meenutav, nt sellise rütmiga

marsimootor
[nimisõna, substantiiv]
(raketi või kosmoselennuki) peamootor, käigumootor

marsimuusika
[nimisõna, substantiiv]
kaheosalises taktimõõdus, rangelt ühtlases käigusammutempos muusika

marsirood
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) rindele täiendusena saadetud rood

marsisamm
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhutatud, ühtses taktis samm rivis edasiliikumisel (nt sõjaväes, paraadil)

2. rütmiline, taktis sammumine

marslane
[nimisõna, substantiiv]
1. planeet Marsi hüpoteetiline või väljamõeldud elanik

2. Marsi elanik

marsruut
[nimisõna, substantiiv]
1. määratud, kavandatud või tegelik liikumistee või -suund

2. plaanitud või tegelik liikumise tee

3. liikumistee

marsruuter
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline seade, mis ühendab omavahel kaht või enamat arvutivõrku ning võimaldab nendevahelise andmeside

marsruuttakso
[nimisõna, substantiiv]
kindlal liinil hrl linnast välja lähiümbrusse sõitev väikebuss, mis peatub sõitjate nõudel

marss
[nimisõna, substantiiv]
rangelt korrapärases rütmis sõjaväeline sammumine, marssimine

marss
[hüüdsõna, interjektsioon]
käsklus marssimise alustamiseks

marss
[nimisõna, substantiiv]
võretatud platvorm purjelaeva masti alumise osa lõpus (vaatluskohana)

marssal
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgeim sõjaväeline auaste paljudes riikides (nt Suurbritannias, Prantsusmaal)

2. selles auastmes sõjaväelane

3. kõrge sõjaväelane

marssalikepp
[nimisõna, substantiiv]
lühike kaunistatud sau marssalil tema auastme ja võimu sümbolina

marssima
[tegusõna, verb]
1. (rivis) rõhutatult ühtses taktis sammuma

2. (tavaliselt koos teistega) ühes rütmis astuma

Ühendtegusõnad: maha marssima, maha marssima, sisse marssima, sisse marssima, välja marssimavälja marssima

marsspuri
[nimisõna, substantiiv]
laeva marssraa küljes olev puri

marssraa
[nimisõna, substantiiv]
purjelaeva masti külge liikuvalt kinnitatud rõhtpuu (alt lugedes, sõltuvalt laeva tüübist, teine või teine ja kolmas rõhtpuu)

marssteng
[nimisõna, substantiiv]
1. peenem ümarpuu masti otsas, masti jätk, esimene pikend

2. masti esimene pikend

marš
[nimisõna, substantiiv]
1. ranna kõrgem osa, mida mõjutavad mõõn ja tõus, aga kuhu tõus ulatub harva ning kus kasvavad soolalembesed taimed

2. ranna kõrgem osa

mart
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakommetes inimene, kes käis mardipäeva eelõhtul maskeerituna perest perre tantsimas ja mardilaule laulmas

martensiit
[nimisõna, substantiiv]
1. süsiniku ja raua sulam, hrl terasesulami või mõne puhta metalli (koobalti, tsirkooniumi) nõeljate kristallidega osa

2. terasesulami v metalli struktuuriosa

martiini
[nimisõna, substantiiv]
kuivast vermutist ja džinnist valmistatud kokteil

martiiniklaas
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuline pokaal martiini (džinni-vermutikokteili) vm kokteilide serveerimiseks

martsipan
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud mandleist (või pähkleist), suhkrust ja munavalgeist mass, millest vormitakse maiustusi

martäänahi
[nimisõna, substantiiv]
eriline tööstuslik leekahi terase tootmiseks

martüürium
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus:) märtri, pühaku kannatus ja surm

maru
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuul

maru
[omadussõna, adjektiiv]
1. (väga) tore, vahva, hea

2. tore, vahva

maru
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

maru
eriti suur, äge, äärmuslik

marudalt
[määrsõna, adverb]
toredasti, vahvalt

marudasti
[määrsõna, adverb]
toredasti, vahvalt

maruhein
[nimisõna, substantiiv]
1. koera-pöörirohu rahvapärane nimetus

2. koerapöörirohi

maruhoog
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuulepuhang (ka koos vihmaga)

maruiil
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuulepuhang (ka koos vihmaga)

maruilm
[nimisõna, substantiiv]
väga tormine ilm

marukoer
[nimisõna, substantiiv]
marutõbine koer (esineb sageli võrdlustes)

maruline
[omadussõna, adjektiiv]
(mingit tegevust, selle kulgemist iseloomustades:) äge, intensiivne, väga hoogne

marumöll
[nimisõna, substantiiv]
tormi äge märatsus

marune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ilma vm loodusnähtuse kohta:) väga tugeva tuulega, millega sageli kaasneb vihm, tuisk või äike

2. väga tugeva tuulega, tormiga

marupolka
[nimisõna, substantiiv]
väga hoogne polka

marurahvuslane
[nimisõna, substantiiv]
oma rahvuse säilitamise ja põlistamise, rahvusluse äge, äärmuslik pooldaja

marurahvuslik
[omadussõna, adjektiiv]
oma rahvuse säilitamist ja põlistamist, rahvuslust ägedalt, äärmuslikult pooldav

marurahvuslus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusluse äärmuslik ilming, mis tõstab esile eriti oma rahvuse

2. šovinism

marus
[määrsõna, adverb]
pöörases vihas, raevus

marutama
[tegusõna, verb]
(ilma vm loodusnähtuse kohta:) tormine, rajune olema, metsiku jõuga liikuma

marutaud
[nimisõna, substantiiv]
loomade ning inimese äge ohtlik viirushaigus, mis kandub edasi peamiselt haige looma sülje kaudu

marutaudivaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
marutaudivastane vaktsiin

marutaudivastane
[omadussõna, adjektiiv]
marutaudi haigestumist ennetav

marutsema
[tegusõna, verb]
(ilma vm loodusnähtuse kohta:) tormine, rajune olema, metsiku jõuga liikuma

marutuli
[nimisõna, substantiiv]
väga äge tulistamine

marutuul
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuul

marutõbi
[nimisõna, substantiiv]
loomade ning inimese äge ohtlik viirushaigus, mis kandub edasi peamiselt haige looma sülje kaudu

marutõbine
[omadussõna, adjektiiv]
marutaudi nakatununa pööraselt, raevunult käituv

marutõvevastane
[omadussõna, adjektiiv]
marutaudi haigestumist ennetav

maruula
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas kasvava maruula-elevandiõunapuu ploomisuurune söödav vili

maruula-elevandiõunapuu
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas kasvav laiuva võraga lehtpuu, mille ploomisuuruseid vilju maruulasid kasutatakse toiduna

maruvahva
[omadussõna, adjektiiv]
väga tore, väga vahva

maruviha
[nimisõna, substantiiv]
meeletu, pöörane viha

maruvihane
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt vihane

marxism
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi teisel poolel tekkinud, peamiselt K. Marxi ja F. Engelsi seisukohtadel põhinev ühiskonnateooria, mis taotles kapitalistliku ühiskonna asendamist sotsialismiga, mh eraomandi ja sellega seotud nähtuste likvideerimist

marxist
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi teisel poolel tekkinud, peamiselt K. Marxi ja F. Engelsi seisukohtadel põhineva ühiskonnateooria järgija või pooldaja

masai
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Aafrikas elava rändrahva liige

masajalg
[nimisõna, substantiiv]
lühike jäme, töntsakas jalg

masajalgne
[omadussõna, adjektiiv]
lühikeste töntsakate jalgadega

masajas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, looma kohta:) lühijalgne

2. lühike ja töntsakas

masala
[nimisõna, substantiiv]
vürtsisegu India köögis

mascarpone
[nimisõna, substantiiv]
1. Itaalia päritolu kreemjas lehmapiimajuust, millest valmistatakse nt tiramisut

2. Itaalia päritolu kreemjas lehmapiimajuust

masekas
[nimisõna, substantiiv]
1. sünge, rõhutud meeleolu, rusutud olek

2. depressioon

3. raske, halb meeleolu

masendama
[tegusõna, verb]
meeleolu süngeks, tusaseks tegema, hingeliselt maha rõhuma, rusuvalt mõjuma

masendatult
[määrsõna, adverb]
masendustundes

masendav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kurb ja ängistav, psüühiliselt raske

2. masendav, raske

3. (psüühilist) kannatust põhjustav

masendavalt
[määrsõna, adverb]
masendust tekitavalt

masenduma
[tegusõna, verb]
1. süngeks, tusaseks muutuma, rõhutud meeleolusse sattuma

2. rõhutud meeleollu sattuma

masendus
[nimisõna, substantiiv]
1. sünge, rõhutud meeleolu, rusutud olek

2. depressioon

3. raske, halb meeleolu

masendustunne
[nimisõna, substantiiv]
sünge, rõhutud meeleolu, masendus

maser
[nimisõna, substantiiv]
mikrolainete kvantgeneraator

masetsema
[tegusõna, verb]
suurt kurvastust, masendust tundma

masin
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või seadmete kogum, mille tööosad talitlevad kooskõlas, et sooritada energia, tööobjektide või informatsiooni muundamiseks vajalikke liikumisi

2. mis tahes seade, nt pesu- või kohvimasin

3. liikuvate osadega seade, mille eesmärk on teha inimese tööd kergemaks

4. seade

masinadetail
[nimisõna, substantiiv]
masina, seadme, mehhanismi koostisosa (võll, laager vms)

masinaehitus
[nimisõna, substantiiv]
1. masinate ja seadmete ehitamine ning konstrueerimine

2. sellega tegelev tööstusharu

masinajuht
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorsõidukit juhtiv või sõiduki mootorit hooldav isik (nt kombainer, traktorist)

2. masinajuht

masinakeel
[nimisõna, substantiiv]
madalaima taseme programmeerimiskeel, milles kogu info on esitatud nullide ja ühtede jadana

masinakiri
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutusmasinal kirjutamine

2. kirjutusmasinal kirjutatu

3. kirjutatu

masinakirjalehekülg
[nimisõna, substantiiv]
lehekülg kirjutusmasinal kirjutatud tekstiga (ka kirjutusmasinaaegse arvestusühikuna)

masinakirjatöö
[nimisõna, substantiiv]
teksti(de) ümberkirjutamine kirjutusmasinal, selles seisnev töö

masinakirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne (kutseline) kirjutusmasinal kirjutaja

masinaklass
[nimisõna, substantiiv]
tehniliste näitajate alusel moodustatud võidusõidumootorrataste või -autode klass

masinakohv
[nimisõna, substantiiv]
kohv, mis saadakse auruga läbipressimisel filterpõhjal olevast kohvipulbrist

masinakood
[nimisõna, substantiiv]
1. masinakeel, madalaima taseme programmeerimiskeel, milles kogu info on esitatud nullide ja ühtede jadana

2. masinakeeles programm

masinakuur
[nimisõna, substantiiv]
kuur hrl põllumajandusmasinate hoidmiseks

masinaline
[omadussõna, adjektiiv]
masinate kasutamisel rajanev, masinate abiga toimuv

masinamees
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorsõidukit juhtiv või sõiduki mootorit hooldav isik (nt kombainer, traktorist)

2. masinajuht

masinamuusika
[nimisõna, substantiiv]
heliplaadilt või -lindilt tulev vm salvestatud muusika

masinamüra
[nimisõna, substantiiv]
masinate ja seadmete töötamisel tekkiv müra

masinanõel
[nimisõna, substantiiv]
(hrl õmblusmasina nõela kohta)

masinaosa
[nimisõna, substantiiv]
masina, seadme, mehhanismi koostisosa (võll, laager vms)

masinapark
[nimisõna, substantiiv]
mingi asutuse, ettevõtte masinate, seadmete või sõidukite kogum

masinapurustaja
[nimisõna, substantiiv]
Inglise tööline, kes võttis osa 1811–1816 toimunud töölisrahutustest, mille käigus rünnati vabrikuid ja lõhuti masinaid, kuna neid peeti tööpuuduse põhjuseks

masinarike
[nimisõna, substantiiv]
masina, seadme korrast ära olek

masinaruum
[nimisõna, substantiiv]
laeva, lennuki vm sõiduki mootori jaoks ettenähtud ruum

masinatehas
[nimisõna, substantiiv]
masinaid, seadmeid valmistav tehas

masinatelegraaf
[nimisõna, substantiiv]
laevadel seade, millega saab komandosillalt masinaruumi käsklusi anda

masina-traktorijaam
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne riiklik ettevõte, mis haldas traktoreid, põllutöömasinaid ja transpordivahendeid ning tegi kolhoosidele töid

masinatöö
[nimisõna, substantiiv]
masinatega tehtav töö

masinatööstus
[nimisõna, substantiiv]
masinaid tootev rasketööstuse haru

masinavärk
[nimisõna, substantiiv]
asjade käik, mingi protsessi või nähtuse toimumise mehhanism

masinaõli
[nimisõna, substantiiv]
naftast saadav õli masinate määrimiseks

masinaõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus seadmetest, nende ehitusest ja kasutamisest

2. vastav õppeaine

masinaühistu
[nimisõna, substantiiv]
talupidajate ühistu põllutöömasinate soetamiseks ning nende ühiseks kasutamiseks

masindama
[tegusõna, verb]
masinaga töötlema, hrl põllutaimi terade eraldamiseks viljapeksumasinast läbi laskma või midagi läbi hakkmasina ajama

masininimene
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlikult loodud inimene

2. kujult inimest meenutav robot

masinist
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorsõidukit juhtiv või sõiduki mootorit hooldav isik (nt kombainer, traktorist)

2. masinajuht

masinkorje
[nimisõna, substantiiv]
marjade korjamine, marjasaagi koristamine vastava seadeldise abil

masinladu
[nimisõna, substantiiv]
trükiteksti ladumine tinatähti valava ladumismasinaga (nt linotüübi ehk realaduriga)

masinlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. töötavat masinat meenutav, ilma tahte, tunnete või teadvuse osavõtuta toimuv

2. töötavat masinat meenutav

masinloetav
[omadussõna, adjektiiv]
arvutiga töödeldav (nt mingi sisendseadme abil arvutisse võetav)

masinlüps
[nimisõna, substantiiv]
lüpsmine lüpsiseadmega

masinpestav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millele sobib masinpesu, mida võib pesta pesumasina või nõudepesumasinaga

masinpesu
[nimisõna, substantiiv]
1. pesu- või nõudepesumasinas pesemine

2. millegi muu pesemine sellekohase seadmega

masinpesula
[nimisõna, substantiiv]
autopesula, kus sõidukeid peseb spetsiaalne seade

masintikand
[nimisõna, substantiiv]
riidele vm alusmaterjalile tikkimismasinaga tikitud kaunistus

masintikkimine
[nimisõna, substantiiv]
tikandi tegemine tikkimismasinaga (vastava programmi abil)

masintootmine
[nimisõna, substantiiv]
tootmine masinatega

masintõlge
[nimisõna, substantiiv]
arvutilingvistika haru, mis kasutab arvuti tarkvara teksti või kõne tõlkimiseks ühest keelest teise

masintöötlemine
[nimisõna, substantiiv]
infotöötlus tehniliste vahendite, eriti arvutite abil

masintöötlus
[nimisõna, substantiiv]
infotöötlus tehniliste vahendite, eriti arvutite abil

masinõpe
[nimisõna, substantiiv]
arvuti treenimine etteantud andmete, reeglite põhjal otsuseid ja ennustusi tegema, vastavate algoritmide koostamine (nt tehislike närvivõrkude, klasterdamise meetodil)

mask
[nimisõna, substantiiv]
1. osalt või üleni nägu kattev ese, mis teeb selle kandja kellegi näoliseks või mittetuntavaks

2. sellise näokattega inimene (nt maskiballil)

maskaroon
[nimisõna, substantiiv]
ornamendiga ümbritsetud maskitaoline inimnäo kujutis (nt hoonel, purskkaevul)

maskeerima
[tegusõna, verb]
mingit asja, kohta vms raskesti märgatavaks muutma, seda teatavate vahenditega varjama (nt sõjas, luuremängus)

Ühendtegusõnad: ära maskeerimaära maskeerima

maskeerimisvõrk
[nimisõna, substantiiv]
visuaalseks maskeeringuks mõeldud võrk, mille sulanduv muster moodustub võrgule kinnitatud eri tooni rohekatest ja pruunikatest materjaliribadest (nt kaitserajatiste või sõjatehnika katmiseks)

maskeerimisülikond
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväes, looduses vm kellegi eest enda varjamiseks kasutatav riietus

maskeering
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi asja, koha vms raskesti märgatavaks muutmine, selle teatavate vahenditega varjamine (nt sõjas, luuremängus)

2. selle vahend või tulemus

3. maskeerimine

4. selle vahend ja tulemus

maskeeritult
[määrsõna, adverb]
ennast, oma nägu maskiga vm kattega varjates, seetõttu äratundmatuna

maskeeruma
[tegusõna, verb]
1. ennast mitte äratuntavaks või kellegi või millegi sarnaseks tegema, end maskeerima

2. end maskeerima

maskeraad
[nimisõna, substantiiv]
(tantsu)pidu, kus pidulised kannavad maske ja on kostümeeritud

maskiball
[nimisõna, substantiiv]
(tantsu)pidu, kus pidulised kannavad maske ja on kostümeeritud

maskikohustus
[nimisõna, substantiiv]
kohustus kanda nina ja suud katvat kaitsemaski viiruse leviku tõkestamiseks

maskikostüüm
[nimisõna, substantiiv]
maski-, stiilipidudel või karnevalidel kantav riietus

maskipidu
[nimisõna, substantiiv]
(tantsu)pidu, kus pidulised kannavad maske ja on kostümeeritud

maskitants
[nimisõna, substantiiv]
tants, mille esitajad kannavad maske (nt loodusrahvastel)

maskiteater
[nimisõna, substantiiv]
teater, kus näitlejad kannavad maske

maskivastane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes protesteerib SARS-CoV-2 levikut tõkestava kaitsemaski kandmise kohustuse vastu

maskott
[nimisõna, substantiiv]
õnnetoojaks peetav ese või loom (mõnikord ka isik)

maskuleeruma
[tegusõna, verb]
(ka bioloogias, meditsiinis:) maskuliinseks muutuma

maskuliin
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoo grammatilise kategooria põhjal moodustuvasse sõnaklassi kuuluv sõna, meessoost sõna

2. meessoost sõna

maskuliinne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mehele loomuomane, hrl jõuline ja julge

2. meestele sobiv või suunatud

maskuliinum
[nimisõna, substantiiv]
1. keele üks grammatilisi sugusid (nt indoeuroopa keeltes)

2. grammatiline sugu

maskulinism
[nimisõna, substantiiv]
1. vastukaaluks feminismile tekkinud liikumine, mis võitleb meeste diskrimineerimise vastu ja taotleb sugudevahelist võrdsust

2. vastukaaluks feminismile tekkinud liikumine, mis püüab võidelda meeste diskrimineerimise vastu ja taotleb sugudevahelist võrdsust

maskulism
[nimisõna, substantiiv]
1. vastukaaluks feminismile tekkinud liikumine, mis võitleb meeste diskrimineerimise vastu ja taotleb sugudevahelist võrdsust

2. vastukaaluks feminismile tekkinud liikumine, mis püüab võidelda meeste diskrimineerimise vastu ja taotleb sugudevahelist võrdsust

maslenitsa
[nimisõna, substantiiv]
1. õigeusus suure paastu eelne nädal, mis algab kaheksa nädalat enne lihavõtteid

2. paastueelne nädal õigeusulistel

3. õigeusus suure paastu eelne nädal, algab kaheksa nädalat enne lihavõtteid

masohhism
[nimisõna, substantiiv]
1. tung lasta end sugulise rahulduse saamiseks partneril piinata või alandada

2. (üldisemalt:) kalduvus end (vaimselt) piinata lasta või ise piinata, enese kannatusi nautida

masohhist
[nimisõna, substantiiv]
1. enda piinata laskmisest sugulist rahuldust tundev isik

2. enese kannatuste nautija

mass
[nimisõna, substantiiv]
1. aine või ainete segu vormitu kogum

2. hulk ainet, millel pole kindlat kuju, vormi

massa
[nimisõna, substantiiv]
(mustanahaliste kõnepruugis:) (valge) isand, orjapidaja

massaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmete kudede hõõrumine, muljumine, kloppimine vms kätega või sellekohaste riistade abil, nt et ergutada vereringet ja ainevahetust või vabastada lihaspinget

2. see, kui sa kellegi keha pressid ja pigistad, selleks et vähendada valu tema lihastes ja et ta vabaneks pingetest

massaažiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
hrl vahetatavate otsikutega seade, millega saab endale ise massaaži teha

massaažidušš
[nimisõna, substantiiv]
masseerivate veejugadega dušš (nt veekeskuse basseinis)

massaažikinnas
[nimisõna, substantiiv]
karedast riidest vm materjalist kinnas naha masseerimiseks ja koorimiseks (nt duši all) või lemmikloomade karva korrastamiseks

massaažilaud
[nimisõna, substantiiv]
hrl reguleeritavate osadega alus, millel masseeritav massaaži ajal lebab

massaažitool
[nimisõna, substantiiv]
keha ja jäsemeid masseerivate seadmetega pehme tugitoolilaadne tool

massaaživann
[nimisõna, substantiiv]
vesimassaaži võimaldavate seadmetega vann

massaaživõte
[nimisõna, substantiiv]
masseerimise viis, nt hõõrumine, silumine, kloppimine

massakas
[nimisõna, substantiiv]
(kihnlaste kõnepruugis:) mandriinimene

masseerija
[nimisõna, substantiiv]
1. massaažiga tegelev, seda oma tööna tegev inimene

2. inimene, kelle töö on massaaži teha

masseerima
[tegusõna, verb]
1. mingit kehaosa kätega või abivahendiga mehaaniliselt mõjutama (nt hõõruma, mudima, kloppima)

2. massaaži tegema

Ühendtegusõnad: sisse masseerimasisse masseerima

massiarv
[nimisõna, substantiiv]
nukleonide (prootonite ja neutronite) koguarv aatomituumas

massidemonstratsioon
[nimisõna, substantiiv]
suurte rahvahulkade osalusel toimuv meeleavaldus

massihaud
[nimisõna, substantiiv]
paljude, suure hulga surnute ühishaud

massihukkamine
[nimisõna, substantiiv]
suure hulga inimeste vm elusolendite (ühekorraga) hukkamine

massihävitusrelv
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslikke kahjustusi kaasatoov, hrl tuuma-, keemiline või bakterrelv

massihüsteeria
[nimisõna, substantiiv]
suurt hulka inimesi haarav, millestki põhjustatud erutatud, ärritatud seisund, kus hrl puudub enesekontroll ning ollakse võimetu toimima arukalt, läbimõeldult vms

massi-iive
[nimisõna, substantiiv]
looma kehamassi juurdekasv teatud ajavahemikus (ööpäevas, nädalas või kuus)

massiiive
[nimisõna, substantiiv]
looma kehamassi juurdekasv teatud ajavahemikus (ööpäevas, nädalas või kuus)

massiimmigratsioon
[nimisõna, substantiiv]
massiline sisseränne

massiinfo
[nimisõna, substantiiv]
laiadele rahvahulkadele mõeldud informatsioon

massiinformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
laiadele rahvahulkadele mõeldud informatsioon

massiinfovahend
[nimisõna, substantiiv]
massikommunikatsiooni võimaldav tehniline vahend (nt trükiajakirjandus, raadio, televisioon, internetiportaal)

massiinimene
[nimisõna, substantiiv]
massiühiskonna tüüpiline liige, meediast ja massikultuurist kergesti mõjutatav inimene

massiiv
[nimisõna, substantiiv]
kompaktne, vähese liigestusega mäestikuala

massiivistama
[tegusõna, verb]
massiiviks koondama, massiiviks liitma

massiivne
[omadussõna, adjektiiv]
kogult suur või võimsana näiv (nt paks, raske), mitte kerge või õhuline

massikaklus
[nimisõna, substantiiv]
suurt inimhulka hõlmav kaklus

massikaup
[nimisõna, substantiiv]
suurtes kogustes toodetud kaup (vastandatuna kallitele margitoodetele)

massikese
[nimisõna, substantiiv]
keha iseloomustav punkt, mis liigub keha liikudes nii, nagu oleks temasse koondunud kogu kehamass ja nagu mõjutaks teda kõik kehale mõjuvad välisjõud

massikirjandus
[nimisõna, substantiiv]
rahvahulkadele, kõige laiemale lugejaskonnale mõeldud hrl meelelahutusliku sisuga kirjandusteosed

massikommunikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teabe levitamine laiadele rahvahulkadele ajakirjanduse, raadio, televisiooni ja interneti vahendusel

massikommunikatsioonivahend
[nimisõna, substantiiv]
massikommunikatsiooni võimaldav tehniline vahend (nt trükiajakirjandus, raadio, televisioon, internetiportaal)

massikultuur
[nimisõna, substantiiv]
rahvahulkadele, kõige laiemale tarbijaskonnale kättesaadavad ning meelepärased hrl ajaviitelise sisuga kultuurivormid

massikõrgharidus
[nimisõna, substantiiv]
suure hulga inimeste juurdepääs kõrgharidusele

massiküüditamine
[nimisõna, substantiiv]
sadade, tuhandete inimeste vägisi äraviimine ja väljasaatmine

massiliikumine
[nimisõna, substantiiv]
väga suuri rahvahulki hõlmav, teatud eesmärke taotlev tegutsemine, massiline rahvaliikumine

massiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurel arvul, suures ulatuses esinev

2. suuri (inim)hulki hõlmav

massiliselt
[määrsõna, adverb]
rohkel arvul, hulgaliselt

massilõit
[nimisõna, substantiiv]
massikommunikatsiooni võimaldav tehniline vahend (nt trükiajakirjandus, raadio, televisioon, internetiportaal)

massimeedia
[nimisõna, substantiiv]
trükiajakirjandus, raadio, televisioon, internetiportaalid ja muud massiteabevahendid

massimeedium
[nimisõna, substantiiv]
massikommunikatsiooni võimaldav tehniline vahend (nt trükiajakirjandus, raadio, televisioon, internetiportaal)

massimeeleavaldus
[nimisõna, substantiiv]
suurte rahvahulkade osalusel toimuv meeleavaldus

massimiiting
[nimisõna, substantiiv]
rahvahulkade osavõtul toimuv avalik poliitiline koosolek

massimõrv
[nimisõna, substantiiv]
suure hulga inimeste tapmine lühikese ajavahemiku jooksul

massimõrvar
[nimisõna, substantiiv]
massimõrva toimepanija (või selleks käsuandja)

massiorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
suuri rahvahulki hõlmav organisatsioon

massipartei
[nimisõna, substantiiv]
laia elanikkonnakihti esindav suure liikmeskonnaga partei (nt töölispartei)

massipsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
masside üldine vaimne seisund või hoiak, mõtte- ja tundelaad

massipsühhoos
[nimisõna, substantiiv]
suurt hulka inimesi haarav, millestki põhjustatud erutatud, ärritatud seisund, kus hrl puudub enesekontroll ning ollakse võimetu toimima arukalt, läbimõeldult vms

massirahutus
[nimisõna, substantiiv]
kehtiva korra vastu suunatud, väga paljusid inimesi hõlmav väljaastumine

massirepressioon
[nimisõna, substantiiv]
väga suure arvu inimeste poliitiline ahistamine, vangistamine, asumisele saatmine või tapmine

massisport
[nimisõna, substantiiv]
rahvasport

massistseen
[nimisõna, substantiiv]
hrl lavastuses või filmis stseen, millest võtab osa suur hulk inimesi

massisuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
teabe levitamine laiadele rahvahulkadele ajakirjanduse, raadio, televisiooni ja interneti vahendusel

massisuhtlusvahend
[nimisõna, substantiiv]
massikommunikatsiooni võimaldav tehniline vahend (nt trükiajakirjandus, raadio, televisioon, internetiportaal)

massiteabevahend
[nimisõna, substantiiv]
massikommunikatsiooni võimaldav tehniline vahend (nt trükiajakirjandus, raadio, televisioon, internetiportaal)

massiteadvus
[nimisõna, substantiiv]
paljudele inimestele iseloomulik arusaamine, mõtlemine, ulatuslik ühelaadne mõjutatus millestki

massiteave
[nimisõna, substantiiv]
laiadele rahvahulkadele mõeldud informatsioon

massiühik
[nimisõna, substantiiv]
massi mõõtühik, nt kilogramm, nael

massiühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskond, mille moodustab massikommunikatsiooni ja massikultuuri mõjule alluvate indiviidide kogum

massiülikool
[nimisõna, substantiiv]
ülikool, kus õpib väga suur hulk tudengeid, kuhu pääsevad õppima paljud

massiüritus
[nimisõna, substantiiv]
laialdase osavõtjaskonnaga avalik üritus, suur rahvaüritus

masskoondamine
[nimisõna, substantiiv]
suure hulga töötajate korraga koondamine

massnähtus
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) paljude üksiknähtuste (elementide) hulk statistilise kogumina

massoon
[nimisõna, substantiiv]
vabamüürluse pooldaja ja mõne vastava ühingu liige

masspostitus
[nimisõna, substantiiv]
kirjade, sõnumite või e-kirjade saatmine paljudele adressaatidele korraga

massteenindusteooria
[nimisõna, substantiiv]
teooria, mis käsitleb nähtusi, mille sisuks on samalaadsete operatsioonide korduv massiline sooritamine ning mille eesmärk on saavutada optimaalne võimsus, mis minimeerib teenuse maksumuse

masstiraaž
[nimisõna, substantiiv]
väga suur trükiarv vm eksemplaride arv

masstoodang
[nimisõna, substantiiv]
suurtes kogustes valmistatud standardiseeritud tooted

masstoode
[nimisõna, substantiiv]
suurtes kogustes valmistatud standardiseeritud toode

masstootmine
[nimisõna, substantiiv]
samalaadsete toodete (pidev) valmistamine suurtes kogustes

massvaktsineerimine
[nimisõna, substantiiv]
suure hulga inimeste või loomade korraga vaktsineerimine

massvalik
[nimisõna, substantiiv]
lindude aretusel kasutatav valik

massöör
[nimisõna, substantiiv]
1. massaažiga tegelev, seda oma tööna tegev inimene

2. inimene, kelle töö on massaaži teha

mast
[nimisõna, substantiiv]
(purjelaeval:) tugev kõrge püstloodne või veidi kaldu olev post, mille külge kinnitatakse purjed ja muu taglas

mast
[nimisõna, substantiiv]
1. mängukaartide sama sümboliga rühm

2. kaardi-

mastaabiefekt
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus pikaajalise keskmise tootmiskulu vähenedes tootmismaht ehk toodangu hulk suureneb

mastaabis
mingis piirkonnas, millegi ulatuses

mastaabisääst
[nimisõna, substantiiv]
tootmiskulude kokkuhoid, mis on saavutatud tootmismahu ehk toodangu hulga kasvuga

mastaap
[nimisõna, substantiiv]
määr, mida miski hõlmab, millegi ulatus või haare

mastaapima
[tegusõna, verb]
skaalat muutma või skaalale paigutama, mõõtkava järgi ümber arvutama, vähendama või suurendama

mastaapne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ulatuslik (ja suurejooneline), laiahaardeline

2. ulatuslik, laiahaardeline

mastaba
[nimisõna, substantiiv]
suursuguste isikute piklik längus seinte ja lameda katusega haudehitis vanaaja Egiptuses

mastektoomia
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mõlema rinna kirurgiline eemaldamine

masterdama
[tegusõna, verb]
valminud helisalvestist salvestama andmekandjale, mis saab kõigi edaspidiste koopiate aluseks

masterdamine
[nimisõna, substantiiv]
valminud helisalvestise salvestamine andmekandjale, mis saab kõigi edaspidiste koopiate aluseks

mastif
[nimisõna, substantiiv]
1. suurt kasvu tugeva kehaehitusega koer

2. koeratõug

mastiit
[nimisõna, substantiiv]
(naistel:) rinnanäärmes peamiselt imetamise ajal tekkiv põletik

mastikorv
[nimisõna, substantiiv]
võretatud platvorm purjelaeva masti alumise osa lõpus (vaatluskohana)

mastiks
[nimisõna, substantiiv]
katuste ja vundamentide katmiseks, katusepapi ja põrandakatte kleepimiseks alusele või muuks taoliseks otstarbeks kasutatav kleepuv aine

mastiksipistaatsia
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maades kasvatatav väike puu või põõsas lõhnava kummivaigu mastiksi saamiseks

mastimets
[nimisõna, substantiiv]
männimets, kus kasvavad laevamastiks sobivad kõrged sirged puud

mastimänd
[nimisõna, substantiiv]
mastipuuks sobiv kõrge sirge mänd

mastipuu
[nimisõna, substantiiv]
laevamastiks sobiv kõrge sirge puu (nt mänd, kuusk)

mastituli
[nimisõna, substantiiv]
1. märgutuli laeva vööris (nt fokkmastis)

2. märgutuli laeva vööris

mastodon
[nimisõna, substantiiv]
1. väljasurnud elevanditaoline loom

2. väljasurnud londiline

mastoidiit
[nimisõna, substantiiv]
oimuluu nibujätkes nt keskkõrvapõletiku tüsistusena tekkinud põletik

masturbaator
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil saab rahuldada oma sugutungi

masturbatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sugutungi rahuldamine oma suguelundeid käega vm viisil mehaaniliselt ärritades

masturbeerima
[tegusõna, verb]
sugutungi rahuldama oma suguelundeid käega vm viisil mehaaniliselt ärritades

masu
[nimisõna, substantiiv]
majanduse pikaajaline pidurdumine, millega kaasneb suur tööpuudus, inflatsioon ja pankrotilaine

masurka
[nimisõna, substantiiv]
1. erksa rütmiga 3/4-taktimõõdus Poola rahvatants

2. selle tantsu muusika

3. poola rahvatants

masuudine
[omadussõna, adjektiiv]
masuudiga koos, sellega määrdunud

masuurikas
[nimisõna, substantiiv]
1. suli kommetega, üleannetu, korraldustele allumatu inimene või loom

2. suli

masuut
[nimisõna, substantiiv]
nafta töötlemisel pärast kergete naftasaaduste eraldamist saadav suure viskoossusega vedelkütus, raske kütteõli

mašikulii
[nimisõna, substantiiv]
keskaja lossi tornide ja kaitsemüüride ülaosas eenduv väike alt lahtine ärkelehitis, mille kaudu valati vaenlasele keevat vett, tõrva vms kaela

mažoor
[nimisõna, substantiiv]
1. rõõmsakõlaline helilaad, mille I ja III astme vahe on suur terts

2. rõõmsakõlaline helilaad

mažoorhelistik
[nimisõna, substantiiv]
1. rõõmsakõlaline helilaad, mille I ja III astme vahe on suur terts

2. rõõmsakõlaline helilaad

mažoorne
[omadussõna, adjektiiv]
mažoorhelistikus kirjutatud, mažoorile omase rõõmsa tooniga

mata
[nimisõna, substantiiv]
(õpilaste keelepruugis:) matemaatika

matadoor
[nimisõna, substantiiv]
1. härjavõitleja, kes annab härjale surmava hoobi

2. härjavõitleja

matakas
[nimisõna, substantiiv]
hoop, löök, mats

matar
[nimisõna, substantiiv]
(jäme) malk, malakas, madjakas

matcha
[nimisõna, substantiiv]
kvaliteetse rohelise tee kuivatatud lehtedest jahvatatud pulber ja sellest valmistatud jook, mida kasutatakse Jaapani teetseremooniatel

mate
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt matepuu kuivatatud lehtedest valmistatud värskendav jook, Paraguay tee

mate
[nimisõna, substantiiv]
(õpilaste keelepruugis:) matemaatika

mateeria
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, materjal, millest miski koosneb

2. see, millel on suurus, kuju ja mass

mateerima
[tegusõna, verb]
tuhmiks, läiketuks tegema

ma-tegevusnimi
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) üks eesti keele tegusõnade käändelisi vorme (nt lugema, hüüdma, köitma)

matemaatik
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika asjatundja

matemaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib arvudest, kujunditest, avaldistest vms koosnevaid hulki ja nendevahelisi seoseid

2. vastav õppeaine koolis või kõrgkoolis

3. teadus arvudest ja kujunditest

4. ka õppeainena

matemaatikamärk
[nimisõna, substantiiv]
matemaatilist mõistet tähistav sümbol või täht (nt +, =, ∞, Σ)

matemaatikatund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund matemaatika õpetamiseks ja omandamiseks

matemaatikaõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
matemaatikat õppeainena koolis õpetav õpetaja

matemaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
hulki ja nendevahelisi seoseid käsitlev, arvutuslikke vms meetodeid kasutav, matemaatikaga seotud

matematiseerima
[tegusõna, verb]
matemaatika meetodeid rakendama

matematiseeruma
[tegusõna, verb]
matemaatika meetodite rakendusele siirduma

matepuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav erepunaste marjadega lehtpuu või -põõsas, mille lehtedest tehakse värskendavat jooki (matet)

materdama
[tegusõna, verb]
(malaka vm vahendiga) peksma või taguma

Ühendtegusõnad: läbi materdama, läbi materdama, maha materdamamaha materdama

materiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ainest koosnev, meeltega tajutavalt, reaalselt eksisteeriv

2. füüsilise maailmaga seotud

materiaal-tehniline
[omadussõna, adjektiiv]
tehniliste vahenditega, seadmetega seotud

materialiseerima
[tegusõna, verb]
1. materiaalset, ainelist kuju andma

2. ainelist kuju andma

materialiseeruma
[tegusõna, verb]
1. materiaalset, ainelist kuju saama

2. ainelist kuju saama

materialism
[nimisõna, substantiiv]
filosoofia suund, mis reaalsuseks peab mateeriat, kusjuures mis tahes nähtus, sh teadvus, inimese tunded või tegevus, on materiaalsete omaduste või suhete tulemus

materialist
[nimisõna, substantiiv]
filsooof, kes reaalsuseks peab mateeriat, materialismi pooldaja

materjal
[nimisõna, substantiiv]
1. aine või töödeldud tooted, millest midagi valmistatakse, toodetakse, ehitatakse vms

2. see, mis on vajalik millegi valmistamiseks, tootmiseks või ehitamiseks

materjalikogu
[nimisõna, substantiiv]
ühe teema (ka isiku) kohta koostatud või üht teemat hõlmav kirjaliku ainese, kirjatööde, fotode, dokumentide vms kogum

materjalikulu
[nimisõna, substantiiv]
materjali hankimisega seotud rahaline kulutus

materjalimahukas
[omadussõna, adjektiiv]
(tootmises vm:) palju materjali nõudev

materjalimahukus
[nimisõna, substantiiv]
kulutatud materjali hulk või maksumus suhestatuna tooteühiku või toodangu maksumusega

materjalipuudus
[nimisõna, substantiiv]
töödeldava materjali või tooraine vähesus võrreldes selle vajadusega

materjaliteadlane
[nimisõna, substantiiv]
materjalide koostist, struktuuri ja omadusi uuriv eriteadlane

materjaliteadus
[nimisõna, substantiiv]
interdistsiplinaarne teadus, mille eesmärk on uurida materjale ja nende omadusi ning luua uusi materjale

materjalitehnika
[nimisõna, substantiiv]
teaduse ja tehnika valdkond, mis käsitleb materjale (nt metallid ja sulamid, komposiitmaterjalid, plastid), nende struktuuri ja omaduste vahelisi seoseid ning töötlemise protsesse (valu, survetöötlus, keevitamine jne) toodeteks ja pooltoodeteks

materjalitehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis uurib materjale ja nende rakendamist tootmises

materjalosa
[nimisõna, substantiiv]
tulirelva vm sõjamasina üksikosade kogum

maternaalne
[omadussõna, adjektiiv]
emalt lähtuv, emaliiniga seotud

matetee
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt matepuu kuivatatud lehtedest valmistatud värskendav jook, Paraguay tee

matikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
maadluses reeglitest kinnipidamist ja seljatamist jälgiv kohtunik

matimees
[nimisõna, substantiiv]
maadlusega tegelev sportlane

matinee
[nimisõna, substantiiv]
ennelõunane, päevane koosviibimine, kontsert või teatrietendus

matirünnak
[nimisõna, substantiiv]
(males:) rünnak vastase matistamiseks

matistama
[tegusõna, verb]
(males:) vastasmängijat matiga alistama

matistama
[tegusõna, verb]
tuhmiks, läiketuks tegema

matistuma
[tegusõna, verb]
matiks, tuhmiks muutuma

mativili
[nimisõna, substantiiv]
vanasti veskis jahvatamise tasuks antud vili

mativõtja
[nimisõna, substantiiv]
millegi pealt kasu lõikaja

matja
[nimisõna, substantiiv]
1. matusetalitaja

2. matuseline

matjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte kirgas ega läikiv, tuhmivõitu

2. mativõitu, tuhmivõitu

matk
[nimisõna, substantiiv]
1. (sportlik) sihipärane retk, rännak looduses, jalgsi vm viisil

2. pikem teekond jalgsi või muul viisil

matkaapteek
[nimisõna, substantiiv]
matkale kaasa võetav komplekt ravimeid ja esmaabivahendeid

matkaauto
[nimisõna, substantiiv]
1. WC, duši, külmkapi, pliidi jt mugavustega varustatud suur sõiduk, mis on mõeldud rännumeestele

2. rännumeestele mõeldud suur sõiduk, kus saab ka toitu valmistada ja magada

matkahuviline
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes huvitub matkamisest või sellega meelsasti tegeleb

2. matkamisest huvituv inimene

matkaja
[nimisõna, substantiiv]
1. matkata armastav inimene

2. matkasportlane

matkajalats
[nimisõna, substantiiv]
matkamiseks mõeldud jalats, nt matkasaabas

matkajuht
[nimisõna, substantiiv]
matkarühma juhtiv isik

matkakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos matkav inimene

matkakepp
[nimisõna, substantiiv]
terava otsaga kepp matkal kasutamiseks

matkaklubi
[nimisõna, substantiiv]
matkajaid ja matkahuvilisi ühendav, ühiseid matku korraldav klubi

matkakodu
[nimisõna, substantiiv]
matkajatele mõeldud peatuskoht

matkakott
[nimisõna, substantiiv]
seljakott (vm kott) matkaks vajalikuga

matkaline
[nimisõna, substantiiv]
matkaja, matkast osavõtja

matkama
[tegusõna, verb]
1. maastikul, teedel (jalgsi) varem valitud marsruudil liikuma, hrl aeg-ajalt vahepeatusi tehes

2. matka sooritama

matkamatt
[nimisõna, substantiiv]
hrl matkal magamisalusena kasutatav matt

matkamees
[nimisõna, substantiiv]
1. matkata armastav inimene

2. matkasportlane

matkamuljed
[nimisõna, substantiiv]
matkal kogetust tekkinud muljed

matkamärk
[nimisõna, substantiiv]
sportlike matkade sooritamise eest antav märk

matkamärkmed
[nimisõna, substantiiv]
matkal tehtud ülestähendused

matkaonn
[nimisõna, substantiiv]
matkajaile puhke-, ööbimispaigaks mõeldud rajatis

matkapliit
[nimisõna, substantiiv]
matkale kaasavõtmiseks mõeldud väike pliit

matkapäevik
[nimisõna, substantiiv]
matkal olles kirja pandud märkmed, matka vabas vormis kirjeldus

matkarada
[nimisõna, substantiiv]
jalgsi matkamiseks ettenähtud liikumistee

matkasaabas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne matkamiseks mõeldud saabas

matkasell
[nimisõna, substantiiv]
(matkamist harrastava inimese kohta)

matkasport
[nimisõna, substantiiv]
matkamine nii talvise kui ka suvise sportliku tegevusena

matkasuusk
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne suusk paksus lumes ja raskel maastikul liikumiseks

matkasuvila
[nimisõna, substantiiv]
1. WC, duši, külmkapi, pliidi jt mugavustega varustatud suur sõiduk, mis on mõeldud rännumeestele

2. rännumeestele mõeldud suur sõiduk, kus saab ka toitu valmistada ja magada

matkatarkus
[nimisõna, substantiiv]
(matkamisel vajalike teadmiste ja oskuste kohta)

matkatool
[nimisõna, substantiiv]
kerge kokkupandav iste või tool nt automatkale kaasavõtmiseks

matkauisk
[nimisõna, substantiiv]
uisumatkadel kasutatav pikem ja kindlam uisk, mis kinnitatakse matka- või suusasaapa alla

matke
[nimisõna, substantiiv]
1. huvireis või lõbusõit merel

2. huvireis merel

matkelaev
[nimisõna, substantiiv]
huvireise ja lõbusõite sooritav laev

matkija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kedagi jäljendab

matkima
[tegusõna, verb]
mingi eeskuju, mudeli vm põhjal kedagi või midagi järele tegema

matkis
[nimisõna, substantiiv]
järeletehtud ese, mida kasutatakse ehtsa asemel (hrl teatrilaval või vaateaknal)

matkur
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl õppeotstarbel kasutatav programm või seade, mis matkib reaalset olukorda

2. imitaator programmi v seadmena

matma
[tegusõna, verb]
1. surnukeha (või säilmeid) hrl vastava kombetalituse saatel hauda panema ja mullaga katma

2. surnukeha hauda panema ja mullaga katma

Ühendtegusõnad: maha matma, maha matma, ümber matmaümber matma

matmine
[nimisõna, substantiiv]
surnukeha (või säilmete) hrl vastava kombetalituse saatel hauda panemine ja mullaga katmine

matmiskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu on surnu(id) maetud

matmiskombestik
[nimisõna, substantiiv]
surnute matmisega seotud kombed kogumina

matmiskomme
[nimisõna, substantiiv]
1. matmisega seotud rituaal või komme

2. surnute matmise viis

matmispaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu on surnu(id) maetud

matmisviis
[nimisõna, substantiiv]
surnute matmise viis

matriarh
[nimisõna, substantiiv]
sugukonna, hõimkonna vms esiema

matriarhaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. matriarhaadil rajanev, emaõigust ja naisliini esimust järgiv

2. (laiemalt:) naiste võimuga iseloomustatav

3. naisliini järgiv

matriarhaat
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnakorraldus, milles juhtkoht on naisel (perekonnas emal) ning kus sugulust ja pärimisjärglust arvestatakse naisliinis

2. (laiemalt:) naiste võim ühiskonnas vm rühmas

3. naisliini eelisõigus

matriits
[nimisõna, substantiiv]
seadme või pressvormi osa, teatav alusvorm, millesse mingi (metallist) vahendiga pressitakse teatav jäljend või süvend

matrikkel
[nimisõna, substantiiv]
ametlik nimekiri

matrimoniaalne
[omadussõna, adjektiiv]
emalt vm naissoost eellaselt päritud, naissoost liini pidi sugukondlik või päruslik

matrjoška
[nimisõna, substantiiv]
1. komplekt üksteise sisse käivaid õõnsaid erksavärvilisi Vene puunukke

2. vene puunukk

matroon
[nimisõna, substantiiv]
(perekonna, suguvõsa) auväärne (ja võimukas) vanem naine

mats
[nimisõna, substantiiv]
heade kommeteta, labase käitumise ja rääkimisega inimene, ka sõimusõnana

mats
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi tuhmi kõlaga löögi vms heli

mats
[nimisõna, substantiiv]
tuhmi kõlaga löök (nt vastu midagi pehmet või auto põrkamisel millegi vastu)

matsa
[nimisõna, substantiiv]
1. juutide paasapühadeks küpsetatav õhuke kuiv soolata ja hapendamata nisuleib

2. juutide paasaleib

matsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese või looma keha, ka mõne kehaosa kohta:) tüse ja lüheldane

2. (esemete, moodustiste vm kohta:) lai ja madal

matsakas
[nimisõna, substantiiv]
tuhmi kõlaga löök (nt vastu midagi pehmet või auto põrkamisel millegi vastu)

matsalka
[nimisõna, substantiiv]
1. (kiulisest materjalist) pesemis- või küürimisvahend

2. pehmest materjalist vahend, millega saab enda keha pesta

matsama
[tegusõna, verb]
matsti lööma

matsatama
[tegusõna, verb]
1. hooga või löögiga, järsku tuhmi heli tekitades kukkuma, põrkama

2. kukkudes, põrgates sellist heli tekitama

matsatus
[nimisõna, substantiiv]
mats

matseratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kudede lagunemine üksikrakkudeks rakuvaheaine lagunemise tulemusel

2. rakuvaheaine lagunemine v lagundamine

matsereerima
[tegusõna, verb]
tahkete ainete segust üht või mitut komponenti eraldama

matsikeel
[nimisõna, substantiiv]
1. (halvustavalt:) matside, maarahva keel

2. matside, maarahva keel

matsirahvas
[nimisõna, substantiiv]
lihtlabase käitumise, kõnemaneeri ja muude lihtrahvale omaste joontega inimesed

matslik
[omadussõna, adjektiiv]
kasvatamatule, lihvimata, labasele inimesele või sellisele käitumisele omane

matslus
[nimisõna, substantiiv]
kasvatamatus, lihvimata, labane käitumine, kõneviis vms

matsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi tuhmi kõlaga löögi vms heli

matsuma
[tegusõna, verb]
(lööke, põrkeid sisaldava tegevusega) tuhmi kõlaga heli(sid) kuuldavale laskma

matsutama
[tegusõna, verb]
hrl süües huulte kokku-lahkuviimisega tuhme helisid tekitama

matsutus
[nimisõna, substantiiv]
süües huulte kokku-lahkuviimisega tekitatud tuhm heli

matš
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlus kahe üksikvastase või võistkonna vahel

matšalka
[nimisõna, substantiiv]
1. (kiulisest materjalist) pesemis- või küürimisvahend

2. pehmest materjalist vahend, millega saab enda keha pesta

matšeete
[nimisõna, substantiiv]
1. suur nuga Ladina-Ameerika maades võsa või suhkruroo raiumiseks

2. [suhkruroo]nuga Ladina-Ameerikas

matškohtumine
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlus kahe üksikvastase või võistkonna vahel

matšo
[nimisõna, substantiiv]
mehelikku stereotüüpi nii välimuse kui käitumisega (liialdatult) rõhutav mees

matšpall
[nimisõna, substantiiv]
(tennises, võrkpallis:) palling, mille võitmine otsustab kogu matši saatuse

matšturniir
[nimisõna, substantiiv]
(males, kabes:) turniir, kus kõik võistlejad kohtuvad omavahel rohkem kui ühe korra

matt
[nimisõna, substantiiv]
1. (vaibataoline) punutud vm paksem kate jalgade pühkimiseks, lamamiseks vm otstarbeks

2. väike vaip, mille peal saab näiteks lamada või jalgu pühkida

matt
[omadussõna, adjektiiv]
(mingi eseme pinna, värvi kohta:) mitte kirgas, säratu, läiketu

matt
[nimisõna, substantiiv]
(males:) seis, kus mängija ei saa oma kuningat vastasmängija malendi tulest päästa

matt
[nimisõna, substantiiv]
(õpilaste keelepruugis:) matemaatika

matt
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne väiksem madal puunõu (nt terade, jahu jaoks)

matt
[nimisõna, substantiiv]
(vandumise, vulgaarsete vene vandesõnade kohta)

matthall
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata hall

mattklaas
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistmatu tuhm klaas

mattkollane
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata kollane

mattlamp
[nimisõna, substantiiv]
mattklaasist hõõglamp

mattmust
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata must

mattpaber
[nimisõna, substantiiv]
tuhmi pinnaga, läiketu (foto)paber

mattpunane
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata punane

mattroheline
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata roheline

mattuma
[tegusõna, verb]
millegi alla või sisse maetud saama

mattvalge
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata valge

matus
[nimisõna, substantiiv]
1. surnu matmine koos vastava kombetalitusega (ja mälestamine ühise sööminguga)

2. toiming, mille käigus surnud inimene maetakse või põletatakse

matuseauto
[nimisõna, substantiiv]
hrl spetsiaalne auto, kus matusesõidul nt kirikusse või surnuaeda paikneb kirst lahkunuga

matusebüroo
[nimisõna, substantiiv]
matuseid korraldav asutus

matused
[nimisõna, substantiiv]
1. surnu matmine koos vastava kombetalitusega (ja mälestamine ühise sööminguga)

2. toiming, mille käigus surnud inimene maetakse või põletatakse

matusekabel
[nimisõna, substantiiv]
kabel hrl ühe perekonna matmiseks (endisajal)

matusekell
[nimisõna, substantiiv]
matuse puhul löödav kiriku- või kabelikell

matusekimp
[nimisõna, substantiiv]
lilledest ja lisanditest koostatud suur alusel kimp matusteks

matusekoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kuhu on surnu(id) maetud

2. kellelegi eraldatud matmiskoht

matusekomme
[nimisõna, substantiiv]
matustega seotud rituaal või komme

matusekulud
[nimisõna, substantiiv]
matmisega, matusega seotud rahaline väljaminek

matusekõne
[nimisõna, substantiiv]
mälestuskõne matusel

matuselaul
[nimisõna, substantiiv]
matustel lauldav (matusekommete hulka kuuluv) laul

matuseline
[nimisõna, substantiiv]
matusest osavõtja

matusemaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kodu, kus surnu on majas või äsja maetud

2. hoone leinatalituseks (ka kabeli kohta)

matusemeeleolu
[nimisõna, substantiiv]
sünge meeleolu

matusepaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kuhu on surnu(id) maetud

2. kellelegi eraldatud matmiskoht

matusepidu
[nimisõna, substantiiv]
peied

matusepilt
[nimisõna, substantiiv]
matusest tehtud foto

matuseplats
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi eraldatud matmispaik kalmistul

matusepäev
[nimisõna, substantiiv]
matuste toimumise päev

matuserong
[nimisõna, substantiiv]
matuseliste rivi (jalgsi või sõidukitega) teel hauaplatsile

matuserongkäik
[nimisõna, substantiiv]
matuseliste rivi (jalgsi või sõidukitega) teel hauaplatsile

matusetalitaja
[nimisõna, substantiiv]
(ilmalikku) matusetalitust pidav inimene

matusetalitus
[nimisõna, substantiiv]
kombetalitus lahkunuga hüvastijätuks matustel

matusetoetus
[nimisõna, substantiiv]
matuse korraldamise kulude osaliseks katteks makstav rahaline toetus

matusetseremoonia
[nimisõna, substantiiv]
pidulik matusetalitus (nt riigijuhi vm tuntud isiku matustel)

matõll
[nimisõna, substantiiv]
surusääse ussitaoline vastne (peamiselt söödana kalapüügil või kalasöödana)

mauh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsku lööki, selle heli

mauhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
järsu liigutusega, järsu hooga

mauism
[nimisõna, substantiiv]
1. marksistliku kommunismi vorm, mis põhineb Mao Zedongi õpetusel

2. marksismi-leninismi suund Hiinas

mauk
[nimisõna, substantiiv]
hrl jäme tanguvorst

maur
[nimisõna, substantiiv]
araablaste ja berberite islamiusuline järglane Põhja-Aafrikas ja Pürenee poolsaarel (keskajal)

mauritar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost maur

mauser
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud automaatpüstol

2. püstol

mausoleum
[nimisõna, substantiiv]
1. suuremõõtmeline haudehitis või hauamonument

2. haudehitis

max
(määralt, hulgalt, arvult, mahult) suurim võimalik, parim võimalik, maksimum-

mbar
(rõhuühik:) tuhandik baari

mcg
tuhandik milligrammi

mdr
1. vanemmadrusele eelnev madalaim auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes inimene

me
[asesõna, pronoomen]
1. osutab vähemalt kahele inimesele või suuremale rühmale, kelle hulka kõneleja kuulub või kelle hulka ta tunneb end kuuluvat (nt vanuse, soo, ameti vm põhjal)

2. mina ja teine inimene või mina ja teised inimesed

3. kelle oma

meander
[nimisõna, substantiiv]
looga- või silmusekujuline jõekäär

medal
[nimisõna, substantiiv]
1. lame, hrl ümmargune (vääris)metallist märk autasuna saavutuste vm eest või mingi sündmuse mälestuseks

2. enamasti ümmargune metallist ese, mille saab teatud saavutuste eest, näiteks spordivõistlustel

medaliala
[nimisõna, substantiiv]
1. spordiala, kus võidetakse või on võidetud medal

2. spordiala, milles jagatakse medaleid

medaliheitlus
[nimisõna, substantiiv]
(äge) võistlus esikohtade pärast, medali saavutamiseks

medalikandja
[nimisõna, substantiiv]
medaliga autasustatu

medalikolmik
[nimisõna, substantiiv]
sama võistluse ühe ala kolm medalivõitjat

medalikomplekt
[nimisõna, substantiiv]
teatud spordiala kolm esimest kohta neile vastava kuld-, hõbe- ja pronksmedaliga

medalikonkurents
[nimisõna, substantiiv]
samal (spordi)alal võistlemine, üksteisega konkureerimine medalite pärast

medalilootus
[nimisõna, substantiiv]
lootus (ka võimalus) saavutada võistlustel auhinnakoht

medalimees
[nimisõna, substantiiv]
1. medali võitnud sportlane

2. medaliomanik

medaliomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on saanud või võitnud medali (nt koolilõpetaja, sportlane)

medalipretendent
[nimisõna, substantiiv]
võistleja, kellel on väljavaateid medali võitmiseks

medalisaaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, keda tunnustatakse medaliga

medalisaak
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlustel võidetud medalid kogumina

medalisadu
[nimisõna, substantiiv]
mitme medali võitmine

medalisoosik
[nimisõna, substantiiv]
arvatav, eeldatav medalivõitja spordivõistlustel

medalist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on saanud või võitnud medali (nt koolilõpetaja, sportlane)

medalisõit
[nimisõna, substantiiv]
(lõppvõistluse, võitjaid selgitava finaalsõidu kohta)

medalivõit
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel võitjaks, esikolmikusse tulemine, medali saavutamine

medalivõitja
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes on võitnud medali

medaljon
[nimisõna, substantiiv]
(ehtena) kaelas kantav väike kapsel mälestusesemega

mediaalne
[omadussõna, adjektiiv]
keha kesktasandi poolne

mediaan
[nimisõna, substantiiv]
1. (statistikas:) arv, millest suuremaid või väiksemaid väärtusi järjestatud arvreas on võrdselt, sellise arvrea keskmine liige

2. variatsioonirea keskmine liige

mediaanpalk
[nimisõna, substantiiv]
palk, millest suurema ja väiksema palga saajaid on võrdselt

mediaator
[nimisõna, substantiiv]
kehasisene bioaktiivne aine, mis vahendab närviimpulsside ühelt närvirakult teisele edasikandumist (nt dopamiin, serotoniin, adrenaliin)

mediant
[nimisõna, substantiiv]
helistiku toonika ja dominandi vaheline heli (ülemine mediant on helistiku kolmas aste, alumine mediant on helistiku kuues aste)

mediatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vahendus või lepitamine, konflikti lahendamine kolmanda osapoole abil

2. vahendus

medievaal
[nimisõna, substantiiv]
antiikvale lähedane trükikirja liik (pärineb renessansiajastust)

medievistika
[nimisõna, substantiiv]
1. ajalooteaduse haru, mis käsitleb (Lääne-)Euroopa keskaega

2. Lääne-Euroopa keskaja ajalugu

medikament
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis on mõeldud haiguse ravimiseks, ärahoidmiseks või haigussümptomite leevendamiseks

2. aine, mis parandab su tervist, kui sa haige oled

medikamentoosne
[omadussõna, adjektiiv]
ravimitega seotud, nendega teostatav, nendest tingitud

medikamentravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimitega ravimine

meditatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskendunult mõtteid mõlgutav, mõtisklemisega seotud

2. mõtisklev, meelisklev

meditatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (mõnedes ristiusu, ka islami ja hinduismi vooludes:) eriline askeesitehnika, mille eesmärk on müstilise kogemuse saavutamine

2. uususundite mõjul levinud vaimse lõõgastumise tehnika

mediteerima
[tegusõna, verb]
keskendunult, süvenenult mõtisklema

mediterraanne
[omadussõna, adjektiiv]
Vahemere mail esinev, neile omane või iseloomulik

meditsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiabi osutamise valdkond

2. inimese haigusi, nende vältimist, diagnoosimist ja ravi uuriv ning rakendav teadusharu

3. teadus, mis uurib haigusi ja seda, kuidas neid ravida

4. arstiteadus

meditsiiniabi
[nimisõna, substantiiv]
tervisemure korral inimesele osutatav meditsiiniline abi

meditsiiniajakiri
[nimisõna, substantiiv]
meditsiinialane ajakiri

meditsiiniakadeemia
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem meditsiinialane õppe- või uurimisasutus

meditsiinialane
[omadussõna, adjektiiv]
arstiteaduse valdkonda kuuluv

meditsiiniasutus
[nimisõna, substantiiv]
inimese terviseprobleemidega tegelev asutus (nt haigla, polikliinik, sanatoorium)

meditsiinidoktor
[nimisõna, substantiiv]
arstiteaduse doktor

meditsiinigeneetik
[nimisõna, substantiiv]
eriarst, kes tegeleb pärilike haiguste diagnostika ja raviga ning pärilikkuse riskide nõustamisega

meditsiinigeneetika
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniharu, mis tegeleb pärilike haiguste diagnostika ja raviga ning pärilikkuse riskide nõustamisega

meditsiiniharidus
[nimisõna, substantiiv]
meditsiinialane haridus

meditsiiniline
[omadussõna, adjektiiv]
arstiteaduse, meditsiini alale kuuluv

meditsiinilinnak
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniasutuste ehitiste kogum

meditsiinipunkt
[nimisõna, substantiiv]
arstiabi andmise koht (nt ettevõttes, avalikel üritustel, spordivõistlustel)

meditsiiniraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
arstiteadusliku kirjanduse raamatukogu

meditsiiniseen
[nimisõna, substantiiv]
seen, mida kasvatatakse ravi ja ravimite valmistamise otstarbel (nt šiitake, must pässik ehk chaga, lõvilakk)

meditsiiniteadlane
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini eriteadlane

meditsiiniteadus
[nimisõna, substantiiv]
inimese tervise kaitset ja tugevdamist, haigusi, nende vältimist, diagnoosimist ja ravi uuriv ja rakendav teadusharu

meditsiiniteenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiiniabi pakkuv üksus (nt Kaitseväes)

2. vastav tegevus

meditsiiniturism
[nimisõna, substantiiv]
reisimine välismaale, et saada tervishoiuteenuseid teises riigis, kus ravikulud on madalamad ja teenuste kvaliteet samaväärne

meditsiinitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
haiglas, polikliinikus vm töötav, haigeid raviv, hooldav vms tööd tegev inimene (nt arst, õde)

meditsiiniõde
[nimisõna, substantiiv]
1. haigete eest hoolitsev ja muud õendusabi osutav tervishoiutöötaja

2. inimene, kelle töö on aidata arsti ja tegeleda haigetega

medpunkt
[nimisõna, substantiiv]
arstiabi andmise koht (nt ettevõttes, avalikel üritustel, spordivõistlustel)

medrese
[nimisõna, substantiiv]
1. islamiusuliste noormeeste peamiselt vaimulikke ettevalmistav kesk- või kõrgõppeasutus

2. islamiusuliste õppeasutus

medulla
[nimisõna, substantiiv]
juuste, karvade sisemine kiht

meduus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl vabalt meres ujuv sültjas kelluka- või kausikujuline algeline mereloom, meie vetes nt meririst ehk millimallikas

2. ainuõõsne mereloom

medvend
[nimisõna, substantiiv]
meessoost meditsiiniõde

medõde
[nimisõna, substantiiv]
1. haigete eest hoolitsev ja muud õendusabi osutav tervishoiutöötaja

2. inimene, kelle töö on aidata arsti ja tegeleda haigetega

meede
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi eesmärgi saavutamiseks rakendatav tegevus või toiming(ud)

2. meetod või vahend mingi eesmärgi saavutamiseks

meedia
[nimisõna, substantiiv]
trükiajakirjandus, raadio, televisioon, internetiportaalid ja muud massiteabevahendid

meediaeetika
[nimisõna, substantiiv]
1. ajakirjanduses kehtivad eetilised normid ja põhimõtted

2. ajakirjanduse eesmärke ja väärtusi (nt tõese teabe edastamine, sõltumatus, vastutus) hõlmav valdkond

meediagrupp
[nimisõna, substantiiv]
ühinenud meediaettevõtted (nt meediakontsern)

meediajuht
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes korraldab oma asutuse, ettevõtte vms suhtlust meediaga, meediasuhete juht

meediakaja
[nimisõna, substantiiv]
meediakajastus, sageli rubriigi pealkirjana

meediakajastus
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse vm kujutamine meedias

meediakampaania
[nimisõna, substantiiv]
meediakanalite kaudu korraldatud reklaami-, teavitus- vm kampaania

meediakanal
[nimisõna, substantiiv]
internetiportaal, teleprogramm, ajakirjandusväljaanne vms, mis võimaldab vahendada infot laiadele rahvahulkadele

meediakangelane
[nimisõna, substantiiv]
meedia tähelepanu keskpunktis olev isik

meediakirjaoskus
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni hankimise, analüüsimise, kriitilise hindamise, loomise ja levitamise oskus

meediakriitika
[nimisõna, substantiiv]
1. meediaväljaannete, tele- ja raadiosaadete analüüs, tõlgendamine ja hindamine

2. meediaväljaannete analüüs, tõlgendamine ja hindamine

meediakunst
[nimisõna, substantiiv]
1960. aastatest levinud kunstivorm, mis kasutab teose loomisel ja eksponeerimisel digitaaltehnoloogilisi vahendeid

meediakuvand
[nimisõna, substantiiv]
avalikkuses meedia vahendusel loodud kujutluspilt kellestki või millestki

meediakära
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse vm rohke, sageli ülepaisutatud käsitlus ajakirjanduses

meediamaailm
[nimisõna, substantiiv]
1. massiteabevahendite keskkond

2. meedia vallas tegutsevad inimesed

meediamaja
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone, kuhu on koondunud ühe meediagrupi toimetused

2. meediagrupp

meediamogul
[nimisõna, substantiiv]
meediatööstuses suurt võimu omav isik

meediamull
[nimisõna, substantiiv]
1. ajakirjanduses suureks puhutud asi või teema

2. meedia poolt tugevasti liialdatud, ka valeks osutunud uudis

meediamängija
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara digitaalsete audio-videosignaalide esituseks (nt VLC)

meediamüra
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse vm ebaproportsionaalselt suur, ka ebaoluline või eksitav käsitlus ajakirjanduses, sotsiaalmeedias vm

meediapeks
[nimisõna, substantiiv]
kellegi (pidev) avalik süüdistamine ja häbistamine meedias

meediapilt
[nimisõna, substantiiv]
1. üldpilt meedia olukorrast ja meediakajastuste laadist

2. (meediakajastuste või meedia vahendusel avalikkuse vaateväljas olemise kohta)

meediapleier
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara digitaalsete audio-videosignaalide esituseks (nt VLC)

meediapädevus
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni hankimise, analüüsimise, kriitilise hindamise, loomise ja levitamise oskus

meediaruum
[nimisõna, substantiiv]
(meediakanalite ja nende kaudu esitatava info kohta)

meediastumine
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjanduse, reklaami, interneti ja muu sellise järjest kasvav (vahendav) roll ühiskondlikus kommunikatsioonis, sellest tulenevad muutused ühiskonnas ja kultuuris (nt meediainstitutsioonide käitumisreeglite omaksvõtt muudes tegevusvaldkondades ja meelelahutuslikkuse kasv)

meediasuhted
[nimisõna, substantiiv]
suhtlus meediaga oma asutuse, ettevõtte vms maine ja kajastuse mõjutamiseks

meediasuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemine meediaga, info edastamine meediale

meediasõda
[nimisõna, substantiiv]
vastase ründamine ja endale poolehoidjate värbamine meedia vahendusel, hrl propaganda abil

meediasündmus
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjanduses palju tähelepanu tekitanud sündmus

meediataip
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni hankimise, analüüsimise, kriitilise hindamise, loomise ja levitamise oskus

meediategelane
[nimisõna, substantiiv]
1. ajakirjanduses tegutsev inimene, hrl ajakirjanik

2. ajakirjanduses sageli esinev inimene

meediatorm
[nimisõna, substantiiv]
meedia äge reageerimine mõnele sündmusele

meediatööstus
[nimisõna, substantiiv]
1. majandusvaldkond, mis hõlmab uudiste, reklaami ja meelelahutuse tootmist, müümist ning edastamist läbi erinevate meediakanalite

2. majandusharu, mis hõlmab uudiste, reklaami ja meelelahutuse tootmist, müümist ning edastamist läbi erinevate meediakanalite

meediauuring
[nimisõna, substantiiv]
meediakanalite kasutajate ja kasutatavuse uuring

meediavaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma internetita, televisioonita, ajalehtedeta vms vahenditeta, ilma neid kasutamata

meediavabadus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus kajastada meedias riigipoolsete piirangute ja sanktsioonideta seda, mis tegelikkuses toimub, ning täiendada kajastust oma kommentaaride, hinnangute ja tõlgendustega

meediaväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
ajaleht, ajakiri vm perioodiliselt ilmuv teos

meedik
[nimisõna, substantiiv]
1. arst (vm meditsiinitöötaja)

2. meditsiinitöötaja

meedium
[nimisõna, substantiiv]
info vm kommunikatsiooni kandja, teabe edastamise ja esitamise keskkond, vahend või vorm

meedlane
[nimisõna, substantiiv]
muistse Meedia riigi põhielanik

meehimuline
[omadussõna, adjektiiv]
mett süüa himustav

meejook
[nimisõna, substantiiv]
mett sisaldav, meega valmistatud jook (nt mõdu)

meekann
[nimisõna, substantiiv]
kärjekann mee tarvis

meekarva
[omadussõna, adjektiiv]
mee värvi, mahe kollane

meekook
[nimisõna, substantiiv]
mesikook

meekorje
[nimisõna, substantiiv]
1. mesilastel õietolmu ja nektari korje

2. periood, mil see toimub

meekurn
[nimisõna, substantiiv]
(mesiniku töövahend:) sõel meest kärjetükikeste ja muude tahkete lisandite eemaldamiseks

meekärg
[nimisõna, substantiiv]
kärg, mille kannudesse on mesilased paigutanud mee

meel
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud aistingute vastuvõtmise ja eristamise võime (nt kuulmine, nägemine, haistmine)

2. võime, mille abil su keha ümbritseva maailma kohta infot saab

3. tajumisvõime

meelakkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge, hõlbus asi

2. millegi raske ja ebameeldiva kohta

meelas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (himuralt) meeleline, iha kütkes olev

2. meeleline, himur

meeldejääv
[omadussõna, adjektiiv]
(millegi emotsionaalselt mõjuva kohta:) selline, mis ei unune, unustamatu

meeldesööbiv
[omadussõna, adjektiiv]
(millegi emotsionaalselt väga mõjuva kohta:) selline, mis ei unune, unustamatu

meeldetuletus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi millegi meenutamine

2. sellekohane teade või märguanne

3. kellele mingi asjaolu meeldetuletamine

meeldima
[tegusõna, verb]
1. kellegi meelest ilus, hea või tore olema, kelleski sümpaatiat, heameelt või rahulolu esile kutsuma

2. kellegi arvates ilus, hea või tore olema

meeldimine
[nimisõna, substantiiv]
sümpaatia äratamine, kellegi meelest ilus või hea olemine

meeldimus
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi meeldiv, kelleski heatahtlikku suhtumist, poolehoidu äratav olek

meeldiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis tundub ilus, hea või tore, kutsub kelleski esile sümpaatiat, heameelt või rahulolu

2. selline, mis meeldib, tekitab hea tunde

meeldivus
[nimisõna, substantiiv]
meeldimine, meeldiv-olek

meelduma
[tegusõna, verb]
1. sügavat poolehoidu või erilist, pidevat huvi tundma hakkama

2. armastama hakkama

meeldumus
[nimisõna, substantiiv]
1. kiindumus, suur sümpaatia või meeldimine

2. kiindumus

meeleavaldaja
[nimisõna, substantiiv]
(poliitilisest) meeleavaldusest osavõtja

meeleavaldus
[nimisõna, substantiiv]
(poliitilise) meelsuse, nõudmiste, protesti või toetuse avalik väljendus nt rahvakoosoleku näol

meeleelund
[nimisõna, substantiiv]
väliskeskkonnast ja organismist tulevaid ärritusi vastuvõttev elund (nt silm, kõrv)

meelega
[määrsõna, adverb]
1. kindla kavatsusega, mitte kogemata

2. nii, et on kavatsetud või ette planeeritud, mitte juhuslikult

3. tahtlikult

meelehaigus
[nimisõna, substantiiv]
raske psüühilise talitluse häire, psüühiline haigus (nt skisofreenia, psühhoosid)

meeleharjutus
[nimisõna, substantiiv]
teadvuse kõrgeimate seisunditeni jõudmiseks kasutatav psühhotehniline võte (budismis jt teistes ida õpetustes)

meelehea
[nimisõna, substantiiv]
1. heameel, rõõm

2. miski seda tekitav

meeleheide
[nimisõna, substantiiv]
1. ahastus, ränk mure, lootusetustunne

2. ahastus, ränk mure

meeleheit
[nimisõna, substantiiv]
1. ahastus, ränk mure, lootusetustunne

2. ahastus, ränk mure

meeleheitlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ahastuse, lootusetustundega seotud, sellest tulenev

2. meeletu, pöörane

meelehärm
[nimisõna, substantiiv]
kurbuse, kibedustunde ja pahameele segune tunne

meeleib
[nimisõna, substantiiv]
rukkijahust, meest ja veest küpsetatud leib

meelekibedus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebameeldivate, hingeliselt haiget tegevate läbielamistega seotud tundmus

2. meelehärm

meelekindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. otsustes ja tegudes kõikumatu, kohusetundega oma seisukohti ja iseenda seatud korda järgiv

2. seda väljendav

meelekindlalt
[määrsõna, adverb]
kindlalt ja vankumatult, otsustes või tegudes kõikumata

meelekindlus
[nimisõna, substantiiv]
vaimne suutlikkus järgida kohusetundega oma põhimõtteid ning iseenda seatud korda, kõikumatus otsustes ja tegudes

meelekinnitus
[nimisõna, substantiiv]
julgustus või rahustus

meelekoht
[nimisõna, substantiiv]
kõrva, kulmu ja pealae vaheline pea osa

meelekujutus
[nimisõna, substantiiv]
kujutlus, fantaasia

meelelaad
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese psüühiline eripära, loomus, loomulaad

2. vaimulaad, meelsus

meelelahutus
[nimisõna, substantiiv]
1. meeldivat vaheldust pakkuv tegevus, lõõgastav ajaviide

2. meeldiv tegevus, mida inimesed naudivad

meelelahutuslik
[omadussõna, adjektiiv]
meeldivat ajaviidet pakkuv, puhkusena mõjuv, mitte eriti tõsine

meelelahutusprogramm
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslikud üritused või etteasted kindlas järjestuses

meelelahutustööstus
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutus kui majandusvaldkond, hrl seotud näite- ja kinokunstiga, televisiooni ja raadioga, muusikaga vms

meelelahutusüritus
[nimisõna, substantiiv]
vaba aja veetmiseks või lõõgastavaks ajaviiteks mõeldud üritus (nt etendus, pidu, kontsert)

meeleldi
[määrsõna, adverb]
rõõmuga (heaks kiites, nõustudes), (väga) rahulolevalt, hea meelega

meeleliigutus
[nimisõna, substantiiv]
hrl lühiaegne tugev tundepuhang, heldimus või härdus

meeleline
[omadussõna, adjektiiv]
meeleelundite abil toimuv, meelte kaudu saadud

meelelisus
[nimisõna, substantiiv]
kehalisus, lihalikkus, sensuaalsus

meelemuutus
[nimisõna, substantiiv]
seisukoha või suhtumise muutumine

meelemõistus
[nimisõna, substantiiv]
(selge) mõistus, aru

meelemõnu
[nimisõna, substantiiv]
nauding, mõnutunne

meelemärkus
[nimisõna, substantiiv]
1. (märgib normaalset virgeseisundit, selge mõistuse juures olekut:) teadvusel olek, teadvus

2. teadvus

meelemärkusetu
[omadussõna, adjektiiv]
teadvuse kaotanud

meelemärkusetus
[nimisõna, substantiiv]
teadvusetus

meelemürk
[nimisõna, substantiiv]
1. narkootikum, alkohol vm aine, mille manustamine põhjustab inimese vaimses seisundis muutusi

2. narkootikumi kohta

meeleolu
[nimisõna, substantiiv]
1. muutlik emotsionaalne seisund, mis annab värvingu inimese elamustele ja tegevusele

2. emotsionaalne seisund

3. tuju

4. emotsionaalne seisund

meeleoluhäire
[nimisõna, substantiiv]
1. psüühikahäire, mis väljendub hootistes meeleolumuutustes

2. psüühikahäire, mis väljendub meeleolu muutuses (nt depressioon)

meeleolukas
[omadussõna, adjektiiv]
hea meeleoluga, head meeleolu loov

meeleoluline
[omadussõna, adjektiiv]
meeleoluga seotud, sellega iseloomustuv

meeleolumuusika
[nimisõna, substantiiv]
meeleolu loov meloodiline muusika

meeleolupilt
[nimisõna, substantiiv]
meeleolu loov kujutis

meeleolutsema
[tegusõna, verb]
meeleolu ja tundeid ilmutama

meeleoluvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
mahedama valgusega kohtvalgusti ruumis meeleolu loomiseks

meeleorgan
[nimisõna, substantiiv]
väliskeskkonnast ja organismist tulevaid ärritusi vastuvõttev elund (nt silm, kõrv)

meelepaha
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) nördimustunne

meelepahatorm
[nimisõna, substantiiv]
paljude inimeste äge pahameele väljendamine

meeleparandus
[nimisõna, substantiiv]
1. patust pöördumine

2. halbadest elukommetest loobumine

meelepete
[nimisõna, substantiiv]
1. petlik, ekslik ettekujutus või selline kujutluspilt (nt aluseta lootus, täitumatu unistus)

2. näilik, ekslik taju

3. ekslik ettekujutus

meeleplekk
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) meelt määriv emotsioon, mis takistab virgumist

meelepuue
[nimisõna, substantiiv]
meeleelundi puue, hrl kuulmis- või nägemispuue

meelepärane
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis meeldib, meelt mööda olev

meelepärast
[määrsõna, adverb]
meeltmööda, tahtmist järgi

meelerahu
[nimisõna, substantiiv]
1. erutuse ja ärevuse puudumine, sisemine rahunemine

2. rahulikkus

meelesegadus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimsete häirete või arutu toimimise seisund

2. arupuudus

meeleseisund
[nimisõna, substantiiv]
1. emotsionaalne või vaimne seisund

2. teadvuse seisund

meelespea
[nimisõna, substantiiv]
1. näpunäiteid, tarvilikke andmeid sisaldav kiri, pisitrükis vms

2. teatmik, märkmik

3. teatmik, märkmik vm väike trükis

meelespidamine
[nimisõna, substantiiv]
mingite asjaolude mälus hoidmine

meelest
[postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi arvamusel põhinedes, kellegi arvates

2. kellegi arvates

meelestama
[tegusõna, verb]
kellegi vaateid ja veendumusi (teatavas suunas) mõjutama või kujundama, mingit suhtumist looma

meelestatus
[nimisõna, substantiiv]
kujunenud suhtumine või hoiak

meelestuma
[tegusõna, verb]
mingit suhtumist, hoiakut omandama, häälestuma

meelestus
[nimisõna, substantiiv]
kujunenud suhtumine või hoiak

meeletu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma aruta

2. pöörane, ohjeldamatu

meeletu
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

meeletus
[nimisõna, substantiiv]
aruta-olek, ohjeldamatus

meelevald
[nimisõna, substantiiv]
võim kellegi või millegi üle

meelevaldne
[omadussõna, adjektiiv]
isiklikul heaksarvamisel põhinev, kellegi suvast lähtuv

meelevaldsus
[nimisõna, substantiiv]
suvalisus

meelevallatu
[omadussõna, adjektiiv]
paha, üleannetu, nurjatu

meelevastane
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei meeldi, ebameeldiv, vastik

meeli
[määrsõna, adverb]
teatud meelel, teatud meelega

meelierutav
[omadussõna, adjektiiv]
tunnetele, meeltele tugevasti mõjuv, erutav, põnev

meelihaarav
[omadussõna, adjektiiv]
köitev, kütkestav, kaasakiskuv

meelika
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka lüürilised luuletused, mida kanti lauldes ette keelpilli saatel

2. vanakreeka luule žanr, lüüriline laul

meeliköitev
[omadussõna, adjektiiv]
köitev, kütkestav, kaasakiskuv

meelis
kõige enam meeldiv, eriti meeldiv või armastatud, lemmik-

meelisautor
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kõige enam meeldiva kirjaniku või helilooja kohta)

meeliskelema
[tegusõna, verb]
1. (järele) mõtlema, mõtteid mõlgutama

2. mõtisklema

meelisklema
[tegusõna, verb]
1. (järele) mõtlema, mõtteid mõlgutama

2. mõtisklema

meelisklus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõttetegevus millegi üle, mõttemõlgutus

2. mõtisklus, mõttemõlgutus

meeliskoht
[nimisõna, substantiiv]
eelistatud koht (nt elu- või asupaigana, millekski sobivuse või huviväärsuste poolest)

meelispaik
[nimisõna, substantiiv]
eelistatud koht (nt elu- või asupaigana, millekski sobivuse või huviväärsuste poolest)

meelispala
[nimisõna, substantiiv]
eelistatud lühike muusikateos, jutuke vms pala

meelisroog
[nimisõna, substantiiv]
eriti meeldiv roog

meelistegevus
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, mida inimene kõige meelsamini või väga sageli teeb

meelitama
[tegusõna, verb]
1. meeldivate sõnade, lubaduste või mingi nipi abil kedagi mõjutama, et ta käituks või teeks nii, nagu mõjutaja soovib

2. kellelegi midagi head lubama või pakkuma, et ta teeks seda, mida sina soovid

Ühendtegusõnad: juurde meelitama, juurde meelitama, ligi meelitama, ligi meelitama, välja meelitama, välja meelitama, ära meelitama, ära meelitama, üle meelitamaüle meelitama

meelitatult
[määrsõna, adverb]
1. kellegi kiitusest või tähelepanust heameelt tundes

2. meelitatuna, heameelt tundes

meelitav
[omadussõna, adjektiiv]
meeldival moel huvi äratades midagi tegema kutsuv, köitvalt ligitõmbav

meelitelema
[tegusõna, verb]
(korduvalt) meelitama

meelitis
[nimisõna, substantiiv]
meelitusvahend

meelitlema
[tegusõna, verb]
(korduvalt) meelitama

meelitsema
[tegusõna, verb]
meelsasti soovima, ihkama

meelitsi
[määrsõna, adverb]
meelte abil

meelitus
[nimisõna, substantiiv]
1. meelitamine, meelitavate sõnade või tegudega kellegi mõjutamine

2. meelitavad sõnad

meelitusnimi
[nimisõna, substantiiv]
1. hüüdnimi, mida kasutatakse näitamaks, et keegi või miski on armas

2. hellitav hüüdnimi

meelitussõna
[nimisõna, substantiiv]
1. hea, meeldiv sõna hrl kellegi kiitmiseks, hellitamiseks või ahvatlemiseks

2. meelitav sõna

meeliülendav
[omadussõna, adjektiiv]
ülevustunnet tekitav või meeleolu tõstev

meelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud loomuga, hinge- või vaimulaadiga

2. teatud veendumuste või vaadetega, teatud meelsusega

meelsalt
[määrsõna, adverb]
meelsasti, meeleldi

meelsamini
[määrsõna, adverb]
eelistatavalt, pigem

meelsasti
[määrsõna, adverb]
rõõmuga (heaks kiites, nõustudes), (väga) rahulolevalt, hea meelega

meelsus
[nimisõna, substantiiv]
(poliitilised) vaated ja veendumused ning nendest johtuv eluhoiak

meelsusvang
[nimisõna, substantiiv]
poliitilistel või maailmavaatelistel põhjustel vangistatud isik

meelteaed
[nimisõna, substantiiv]
teraapiliste omaduste ja eesmärgiga aed, mis on suunatud inimese heaolu edendamisele ning emotsionaalse tasakaalu, füüsise ja sotsiaalsete oskuste arendamisele

meeltesegadus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimsete häirete või arutu toimimise seisund

2. arupuudus

meelteväline
[omadussõna, adjektiiv]
(parapsühholoogias:) meeleelundite abita toimuv

meeltliigutav
[omadussõna, adjektiiv]
hinge puudutav, heldima panev, härdust tekitav

meeltmööda
[määrsõna, adverb]
(kellelegi meeldimise, meelepärane olemise kohta)

meeltülendav
[omadussõna, adjektiiv]
ülevustunnet tekitav või meeleolu tõstev

meelus
[omadussõna, adjektiiv]
meelepärane või meeldiv

meelus
[nimisõna, substantiiv]
(himur) meelelisus

meem
[nimisõna, substantiiv]
kujund, tekstidega naljapilt vms infokogum, mis (veebis vm) levib, paljuneb ja muutub peamiselt jäljendamise teel

meemagasin
[nimisõna, substantiiv]
mesilastarule korjeajaks lisatav kärjeraamidega kast

meemaias
[omadussõna, adjektiiv]
mett süüa himustav

meemesilane
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl tarudes elav kodustatud mesilane, keda kasvatatakse mee saamiseks

2. mesilane, keda kasvatatakse mee saamiseks

meemäger
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas ja Lõuna-Aasias elav peamiselt loomtoiduline imetaja, kes armastab väga mett

meene
[nimisõna, substantiiv]
1. mingist kohast kaasa toodud või mingilt sündmuselt saadud mälestusese

2. reklaamiks või kingitusena jagatav väike ese

3. ese, mille sa ostad või saad mälestuseks mingist kohast või eriliselt sündmuselt

4. mälestuseks reisilt toodud ese

meene
[omadussõna, adjektiiv]
1. meega määrdunud, meega koos

2. meega koos

meenemünt
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse või inimese jäädvustamiseks valmistatud metallraha, mis ei ole mõeldud ringlusse laskmiseks

meenuma
[tegusõna, verb]
1. mälus elustuma, seal taas esile tulema

2. unustatud asja uuesti mäletama hakkama

meenutama
[tegusõna, verb]
1. (enda või kellegi teise) mälus mingit teadmist või mälupilti uuesti esile kutsuma, meelde tooma

2. kui sa tuletad midagi meelde, siis sa kutsud unustatud asja mälus uuesti esile

meenutus
[nimisõna, substantiiv]
suuliselt või kirjalikult esitatud mälestuskild või mälupilt

meenääre
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) mesimahla ehk nektarit eritavate rakkude kogum

2. taimedel

meepott
[nimisõna, substantiiv]
nõu meega (nt meepurk)

meepõis
[nimisõna, substantiiv]
mesilase sooltoru laienenud osa, kuhu kogutakse nektar

meepõõsas
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikas kasvav kofeiinivaba teetaim

meer
[nimisõna, substantiiv]
1. linnapea, ka muu kohaliku omavalitsuse juht

2. linnapea

3. kohaliku omavalitsuse juht Prantsusmaal, Inglismaal ja mujal

meere
[nimisõna, substantiiv]
triip, joon, rant

meerik
[nimisõna, substantiiv]
1. iseregistreeriv seade või seadis

2. seade

meerima
[tegusõna, verb]
iseregistreeriva seadme või seadisega automaatselt registreerima

mees
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl täiskasvanud) meessoost inimene

2. täiskasvanud meessoost inimene

3. meesterahvas

mees
meessoost

meesai
[nimisõna, substantiiv]
1. saiaviil, millele on määritud mett

2. mett sisaldav, meega magustatud sai

meesakt
[nimisõna, substantiiv]
alasti mehekeha kujutis kunstis (ka fotograafias)

meesarst
[nimisõna, substantiiv]
meessoost arst

meeshaaval
[määrsõna, adverb]
üks mees korraga

meeshaige
[nimisõna, substantiiv]
meessoost haige

meeshing
[nimisõna, substantiiv]
meessoost isik, mees

meeshääl
[nimisõna, substantiiv]
1. meeslaulja hääl (nt laulukooris)

2. sellise häälega laulja

meesiludus
[nimisõna, substantiiv]
(ilusa, naiste poolt imetletud välimusega mehe kohta)

meesipelgas
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika kõrbetes ja mujal kuivades paikades elav sipelgas

meesisik
[nimisõna, substantiiv]
meessoost isik, mees

meesjuuksur
[nimisõna, substantiiv]
meessoost oskustöötaja, kes lõikab juukseid ja teeb soenguid

meeskangelane
[nimisõna, substantiiv]
meessoost peategelane (hrl filmis või lavateoses)

meesklooster
[nimisõna, substantiiv]
klooster, kus elavad mungad

meeskohus
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Eestis 13. sajandist aastani 1889, Lõuna-Eestis 13.–16. sajandini tegutsenud alama astme tsiviilkohus (Rootsi võimu ajal ka kriminaalkohus)

meeskolleeg
[nimisõna, substantiiv]
meessoost töökaaslane

meeskond
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi lähimad abilised või mõttekaaslased

2. eriülesandega töörühm

3. rühm inimesi, kes koos töötavad

meeskondlik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl spordis:) võistkonna, meeskonnaga seostuv, võistkonnana arvestatud

meeskonnaarvestus
[nimisõna, substantiiv]
(nt motospordis:) punktiarvestus kogu meeskonna peale

meeskonnakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) samasse võistkonda, meeskonda kuuluv isik

meeskonnaliige
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lennukis, laevas:) samasse isikkoosseisu, meeskonda kuuluv isik, hrl vastandatuna juhile

meeskonnasõit
[nimisõna, substantiiv]
(jalgratta-, kardispordis vm:) võidusõit meeskonna arvestuses

meeskonnatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. meeskonnana töötamine ühtse eesmärgi nimel

2. meeskonnana töötamine ühtse eesmärgi nimel, töö organiseerimise viise

meeskonnavaim
[nimisõna, substantiiv]
meeskonna kokkukuuluvustunne

meeskonnavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, kus võistlevad meeskonnad

meeskoor
[nimisõna, substantiiv]
meeslauljatest koosnev koor

meeskoorilaul
[nimisõna, substantiiv]
meeskoorile kirjutatud laul

meeskvartett
[nimisõna, substantiiv]
neljast meeslauljast koosnev ansambel

meeskülaline
[nimisõna, substantiiv]
meessoost külaline

meeslaulja
[nimisõna, substantiiv]
meessoost laulja

meesliige
[nimisõna, substantiiv]
meessoost liige

meesliikumine
[nimisõna, substantiiv]
1. vastukaaluks feminismile tekkinud liikumine, mis võitleb meeste diskrimineerimise vastu ja taotleb sugudevahelist võrdsust

2. vastukaaluks feminismile tekkinud liikumine, mis püüab võidelda meeste diskrimineerimise vastu ja taotleb sugudevahelist võrdsust

meesliin
[nimisõna, substantiiv]
sugulussidemete liin isade kaudu

meesmehekaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. (korvpallis:) kaitsemängu taktika, mille korral iga kaitsemängija katab ühte kindlat ründemängijat

2. kaitsemängu taktika korvpallis

mees-mehelt
[määrsõna, adverb]
järjekorras, ühtegi (meest) vahele jätmata

meesmängija
[nimisõna, substantiiv]
mingit sportlikku pallimängu, tennist vm mängiv mees (hrl sportlane)

meesnaine
[nimisõna, substantiiv]
(naiserõivaid kandva mehe või sooidentiteedilt ennast naiseks pidava (sugu vahetanud) mehe kohta)

meespaarismäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng, kus kaks meessoost mängijate paari võistlevad omavahel (nt tennises, lauatennises, sulgpallis)

meespartner
[nimisõna, substantiiv]
meessoost seksipartner või elukaaslane

meespeaosa
[nimisõna, substantiiv]
meessoost peategelase roll (filmis või lavateoses)

meespeaosaline
[omadussõna, adjektiiv]
meespeaosa esitav näitleja (filmis või lavateoses)

meespere
[nimisõna, substantiiv]
1. perekonna vm kollektiivi meesliikmed

2. mehed

meespool
[nimisõna, substantiiv]
1. abielumees või meessoost elukaaslane

2. meesterahvas

meespäev
[nimisõna, substantiiv]
vasallide piirkondlik kokkutulek (peamiselt kohtumõistmiseks) Vana-Liivimaal 13.–17. sajandil

meesriim
[nimisõna, substantiiv]
(luule vormivõte:) ühesilbiline riim (nt lind : rind)

meessugu
[nimisõna, substantiiv]
1. mehed sugupoolena

2. see sugu, kes lapsi ei sünnita

meessuguhormoon
[nimisõna, substantiiv]
mehe sugunäärmeis tekkiv hormoon (nt testosteroon)

meessõber
[nimisõna, substantiiv]
meessoost kallim, ka elukaaslane

meesšovinism
[nimisõna, substantiiv]
meeste, meessoo üleolek naiste, naissoo suhtes, naiste pidamine loomu poolest alamaks, sellega seotud naiste ebavõrdne kohtlemine

meestearst
[nimisõna, substantiiv]
1. arst, kes tegeleb meeste viljatusega, nende seksuaalprobleemidega ja suguelundite haigustega

2. arst, kes tegeleb meeste viljatuse, seksuaalprobleemide, suguelundite haigustega vms

meestehaigus
[nimisõna, substantiiv]
meeste tervise häire või nende suguelundite haigus (nt viljatus, erektsioonihäire, eesnäärme haigus)

meestehoid
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus pakutakse meelelahutuslikku tegevust meestele ajaks, mil nende naised on hõivatud, nt ostlemisega

meestejaht
[nimisõna, substantiiv]
meeste otsimine (nt lõbustus- või joogikohast), et neid seksuaalvahekorda meelitada

meestejalats
[nimisõna, substantiiv]
meeste tarbeks valmistatud jalats

meestejalgratas
[nimisõna, substantiiv]
meestele sobiva konstruktsiooniga jalgratas

meestejutt
[nimisõna, substantiiv]
meestevaheline jutt (meestele sobival kõneainel)

meestejuuksur
[nimisõna, substantiiv]
juuksur, kes lõikab meeste juukseid, teeb soenguid ja ajab habet

meestekas
[nimisõna, substantiiv]
1. mehi huvitava sisuga romaan, film, ajakiri vms

2. miski muu meestele mõeldu (nt meestejalgratas)

meestekaup
[nimisõna, substantiiv]
meeste tarbeks mõeldud kaup

meestekeskne
[omadussõna, adjektiiv]
meeste huvisid ja vajadusi arvestav, nendest lähtuv

meesteking
[nimisõna, substantiiv]
meeste tarbeks valmistatud king

meestekinnas
[nimisõna, substantiiv]
meestele mõeldud, mehekäe mõõtu kinnas

meestekliinik
[nimisõna, substantiiv]
kliinik, kus nõustatakse mehi seksuaaltervise küsimustes ning ravitakse meestehaigusi

meestekütt
[nimisõna, substantiiv]
mehi jahtiva, võrgutava naise kohta

meestelaul
[nimisõna, substantiiv]
1. meeste lauldav laul

2. meeste laulmine

meesteliit
[nimisõna, substantiiv]
täisealiste meeste organisatsioon loodusrahvastel, hrl poliitilise võimu organ (nt Melaneesias, Lääne-Aafrikas)

meestemood
[nimisõna, substantiiv]
meeste rõivamood

meestenälg
[nimisõna, substantiiv]
suur vajadus meessoost seksipartneri järele

meestepesu
[nimisõna, substantiiv]
meeste aluspesu

meestepool
[nimisõna, substantiiv]
meeste kasutuses olev osa mingist ruumist (nt varasemal ajal kirikus)

meestepõlgus
[nimisõna, substantiiv]
naissoo pidamine meessoost paremaks ja sellest tulenev põlgustunne meeste vastu

meestepäev
[nimisõna, substantiiv]
meestele pühendatud tähtpäev (rahvusvaheliselt tuntud kui 19. november)

meesterahvas
[nimisõna, substantiiv]
meessoost isik, mees

meesteratas
[nimisõna, substantiiv]
meestele sobiva konstruktsiooniga jalgratas

meesteriided
[nimisõna, substantiiv]
meeste tarbeks valmistatud riietusesemed

meesterõivad
[nimisõna, substantiiv]
meeste tarbeks valmistatud riietusesemed

meesterätsep
[nimisõna, substantiiv]
meesterõivaid õmblev rätsep

meestesaun
[nimisõna, substantiiv]
meestele mõeldud saun või üldsauna osakond

meesteseelik
[nimisõna, substantiiv]
hrl Šoti rahvariideseelik ehk kilt

meestesokk
[nimisõna, substantiiv]
meeste tarbeks valmistatud sokk

meestesärk
[nimisõna, substantiiv]
eest nööbitav varrukatega meeste päevasärk

meestetöö
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniliselt meeste tehtav töö (nt füüsiliselt raske töö kohta)

meestevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
meeste vahel toimuv või olev

meestevihkaja
[nimisõna, substantiiv]
naine, kes põlgab mehi

meestevihkamine
[nimisõna, substantiiv]
naissoo pidamine meessoost paremaks ja sellest tulenev põlgustunne meeste vastu

meestevõrgutaja
[nimisõna, substantiiv]
meestemaias naine

meestevägi
[nimisõna, substantiiv]
hulk mehi, hrl mingi kollektiivi kõik meesliikmed

meesteõgija
[nimisõna, substantiiv]
(mehi võluva, neid pidevalt välja vahetava enesekindla naise kohta)

meestuttav
[nimisõna, substantiiv]
meessoost tuttav (eriti naisel), mees, kellega (lähemalt) suheldakse

meesuurimus
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalteaduse valdkond, mis uurib ja analüüsib meeste positsiooni ühiskonnas

meesvang
[nimisõna, substantiiv]
vangis olev mees, meessoost vang

meesvägi
[nimisõna, substantiiv]
mehed, meespere

meesõel
[nimisõna, substantiiv]
(mesiniku töövahend:) sõel meest kärjetükikeste ja muude tahkete lisandite eemaldamiseks

meesõiguslane
[nimisõna, substantiiv]
meesliikumises osaleja

meesõiguslus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastukaaluks feminismile tekkinud liikumine, mis võitleb meeste diskrimineerimise vastu ja taotleb sugudevahelist võrdsust

2. vastukaaluks feminismile tekkinud liikumine, mis püüab võidelda meeste diskrimineerimise vastu ja taotleb sugudevahelist võrdsust

meesõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
meessoost õpetaja, hrl koolis

meesüksikmäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng, kus kaks meessoost mängijat võistlevad omavahel üks ühe vastu (nt tennises, lauatennises, sulgpallis)

meetaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille õitelt mesilased koguvad nektarit ja õietolmu (nt võilill, põdrakanep)

meeter
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkuse mõõtühik, 100 sentimeetrit, SI-süsteemi üks põhiühikuid

2. pikkuse mõõtühik. Ühes meetris on sada sentimeetrit

meeterhaaval
[määrsõna, adverb]
1. üks meeter korraga

2. vajaliku pikkusega

meeterkeere
[nimisõna, substantiiv]
meetermõõdustikus kujundatud keere

meeterlaine
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete piirkond, kus lainepikkus on 1–10 m; sellise pikkusega raadiolaine

meeter-meetrilt
[määrsõna, adverb]
1. meeter meetri järel (hrl seoses põhjaliku kontrolli või otsimisega)

2. meeter meetri järel

meetermõõdustik
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõtühikute süsteem, mille põhiühikud on meeter ja kilogramm ning milles kehtib ühikute kümnendkordsus (nt milli-, senti-, detsi-, kilomeeter)

2. mõõtühikute süsteem

meetermõõt
[nimisõna, substantiiv]
pikkuste mõõtmiseks kasutatav mõõtelatt või -lint, millel on mõõtühikud meetermõõdustikus

meetmehoidja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes korraldab Euroopa Liidu tõukefondide mingi eesmärgiga seotud tegevuste või toimingute elluviimise

meetmestik
[nimisõna, substantiiv]
(ühiskonnaelu valdkonnas:) kogum tarvitusele võetavaid või võetud abinõusid

meetod
[nimisõna, substantiiv]
1. sihikindlalt teostatav toimimisviis või menetlus teaduslikuks uurimiseks, haiguse ravimiseks vm eesmärgi saavutamiseks

2. kindel viis, kuidas midagi tehakse, et teatud eesmärki saavutada

meetodiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus teadusliku uurimise meetodeist

2. teadustegevuses kasutatavate meetodite ja menetlusviiside kirjeldamine ja uurimine

meetodnäitleja
[nimisõna, substantiiv]
meetodnäitlemise tehnikat kasutav (filmi)näitleja

meetodnäitlemine
[nimisõna, substantiiv]
1930. aastatel USA-s alguse saanud näitlemistehnika, mille korral näitleja süveneb esitatavasse rolli sedavõrd süsteemselt, et tema tundemaailm, emotsioonid ja käitumismustrid hakkavad sarnanema kehastatava tegelase omale

meetoodang
[nimisõna, substantiiv]
mesilastelt saadava mee hulk

meetrihind
[nimisõna, substantiiv]
ühe meetri hind millegi meetriviisi müügil

meetrika
[nimisõna, substantiiv]
sündide, abiellumiste, surmade registreerimise raamat kogudustes

meetrikaraamat
[nimisõna, substantiiv]
sündide, abiellumiste, surmade registreerimise raamat kogudustes

meetrikaupa
[määrsõna, adverb]
1. üks meeter korraga

2. vajaliku pikkusega

meetrikõrgune
[omadussõna, adjektiiv]
kõrgusega (umbes) üks meeter

meetriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rütmistruktuuriga, rütmi korrastava põhimõttega (meetrika või meetrumiga) seotud, sellesse puutuv või selle nõudeid järgiv

2. meetrikaga, meetrumiga seotud

meetriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. meetrisse puutuv

2. meetrine

meetrine
[omadussõna, adjektiiv]
1. pikkusega üks meeter

2. üks meeter pikk, kõrge või lai

3. meetripikkune

meetripaksune
[omadussõna, adjektiiv]
läbimõõduga 1 meeter

meetripikkune
[omadussõna, adjektiiv]
1. pikkusega üks meeter

2. üks meeter pikk, kõrge või lai

3. meetripikkune

meetripulk
[nimisõna, substantiiv]
kokkupandav meetripikkune mõõdupuu (peale märgitud pikkustega)

meetripuu
[nimisõna, substantiiv]
meetripikkune mõõdupuu (nt riide mõõtmiseks)

meetriviisi
[määrsõna, adverb]
1. üks meeter korraga

2. vajaliku pikkusega

meetrum
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas värsis vahelduvad rõhulised (või pikad) ja rõhutud (või lühikesed) silbid, määrates selle pikkuse ja rütmi

meevaha
[nimisõna, substantiiv]
noorte töömesilaste vahanäärmete eritis, millest mesilased ehitavad meekärgi

meevein
[nimisõna, substantiiv]
vein, mille valmistamise käigus kasutatakse suhkru asemel mett

meevurr
[nimisõna, substantiiv]
pöörleva raamiga tsentrifuugi põhimõttel töötav seade, mille abil eraldatakse mesi kärgedest

meevõtmine
[nimisõna, substantiiv]
meekärgede väljavõtmine tarust (toimub suve jooksul mitu korda)

meeõlu
[nimisõna, substantiiv]
mett sisaldav või meemaitseline õlu

mefistolik
[omadussõna, adjektiiv]
kuratlik, saatanale omane või teda meenutav

mega
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülimalt suur

2. ülivahva

mega
[määrsõna, adverb]
üliväga, eriti

mega
[nimisõna, substantiiv]
megabait

mega
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust miljon (10^6) korda suurem

megabaidine
[omadussõna, adjektiiv]
mahuga üks megabait

megabait
[nimisõna, substantiiv]
infohulga ja salvestusmahu mõõtühik, 1024 kilobaiti ehk 1 048 576 baiti

megadžaul
[nimisõna, substantiiv]
miljon džauli

megafon
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtritaoline kõnetoru ehk ruupor

2. ühisesse kesta paigutatud elektriruupor, mis koosneb mikrofonist, võimendist ja valjuhääldist

megaherts
[nimisõna, substantiiv]
miljon hertsi

megajaht
[nimisõna, substantiiv]
suur ja võimas luksusjaht

megaliit
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kivirahn

2. sellistest kivirahnudest rajatis

megaliitehitis
[nimisõna, substantiiv]
suurtest kivirahnudest muistne kalme või kultusekoht (eriti Lääne-Euroopas, kuid ka nt Kaukaasias)

megaliitne
[omadussõna, adjektiiv]
suurtest rahnudest koosnev

megalomaan
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes end või enesega seotut mõõdutundetult üle hindab

megalomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik oma isiksuse, võimete vm omaduste ebarealistlik ülehindamine

2. ebakriitiline ülepakutud iseteadvus, enda väga tähtsaks ja keskseks pidamine

megalomaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
oma võimeid ja muid omadusi haiglaslikult ülehindav, suurusluuluga iseloomustatav

megalt
[määrsõna, adverb]
ülimalt palju, üliväga

megamaailm
[nimisõna, substantiiv]
taevakehad (nt galaktikad, tähed, planeedid) ning kõik nendega seonduv (füüsika uurimisobjektina)

megane
[omadussõna, adjektiiv]
megabaidine

megaoommeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. riist, millega mõõdetakse suuri elektritakistusi

2. oommeeter suurte takistuste mõõtmiseks

megapalju
[määrsõna, adverb]
väga palju

megapalk
[nimisõna, substantiiv]
väga suur töötasu

megapiksel
[nimisõna, substantiiv]
üks miljon pikslit, mõõtühik, mida kasutatakse eriti seoses pildianduri lahutusvõimega

megarari
[nimisõna, substantiiv]
(linnuvaatlejate keelepruugis:) ülimalt haruldast liiki lind

megaron
[nimisõna, substantiiv]
vanimat tüüpi Vana-Kreeka maja, mis koosnes lahtisest eeskojast ja ühest nelinurksest ruumist koldega keskel

megaspoor
[nimisõna, substantiiv]
teatud eostaimede (nt lahnarohu) suur toitaineterohke paljunemisrakk

megastaar
[nimisõna, substantiiv]
ülikuulus, üliedukas filminäitleja, laulja vms

megateerium
[nimisõna, substantiiv]
1. varases kvaternaaris Lõuna-Ameerikas elanud hiiglasuur laiskloom

2. algeline imetaja

megatonn
[nimisõna, substantiiv]
1. miljon tonni

2. tuumarelva võimsuse tingühik, mis väljendab miljoni tonni trotüüli lõhkevõimsust

megatonnine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe megatonni lõhkevõimsusega

megatäht
[nimisõna, substantiiv]
ülikuulus, üliedukas filminäitleja, laulja vms

megavatine
[omadussõna, adjektiiv]
võimsusega üks megavatt

megavatt
[nimisõna, substantiiv]
miljon vatti

megavatt-tund
[nimisõna, substantiiv]
energiaühik, milles sisaldub tuhat kilovatt-tundi

meger
[nimisõna, substantiiv]
1. riist, millega mõõdetakse suuri elektritakistusi

2. oommeeter suurte takistuste mõõtmiseks

megäär
[nimisõna, substantiiv]
1. tige, raevutsev naine

2. raevutsev naine

meh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. (küsivalt, arusaamatult:) mis?, mida?

2. väljendab arusaamatust või küsimust: mis

mehaanik
[nimisõna, substantiiv]
1. oskustöötaja, kes hooldab ning remondib masinaid ja seadmeid

2. inimene, kelle töö on hooldada ja parandada masinaid

mehaanika
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsika haru, mis käsitleb kehade paigalseisu ja liikumist neile rakendatud jõudude mõjul

2. vastav eriala

mehaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingi jõu mõjul liikuma paneva masina vm süsteemiga seotud, mingi mehhanismi abil toimiv

2. mingi jõu mõjul toimuva liikumisega, mehaanikaga seotud

3. mehaanikasse v mehhanismidesse puutuv

meheaastad
[nimisõna, substantiiv]
täiskasvanud mehena elamise aastad

mehearu
[nimisõna, substantiiv]
täismehe mõistus

meheau
[nimisõna, substantiiv]
meessoole omane väärikustunne

meheema
[nimisõna, substantiiv]
1. ämm abielunaisele

2. ämm

mehehakatis
[nimisõna, substantiiv]
poiss, nooruk

mehehääl
[nimisõna, substantiiv]
mehele kuuluv, mehele omane hääl

meheiga
[nimisõna, substantiiv]
täiskasvanud mehena elamise aastad

meheisa
[nimisõna, substantiiv]
1. äi abielunaisele

2. äi

mehejupp
[nimisõna, substantiiv]
õige lühike mees

mehejurakas
[nimisõna, substantiiv]
suur (ja jäme) mees

mehejutt
[nimisõna, substantiiv]
(meestevaheline) asjalik ning tõsine jutt

mehejõmakas
[nimisõna, substantiiv]
suur (ja jäme) mees

mehejõud
[nimisõna, substantiiv]
täismehele omane kehaline suutlikkus

mehejämedune
[omadussõna, adjektiiv]
(puude vm kohta:) täiskasvanud mehe ümbermõõduga, väga jäme

mehekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. mehele loomuomane, hrl jõuline ja julge

2. meestele sobiv või suunatud

meheke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt, kaasatundvalt, haletsevalt, naeruvääristavalt:) mees

mehekene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt, kaasatundvalt, haletsevalt, naeruvääristavalt:) mees

mehekohus
[nimisõna, substantiiv]
(kohustuse kohta parneriga seksuaalvahekorras olla)

mehekõrgune
[omadussõna, adjektiiv]
täiskasvanud mehe kõrgune, väga kõrge

mehekäsi
[nimisõna, substantiiv]
(mehelike oskuste, mehe tegutsemise sümbolina)

meheleminek
[nimisõna, substantiiv]
naise abiellumine

meheleminekuiga
[nimisõna, substantiiv]
1. (naise kohta:) abiellumiseks sobiv vanus

2. abiellumise iga

3. naisel

meheleminemine
[nimisõna, substantiiv]
naise abiellumine

mehelepanek
[nimisõna, substantiiv]
tütre vm abiellumise korraldamine

mehelesaamine
[nimisõna, substantiiv]
(naise kohta:) abiellumine

mehelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mehele loomuomane, hrl jõuline ja julge

2. meestele sobiv või suunatud

meheline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud arvust meestest koosnev

mehem
[omadussõna, adjektiiv]
1. mehelikum, rohkem mehe moodi

2. mehelikum, mehisem

3. tublim, parem

mehemeel
[nimisõna, substantiiv]
mehisus, vaprus

mehemoodi
[määrsõna, adverb]
1. suurel määral, kõvasti, tublisti

2. tublisti, kõvasti

mehemürakas
[nimisõna, substantiiv]
suur (tugev) mees

mehenaine
[nimisõna, substantiiv]
abielus olev naine

mehenatuke
[nimisõna, substantiiv]
1. (abielumehe kohta)

2. meesterahvas, meessoost isik

mehenimi
[nimisõna, substantiiv]
eesnimi, mis pannakse hrl poistele

mehenälg
[nimisõna, substantiiv]
suur vajadus meessoost seksipartneri järele

mehepoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. (noor) mees

2. pidulikult, poeetiliselt: mees

mehepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl paarisuhetes:) mehest lähtuv või mehe liini kuuluv

mehepõlv
[nimisõna, substantiiv]
täiskasvanud mehena elamise aeg, mees-olemise elujärk

meheraas
[nimisõna, substantiiv]
1. (abielumehe kohta)

2. meesterahvas, meessoost isik

meheraha
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) veritasu asendanud hüvitus inimese tapmise puhul

mehestama
[tegusõna, verb]
mehelikuks või meheks tegema

mehestuma
[tegusõna, verb]
(naiste kohta:) hrl käitumises, iseloomus mehelikke jooni omandama, nagu meheks muutuma

mehesõna
[nimisõna, substantiiv]
(lubaduse, kinnituse vm kindla ütlemise kohta)

mehetapja
[nimisõna, substantiiv]
oma mehe tapnud naine

mehetegu
[nimisõna, substantiiv]
väga tubli, kiiduväärt tegu või käitumine

mehetöö
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniliselt meeste tehtav töö (nt füüsiliselt raske töö kohta)

mehetükk
[nimisõna, substantiiv]
(meesterahva kohta)

meheuhkus
[nimisõna, substantiiv]
meessoole omane väärikustunne

mehevalu
[nimisõna, substantiiv]
suur vajadus meessoost seksipartneri järele

mehevanemad
[nimisõna, substantiiv]
ämm ja äi abielunaisele

mehevend
[nimisõna, substantiiv]
1. abikaasa vend (naise seisukohast)

2. küdi

mehevõime
[nimisõna, substantiiv]
(mehe suguvõime kohta)

mehevääriline
[omadussõna, adjektiiv]
mehe väärikusele vastav, mehele kohane

meheväärne
[omadussõna, adjektiiv]
mehe väärikusele vastav, mehele kohane

meheõde
[nimisõna, substantiiv]
abikaasa õde (naise seisukohast)

mehhaanik
[nimisõna, substantiiv]
1. oskustöötaja, kes hooldab ning remondib masinaid ja seadmeid

2. inimene, kelle töö on hooldada ja parandada masinaid

mehhaanika
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsika haru, mis käsitleb kehade paigalseisu ja liikumist neile rakendatud jõudude mõjul

2. vastav eriala

mehhaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingi jõu mõjul liikuma paneva masina vm süsteemiga seotud, mingi mehhanismi abil toimiv

2. mingi jõu mõjul toimuva liikumisega, mehaanikaga seotud

3. mehaanikasse v mehhanismidesse puutuv

mehhanisaator
[nimisõna, substantiiv]
põllumajanduses, teeparanduses vm (suuri) masinaid ja -seadmeid teenindav ning hooldav oskustööline

mehhaniseerima
[tegusõna, verb]
masinaid, mehhanisme rakendama, inimese (kehalist) tööd masinatööga asendama

mehhaniseeritus
[nimisõna, substantiiv]
masinate, mehhanismide rakendamise tase, inimese (kehalise) töö asendatus masinatööga

mehhaniseeruma
[tegusõna, verb]
mehaaniliseks saama, mehaaniliseks muutuma

mehhanism
[nimisõna, substantiiv]
1. masin, seade vm süsteem, mis muudab ühe keha liikumise teise keha liikumiseks või annab edasi liikumist

2. liikuvad osad masinas, mis koos töötavad

3. seade

mehhanistlik
[omadussõna, adjektiiv]
kõike mehhanismi või masinana käsitlev, ühiskonnaelu- ja igapäevaprobleeme mehhanismi põhimõtete järgi lahendav

mehhanitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt 17.–18. sajandil levinud filosoofiline arusaam, et kõike saab seletada nagu suurt masinavärki, et kõik põhineb mehaanikaseadustel

2. 16.--18. saj metafüüsika erikuju

mehhanokeemia
[nimisõna, substantiiv]
keemia haru, mis uurib tahkeis kehades mehaaniliste tegurite toimel tekkivate muutuste mõju keemilistele reaktsioonidele

mehhanoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaaniliste võtete rakendamine taastusravis (nt massaaž, ravivõimlemine)

2. mehaaniliste võtetega ravimine

mehhanotron
[nimisõna, substantiiv]
elektrovaakumseadis, milles elektronide või ioonidevoogu juhitakse mehaaniliselt üht või mitut elektroodi nihutades

mehhatroonik
[nimisõna, substantiiv]
mehhatroonika asjatundja

mehhatroonika
[nimisõna, substantiiv]
mehaanikat, elektroonikat ja informaatikat hõlmav rakendusteadus, mis tegeleb toodete disaini ja arendamisega

mehhiklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Mehhiko kodanik või elanik

2. Mehhiko päritolu inimene

3. Mehhiko põhirahva liige

mehhiklanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost mehhiklane

mehike
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl naeruvääristavalt väikese ja kõhetu, armetu, viletsana paistva mehe kohta)

2. vilets, saamatu mees

mehikene
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl naeruvääristavalt väikese ja kõhetu, armetu, viletsana paistva mehe kohta)

2. vilets, saamatu mees

mehine
[omadussõna, adjektiiv]
1. mehele loomuomane, hrl jõuline ja julge

2. meestele sobiv või suunatud

mehiselt
[määrsõna, adverb]
1. julgelt ja kindlameelselt

2. mehele kohaselt või omaselt

mehistama
[tegusõna, verb]
mehise(ma)ks muutma

mehistuma
[tegusõna, verb]
(poiste, noormeeste kohta:) mehise(ma)ks muutuma, mehe nime vääriliseks saama

mehisus
[nimisõna, substantiiv]
(mehele omane) julgus ja kindlameelsus

mehitama
[tegusõna, verb]
meeskonna või töötajatega varustama, isikkoosseisu moodustama, töötajaid rakendama

mehitatus
[nimisõna, substantiiv]
meeskonnaga, isikkoosseisuga varustatus

mehka
[omadussõna, adjektiiv]
tore, mõnus, vahva

mehkeldama
[tegusõna, verb]
kellelegi (hrl vastassugupoolele) meeldimiseks ja tema armastuse, poolehoiu võitmiseks temaga meelitavalt, koketeerivalt tegelema

mehkeldis
[nimisõna, substantiiv]
lipitsev meelitaja

mehu
[nimisõna, substantiiv]
viljalihaga mahl

meie
[asesõna, pronoomen]
1. osutab vähemalt kahele inimesele või suuremale rühmale, kelle hulka kõneleja kuulub või kelle hulka ta tunneb end kuuluvat (nt vanuse, soo, ameti vm põhjal)

2. mina ja teine inimene või mina ja teised inimesed

3. kelle oma

meieaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõnelejaga samasse, käesolevasse aega kuuluv või sellele omane

2. tänapäevane

3. sellesse aega kuuluv, mida kõneleja v kirjutaja meenutab

meieisa
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu üks tuntumaid palveid, millel on keskne koht kristlike kirikute liturgias

2. ristiusu palve

meieisapalve
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu üks tuntumaid palveid, millel on keskne koht kristlike kirikute liturgias

2. ristiusu palve

meiepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
meist lähtuv, meilt pärinev

meier
[nimisõna, substantiiv]
meierei pidaja või juhataja

meierei
[nimisõna, substantiiv]
hrl väike ettevõte, kus piim töödeldakse (lihtsaiks) piimatoodeteks

meiereihoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus asub meierei

meiesugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, rahva kohta:) selline nagu meie

2. (riigi, organisatsiooni vms kohta:) selline nagu meie oma

meietaoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, rahva kohta:) selline nagu meie

2. (riigi, organisatsiooni vms kohta:) selline nagu meie oma

meie-tunne
[nimisõna, substantiiv]
mingis harilikult ühiste eesmärkidega seotud inimrühmas tekkiv ühtsustunne

meietunne
[nimisõna, substantiiv]
mingis harilikult ühiste eesmärkidega seotud inimrühmas tekkiv ühtsustunne

meie-vorm
[nimisõna, substantiiv]
kõnes või kirjas kasutatav vorm, milles sisu antakse edasi mitmuse esimeses isikus

meievorm
[nimisõna, substantiiv]
kõnes või kirjas kasutatav vorm, milles sisu antakse edasi mitmuse esimeses isikus

meig
[nimisõna, substantiiv]
pühadeks tuppa toodud noorte lehtedega puu või oks(ad)

meigas
[nimisõna, substantiiv]
1. tiibadel ja kaela külgedel esinevate valgete laikudega hall metstuvi

2. lind

meigieemaldaja
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend jumestuse eemaldamiseks

meigieemaldi
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend jumestuse eemaldamiseks

meigieemaldussalvrätik
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne salvrätt meigi eemaldamiseks

meigieemaldussalvrätt
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne salvrätt meigi eemaldamiseks

meigieemaldusvahend
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend jumestuse eemaldamiseks

meigikohver
[nimisõna, substantiiv]
kohvrilaadne ese meikimistarvete kaasaskandmiseks (hrl mõeldud professionaalsetele meikijatele, grimeerijatele jt)

meigikott
[nimisõna, substantiiv]
väike kott meikimistarvete jaoks

meigipintsel
[nimisõna, substantiiv]
pintsel puudri, põsepuna vm meigi pealekandmiseks näole

meik
[nimisõna, substantiiv]
1. näo jumestus

2. selleks kasutatav kreem, puuder, põsepuna vm kosmeetikavahend

3. spetsiaalsed värvid ja kreemid, mida naised näo peale panevad, et ilusam välja näha

meikar
[nimisõna, substantiiv]
1. jumestamise asjatundja, jumestuse tegija

2. grimmija

meikima
[tegusõna, verb]
1. nägu või ihu kosmeetikavahendite abil ilmekamaks, kaunimaks muutma

2. enda nägu, silmi, ripsmeid, põski ja huuli värvide abil ilusamaks tegema

meil
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutivõrgu vahendusel saadetud sõnum või kiri

2. elektrooniline kiri

meilboks
[nimisõna, substantiiv]
1. koht internetis või arvutis, kuhu tulevad elektrooniliselt saadetud kirjad ja kust neid saadetakse

2. koht internetis või arvutis, kuhu tulevad meilid

3. e-posti sõnumite salvestuskoht arvutis või internetis

meiler
[nimisõna, substantiiv]
elektronposti saatmise ja vastuvõtu programm

meiliaadress
[nimisõna, substantiiv]
1. e-kirja saajat või saatjat identifitseeriv sümbolite järjend (nt pilvi@mail.ee)

2. rühm sõnu ja märke, mille abil saab kellelegi elektroonilisi kirju saata

meilietikett
[nimisõna, substantiiv]
reeglistik ja head tavad, mida silmas pidada e-kirjade saatmisel ja vastuvõtmisel

meiliintervjuu
[nimisõna, substantiiv]
intervjuu, mille korral küsimused saadetakse ja neile vastatakse meili teel

meilikampaania
[nimisõna, substantiiv]
meili teel korraldatud reklaami-, müügi- vm kampaania

meilikast
[nimisõna, substantiiv]
1. koht internetis või arvutis, kuhu tulevad elektrooniliselt saadetud kirjad ja kust neid saadetakse

2. koht internetis või arvutis, kuhu tulevad meilid

3. e-posti sõnumite salvestuskoht arvutis või internetis

meilikoosolek
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, kus eri kohtades paiknevad osalejad arutavad ja otsustavad asju meili teel

meililist
[nimisõna, substantiiv]
1. meiliaadresside loend, mis võimaldab sõnumit saata paljudele aadressidele korraga

2. sellel põhinev suhtluskanal

meilima
[tegusõna, verb]
1. elekronposti teel sõnumit (ka sellele manusena lisatut) saatma

2. elektroonilist kirja saatma

meiliprogramm
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mis tõmbab e-kirjad meiliserverist arvutisse (nt Outlook Express)

meiliserver
[nimisõna, substantiiv]
sissetulevat ja väljaminevat elektronposti käitlev arvuti või programm

meilitsi
[määrsõna, adverb]
elektronposti teel, meili teel

meiliturundus
[nimisõna, substantiiv]
toodete ja teenuste reklaami- ja müügitöö meili teel, (võimalike) klientide meililisti alusel

meilivahetus
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline kirjavahetus, meili teel suhtlemine

meinstriim
[nimisõna, substantiiv]
peavool, põhivool

meioos
[nimisõna, substantiiv]
(organismidel:) rakkude jagunemise viis, mille puhul rakud jagunevad järjest kaks korda, kusjuures tuumade kromosoomide arv väheneb poole võrra

meisel
[nimisõna, substantiiv]
1. kiilja teraga peitlitaoline terasest tööriist peamiselt metalli või kivi raiumiseks

2. metalli- v kivipeitel

meister
[nimisõna, substantiiv]
1. kätega töö alal vilunud ning oskuslik isik, oma ala asjatundja

2. (endisajal:) väljaõppinud käsitööline, kellel oli hrl oma töökoda (sellide ja õpipoistega)

3. inimene, kellel on oma töös väga head oskused ja teadmised

meisterdama
[tegusõna, verb]
1. hrl harrastusliku kätetööna midagi valmistama

2. [kätetööna] midagi tegema, valmistama

meisterdus
[nimisõna, substantiiv]
harrastusliku kätetööna valmistatud ese

meisterjuuksur
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema astme juuksur

meisterkokk
[nimisõna, substantiiv]
1. kogemustega kokk, kes juhib ja korraldab restoranis vm toiduvalmistamist ja köögitööd

2. kõrge kvalifikatsiooniga kokk

meisterkondiiter
[nimisõna, substantiiv]
1. kogemustega kondiiter, kes juhib ja korraldab mingis ettevõttes kondiitritoodete valmistamist

2. kõrge kvalifikatsiooniga kondiiter

meisterlik
[omadussõna, adjektiiv]
(soorituselt, teostuselt) kõrgtasemel olev, eriti oskuslik

meisterlikkus
[nimisõna, substantiiv]
oskuslikkus

meistermees
[nimisõna, substantiiv]
1. oskaja mees, vilunud ning osav oskus- või käsitööline

2. osav, oskaja mees

meistermeeskond
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) paikkonna meistrivõistlustel esikohale tulnud meeskond

meisternaiskond
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) paikkonna meistrivõistlustel esikohale tulnud naiskond

meistersinger
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne saksa käsitöölisest luuletaja ja laulik (peamiselt 14.–16. sajandil)

2. käsitöölisest laulik keskaegsel Saksamaal

meistersportlane
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud järgunormi täitnud sportlase aunimetus Nõukogude Liidus

2. selle aunimetusega sportlane

meisterõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja kõrgeim ametijärk

meistriabi
[nimisõna, substantiiv]
meistrist astme võrra madalam töötaja (ettevõttes)

meistrikad
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordi)võistlused parima selgitamiseks mingil alal, võistlused meistritiitlile

2. võistlused meistritiitlile

meistrikandidaat
[nimisõna, substantiiv]
sportlase madalaim aunimetus (males või kabes)

meistriklass
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline õppevorm, kus tunnustatud asjatundja juhendab sama eriala inimesi (nt muusikas)

meistrikuld
[nimisõna, substantiiv]
meistrivõistlustel esimese koha saavutamist märkiv auhind, võistluste kuldmedal

meistrikursus
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline õppevorm, kus tunnustatud asjatundja juhendab sama eriala inimesi (nt muusikas)

meistrikäsi
[nimisõna, substantiiv]
(meisterlikkuse, meisterlike võimete kohta)

meistriliiga
[nimisõna, substantiiv]
mingi spordiala (nt korvpalli, jalgpalli) kõrgeim liiga

meistrimees
[nimisõna, substantiiv]
1. oskaja mees, vilunud ning osav oskus- või käsitööline

2. osav, oskaja mees

meistrimärk
[nimisõna, substantiiv]
tegijat, nt kullasseppa või pottseppa, osustav täheühend, kujund vm märk valmistööl (kasutatud hrl varasemal ajal)

meistrinorm
[nimisõna, substantiiv]
piirnorm, mis tuli täita, et saavutada meistersportlase järku

meistripaberid
[nimisõna, substantiiv]
(meistriks olemist tõendava dokumendi kohta)

meistriraha
[nimisõna, substantiiv]
(maksti meistriks saamisel tsunfti kassasse)

meistrisari
[nimisõna, substantiiv]
(meeskondlike) võistluste seeria, kus üldvõitja kuulutatakse meistriks

meistrisärk
[nimisõna, substantiiv]
särk, milles võistleb meistritiitli omanik

meistriteos
[nimisõna, substantiiv]
meisterlik, kõrgetasemeline teos

meistritiitel
[nimisõna, substantiiv]
meistrivõistluste võitja tiitel

meistritöö
[nimisõna, substantiiv]
1. väljapaistev töö

2. selle meisterlik tulemus

meistrivõistlused
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordi)võistlused parima selgitamiseks mingil alal, võistlused meistritiitlile

2. võistlused meistritiitlile

meistrivöö
[nimisõna, substantiiv]
poksitšempioni vöö

meitneerium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt siirdemetall, keemiline element järjenumbriga 109

meiukuu
[nimisõna, substantiiv]
maikuu

mekk
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu, joogi vm aine omadus, mida väljendab süljes lahustunud aineosade toimel suus tekkinud aisting

2. aine (söögi või joogi) omadus, mida sa suus tunned

mekkima
[tegusõna, verb]
1. toitu või jooki selle maitse proovimiseks suhu võtma

2. (pisut) sööma või jooma

3. mingi toidu või joogi maitset proovima

mekoonium
[nimisõna, substantiiv]
1. vastsündinu esimene roe, loote soole (limane, rohekas) sisaldis

2. vastsündinu esimene väljaheide

mekutama
[tegusõna, verb]
1. vähehaaval maitstes, nautides sööma või jooma

2. sööki või jooki maitsma

melamiin
[nimisõna, substantiiv]
vastupidav, kergesti hooldatav vaiguga immutatud või lakitud paber, mida kasutatakse mööbliplaatide katmiseks

melaneeslane
[nimisõna, substantiiv]
Melaneesia põliselanik

melanhoolia
[nimisõna, substantiiv]
1. (depressiivne) kurvameelsus, raskemeelsus, nukker tahtetus

2. kurvameelsus

melanhoolik
[nimisõna, substantiiv]
(temperamenditüüp:) ebakindel ja nõrk, kõrge tundlikkuse, vähese aktiivsuse ja reaktiivsusega inimene

melanhoolitsema
[tegusõna, verb]
kurvameelne, raskemeelne olema

melanhoolne
[omadussõna, adjektiiv]
kurba, nukrat meeleolu tekitav, kurva- või raskemeelne

melaniin
[nimisõna, substantiiv]
1. koerakkudes tekkiv must või tumepruun värvaine, mis põhjustab karvade ja naha tumedat värvust

2. tume koepigment

melanism
[nimisõna, substantiiv]
1. (loomadel:) tumeda loodusliku värvipigmendi (melaniini) rohkus, üleküllus kehas ja karvades

2. melaniini rohkus karvades ja kehas

melanoom
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline kasvaja, mis areneb tumedat värvainet (melaniini) valmistavatest rakkudest

melanotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt naha pigmendirakk, mis valmistab naha värvust mõjutavat tumedat värvainet melaniini

melanzane
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia köögist pärit vormiroog baklažaani, mozzarella ja tomatiga

melanž
[nimisõna, substantiiv]
kontsentreeritud lämmastik- ja väävelhappe segu, mida kasutatakse nt lõhkeainetööstuses

melass
[nimisõna, substantiiv]
suhkrupeedist suhkru valmistamisel järele jääv tumepruun siirup, mida kasutatakse nt mesilaste söödana

melatoniin
[nimisõna, substantiiv]
käbikehas sünteesitav hormoon, mis reguleerib inimese bioloogilist ööpäevarütmi

meldepunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht, mis jaotab raudteeliini jaamavahedeks või jaamavahe blokkpiirkondadeks (= teatavaks osaks jaamavahe teest)

meldima
[tegusõna, verb]
1. (endast) teada andma

2. registreerima, kirja panema

meleena
[nimisõna, substantiiv]
veresisalduse tõttu must, tõrvataoline roe

melekas
[nimisõna, substantiiv]
õõnetuvi rahvapärane nimetus

melhior
[nimisõna, substantiiv]
1. hõbevalge plastne metall, vase ja nikli sulam, mis võib veidi sisaldada ka rauda ja mangaani ning millest valmistatakse nt arstiriistu, täppisaparaatide osi ja metallraha

2. vase ja nikli sulam

melioraator
[nimisõna, substantiiv]
1. maaparanduse asjatundja

2. maaparandustööde tegija

3. maaparanduse spetsialist

melioratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
maaparanduslik

melioratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. põllu- ja metsamaa, pinnase ning maastiku olude parandamine majanduslikel, keskkonnakaitse vm eesmärkidel

2. selleks tehtavad kauaaegse mõjuga tööd (nt kuivendus, niisutus, mulla lupjamine)

3. põllu- ja metsamaa parandamine

melioratsioonitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. maaparanduseks tehtav töö (kraavitamine, veekogude õgvendamine vms)

2. maaparandustöö

melioreerima
[tegusõna, verb]
maad parandama

melism
[nimisõna, substantiiv]
1. meloodia kaunistamise viis, kus teksti üks silp on jagatud mitme noodi vahel

2. meloodia kaunistus

melismaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
(laulmisviisi kohta:) selline, kus teksti ühe silbi esitamise ajal lauldakse järjest mitmel erineva helikõrgusega noodil

meliss
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maadest pärinev väikeste valgete või kollaste õitega rohttaim, hrl tuntud sidrunilõhnaliste lehtedega maitsetaimena

2. rohttaim

melliitdiabeet
[nimisõna, substantiiv]
insuliini vaegusest tingitud ainevahetushäire, mille puhul on häirunud organismi võime omastada suhkruid

melodeklamatsioon
[nimisõna, substantiiv]
deklamatsioon muusika saatel

melodraama
[nimisõna, substantiiv]
ülepingutatult emotsionaalne pingelise intriigiga film või näidend, mis käsitleb hrl isiklikku elu ja armastust, traagilisi juhtumeid, elumuutusi vms

melodramaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. melodraama joontega, melodraama laadis

2. ülepaisutatult tundlev

melomaan
[nimisõna, substantiiv]
kirglik muusikaharrastaja

melomaania
[nimisõna, substantiiv]
kirglik muusika nautimine, muusikahullus

melon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe troopikataime magusamaitseline mahlakas (piklik)ümar vili

2. suur ümmargune vili, mis on pealt kõva ja kollase või rohelise koorega ning seest kollane, mahlane ja magus

melonipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Ameerikast pärit suur puutaoline kultuurtaim, millel on melonit meenutavad viljad (papaiad)

2. igihaljas viljapuu

melonkõrvits
[nimisõna, substantiiv]
pikerguste, silindrikujuliste viljadega aiataim, kõrvitsa teisend

melon-maavits
Lõuna-Ameerika troopiliste alade rohttaim, mida kasvatatakse magusate mahlaste viljade, pepiinode pärast

meloodia
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaliste helide (hästi kõlav) järjestus, mis moodustab terviku (nt laulu, muusikalise teema)

2. helide järjekord muusikas

meloodiapill
[nimisõna, substantiiv]
meloodiat esitav muusikariist (nt viiul, tšello)

meloodika
[nimisõna, substantiiv]
klahvidega puhkpill

meloodiline
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) kaunilt kõlav, viisilt mitmekesine

melotüüpia
[nimisõna, substantiiv]
nootide trükkimine laotud vormilt

meltsas
[nimisõna, substantiiv]
hakisuurune oliivrohelise sulestiku ja punase peaga valjult häälitsev lind

melu
[nimisõna, substantiiv]
1. (kärarikas) helide ja häälte segu

2. tõtlik liikumine ja askeldamine, toimuva paljususest tulenev kirevus

membraan
[nimisõna, substantiiv]
organismis elundeid ümbritsev või elundi osi eraldav õhuke vahesein (nt kõrva trummikile)

membraanfilter
[nimisõna, substantiiv]
poolläbipaistev membraan, mida kasutatakse meditsiinis jääkainete ja liigsete vedelike eemaldamiseks kehast

membraanpump
[nimisõna, substantiiv]
elastse kummist või nahast plaadiga pump

membranofon
[nimisõna, substantiiv]
1. löökpill, kus heli tekitab naha võnkumine (nt trumm, timpan)

2. löökpill, kus heli tekitab naha võnkumine

memeetika
[nimisõna, substantiiv]
uurimissuund, mis tegeleb meemide olemuse ja leviku ning infolevi evolutsiooniliste mudelite uurimisega

memm
[nimisõna, substantiiv]
(südamlikult vana naise kohta)

memme
[nimisõna, substantiiv]
(ema või vanaema kohta)

memmekas
[nimisõna, substantiiv]
iseseisvusetu, saamatu, hellitatud laps, eriti poisi, aga ka mehe kohta

memmekene
[nimisõna, substantiiv]
1. ema hellitav nimetus

2. emake

memmepoeg
[nimisõna, substantiiv]
iseseisvusetu, saamatu, hellitatud laps, eriti poisi, aga ka mehe kohta

memmetütar
[nimisõna, substantiiv]
(iseseisvusetu, hellitatud, saamatu tüdruku kohta)

memo
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik meeldetuletus, ülevaade asjade käigust, märkus vms dokument

memoraat
[nimisõna, substantiiv]
isiklikul kogemusel või elamusel põhinev jutustus üleloomulikust sündmusest

memorandum
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik meeldetuletus, ülevaade asjade käigust, märkus vms dokument

memoreerima
[tegusõna, verb]
meelde jätma, pähe õppima

memoriaal
[nimisõna, substantiiv]
mälestusmärkide kompleks vm mälestust säilitav rajatis

memoriaalansambel
[nimisõna, substantiiv]
ehitiste ja muude rajatiste rühm kellegi või millegi mälestuseks

memoriaalkogu
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogus omaette kollektsioonina hoitav isikule, ühingule või asutusele kuulunud kogu

memoriaalmuuseum
[nimisõna, substantiiv]
kellegi elu ja tegevuse jäädvustamiseks rajatud muuseum

memoriaaltahvel
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi mälestuseks paigutatud (kivi)plaat

memoriaaltuba
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mälestuse jäädvustamiseks sisustatud tuba

memoriaalvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlused, mida korraldatakse mõne kuulsa sportlase mälestuseks

memoriin
[nimisõna, substantiiv]
pildikaartidega mängitav lauamäng, mis arendab mälu

memuaar
1. liigilt memuaaride, mälestuste hulka kuuluv

2. mälestustel põhinev

memuaarid
[nimisõna, substantiiv]
1. autori jutustus oma elust ja kaasaegseist ning minevikusündmustest (kirjapanduna või lindistatuna, ka vastav proosažanr)

2. proosažanr

memuaarižanr
[nimisõna, substantiiv]
memuaarid ehk mälestused kirjandusteose liigina

memuaarkirjandus
[nimisõna, substantiiv]
kirjandus, mille aineks on inimeste mälestused

memuaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. liigilt memuaaride, mälestuste hulka kuuluv

2. mälestustel põhinev

memuaristika
[nimisõna, substantiiv]
kirjandus, mille aineks on inimeste mälestused

menaad
[nimisõna, substantiiv]
(Kreeka mütoloogias:) märatsevas ekstaasis naisolend Dionysose saatjaskonnas

menaaž
[nimisõna, substantiiv]
mitu ülestikku asetsevat ühise sangaga nõud toitude kandmiseks

menarhe
[nimisõna, substantiiv]
esimene menstruatsioon

menažerii
[nimisõna, substantiiv]
rändloomaaed

mendeleevium
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 101

2. radioaktiivne tehiselement

mendelism
[nimisõna, substantiiv]
Mendeli pärilikkusõpetus (19. sajandi teisel poolel), mis pani aluse klassikalisele geneetikale

menestrel
[nimisõna, substantiiv]
keskaja rändlaulik, kutseline laulja ja pillimees

menetelema
[tegusõna, verb]
seaduseelnõu, kaebuse, kriminaalasjaga vms seotud dokumente õiguslikult käsitlema, selliseid küsimusi, ettepanekuid lahendama

menetelu
[nimisõna, substantiiv]
menetlus

menetlema
[tegusõna, verb]
seaduseelnõu, kaebuse, kriminaalasjaga vms seotud dokumente õiguslikult käsitlema, selliseid küsimusi, ettepanekuid lahendama

menetlus
[nimisõna, substantiiv]
kindlas järjekorras (õiguslikud) toimingud mingi küsimuse lahendamiseks, teatav toimimisviis

menetlusosaline
[nimisõna, substantiiv]
kohtueelses või kohtulikus menetluses osalev isik, nt kahtlustatav, süüdistatav, kaitsja, prokurör, kannatanu, tsiviilhageja või -kostja

menetluspraktika
[nimisõna, substantiiv]
teatud alade üliõpilaste erialapraktika, mis sooritatakse erialasel töökohal töötades

menhir
[nimisõna, substantiiv]
kultuslik püstine kivirahn nooremast kiviajast (lihtsaim megaliitehitis)

meningiit
[nimisõna, substantiiv]
1. aju ümbritseva sidekoelise kelme põletik

2. ajuhaigus

meningoentsefaliit
[nimisõna, substantiiv]
ajupõletik, millega kaasneb ajukelmepõletik

meningokokk
[nimisõna, substantiiv]
meningiiti ja sepsist tekitav bakter Neisseria meningitidis

menisk
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest põlveliigese pindade vahel olevast C-kujulisest kõhrelisest kettast

mennik
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruuni värvusega looduslik värvaine

mennikpunane
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika varjundiga punane, rauamenniku värvi

mennoniit
[nimisõna, substantiiv]
1. Madalmaades 16. sajandil asutatud protestantliku vabakiriku liige

2. protestantliku usulahu liige

menopaus
[nimisõna, substantiiv]
1. menstruatsioonide lõplik lakkamine üleminekuaastatel

2. menstruatsiooni lõplik lakkamine

menoraa
[nimisõna, substantiiv]
seitsmeharuline küünlajalg, juutluse sümbol

menorraagia
[nimisõna, substantiiv]
vererohke menstruatsioon

menses
[nimisõna, substantiiv]
1. suguküpse naise emaka tsükliline vereeritus

2. naise kehas kord kuus toimuv protsess, mil tupest väljub veri

menss
[nimisõna, substantiiv]
1. suguküpse naise emaka tsükliline vereeritus

2. naise kehas kord kuus toimuv protsess, mil tupest väljub veri

menstruaal
menstruatsioonisse puutuv, sellega seotud

menstruaalanum
[nimisõna, substantiiv]
korduva kasutusega tupesisene koonusjas vahend menstruatsioonivere kogumiseks

menstruaalne
[omadussõna, adjektiiv]
menstruatsioonisse puutuv, sellega seotud

menstruaaltsükkel
[nimisõna, substantiiv]
naisel umbes nelja nädala pikkune ajavahemik, mille vältel munarakk areneb ja viljastumatuse korral hävib

menstruatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. suguküpse naise emaka tsükliline vereeritus

2. naise kehas kord kuus toimuv protsess, mil tupest väljub veri

menstruatsioonianum
[nimisõna, substantiiv]
korduva kasutusega tupesisene koonusjas vahend menstruatsioonivere kogumiseks

menstruatsioonieelne
[omadussõna, adjektiiv]
enne igakuist mentruatsiooni esinev, menstruatsioonile eelnev

menstruatsioonihäire
[nimisõna, substantiiv]
ebanormaalne menstruaaltsükli kulg

menstrueerima
[tegusõna, verb]
1. menstruatsiooniverd eritama

2. kuupuhastuses olema

mensul
[nimisõna, substantiiv]
kolmjalale kinnitatud ruudukujuline alus, millele kinnitatakse joonestuspaber (omaaegsel topograafilisel mõõdistamisel)

mensulmõõdistamine
[nimisõna, substantiiv]
(omaaegne meetod topograafias:) maastikul mensuli ja kippreegliga mõõdistamine

mensuur
[nimisõna, substantiiv]
silindriline või kooniline skaalajaotistega anum vedeliku mahu ligikaudseks mõõtmiseks

menševik
[nimisõna, substantiiv]
1. menševismi positsioonil olev isik, selle pooldaja

2. menševismi pooldaja

menševism
[nimisõna, substantiiv]
Vene sotsiaaldemokraatia mõõdukas vool 20. sajandi alguses

ment
[nimisõna, substantiiv]
1. politseiasutuses töötav isik

2. inimene, kes töötab politseis

mentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese sisemaailmaga, tema vaimsuse, psüühikaga seotud

2. mõistuse, mõtlemisega seotud

3. vaimne, hingeline

mentaliteet
[nimisõna, substantiiv]
teatav mõtteviis, meelsus või ellusuhtumisviis

mentee
[nimisõna, substantiiv]
see, keda mentor juhendab

mentii
[nimisõna, substantiiv]
see, keda mentor juhendab

mentool
[nimisõna, substantiiv]
1. piparmündilõhnaga kristalne aine, mida kasutatakse nt ravimite koostises ja toiduainetööstuses

2. piparmündilõhnaline aine

mentoolikomm
[nimisõna, substantiiv]
mentooliga maitsestatud (imemis)komm

mentoolipastill
[nimisõna, substantiiv]
mentooli maitsega kuuli- või tabletikujuline imemiskompvek hrl ravimina (nt kurguvalu puhul)

mentoolpiiritus
[nimisõna, substantiiv]
mentooli piirituslahus, mida hõõrutakse nahale nt putukahammustuste korral valu ja sügeluse leevendamiseks

mentoolsalv
[nimisõna, substantiiv]
mentooli sisaldav salv, mida kasutatakse nt nahahaiguste raviks

mentor
[nimisõna, substantiiv]
1. kogenud nõuandja, õpetaja, kasvataja

2. nõuandja, õpetaja, kasvataja

mentorlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogenud nõuandjale, kasvatajale omane

2. manitsev või moraliseeriv

3. manitsev, õpetav

mentorlus
[nimisõna, substantiiv]
1. koostöösuhe, kus mentor jagab oma teadmisi ja kogemusi juhendatavaga ehk menteega

2. mentori ja mentee koostöösuhe, kus esimene jagab oma teadmisi ja kogemusi teisega

menu
[nimisõna, substantiiv]
1. kordaminek, edu

2. (rahva, publiku) soosing

menuautor
[nimisõna, substantiiv]
rahva hulgas populaarseid teoseid kirjutav autor

menuett
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõdukas 3/4-taktimõõdus vana Prantsuse tants, hiljem õukonnatants

2. selle tantsu muusika

3. prantsuse tants

4. muusikateose selline osa

menufilm
[nimisõna, substantiiv]
väga populaarne, suure vaatajaskonnaga film

menuk
[nimisõna, substantiiv]
1. menukas ja palju müüdud raamat, heliplaat vms

2. menuraamat

3. menuraamat, -film vm

menukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rahva seas tuntud ja armastatud, kõrgelt hinnatud

2. selline, kes või mis meeldib paljudele inimestele

menukirjanik
[nimisõna, substantiiv]
kirjanik, kelle teosed on väga populaarsed

menulavastus
[nimisõna, substantiiv]
menukas teatri- vms lavastus

menulugu
[nimisõna, substantiiv]
1. menukas (levi)laul vm muusikapala

2. harvemini menukas film vms

menumuusikal
[nimisõna, substantiiv]
väga populaarseks saanud muusikal

menuraamat
[nimisõna, substantiiv]
rahva poolt armastatud, hästi tuntud (ja suure müügieduga) raamat

menuromaan
[nimisõna, substantiiv]
lugejate seas populaarne, menukaks osutunud romaan

menusaade
[nimisõna, substantiiv]
menukas tele- või raadiosaade või selline saatesari

menusari
[nimisõna, substantiiv]
mitmeosaline menukas telesaade, -film vms

menutükk
[nimisõna, substantiiv]
menukas lavateos

menüü
[nimisõna, substantiiv]
1. igapäevased või teatava toidukorra toidud ja joogid (liikide järgi), kuskil pakutav toitude ja jookide valik

2. toitude ja jookide valik

menüüikoon
[nimisõna, substantiiv]
arvuti-, teleri-, mobiili- vm ekraanil avanevas astmelises valikuvõimaluste loendis sisalduva toimingu piltkujutis

menüükaart
[nimisõna, substantiiv]
1. restoranis, kohvikus vm pakutavate toitude (ja jookide) nimekiri käikude kaupa

2. leht, millel toitude ja jookide valik kirjas on

menüükäsk
[nimisõna, substantiiv]
toimingut käivitav või peatav korraldus, mis valitakse arvuti-, teleri-, mobiili- vm ekraanil esitatud valikuvõimaluste loendist

menüüpunkt
[nimisõna, substantiiv]
üks valik (käivitatav toiming) ekraanil esitatavas vaikuvõimaluste loendis

menüüriba
[nimisõna, substantiiv]
piki ekraani üht serva paiknev menüünimede või -ikoonidega ala

meranti
[nimisõna, substantiiv]
balaupuu liikidelt saadav puit

mereaju
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mille meri on randa uhtunud (ka hukkunud laevade vara)

2. merest edasikantu v rannale aetu

mereala
[nimisõna, substantiiv]
teatud osa merest

merealune
[omadussõna, adjektiiv]
merepõhjas (või selle all) olev või toimuv

merealus
[nimisõna, substantiiv]
(väiksem) merelaev

mereannid
[nimisõna, substantiiv]
merest püütav söödavad elusolendid (nt krevetid, rannakarbid, kaheksajalad; vahel hõlmab ka kala)

mereannirestoran
[nimisõna, substantiiv]
mereandidest (ja kalast) valmistatud toite pakkuv restoran

mereannisupp
[nimisõna, substantiiv]
karpe, krevette vm mereande (ja kala) sisaldav supp

merearheoloog
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogia eriteadlane, kes uurib inimühiskonda ja selle ajalugu merega seotud muististe põhjal

merearheoloogia
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogia haru, mis uurib inimühiskonda ja selle ajalugu merega seotud muististe põhjal (hõlmab ka veealuseid töid)

mereasjandus
[nimisõna, substantiiv]
meresõitu ja merelaevandust hõlmav tegevusala

mereasukas
[nimisõna, substantiiv]
meres elav loom

mereavarus
[nimisõna, substantiiv]
lage, ääretu meri

merebioloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib maailmameres elavaid organisme ja nende elukeskkonnas toimuvaid bioloogilisi protsesse

mereblokaad
[nimisõna, substantiiv]
linna, sadama vm piiramine merelt sõjalise jõuga (alistumisele või teatud nõuete täitmisele sundimiseks)

merebriis
[nimisõna, substantiiv]
päevane rannikutuul, mis puhub merelt maale

meredessant
[nimisõna, substantiiv]
vägede maalesaatmine merelt vastase valduses olevale rannikule

mereelanik
[nimisõna, substantiiv]
meres elav loom

mereelu
[nimisõna, substantiiv]
(meres leiduvate eluvormide, mereelustiku kohta)

mereelukas
[nimisõna, substantiiv]
meres elav loom vm olend

mereelustik
[nimisõna, substantiiv]
maailmamere taimestik ja loomastik

merefauna
[nimisõna, substantiiv]
merepõhjas ja merevees elavad loomad (liike hõlmava kogumina)

merefloora
[nimisõna, substantiiv]
meres kasvavad taimed (liike hõlmava kogumina)

merefüüsika
[nimisõna, substantiiv]
mereteaduse ja geofüüsika haru, mis uurib ookeanide ja merede füüsikalist seisundit ning dünaamikat

meregeoloogia
[nimisõna, substantiiv]
geoloogia haru, mis uurib merede ja ookeanide all olevat maakoort ning ranna ehitust ja arengulugu

merehaige
[omadussõna, adjektiiv]
merehaiguse all kannatav

merehaigus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, mis tekib nt laevasõidul laeva õõtsumisest ning mis väljendub iivelduses, oksendamises ja peapöörituses

merehall
[omadussõna, adjektiiv]
merekarva sinakashall

merehaud
[nimisõna, substantiiv]
meri surnu, hrl uppunu hauana

mereheide
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mille meri on randa uhtunud (nt taimsed ja loomsed jäänused või mingid esemed)

2. merest kaldale uhutu

mereheidis
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mille meri on randa uhtunud (nt taimsed ja loomsed jäänused või mingid esemed)

2. merest kaldale uhutu

merehelendus
[nimisõna, substantiiv]
1. väikeste mereorganismide bioluminestsentsist tingitud merepinna helendus, mis on nähtav öösiti

2. mereorganismide tekitatud merepinna helendus

merehiiglane
[nimisõna, substantiiv]
(vaala või suure laeva kohta)

merehoovus
[nimisõna, substantiiv]
vee (püsiv) kindlasuunaline rõhtliikumine maailmameres

merehulgus
[nimisõna, substantiiv]
1. (mõne kala, nt räime, heeringa, tursa kohta)

2. räime, heeringa vm kala kohta

merehunt
[nimisõna, substantiiv]
vilunud meremees, merekaru

merehõbe
[nimisõna, substantiiv]
1. (merest püütavate hõbedaselt helkivate kalade kohta)

2. hõbedaselt helkivate kalade kohta

merehõng
[nimisõna, substantiiv]
(nõrk) merelõhn

merehõnguline
[omadussõna, adjektiiv]
mere lõhnaga

merehäda
[nimisõna, substantiiv]
tormist vm tingitud hädaolukord merel

merehädaline
[nimisõna, substantiiv]
laevahukul või lennuõnnetusel merre sattunud või muu merel hätta jäänud inimene, kes vajab pääsemiseks abi

merehärg
[nimisõna, substantiiv]
hrl (hallikas)kollase-pruunitriibulise sulestikuga roostikulind

merehääl
[nimisõna, substantiiv]
tuule tõustes merepinnal leviv infraheli, mida veeloomad võivad tajuda tormihoiatusena

mereimetaja
[nimisõna, substantiiv]
imetaja, kes elab meres või ka osalt jääväljadel või maismaal (nt vaal, hüljes, morsk)

merejalaväelane
[nimisõna, substantiiv]
merejalaväkke kuuluv sõjaväelane

merejalavägi
[nimisõna, substantiiv]
merejõududesse kuuluvad jalaväeüksused (dessantideks, mereväebaaside, sadamate ja muude rannikuobjektide kaitsmiseks)

merejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb peamiselt merd ja ookeane

merejutt
[nimisõna, substantiiv]
jutustus mereelust ja -seiklustest

merejõud
[nimisõna, substantiiv]
väeüksused, mis tegutsevad peamiselt merel

merejää
[nimisõna, substantiiv]
külmumisel mere pindmistes kihtides moodustunud jää

merekaabel
[nimisõna, substantiiv]
merealune elektri- või sidekaabel

merekaart
[nimisõna, substantiiv]
geograafiline kaart teatud mereala(de)st meresõiduks vajalike märkide ja andmetega

merekael
[nimisõna, substantiiv]
(kitsa väina, merekitsuse kohta)

merekaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja tähtsate objektide kaitsmine vastase mererünnakute, rakettide vms eest

2. vastavad vahendid (nt sõjalaevad, mereseiresüsteem)

merekala
[nimisõna, substantiiv]
soolases merevees elav kala (nt heeringas, tursk, tuunikala)

merekalandus
[nimisõna, substantiiv]
merekalapüügiga seotud kalanduse haru

merekalastus
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük merest (elatusalana)

merekallas
[nimisõna, substantiiv]
merega külgnev (kõrgem) maismaariba

merekapsas
[nimisõna, substantiiv]
toiduaine, mis on saadud peamiselt Kaug-Ida merede pruunvetikast (eriti lehtadrust)

merekarp
[nimisõna, substantiiv]
1. meres elav lubikojaga limune (nt rannakarp, südakarp)

2. selle lubikoda ehk karp

merekaru
[nimisõna, substantiiv]
vilunud, palju merd sõitnud meremees

merekarva
[omadussõna, adjektiiv]
mere(vee) värvi, hrl sinakasroheline või rohekassinine

merekasv
[nimisõna, substantiiv]
meres kasvav taim

merekatastroof
[nimisõna, substantiiv]
merel toimunud suur õnnetus, nt ohvriterohke laevahukk, ökosüsteemide hävingut põhjustav merereostus vm

merekaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaubavahetus merd kaudu

merekilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
meres elav kilpkonn (nt rohekilpkonn, bissa)

merekindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. meresõitudeks vastupidav ja kindel

2. meresõitudeks vastupidav

merekindlus
[nimisõna, substantiiv]
kaitserajatis mererannikul või -saarel

merekindlus
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva vastupidavus meresõiduks

2. vastupidavus meresõiduks

merekindlustus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaline kaitserajatis teatud piirkonna kaitseks mere poolt

merekitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kitsas) väin või väina kitsam osa

2. [kitsas] väin

merekivi
[nimisõna, substantiiv]
meres, mererannas olev kivi

mereklaar
[omadussõna, adjektiiv]
(meremeeste keelepruugis laeva kohta:) mereleminekuks valmis

merekliima
[nimisõna, substantiiv]
kliima, millele on iseloomulik väike õhutemperatuuri kõikumine ja suur sademete hulk

merekohin
[nimisõna, substantiiv]
merel õhu liikumisest, tuulehoost tekkiv madal, tumedatooniline heli

merekoletis
[nimisõna, substantiiv]
meres olev hirmuäratav olend (hrl fantaasiaolend)

merekonteiner
[nimisõna, substantiiv]
suur neljakandiline mahuti kauba või lasti veoks laevadega (taaskasutatuna ka ehituses)

merekool
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutus laevanduse ja kalanduse spetsialistide väljaõppeks

merekuiv
[nimisõna, substantiiv]
madalaveeline koht meres

merekurk
[nimisõna, substantiiv]
kitsas väin, kitsas veetee meres

merekuumalaine
[nimisõna, substantiiv]
mõnda aega püsiv tavalisest palju kõrgem mere pinnalähedane temperatuur

merekuurort
[nimisõna, substantiiv]
tervistus- ja puhkekoht mere ääres

merekõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
(laeva kohta:) merel sõitmiseks kohane, selleks vajalikus korras olev

merekõnts
[nimisõna, substantiiv]
merest väljauhutud kõdunevad orgaanilised jäätmed

merekäsn
[nimisõna, substantiiv]
mere põhjas kolooniatena elav algeline hulkrakne loom

merekündja
[nimisõna, substantiiv]
meremees, meresõitja

merelaev
[nimisõna, substantiiv]
meresõiduks kohane laev

merelaevandus
[nimisõna, substantiiv]
merelaevade kasutamine inimeste ja lasti veoks

merelaevastik
[nimisõna, substantiiv]
(mingi riigi) merejõudude laevastik

merelaevastu
[nimisõna, substantiiv]
merelaevandusorganisatsioon

merelahing
[nimisõna, substantiiv]
merel peetav lahing

merelaht
[nimisõna, substantiiv]
maismaasse lõikuv mere osa

merelaul
[nimisõna, substantiiv]
mereteemaline laul

mereleitsak
[nimisõna, substantiiv]
mõnda aega püsiv tavalisest palju kõrgem mere pinnalähedane temperatuur

mereleminek
[nimisõna, substantiiv]
merele sõitmine

merelennuvägi
[nimisõna, substantiiv]
merejõududesse kuuluvad lennuväeüksused (vastase laevade ja kaldamärkide ründamiseks, õhuluureks merel ja rannikul)

mereligidane
[omadussõna, adjektiiv]
mere lähedal asuv

mereliiklus
[nimisõna, substantiiv]
liiklus merel, merd kaudu

mereliiv
[nimisõna, substantiiv]
merepõhja või -ranna liiv

merelind
[nimisõna, substantiiv]
mererannikul, saartel või avamerel elav lind (nt merikajakas, kormoran)

mereline
[omadussõna, adjektiiv]
merega seotud, sealt pärinev või sellest mõjutatud

merelinn
[nimisõna, substantiiv]
mereäärne linn, sadamalinn

merelinnustik
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala merelinnud (liike hõlmava kogumina)

merelooded
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmamere veetaseme rütmiline muutumine peamiselt Kuu külgetõmbejõu mõjul, tõus ja mõõn

2. tõus ja mõõn

mereloom
[nimisõna, substantiiv]
meres elav loom (nt kala, vaal, hüljes)

mereloomastik
[nimisõna, substantiiv]
merepõhjas ja merevees elavad loomad (liike hõlmava kogumina)

mereluure
[nimisõna, substantiiv]
salajane info hankimine merel (nt sõjalisel otstarbel)

merelõhnaline
[omadussõna, adjektiiv]
värskendava mereõhu või merevee soolaka lõhnaga

merelähedane
[omadussõna, adjektiiv]
mere lähedal asuv

meremaal
[nimisõna, substantiiv]
1. maal, mis kujutab merd (ka randa, sadamat, merelahingut vms)

2. vastav maalikunsti žanr

meremaalija
[nimisõna, substantiiv]
kunstnik, kes loob meremaale

meremadalik
[nimisõna, substantiiv]
madalaveeline koht meres

meremadu
[nimisõna, substantiiv]
meres või ookeanis elav madu

merematus
[nimisõna, substantiiv]
lahkunud isiku surnukeha matmine või tema tuha puistamine merre

meremees
[nimisõna, substantiiv]
1. (kutseline) meresõitja

2. inimene, kes töötab laeval

3. inimene, kelle töö on merel sõita

meremeestekodu
[nimisõna, substantiiv]
meremeeste võõrastemaja [sadamalinnas]

meremeheelu
[nimisõna, substantiiv]
elu ja tegevus meremehena merd sõites

meremehejutt
[nimisõna, substantiiv]
liialdusi, väljamõeldisi sisaldav lugu meremeheelust või merereisidest

meremehekast
[nimisõna, substantiiv]
endisaja meremehe tugev puukast isiklike asjade jaoks

meremehekott
[nimisõna, substantiiv]
endisaja meremehe suur ümmarguse põhjaga (purjeriidest) kott isiklike asjade jaoks

meremehekõnnak
[nimisõna, substantiiv]
kõikuv, vaaruv kõnnak

meremehesõlm
[nimisõna, substantiiv]
teatav järeleandmatu sõlm kahe köie ühendamiseks

meremehesärk
[nimisõna, substantiiv]
1. madruste ristitriibuline pikkade käistega särk

2. sellekujuline spordisärk

meremiil
[nimisõna, substantiiv]
pikkusühik kauguste mõõtmiseks merel (kokkuleppeliselt 1 meremiil = 1852 m)

meremiin
[nimisõna, substantiiv]
veekindlas ümbrises olev sütikuga lõhkelaeng vastase laevade hävitamiseks ja nende liikumise tõkestamiseks

meremuda
[nimisõna, substantiiv]
pehme ja kleepuv savitaoline mass merepõhjas, millel võivad olla raviomadused

meremudakuur
[nimisõna, substantiiv]
ravikuur meremudaga

meremudaprotseduur
[nimisõna, substantiiv]
raviprotseduur meremudaga

meremuuseum
[nimisõna, substantiiv]
muuseum, mille eksponaadid on seotud mere ja merendusega

meremõrd
[nimisõna, substantiiv]
suur mõrd kalapüügiks merel

meremõrtsukas
[nimisõna, substantiiv]
(mereröövli, suure suli või ringihulkuja kohta)

meremärk
[nimisõna, substantiiv]
1. kaldarajatis või ujuvmärk laevasõitu suunava tähisena (nt tuletorn, poi, tooder)

2. laevasõitu suunav tähis

meremüha
[nimisõna, substantiiv]
merel õhu liikumisest, tuulehoost tekkiv madal, tumedatooniline heli

meremühin
[nimisõna, substantiiv]
merel õhu liikumisest, tuulehoost tekkiv madal, tumedatooniline heli

merendus
[nimisõna, substantiiv]
meresõitu ja merelaevandust hõlmav tegevusala

merenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
meresõidu ja merelaevadega seotud, neisse puutuv

merengue
[nimisõna, substantiiv]
1. Dominikaani Vabariigist ja Haitilt pärit rütmikas 2/4-taktimõõdus tants

2. selle tantsu muusika

merenümf
[nimisõna, substantiiv]
(Kreeka mütoloogias:) meres elav nümf, üks merejumal Nereuse 50 tütrest

mereohutus
[nimisõna, substantiiv]
meresõiduki või -liikluse turvalisus

mereomadus
[nimisõna, substantiiv]
meresõiduki omadus, millest oleneb tema kasutusvõimalus (nt ujuvus, püstivus, uppumatus)

mereoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vägede (lahingu)tegevus merel

merepaat
[nimisõna, substantiiv]
meresõiduks sobiv paat

merepeegel
[nimisõna, substantiiv]
vaikne, tasane merepind

merepenikoorem
[nimisõna, substantiiv]
meremiili endisaegne nimetus

merepiir
[nimisõna, substantiiv]
merd mööda kulgev piir (hrl riigipiir)

merepind
[nimisõna, substantiiv]
1. mere veepind

2. lainetuseta mere pind (nt lähtepinnana millegi kõrguse määramisel)

merepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
mere pool, suunas asuv

merepraht
[nimisõna, substantiiv]
maailmameres olev prügi

merepraktika
[nimisõna, substantiiv]
1. õppepraktika merel (nt madrustel, laevajuhtidel)

2. merel sõitmisest saadud kogemused ja oskused

mereprognoos
[nimisõna, substantiiv]
meres toimuvate hüdroloogiliste nähtuste ja mere olekute ennustus

mereprotest
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik dokument, milles laevajuht annab seletuse merel või sadamas juhtunud sündmuse kohta, mis võiks anda alust varalistele nõuetele laevaomaniku vastu

merepuksiir
[nimisõna, substantiiv]
(abi)laev avamerel pukseerimiseks

merepõhi
[nimisõna, substantiiv]
kõva pind mere (või ookeani) vee all

merepäev
[nimisõna, substantiiv]
mere(ndus)teemaliste pidulike ürituste päev

merepärl
[nimisõna, substantiiv]
mõnes merekarbis arenev, sealt saadav pärl

merepääste
[nimisõna, substantiiv]
päästeüksus, mis teeb otsinguid ja päästetöid merel

merepüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük merest

mererahvas
[nimisõna, substantiiv]
merd sõitev, arenenud merendusega ja kalapüügist elatuv rahvas

mererand
[nimisõna, substantiiv]
mereäärne maismaaosa rannajoonest kuni tugevaima tormilaine mõjupiirini

mererannik
[nimisõna, substantiiv]
merega külgnev (kõrgem) maismaariba

merereis
[nimisõna, substantiiv]
laevaga sihtpunkti sõitmine, reis merd mööda

mereretk
[nimisõna, substantiiv]
(pikem) sõit, teekond merel

mereriik
[nimisõna, substantiiv]
arenenud merendusega riik

mereristsed
[nimisõna, substantiiv]
1. meresõitjaks või meresõiduks kõlblikkuse proov, hrl esimesel meresõidul või esimest korda ekvaatori ületamisel

2. meremeheks, meresõitjaks kõlblikkuse proovi kohta

mereroheline
[omadussõna, adjektiiv]
mere värvi (sinakas)roheline

mererohi
[nimisõna, substantiiv]
meredes kasvav lapiku varre ja pikkade kitsaste lehtedega veetaim, mille kuivatatud lehti on tarvitatud polsterdamismaterjalina

mereromaan
[nimisõna, substantiiv]
mereelu ja -seiklusi käsitlev romaan

mereromantika
[nimisõna, substantiiv]
mereeluga, meresõitudega seostuv (kujuteldud) kunstiteos või eluviis

mererööv
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl avamerel viibiva laeva vägivaldne hõivamine tulu saamiseks

2. piraatlus

mereröövel
[nimisõna, substantiiv]
merel olevate laevade röövimisega tegelev inimene

meresaadus
[nimisõna, substantiiv]
merest saadav toiduaine (nt merekalad, krevetid, merevetikad)

meresadam
[nimisõna, substantiiv]
merelaevade randumis- ja peatuskoht

mereseadus
[nimisõna, substantiiv]
1. meresõiduga seotud seadus

2. meretava

mereselg
[nimisõna, substantiiv]
(avamere või horisondi merelagendiku kohta)

meresete
[nimisõna, substantiiv]
merede ja ookeanide põhjas tekkinud sete (nt kruus, liiv, muda)

meresinine
[omadussõna, adjektiiv]
mere värvi (rohekas)sinine

meresool
[nimisõna, substantiiv]
merevee aurutamisel saadav sool, mida kasutatakse nt maitseainena või raviprotseduuridel

meresoolane
[omadussõna, adjektiiv]
mereveest või -õhust soolakas

meresopp
[nimisõna, substantiiv]
maismaasse sopistunud mereosa

meresuplus
[nimisõna, substantiiv]
meres suplemine

meresõda
[nimisõna, substantiiv]
merel peetavad lahingud

meresõiduk
[nimisõna, substantiiv]
merel kulgev sõiduk (nt laev, paat)

meresõidukogemus
[nimisõna, substantiiv]
merel sõitmisest saadud kogemus

meresõiduohutus
[nimisõna, substantiiv]
meresõiduki või -liikluse turvalisus

meresõiduomadus
[nimisõna, substantiiv]
meresõiduki omadus, millest oleneb tema kasutusvõimalus (nt ujuvus, püstivus, uppumatus)

meresõit
[nimisõna, substantiiv]
merel sõitmine (tegevusalana või ühekordse sõiduna)

meresõitja
[nimisõna, substantiiv]
see, kelle tegevusala on merd sõita, meremees

meresügavus
[nimisõna, substantiiv]
1. (süvamere, merepõhja kohta)

2. süvamere, merepõhja kohta

meresüst
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest süstast suurem ja raskem süst (nooljas tullideta paat) merelahtedel sõitmiseks

meretagune
[omadussõna, adjektiiv]
mere(de) taga asuv, seal toimuv või sealt pärit

meretaimestik
[nimisõna, substantiiv]
meres kasvavad taimed (liike hõlmava kogumina)

meretarkus
[nimisõna, substantiiv]
meresõiduga, mereeluga seotud teadmised ja oskused

meretase
[nimisõna, substantiiv]
lainetuseta mere pinna kõrgus, mida mõõdetakse tinglikult kindlaks määratud nullveetasemest

meretava
[nimisõna, substantiiv]
meresõitudel välja kujunenud käitumis- või toimimisviis

mereteadlane
[nimisõna, substantiiv]
maailmamerd uuriv eriteadlane

mereteadus
[nimisõna, substantiiv]
maailmamerd uuriv teadus

meretee
[nimisõna, substantiiv]
veetee mööda merd või meresid

mereteekond
[nimisõna, substantiiv]
merereis, meresõit

mereteitsi
[määrsõna, adverb]
1. merd mööda, mereteed pidi

2. merd mööda, merd kaudu

mereterrass
[nimisõna, substantiiv]
looduslike astangutega ala, mis on moodustunud merelainete murrutuse ning setete kogunemise tulemusena

meretigu
[nimisõna, substantiiv]
meres elav tigu (nt kauritigu)

meretransport
[nimisõna, substantiiv]
kauba ja inimeste vedu meredel ja ookeanidel

mereturism
[nimisõna, substantiiv]
reisimine merel, nt jahiga või kruiisilaevaga

meretuul
[nimisõna, substantiiv]
merelt või merel puhuv tuul

meretuulepark
[nimisõna, substantiiv]
merre rajatud tuuleelektrijaam

meretuulik
[nimisõna, substantiiv]
meres paiknev tuulegeneraator ehk labadega seade, mis muundab tuuleenergiat elektrienergiaks

meretõus
[nimisõna, substantiiv]
mere veetaseme (perioodiline) tõusmine

meretäis
[nimisõna, substantiiv]
(väga suure hulga või määra kohta)

mereuss
[nimisõna, substantiiv]
1. madujas peene soomusega vääriskala

2. madu meenutav kala

merevaade
[nimisõna, substantiiv]
hrl mõnest kõrgemast kohast merele avanev vaade

merevaht
[nimisõna, substantiiv]
mereveel lainetuse korral esinev vaht

merevaht
[nimisõna, substantiiv]
vahisolek või vahikord laeval

merevaigukarva
[omadussõna, adjektiiv]
heleda, roheka või pruunika varjundiga kollane, merevaigu värvi kollane

merevaigukollane
[omadussõna, adjektiiv]
heleda, roheka või pruunika varjundiga kollane, merevaigu värvi kollane

merevaigurannik
[nimisõna, substantiiv]
(Läänemere kaguranniku kui merevaigu tuntuima leiukoha kohta)

merevaik
[nimisõna, substantiiv]
paleogeeni ajastu okaspuude kollakates toonides tardunud vaik, mida kasutatakse poolvääriskivina

merevaikehe
[nimisõna, substantiiv]
merevaigust ehteasi

merevaikhelmes
[nimisõna, substantiiv]
merevaigust helmes

merevaikkollane
[omadussõna, adjektiiv]
heleda, roheka või pruunika varjundiga kollane, merevaigu värvi kollane

merevaksal
[nimisõna, substantiiv]
reisijate teenindamiseks mõeldud hoone varasema aja meresadamas

merevalmis
[omadussõna, adjektiiv]
mereleminekuks valmis

merevedu
[nimisõna, substantiiv]
kauba ja inimeste vedamine merd mööda

mereveondus
[nimisõna, substantiiv]
kauba ja inimeste vedu meredel ja ookeanidel

mereveos
[nimisõna, substantiiv]
merd mööda veetav last (materjalid, toorained vm)

merevesi
[nimisõna, substantiiv]
merede ja ookeanide soolane vesi

merevetikas
[nimisõna, substantiiv]
merevees elav vetikas

merevoog
[nimisõna, substantiiv]
liikuv merevee mass, merelained

merevoorimees
[nimisõna, substantiiv]
riik või firma, mille laevad veavad peamiselt välisriikides asuvate firmade kaupu (riikidest nt Kreeka ja Norra)

mereväebaas
[nimisõna, substantiiv]
mereväe suur sõjaväeline väeüksus, sõjaväeliseks tugikohaks kujundatud ala koos sõjasadama ja abihoonetega

mereväekapten
[nimisõna, substantiiv]
1. kaptenleitnandile järgnev kõrgeim vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

mereväelane
[nimisõna, substantiiv]
mereväes teeniv sõjaväelane

mereväeohvitser
[nimisõna, substantiiv]
mereväes teeniv ohvitser

mereväesinine
[omadussõna, adjektiiv]
väga tume sinine, mustjassinine (hrl riietusesemete või lõnga värvi kohta)

merevägi
[nimisõna, substantiiv]
väeüksused, mis tegutsevad merel, nt kaitsevad territoriaalvett ja teevad miinitõrjet

merevähk
[nimisõna, substantiiv]
meres elav koorikloom (nt homaar, krevett, langust)

merevärav
[nimisõna, substantiiv]
(meresadama, ka sadamalinna kohta)

merevärin
[nimisõna, substantiiv]
merepõhja maavärin

merevärske
[omadussõna, adjektiiv]
otse merest püütuna värske

mereõhk
[nimisõna, substantiiv]
puhas, paiguti tervistava toimega õhk merel ja mere ääres

mereõigus
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvahelise õiguse osa, mis reguleerib riikidevahelisi suhteid merede ja nende all asuva maapõue uurimisel ja kasutamisel

mereõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
(laevaõnnetuste vm merel esinevate õnnetuste kohta)

mereäär
[nimisõna, substantiiv]
merega külgnev (kõrgem) maismaariba

mereäärne
[omadussõna, adjektiiv]
mere ääres asuv

mereühendus
[nimisõna, substantiiv]
liikumisvõimalus (nt laevaühendus) merd kaudu

mergel
[nimisõna, substantiiv]
1. rohkesti savi sisaldav pehme hallikat või sinakat värvi lubjakivi

2. savikas lubjakivi

meri
[nimisõna, substantiiv]
1. maismaasse ulatuv või ookeanist saarte või veealuste kõrgendikega eraldatud soolase vee väli

2. (ookeani kohta)

3. suur soolase veega veekogu

meriahven
[nimisõna, substantiiv]
Vaikse ja Atlandi ookeani punakas maitsva lihaga kala

meriangerjas
[nimisõna, substantiiv]
magevete angerjast suurem merekala

meridiaan
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutletav ringjoon maakera pinnal, mis ühendab põhja- ja lõunapoolust ning lõikub ekvaatoriga täisnurga all (kasutatakse pikkuskraadide määramiseks)

2. vastav ringjoon taevasfääril

meridiaanikaar
[nimisõna, substantiiv]
kahe sama pikkuskraadiga punkti vaheline kaugus põhja- ja lõunapoolust ühendaval joonel ehk meridiaanil

meridiaanring
[nimisõna, substantiiv]
1. instrument taevakeha asukoha kindlaksmääramiseks taevaskeral

2. instrument taevakehade asukoha kindlaksmääramiseks

meridionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhjast lõunasse kulgev

2. keskpäevane, lõunane

meridriimia
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maade mererandadel kasvav valge pikliku õiekogumikuga sibultaim

merielevant
[nimisõna, substantiiv]
1. suur loibadega imetaja, kelle isasloomadel on ninal londitaoline nahakott

2. suur loibadega loom

meriforell
[nimisõna, substantiiv]
1. täpilise seljaga vääriskala Põhja-Euroopa rannavetes ja Läänemeres ning kudemise ajal jõgedes

2. see kala toiduna

3. täpilise seljaga vääriskala

meriharakas
[nimisõna, substantiiv]
musta-valge sulestiku ja tugeva punase nokaga valjuhäälne rannikulind

merihein
[nimisõna, substantiiv]
meredes kasvav lapiku varre ja pikkade kitsaste lehtedega veetaim, mille kuivatatud lehti on tarvitatud polsterdamismaterjalina

merihobu
[nimisõna, substantiiv]
kere suhtes nurgi asetseva peaga, liikudes keret püstasendis hoidev merekalake

merihobuke
[nimisõna, substantiiv]
kere suhtes nurgi asetseva peaga, liikudes keret püstasendis hoidev merekalake

merihumur
[nimisõna, substantiiv]
1. liivasel ja klibusel mererannal kasvav korrapäraselt neljas reas paiknevate paksude lehtedega kollakasroheline rohttaim

2. rannataim

merihunt
[nimisõna, substantiiv]
1. suur, rulli meenutava kehaga Põhja-Atlandi ning Põhja-Jäämere põhjakala

2. kala

merihärg
[nimisõna, substantiiv]
arktiliste merede (ka Läänemere ja mõnede põhjapoolsete suurte järvede) ogaline põhjakala

meriino
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna, nimisõna, substantiiv]
väga pehme ja peene villaga lammas, teatud peenvillalammas

merikajakas
[nimisõna, substantiiv]
mustjaspruuni selja ja mustjaspruunide tiibadega rannikulind, Eesti suurim kajakas

merikann
[nimisõna, substantiiv]
liivastel aladel kasvav kitsaste juurelähedaste lehtede ja keraja õienutiga rohttaim, ka aiailutaim

merikapsas
[nimisõna, substantiiv]
Lääne-Eestis ja saartel kruusasel või klibusel mererannal kasvav sinakashall valgete õitega taim, mille noored lehed on söödavad

merikarp
[nimisõna, substantiiv]
1. meres elav lubikojaga limune (nt rannakarp, südakarp)

2. selle lubikoda ehk karp

merikaru
[nimisõna, substantiiv]
kotikut ja merilõvi meenutav lõunapoolkera merede suur loivaline

merikass
[nimisõna, substantiiv]
1. soomusteta naha ja niitja sabaga süvaveekala Atlandi idaranniku meredes

2. süvavees elutsev kala

merikeel
[nimisõna, substantiiv]
1. ovaalse kehaga lesta moodi merekala

2. kala

merikerad
[nimisõna, substantiiv]
klass vanaaegkonna meredes elanud okasnahkseid, kes kinnitusid lülilise varre abil merepõhja

merikiisk
[nimisõna, substantiiv]
ogalise peaga ahvena moodi põhjakala Atlandi ookeanis ja Vahemeres

merikilk
[nimisõna, substantiiv]
meres elav soomusrüüd meenutava koorikuga väike selgrootu loom

merikilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
troopika- ja parasvöötme meredes elav punakaspruuni südaja kilprüüga kilpkonn

merikoger
[nimisõna, substantiiv]
(lähis)troopiliste merede kõrge keha ja valge lihaga kala

merikotkas
[nimisõna, substantiiv]
mere ja suuremate siseveekogude lähedastes metsades pesitsev suur pruuni sulestikuga kotkas

merikukk
[nimisõna, substantiiv]
1. Atlandi ookeani rannavete põhjakala, kes võib tekitada urinataolist heli

2. merekala

merikurat
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni 2 m pikkune röövkala, kel on lame keha, hiiglaslik pea ja väga lai suu ning kes elutseb Euroopa lääne- ja lõunaranniku meredes

2. merekala

merikurk
[nimisõna, substantiiv]
merepõhjal elav pikliku või kurki meenutava kehaga ogaline loom, kelle keha eesotsas asuvat suuava ümbritsevad sissetõmmatavad kombitsad

merikõrv
[nimisõna, substantiiv]
kujult kõrva meenutava koja ja laia tugeva jalaga söödav meretigu

merilehm
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvausundis merest tulnud sinihall või valkjas veis (germaani ja Baltimaade rahvaste muistendeis)

2. merest tulnud sinihall v valkjas veis

merileopard
[nimisõna, substantiiv]
Antarktikas levinud hüljes, kes sööb küll kalu ja krilli, kuid murrab ka teiste hüljeste poegi ja pingviine

merilest
[nimisõna, substantiiv]
lapiku kehaga merekala, kes elab veekogu põhjakihis

meriliilia
[nimisõna, substantiiv]
lehvikutaolise kehaga (ja varrega) okasnahkne soojades meredes

meriliiliad
[nimisõna, substantiiv]
klass lehvikutaolise kehaga (ja varrega) okasnahkseid

merilohe
[nimisõna, substantiiv]
1. Atlandi ookeani merede mürgine põhjakala

2. kala

meriluts
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi ookeani põhjaosas elutsev lutsusarnane tursk

merilõvi
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolkeral elav suur loibadega mereloom, kelle isastel isenditel on kaelal ja rinnal lakataoline moodustis

merimadu
[nimisõna, substantiiv]
1. ülimürgine madu India ja Vaikse ookeani rannikuvetes

2. rannikuvete madu

meri-nadahein
[nimisõna, substantiiv]
mererannikul ja rannaniitudel kasvav roosakaslillade pähikutega kõrreline rohttaim

merine
[omadussõna, adjektiiv]
merega seotud, mereline

merineitsi
[nimisõna, substantiiv]
1. kauni neiuna vm olendina esinev hrl pahatahtlik veehaldjas, kes püüab inimesi vette meelitada ja uputada

2. neiukujuline merevaim

merinõel
[nimisõna, substantiiv]
1. jämeda suure nõela kujulise kehaga kala Euroopa rannikumeredes

2. kala

meripuju
[nimisõna, substantiiv]
tugeva aromaatse lõhnaga rohttaim, Eestis üksnes Saaremaa rannikuil

meripura
[nimisõna, substantiiv]
merepõhjal elav pikliku või kurki meenutava kehaga ogaline loom, kelle keha eesotsas asuvat suuava ümbritsevad sissetõmmatavad kombitsad

meripuuk
[nimisõna, substantiiv]
ogalise peaga ahvena moodi põhjakala Atlandi ookeanis ja Vahemeres

meripõis
[nimisõna, substantiiv]
troopikamerede eredavärviline väga mürgiste kõrverakkudega putkloom

meripääsuke
[nimisõna, substantiiv]
pikkade kitsaste tiibade, harkis saba ja lühikeste jalgadega väike kajaka moodi veelind

meripühvel
[nimisõna, substantiiv]
1. teravate kuklaogadega põhjakala Euroopa looderannikul ja Läänemere edelaosas

2. kala

meririst
[nimisõna, substantiiv]
(algeline mereloom:) läbipaistev lillakas või roosakas meduus, kes kujult meenutab lamedat liuda

meriroos
[nimisõna, substantiiv]
troopikamerede põhjas elav suur silindriline õisloom, kelle keha ülaosas paikneva suuava ümber on kõrverakkudega kombitsad

merisaarmas
[nimisõna, substantiiv]
1. Vaikse ookeani põhjaosa rannavete saarmataoline imetaja

2. saarmataoline loom

merisalat
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt arktiliste randade roomav rohttaim, mille C-vitamiini sisaldavaid lehti võib tarvitada toiduna

2. rohttaim

merisibul
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maade mererandadel kasvav valge pikliku õiekogumikuga sibultaim

merisiga
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerikast pärinev väike sabatu näriline

2. hamstrist suurem ilma sabata karvane loom, kellel on ümmargused kõrvad ja lühikesed jalad

merisiig
[nimisõna, substantiiv]
sale hõbedaste külgede ja valge kõhuga kala Läänemeres ning jõgede suudmetes

merisiilik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt troopikameredes elutsev ümar või lame liikuvate lubinõeltega loom

merisinep
[nimisõna, substantiiv]
1. mererandadel puhmastena kasvav lihakate lehtede ja roosakasvioletsete õitega rohttaim

2. rannataim

merisk
[nimisõna, substantiiv]
musta-valge sulestiku ja tugeva punase nokaga valjuhäälne rannikulind

meriski
[nimisõna, substantiiv]
musta-valge sulestiku ja tugeva punase nokaga valjuhäälne rannikulind

meristeem
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) jagunemisvõimelistest rakkudest koosnev kude, millest moodustuvad kõik muud koed

2. (taimedel)

meristeemmeetod
[nimisõna, substantiiv]
taimede paljundamise ja viirushaigustest tervendamise meetod, mille puhul lõigatakse taime pungast meristeemi ehk algkoe lõik ning kasvatatakse sellest steriilsel toitesegul uus taim

meristeempaljundus
[nimisõna, substantiiv]
taime kasvatamise viis, mille korral uue taime saamiseks kasutatakse varre kasvukuhiku algkoe tükikest (rakendatakse nt uute sortide kiireks saamiseks)

merisutt
[nimisõna, substantiiv]
1. silmude hulka kuuluv usja kehaga merekala, Eesti vetes haruldane

2. parasiitkala

meritigu
[nimisõna, substantiiv]
meres elav tigu (nt kauritigu)

meritint
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pikliku süstja kehaga merekala

2. kala

meritokraatia
[nimisõna, substantiiv]
kõige andekamate ja haritumate võim, talentide valitsus

meritont
[nimisõna, substantiiv]
1. soomusteta naha ja niitja sabaga süvaveekala Atlandi idaranniku meredes

2. süvavees elutsev kala

meritsi
[määrsõna, adverb]
1. merd mööda, mereteed pidi

2. merd mööda, merd kaudu

merituped
[nimisõna, substantiiv]
1. klass mantelloomi

2. mantelloomade klass

meritupp
[nimisõna, substantiiv]
kinnitunult merepõhjal elav kotitaolise kehaga loom

meritäht
[nimisõna, substantiiv]
merepõhjas elav lameda tähekujulise kehaga värvikas ogadega loom

meritünnik
[nimisõna, substantiiv]
tünnikujulise kehaga loom soojades meredes

meriurgiinea
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maade mererandadel kasvav valge pikliku õiekogumikuga sibultaim

merivarblane
[nimisõna, substantiiv]
rohekashall jässakas soomusteta, luukühmukestega põhjakala

merivart
[nimisõna, substantiiv]
varesesuurune rohelise metalliläikelise peaga merelind, Eestis peamiselt läbirändaja või talvituja

meriveiselised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts suuri taimtoidulisi veeloomi, kellel on ruljas keha ja loivad ning saba meenutab uime

2. selts imetajaid

merivähk
[nimisõna, substantiiv]
kaljustes rannikumeredes elutsev ebasümmeetriliste sõrgadega suur vähk

meriõhv
[nimisõna, substantiiv]
Komandorisaarte ja Kamtšatka rannavetes elanud suur mereimetaja, kes röövküttimise tagajärjel 18. sajandil välja suri

meriärn
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt suur soojade merede kala

merja
[nimisõna, substantiiv]
1. hääbunud soome-ugri hõimu liige praeguse Venemaa keskosas

2. väljasurnud soome-ugri hõimu liige

merjalane
[nimisõna, substantiiv]
1. hääbunud soome-ugri hõimu liige praeguse Venemaa keskosas

2. väljasurnud soome-ugri hõimu liige

merkantiilne
[omadussõna, adjektiiv]
kaubanduslik, kommertstegevusega seotud

merkantilism
[nimisõna, substantiiv]
1. 17. ja 18. sajandil majandusteaduses domineerinud suund, mis väitis, et riigi rikkamaks muutmiseks tuleb importi piirata ja eksporti ergutada

2. majanduspoliitiline suund

merkantilist
[nimisõna, substantiiv]
merkantilismi pooldaja

merkaptaan
[nimisõna, substantiiv]
ebameeldiva lõhnaga, vees lahustumatu orgaaniline ühend, mida kasutatakse nt tarbegaasile lõhna andmiseks

merkonoom
[nimisõna, substantiiv]
kaubanduse asjatundja, kaubanduskõrgkooli lõpetanu

merkusaal
[nimisõna, substantiiv]
kuseeritust soodustav elavhõbedapreparaat

merlang
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa rannikumerede rohekashõbejas kala

2. kala

merluška
[nimisõna, substantiiv]
kuni neljanädalase lambatalle nahk

merluus
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi idaranniku merede ning Vahe- ja Musta mere kala

meronüüm
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis tähistab koostisosa oma terviku suhtes (nt reede jt nädalapäevad sõna nädal kui terviku suhtes)

merseriseerima
[tegusõna, verb]
1. pingutatud puuvillast (harvemini muud) lõnga või riiet kontsentreeritud seebikivilahusega töötlema, et riiet tugevdada ja kiule läiget anda

2. puuvilla leelisega töötlema

mersu
[nimisõna, substantiiv]
(automark:) Mercedes

mesallianss
[nimisõna, substantiiv]
1. seisuse vm poolest ebavõrdne abielu

2. seisuse v varanduse poolest ebavõrdne abielu

mesenhüüm
[nimisõna, substantiiv]
organismi tugikoe looteline algvorm, loote sidekude, embrüonaalne sidekude

mesenteerium
[nimisõna, substantiiv]
kõhukelme volt, mille abil peensool kinnitub selgmisele kõhuseinale

mesi
[nimisõna, substantiiv]
1. magus siirupitaoline, seismisel kristalliseeruv (toidu)aine, mida valmistavad mesilased peamiselt õite nektarist

2. magus toit, mida valmistavad mesilased

mesihein
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav pehmete karvadega rohttaim, mille kõrrel on magus maitse

2. rohttaim

mesijook
[nimisõna, substantiiv]
mett sisaldav, meega valmistatud jook (nt mõdu)

mesijutt
[nimisõna, substantiiv]
(nõusse saamise nimel) meelitusi ja kiitust sisaldav jutt

mesikamesi
[nimisõna, substantiiv]
mesikaõite mesi

mesikas
[nimisõna, substantiiv]
kolmeosaliste lehtede ja kollaste või valgete õiekobaratega rohttaim, ka sööda- ja meetaim

mesikaste
[nimisõna, substantiiv]
1. magus putukate (nt lehetäide) eritis taimelehtedel

2. mõnede taimede lehtede magus eritis

mesikeel
[nimisõna, substantiiv]
(meelitades ja kiites rääkimise kohta)

mesikeeli
[määrsõna, adverb]
(rääkimise kohta:) meelitades

mesikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
(nõusse saamise nimel) meelitusi ja (ohtralt) kiitust sisaldav

mesikollane
[omadussõna, adjektiiv]
kollane nagu mesi

mesikuu
[nimisõna, substantiiv]
(abielu esimese kuu, intensiivse armuelu aja kohta)

mesikäpp
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera suurtes metsades elav kogukas pruuni karvkattega kiskja

2. suur metsloom, kellel on paks pruun karv

mesikärg
[nimisõna, substantiiv]
meekärg

mesila
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus paiknevad mesilasperedega tarud ja mesilaste hooldusinventari paigutamiseks vajalikud ehitised

mesilane
[nimisõna, substantiiv]
1. vöödilise kehaga tiivuline putukas, hrl mee- ehk kodumesilane, keda kasvatatakse mee saamiseks

2. tiibadega putukas, kelle kehal on mustad ja kollased triibud ja kes valmistab mett

mesilasehunt
[nimisõna, substantiiv]
1. töömesilasi tappev kollase tagakehaga herilase moodi putukas

2. putukas

mesilasema
[nimisõna, substantiiv]
mesilaspere harilikult ainus munev emasisend

mesilasenäpp
[nimisõna, substantiiv]
Eestis eksikülalisena esinev kuldpruuni ja sinirohelise sulestikuga pikanokaline putuktoiduline lind

mesilaslik
[omadussõna, adjektiiv]
mesilasele omane, mesilast meenutav (inimese omaduste kohta)

mesilasmürk
[nimisõna, substantiiv]
töömesilase mürginäärmete läbipaistev kollakas nõre

mesilaspere
[nimisõna, substantiiv]
mesilasema, töömesilased ja lesed, kes ühes tarus koos elavad

mesilaspesa
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste ehitatud pesa

mesilaspiim
[nimisõna, substantiiv]
1. noorte töömesilaste eritis, millega nad toidavad mesilasema ja nooremaid mesilaste vastseid ning mida tarvitatakse ka toniseeriva vahendina ja ravimite valmistamiseks

2. noorte töömesilaste eritis vaklade toitmiseks

mesilasrass
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguste tunnustega mesilaste liigisisene rühm (nt kraini rass, itaalia rass)

mesilassülem
[nimisõna, substantiiv]
1. (mesilaspere jagunemisel:) mesilased, kes koos mesilasemaga lahkuvad tarust mujale

2. pere heitnud mesilased

mesilastaru
[nimisõna, substantiiv]
mesilastele valmistatud eluruum, millesse nad ehitavad kärgedega pesa

mesilasvaha
[nimisõna, substantiiv]
noorte töömesilaste vahanäärmete eritis, millest mesilased ehitavad meekärgi

mesileib
[nimisõna, substantiiv]
rukkijahust, meest ja veest küpsetatud leib

mesilind
[nimisõna, substantiiv]
1. vöödilise kehaga tiivuline putukas, hrl mee- ehk kodumesilane, keda kasvatatakse mee saamiseks

2. tiibadega putukas, kelle kehal on mustad ja kollased triibud ja kes valmistab mett

mesimagus
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülimalt meeldiv

2. (ülepakutult) mahe ja armas

mesimahl
[nimisõna, substantiiv]
õite meenäärmeist erituv magus vedelik, millest mesilased valmistavad mett

mesimumm
[nimisõna, substantiiv]
1. vöödilise kehaga tiivuline putukas, hrl mee- ehk kodumesilane, keda kasvatatakse mee saamiseks

2. tiibadega putukas, kelle kehal on mustad ja kollased triibud ja kes valmistab mett

mesimurakas
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt lõhnavate roosakaslillade õite ja söödavate punaste viljadega rohttaim, Eestis haruldane

mesindama
[tegusõna, verb]
mesilasi pidama, mesilasi pidades mett ja muid saadusi tootma

mesindus
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste pidamine mee, vaha, taruvaigu, õietolmu saamiseks ning taimede tolmeldamiseks

mesindusalane
[omadussõna, adjektiiv]
mesindusvaldkonnaga seotud

mesindusinventar
[nimisõna, substantiiv]
mesiniku töövahendid, nt tarud, raamid, mesilaste hooldusvahendid

mesindussaadus
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste pidamise tulemusel saadud aine (nt mesi, õietolm, suir, taruvaik, mesilasmürk)

mesindustarbed
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste pidamisel vajalikud vahendid (nt meevurr, suitsulõõts, kärjeraamid)

mesine
[omadussõna, adjektiiv]
1. maitselt või lõhnalt mahedalt magus, mee moodi magus

2. mett sisaldav

mesineste
[nimisõna, substantiiv]
õite meenäärmeist erituv magus vedelik, millest mesilased valmistavad mett

mesinik
[nimisõna, substantiiv]
mesilasi pidav, mesindusega tegelev inimene

mesinädalad
[nimisõna, substantiiv]
abielu esimesed nädalad, noorpaari intensiivse armuelu aeg

mesiohakas
[nimisõna, substantiiv]
1. ohakaga sarnanev karvaste ning ogaliste lehtede ja keraja õisikuga rohttaim, Eestis ilu- ja meetaim

2. rohttaim

mesiputk
[nimisõna, substantiiv]
maitse- ja ravimtaimena kasutatav petersellile sarnanev rohttaim

mesipuu
[nimisõna, substantiiv]
mesilastele valmistatud eluruum, millesse nad ehitavad kärgedega pesa

mesitaru
[nimisõna, substantiiv]
mesilastele valmistatud eluruum, millesse nad ehitavad kärgedega pesa

mesitsema
[tegusõna, verb]
teesklevalt, lipitsevalt lahke olema, meelitama või meeldida püüdma

meskal
[nimisõna, substantiiv]
Mehhikost pärit kange alkohoolne jook, mida saadakse agaavi mahla kääritades

meskaliin
[nimisõna, substantiiv]
1. Mehhikos kasvavast peioote-uimakaktusest saadav hallutsinatsioone tekitav aine

2. Mehhikos kasvavast peioote-kaktusest saadav hallutsinatsioone tekitav aine

meski
[nimisõna, substantiiv]
leotis õlle või kääritamisega toodetava piirituse, puskari valmistamiseks (nt õlle ja viski puhul linnaste ja vee segu)

meslin
[nimisõna, substantiiv]
pehme nisu ja rukki segu

mesmerism
[nimisõna, substantiiv]
sugestioonil põhinev Mesmeri ravimeetod

meso
keskmine, vahelmine

mesoderm
[nimisõna, substantiiv]
1. (areneval organismil:) looterakkude keskmine, vahelmine rakukiht, millest arenevad lihased, süda, luustik, veri

2. vahelmine looteleht v rakukiht

mesofüll
[nimisõna, substantiiv]
1. taimelehe põhikude, milles toimub fotosüntees

2. taimelehe põhikude

mesofüüt
[nimisõna, substantiiv]
keskmise niiskusnõudlusega taim

mesokefaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta, kelle kolju laius on 76–80,9% kolju pikkusest)

mesokefaalsus
[nimisõna, substantiiv]
pea keskmine suurus

mesoliitikum
[nimisõna, substantiiv]
1. keskmine kiviaeg, algas jääaja lõpus (10000–8000 aastat eKr) ja lõppes savinõude kasutuselevõtuga (7000–3000 aastat eKr)

2. keskmine kiviaeg

mesoliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
keskmisesse kiviaega ehk mesoliitikumi kuuluv, sellest pärinev, sellele iseloomulik

mesomorf
[nimisõna, substantiiv]
atleetlik, lihaseline, laiade õlgade ja saleda taljega inimene

meson
[nimisõna, substantiiv]
1. aatomituumast väiksem osake, mis koosneb kvargist ja selle antiosakesest ning osaleb tugevas vastastikmõjus

2. elementaarosake

mesoniit
[nimisõna, substantiiv]
nahaalustesse kudedesse paigaldatav haavaniit, mis aitab kaasa kollageeni tekkele ja võimaldab pinguldada lõtvunud nahka (ja lihaseid) ilma kirurgilise sekkumiseta

mesoonium
[nimisõna, substantiiv]
positiivselt laetud mesonist või müüonist ja elektronist koosnev liitosake

mesopaus
[nimisõna, substantiiv]
atmosfäärikiht mesosfääri ja termosfääri vahel kõrgusel 80 kuni 90 km

mesopotaamlane
[nimisõna, substantiiv]
Mesopotaamia elanik

mesosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. atmosfäärikiht stratosfääri ja termosfääri vahel, mis ulatub Maa pinnast umbes 40–80 km kõrguseni

2. atmosfäärikiht

mesoskaaf
[nimisõna, substantiiv]
1. allveelaevalaadse tugeva kerega sukelaparaat keskmiste meresügavuste (500–4500 m) uurimiseks

2. kamber keskmiste meresügavuste uurimiseks

mesosoikum
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline aegkond, mis järgneb vanaaegkonnale ehk paleosoikumile ja eelneb uusaegkonnale ehk kainosoikumile

2. geoloogiline aegkond

mesoteel
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaõõnte sisepindu kattev ühekordne rakukiht

2. kehaõõsi kattev epiteelkiht

mesotelioom
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kopsu- või kõhukelmel arenev suhteliselt haruldane kasvaja

mesoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetilise ravi protseduur, mille käigus viiakse kergete süstlatorgetega vajalikud toimeained naha sisse

mesotroofne
[omadussõna, adjektiiv]
(veekogude, pinnase kohta:) taimetoitaineid keskmiselt sisaldav

mess
[nimisõna, substantiiv]
1. suur näituslaat, kus ettevõtted sõlmivad tehinguid väljapandud toodete ostmiseks-müümiseks

2. suur näituslaat

mess
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva juhtkonna söögi- ja puhkeruum, kus peetakse ka koosolekuid

2. laeva juhtkonna, ohvitseride söögiruum laevas

mess
[nimisõna, substantiiv]
1. mobiiltelefonide vahel edastatav tekstisõnum, mis kuvatakse telefoni ekraanil

2. vastav sõnumite edastamise teenus või andmesiderakendus

3. teenus, millega saadetakse sõnum mobiiltelefonile

4. selle abil saadetud sõnum

messiaanlik
[omadussõna, adjektiiv]
messia tulekusse uskuv või messianismile omane, sellest lähtuv

messianism
[nimisõna, substantiiv]
usk messia kui kurjuse hävitaja ning rahuriigi rajaja tulekusse

messianistlik
[omadussõna, adjektiiv]
messia tulekusse uskuv või messianismile omane, sellest lähtuv

messias
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vanas Testamendis:) salvimisega pühitsetud isik, Taaveti soost kuningas, kes pidi tulema Iisraeli riiki looma

2. (kristlastel:) maailma lunastaja Jeesus Kristus

messiboks
[nimisõna, substantiiv]
suurel näituslaadal ehk messil firmale, riigile vms eraldatud ruum või ruumiosa, firma, riigi vms esindus messil

messikeskus
[nimisõna, substantiiv]
hoonete kompleks suurte näituslaatade ehk messide korraldamiseks

messiline
[nimisõna, substantiiv]
messist osavõtja (eriti publiku, aga ka firmade kohta)

messima
[tegusõna, verb]
1. lühisõnumit, SMS-i saatma

2. SMS-iga sõnumit saatma

messing
[nimisõna, substantiiv]
vase ja tsingi sulam, milles on kuni 45% tsinki ja mis sageli sisaldab ka muid elemente

messingkollane
[omadussõna, adjektiiv]
messingi värvi, kuldselt kollane

messipoiss
[nimisõna, substantiiv]
messis ehk ühiskajutis teenindav, kokka abistav ja muid abitöid tegev laevapoiss

messiruum
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva juhtkonna söögi- ja puhkeruum, kus peetakse ka koosolekuid

2. laeva juhtkonna, ohvitseride söögiruum laevas

mest
[nimisõna, substantiiv]
kamp, salk, rühm, seltskond

meste
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) mestitud andmemassiiv

mesti
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
kellegagi kampa, kellegi hulka

mestiits
[nimisõna, substantiiv]
1. valge rassi esindaja ja indiaanlase järglane

2. valge ja indiaanlase segavereline järglane

mestima
[tegusõna, verb]
1. ühel nõul tegutsema, kellegagi seltsima

2. kellegagi seltsima

mestimine
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu liikmesriigi esindaja lähetamine teise riiki nõustama kindlat projekti

mestis
[määrsõna, adverb]
üheskoos (kellegi vastu), kambas, pundis koos

meze
[nimisõna, substantiiv]
Kreeka ja Lähis-Ida köögis eelroana serveeritav külmade ja soojade suupistete valik

mezzo
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) pooleldi, keskmise tugevusega (nt mezzo forte)

metaan
[nimisõna, substantiiv]
1. põlev värvuse ja lõhnata gaas, mis sisaldub maa-, soo-, nafta- ja kaevandusgaasides

2. lihtsaim süsivesinik

metaanalüüs
1. varasemate uurimuste tulemuste, mitte algandmete uurimine, metatasandi analüüs

2. vastav uurimus

metaandmed
[nimisõna, substantiiv]
olemasolevate andmete sisu, kvaliteeti, seisundit, päritolu ja muid omadusi kirjeldavad andmed, struktureeritud andmed andmete kohta

metaanhape
[nimisõna, substantiiv]
terava lõhnaga värvuseta vedelik, mis sisaldub nt kuuseokastes ja sipelgate ning mesilaste eritistes

metaanitank
[nimisõna, substantiiv]
mahuti reoveesette kääritamiseks

metaankääritustank
[nimisõna, substantiiv]
mahuti reoveesette kääritamiseks

metaantank
[nimisõna, substantiiv]
mahuti reoveesette kääritamiseks

metaboliit
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi ainevahetuse saadus, sageli vaheprodukt, millest edaspidi tekib teisi aineid

2. ainevahetuse saadus

metaboliseerima
[tegusõna, verb]
(organismi kohta:) elutegevuseks vajalikke aineid vastu võtma ja ära kasutama

metabolism
[nimisõna, substantiiv]
biokeemiliste protsesside kompleks, mille kaudu organism on ühenduses ümbritseva keskkonnaga (saades toiduga vajalikke aineid ja eritades jääkaineid)

metaboloomika
[nimisõna, substantiiv]
teadussuund, mis uurib ainevahetuses osalevate geenidest ja valkudest väiksemate orgaaniliste molekulide kogumeid

metaboolia
[nimisõna, substantiiv]
1. organismide arengu käigus toimuv põhjalik kuju ja eluviisi muutus (nt putukate arenemisel munajärgust valmikujärku)

2. sel viisil muutunud organism

metaboolne
[omadussõna, adjektiiv]
ainevahetusega seotud

metadoon
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline opiaatide rühma valuvaigisti, mida kasutatakse uimastisõltuvuse raviks

metafaas
[nimisõna, substantiiv]
rakutuuma jagunemise teine aste

metafoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) tüvevokaali muutumine järgneva silbi vokaali mõjul, nt saksa Hand - Hände, Sohn - Söhne

2. tüvevokaali muutumine

metafoor
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna või väljendi kasutamine sarnasuse alusel uudses, ülekantud tähenduses, nt elukevad, laenuportfell, karjuv ülekohus

2. (laiemalt:) igasugune kujundliku sõnatarvituse juht

3. kõnekujund

metafoorika
[nimisõna, substantiiv]
1. metafoorid, metafooride kogum

2. metafooride kogum

metafooriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. metafoore sisaldav, rohkete metafooridega

2. metafoore sisaldav

metafoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. piltlik, metafoorina esinev, ülekantud tähenduses

2. metafoorina esinev, piltlik

metafraas
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteksti sisu võimalikult täpne vahendus teiste sõnadega, nt luuleteose proosatõlge

2. ümbersõnastus

metafüüs
[nimisõna, substantiiv]
üla- või alajäseme pika luu (ehk toruluu) vaheosa, kus hoitakse uut formeerunud luukude

metafüüsik
[nimisõna, substantiiv]
metafüüsikaga tegeleja, metafüüsika pooldaja

metafüüsika
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofia haru, mis hõlmab küsimusi teadusmeetoditele tabamatust tegelikkusest

2. (Aristotelesel:) olemise põhiprintsiipide ja algpõhjuste käsitlus

metafüüsiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teadusmeetoditele tabamatut tegelikkust hõlmav

2. (Aristotelesel:) olemise põhiprintsiipe ja algpõhjusi käsitlev

metagalaktika
[nimisõna, substantiiv]
astronoomiainstrumentide abil vaadeldav Galaktika-väline universumiosa

metagenees
[nimisõna, substantiiv]
suguliste põlvkondade vaheldumine mittesuguliste põlvkondadega

metagenoomika
[nimisõna, substantiiv]
DNA sekveneerimine ökosüsteemide tasemel

metakeel
[nimisõna, substantiiv]
1. keel, mille abil kirjeldatakse mingit teist keelt

2. teise keele kirjeldamiseks

metakriitika
[nimisõna, substantiiv]
1. arvustuse arvustus

2. kriitika põhjendatuse analüüs

metaljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. välimuselt metalli, plekki meenutav

2. pläriseva, terava, läbilõikava kõlaga

3. metalli meenutav

4. pläriseva kõlaga

metall
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl hästi sepistatav tahke aine, millel on iseloomulik läige ning hea elektri- ja soojusjuhtivus (nt raud, vask, kuld)

2. aine, mis on tavaliselt kõva ja läikiv, näiteks raud, kuld või hõbe

metallaed
[nimisõna, substantiiv]
metallvarbadest või metallvõrgust piirdetara

metallbaromeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. õhurõhu mõõtmise riist, kus anduriks on metallkarbike, mille kuju muutub vastavalt õhurõhu muutusele

2. õhurõhu mõõtmise riist

metallehe
[nimisõna, substantiiv]
metallist ehteasi

metallehistöö
[nimisõna, substantiiv]
tarbekunstiala, mis hõlmab metallist väikevormide valmistamist

metallgaraaž
[nimisõna, substantiiv]
kokkupandav metalldetailidest garaaž

metalliaeg
[nimisõna, substantiiv]
pronksi- ja rauaaja ühisnimetus

metallidetektor
[nimisõna, substantiiv]
1. seade metallesemete avastamiseks mullast või nt lennujaama turvakontrollis

2. metalle otsiv seade

metallijäätmed
[nimisõna, substantiiv]
1. metallitööstuses tekkinud jäätmed

2. vanad või kasutuskõlbmatud metallist esemed vms

metallik
[nimisõna, substantiiv]
1. metalselt helkiv värv (omadus või aine)

2. metalselt helkiv värv

metallikruvi
[nimisõna, substantiiv]
metalli keeratav kruvi

metallikunst
[nimisõna, substantiiv]
tarbekunstiala, mis hõlmab metallist väikevormide valmistamist

metallikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
metallehistöö alal toimiv kunstnik

metallikvärv
[nimisõna, substantiiv]
1. metalselt helkiv värv (omadus või aine)

2. metalselt helkiv värv

metallikäärid
[nimisõna, substantiiv]
tööriist metalli lõikamiseks

metallilaast
[nimisõna, substantiiv]
metallilõikamisel tekkinud õhuke metalliriba

metalliline
[omadussõna, adjektiiv]
metalli kujul esinev

metallilõikamine
[nimisõna, substantiiv]
metallide ja sulamite lõiketöötlus (treimine, freesimine, puurimine vms)

metallilõikepink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink metalldetailide lõiketöötluseks (metalltoorikult laastude lõikamiseks)

metallilõikur
[nimisõna, substantiiv]
seade metalli lõikamiseks

metalliläige
[nimisõna, substantiiv]
metalne, helklev läige

metallimaak
[nimisõna, substantiiv]
metalli sisaldav kivim

metalline
[omadussõna, adjektiiv]
metallist (tehtud)

metalliotsija
[nimisõna, substantiiv]
1. seade metallesemete avastamiseks mullast või nt lennujaama turvakontrollis

2. metalle otsiv seade

metallipalavik
[nimisõna, substantiiv]
1. vase-, tsingi- või mangaaniaurude sissehingamisest tekkiv, eriti keevitajaid vaevav haigusseisund, mille sümptomiteks on mh kõrge palavik ja valud rinnus

2. kutsehaigus

metallipulber
[nimisõna, substantiiv]
pulbristatud metall

metallipuru
[nimisõna, substantiiv]
1. pisikesed metallitükid, mis on eraldunud metallesemest selle kulumise tõttu või tekkinud metalleseme purunemisel/purustamisel

2. metalli töötlemisel tekkinud puru

metalliseerima
[tegusõna, verb]
1. metalliga katma

2. millessegi metalliühendeid lisama

metalliseerimine
[nimisõna, substantiiv]
mittemetalse eseme või materjali katmine metalli- või sulamikihiga

metallist
[nimisõna, substantiiv]
metallitööstusettevõttes töötav tööline

metallisulatus
[nimisõna, substantiiv]
metallide sulatamine maagist

metallisulatusahi
[nimisõna, substantiiv]
kõrgahi metallisulatuseks

metallitama
[tegusõna, verb]
1. metalliga katma

2. millessegi metalliühendeid lisama

metallitamine
[nimisõna, substantiiv]
mittemetalse eseme või materjali katmine metalli- või sulamikihiga

metalliteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis käsitleb metallide ja sulamite koostise, struktuuri ja omaduste vahelisi seoseid ning välismõjudest tingitud muutusi

metallitehas
[nimisõna, substantiiv]
tehas, kus töödeldakse metalli, toodetakse metalldetaile vms

metallitolm
[nimisõna, substantiiv]
peenikesed lenduvad metallikübemed (tekivad nt metallide töötlemisel)

metallitöö
[nimisõna, substantiiv]
(metallitöötlusega seotud tööde kohta)

metallitöökoda
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus tehakse metallitöid

metallitööline
[nimisõna, substantiiv]
metallitööstusettevõttes töötav tööline

metallitööstus
[nimisõna, substantiiv]
metalltarindite ja -esemete tootmist ning metallivalu hõlmav rasketööstuse haru

metallitöötlemispink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink metallide töötlemiseks

metallitöötlus
[nimisõna, substantiiv]
metallide ja sulamite töötlemine, metallist detailide valmistamine

metallivalu
[nimisõna, substantiiv]
pooltoodete või detailide valmistamine sulametalli valamisega valuvormi

metallivargus
[nimisõna, substantiiv]
1. metalli, eeskätt metallist esemete, detailide vms varastamine (kokkuostu viimiseks)

2. metalli, eeskätt metallist esemete, detailide jne varastamine (kokkuostu viimiseks)

metalliäri
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis hõlmab vanametalli müümist kokkuostu ning vanametalli kokkuostu ja edasimüüki

metallkamm
[nimisõna, substantiiv]
metallist kamm

metallkeraamika
[nimisõna, substantiiv]
1. metallipulbritest vormimise ja paagutamise teel toodete valmistamine

2. vastavad tooted

3. pulbermetallurgia materjalid ja tooted

metallkeraamiline
[omadussõna, adjektiiv]
metallkeraamikat kasutades tehtud

metallkere
[nimisõna, substantiiv]
metallist kere (nt sõidukil)

metallkiiver
[nimisõna, substantiiv]
metallist kiiver

metallkiud
[nimisõna, substantiiv]
metallist tehiskiud

metallkonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
hoone, masina vm peamine, hrl kandev metallist osa

metall-lusikas
[nimisõna, substantiiv]
metallist lusikas

metallniit
[nimisõna, substantiiv]
vääris- vm metalli kiu(dude)st niit

metallofon
[nimisõna, substantiiv]
1. löökpill, mille põhiosa moodustavad metallplaadikesed või -torud, nt kellamäng, kellad, tšelesta

2. löökpill

metallofüüsika
[nimisõna, substantiiv]
tahkisefüüsika haru

metallogeenia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus metalle sisaldavate kivimite tekkest, metallimaakide tekkimise tingimustest ja metallide levikust maakoores

metallograafia
[nimisõna, substantiiv]
metalliõpetuse haru, mis käsitleb metallide ja sulamite struktuuri

metalloid
[nimisõna, substantiiv]
lihtaine, mis omaduste poolest on metalli ja mittemetalli vahepealne aine (nt astaat, antimon)

metallokeraamiline
[omadussõna, adjektiiv]
metallkeraamikat kasutades tehtud

metallomeetria
[nimisõna, substantiiv]
maagimaardlate geokeemiline otsingumeetod

metallooptika
[nimisõna, substantiiv]
optika haru, mis käsitleb metallide optilisi omadusi (elektro-magnetkiirguse ja metallide vastastikust mõju)

metallotermia
[nimisõna, substantiiv]
1. menetlus, kus metalle saadakse neid sisaldavate ühendite redutseerimisega kõrgel temperatuuril

2. metallide saamise menetlus

metallots
[nimisõna, substantiiv]
metallist otsaosa (nt noolel, kepil)

metallpaber
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke tina- või alumiiniumsulamist lehtmaterjal

2. õhuke lehtmaterjal

metallplaat
[nimisõna, substantiiv]
metallist plaat

metallpärg
[nimisõna, substantiiv]
metallist surnupärg (oli kasutusel varemalt)

metallraam
[nimisõna, substantiiv]
metallist raam, mis toestab või ümbritseb mingit eset

metallraha
[nimisõna, substantiiv]
1. seadusega määratud kaalu, koostise ja vormiga metallitükk maksevahendina

2. metallist raha

metallsild
[nimisõna, substantiiv]
metallist (hrl terasest) kandva osaga sild

metallsilinder
[nimisõna, substantiiv]
silindrikujuline metallist ese või detail

metallsõrestik
[nimisõna, substantiiv]
omavahel ühendatud metallvarbadest või -lattidest karkass vm tarind

metalltaara
[nimisõna, substantiiv]
hrl plekist pakendid (nt õllepurgid, konservikarbid)

metalltara
[nimisõna, substantiiv]
metallvarbadest või metallvõrgust piirdetara

metalltarind
[nimisõna, substantiiv]
hoone, masina vm peamine, hrl kandev metallist osa

metalltoode
[nimisõna, substantiiv]
metallist toodetud ese

metallurg
[nimisõna, substantiiv]
metallurgia ala spetsialist

metallurgia
[nimisõna, substantiiv]
1. metallide ja metallisulamite tootmine ning nendest pooltoodete (valtsmetalli, torude, profiilmaterjali) valmistamine

2. vastav tehnika- ja tööstusharu

metallvaat
[nimisõna, substantiiv]
kumerate külgede ja kahe põhjaga suur metallnõu vedelike hoidmiseks

metallvarb
[nimisõna, substantiiv]
rauast, terasest vm metallist varras

metallvõrk
[nimisõna, substantiiv]
terasest, alumiiniumist vm metallist võrk (nt piideaiaks, esemete valmistamiseks)

metalne
[omadussõna, adjektiiv]
metallist (tehtud)

metaloogika
[nimisõna, substantiiv]
1. formaalloogika süsteemide teooria

2. loogika osa, käsitleb loogikasüsteemide struktuuri

metamatemaatika
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika osa, mis käsitleb matemaatika v konkreetse matemaatilise teooria aluseid, struktuuri ja meetodeid ning kirjeldab, missuguseid väiteid on uuritavas süsteemis võimalik tõestada

metameditsiin
[nimisõna, substantiiv]
alternatiivse teraapia lähenemisviis, mis käsitleb seoseid emotsioonide, mõtete ja füüsilise tervise vahel ning rakendab neid ravis

metameer
[nimisõna, substantiiv]
lüli, segment, nt rõngussil

metameeria
[nimisõna, substantiiv]
1. looma keha koosnemine ühetaolistest järjestikustest lülidest (nt vihmaussidel, putukatel, ämblikel)

2. looma keha koosnemine lülidest

metamfetamiin
[nimisõna, substantiiv]
kesknärvisüsteemi stimulaator, mida kasutatakse uimastina

metamorfiit
[nimisõna, substantiiv]
kõrge rõhu ja temperatuuri tingimustes ümberkristalliseerunud ehk moondunud kivim, välimuselt hrl vöödiline, kihiline vms (nt marmor, kilt)

metamorfism
[nimisõna, substantiiv]
1. kivimi koostise, ehituse ja tekstuuri muutumine maa sees kõrge temperatuuri, kõrge rõhu või keemiliselt aktiivsete ainete mõjul

2. sel viisil muutunud kivim

metamorfne
[omadussõna, adjektiiv]
moondumisel kujunenud

metamorfoos
[nimisõna, substantiiv]
(olemuslik) muutumine, teisenemine

metamärk
[nimisõna, substantiiv]
erimärk, mida kasutatakse otsisüsteemides otsingu paindlikumaks tegemisel (nt *, ?)

metanaal
[nimisõna, substantiiv]
1. terava lõhnaga mürgine värvusetu gaas

2. mürgine gaas

metanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõna- või sõnaosa piiri nihe kõneleja teadvuses, mille tagajärjel tekivad uued sõnad (nt jumalime)

metanool
[nimisõna, substantiiv]
1. väga mürgine värvusetu alkoholilõhnaga vedelik

2. mürgine vedelik

metanoolimürgistus
[nimisõna, substantiiv]
puupiirituse ehk metanooli joomisel tekkiv mürgitus, mille üks tagajärg võib olla pimedaksjäämine

metanoolimürgitus
[nimisõna, substantiiv]
puupiirituse ehk metanooli joomisel tekkiv mürgitus, mille üks tagajärg võib olla pimedaksjäämine

metaplaasia
[nimisõna, substantiiv]
(organismis:) koe kvalitatiivne muutumine, ühe diferentseerunud koe asendumine teist tüüpi diferentseerunud koega

metasekvoia
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Hiinast pärinev kiire kasvuga heitlehine okaspuu, ka ilupuuna parkides ja aedades

metastaas
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomulise kasvaja väljaspool esmast kasvukohta paiknev kolle

metastaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pahaloomulise kasvaja siiretega seotud

2. siirdeline

metastabiilne
[omadussõna, adjektiiv]
ebapüsivas tasakaalus olev

metastaseeruma
[tegusõna, verb]
pahaloomulise kasvaja kolletena levima

metatasand
[nimisõna, substantiiv]
1. üldistav tõlgendus, kindla asja käsitlemisest üldisem, abstraktsem tasand

2. üldistav, universaalne tasand

metateadus
[nimisõna, substantiiv]
teaduse seletamise teooria, teaduse teadus

metatees
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe hääliku või häälikuühendi kohavahetus sõnas (nt praegu → paergu)

2. häälikute kohavahetus

metateetiline
[nimisõna, substantiiv]
metateesi tulemusena tekkinud

metatekst
[nimisõna, substantiiv]
teisele tekstile suunatud tekst, tekst teksti kohta, metakeelne tekst

metateooria
[nimisõna, substantiiv]
teist teooriat analüüsiv teooria

metaversum
[nimisõna, substantiiv]
1. digitaalne universum, 3D virtuaalmaailmade võrgustik, mis on keskendatud sotsiaalsele suhtlusele

2. virtuaalne keskkond

metempsühhoos
[nimisõna, substantiiv]
reinkarnatsioon, hingede rändamine

meteo
ilmavaatlustega, meteoroloogiaga seotud

meteogramm
[nimisõna, substantiiv]
ilmaennustuse graafiline esitus, mis näitab temperatuuri, sademete, õhurõhu, tuulekiiruse ja -suuna vms muutumist aja jooksul

meteojaam
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus, kus tehakse ilmavaatlusi

2. mõõteseadmetega varustatud vaatlusväljak, kus kogutakse ilmaandmeid (tänapäeval hrl automatiseeritud seirejaam)

meteoor
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmosest Maa atmosfääri sisenenud tahke liikuva keha helendav kogum

2. kosmiline keha

meteoorisadu
[nimisõna, substantiiv]
loodusnähtus, kus öötaevasse lakkamatult ilmuvad helendavad meteoorid

meteoorivool
[nimisõna, substantiiv]
lähedaste liikumisteedega ühist päritolu meteoorkehade parv või vool

meteoorkeha
[nimisõna, substantiiv]
planeetidevahelises ruumis liikuv tahke keha, mis Maa atmosfääri sattununa põhjustab meteoori

meteoorne
[omadussõna, adjektiiv]
meteoorkeha või meteooriga seotud, selle tekitatud

meteoriidikatastroof
[nimisõna, substantiiv]
meteoriidi põhjustatud looduskatastroof

meteoriidikild
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmosest Maa atmosfääri sisenenud meteoori Maa pinnale langenud tükk

2. Maale langenud meteoorkeha

meteoriidikraater
[nimisõna, substantiiv]
meteoriidi tekitatud kraater

meteoriidiplahvatus
[nimisõna, substantiiv]
plahvatus meteoriidi kokkupõrkel Maaga

meteoriidisadu
[nimisõna, substantiiv]
meteoori tükkide pidev langemine Maa pinnale

meteoriit
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmosest Maa atmosfääri sisenenud meteoori Maa pinnale langenud tükk

2. Maale langenud meteoorkeha

meteoriitik
[nimisõna, substantiiv]
meteoriitide uurija

meteoriitika
[nimisõna, substantiiv]
teadusmeteoriitidest, nende tekkest, koostisest, ehitusest, omadustest ning nähtustest, mis on seotud meteoorkehade liikumisega planeetidevahelises ruumis ja nende langemisega Maa pinnale

meteoriitne
[omadussõna, adjektiiv]
meteoriidiga seotud, meteoriidi tekitatud

meteorism
[nimisõna, substantiiv]
gaaside rohkus sooltes, sellest tingitud vaevused

meteorograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. ōhupallile või lennukile kinnitatud seade ilmastikunähtuste registreerimiseks kõrgemates õhukihtides

2. ilmanähtuste meerik

meteoroid
[nimisõna, substantiiv]
planeetidevahelises ruumis liikuv tahke keha, mis Maa atmosfääri sattununa põhjustab meteoori

meteoroloog
[nimisõna, substantiiv]
Maa atmosfääri uuriv eriteadlane

meteoroloogia
[nimisõna, substantiiv]
Maa atmosfääri uuriv geofüüsika haru

meteoroloogiainstrument
[nimisõna, substantiiv]
ilmavaatlustel kasutatav mõõteriist (nt termomeeter, psühromeeter, baromeeter, anemomeeter)

meteoroloogiajaam
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus, kus tehakse ilmavaatlusi

2. mõõteseadmetega varustatud vaatlusväljak, kus kogutakse ilmaandmeid (tänapäeval hrl automatiseeritud seirejaam)

meteoroloogiasatelliit
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri uurimiseks ja ilmavaatluste tegemiseks kasutatav tehiskaaslane

meteoroloogiatalitus
[nimisõna, substantiiv]
asutuse allüksus, mille ülesanne on tegeleda ilmavaatlusega

meteoroloogiateenistus
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri uurimise ja ilmavaatlustega tegelev asutus

meteosatelliit
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri uurimiseks ja ilmavaatluste tegemiseks kasutatav tehiskaaslane

metioniin
[nimisõna, substantiiv]
väävlit sisaldav asendamatu aminohape

metiss
[nimisõna, substantiiv]
eri rassist vanemate segavereline järglane (nt mulatt, mestiits)

metissatsioon
[nimisõna, substantiiv]
eri tõugu taimede või loomade (sama liigi piirides) ristamine tõuomaduste parendamiseks

metisseerima
[tegusõna, verb]
1. (taimede, loomade kohta:) geneetiliselt erinevate isendite sugurakke ühendama, et uusi järglasi saada (tõu- või sordiaretuses)

2. teatud viisil aretama

metodism
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandil anglikaani kirikus John Wesley eestvedamisel tekkinud äratusliikumine, millest kujunes välja protestantlik usuvool

metodist
[nimisõna, substantiiv]
metodismi pooldav ja sellesse uskkonda kuuluv inimene

metodisti
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
seotud kristliku äratusliikumisega, mis tekkis John Wesley eestvedamiselInglismaal

metodistlik
[omadussõna, adjektiiv]
metodismile, seda tunnistavale kirikule ja nende liikmetele omane

metodoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus teadusliku uurimise meetodeist

2. teadustegevuses kasutatavate meetodite ja menetlusviiside kirjeldamine ja uurimine

metoik
[nimisõna, substantiiv]
vaba, kuid kodanikuõigusteta võõramaalane Vana-Kreeka polistes

metonüümia
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna või väljendi kasutamine külgnemise (ajalise, ruumilise, põhjusliku vm suhte) alusel uudses, ülekantud tähenduses (nt ese inimese asemel – kaotas maailma kolmandale reketile, autor teose asemel – kuulasin Pärti)

2. (laiemalt:) seda tüüpi kujundliku sõnatarvituse juht

3. kõnekujund

metoodik
[nimisõna, substantiiv]
metoodika asjatundja

metoodika
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse või töö sooritamise meetodite kogum

metoodikaalane
[omadussõna, adjektiiv]
metoodikaga seotud

metoodikajuhend
[nimisõna, substantiiv]
metoodikaalaste soovituste ja juhtnööride kogum, metoodiline juhend

metoodikakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
kirjandus nt mingi aine õpetamise või mingi töö tegemise meetodite kohta

metoodikpedagoog
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja kõrgeim ametijärk

metoodiline
[omadussõna, adjektiiv]
metoodikasse puutuv, seda käsitlev vms

metool
[nimisõna, substantiiv]
fotonduses ilmutina kasutatav valge kristalne pulber

metoop
[nimisõna, substantiiv]
1. (dooria stiilis templi friisil:) hrl reljeefide või maalidega kaunistatud plaat

2. dooria friisi osa

metraaž
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi pikkus meetrites

2. pikkus meetrites

metress
[nimisõna, substantiiv]
endisajal kõrgest soost meesisiku armuke

metriit
[nimisõna, substantiiv]
emakas tekkinud põletik (ka koduloomadel)

metroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõte, mõõtühikuid ja mõõtmist käsitlev teadusharu

2. mõõduõpetus

metronoom
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrooniline või mehaaniline riist, mis määrab muusikateose täpse esitustempo

2. rütmiaparaat

metroo
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl maa all tunnelis kulgev linnasisene raudtee

2. linna sees asuv raudtee, mis asub maa all tunnelis

metroojaam
[nimisõna, substantiiv]
metroorongide peatumiskoht, kus reisijad saavad peale tulla ja maha minna

metroorong
[nimisõna, substantiiv]
metrooliinil, peamiselt maa-aluses tunnelis sõitev rong

metroovagun
[nimisõna, substantiiv]
metroorongi vagun

metropol
[nimisõna, substantiiv]
pealinn vm (halduslikult, tööstuslikult) tähtis keskus

metropoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. õigeusu kiriku peapiiskop, patriarhi järel tähtsuselt teine vaimulik

2. õigeusu kiriku peapiiskop

metropoolia
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu kiriku haldusüksus, metropoliidi võimkonda kuuluv territoorium ja kogudused

metrorütm
[nimisõna, substantiiv]
meetriliselt korrastatud rütm

metroseksuaal
[nimisõna, substantiiv]
mees, kes pöörab suurt tähelepanu oma välimusele, imagole ja elustiilile, kulutab sellele palju aega ja raha

mets
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ala, mis on kaetud puude ja nende juurde kuuluvate (roht)taimedega

2. sellisel alal kasvavad puud koos alustaimestikuga

3. suur maa-ala, kus kasvab palju puid

metsaader
[nimisõna, substantiiv]
hõlmader pinnase ettevalmistamiseks enne metsapuude istutamist või külvamist

metsaala
[nimisõna, substantiiv]
1. metsaga kaetud ala

2. (metsamajanduses:) metsamaa või selle osa

metsaalune
[nimisõna, substantiiv]
metsa all olev maapind (koos alustaimestikuga)

metsaametnik
[nimisõna, substantiiv]
metsanduse alal töötav ametnik

metsaand
[nimisõna, substantiiv]
(metsamarjade, söögiseente vms kohta)

metsaasukas
[nimisõna, substantiiv]
(hrl metslooma või -linnu kohta)

metsabioloogia
[nimisõna, substantiiv]
metsateaduse haru, mis uurib metsa kui looduslikku tervikut ning metsa ja keskkonna seoseid

metsaeksport
[nimisõna, substantiiv]
metsamaterjali väljavedu

metsaelanik
[nimisõna, substantiiv]
(hrl metslooma või -linnu kohta)

metsaelu
[nimisõna, substantiiv]
elamine, elu metsas

metsaema
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvausundis naisena kujutletud metsavaim

2. emana, perenaisena kujutletud metsavaim

metsaeraldis
[nimisõna, substantiiv]
pindalalt terviklik metsaosa, mis oma päritolu, koosseisu ja vanuse poolest on piisavalt ühetaoline ühesuguste majandamisvõtete rakendamiseks

metsaeraldus
[nimisõna, substantiiv]
riiklikku registrisse kantud maa-ala, kus kasvab mets

metsafloora
[nimisõna, substantiiv]
metsas kasvavad taimed (ka liike hõlmava kogumina)

metsafond
[nimisõna, substantiiv]
riigi või mõne ettevõtte omandisse kuuluvate metsade kogum

metsahake
[nimisõna, substantiiv]
otse metsast soojajaama viidav suure niiskussisaldusega hakkpuit

metsahall
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

metsahari
[nimisõna, substantiiv]
1. (metsapuude latvade kohta)

2. metsalatvade kohta

metsaheinamaa
[nimisõna, substantiiv]
heinamaana kasutatav looduslik, puudega rohumaa

metsaherilane
[nimisõna, substantiiv]
teatud ühiseluline herilane

metsahiiglane
[nimisõna, substantiiv]
(eriti suure metsapuu kohta)

metsahindamine
[nimisõna, substantiiv]
kasvavate puude, puistute ja metsamaterjalide mõõtmine ja arvestamine ning metsade hindamine

metsahoid
[nimisõna, substantiiv]
metsas tehtavad tööd, mis aitavad kasvatada kvaliteetset puitu ja säilitada puude tervislikku seisundit

metsahoole
[nimisõna, substantiiv]
metsas tehtavad tööd, mis aitavad kasvatada kvaliteetset puitu ja säilitada puude tervislikku seisundit

metsahunt
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

metsahäil
[nimisõna, substantiiv]
puude väljalangemisest või rühmiti raiumisest tekkinud tühik metsas

metsahärra
[nimisõna, substantiiv]
metsnik, metsaülem

metsailu
[nimisõna, substantiiv]
metsas tajutav ilu

metsaisa
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvausundis mehena kujutletud metsavaim

2. isana, peremehena kujutletud metsavaim

metsaisand
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera suurtes metsades elav kogukas pruuni karvkattega kiskja

2. suur metsloom, kellel on paks pruun karv

metsaistandik
[nimisõna, substantiiv]
hrl mittemetsamaale istutatud (noor) mets või (noored) puud

metsaistutus
[nimisõna, substantiiv]
noorte puutaimede istutamine raiesmikule metsa kasvatamiseks

metsajooks
[nimisõna, substantiiv]
treening- või tervisejooks metsas

metsajumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb metsa üle

metsajõgi
[nimisõna, substantiiv]
metsas voolav jõgi

metsajärv
[nimisõna, substantiiv]
metsas asuv järv

metsakaamera
[nimisõna, substantiiv]
metsa üles seatud kaamera, mille abil saab jälgida lindude ja loomade elu

metsakahjur
[nimisõna, substantiiv]
hrl putukas, kes oma tegevusega kahjustab puude kasvu ning rikub puidu kvaliteeti (nt kuuske kahjustav kooreürask)

metsakaitse
[nimisõna, substantiiv]
abinõud metsade kaitsmiseks puid kahjustavate putukate, mikroobide ja keskkonnategurite eest

metsakarjamaa
[nimisõna, substantiiv]
karjamaana kasutatav looduslik, puudega rohumaa (ka metsa all)

metsakas
[omadussõna, adjektiiv]
metsarikas, metsane

metsakasutus
[nimisõna, substantiiv]
(metsanduses:) metsa(maa) kasutamine puidu ja muu materjali varumiseks

metsakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
1. noore metsapõlvkonna loomine ja sellest hooldusraiete ja muude võtete abil raieküpse metsa kasvatamine

2. vastav metsateaduse haru

metsakataster
[nimisõna, substantiiv]
riiklik andmekogu, mis koondab metsade majandamisega ja puiduvaruga seotud infot

metsakirves
[nimisõna, substantiiv]
laasimiseks, võsa raiumiseks ja muudeks metsatöödeks mõeldud kirves

metsakoer
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

metsakohin
[nimisõna, substantiiv]
metsas õhu liikumisest, tuulehoost tekkiv madal, tumedatooniline heli, metsa kohisemine

metsakolgas
[nimisõna, substantiiv]
kõrvaline paik metsade alal

metsakool
[nimisõna, substantiiv]
metsandusalane kool (nt metsnikkude, metsavahtide koolitamiseks)

metsakorraldus
[nimisõna, substantiiv]
metsaomaniku huve arvestav metsade majandamise kavandamine

metsakraav
[nimisõna, substantiiv]
metsa kuivendamiseks rajatud kraav

metsakuiv
[omadussõna, adjektiiv]
metsas (jalal) kuivanud

metsakuivendus
[nimisõna, substantiiv]
liigniiske metsamaa kuivendamine kraavitamise teel

metsakuklane
[nimisõna, substantiiv]
metsades tavaline mitut liiki suur sipelgas, kes ehitab kuhilpesi

metsakultuur
[nimisõna, substantiiv]
seemnetest või taimedest saadud noored metsapuud, millest kasvab uus mets

metsakuningas
[nimisõna, substantiiv]
1. (põdra, karu vm suure metslooma, metsa põlispuu või mõjuvõimsa metsaärimehe kohta)

2. suuruluki v metsa põlispuu kohta

metsakuru
[nimisõna, substantiiv]
kõrvaline paik metsade alal

metsakutsa
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

metsakutsikas
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

metsakutsu
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

metsakvartal
[nimisõna, substantiiv]
metsa osa, mida piiravad täisnurkselt ristuvad kraavid, teed vm sihid

metsakõdu
[nimisõna, substantiiv]
metsa all kuivanud lehtedest ja okstest tekkiv kõdukiht, millest aegamööda moodustub huumus

metsakäär
[nimisõna, substantiiv]
metsast pooleldi piiratud maatükk

metsaküla
[nimisõna, substantiiv]
metsast ümbritsetud, metsade keskel asuv küla

metsakülv
[nimisõna, substantiiv]
puuseemnete külvamine raiesmikule metsa kasvatamiseks

metsakümblus
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanist pärit loodusteraapia vorm, rahulik jalutuskäik metsas, mille juures on oluline kasutada kõiki oma meeli

metsalaam
[nimisõna, substantiiv]
ühtne ulatuslik metsaala

metsalagendik
[nimisõna, substantiiv]
looduslik lage, puudeta koht metsas

metsalahk
[nimisõna, substantiiv]
looduslik puudeta vahekoht metsas

metsalaik
[nimisõna, substantiiv]
lapike metsa lagedal maastikul

metsalangetaja
[nimisõna, substantiiv]
puude mahavõtja (inimene või vastav masin)

metsalank
[nimisõna, substantiiv]
puude langetamiseks või puudelt vaigu võtmiseks välja mõõdetud metsatükk

metsalaulik
[nimisõna, substantiiv]
1. (metsa laululinnu kohta)

2. metsa laululind

metsalill
[nimisõna, substantiiv]
metsas (vm looduses) kasvav lill (nt ülane, sinilill)

metsalind
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt metsas elav lind (nt rähn, kägu, teder)

metsaline
[nimisõna, substantiiv]
harimatu, kasvatamatu, kommetelt tahumatu inimene (ka võrdlustes)

metsalinnustik
[nimisõna, substantiiv]
metsalinnud (kogumina)

metsaloom
[nimisõna, substantiiv]
metsas elav loom (nt karu, rebane)

metsalõikus
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude langetamine (koos kohapeal kaasnevate töödega)

metsamaa
[nimisõna, substantiiv]
majandatav mets või metsa kasvatamiseks ja majandamiseks ette nähtud maa

metsamaastik
[nimisõna, substantiiv]
metsane, metsaga maastik

metsamaja
[nimisõna, substantiiv]
metsas asuv maja

metsamajand
[nimisõna, substantiiv]
metsa kaitse, hooldamise ja majandamisega tegelev ettevõte

metsamajandus
[nimisõna, substantiiv]
metsanduse haru, mis hõlmab metsa kasvatamist, kaitset ja majandamist

metsamajanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
metsamajanduse alale kuuluv, sellega seotud

metsamari
[nimisõna, substantiiv]
metsas kasvava taime mari

metsamarutaud
[nimisõna, substantiiv]
metsloomade marutaud

metsamasin
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude langetamisel, laasimisel, metsamaterjali veol vms töödel kasutatav masin (nt langetustraktor, metsaveotraktor)

metsamassiiv
[nimisõna, substantiiv]
ühtne ulatuslik metsaala

metsamaterjal
[nimisõna, substantiiv]
ehitusmaterjalina, tööstuse toorainena või kütusena kasutatav puit

metsamatk
[nimisõna, substantiiv]
matk metsas, metsasel alal

metsamees
[nimisõna, substantiiv]
(metsatööd tegeva inimese kohta, harvemini metsateadlase, jahimehe või üldse palju metsas viibiva inimese kohta)

metsamesindus
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste pidamine metsas looduslikes või kunstlikes puuõõntes (vanal ajal, kuni 19. sajandini)

metsamuld
[nimisõna, substantiiv]
metsaalune muld

metsamüha
[nimisõna, substantiiv]
pidev ühetooniline tume heli, mis tekib metsapuude liikumisel tuules

metsamüür
[nimisõna, substantiiv]
(ühtlaselt tiheda metsa kohta)

metsandik
[nimisõna, substantiiv]
metsniku tööpiirkond metskonnas

metsandus
[nimisõna, substantiiv]
1. metsade majandamist ja kasutamist hõlmav teadus- ja majandusharu

2. vastav rakendusteadus

3. metsateadus ja -majandus

metsanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
metsade majandamise ja kasutamisega seotud, metsandusse puutuv

metsane
[omadussõna, adjektiiv]
1. metsaga kaetud, metsarohke

2. metsaga kaetud

3. metsarohke

metsaneenets
[nimisõna, substantiiv]
Lääne-Siberi taigas ja metsatundras elava neenetsi rahvakillu liige

metsanoorendik
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni paarikümneaastane noor mets

2. noor mets

metsanurk
[nimisõna, substantiiv]
kõrvaline paik metsade alal

metsaomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, asutus vms, kellele kuulub teatud tükk metsa

metsaonn
[nimisõna, substantiiv]
metsa rajatud peavari, lihtne kerge majake (nt matkajaile ööbimiseks)

metsaott
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera suurtes metsades elav kogukas pruuni karvkattega kiskja

2. suur metsloom, kellel on paks pruun karv

metsapadrik
[nimisõna, substantiiv]
tihe räga täis mets

metsapalang
[nimisõna, substantiiv]
metsatulekahju, metsapõleng

metsaparandus
[nimisõna, substantiiv]
metsa kasvu- ja majandamisolude parandamine (hõlmab nt metsakuivenduse ja metsamaa väetamise)

metsaparisnik
[nimisõna, substantiiv]
(varasemal ajal metsaga kaupleja või äritseja kohta)

metsapark
[nimisõna, substantiiv]
1. metsa ilmega park või pargiosa

2. parkmets

metsapeatus
[nimisõna, substantiiv]
1. pissimiseks tehtav peatus bussi- või autosõidul (hrl metsa serval)

2. pissimis- ja puhkepaus bussi- või autosõidul

metsapeni
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

metsapiiga
[nimisõna, substantiiv]
neiuna kujuteldav metshaldjas

metsapiir
[nimisõna, substantiiv]
metsa ja taeva näiline kokkupuutejoon

metsapull
[nimisõna, substantiiv]
(võrdlustes tugeva turske mehe kohta)

metsapuu
[nimisõna, substantiiv]
metsas kasvav puu

metsapõlendik
[nimisõna, substantiiv]
1. põlengus osaliselt või täielikult hävinud metsaosa

2. põlengus hävinud metsaosa

metsapõleng
[nimisõna, substantiiv]
puude ja muu taimkatte või turbakihi põlemine metsas, rabas vm metsaalal

metsapõlv
[nimisõna, substantiiv]
lähedase vanusega metsapuude rühm

metsapõlvkond
[nimisõna, substantiiv]
lähedase vanusega metsapuude rühm

metsapõu
[nimisõna, substantiiv]
mets, eriti selle sisemus

metsapäev
[nimisõna, substantiiv]
metsaistutuse ning metsakaitsepäev

metsapähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. sarapuult saadav söödava seemnega pähkel

2. lai ja ümar valge pähkel

metsapüü
[nimisõna, substantiiv]
1. sega- ja okasmetsades elutsev pruunikirju hakisuurune lind

2. lind

metsarahvas
[nimisõna, substantiiv]
loodusega kooskõlas elav, metsast ja muust looduskeskkonnast elatuv, hrl maausku rahvas

metsaraidur
[nimisõna, substantiiv]
(puuraiduri, metsapuude mahavõtja kohta)

metsaraie
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude langetamine (koos ettevalmistustööde ja langetusjärgsete töödega langil)

metsaraiefond
[nimisõna, substantiiv]
metsaraietöödeks ettenähtud kogus sobilikke metsaalasid ja rahalisi vahendeid

metsaraiuja
[nimisõna, substantiiv]
(puuraiduri, metsapuude mahavõtja kohta)

metsaraiumine
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude langetamine (koos ettevalmistustööde ja langetusjärgsete töödega langil)

metsaregaal
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne (riigi, valitseja) ainuõigus metsamüügist tulusid saada

metsaregister
[nimisõna, substantiiv]
riiklik andmekogu, mis koondab metsade majandamisega ja puiduvaruga seotud infot

metsaressurss
[nimisõna, substantiiv]
metsa kui loodusvara kogus, mis väljendub metsa pindala ja puiduvaru kaudu

metsaretk
[nimisõna, substantiiv]
(õppe)käik või matk metsas

metsariba
[nimisõna, substantiiv]
kitsa vööndina paiknev (kaitseülesandega) mets

metsarikas
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on palju metsa

metsarisu
[nimisõna, substantiiv]
metsaalused pudemed (langenud lehed, okkad, oksad)

metsaroheline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
määrdunud tooni tumedam roheline

metsarohelus
[nimisõna, substantiiv]
1. roheline, haljas mets

2. metsa moodustavad rohelised taimed

metsarohi
[nimisõna, substantiiv]
metsa rohttaimed

metsarohke
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on palju metsa

mets-aruluste
[nimisõna, substantiiv]
varjulistes metsades ja võsastikes väikesi mättaid moodustav kõrreline rohttaim

metsarägastik
[nimisõna, substantiiv]
raskesti läbipääsetav räga täis mets

metsarüpp
[nimisõna, substantiiv]
mets, eriti selle sisemus

metsasaadus
[nimisõna, substantiiv]
(metsast korjatud marjade, seente vms kohta)

metsasaar
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem metsaga kaetud ala lagedal maastikul

2. saarena esinev väiksem metsaala

metsasaks
[nimisõna, substantiiv]
(metsniku, metsaülema vm omaaegse metsaametniku kohta)

metsasalu
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuurohke väike mets

metsasarv
[nimisõna, substantiiv]
1. mahedakõlaline vaskpuhkpill, millel on rõngasse keeratud toru ning lai kõlalehter

2. vaskpuhkpill

metsaseadus
[nimisõna, substantiiv]
õigusakt, mis reguleerib metsa majandamist, kaitset ja kasvatamist

metsaseeme
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude seemned metsakülviks

metsaseemla
[nimisõna, substantiiv]
puuseemnete varumiseks rajatud istandik, kus kasvatatakse valitud taimi (hrl puid), kelle seeme on kvaliteetne ja hõlpsasti kogutav

metsaseen
[nimisõna, substantiiv]
metsas looduslikult kasvav seen (vastandina kasvatatud seentele nagu šampinjon, austerservik)

metsaselektsioon
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude aretus (metsast saadava puidu hulga suurendamiseks ja kvaliteedi parandamiseks)

metsaserv
[nimisõna, substantiiv]
metsa äärmine osa või metsaga vahetult piirnev ala

metsasiht
[nimisõna, substantiiv]
puudest ja põõsastest puhastatud sirge maariba metsas

metsasipelgas
[nimisõna, substantiiv]
(metsakuklase kohta)

metsasitikas
[nimisõna, substantiiv]
metsas elav sinkjasmust (altpoolt metallsinine) mardikas, kes kaevab maasse käike, kus arenevad vastsed

metsasoomlane
[nimisõna, substantiiv]
Rootsi ja Norra metsastel piirialadel elanud soome päritolu rahvarühma liige

metsasopp
[nimisõna, substantiiv]
kõrvaline paik metsas

metsastama
[tegusõna, verb]
metsata maa-alale metsa rajama

metsastepp
[nimisõna, substantiiv]
maastik, kus metsatukad vahelduvad stepile omaste niitudega, üleminekuala stepi ja metsade vahel

metsastuma
[tegusõna, verb]
metsa täis kasvama, metsaga kattuma

metsastus
[nimisõna, substantiiv]
metsastamine

metsasus
[nimisõna, substantiiv]
suurus, mis näitab, mitu protsenti mingist territooriumist on kaetud metsaga

metsasõda
[nimisõna, substantiiv]
äge avalik diskussioon metsa üle, kus vastaspoolteks on hrl metsamajandajad ja looduskaitsjad

metsasääsk
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades elutsev sääsk, kes tegutseb eeskätt pimeduse saabudes

metsasügavus
[nimisõna, substantiiv]
sügav mets

metsataat
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvausundis mehena kujutletud metsavaim

2. isana, peremehena kujutletud metsavaim

metsatagune
[omadussõna, adjektiiv]
kauges või kõrvalises kohas asuv

metsataimestik
[nimisõna, substantiiv]
metsas kasvavad taimed (ka liike hõlmava kogumina)

metsataimla
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, kus kasvatatakse puude ja põõsaste seemikuid ning istikuid metsa ja haljasalade tarbeks

2. maa-ala seemikute ja istikute kasvatamiseks

metsataks
[nimisõna, substantiiv]
kasvava metsa müügiks määratud tihumeetri hind

metsataksatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kasvavate puude, puistute ja metsamaterjalide mõõtmine ja arvestamine ning metsade hindamine

metsatakseerimine
[nimisõna, substantiiv]
kasvavate puude, puistute ja metsamaterjalide mõõtmine ja arvestamine ning metsade hindamine

metsatalu
[nimisõna, substantiiv]
metsast ümbritsetud, metsade keskel asuv talu

metsateadlane
[nimisõna, substantiiv]
metsanduse eriteadlane

metsateadus
[nimisõna, substantiiv]
metsa uuriv teadusharu (nt metsabioloogia, metsakasvatus)

metsateatis
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mille alusel on lubatud metsa või puid metsast raiuda

metsatee
[nimisõna, substantiiv]
metsa vahel kulgev kitsam tee

metsatervendus
[nimisõna, substantiiv]
heaperemehelik metsa majandamine, metsa säästlik kasutamine

metsatihnik
[nimisõna, substantiiv]
tihe räga täis mets

metsatriip
[nimisõna, substantiiv]
triibuna paistev kauge mets

metsatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma metsata, lage

metsatukk
[nimisõna, substantiiv]
väike mets

metsatulekahju
[nimisõna, substantiiv]
puude ja muu taimkatte või turbakihi põlemine metsas, rabas vm metsaalal

metsatundra
[nimisõna, substantiiv]
maastik, kus tundra vaheldub põõsastiku ja hõredate metsatukkadega, üleminekuala tundra ja okasmetsade vahel

metsatustama
[tegusõna, verb]
metsast puhastama, puid maha raiuma (nt põllumaa rajamiseks)

metsatustamine
[nimisõna, substantiiv]
metsast puhastamine, puude maha raiumine (nt põllumaa rajamiseks)

metsatöö
[nimisõna, substantiiv]
(metsapuude langetamise ja metsamaterjali väljaveoga seotud tööde kohta)

metsatööline
[nimisõna, substantiiv]
metsatöödel töötav töömees

metsatöömasin
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude langetamisel, laasimisel, metsamaterjali veol vms töödel kasutatav masin (nt langetustraktor, metsaveotraktor)

metsatööstus
[nimisõna, substantiiv]
tööstusharu, mis hõlmab metsaraiet, puidu metsast väljavedu ja esmast töötlust

metsatükk
[nimisõna, substantiiv]
metsaga maatükk

metsatüpoloogia
[nimisõna, substantiiv]
metsatüüpe käsitlev metsateaduse haru

metsatüüp
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kasvukoha loodusoludest lähtuv metsade tüpoloogilise rühmitamise üksus (nt palumets, nõmmemets)

metsauuendus
[nimisõna, substantiiv]
vana metsa looduslik või kaasaaidatud asendumine noorte metsapuudega

metsavaene
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus metsa on vähe, vähese metsaga

metsavahe
[nimisõna, substantiiv]
metsavaheline ala või tee

metsavaheline
[omadussõna, adjektiiv]
metsa(de) vahel kulgev või asuv

metsavahetee
[nimisõna, substantiiv]
metsa vahel kulgev kitsam tee

metsavahikoht
[nimisõna, substantiiv]
metsavahi ametikoht

metsavahitalu
[nimisõna, substantiiv]
metsavahi kasutuses olev talukoht

metsavaht
[nimisõna, substantiiv]
metsade järelevalvet teinud ja metsahooldustöid korraldanud omaaegne ametnik

metsavaikus
[nimisõna, substantiiv]
tehismüra ja inimhäälte puudumine metsas

metsavaim
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis metsa kaitsev üleloomulik olend, metsa kaitsevaim

metsavalve
[nimisõna, substantiiv]
tegevusvaldkond, mis hõlmab nt metsade kaitset tulekahjude ja omavoliliste raiete eest ning järelevalvet metsade kasutamise üle

metsavana
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvausundis vanamehena kujutletud metsavaim

2. vanamehe kujul esinev metsavaim

metsavaras
[nimisõna, substantiiv]
metsavarguse toime pannud inimene

metsavargus
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude ebaseaduslik maharaiumine ja kõrvaletoimetamine (hrl palkide mahamüümiseks)

metsavaris
[nimisõna, substantiiv]
1. metsas taimede, peamiselt puude mahavarisenud osad (nt okkad, lehed, oksad) kogumina

2. mahavarisenud taimeosad

metsavaru
[nimisõna, substantiiv]
metsa kui loodusvara kogus, mis väljendub metsa pindala ja puiduvaru kaudu

metsavarumine
[nimisõna, substantiiv]
metsalõikus, metsamaterjali kokkuvedu ja veokile laadimine, metsatöö(d)

metsavedu
[nimisõna, substantiiv]
metsamaterjali väljavedu langilt

metsaveer
[nimisõna, substantiiv]
metsa äärmine osa või metsaga vahetult piirnev ala

metsaveerne
[omadussõna, adjektiiv]
metsa ääres asuv

metsavend
[nimisõna, substantiiv]
1. end Nõukogude okupatsioonivõimu eest metsas varjanud (ja selle vastu võidelnud) inimene

2. võimude eest metsas varjuv [relvastatud] isik

metsavendlus
[nimisõna, substantiiv]
metsavendade tegutsemine 1941 ja 1944–1953 vastupanuna Eesti okupeerimisele ja okupatsioonivõimudele

metsaveoauto
[nimisõna, substantiiv]
auto palkide ja muu metsamaterjali veoks

metsaveok
[nimisõna, substantiiv]
auto palkide ja muu metsamaterjali veoks

metsaveotraktor
[nimisõna, substantiiv]
traktor langetatud puude kokkuveoks vahelattu

metsaviir
[nimisõna, substantiiv]
triibuna paistev kauge mets

metsaviirg
[nimisõna, substantiiv]
triibuna paistev kauge mets

metsavälu
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) metsalagendik

2. väike metsalagendik

metsavöönd
[nimisõna, substantiiv]
loodusvöönd, kus taimkattes domineerivad metsad

metsaõhk
[nimisõna, substantiiv]
metsale omane puhas, osoonirikas õhk

metsaäri
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis hõlmab metsamaterjali ostu ja müüki

metsaärimees
[nimisõna, substantiiv]
1. metsaga äritseja

2. metsa raiumise ja metsamaterjali müügiga tegelev ärimees

metsaäär
[nimisõna, substantiiv]
metsa äärmine osa või metsaga vahetult piirnev ala

metsaäärne
[omadussõna, adjektiiv]
metsa ääres asuv

metsaökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
metsateaduse haru, mis uurib metsa kui looduslikku tervikut ning metsa ja keskkonna seoseid

metsaühistu
[nimisõna, substantiiv]
metsaomanike loodud mittetulundusühing või tulundusühistu, mis tegeleb metsa majandamisega

metsaüksindus
[nimisõna, substantiiv]
inimestest eemalolek kuskil metsas

metsaülem
[nimisõna, substantiiv]
metsandustöötaja, kes juhib metskonna igapäevast tööd

metsaürask
[nimisõna, substantiiv]
puidust toituv mardikas, üks metsakahjureid

metseen
[nimisõna, substantiiv]
1. teaduse ja kunstide viljelemist toetav rikas isik

2. rikas teaduse, kirjanduse ja kunsti toetaja

metseenlus
[nimisõna, substantiiv]
teaduse ja kunstide toetamine rikaste isikute poolt

metseesel
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrikas metsikult elav eesel

2. Aasias elav eeslik

metselajas
[nimisõna, substantiiv]
1. vabas looduses elav, kodustamata loom (nt karu, hunt, tiiger)

2. loom, kes elab vabalt looduses, tavaliselt metsas

metshaldjas
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis metsa kaitsev üleloomulik olend, metsa kaitsevaim

metshani
[nimisõna, substantiiv]
looduses elav metsik hani (nt hallhani)

mets-harakputk
[nimisõna, substantiiv]
metsades, võsastikes ja puisniitudel kasvav vaolise varre ja väikeste valgete õitega rohttaim

metshiir
[nimisõna, substantiiv]
koduhiirt meenutav, kuid sellest suuremate kõrvade ja silmadega väike vilgas loom

mets-hiirehernes
metsades kasvav köitraagude ja valgete õiekobaratega rohttaim

metshobune
[nimisõna, substantiiv]
looduses elav metsik hobune

metshärg
[nimisõna, substantiiv]
(praeguseks hävinud ürgveise ehk tarva kohta)

metsik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ürgsel) looduslikul kujul esinev, korrastavast inimtegevusest puutumata

2. (algsel) looduslikul kujul esinev

metsikult
[määrsõna, adverb]
looduslikult, vabas looduses

metsikus
[nimisõna, substantiiv]
looduslikkus, kultiveerimata või taltsutamata olek

metsikuvõitu
[omadussõna, adjektiiv]
metsikusele kalduv, korratu

metsinimene
[nimisõna, substantiiv]
tsivilisatsioonist puutumata inimene

metsis
[nimisõna, substantiiv]
okasmetsades elutsev suur lind, kelle lendutõus käib iseloomuliku robina saatel, Eestis suurim kanaline

metsisekana
[nimisõna, substantiiv]
emane metsis

metsisekukk
[nimisõna, substantiiv]
küütleva musta sulestiku ja suure sabaga isane metsis

metsiselaskmine
[nimisõna, substantiiv]
laskespordi ala, kus lastakse viie metsise kujutisega märgi pihta

metsisemäng
[nimisõna, substantiiv]
isaste metsiste varakevadine pulmamäng, mis toimub peamiselt puude okstel

metsistuma
[tegusõna, verb]
kodustatud, kultuuristatud või korrastatud seisundist metsikuks muutuma

metsjeesus
[nimisõna, substantiiv]
1. (karvakasvanud inimese kohta)

2. karvakasvanud mehe kohta

metsjänes
[nimisõna, substantiiv]
looduses elav metsik jänes (nt hall-, valgejänes)

metskalkun
[nimisõna, substantiiv]
käsnalise punaka kaela ja peaga suur Põhja-Ameerika lind, kodukalkuni eellane

metskapten
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ilma erihariduseta laevakapten, kellele pädev nõukogu andis laevajuhi tunnistuse kauaaegse avariideta meresõidu eest

2. erihariduseta laevakapten

mets-karihiir
[nimisõna, substantiiv]
pika koonu, tumepruuni selja ja heledama alaosaga hiiretaoline loom

metskass
[nimisõna, substantiiv]
vöödilist kodukassi meenutav loom Euroopa metsapiirkondades

mets-kassinaeris
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Euroopast pärit roosakate õitega rohttaim, ka ilutaim ja ravimtaim

mets-kassiurb
[nimisõna, substantiiv]
metsaservades, raiesmikel vm kasvav hõredalt hallviltja varre ja kollaste õitega rohttaim

metskastik
[nimisõna, substantiiv]
varjukates kohtades mätastena kasvav pehmete läikivate lehtede ja roheka õisikuga kõrreline rohttaim

metskevadik
[nimisõna, substantiiv]
loopealsetel, liivikuil ja põldudel kasvav kollaste õitega väike rohttaim

mets-kibuvits
[nimisõna, substantiiv]
ogaliste varte, roosade õite ja punaste marjadega põõsas

metskits
[nimisõna, substantiiv]
1. graatsiline loom, kellel on sihvakas keha, pikad peened jalad ning saba ümbruses valge ala

2. keskmise suurusega metsloom, kellel on kõrged jalad ja kellel on saba juures valged karvad

metskitsejaht
[nimisõna, substantiiv]
metskitsede küttimine

metskitsetall
[nimisõna, substantiiv]
kasvueas metskits

metskiur
[nimisõna, substantiiv]
väike pruunikas lennul laulev metsade ja puistute lind

metskoer
[nimisõna, substantiiv]
(dingo, ka šaakali või mõne muu koeralaadse kiskja kohta)

metskond
[nimisõna, substantiiv]
1. metsa haldusüksus

2. selle keskus

metskukk
[nimisõna, substantiiv]
läikiva süsimusta sulestiku ja väga tugeva nokaga suur, isaslinnul punase lagipeaga lind, Eesti suurim rähn

metskult
[nimisõna, substantiiv]
isane metssiga

mets-kurereha
[nimisõna, substantiiv]
poolvarjulistes metsades kasvav punakaslillade õitega karvane rohttaim, mida on kasutatud värvi- ja ravimtaimena

metskurvits
[nimisõna, substantiiv]
väga pika sirge noka ja valdavalt pruuni sulestikuga lind

mets-kuukress
[nimisõna, substantiiv]
varjukates lehtmetsades (Eestis põhjaranniku paekalda jalami all) kasvav karvase varre, suurte südajate lehtede ja lõhnavate kahvatulillade õitega rohttaim

metskõrges
[nimisõna, substantiiv]
hele- kuni kollakaspruuni õhukese kübaraga väheväärtuslik söögiseen

metskõrkjas
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav kergelt läikivate teravaservaliste lehtede ja hõreda rohekaspruunika õisikuga rohttaim

metsküülik
[nimisõna, substantiiv]
looduses elav metsik küülik

metslammas
[nimisõna, substantiiv]
looduses elav metsik lammas

metslane
[nimisõna, substantiiv]
tsivilisatsioonist puutumata inimene

metslaslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tsiviliseerimata inimesele omane

2. toores, kultuuritu

metslauk
[nimisõna, substantiiv]
Eesti lääneosas ja saartel looduses kasvav küüslaugumaitseline taim

mets-lehelind
[nimisõna, substantiiv]
puuvõrades tegutsev siristava lauluga väike rohekas lind

metslemming
[nimisõna, substantiiv]
tumeda tuhmhalli karvastikuga väike näriline Põhja-Euraasia taigametsades, leitud ka Eestist

metslind
[nimisõna, substantiiv]
1. looduses elav metsik lind

2. kodustamata lind

metslinnuliha
[nimisõna, substantiiv]
metslinnult saadav liha toiduna

metsloom
[nimisõna, substantiiv]
1. vabas looduses elav, kodustamata loom (nt karu, hunt, tiiger)

2. loom, kes elab vabalt looduses, tavaliselt metsas

metsloomaliha
[nimisõna, substantiiv]
metsloomalt saadav liha toiduna

metsloomanahk
[nimisõna, substantiiv]
metslooma kehalt nülitud (ja töödeldud) nahk

metslus
[nimisõna, substantiiv]
tsivilisatsioonist puutumata inimeste elulaad

mets-lõosilm
[nimisõna, substantiiv]
veidi karedate lehtede ja helesiniste õitega väike rohttaim, ka ilutaim

metsmaasikas
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikult kasvav kolmeosaliste lehtede, valgete õite ja väikeste punaste viljadega madal rohttaim

2. maasikast väiksem aias või metsas looduslikult kasvav taim, millel on pehmed punased marjad

metsmees
[nimisõna, substantiiv]
1. (tsivilisatsioonist puutumata inimese, metsinimese kohta)

2. metslane

metsmesi
[nimisõna, substantiiv]
1. metsmesilaste mesi

2. metsmesilase mesi

metsmesilane
[nimisõna, substantiiv]
(kimalase, maamesilase kohta)

metsmesindus
[nimisõna, substantiiv]
metsamesindus

metsnepp
[nimisõna, substantiiv]
metskurvits

metsnik
[nimisõna, substantiiv]
1. metsa rajamise, hooldamise ja puiduvarumisega seotud töid kavandav ning korraldav metsandusspetsialist (nt metskonnas)

2. jaoskonna ülem, metsatehnik

metsnugis
[nimisõna, substantiiv]
kassisuurune tumepruun kollaka kurgualusega loom, kes elab metsades ja kadastikes

mets-nõianõges
[nimisõna, substantiiv]
metsaaladel kasvav lillakaspunaste õitega rohttaim

metsnäär
[nimisõna, substantiiv]
hakisuurune sinise-mustavöödilise tiivatriibuga Eestis harilik lind

metso
[nimisõna, substantiiv]
madal sopran hrl laulmises, soprani ja aldi vahepealne naishääl

metsosi
[nimisõna, substantiiv]
metsades ja metsaservadel kasvav suvel väikest kaharat puukest meenutav lülilise varrega rohttaim

metsosopran
[nimisõna, substantiiv]
madal sopran hrl laulmises, soprani ja aldi vahepealne naishääl

metsotinto
[nimisõna, substantiiv]
(graafikas:) sügavtrükitehnika, mille korral metallplaat esmalt karestatakse ning seejärel kujutist plaadile kandes kaabitakse kujutise heledamaks jäävad kohad madalamaks

metspart
[nimisõna, substantiiv]
looduses vabalt elav part, hrl sinikael-part

metspipar
[nimisõna, substantiiv]
1. lamava varre, igihaljaste läikivate lehtede ja kellukjate pruunikaspunaste õitega pipralõhnaline rohttaim salumetsades

2. rohttaim

metspirn
[nimisõna, substantiiv]
looduslikult kasvav pirnipuu, mets-pirnipuu

mets-pirnipuu
[nimisõna, substantiiv]
looduslikult kasvav pirnipuu

metsporgand
[nimisõna, substantiiv]
sulgjate karekarvaste lehtede ja väikese valge mittesöödava juurega rohttaim

metsputk
[nimisõna, substantiiv]
õõnsa püstise varre, juurelähedaste lehtede ja väikeste punakate või valkjate õitega rohttaim

metspähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. sarapuult saadav söödava seemnega pähkel

2. lai ja ümar valge pähkel

metsrahvas
[nimisõna, substantiiv]
[vähearenenud] loodusrahvas

metsristik
[nimisõna, substantiiv]
looduslik ristik, aasristik

metsroos
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikult kasvav ogaliste varte, roosakaspunaste õite ja vitamiinirohkete punaste marjadega põõsas

2. harilik kibuvits

mets-seahernes
[nimisõna, substantiiv]
leht- ja segametsades ning raiesmikel kasvav roosade või punakaslillade õitega suurekasvuline rohttaim

metsseajaht
[nimisõna, substantiiv]
metssigade küttimine

metsseakihv
[nimisõna, substantiiv]
metskuldi kihv jahitrofeena

metssealaskmine
[nimisõna, substantiiv]
jahilaskmise ala, kus lastakse jooksvat metssiga kujutava liikuva märgi pihta

metssealiha
[nimisõna, substantiiv]
metssealt saadud liha toiduna

metsseapraad
[nimisõna, substantiiv]
metssealihast praad

metssiga
[nimisõna, substantiiv]
1. kodusiga meenutav tiheda mustjaspruuni harjaselise karvastikuga ja kihvadega loom

2. sea moodi loom, kellel on tumedad karvad ja pikad hambad

metssõnn
[nimisõna, substantiiv]
suur hangutaoliste sarvedega väljasurnud imetaja, tänapäeva koduveise eelkäija

metsšampinjon
[nimisõna, substantiiv]
kuusikutes kasvav valge kübaraga ja iseloomuliku aniisilõhnaga söögiseen

metstikk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike musta või pruunikashalli ülapoole ja valge alapoolega lind

2. väike lind

metstilder
[nimisõna, substantiiv]
rästasuurune mustjaspruuni heledatähnilise sulestikuga ja helevalge sabapealsega pikajalgne lind soistes metsades

metstulikas
[nimisõna, substantiiv]
metsades ja puisniitudel kasvav ühe-kahe juurelähedase lõhestumata lehe ja kollaste õitega mürgine rohttaim

metstuvi
[nimisõna, substantiiv]
looduses elav metsik tuvi (nt kaelustuvi ehk meigas, turteltuvi)

metstäht
[nimisõna, substantiiv]
laanelille rahvapärane nimetus

mets-tähthein
[nimisõna, substantiiv]
metsades ja puisniitudel kasvav kergesti murduva varre, jäigavõitu piklike lehtede ja valgete õitega rohttaim

metsur
[nimisõna, substantiiv]
metsandustöötaja, kes teeb metsa rajamise, hooldamise ja puiduvarumisega seotud töid

metsvaarikas
[nimisõna, substantiiv]
looduslikult kasvav püstiste varte ja punaste viljadega lehtpõõsas

metsviinapuu
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärinev sinakasmustade marjadega vääntaim, Eestis ilutaim müüride, majaseinte ja rõdude katteks

metsvint
[nimisõna, substantiiv]
varblasesuurune laululind, meie puistute arvukamaid värvulisi

metsvits
[nimisõna, substantiiv]
niisketes paikades kasvav püstise või roomava varrega kollaseõieline rohttaim, ka ilutaim

metsõun
[nimisõna, substantiiv]
mets-õunapuu vili

mets-õunapuu
[nimisõna, substantiiv]
looduslikult kasvav õunapuu

metsõunapuu
[nimisõna, substantiiv]
looduslikult kasvav õunapuu

metsülane
[nimisõna, substantiiv]
loopealsetel ja paekallastel kasvav valgete siidjate õitega kevadlill

mett
[nimisõna, substantiiv]
1. kleepuv vedelik lõimelõngade pealispinna katmiseks (et see oleks tugevam)

2. lõimelõngade immutamise vedelik

mettima
[tegusõna, verb]
1. hrl puuvillast lõimelõnga tugevdamiseks erilise kleepuva vedelikuga katma

2. lõngu metiga immutama

metüleensinine
[nimisõna, substantiiv]
1. vees tumesiniseks lahustuv sünteetiline värvaine, mida kasutatakse ravimina ja biokeemias indikaatorina

2. värvaine, indikaator, desinfitseerimisvahend

metüülalkohol
[nimisõna, substantiiv]
1. väga mürgine värvusetu alkoholilõhnaga vedelik

2. mürgine vedelik

metüülbenseen
[nimisõna, substantiiv]
benseeniga sarnanev värvuseta vedelik, mida kasutatakse nt lahustina või sünteetiliste kiudainete valmistamisel

metüülfenool
[nimisõna, substantiiv]
1. tahkekütuste tõrvadest saadav fenooli lõhnaga värvuseta vedelik mitmesuguste ainete tootmiseks

2. orgaaniline ühend

metüülkarbinool
[nimisõna, substantiiv]
tugeva toimega sõltuvust tekitav värvusetu aine, piirituse nimetus keemilise ühendina

metüülrühm
[nimisõna, substantiiv]
molekuli osa, mis koosneb ühest süsiniku ja kolmest vesinikuaatomist, aatomirühm CH3

mf
(märge noodikirjas:) keskmise tugevusega, poolvaljusti

mg
tuhandik grammi

mh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab küsimust või rahulolematut, pahurat reageerimist millelegi

mh
ühena paljude asjade seas

mhh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab küsimust või rahulolematut, pahurat reageerimist millelegi

mh-mh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (jaatavalt, nõustuvalt, nentivalt ühmates:) jah, jajah

2. väljendab jaatamist, nõustumist, möönmist, nentimist

mhmh
1. (jaatavalt, nõustuvalt, nentivalt ühmates:) jah, jajah

2. väljendab jaatamist, nõustumist, möönmist, nentimist

mh-mhh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (jaatavalt, nõustuvalt, nentivalt ühmates:) jah, jajah

2. väljendab jaatamist, nõustumist, möönmist, nentimist

m-hääletamine
[nimisõna, substantiiv]
hääletamine nutiseadme kaudu

m-hääletus
[nimisõna, substantiiv]
hääletamine nutiseadme kaudu

mi
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikalise helirea kolmas alusheli

2. kolmanda alusheli silpnimetus

miasm
[nimisõna, substantiiv]
(omaaegse arstiteadusliku arvamuse järgi:) õhus, vees ja mujal leiduv nakatis, nakkushaigusi põhjustav mürgine aur või mädanemissaadus

miau
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kassi häälitsust

mi-bemoll
[nimisõna, substantiiv]
1. (muusikas:) pooltooni võrra madaldatud mi

2. pooltooni võrra madalam mi

midasolaam
[nimisõna, substantiiv]
uinutina ja rahustina toimiv ravim

midi
[nimisõna, substantiiv]
rõiva poolde säärde ulatuv pikkus

midi
(rõivastega seoses:) poolde säärde ulatuva pikkusega, mini ja maksi vahepealne

mi-diees
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud mi

midinett
[nimisõna, substantiiv]
Pariisi äriteenijanna või töölisneiu

midrilind
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvapärases laulumängus esinev lind, kes tuleb kinni püüda

2. seda lindu esitav mängija

3. tabamatu imelind

migmatiit
[nimisõna, substantiiv]
magma kivimikihtide vahele tungimisel kujunenud vöödilise ehitusega moondekivim

migrant
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilistel, majanduslikel vm põhjustel kodumaalt mujale elama asuja (hrl immigrandi, sisserändaja kohta)

2. migratsioonis osaleja

migratsioon
[nimisõna, substantiiv]
rahvastiku ümberasumine omal maal või ühelt maalt teisele

migratsiooniamet
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt riigi rahvusvahelist rahvastiku ümberasumist, rännet reguleeriv ametiasutus

migratsiooninõustaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes annab Eestisse õppima või tööle tulevatele välismaalastele õigusalast nõu siia elama asumise seaduslike aluste ja vajalike dokumentide kohta, samuti nõustab asjaomaseid tööandjaid ja õppeasutusi

migratsioonipump
[nimisõna, substantiiv]
(sisserännet tugevasti soodustava tegevuse, nähtuse, asjaolu vms kohta)

migreen
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev hootine hrl ühepoolne peavalu

2. tugev hootine ühepoolne peavalu

migreenihoog
[nimisõna, substantiiv]
migreenile omane äkiline pulseeriv, tihti ühepoolne (tugev) peavalu

migreenik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kannatab migreeni all

migreerima
[tegusõna, verb]
rändama, teisale siirduma

migreeruma
[tegusõna, verb]
rändama, teisale siirduma

mihkel
[omadussõna, adjektiiv]
millegi peale hakkaja, milleski osav

mihklikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 9. kuu, põhjapoolkeral esimene sügiskuu

2. aasta 9. kuu

mihklipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 29. september, eesti rahvakalendris sügise algust ja põllutööde lõppu tähistav päev

2. 29. september

mihraab
[nimisõna, substantiiv]
mošees asuv nišš, mis näitab palvetajale kätte palvetamise suuna (Meka poole)

mihrab
[nimisõna, substantiiv]
mošees asuv nišš, mis näitab palvetajale kätte palvetamise suuna (Meka poole)

mihuke
[asesõna, pronoomen]
missugune, milline

mihukene
[asesõna, pronoomen]
missugune, milline

mihus
[nimisõna, substantiiv]
1. omadused, mis näitavad millegi headust või halbust, kõrget või madalat väärtust, lähtudes millegi otstarbest

2. omadused, mis näitavad, kui hea või halb miski on

miider
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl lai jäik või elastne pael seeliku või pükste vööjoone tugevdamiseks

2. kõva pael värvli tugevdamiseks

miidripael
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl lai jäik või elastne pael seeliku või pükste vööjoone tugevdamiseks

2. kõva pael värvli tugevdamiseks

miil
[nimisõna, substantiiv]
1. Inglise mõõdustiku pikkusühik (1,609 km)

2. mitmesuguse suurusega endisaegne pikkusühik (nt Vana-Roomas, Venemaal)

3. meremiil (1,852 km)

4. teepikkusühik

miil
[nimisõna, substantiiv]
1. maasse kaevatud (kividega vooderdatud) süvend, milles pealt (mätastega) kaetud puud hõõgudes söeks põlevad

2. seade puidusöe valmistamiseks

miilama
[tegusõna, verb]
hõõgudes põlema või põletama

miiliahi
[nimisõna, substantiiv]
1. maasse kaevatud (kividega vooderdatud) süvend, milles pealt (mätastega) kaetud puud hõõgudes söeks põlevad

2. seade puidusöe valmistamiseks

miiliauk
[nimisõna, substantiiv]
1. maasse kaevatud (kividega vooderdatud) süvend, milles pealt (mätastega) kaetud puud hõõgudes söeks põlevad

2. seade puidusöe valmistamiseks

miilima
[tegusõna, verb]
miilis sütt valmistama

miiline
[omadussõna, adjektiiv]
pikkusega üks miil

miilipikkune
[omadussõna, adjektiiv]
pikkusega üks miil

miilipuud
[nimisõna, substantiiv]
puuhalud, mis miiliaugus ehk miiliahjus söeks põletatakse

miilipõletamine
[nimisõna, substantiiv]
puusöe saamine mullakihiga kaetud puude põletamise teel (varasemal ajal)

miilits
[nimisõna, substantiiv]
korrakaitseorgan mõnel maal

miilitsatöötaja
[nimisõna, substantiiv]
miilitsa teenistuses olev isik

miilitsavägi
[nimisõna, substantiiv]
suur rühm miilitsaid või julgeolekutöötajaid

miilium
[nimisõna, substantiiv]
väikest vistrikku meenutav marrasnaha tsüst, mis paikneb hrl silmalaugudel, otsmikul või põskedel ning sisaldab keratiini

miilu
[nimisõna, substantiiv]
võimsate sarvedega haruldane Hiina hirv

miilustama
[tegusõna, verb]
hrl armuelulisi õrnusi jagama (nt silitades, kallistades, suudeldes, sõnadega)

miim
[nimisõna, substantiiv]
pantomiiminäitleja, kes näoilmet muutes, žestide abil ja kehakeelt kasutades jäljendab olukordi ja inimesi

miimika
[nimisõna, substantiiv]
1. näo väljendusliigutused

2. tunnete ja elamuste väljendamine näoilmega (ning -liigutustega)

miimiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. näolihaste liigutustega seotud

2. (näolihaste kohta:) selline, mis toimib näoilmet muutvana

miin
[nimisõna, substantiiv]
ümbrises olev sütikuga lõhkelaeng, mis paigaldatakse maapinnale, maa alla või vette, et tõkestada vastase jõudude liikumist maal või merel

miin
[nimisõna, substantiiv]
massi- ning rahaühik vanades Idamaades ja Vana-Kreekas

miina
[nimisõna, substantiiv]
ronitaim, mille tilgakujulised õied on õisikus koondunud ühekülgsesse ritta, Eestis aiailutaim

miinijahtija
[nimisõna, substantiiv]
miinitõrjeks kasutatav laev, mis on varustatud miinide avastamise ja kahjutuks tegemise süsteemiga

miinikamber
[nimisõna, substantiiv]
(hrl maavara kaevandamisel:) kaeveõõs lõhkelaengu paigutamiseks

miinikivi
[nimisõna, substantiiv]
mürgine, plahvatusohtlik kollane kristalne pulber, mida saadakse fenooli nitreerimisel ning mida kasutatakse lõhkeainena, varem ka prussakatõrjevahendina

miinikollane
[nimisõna, substantiiv]
mürgine, plahvatusohtlik kollane kristalne pulber, mida saadakse fenooli nitreerimisel ning mida kasutatakse lõhkeainena, varem ka prussakatõrjevahendina

miinilaev
[nimisõna, substantiiv]
1. miinitõrjeks kasutatav laev

2. torpeedode ja suurtükkidega relvastatud sõjalaev

miinimum
[nimisõna, substantiiv]
alammäär, väikseim võimalik ulatus, hulk või väärtus

miinimumarv
[nimisõna, substantiiv]
vähim (võimalik) hulk või kogus

miinimumhind
[nimisõna, substantiiv]
(seadusega kehtestatud) minimaalne hind

miinimummäär
[nimisõna, substantiiv]
vähim võimalik määr (hrl tasu- või maksumäär)

miinimumnõue
[nimisõna, substantiiv]
vähim kohustuslik tingimus (nt madalaim piirmäär), mis peab millegi jaoks täidetud olema

miinimumpalk
[nimisõna, substantiiv]
riiklikult kehtestatud palga alampiir, millest vähem ei tohi töötajale täistööaja eest maksta

miinimumtermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
mingi ajavahemiku madalaimat temperatuuri näitav termomeeter

miiniotsija
[nimisõna, substantiiv]
seade maa sees, lumes või vees asuvate metallosadega miinide avastamiseks

miinipilduja
[nimisõna, substantiiv]
jalaväe raske tulirelv lähedale tulistamiseks, millel on rauda maapinnal toetav tugiplaat (suurtükile iseloomuliku raua tagasilöögimehhanismi ja lafeti asemel)

miinipildujatuli
[nimisõna, substantiiv]
tulistamine miinipilduja(i)st

miinipildur
[nimisõna, substantiiv]
miinipildujat käsitsev sõjaväelane

miiniristleja
[nimisõna, substantiiv]
torpeedode ja suurtükkidega varustatud keskmise suurusega sõjalaev 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algupoolel

miinitraaler
[nimisõna, substantiiv]
traalidega varustatud sõjalaev miinitõkete avastamiseks ning hävitamiseks, ka miinide panemiseks või valveteenistuseks

miinitõke
[nimisõna, substantiiv]
mineeritud ala, objekt või lõhkelaeng, millega tõkestatakse teatud suunas liikumine (nii vees kui maismaal)

miiniväli
[nimisõna, substantiiv]
mineeritud maa- või veeala

miinus
[nimisõna, substantiiv]
1. märk (–) nt nullist väiksema väärtuse või lahutustehte tähistamiseks

2. matemaatikas: märk (–), mida kasutatakse siis, kui üks arv teisest lahutatakse

3. matemaatiline märk

miinusklaas
[nimisõna, substantiiv]
keskelt õhenev, kujutist vähendav prilliklaas (lühinägevuse korrigeerimiseks)

miinuskraad
[nimisõna, substantiiv]
nullist madalam temperatuurikraad

miinuslaeng
[nimisõna, substantiiv]
negatiivne (elektri)laeng

miinusmärgiga
[omadussõna, adjektiiv]
eeldatule vastupidine või (omadustelt) halb, negatiivne

miinusmärgiline
[omadussõna, adjektiiv]
halba, negatiivset tunnet tekitav

miinusmärk
[nimisõna, substantiiv]
miinus (–)

miinuspool
[nimisõna, substantiiv]
millegi nõrgem, vähem edukas külg, negatiivne osa

miinusprillid
[nimisõna, substantiiv]
miinusklaasidega prillid lühinägevuse korrigeerimiseks

miinuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
negatiivset hinnangut märkiv või mahaarvestatav punkt tulemuste arvestamisel punktisüsteemis (ka negatiivse hinnangu, tulemuse kohta)

miinuspuu
[nimisõna, substantiiv]
kehvade omadustega metsapuu, mis on paljundusmaterjali võtmiseks sobimatu

miinusring
[nimisõna, substantiiv]
võistluste etapp kaotusega võistlejatele või võistkondadele

miinustemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
nullkraadist madalam temperatuur

miisu
[nimisõna, substantiiv]
1. (lastekeeles, hellitavalt:) kass

2. kass, kiisu

miiting
[nimisõna, substantiiv]
rahvakoosolek poliitilis-ühiskondlike seisukohtade arutamiseks ja väljendamiseks

miiu
[nimisõna, substantiiv]
reguleeritav nurgamõõdik

miiunurgik
[nimisõna, substantiiv]
reguleeritav nurgamõõdik

miiusaag
[nimisõna, substantiiv]
risti kiudu saagimise masin, mille saeketas on kallutatav (saeketta tasapinna nurk on juhiku ja rõhttasapinna suhtes muudetav)

miiuvinkel
[nimisõna, substantiiv]
reguleeritav nurgamõõdik

mikaado
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani keisri arhailine nimetus luules, levinud Jaapani keisri tiitlina Euroopas

2. Jaapani keiser

mikaleks
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne isoleermaterjal, mida valmistati pulbristatud vilgust ja klaassideainest

mikalint
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne isoleerlint, mida valmistati pulbristatud vilgust ja klaassideainest

mikaniit
[nimisõna, substantiiv]
vilgukivilehekestest kokkuliimitud kuumuskindel isoleermaterjal

miki
[nimisõna, substantiiv]
(lastekeeles:) orav

mikker
[nimisõna, substantiiv]
1. helivõnkumist elektrivõnkumiseks muundav seade, mida kasutatakse heli võimendamisel, ülekandmisel või salvestamisel

2. seade, mis teeb inimese häält valjemaks, kui ta räägib või laulab

mikro
[nimisõna, substantiiv]
1. mikrolainete abil kiiresti ja ühtlaselt (toitu) kuumutav elektriahi

2. elektriga ahi, mis teeb toidu väga kiiresti soojaks

mikro
1. mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust miljon (10‒6) korda väiksem (tähis μ)

2. eesliide mõõtühikute nimetustes: miljondik

mikroagressioon
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelus ette tulev tahtlik või tahtmatu märkus, vihje vms, mis kajastab vaenulikku või halvustavat suhtumist inimestesse vaid nende kuulumise põhjal mõnda marginaliseeritud ühiskonnagruppi

mikroahi
[nimisõna, substantiiv]
1. mikrolainete abil kiiresti ja ühtlaselt (toitu) kuumutav elektriahi

2. elektriga ahi, mis teeb toidu väga kiiresti soojaks

mikroajalugu
[nimisõna, substantiiv]
kaasaegse ajalooteaduse uurimissuund, mis uurib minevikus seni tähelepanuta jäänud sündmusi, isikuid või protsesse äärmiselt detailselt

mikroamper
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu tugevuse mõõtühik, miljondik amprit (tähis μA)

mikroanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
(majanduses:) ettevõtte tegevusala ehk mikrokeskkonna analüüs (hõlmab nt konkurentsisituatsiooni)

mikroarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
mikroprotsessori, mikrokontrolleri või digisignaaliprotsessori konstruktsioon ja elementide paigutus

mikroarvuti
[nimisõna, substantiiv]
mikroprotsessoritel põhinev (väike) arvuti, hrl tavaline elektronarvuti

mikroauto
[nimisõna, substantiiv]
eriti väike ja kerge (sõidu)auto

mikrobioloog
[nimisõna, substantiiv]
mikroobe ja nende põhjustatud protsesse uuriv eriteadlane

mikrobioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. mikroobe ja nende põhjustatud protsesse uuriv teadusharu

2. teadus mikroobidest

mikrobioloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
mikrobioloogia valdkonda kuuluv, mikroobidega seotud

mikrobioom
[nimisõna, substantiiv]
organismi mikroorganismide genoomide kogum

mikrobioota
[nimisõna, substantiiv]
mikroorganismide kogum, mis on ühes konkreetses keskkonnas (nt inimeses, mullas, vees)

mikroblogi
[nimisõna, substantiiv]
1. perioodilised postitused lühikeste sõnumite näol (Twitteris vms keskkonnas)

2. keskkond, kus selliseid postitusi teha saab (nt Twitter)

mikrobuss
[nimisõna, substantiiv]
väike buss, kuhu mahub vähe sõitjaid

mikrodeletsioon
[nimisõna, substantiiv]
kaasasündinud haigusi põhjustav pisike DNA muutus, kus osa kromosoomi geneetilisest infost kaduma läinud

mikroelektroonika
[nimisõna, substantiiv]
elektroonika haru, mis tegeleb üliväikeste elektroonikalülituste ja -komponentide loomise ning rakendamisega

mikroelement
[nimisõna, substantiiv]
organismides üliväikestes kogustes leiduv elutalitluseks vajalik aine, hrl keemiline element

mikroenergeetika
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia tootmine väikeses mahus ning peamiselt omaenda vajaduste tarbeks

mikroettevõte
[nimisõna, substantiiv]
alla 10 töötajaga ettevõte

mikroettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtja, kellel on alla 10 töötaja

mikroevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. liigisisesed evolutsioonilised muutused

2. liigisisene evolutsioon

mikrofaag
[nimisõna, substantiiv]
väike õgirakk

mikrofarad
[nimisõna, substantiiv]
elektrimahtuvuse mõõtühik, miljondik faradit (tähis μF)

mikrofilm
[nimisõna, substantiiv]
filmilint, millele on talletatud käsikirja vm arhiividokumendi või raamatukoguteaviku tugevasti vähendatud fotokoopia ning mis kasutamisel nõuab suurendamist

mikrofilmimine
[nimisõna, substantiiv]
kümneid või sadu kordi vähendatud kujutisega mikrofilmi valmistamine pildistamise teel, arhiividokumentide ja raamatukogu teavikute kopeerimise tehnoloogia

mikrofilmoteek
[nimisõna, substantiiv]
1. mikrofilmide süstematiseeritud kogu

2. nende hoidla

mikrofilter
[nimisõna, substantiiv]
üliväikeste, mikroskoopiliste avadega filter (nt tolmuimejas või veepuhastusseadmena)

mikrofloora
[nimisõna, substantiiv]
1. mikroobide kogum looduslikus toitekeskkonnas, nt elusorganismis elavad mikroobid või bakterite ja mikroseente kogum mullas

2. mikroobide kogum looduslikus toitekeskkonnas

mikrofon
[nimisõna, substantiiv]
1. helivõnkumist elektrivõnkumiseks muundav seade, mida kasutatakse heli võimendamisel, ülekandmisel või salvestamisel

2. seade, mis teeb inimese häält valjemaks, kui ta räägib või laulab

mikrofoto
[nimisõna, substantiiv]
mikroskoobi abil pildistatud tugeva suurendusega foto

mikrofotograafia
[nimisõna, substantiiv]
pildistamine mikroskoobi abil

mikrofüüsika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika valdkond, milles käsitletakse aatomite, molekulide, aatomituumade ja elementaarosakeste omadusi ning käitumise seaduspärasusi

mikrograafia
[nimisõna, substantiiv]
teatud haigustega (nt Parkinsoni tõvega) kaasnev motoorikahäire, mille korral käekiri muutub väikseks ja raskesti loetavaks

mikrogramm
[nimisõna, substantiiv]
tuhandik milligrammi

mikroinsult
[nimisõna, substantiiv]
aju vereringehäirest põhjustatud, hiljemalt ööpäevaga mööduvad insulti meenutavad haigusnähud (nt pearinglus ja halvatus), mööduv ajuisheemia

mikrokaart
[nimisõna, substantiiv]
kaardikujuline tugevasti vähendatud kujutisega dokumendikoopia

mikrokas
[nimisõna, substantiiv]
1. mikrolainete abil kiiresti ja ühtlaselt (toitu) kuumutav elektriahi

2. elektriga ahi, mis teeb toidu väga kiiresti soojaks

mikrokeemia
[nimisõna, substantiiv]
keemia valdkond, kus töötatakse väga väikeste ainekogustega

mikrokefaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ebanormaalselt väikese peaga

mikrokefaalsus
[nimisõna, substantiiv]
pea ebanormaalne väiksus

mikrokeskkond
[nimisõna, substantiiv]
inimest või organismi mõjutav lähim keskkond

mikrokiip
[nimisõna, substantiiv]
1. pooljuhist plaadike, millesse on moodustatud mikrolülituse struktuur

2. mikrolülitus

mikrokirurgia
[nimisõna, substantiiv]
väikeste ja õrnade kudede opereerimine operatsioonivälja eriseadmetega suurendades ja valgustades

mikrokiud
[nimisõna, substantiiv]
ülipeen sünteetiline kiud

mikrokiudlapp
[nimisõna, substantiiv]
ülipeenest sünteetilisest kiust puhastuslapp

mikrokliima
[nimisõna, substantiiv]
õhutemperatuuri, -niiskuse vms olud hoone sees

mikrokokk
[nimisõna, substantiiv]
väike kerakujuline bakter

mikrokontroller
[nimisõna, substantiiv]
juhtimisotstarbeline arvutisüsteem ühel kiibil

mikrokoopia
[nimisõna, substantiiv]
originaali tugevasti vähendatud koopia

mikrokorter
[nimisõna, substantiiv]
imeväike, umbes 20 ruutmeetri suurune korter

mikrokosmos
[nimisõna, substantiiv]
väikeste objektide, eelkõige aatomite ja elementaarosakeste, aga ka inimese maailm (hrl vastandina makrokosmosele)

mikrokraad
[nimisõna, substantiiv]
(kõrgkoolis:) tervikliku sisuga täiendõppeprogrammi läbimise tulemus, mida tõendatakse tunnistusega

mikrokraadikava
[nimisõna, substantiiv]
(kõrgkoolis:) tööturu vajadusi täitev tervikliku sisuga täiendõppeprogramm

mikrokraadiprogramm
[nimisõna, substantiiv]
(kõrgkoolis:) tööturu vajadusi täitev tervikliku sisuga täiendõppeprogramm

mikrokäsk
[nimisõna, substantiiv]
käsk arvuti elementaartegevuseks

mikrolaine
[nimisõna, substantiiv]
1. elektromagnetlaine, mille lainepikkus on vahemikus 0,001–1 m (kasutatakse nt radarites ja materjalide termilisel töötlemisel)

2. kõrgsageduslik elektromagnetvõnkumine

mikrolaineahi
[nimisõna, substantiiv]
1. mikrolainete abil kiiresti ja ühtlaselt (toitu) kuumutav elektriahi

2. elektriga ahi, mis teeb toidu väga kiiresti soojaks

mikroliit
[nimisõna, substantiiv]
1. töödeldud äärtega õhukesest tulekivilaastust pisiese (hrl terariista tera või nooleots)

2. väike tulekiviese

mikrolisand
[nimisõna, substantiiv]
üliväikeses koguses lisand (nt toiduainetes)

mikrolülitus
[nimisõna, substantiiv]
väike elektrooniline terviktoode, mis koosneb ühte kesta paigutatud ja väljaviikudega ühendatud ühest või mitmest kiibist (kasutatakse elektronseadmetes)

mikromaailm
[nimisõna, substantiiv]
vahetult tajutamatud elementaarosakesed, aatomid, molekulid, elektromagnetlained ning kõik nendega seonduv (füüsika uurimisobjektina)

mikromajandus
[nimisõna, substantiiv]
majandusvaldkond, mis hõlmab mõnd majanduse üksikelementi (üht tegevusala, ettevõtet vms)

mikromanipulaator
[nimisõna, substantiiv]
peenmehaanikaseade, mis muudab käeliigutused mikroinstrumentide peenteks liigutusteks (nt koetükkide, rakkude või rakuosadega tehtavatel operatsioonidel)

mikromasin
[nimisõna, substantiiv]
väikesemõõtmeline ja väikese võimsusega elektrimasin

mikromeeter
[nimisõna, substantiiv]
tuhandik millimeetrit (tähis μm)

mikromeetria
[nimisõna, substantiiv]
väga täpne, täppisriistadega mõõtmine

mikrometeoriit
[nimisõna, substantiiv]
üliväike meteoriit

mikromobiilsus
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis hõlmab väikese kiirusega sõitmiseks ja lühemate vahemaade läbimiseks kasutatavaid kergemaid sõiduvahendeid, nt elektritõukerattaid ja jalgrattaid

mikromolekulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(keemilise koostise kohta:) väikese molekulmassiga molekulidest koosnev

mikromoodul
[nimisõna, substantiiv]
väike elektronseadme plokk, mis on koostatud ruudukujulistest plaatidest

mikron
[nimisõna, substantiiv]
tuhandik millimeetrit (tähis μm)

mikroneeslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Mikroneesia kodanik või elanik

2. Mikroneesia päritolu inimene

3. Mikroneesia pärismaalane

mikroob
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, inimesele mikroskoobita nähtamatu organism, mida leidub kõikjal, nii organismis kui ka looduses

mikroobikandja
[nimisõna, substantiiv]
terve inimene või loom, kelle organismis leidub patogeenseid mikroobe

mikroobivaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma haigusidudeta, pisikutest täiesti puhas

mikroobivastane
[omadussõna, adjektiiv]
mikroobe tappev või nende kasvu ja paljunemist pidurdav

mikroobne
[omadussõna, adjektiiv]
mikroobi(de) tekitatud, mikroobe sisaldav, nendega seotud

mikroorganism
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, inimesele mikroskoobita nähtamatu organism, mida leidub kõikjal, nii organismis kui ka looduses

mikroosake
[nimisõna, substantiiv]
kindla koostisega aineosake (molekul, ioon, aatom, aatomituum või elementaarosake), mille käitumist ja omadusi tõlgendatakse kvantteooria abil

mikropaleontoloogia
[nimisõna, substantiiv]
mikroskoopiliste organismide kivistisi uuriv paleontoloogia haru

mikropigmentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. meikimisviis, mille korral jumestuseks kasutatav värvaine kantakse nahasse (nt huulte, kulmude, silmade kuju korrigeerimisel)

2. kosmeetiline protseduur, mille korral jumestuseks kasutatav värvaine kantakse nahasse

mikroplast
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnas prügina levivad üliväikesed plastiosakesed

mikropoorne
[omadussõna, adjektiiv]
(materjalide kohta:) üliväikeste pooridega

mikropragu
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, silmaga nähtamatu pragu milleski

mikroprogramm
[nimisõna, substantiiv]
mikrokäskude jada, mis koos vastavate riistvara komponentidega juhib täielikult masinakäsu või muu iseseisva riistvarafunktsiooni täitmist

mikroprotsessor
[nimisõna, substantiiv]
protsessor ühe või mitme integraallülituse kujul

mikroprügi
[nimisõna, substantiiv]
üliväikestest materjaliosakestest koosnev prügi (hrl veekogudes)

mikrorajoon
[nimisõna, substantiiv]
linnaosa vm piirkonna (endisaegse) planeeringu osa

mikroreljeef
[nimisõna, substantiiv]
väikestest pinnavormidest moodustunud reljeef (nt kühmud, lohud)

mikroseen
[nimisõna, substantiiv]
palja silmaga nähtamatu või vähemärgatav seen (nt hallitusseen)

mikrosekund
[nimisõna, substantiiv]
miljondik sekundit (tähis μs)

mikrosihtimine
[nimisõna, substantiiv]
võimalikult täpselt kohandatud sõnumite edastamine väikestele sihtrühmadele (eeldab hrl suurandmete kasutamist)

mikrosiivert
[nimisõna, substantiiv]
(kiiritusdoosi ühik:) miljondik siivertit (tähis μSv)

mikroskeem
[nimisõna, substantiiv]
väike elektrooniline terviktoode, mis koosneb ühte kesta paigutatud ja väljaviikudega ühendatud ühest või mitmest kiibist (kasutatakse elektronseadmetes)

mikroskoop
[nimisõna, substantiiv]
optikariist väikestest objektidest tugevasti suurendatud kujutiste saamiseks

mikroskoopia
[nimisõna, substantiiv]
mikroskoobi kasutamine silmaga nähtamatute objektide ja nähtuste uurimisel ning üliväikeste objektidega töötamisel

mikroskoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. palja silmaga nähtamatu, mikroskoobi abil vaadeldav

2. (mõõtmetelt või määralt) üliväike

mikroskoopima
[tegusõna, verb]
mikroskoobiga vaatama v uurima

mikroskooppildistus
[nimisõna, substantiiv]
pildistamine mikroskoobi abil

mikrospoor
[nimisõna, substantiiv]
teatud eostaimede (nt selaginellide) väike ühekordse kromosoomide arvuga paljunemisrakk

mikrospooria
[nimisõna, substantiiv]
teatud seene (Microsporon) põhjustatud nakkuslik nahahaigus (nt kassidel, lastel)

mikrotasand
[nimisõna, substantiiv]
indiviidi vm süsteemi üksikelemendi tasand

mikrotoitaine
[nimisõna, substantiiv]
inimese ainevahetuses väiksemates kogustes, milli- või mikrogrammides vajalik toitaine (vitamiinid, mineraalained, mikroelemendid)

mikrotoom
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mille abil lõigatakse looma- või taimekudedest üliõhukesi lõike mikroskoobi all vaatlemiseks

2. koelõikeaparaat mikroskoopias

mikrotootja
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt omaenda tarbeks ja eeskätt taastuvatest energiaallikatest elektri tootja

mikrotootmine
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia tootmine väikeses mahus ning peamiselt omaenda vajaduste tarbeks

mikrotoponüüm
[nimisõna, substantiiv]
väiksema geograafilise objekti (nt rändrahnu, heinamaa, talu, tänava) nimi

mikrotsefaalia
[nimisõna, substantiiv]
pea ebanormaalne väiksus

mikrotsement
[nimisõna, substantiiv]
tsementi, mineraalpigmenti ja muid lisaaineid sisaldav dekoratiivne viimistlusmaterjal

mikrotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
normaalsest väiksem punane vererakk (punalible)

mikrotuubul
[nimisõna, substantiiv]
päristuumses rakus esinev valguline toruke, mis kuulub mõnede organellide koostisesse (nt viburi ehitusse)

mikrouun
[nimisõna, substantiiv]
1. mikrolainete abil kiiresti ja ühtlaselt (toitu) kuumutav elektriahi

2. elektriga ahi, mis teeb toidu väga kiiresti soojaks

mikrouuni
[nimisõna, substantiiv]
1. mikrolainete abil kiiresti ja ühtlaselt (toitu) kuumutav elektriahi

2. elektriga ahi, mis teeb toidu väga kiiresti soojaks

mikrovatt
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvvoolu (aktiiv)võimsuse mõõtühik, miljondik vatti (tähis μW)

mikrovolt
[nimisõna, substantiiv]
pinge, potentsiaali ja elektromotoorjõu mõõtühik, miljondik volti (tähis μv)

mikrovooluteraapia
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetiline ravivõte, kus nahka mõjutatakse madala intensiivsusega vooluimpulssidega ehk mikrovooluga

mikrovorm
[nimisõna, substantiiv]
palja silmaga loetamatut kujutist kandev dokument, mis saadakse nt originaaldokumenti tugeva vähendusega pildistades

mikroväetis
[nimisõna, substantiiv]
mineraalväetis, mis sisaldab mõnd taimedele vajalikku mikroelementi (nt boori, vaske, mangaani)

mikroökonoomika
[nimisõna, substantiiv]
majanduse üksikelemente (nt ühe toote hinda, ühe kliendi või ettevõtte tegutsemist) käsitlev majandusteaduse osa

mikrurgia
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogiliste mikroobjektidega (koetükkidega, rakkudega vm) tehtavate operatsioonide tehnikat ja metoodikat käsitlev mikroskoopia osa

2. mikromanipulatsioon

miks
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: mis põhjusel

2. mis põhjusel

miks
[nimisõna, substantiiv]
1. mikseriga töödeldud muusikapala

2. (millegi muu kokku segatu, segustatu kohta)

miks
[nimisõna, substantiiv]
küsimus „miks”

mikser
[nimisõna, substantiiv]
1. köögimasin toiduainete segamiseks, vahustamiseks või peenestamiseks

2. seade, millega saab toiduaineid segada, peenemaks teha või vahule ajada

mikserdama
[tegusõna, verb]
1. mikseriga segama, vahustama või peenestama

2. mikseriga töötlema

Ühendtegusõnad: kokku mikserdamakokku mikserdama

mikserpult
[nimisõna, substantiiv]
(helitehnikas:) seade helisignaalide segustamiseks ja reguleerimiseks

miksima
[tegusõna, verb]
(helitehnikas:) helisignaale segustama, sel viisil töötlema

Ühendtegusõnad: kokku miksimakokku miksima

miksitama
[tegusõna, verb]
aina miks ja miks küsima

miksoloog
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes hrl töötab baaris ja kelle erioskus on segada kokku erilisi kokteile

miksoloogia
[nimisõna, substantiiv]
kokteilide jt segujookide segamise kunst ja õpetus

mikstuur
[nimisõna, substantiiv]
1. vedel ravim, mis koosneb mitme aine segust

2. vedel ravimisegu

mil
[määrsõna, adverb]
1. (siduv ajasõna:) millal, kui

2. millal, kui

milanees
[nimisõna, substantiiv]
looduslikust või tehissiidist õhuke elastne trikooriie

mileedi
[nimisõna, substantiiv]
hrl Inglise kõrgaadlisse kuuluva naise tiitel Prantsusmaal

miliaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljude pisikolletega iseloomustuv

2. hirsiterataoline

3. paljude pisikolletega

militaarajalugu
[nimisõna, substantiiv]
mingi koha militaarne minevik, seal toimunud sõdadega seotu

militaardroon
[nimisõna, substantiiv]
täpse sihtimis-, otsimis-, jälgimis- vms funktsiooniga droon ehk mehitamata õhusõiduk (sõjaliseks ja kaitseotstarbeks)

militaaria
[nimisõna, substantiiv]
sõdimise, relvade, sõjaväega seotu

militaarmüra
[nimisõna, substantiiv]
riigikaitselisest tegevusest tulenev müra (nt relvade müra laskeharjutustel, militaarsõidukite müra)

militaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõjategevusega, relvadega, sõjaväega seotud

2. sõjaga seotud

3. sõjaväeline

militaarobjekt
[nimisõna, substantiiv]
sõjalise otstarbega rajatis või ehitis, eriti selle varemed

militaarpärand
[nimisõna, substantiiv]
sõjalised ja kaitseotstarbelised väärtuslikud minevikuobjektid (nt linnamüürid, punkrid, sõjaväelinnakud, lahinguväljad)

militaarstiil
[nimisõna, substantiiv]
teatud stiil rõivastuses, mida iseloomustavad sõjaväevormi värv, lõige ja elemendid (nt pagunid, jäik krae, metallnööbid, põõnad, vööd)

militaarstruktuur
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeline või sõjaväestatud organisatsioon

militariseerima
[tegusõna, verb]
1. mingi piirkonna majandust ja ühiskonnaelu sõjalistele eesmärkidele allutama, sõjaväeliselt korraldama

2. riigi majandust ja poliitikat sõjalistele eesmärkidele allutama

militarism
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi sõjalist võimsust esikohale seadev poliitika (jõuga ähvardamiseks või uute sõdade ettevalmistamiseks)

2. sõjakus poliitikas

3. sõjale orienteeritud poliitika

militarist
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes pooldab sõjalist võimsust ja relvi, julma võitlemist

2. relvade pooldaja

militsionäär
[nimisõna, substantiiv]
miilitsa teenistuses olev isik

miljard
[arvsõna, numeraal]
1. tuhat miljonit (10^9)

2. tuhat miljonit (1 000 000 000)

miljardes
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras tuhande miljones (1 000 000 000.)

miljardik
[arvsõna, numeraal]
osa, mis on põhiühikust miljard korda väiksem

miljardiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühest miljardist ühikust või üksusest koosnev

miljardär
[nimisõna, substantiiv]
miljarditesse ulatuva varanduse omanik

miljon
[arvsõna, numeraal]
1. tuhat tuhandet (10^6, 1 000 000)

2. 1 000 000

miljondik
[arvsõna, numeraal]
1. osa, mis on põhiühikust miljon korda väiksem

2. osakaalu mõõtühik, üks miljondik tervikust

miljones
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras 1 000 000.

miljonikala
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kirevavärviline troopikakala, sage akvaariumikala

2. kala

miljoniküsimus
[nimisõna, substantiiv]
küsimus, millele on väga raske, lausa võimatu vastata

miljoniline
[omadussõna, adjektiiv]
ühest miljonist ühikust või üksusest koosnev

miljonilinn
[nimisõna, substantiiv]
miljoni ja enama elanikuga suurlinn

miljonirahvas
[nimisõna, substantiiv]
umbes miljonilise rahvaarvuga rahvas

miljonivaade
[nimisõna, substantiiv]
esteetilist naudingut pakkuv vaade ümbrusele

miljoniäri
[nimisõna, substantiiv]
ülimalt kasumlik ettevõtmine

miljonär
[nimisõna, substantiiv]
miljonitesse ulatuva varanduse omanik

miljonärivõsu
[nimisõna, substantiiv]
(miljonäri lapse, järglase kohta)

miljöö
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsiline (ja sotsiaalne) keskkond, milles inimene elab või asub

2. vaimne või emotsionaalne keskkond

miljööala
[nimisõna, substantiiv]
elukeskkonnana väärtuslik, miljööväärtusega ala

miljööväärtus
[nimisõna, substantiiv]
1. asjaolu, mis piirkonna, olemasoleva ümbruse säilimise seisukohalt on hinnaline, (ajalooliselt) väärtuslik (nt hoone, park)

2. sellele ühiskonnas omistatud väärtus

miljööväärtuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(peamiselt ala, piirkonna kohta:) säilitamist vajava ajaloolis-kultuurilise eripäraga, elukeskkonnana väärtuslik

mill
[nimisõna, substantiiv]
1. tuhat tuhandet (10^6, 1 000 000)

2. 1 000 000

millal
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: mis ajal

2. mis ajal

millalgi
[määrsõna, adverb]
1. mingil ajal, kunagi

2. kunagi, mingil ajal minevikus

millas
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: mis ajal

2. mis ajal

millaski
[määrsõna, adverb]
millalgi, kunagi

millefeuille
[nimisõna, substantiiv]
kihiline rabedast tainast kook, nt Napoleoni kook

millegipoolest
[määrsõna, adverb]
mingis mõttes, mingist küljest

millegipärast
[määrsõna, adverb]
1. mingil ebamäärasel, teadmata põhjusel, ei tea miks

2. mingil teadmata põhjusel, ei tea miks

milleks
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: mis põhjusel

2. mis põhjusel

millennium
[nimisõna, substantiiv]
(ajaarvamises:) tuhat aastat kestev ajavahemik

millenniumilapsed
[nimisõna, substantiiv]
1. põlvkond, kelle sünniaeg jääb vahemikku 1980ndate algusaastatest kuni 2000ndate algusaastateni

2. aastail 1982–2002 sündinud inimesed

millenniumivahetus
[nimisõna, substantiiv]
aastatuhande vahetumine, ühe aastatuhande lõpp ja teise algus

millepoolest
[määrsõna, adverb]
1. mille poolest, mis suhtes, mille tõttu

2. mille poolest

millesarnane
[omadussõna, adjektiiv]
millegi sarnane, millegi laadi

milletaoline
[omadussõna, adjektiiv]
millegi sarnane, millegi laadi

milli
1. mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust tuhat (10‒3) korda väiksem

2. eesliide mõõtühikute nimetustes

milliamper
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu tugevuse mõõtühik, tuhandik amprit

millibaar
[nimisõna, substantiiv]
(rõhuühik:) tuhandik baari

milligramm
[nimisõna, substantiiv]
tuhandik grammi

milligrammine
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe milligrammi raskune

2. ühe milligrammi kaupa

milliliiter
[nimisõna, substantiiv]
tuhandik liitrit

milliliitrine
[omadussõna, adjektiiv]
mahuga üks milliliiter

millimallikas
[nimisõna, substantiiv]
(algeline mereloom:) läbipaistev lillakas või roosakas meduus, kes kujult meenutab lamedat liuda

millimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. tuhandik meetrit

2. pikkuse mõõtühik. Ühes sentimeetris on kümme millimeetrit

millimeeterhaaval
[määrsõna, adverb]
1. väga aeglaselt (edenedes), üks väike osake korraga

2. suure põhjalikkusega

3. väga aeglaselt (ja põhjalikult)

millimeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe millimeetri pikkune

millimeetripaber
[nimisõna, substantiiv]
joonestustöödeks kasutatav ühele küljele trükitud ruudustikuga paber, mille ruutude suurus on 1 mm^2

milline
[asesõna, pronoomen]
1. küsiv-siduv sõna: esineb mingi omaduse või valiku täpsustamisel ning täpsustava lauseosa algul

2. sõna, mida kasutatakse küsimustes ja lausetes, et mingit omadust täpsustada või sellele viidata

milliröntgen
[nimisõna, substantiiv]
(gamma- ja röntgenikiirguse mõõtühik:) tuhandik röntgenit

millisekund
[nimisõna, substantiiv]
tuhandik (0,001 ehk 10-3 ehk 1/1000) sekundit

millisiivert
[nimisõna, substantiiv]
(kiiritusdoosi ühik:) tuhandik siivertit

millivatt
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvvoolu (aktiiv)võimsuse mõõtühik, tuhandik vatti

millivolt
[nimisõna, substantiiv]
pinge, potentsiaali ja elektromotoorjõu mõõtühik, tuhandik volti

milord
[nimisõna, substantiiv]
hrl Inglise kõrgaadlisse kuuluva mehe tiitel Prantsusmaal

milreis
[nimisõna, substantiiv]
Portugali ja Brasiilia endine suurem rahaühik

miltoonia
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerikast pärinev purpursete-valgekirjude õitega orhidee

mi-mažoor
[nimisõna, substantiiv]
mažoorhelistik, mille esimene aste on mi

mimees
[nimisõna, substantiiv]
1. looma sarnastumine esemega (nt kiviga, kuivanud lehega), mis ei paku vaenlasele huvi, kaitsekohastumuse vorme

2. kaitsekohastumuse vorm

mimeografeerima
[tegusõna, verb]
mimeograafi abil paljundama

mimetism
[nimisõna, substantiiv]
1. looma sarnastumine esemega (nt kiviga, kuivanud lehega), mis ei paku vaenlasele huvi, kaitsekohastumuse vorme

2. kaitsekohastumuse vorm

mimikri
[nimisõna, substantiiv]
1. (loomadel, taimedel jt organismidel:) enda kaitsmise viis, mis seisneb kaitsevahenditeta organismi välimuse sarnanemises mõne teise, mitterünnatava organismiga

2. mimetismi vorm: pettehoiatusvärvus

mi-minoor
[nimisõna, substantiiv]
minoorhelistik, mille esimene aste on mi

mimm
[nimisõna, substantiiv]
välimusele suurt rõhku panev, hrl efektne, silmahakkav tüdruk või noor naine

mimm
[nimisõna, substantiiv]
piim

mimoos
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav sulgjate lehtede ja väikeste õitega taim, mille mõne liigi lehed on puudutusele tundlikud

min
1. 1/60 tundi, 60 sekundiga võrduv ajaühik

2. sellise kestusega ajavahemik

3. aja mõõtühik. Ühes minutis on 60 sekundit ja ühes tunnis on 60 minutit

4. ajaühik

min
1. (määralt, hulgalt, arvult, mahult) vähim võimalik, miinimum-

2. väikseim võimalik, pisim, minimaal-, miinimum-

mina
[asesõna, pronoomen]
1. sõna, mida kõneleja kasutab endale osutamiseks

2. viitab kõnelejale

mina
[nimisõna, substantiiv]
inimese enda olemus, nii nagu ta ennast teadvustab ja tunnetab

minajutustaja
[nimisõna, substantiiv]
minavormis jutustaja, kirjandusteose minategelane

minajutustus
[nimisõna, substantiiv]
minavormis esitatud lugu (teosena)

minakangelane
[nimisõna, substantiiv]
minavormis esinev kirjandusteose peategelane

minakene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt:) mina

minakeskene
[omadussõna, adjektiiv]
ennast keskpunkti asetav, iseenesest lähtuv

minakeskne
[omadussõna, adjektiiv]
ennast keskpunkti asetav, iseenesest lähtuv

minakirjutus
[nimisõna, substantiiv]
(kirjanduslik võte:) autobiograafiliste sugemete segamine väljamõeldisega

minakontseptsioon
[nimisõna, substantiiv]
inimese teadvustatud ettekujutus endast ja üldistatud enesehinnang

mina'ks
[asesõna, pronoomen]
kas mina

mina'p
[asesõna, pronoomen]
(rõhutavalt, kinnitavalt:) just mina

minap
[asesõna, pronoomen]
(rõhutavalt, kinnitavalt:) just mina

minapilt
[nimisõna, substantiiv]
inimese kujutlused ja teadmised iseenda kohta

minarett
[nimisõna, substantiiv]
1. mošee juures asuv ringrõduga torn, kust muessin kutsub muslimeid palvusele

2. mošee torn

minarettkapsas
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav kapsa teisend, mille tihe heleroheline püramiidjas õisik meenutab jõulukuuske

minategelane
[nimisõna, substantiiv]
minavormis esinev tegelane kirjandusteoses

mina-vorm
[nimisõna, substantiiv]
kõnes või kirjas kasutatav vorm, milles sisu antakse edasi ainsuse esimeses isikus

minavorm
[nimisõna, substantiiv]
kõnes või kirjas kasutatav vorm, milles sisu antakse edasi ainsuse esimeses isikus

mindfulness
[nimisõna, substantiiv]
vaimne seisund, millele on tunnuslik oma kogemuste ärgas jälgimine reaalajas

mineerima
[tegusõna, verb]
1. millegi õhkulaskmiseks kuhugi miine panema, liikumisteid miinidega tõkestama

2. miine panema

mineja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes kuhugi suundub

2. see, kes kuskilt lahkub, lahkuja

minek
[nimisõna, substantiiv]
(eemalduv) liikumine (käimine, sõit vms), kuskile minemine

minema
[tegusõna, verb]
1. (eemaldudes) liikuma (käima, sõitma vms)

2. kuhugi või midagi tegema suunduma

3. kõneleja suhtes eemale või kaugemal asuva koha poole liikuma

Ühendtegusõnad: alla minema, alla minema, alt minema, alt minema, edasi minema, edasi minema, ette minema, ette minema, hukka minema, hukka minema, järele minema, järele minema, järgi minema, järgi minema, kaasa minema, kaasa minema, kallale minema, kallale minema, kaotsi minema, kaotsi minema, katki minema, katki minema, kinni minema, kinni minema, kokku minema, kokku minema, lahku minema, lahku minema, lahti minema, lahti minema, laiali minema, laiali minema, lõhki minema, lõhki minema, läbi minema, läbi minema, maha minema, maha minema, mööda minema, mööda minema, peale minema, peale minema, ringi minema, ringi minema, sisse minema, sisse minema, tagasi minema, tagasi minema, vahele minema, vahele minema, vastu minema, vastu minema, viltu minema, viltu minema, välja minema, välja minema, ära minema, ära minema, ühes minema, ühes minema, ühte minema, ühte minema, üle minema, üle minema, üles minema, üles minema, ümber minemaümber minema

minema
[määrsõna, adverb]
1. kusagilt ära (lahkumisega või hävimisega seoses)

2. koos tegusõnaga: ära, eemale, mujale

Ühendtegusõnad: alla minema, alla minema, alt minema, alt minema, edasi minema, edasi minema, ette minema, ette minema, hukka minema, hukka minema, järele minema, järele minema, järgi minema, järgi minema, kaasa minema, kaasa minema, kallale minema, kallale minema, kaotsi minema, kaotsi minema, katki minema, katki minema, kinni minema, kinni minema, kokku minema, kokku minema, lahku minema, lahku minema, lahti minema, lahti minema, laiali minema, laiali minema, lõhki minema, lõhki minema, läbi minema, läbi minema, maha minema, maha minema, mööda minema, mööda minema, peale minema, peale minema, ringi minema, ringi minema, sisse minema, sisse minema, tagasi minema, tagasi minema, vahele minema, vahele minema, vastu minema, vastu minema, viltu minema, viltu minema, välja minema, välja minema, ära minema, ära minema, ühes minema, ühes minema, ühte minema, ühte minema, üle minema, üle minema, üles minema, üles minema, ümber minemaümber minema

mineraal
[nimisõna, substantiiv]
looduslik tahke aine, mida leidub maakoores (kivimites) või teistel taevakehadel ning mis on keemiliselt ühtlase koostisega ja hrl kristallilise struktuuriga

mineraal
mineraali(de)st koosnev, mineraale sisaldav, mineraalsete ainete baasil toodetud vms

mineraalaine
[nimisõna, substantiiv]
organismile toitainena vajalik anorgaaniline aine (nt kaltsium, magneesium, raud), mida leidub nt luustiku, kehavedelike ja ensüümide koostises

mineraalallikas
[nimisõna, substantiiv]
allikas, mis sisaldab rohkesti mineraale

mineraalhape
[nimisõna, substantiiv]
anorgaaniline hape, mille sooli leidub maakoores mineraalidena ja mida kasutatakse teatavate ainete lahustamiseks (nt soolhape, väävelhape)

mineraaljärv
[nimisõna, substantiiv]
hrl mereveest suurema soolsusega järv

mineraalkiud
[nimisõna, substantiiv]
mineraalne kiudaine (nt klaasvill, asbestkiud)

mineraalkütus
[nimisõna, substantiiv]
orgaaniline mineraal kütusena

mineraalmaa
[nimisõna, substantiiv]
mineraalmullaga pinnas

mineraalmuld
[nimisõna, substantiiv]
muld, mille koostises on ülekaalus mineraalsed osised

mineraalne
[omadussõna, adjektiiv]
looduses, maakoores leiduvate ainetega, hrl kivimitega seotud, mineraale sisaldav

mineraalpark
[nimisõna, substantiiv]
nahaparkimise viis, kus toornahka töödeldakse kroomi-, tsirkooniumi-, alumiiniumi- vm sooladega

mineraalpinnas
[nimisõna, substantiiv]
pind, mille koostises on ülekaalus mineraalsed ained (nt kivi, lubi)

mineraalsool
[nimisõna, substantiiv]
mineraale sisaldav (looduslik) sool

mineraalsööt
[nimisõna, substantiiv]
loomadele lisasöödana antavad mineraalained

mineraaltooraine
[nimisõna, substantiiv]
maapõuest kaevandatav mineraalne tooraine, nt maagid, süsi, kaaliumisoolad

mineraaltoore
[nimisõna, substantiiv]
maapõuest kaevandatav mineraalne tooraine, nt maagid, süsi, kaaliumisoolad

mineraalvatt
[nimisõna, substantiiv]
sulatatud mineraalide tõmbamise või keerutamise teel saadud kiudmaterjal, mida kasutatakse nt hoonete soojustamisel

mineraalveeallikas
[nimisõna, substantiiv]
looduslik allikas, mille vesi sisaldab mineraale vm lahustunud aineid, mis annavad veele maitse või tervistava omaduse

mineraalvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. mineraalaineid jt vees lahustuvaid aineid sisaldav põhjavesi, mida pruugitakse janukustutuseks või selle tervistavate omaduste tõttu

2. maa seest saadud vesi, milles on kasulikud ained

mineraalvill
[nimisõna, substantiiv]
sulatatud mineraalide tõmbamise või keerutamise teel saadud kiudmaterjal, mida kasutatakse nt hoonete soojustamisel

mineraalväetis
[nimisõna, substantiiv]
maavaradest, tööstusjäätmeist või sünteetiliselt saadav väetis, milles taimetoiteelemendid esinevad anorgaaniliste ühenditena, anorgaaniline väetis

mineraalvärv
[nimisõna, substantiiv]
mineraalpigmentidest saadav värv

mineraalõli
[nimisõna, substantiiv]
naftast, põlevkivist jt maavaradest toodetav õli

mineralisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mineraliseerumine

2. mineraalisisaldus

mineraliseerima
[tegusõna, verb]
kivimiks või selle sarnaseks muutma, mineraalidest koosnevaks muutma

mineraliseeruma
[tegusõna, verb]
kivimiks või selle sarnaseks muutuma, mineraalidest koosnevaks muutuma

mineraloog
[nimisõna, substantiiv]
mineraale uuriv eriteadlane

mineraloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib mineraalide koostist, ehitust, omadusi ja esinemist looduses

2. teadus mineraalidest

mineraloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
mineraalide või nende uurimisega seotud

minestama
[tegusõna, verb]
äkitselt lühikeseks ajaks teadvust kaotama, minestusse langema

Ühendtegusõnad: ära minestamaära minestama

minestanult
[määrsõna, adverb]
minestuses olevana, minestanud olekus

minestroone
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia köögist pärinev paks köögivilja-makaronisupp

minestunult
[määrsõna, adverb]
minestuses olevana, minestanud olekus

minestus
[nimisõna, substantiiv]
peaaju verevarustuse häirest tingitud äkiline lühiajaline teadvuse kadu

minetama
[tegusõna, verb]
(lootust, oskust, ohutunnet vms) kaotama, (sellest) ilma jääma

minett
[nimisõna, substantiiv]
peenise suuga erutamine, mehele suuseksi tegemine

minetus
[nimisõna, substantiiv]
teatav väärtegu

minev
[omadussõna, adjektiiv]
kuskile suunduv või saadetav

mineva-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. eelmisel aastal toimunud või tehtud, eelmise aasta oma

2. möödunud aastal olnud, toimunud

minevaasta
[nimisõna, substantiiv]
1. möödunud aasta

2. aeg aasta tagasi

minevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ajaliselt) käesolevale, praegusele vahetult eelnev

2. vahetult enne olnud, varasem või eelnev

minevanädalane
[omadussõna, adjektiiv]
eelmisel nädalal toimunud või tehtud

minevik
[nimisõna, substantiiv]
1. mööda läinud aeg ja selles toimunu: elu, nähtused, sündmused

2. möödunud aeg ja sündmused, mis siis juhtusid

minevikuline
[omadussõna, adjektiiv]
minevikku kuuluv, minevikule omane, sellega seotud

minevikunähtus
[nimisõna, substantiiv]
möödunud aegadesse kuuluv nähtus

minevikupatt
[nimisõna, substantiiv]
möödanikus tehtud patt või taunitav tegu, väär toimimine

minevikupilt
[nimisõna, substantiiv]
ettekujutus, arusaam möödunud ajast ja sündmustest

minevikuvorm
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt verbi muutevorm, mis väljendab minevikku

mingi
[asesõna, pronoomen]
1. selline, mis või kes on lähemalt määratlemata, täpsemalt teadmata vms

2. ükskõik milline

3. jaatavas lauses: selline, kes või mis pole täpsemalt teada

4. eitavas lauses: mitte ükski, üldse

5. mingi

mingine
[asesõna, pronoomen]
mingisugune, mingi

mingipärast
[määrsõna, adverb]
1. mingil ebamäärasel, teadmata põhjusel, ei tea miks

2. mingil teadmata põhjusel, ei tea miks

mingisugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis või kes on lähemalt määratlemata, täpsemalt teadmata vms

2. ükskõik milline

3. jaatavas lauses: selline, kes või mis pole täpsemalt teada

4. eitavas lauses: mitte ükski, üldse

5. mingi

mingitmoodi
[määrsõna, adverb]
1. mingil moel, mingil kombel või viisil

2. mingis suhtes

3. mingil moel või viisil

mingitpidi
[määrsõna, adverb]
1. mingil moel, mingil kombel või viisil

2. mingis suhtes

3. mingil moel või viisil

mini
[nimisõna, substantiiv]
rõiva lühike, poolde reide ulatuv pikkus

mini
[nimisõna, substantiiv]
poja abikaasa

mini
(rõivastega seoses:) lühikese, poolde reide ulatuva pikkusega

minia
[nimisõna, substantiiv]
poja abikaasa

miniarvuti
[nimisõna, substantiiv]
väike, kuni kilo kaaluv, hõlpsasti kaasas kantav arvuti

miniaturist
[nimisõna, substantiiv]
miniatuuride looja

miniatuur
[nimisõna, substantiiv]
lühike, täpse sõnastusega proosateos (meeleolupilt või mõtisklus)

miniatuuris
vähendatud kujul, väiksemas mõõtkavas

miniatuurmaal
[nimisõna, substantiiv]
väike peenelt teostatud maal, eriti portree (nt elevandiluul või metallil, maalituna emailvärvidega)

miniatuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (väga) väike, hrl suuruse poolest

2. väike, tilluke, pisi-

miniatuurportree
[nimisõna, substantiiv]
väike peenelt maalitud portree

miniauto
[nimisõna, substantiiv]
väga väike auto

minibaar
[nimisõna, substantiiv]
väike (külm)kapp alkoholi ja karastusjookide hoidmiseks (nt hotellitoas)

minibatuut
[nimisõna, substantiiv]
väike batuut akrobaatiliste hüpete sooritamiseks (nt trampoliinvõimlemises)

minibuss
[nimisõna, substantiiv]
väike buss

miniforell
[nimisõna, substantiiv]
väike forell toiduna, mida serveeritakse ühe toiduportsjonina

minigolf
[nimisõna, substantiiv]
golfi variant, mida mängitakse lühikestel paljude takistustega radadel üht liiki golfikepiga (putteriga)

minigraafika
[nimisõna, substantiiv]
väikeste mõõtmetega graafikateosed (nt eksliibrised, postmargid)

miniinsult
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline peaaju- või silmaarterite vereringe häire tromboosi või emboolia tõttu

minijalgpall
[nimisõna, substantiiv]
väikeste mõõtmetega väljakul mängitav lihtsustatud reeglitega jalgpall, kus ühes meeskonnas on neli-viis liiget

minikaamera
[nimisõna, substantiiv]
eriti väike pildistamis- ja filmimisseade

minikleit
[nimisõna, substantiiv]
väga lühike kleit

minikorvpall
[nimisõna, substantiiv]
laste korvpallimäng

minimaal
1. (määralt, hulgalt, arvult, mahult) vähim võimalik, miinimum-

2. väikseim võimalik, pisim, minimaal-, miinimum-

minimaalmäär
[nimisõna, substantiiv]
vähim võimalik määr (hrl tasu- või maksumäär)

minimaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (määralt, hulgalt, arvult, mahult) vähim võimalik, miinimum-

2. väikseim võimalik, pisim, minimaal-, miinimum-

minimaalpalk
[nimisõna, substantiiv]
miinimumpalk, alampalk

minimaalselt
[määrsõna, adverb]
1. vähimal võimalikul määral, väga vähe

2. vähemalt

minimais
[nimisõna, substantiiv]
noor ja väike maisitõlvik toiduna

minimalism
[nimisõna, substantiiv]
1960-ndatel tekkinud suund kunstis, kirjanduses, muusikas ja arhitektuuris, mis taotleb kasutada võimalikult vähe kaunistusi, ilustusi ja detaile, keskendudes ainult hädavajalikule

minimalist
[nimisõna, substantiiv]
minimalismi viljelev, oma loomingus lihtsust, askeetlikkust, selgust taotlev helilooja, kunstnik vms

minimalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl disaini, kujunduse, ka muusika kohta:) nappe vahendeid kasutav, ilma kaunistuste ja ilustusteta

2. napp, tagasihoidlik

3. minimalistile omane

minimatš
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline võistlus (nt vehklemises võistkonnavõistluse osana)

minimeerima
[tegusõna, verb]
võimalikult väikseks, miinimumini viima, minimaalseks muutma

minimood
[nimisõna, substantiiv]
moesuund, mis näeb ette ülilühikesi seelikuid, kleite ja mantleid

minimuffin
[nimisõna, substantiiv]
tavapärasest väiksem muffin

minipill
[nimisõna, substantiiv]
väikse hormoonisisaldusega, ainult üht hormooni sisaldav rasestumisvastane tablett

miniporgand
[nimisõna, substantiiv]
suuremast porgandist välja lõigatud väike ümar amps või pisike porgand

minipüksid
[nimisõna, substantiiv]
väga lühikesed püksid

miniseelik
[nimisõna, substantiiv]
(väga) lühike seelik

minisiga
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest seast väiksem (must) siga, keda peetakse lemmikloomana

ministeerium
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit valdkonda haldav riigivalitsemise asutus

2. ministri juhitav asutus, mis korraldab tööd teatud valdkonnas, näiteks hariduses või kultuuris

3. mingi ala haldamist juhtiv riigivalitsemise keskorgan

ministeeriumikool
[nimisõna, substantiiv]
maa-algkool 19. saj II poole ja 20. saj alguse Venemaal, ka Eestis

minister
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsuse liige, kes hrl juhib teatud valitsemisala ministeeriumi

2. valitsuse liige, kes tavaliselt juhib mingit ministeeriumi

ministeriaal
[nimisõna, substantiiv]
keskajal kuninga või suurfeodaali majandus-, haldus-, sõjalisi või õukondlikke kohustusi täitnud mittevaba teenija

ministrant
[nimisõna, substantiiv]
katoliku preestri abiline jumalateenistusel

ministriamet
[nimisõna, substantiiv]
(ministri töö kohta)

ministriportfell
[nimisõna, substantiiv]
1. ministri ametikoht koos kohustusega juhtida vastavat ministeeriumi

2. ettevõtte eri liiki toodete, teenuste, projektide vms kogum

ministritool
[nimisõna, substantiiv]
(ministri ametikoha kohta)

mink
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmeetiline vahend näojume muutmiseks ja värskendamiseks

2. selle abil saavutatud tulemus

3. kosmeetiline näovärv värskendamiseks

mink
[nimisõna, substantiiv]
tumepruuni kuni mustja pika keha ja valge alalõuaga väike kiskja, keda kasvatatakse karusnaha pärast

minkima
[tegusõna, verb]
1. nägu või ihu kosmeetikavahendite abil ilmekamaks, kaunimaks muutma

2. enda nägu, silmi, ripsmeid, põski ja huuli värvide abil ilusamaks tegema

minnalaskmine
[nimisõna, substantiiv]
ükskõikne, hoolimatu suhtumine millessegi

minnesinger
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne saksa rüütliluule laulik (peamiselt 12.–13. sajandil)

2. keskaegne saksa rüütellaulik

minoor
[nimisõna, substantiiv]
1. nukrakõlaline helilaad, mille I ja III astme vahe on väike terts

2. nukrakõlaline helilaad

minoorhelistik
[nimisõna, substantiiv]
1. nukrakõlaline helilaad, mille I ja III astme vahe on väike terts

2. nukrakõlaline helilaad

minoorne
[omadussõna, adjektiiv]
minoorhelistikus kirjutatud, minoorile omase nukra tooniga

minoriit
[nimisõna, substantiiv]
1. frantsisklaste haru Vähemate Vendade Konvendiordu liige

2. frantsisklane

minoriteet
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm inimesi, kelle huvid, päritolu vm erineb suuremast osast põhielanikkonnast

2. ühiskonnas: väiksem rühm inimesi, keda seovad ühised tunnused või huvid

minskilane
[nimisõna, substantiiv]
1. Minski elanik

2. Minskist pärit inimene

minstrel
[nimisõna, substantiiv]
(Inglismaal ja Šotimaal:) keskaja rändlaulik, kutseline laulja ja pillimees

mint
[nimisõna, substantiiv]
1. 1/60 tundi, 60 sekundiga võrduv ajaühik

2. sellise kestusega ajavahemik

3. aja mõõtühik. Ühes minutis on 60 sekundit ja ühes tunnis on 60 minutit

4. ajaühik

mintai
[nimisõna, substantiiv]
tursataoline kala peamiselt Vaikses ookeanis

mints
[nimisõna, substantiiv]
1. 1/60 tundi, 60 sekundiga võrduv ajaühik

2. sellise kestusega ajavahemik

3. aja mõõtühik. Ühes minutis on 60 sekundit ja ühes tunnis on 60 minutit

4. ajaühik

minuaegne
[omadussõna, adjektiiv]
minuga samaaegne, minu ajal olnud v esinenud

minuealine
[nimisõna, substantiiv]
minuga võrreldes sama vana olev

minugipoolest
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab kõneleja nõusolevat, möönvat või ükskõikset suhtumist)

2. järele andev, rõhutavalt

3. nõustuvalt v ükskõikselt

minugipärast
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab kõneleja nõusolevat, möönvat või ükskõikset suhtumist)

2. järele andev, rõhutavalt

3. nõustuvalt v ükskõikselt

minulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. minule omane või iseloomulik

2. minule omane v iseloomulik

minupoolest
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab kõneleja nõusolevat, möönvat või ükskõikset suhtumist)

2. järele andev, rõhutavalt

3. nõustuvalt v ükskõikselt

minupoolne
[omadussõna, adjektiiv]
minust lähtuv, minult pärinev

minupärast
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab kõneleja nõusolevat, möönvat või ükskõikset suhtumist)

2. järele andev, rõhutavalt

3. nõustuvalt v ükskõikselt

minuskel
[nimisõna, substantiiv]
väike kirjutatud või trükitud (algus)täht

minusugune
[omadussõna, adjektiiv]
selline nagu mina

minut
[nimisõna, substantiiv]
1. 1/60 tundi, 60 sekundiga võrduv ajaühik

2. sellise kestusega ajavahemik

3. aja mõõtühik. Ühes minutis on 60 sekundit ja ühes tunnis on 60 minutit

4. ajaühik

minutaoline
[omadussõna, adjektiiv]
selline nagu mina

minutiliha
[nimisõna, substantiiv]
1. (hakkliha või hakklihakastme kohta)

2. (kiireks valmistamiseks mõeldud eeltöödeldud lihalõigu, minutipihvi kohta)

minutiline
[omadussõna, adjektiiv]
üks minut kestev

minutimaht
[nimisõna, substantiiv]
ühe minuti jooksul vereringesse paisatud vere või õhu hulk

minutine
[omadussõna, adjektiiv]
üks minut kestev

minutiosuti
[nimisõna, substantiiv]
minuteid näitav osuti kellal

minutipealt
[määrsõna, adverb]
(ajaliselt) täpselt, minutilise täpsusega

minutipihv
[nimisõna, substantiiv]
kiireks valmistamiseks eeltöödeldud (nt vasardatud, pehmendatud) lihalõik

minutitasu
[nimisõna, substantiiv]
tasu minutise kasutusaja vms eest

minuvanune
[nimisõna, substantiiv]
minuga võrreldes sama vana olev

minöör
[nimisõna, substantiiv]
(päästeteenistuses, sõjaväes:) erioskustega isik miinide jt lõhkekehade (kasutamise, kahjutukstegemise) alal

mioos
[nimisõna, substantiiv]
1. silmaava ahenemine, pupillide tavalisest väiksem läbimõõt

2. silmaava ahenemus

miotseen
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline ajastik, neogeeni ajastu varasem osa, mille kestel kujunesid ladestu kivimid

2. neogeeni ajastik

mi-parti
[omadussõna, adjektiiv]
keskaja rõivastiil, mille puhul rõivad jaotatakse värvilt (vahel ka vormilt) kaheks erinevaks osaks vertikaal-, horisontaal- või diaganaaljoont mööda

miraakel
[nimisõna, substantiiv]
ime, imetegu, mingi imeline juhtum

miraaž
[nimisõna, substantiiv]
1. optiline atmosfäärinähtus, mille puhul õhus nähakse kauge eseme hrl moonutatud, kiiresti muutuvat kujutist

2. optiline atmosfäärinähtus

mirabiliit
[nimisõna, substantiiv]
1. glaubrisoola nimetus mineraloogias

2. glaubrisool

mirador
[nimisõna, substantiiv]
torn, vaateplats vm kõrge koht, kust avaneb avar vaade ümbruskonnale

mirdipärg
[nimisõna, substantiiv]
mirdiokstest pärg (nt kaunistuseks või austuse märgina)

mirt
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maadest pärinev väikeste nahkjate lehtede ja valgete või roosade lõhnavate õitega igihaljas põõsas, Eestis toataim

2. igihaljas põõsas

mis
[asesõna, pronoomen]
1. küsiv-siduv sõna: esineb mingite asjaolude täpsustamisel otseses või kaudselt väljendatud küsimuses ning täpsustava lauseosa alguses

2. sõna, mida kasutatakse küsimustes ja lausetes, et täpsustada mingit asja, nähtust, olukorda või midagi muud

misandria
[nimisõna, substantiiv]
naissoo pidamine meessoost paremaks ja sellest tulenev põlgustunne meeste vastu

misankaader
[nimisõna, substantiiv]
misanstseen filmikunstis, lavastuslik filmistseen

misanstseen
[nimisõna, substantiiv]
1. näitlejate/tegelaste paiknemine ja liikumine üksikus stseenis, filmitegemisel ka kaamera liikumine ja rakurss stseeni filmimisel

2. näitlejate paigutus ja liikumine stseenis

misantroop
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vihkab või pelgab teisi inimesi ja kes väldib (erakuna) teisi inimesi

misantroopia
[nimisõna, substantiiv]
inimpõlgus

misantroopne
[omadussõna, adjektiiv]
inimesi vihkav, põlgav või pelgav

misasi
[nimisõna, substantiiv]
1. asesõna mis asemel kasutatav sõna (ka kontekstis 'mida endast kujutab')

2. pronoomeni asemel: mis

miseest
[määrsõna, adverb]
mille pärast, mis põhjusel

miseraabel
[omadussõna, adjektiiv]
haletsusväärne, vilets, armetu

misjaoks
[määrsõna, adverb]
(küsimusena:) mille pärast, mis põhjusel, miks

misjon
[nimisõna, substantiiv]
oma usu, hrl ristiusu levitamine ja sellega kaasnev sotsiaalne tegevus muu-usuliste või uskmatute seas

misjoneerima
[tegusõna, verb]
misjonitööd tegema, nt evangeeliumi sõnumit kuulutama, kiriku vaateid tutvustama vms

misjonijaam
[nimisõna, substantiiv]
misjonitöö keskus piirkonnas, mille elanikele usku propageeritakse

misjonikool
[nimisõna, substantiiv]
kool misjonäride ettevalmistamiseks

misjonileht
[nimisõna, substantiiv]
kiriku misjonitööd kajastav ajaleht

misjonilingvistika
[nimisõna, substantiiv]
misjonäride töö keelega usutõdede edasiandmiseks, mille tulemuseks on kohalike keelte esimesed kirjapanekud (keelenäited, jutlused, grammatikad, piiblitekstide tõlked)

misjonimaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus toimub misjonäride koolitus või misjonitöö

misjoniselts
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte või kiriklik ühing ristiusu levitamiseks

misjoniteadlane
[nimisõna, substantiiv]
teoloogia eriteadlane, kes uurib kiriku misjonitööd maailmas

misjoniteadus
[nimisõna, substantiiv]
praktilise teoloogia haru, mis uurib kiriku misjonitööd maailmas

misjonitöö
[nimisõna, substantiiv]
oma usu, hrl ristiusu levitamine ja sellega kaasnev sotsiaalne tegevus muu-usuliste või uskmatute seas

misjonär
[nimisõna, substantiiv]
misjonitöö tegija, oma usu levitaja muu-usuliste või uskmatute seas

misjonäriasend
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekorras olemise asend, kus paar lamab näod vastamisi ja mees on naise peal

misjonäripoos
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekorras olemise asend, kus paar lamab näod vastamisi ja mees on naise peal

misjuures
[määrsõna, adverb]
1. alustab lauseosa, mis täpsustab pealauses mainitud asjaolusid

2. täpsustab asjaolu, mida on mainitud lause eelmises osas

misjärel
[määrsõna, adverb]
1. mille järel, millele järgnevalt

2. mille järel

miska
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(käändevorm sõnast mis:) millega

miskaudu
[määrsõna, adverb]
missugust teed mööda, missuguse koha kaudu, mille (või kelle) vahendusel

miskeelne
[omadussõna, adjektiiv]
mis keeles olev

miski
[asesõna, pronoomen]
1. eseme, nähtuse või asjaolu kohta, mis on lähemalt määratlemata, mis ei ole täpselt teada

2. ese, nähtus või asjaolu, mis ei ole täpselt teada

miskine
[omadussõna, adjektiiv, asesõna, pronoomen]
mingi, mingisugune

miskipärast
[määrsõna, adverb]
1. mingil ebamäärasel, teadmata põhjusel, ei tea miks

2. mingil teadmata põhjusel, ei tea miks

miskisugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis või kes on lähemalt määratlemata, täpsemalt teadmata vms

2. ükskõik milline

3. jaatavas lauses: selline, kes või mis pole täpsemalt teada

4. eitavas lauses: mitte ükski, üldse

5. mingi

miskitmoodi
[määrsõna, adverb]
1. mingil moel, mingil kombel või viisil

2. mingis suhtes

3. mingil moel või viisil

miskitpidi
[määrsõna, adverb]
1. mingil moel, mingil kombel või viisil

2. mingis suhtes

3. mingil moel või viisil

misläbi
[määrsõna, adverb]
1. mille pärast, mille tõttu

2. mille vahendusel või abil

3. alustab põhjus- ja tagajärjelauset: mistõttu

mismoodi
[määrsõna, adverb]
1. (viisile, olukorrale vms osutavalt:) kuidas

2. kuidas

miso
[nimisõna, substantiiv]
1. kääritatud sojaubadest pasta, mida kasutatakse supipõhjades või toidu maitsestamiseks (pärit Jaapani köögist)

2. kääritatud sojaubadest pasta, mida kasutatakse supipõhjades või toidu maitsestamiseks

misogüün
[nimisõna, substantiiv]
mees, kes põlgab naisi

misogüünia
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoo pidamine naissoost paremaks ja sellest tulenev põlgustunne naiste vastu

2. naistepõlgus

misogüünne
[omadussõna, adjektiiv]
naisi alavääristav, põlgav või vihkav

misopasta
[nimisõna, substantiiv]
1. kääritatud sojaubadest pasta, mida kasutatakse supipõhjades või toidu maitsestamiseks (pärit Jaapani köögist)

2. kääritatud sojaubadest pasta, mida kasutatakse supipõhjades või toidu maitsestamiseks

misosupp
[nimisõna, substantiiv]
teatud puljongipulbrist tehtav supp, mille peamiselt maitseandjaks on kääritatud sojaubadest pasta (miso), Jaapani rahvustoite

mispeale
[määrsõna, adverb]
1. mis põhjusel, mille tõttu, mille peale

2. mille järel

mispel
[nimisõna, substantiiv]
asteldega lehtpõõsas või väike lehtpuu, millel on söödavad õunviljad, Eestis ilupuuna

mispidi
[määrsõna, adverb]
mis asendis, mis suunas (hrl kahest võimalikust)

mispoolest
[määrsõna, adverb]
1. mille poolest, mis suhtes, mille tõttu

2. mille poolest

mispuhul
[määrsõna, adverb]
küsiv-siduv sõna: mille puhul, mis põhjusel, millega seoses

mispärast
[määrsõna, adverb]
1. küsiv-siduv sõna: mis põhjusel

2. mis põhjusel

miss
[nimisõna, substantiiv]
(ingliskeelsetes maades neiu või vallalise naise kohta, ka viisaka kõnetlussõnana:) preili

miss
[nimisõna, substantiiv]
rahuvalvemissioon

missa
[nimisõna, substantiiv]
katoliku kiriku jumalateenistus armulauaga (ka mõnes protestandi kirikus)

missaal
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku kiriku käsiraamat või katoliku palveraamat

2. katoliku palveraamat

missakaanon
[nimisõna, substantiiv]
(katoliku kirikus:) tänu- ja pühitsuspalve missa tähtsaima osana

missaraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku kiriku käsiraamat või katoliku palveraamat

2. katoliku palveraamat

missiiv
[nimisõna, substantiiv]
avalik läkitus, ametlik ringkiri

missikarussell
[nimisõna, substantiiv]
(paljudest voorudest, etappidest koosneva missivõistluse kohta)

missioloog
[nimisõna, substantiiv]
teoloogia eriteadlane, kes uurib kiriku misjonitööd maailmas

missioloogia
[nimisõna, substantiiv]
praktilise teoloogia haru, mis uurib kiriku misjonitööd maailmas

missioon
[nimisõna, substantiiv]
eluülesanne, kutsumus, vastutusrikas ülesanne

missioonipere
[nimisõna, substantiiv]
rahuvalvemissioonil osaleva sõduri perekonnaliikmed

missioonisõdur
[nimisõna, substantiiv]
1. rahuvalvemissioonil osalev sõdur

2. rahuvalve missioonil osalev sõdur

missioonitundlik
[omadussõna, adjektiiv]
oma vastutusrikast ülesannet hästi tunnetav, seda tegevuses väljendav

missioonitunne
[nimisõna, substantiiv]
oma eluülesandest, kutsumusest arusaamine, selle tunnetamine

missioonitunnetus
[nimisõna, substantiiv]
oma eluülesandest, kutsumusest arusaamine, selle tunnetamine

missis
[nimisõna, substantiiv]
(ingliskeelsetes maades abielus naise kohta, ka viisaka kõnetlussõnana:) proua

missitiitel
[nimisõna, substantiiv]
missivõistluste võitja tiitel, "miss" tiitlina

missivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus kauneimate naiste selgitamiseks

missugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. küsiv-siduv sõna: esineb mingi omaduse või valiku täpsustamisel ning täpsustava lauseosa algul

2. sõna, mida kasutatakse küsimustes ja lausetes, et mingit omadust täpsustada või sellele viidata

mistahes
[omadussõna, adjektiiv]
(möönvalt:) ükskõik mis, ükskõik milline

mistap
[sidesõna, konjunktsioon]
mistõttu (ju)

mistarvis
[määrsõna, adverb]
1. (küsiv-siduv sõna:) mis põhjusel, mille jaoks

2. miks, milleks, mille pärast, mille jaoks, mispärast

mister
[nimisõna, substantiiv]
1. (ingliskeelsetes maades mehe kohta, ka viisaka kõnetlussõnana:) härra

2. härra

misterbeanilik
[omadussõna, adjektiiv]
Mr. Beani tegelaskujule omane, hrl ebaküps ja naljakas, omaette mõmisev, nägusid tegev ja eri olukordades kohmakalt, ootamatult reageeriv

misterbiinilik
[omadussõna, adjektiiv]
Mr. Beani tegelaskujule omane, hrl ebaküps ja naljakas, omaette mõmisev, nägusid tegev ja eri olukordades kohmakalt, ootamatult reageeriv

mistra
[nimisõna, substantiiv]
1. nõeltöödeldud põrandakattematerjal sünteetilisest tekstiilist

2. lauskattematerjal

mistraal
[nimisõna, substantiiv]
1. külm tugev põhja- või loodetuul Lõuna-Prantsusmaa rannikul ja Rhône'i orus

2. külm loodetuul Lõuna-Prantsusmaa rannikul

mistõttu
[määrsõna, adverb]
1. mille pärast, mille tõttu

2. selle tõttu, seepärast

misuke
[asesõna, pronoomen]
missugune

misukene
[asesõna, pronoomen]
missugune

misuuna
[nimisõna, substantiiv]
Aasiast pärinev köögiviljataim, mille mahedamaitselisi sulgjaid lehti kasutatakse salatites

misüle
[määrsõna, adverb]
mille üle, mille pärast, mis põhjusel

mitkal
[nimisõna, substantiiv]
1. puuvillane labase koega pesu- vm riie, mille koelõngad on lõimelõngadest peenemad

2. labane puuvillriie

mitm
1. grammatiline arv, mis väljendab seda, et kõnealuseid objekte on rohkem kui üks

2. grammatikas: sõnade vormid, mis tähistavad kaht või enamat olendit, asja või nähtust. Näiteks sõna sõber mitmuse vorm on sõbrad

3. grammatiline arv

mitmeaastane
[omadussõna, adjektiiv]
mitu aastat kestev

mitmealuseline
[omadussõna, adjektiiv]
(happe kohta:) molekulis mitme metalliaatomiga asenduda võivaid vesinikuaatomeid omav

mitmedimensiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
mitme (kolme või enama) mõõtmega

mitmefunktsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(seadmete, hoonete vms kohta:) mitme otstarbega, mitmel otstarbel kasutatav

mitmehäälne
[omadussõna, adjektiiv]
mitmest eri meloodiast koosnev

mitmehäälsus
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) heli, mille moodustavad kaks või enam üheaegselt kõlavat häält

mitmekaupa
[määrsõna, adverb]
mitu korraga, mitu tükki koos

mitmekeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitut keelt kõnelev, mitut keelt sisaldav vms

2. mitmes keeles (kõrvuti, üheaegselt) toimuv

mitmekesi
[määrsõna, adverb]
1. mitu koos

2. mitu inimest koos

mitmekesidus
[nimisõna, substantiiv]
mitmekesisus, liikide, vormide vms paljusus

mitmekesine
[omadussõna, adjektiiv]
paljudest (eri) liikidest koosnev, valikult rikkalik, mitut laadi asju hõlmav

mitmekesistama
[tegusõna, verb]
1. mitmekesise(ma)ks muutma

2. mitmekesise[ma]ks muutma

mitmekesistuma
[tegusõna, verb]
1. mitmekesise(ma)ks muutuma

2. mitmekesise[ma]ks muutuma

mitmekesisus
[nimisõna, substantiiv]
liigi-, vormi-, laadi-, variandi-, erinevuste vms rohkus, paljusus, rikkus

mitmekihiline
[omadussõna, adjektiiv]
mitmest kihist koosnev, mitmes kihis

mitmekohaline
[omadussõna, adjektiiv]
mitme kohaga (nt istumiseks, paiknemiseks)

mitmekordistama
[tegusõna, verb]
mitu korda suuremaks, mitmekordseks muutma

mitmekordistuma
[tegusõna, verb]
mitu korda suuremaks muutuma

mitmekordne
[omadussõna, adjektiiv]
mitmest (ühesugusest) osast, kihist vms koosnev

mitmekordselt
[määrsõna, adverb]
1. mingi (endise) tasemega võrreldes mitu korda (rohkem või vähem)

2. mitmel korral, korduvalt

mitmekorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
mitmest korrusest koosnev

mitmekorteriline
[omadussõna, adjektiiv]
mitmest korterist koosnev

mitmekuine
[omadussõna, adjektiiv]
mitu kuud kestev

mitmekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitme eri kujuga, mitmes eri kujus avalduv

2. mitme eri kujuga

mitmekultuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. eri kultuuri- ja etnilise taustaga inimrühmadest koosnev

2. sellise keskkonnaga seotud

3. mitmekultuuriline

mitmekuuline
[omadussõna, adjektiiv]
mitu kuud kestev

mitmekuune
[omadussõna, adjektiiv]
mitu kuud vana

mitmekülgne
[omadussõna, adjektiiv]
paljudest (eri) liikidest koosnev, valikult rikkalik, mitut laadi asju hõlmav

mitmekümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
mitukümmend aastat vana

mitmekümnekaupa
[määrsõna, adverb]
1. mitukümmend koos

2. mitukümmend koos

mitmekümnekordne
[omadussõna, adjektiiv]
mitmekümnel korral, mitmekümnes järgus toimuv või esinev

mitmekümnes
[arvsõna, numeraal]
märgib mingis järgnevuses ebamäärast, kahe-kolmekümnesse või rohkemasse kümnesse ulatuvat arvulist kohta

mitmelaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
mitut liiki või laadi

mitmelaadne
[omadussõna, adjektiiv]
mitut liiki või laadi

mitmeleheküljeline
[omadussõna, adjektiiv]
mitmest leheküljest koosnev

mitmelööviline
[omadussõna, adjektiiv]
(kiriku vm hoone kohta:) mitme hrl sammastega eraldatud pikliku ruumiosaga, mitme lööviga

mitmemaine
[omadussõna, adjektiiv]
üle riigipiiride ulatuv, mitmel maal tegevust arendav

mitmemeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
mitme, hrl rohkem kui paari meetri pikkune, (pikkuselt, kõrguselt vm) üsna suuremõõduline

mitmemehepidamine
[nimisõna, substantiiv]
ühe naise samaaegne abielu mitme mehega

mitmemõtteline
[omadussõna, adjektiiv]
mitmesugust mõistmist või tõlgendamist võimaldav

mitmemõõtmeline
[omadussõna, adjektiiv]
mitme (kolme või enama) mõõtmega

mitmenaisepidaja
[nimisõna, substantiiv]
samaaegselt mitme naisega abielus olev mees

mitmenaisepidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe mehe samaaegne abielu mitme naisega

2. mitmenaisepidamine

mitmendik
[asesõna, pronoomen]
1. väljendab küsimust selle kohta, kui suure murdarvulise osa moodustab miski tervikust

2. murdarvuline umbmäärane asesõna sõnast mitu

mitmene
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitut (üksust) hõlmav või sisaldav

2. mitut üksust hõlmav, mitme-

mitmenädalane
[omadussõna, adjektiiv]
mitu nädalat kestev või mitu nädalat vana

mitmenäoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. olemuselt, sisult, laadilt mitmesugune

2. olemuselt, sisult mitmesugune

mitmeosaline
[omadussõna, adjektiiv]
mitmest eri osast koosnev

mitmeotstarbeline
[omadussõna, adjektiiv]
(seadmete, hoonete vms kohta:) mitme otstarbega, mitmel otstarbel kasutatav

mitmepalgeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. olemuselt, sisult, laadilt mitmesugune

2. olemuselt, sisult mitmesugune

mitmeparteiline
[omadussõna, adjektiiv]
mitme partei osalusega, mitme partei poolt valitsetud

mitmeparteisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
1. parlamentaarne poliitiline süsteem, milles osaleb mitu parteid

2. mitme partei olemasolu riigis

mitmepealine
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitme peaga

2. mitmest indiviidist koosnev

mitmeplaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. eri vaatenurki või tõlgendusi võimaldav

2. olemuselt, sisult, laadilt mitmekülgne

3. mitmekülgne

mitmepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitut osalist (hrl partnerit) haarav, mitme vahel toimuv

2. mitut poolt haarav, mitme inimese v organisatsiooni vaheline

mitmepooluseline
[omadussõna, adjektiiv]
mitme jõu poolt juhitav, selline, kus ülemaailmne juhtroll jaguneb rohkem kui kahe riigi vahel

mitmepäevaline
[omadussõna, adjektiiv]
mitu päeva kestev

mitmepäevane
[omadussõna, adjektiiv]
mitu päeva vana või nii kaua kestev

mitmepäevasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgratturite, mootorratturite või autosportlaste mitu päeva kestev võistlus

2. ratturite, autosportlaste mitu päeva kestev võistlus

mitmepäine
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitme peaga

2. mitmest indiviidist koosnev

mitmerahvuseline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on esindatud mitu rahvust või palju rahvusi

mitmerajaline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõidutee kohta:) mitme sõidurajaga

mitmerealine
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitmes reas toimuv

2. mitmest reast koosnev

mitmerindeline
[omadussõna, adjektiiv]
(metsa, puistu vms kohta:) erineva kõrgusega taimekogumeist koosnev

mitmes
[asesõna, pronoomen]
märgib ebamäärast arvulist kohta järjestuses või järgnevuses (hrl rohkem kui teine)

mitmesaja-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitusada aastat vana

2. mitusada aastat vana

mitmesajas
[arvsõna, numeraal]
märgib mingis järgnevuses ebamäärast, kahe-kolmesajasse või rohkemasse sajasse ulatuvat arvulist kohta

mitmeselt
[määrsõna, adverb]
mitut moodi, mitmel moel

mitmes-setmes
[asesõna, pronoomen]
(ebamääraselt:) õige mitmes

mitmesugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitut liiki või laadi, paljudest eri liikidest

2. mitut liiki või laadi

mitmesuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
mitmes suunas kulgev või toimuv, (sisuliselt) mitme suunaga

mitmesõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
mitmest, tekstis tühikutega eraldatud sõnast koosnev

mitmetahuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. olemuselt, sisult, laadilt mitmesugune

2. olemuselt, sisult mitmesugune

mitmetasandiline
[omadussõna, adjektiiv]
eri kõrgusastmeist moodustuv, mitut tasandit hõlmav

mitmeti
[määrsõna, adverb]
mitut moodi, mitmel moel

mitmetimõistetavus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, mida saab tõlgendada mitut moodi, mis ei ole üheselt mõistetav

mitmetuhandes
[arvsõna, numeraal]
märgib mingis järgnevuses ebamäärast, kahte-kolme tuhandesse või rohkemasse tuhandesse ulatuvat arvulist kohta

mitmetunnine
[omadussõna, adjektiiv]
mitu tundi kestev

mitmetähenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna või väljendi kohta:) mitme eri tähendusega

mitmetähenduslikkus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, mida saab tõlgendada mitut moodi, mis ei ole üheselt mõistetav

mitmevalentne
[omadussõna, adjektiiv]
(keemilise ühendi kohta:) mitut vesinikuaatomit siduv

mitmevilja
mitut liiki teraviljast või mitut liiki puuviljadest (ja marjadest) valmistatud

mitmeviljahelbed
[nimisõna, substantiiv]
mitmest teraviljast (nt kaer, rukis, oder) pressitud helveste segu

mitmeviljahelbepuder
[nimisõna, substantiiv]
mitmeviljahelvestest keedetud puder

mitmeviljajahu
[nimisõna, substantiiv]
mitmest viljast jahvatatud jahu

mitmeviljakukkel
[nimisõna, substantiiv]
kukkel, mille koostises on mitut liiki jahu või seemneid

mitmeviljanektar
[nimisõna, substantiiv]
lahjendatud mahl, mis sisaldab mitme puuvilja või marja kontsentreeritud mahla või püreed

mitmeviljapuder
[nimisõna, substantiiv]
mitmeviljajahust või -helvestest keedetud puder

mitmevõistleja
[nimisõna, substantiiv]
mitmevõistlusega tegelev kergejõustiklane

mitmevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
mitut spordiala (nt kergejõustikus), võistlusmaad (nt kiiruisutamises) või -harjutust (nt iluvõimlemises) hõlmav võistlus

mitmevõrra
[määrsõna, adverb]
mitu korda (rohkem või vähem)

mitmeväljasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maaharimisviis, mille puhul põllumaa oli jagatud enam kui kolme külvikorraga väljaks

mitmevärviline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (läbisegi) mitut värvi

2. selline, kus on eri värve

3. mitut värvi

mitmevärvitrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükimenetlus, mille abil saadakse mitmevärvilised trükised

mitmeõieline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitme õiega, mitmest õiest koosnev

2. mitmest õiest koosnev

mitmik
mitut inimest, sõidukit, seisundit vm hõlmav, mitut (erinevat) üksust sisaldav vms

mitmikabielu
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimese samaaegne abielu mitme inimesega

mitmikidentiteet
[nimisõna, substantiiv]
inimese minapilt, mis koosneb mitmest omavahel lõimitud kollektiivsest identiteedist, tüüpilisi avaldumisvorme on näiteks enese tajumine korraga kahte rahvusesse kuuluvana

mitmikkirjaoskus
[nimisõna, substantiiv]
nii traditsiooniliste tekstide kui e-tekstide valdamine kõnes, kirjas ja multimeedias

mitmikkodakondsus
[nimisõna, substantiiv]
kaks või enam kodakondsust üheaegselt

mitmikköide
[nimisõna, substantiiv]
erinevate trükiste, käsikirjade, ürikute ühine köide

mitmikmatus
[nimisõna, substantiiv]
mitu koos maetud surnut

mitmikmäng
[nimisõna, substantiiv]
serveris toimuv arvutimäng, mida saavad samal ajal koos mängida mitu inimest, kes asuvad eri kohtades

mitmikpakk
[nimisõna, substantiiv]
pakk, kus on koos mitu asja

mitmikraketiheitja
[nimisõna, substantiiv]
rakettidega tulistav relv, mille laskeseade koosneb mitmest paralleelsest rakettide stardijuhikust

mitmikrasedus
[nimisõna, substantiiv]
rasedus, mille puhul areneb naise emakas korraga kaks või enam loodet

mitmiktaju
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtus, kus mingi aistinguga kaasneb samaaegne aisting mõne teise meele piirkonnas (nt helide tajumine värviliselt või vastupidi)

2. mingi aistinguga samaaegse aistingu tekkimine teise meele piirkonnas

mitmiktäht
[nimisõna, substantiiv]
väike tähesüsteem, milles kolm või rohkem gravitatsioonijõuga seotud tähte tiirleb ümber ühise raskuskeskme

mitmikud
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsed, kes on sündinud ühel ja samal emal sama sünnituse käigus väikese ajavahemikuga

2. sama ema korraga sünnitatud järglased

mitmikvaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
vaktsiin mitme nakkushaiguse vastu immuniseerimiseks

mitmus
[nimisõna, substantiiv]
1. grammatiline arv, mis väljendab seda, et kõnealuseid objekte on rohkem kui üks

2. grammatikas: sõnade vormid, mis tähistavad kaht või enamat olendit, asja või nähtust. Näiteks sõna sõber mitmuse vorm on sõbrad

3. grammatiline arv

mitmuslik
[omadussõna, adjektiiv]
mitmuses olev

mitmussõna
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna, mis esineb ainult või peamiselt mitmuslikus vormis (nt tangid, käärid, rõuged)

mitokonder
[nimisõna, substantiiv]
1. raku osa, milles toimub ainete lagundamine energia saamiseks

2. raku organoid, kondriosoom

mitokondriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mitokondrites asuv, mitokondritega seotud

mitoos
[nimisõna, substantiiv]
1. (organismidel:) rakkude jagunemise viis, mille puhul kromosoomid jagunevad kaheks ja tekib kaks tütarrakku

2. raku kaudjagunemine

mitootiline
[omadussõna, adjektiiv]
mitoosiga kaasnev või seonduv

mitra
[nimisõna, substantiiv]
1. piiskopi vm vaimuliku kõrge rikkalikult kaunistatud peakate, mida kantakse jumalateenistusel

2. piiskopi vm vaimuliku kõrge peakate

mitraalklapp
[nimisõna, substantiiv]
1. vasakus südamepooles kahehõlmaline klapp vatsakese ja koja vahel

2. vasakus südamepooles

mitraljöös
[nimisõna, substantiiv]
mitmeraudne kiirtulirelv XIX s 2. poolel, kuulipilduja eelkäija

mitsell
[nimisõna, substantiiv]
1. lahuses pihustunud aine üliväike osake

2. kolloidosake

mitsellaarne
[omadussõna, adjektiiv]
pihustunud rasvhapete osakesi ehk mitselle sisaldav

mitsellaarvesi
[nimisõna, substantiiv]
pihustunud aine üliväikesi osakesi ehk mitselle sisaldav näohooldusvedelik (puhastamiseks ja meigi eemaldamiseks)

mitsu
[nimisõna, substantiiv]
1. (automark:) Mitsubishi

2. automark Mitsubishi

mitšman
[nimisõna, substantiiv]
1. (Venemaa keisririigis jt maades:) nooremohvitseri auaste mereväes

2. selles auastmes mereväelane

3. auaste mereväes

mitte
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) eitussõna, mis tugevdab väite eitust

2. tugevdab eitavat sisu

mitte
osutab hrl järelosaga väljendatud mõiste vastandit

mitteaadlik
[nimisõna, substantiiv]
kõrgemasse seisusse, aadelkonda mittekuuluv isik

mitteabieluline
[omadussõna, adjektiiv]
seadusliku abieluga mitteseotud

mittealistuv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei anna alla või ei anna järele

mittealkohoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholi mitte sisaldav, selline, et alkohol on eemaldatud

2. ilma alkoholita

mitteametlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ametlikult vormistamata, kontrollimata või kinnitamata

2. vabas vormis toimuv

mittearvestamine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kõrvale jätmine, mitte arvesse võtmine

2. mitte arvesse võtmine

mittearvestatud
[omadussõna, adjektiiv]
(hindena:) mittesooritatuks loetud

mittebinaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(soolise enesemääratluse kohta:) selline, mis jääb väljapoole kaksikjaotuse sookategooriaid "mees" ja "naine"

mitte-eesti
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
(Eesti kontekstis:) mõnest muust kui eesti rahvusest inimestega seotud või mitte eestikeelne

mitte-eestlane
[nimisõna, substantiiv]
mõnest muust kui eesti rahvusest inimene

mitteeluruum
[nimisõna, substantiiv]
majandus- või kutsetegevuseks kasutatav ruum (nt hoones paiknev kontori-, lao- vm ruum)

mitteeukleidiline
[omadussõna, adjektiiv]
(geomeetrias:) Eukleidese aksioomide süsteemil mitterajanev

mitteformaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ametlikult vormistamata, kontrollimata või kinnitamata

2. vabas vormis toimuv

mittefunktsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis otseselt ei mõjuta millegi toimimist või eesmärgipärast kasutamist

mitteheemne
[omadussõna, adjektiiv]
(toitaine kohta:) loomade verest ja lihast mittepärinev, hemoglobiini ja müoglobiini valkudega mitteseotud

mitteilmumine
[nimisõna, substantiiv]
kohale tulemata jäämine (nt eksamile, tööle)

mitteilukirjandus
[nimisõna, substantiiv]
koondmõiste, mis sisaldab teadus-, tarbe-, õppe-, teatme-, aime- ja muu sellise kirjanduse

mittejuht
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis ei juhi elektrivoolu (nt kumm, õhk, puit, klaas, plastmass)

mittejuut
[nimisõna, substantiiv]
see, kes ei ole juut

mittekallaletungileping
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline poliitiline kokkulepe, millega riigid kohustuvad üksteisele mitte kallale tungima

mittekandev
[omadussõna, adjektiiv]
(seina vm ehitusdetaili kohta:) ainult oma massi ühe korruse ulatuses kandev, mitte millelegi altpoolt toeks olev, mitte midagi üleval hoidev

mittekeegi
[nimisõna, substantiiv]
1. olematu isik

2. tähtsusetu, tundmatu, nimetu isik

3. tähtsusetu isik

mittekiriklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. religiooni ja kirikuga mitteseotud, jumalasõna või kirikutraditsioone mitte järgiv, mittevaimulik

2. religiooni ja kirikuga mitte seotud

mittekodanik
[nimisõna, substantiiv]
teatud riigi kodakondsusesse mittekuuluv isik

mittekonditsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
nõuetele mittevastav

mittekoosseisuline
[omadussõna, adjektiiv]
(ametikoha kohta:) asutuse koosseisu ajutiselt kuuluv

mittekortsuv
[omadussõna, adjektiiv]
(riide, kanga kohta:) selline, mis ei kortsu

mittekristlane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes ei ole kristlane

mittekuuluv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei käi mingisse kategooriasse, ei ole millegi osa

mittekvaliteetne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei vasta nõuetele, halva kvaliteediga

mittekülmakindel
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl taimede kohta:) külma suhtes tundlik, külmakartlik

mittelahustuv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei lahustu

mittelineaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(eri joonel, ajateljel) kohakuti, mitte järjestikku toimuv või kulgev

mittemagnetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, millel pole magneti omadusi

2. nõrgalt magneetuv

mittemateriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei koosne ainest, millestki reaalselt eksisteerivast

2. kehatu, ainetu

mittemelanoom
[nimisõna, substantiiv]
nahavähk, mis pole melanoom

mittemetall
[nimisõna, substantiiv]
lihtaine, millel pole metallile iseloomulikke omadusi (nt nad ei juhi elektrit, neil puudub metallile iseloomulik läige)

mittemetsamaa
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, mis ei ole ette nähtud või on kõlbmatu metsa kasvatamiseks

mittemidaginägev
[omadussõna, adjektiiv]
(pilgu kohta:) toimuvat mitte märkav, liikumatu, tardunud, otsekui tühi

mittemidagitegemine
[nimisõna, substantiiv]
olek, kus ollakse niisama, kus ei tehta või ei toimu midagi

mittemidagitegija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes midagi (sisulist) ei tee

mittemidagiütlev
[omadussõna, adjektiiv]
1. (millegi sisu, kellegi ilme kohta:) mitte midagi erilist väljendav, mitte millegi poolest tähelepanu köitev, sisutu või ilmetu

2. mitte midagi erilist väljendav

mittemiski
[nimisõna, substantiiv]
1. miski olematu, mitteeksisteeriv või tühi

2. miski tühine, täiesti mõttetu

mittemõistmine
[nimisõna, substantiiv]
raskus, võimatus kellestki või millestki aru saada, kelleski või milleski selgusele jõuda

mittemärguv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei võta vett sisse, ei märgu

mitteolemine
[nimisõna, substantiiv]
(filosoofias:) absoluutne aegruum, tühjus vms

mitteolenev
[omadussõna, adjektiiv]
olenematu, kellestki mitte sõltuv

mitteoma
[omadussõna, adjektiiv]
mujalt pärinev, võõras

mitteotstarbekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (eesmärgi saavutamise seisukohalt) põhjendamata, mõttetu või ebamõistlik

2. ilma otstarbeta

mittepaakuv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis niiskusest tükki ei lähe

mitteperioodiline
[omadussõna, adjektiiv]
mitte korrapäraselt korduv

mittepidev
[omadussõna, adjektiiv]
(hulkade, nähtuste vms kohta:) mittesujuva muutumisega, eraldatud üleminekutega

mittepidevus
[nimisõna, substantiiv]
(hulkade, nähtuste vms kohta:) seisund, kus omatakse lõplike vahemikega eraldatud üksikväärtusi

mittepoliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
poliitikast kõrval seisev või sellest hoiduv, poliitikaga mitte seotud

mittepõlev
[omadussõna, adjektiiv]
(aine, materjali kohta:) selline, millel pole omadust põleda

mitterahuldav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millega ei saa rahul olla, millegi poolest halb

mitteraudmetall
[nimisõna, substantiiv]
mistahes metall peale raua ja selle sulamite

mitteregulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
ebaregulaarne, ebareeglipärane, korrapäratu

mitterekursiivne
[omadussõna, adjektiiv]
edasiviitav, ainult järgnevate üksustega seotud

mitteresident
[nimisõna, substantiiv]
(maksuarvestuse mõttes:) välisriigi residendist isik, kes on teisest riigist veidi tulu saanud, nt teinud seal palgatööd või müünud kinnisvara

mittesalliv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei tunnusta, ei salli mingit nähtust, harjumuspärasest erinevat, on vaenulik teiste, erisuguste suhtes

mittesobiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. millekski mitte (hästi) kõlbav, mingitele tingimustele mittevastav

2. selline, mis ei sobi millekski või mis ei vasta mingitele tingimustele

mittesoovitatav
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl nõuande, õpetusega ühenduses:) selline, mida ei taheta, et keegi (teine) teeb, selline, mida kellelgi ei soovitata teha

mittesoovitav
[omadussõna, adjektiiv]
mittesoovitatav, ebasoovitatav

mittespetsiifiline
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi olemuslikult, tunnuslikult mitte seostuv

mittestandardne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei vasta kindlatele ühtsetele kvaliteedi-, taseme- vm nõuetele, mingile standardile

mittestatsionaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(kõrgkoolisüsteemis:) õppesessioonidena, mitte igapäevaselt toimuv

mittesuitsetaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes ei suitseta

mittesõjaline
[omadussõna, adjektiiv]
rahulikul, mitte sõjalisel otstarbel toimuv, sooritatav, kasutatav vms

mittesöödav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei kõlba süüa

mittesüsteemne
[omadussõna, adjektiiv]
teatavasse süsteemi mittekuuluv, sellest väljaspool asuv

mittesüttiv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei lähe põlema, ei võta tuld külge

mitteteadlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (millegi suhtes) ilma teadmis(t)eta, informeerimata, asjatundmatu

2. harimatu

mitteteadmine
[nimisõna, substantiiv]
millekski vajaliku info puudumine, teadmatus millestki

mitteteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
mitte teaduslikult läbiviidav, teaduslikult mitte tõestatav

mittetootlik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei anna toodangut, ilma tootlikkuseta

mittetootmissfäär
[nimisõna, substantiiv]
(marksistlikus majanduskäsitluses:) rahvamajanduse osa, milles tootmistööd ei tehta ja milles hõivatud inimesed elavad tootmissfääris töötavate inimeste töövaeva arvel (hõlmab nt tervishoidu, haridust, teadust)

mittetulek
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskile ilmumata, (kohale) tulemata jätmine

2. osalemata jätmine

mittetulunduslik
[omadussõna, adjektiiv]
majanduslikku tulu, kasumit mitte taotlev

mittetulundusühing
[nimisõna, substantiiv]
ühing, mis ei tegutse majandusliku kasu saamiseks, vaid põhikirjaliste eesmärkide täitmiseks

mittetundmine
[nimisõna, substantiiv]
millegagi mitte kursis olemine, millestki mitte teadmine

mittetäielik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei vasta täismahule, kus midagi jääb puudu või ei lähe lõpuni

mittetäitmine
[nimisõna, substantiiv]
kohustuse, lubaduse vm täitmata jätmine

mittetöine
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei ole seotud tööga

mittetöötav
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) töökohta mitteomav

mitteusaldusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida ei saa usaldada, usaldust mitte vääriv

mitteusklik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ei usu jumalasse (vm pühadesse olenditesse), ei tunnista ühtegi usku

mittevajalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida pole vaja, millest pole kasu

2. selline, millel pole tulemust, mis on tagajärjetu

mittevaraline
[omadussõna, adjektiiv]
isiku põhiõigustega, mitte varaga seotud

mittevastav
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegagi kooskõlas mitteolev, mitte (ühte)sobiv

2. asjakohatu

mittevastavus
[nimisõna, substantiiv]
mitteolemine millegagi kooskõlas, (ühte)sobimatus

mittevõrdne
[omadussõna, adjektiiv]
seisundi, õiguste, võimaluste vms poolest erinev, mitte samaväärne

mitu
[asesõna, pronoomen]
1. märgib umbmäärast arvu (hrl rohkem kui kaks) või hulka

2. mitmuslikuna väljendab hrl suuremat umbmäärast hulka

3. väljendab küsimust arvu või hulga kohta

4. väljendab arvu või hulka, mis pole täpselt teada

5. rohkem kui kaks

mitukümmend
[arvsõna, numeraal, asesõna, pronoomen]
hulgalt, koguselt vähemalt 20, 30 vm rohkemates kümnetes mõõdetav arv

mitusada
[arvsõna, numeraal, asesõna, pronoomen]
hulgalt, koguselt suhteliselt rohke, mitmetesse sadadesse ulatuv kogus

mitu-setu
[asesõna, pronoomen]
1. (ebamääraselt:) õige mitu

2. õige mitu

mituteist
[arvsõna, numeraal]
11–19 vaheline arv (hulga, koguse kohta)

mituteistkümmend
[arvsõna, numeraal]
11–19 vaheline arv (hulga, koguse kohta)

mitutpidi
[määrsõna, adverb]
mitut moodi, mitmest vaatekohast

miuke
[asesõna, pronoomen]
missugune

miukene
[asesõna, pronoomen]
missugune

mjaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab nõutust, järelemõtlemist

mjr
1. kaptenile järgnev ja kolonelleitnandile eelnev vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

mjäu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kassi häälitsust

mk
1. Eesti suurim haldusüksus

2. riigi suurem piirkond, millel on oma kohalikud juhid

3. suurem ühiskondlik-territoriaalne või haldusüksus Eestis

mk
1. kõrge tugevasti liigestunud pinnamoega ala, kus on palju mäeahelikke ning nendevahelisi orgusid ja nõgusid

2. pinnamoe kõrge suurvorm

m-kaubandus
mobiiltelefonivõrgu kaudu toimiv ost-müük

mkm
väljendab eitust

mkmm
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab eitust

m-kpt
1. kaptenleitnandile järgnev kõrgeim vanemohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

ml
tuhandik liitrit

mld
1. tuhat miljonit (10^9)

2. tuhat miljonit (1 000 000 000)

mldk
osa, mis on põhiühikust miljard korda väiksem

mln
1. tuhat tuhandet (10^6, 1 000 000)

2. 1 000 000

mlnk
1. osa, mis on põhiühikust miljon korda väiksem

2. osakaalu mõõtühik, üks miljondik tervikust

mlvk
maleva allüksus (nt Kaitseliidus)

mm
1. tuhandik meetrit

2. pikkuse mõõtühik. Ühes sentimeetris on kümme millimeetrit

mm2
pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 millimeeter, 1/1 000 000 ruutmeetrit

mm3
ruumalaühik, mille aluseks on kuup, mille serva pikkus on 1 millimeeter, 1/1 000 000 000 kuupmeetrit

m-makse
1. mobiiltelefonivõrgu kaudu maksmine

2. nii millegi eest tasutav rahasumma

m-mh
[hüüdsõna, interjektsioon]
märgib ebamäärast ühmamist

mnemo
meelespidamist ja meeldetuletamist puudutav (nt hõlbustav) või sellega seotud, mälu-

mnemoonika
[nimisõna, substantiiv]
1. reeglid ja võtted teadmiste meelespidamise või meeldetuletamise hõlbustamiseks

2. mälutehnika, mäluvõtted

mnemooniline
[omadussõna, adjektiiv]
teadmiste meelespidamist või meeldetuletamist hõlbustav, mnemoonikal rajanev

mnemotehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. reeglid ja võtted teadmiste meelespidamise või meeldetuletamise hõlbustamiseks

2. mälutehnika, mäluvõtted

mnemotehniline
[omadussõna, adjektiiv]
teadmiste meelespidamist või meeldetuletamist hõlbustav, mnemoonikal rajanev

mnemoturniir
[nimisõna, substantiiv]
mälumängude (sari)võistlus

mnjaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab nõutust, järelemõtlemist või mõtlikku, põiklevat, kõhklevat nõustumist

2. märgib mõtlikku, põiklevat, kõhklevat nõustumist v mittenõustumist

mnjah
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab nõutust, järelemõtlemist või mõtlikku, põiklevat, kõhklevat nõustumist

2. märgib mõtlikku, põiklevat, kõhklevat nõustumist v mittenõustumist

mnt
1. suurem, sõidukitele sobiv liiklustee väljapool linnu ja aleveid

2. lai tee, kus sõidavad autod, bussid ja teised mootoriga sõidukid

moa
[nimisõna, substantiiv]
väljasurnud lennuvõimetu jaanalinnutaoline Uus-Meremaa lind

moai
[nimisõna, substantiiv]
Lihavõttesaarel asuv raidkivist inimkuju

mob
1. väike kaasaskantav mobiilsidevõrgus töötav raadiotelefon

2. telefon, mida saab endaga kaasas kanda

mobiil
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kaasaskantav mobiilsidevõrgus töötav raadiotelefon

2. telefon, mida saab endaga kaasas kanda

mobiil
1. (side kohta:) tugijaamade kaudu, traadita leviv

2. (seadmete kohta:) sellisel sidel põhinev, kaasaskantav

mobiilandmeside
[nimisõna, substantiiv]
internetiühendus, mis töötab nutiseadmesse paigaldatava spetsiaalse seadme (nt SIM-kaardi) vahendusel

mobiilbüroo
[nimisõna, substantiiv]
(mobiilse büroo ehk bürootööks vajalike kaasaskantavate töövahendite kohta)

mobiilifotograafia
[nimisõna, substantiiv]
fotograafia haru, mille puhul fotod tehakse nutitelefoni digikaameraga

mobiilikott
[nimisõna, substantiiv]
kotike, kaaned vms kaitsev ümbris mobiilitelefoni jaoks

mobiilikõne
[nimisõna, substantiiv]
vestlus mobiiltelefoni teel

mobiilimakse
[nimisõna, substantiiv]
1. mobiiltelefonivõrgu kaudu maksmine

2. nii millegi eest tasutav rahasumma

mobiilimast
[nimisõna, substantiiv]
kõrge metallkonstruktsioon, mille külge on monteeritud mobiilsideantennid

mobiilimäng
[nimisõna, substantiiv]
mobiiltelefonis mängitav videomäng

mobiilinumber
[nimisõna, substantiiv]
numbrikombinatsioon, mis tuleb valida soovikohase mobiiltelefoni ühenduse saamiseks

mobiilioperaator
[nimisõna, substantiiv]
mobiilvõrku käitav mobiilsidefirma

mobiiliorienteerumine
[nimisõna, substantiiv]
sportlik orienteerumine, kus traditsiooniliste abivahendite asemel kasutatakse nutiseadmeid

mobiilipank
[nimisõna, substantiiv]
mobiilirakendus, mis võimaldab nutitelefoni vahendusel sooritada pangatehinguid ning saada infot kontoseisu vm kohta

mobiilirakendus
[nimisõna, substantiiv]
terviklik tarkvaraprogramm, mille abil nutiseadmes (nt telefonis, tahvelarvutis, nutikellas) saab traadita sidevõrgus täita kindlat ülesannet (nt mõõta pulssi, kuulata muusikat, õppida keelt, osta-müüa kaupu)

mobiilivaade
[nimisõna, substantiiv]
veebilehe kujundus, mis on loodud mobiilseadmetes kasutamiseks

mobiilivõrk
[nimisõna, substantiiv]
tugijaamade ja keskseadmete abil loodud mobiilsidet võimaldav raadiovõrk

mobiiliäpp
[nimisõna, substantiiv]
terviklik tarkvaraprogramm, mille abil nutiseadmes (nt telefonis, tahvelarvutis, nutikellas) saab traadita sidevõrgus täita kindlat ülesannet (nt mõõta pulssi, kuulata muusikat, õppida keelt, osta-müüa kaupu)

mobiilmakse
[nimisõna, substantiiv]
1. mobiiltelefonivõrgu kaudu maksmine

2. nii millegi eest tasutav rahasumma

mobiilne
[omadussõna, adjektiiv]
mobiilsidevõrgu kaudu leviv, mobiilsidel põhinev, sellega seotud

mobiilparkimine
[nimisõna, substantiiv]
parkimisteenus, mille eest makstakse mobiilsidevõrgu kaudu

mobiilpositsioneerimine
[nimisõna, substantiiv]
mobiiltelefoni asukoha määramine raadiolaine abil

mobiilseade
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav seade, mis vajab töötamiseks mobiilsidevõrku

mobiilside
[nimisõna, substantiiv]
telefonside süsteem, mis signaalide edastamiseks ei kasutata juhtmeid või kaableid, vaid tugijaamade võrku, traadita side (nt satelliittelefonid, traadita kohtvõrgud, Bluetooth)

mobiilsideantenn
[nimisõna, substantiiv]
traadita telefonsidet vahendav antenn

mobiilsideoperaator
[nimisõna, substantiiv]
mobiilvõrku käitav mobiilsidefirma

mobiilsideteenus
[nimisõna, substantiiv]
mobiiltelefonivõrgu kaudu kliendile osutatav või vahendatav teenus

mobiilsidevõrk
[nimisõna, substantiiv]
tugijaamade ja keskseadmete abil loodud mobiilsidet võimaldav raadiovõrk

mobiilsus
[nimisõna, substantiiv]
asupaiga, töökoha vms pidev vahetamine või vahetumine, (hõlbus, pidev) liikumine paigast paika

mobiilteenus
[nimisõna, substantiiv]
teenus, mille eest saab maksta mobiilsidevõrgu kaudu

mobiiltelefon
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kaasaskantav mobiilsidevõrgus töötav raadiotelefon

2. telefon, mida saab endaga kaasas kanda

mobiiltelefonivõrk
[nimisõna, substantiiv]
tugijaamade ja keskseadmete abil loodud mobiilsidet võimaldav raadiovõrk

mobiiltelefonside
[nimisõna, substantiiv]
telefonside süsteem, mis signaalide edastamiseks ei kasutata juhtmeid või kaableid, vaid tugijaamade võrku, traadita side (nt satelliittelefonid, traadita kohtvõrgud, Bluetooth)

mobiilvõrk
[nimisõna, substantiiv]
tugijaamade ja keskseadmete abil loodud mobiilsidet võimaldav raadiovõrk

mobik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes Venemaal on sõjaväkke värvatud mobilisatsiooni korras

mobilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväekohustuslaste (ja vabatahtlike) tegevväkke kutsumine, hrl et sõjaseisukorral riiki kaitsta, vastasega võidelda

2. riigi relvajõudude, tsiviilkaitse ja rahvamajanduse sõjaolukorda viimine

mobilisatsioonikutse
[nimisõna, substantiiv]
ametlik kutse ilmuda mobilisatsioonipunkti

mobilisatsioonipunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus toimub tegevväkke kutsutute ehk mobiliseeritute vastuvõtt

mobiliseerima
[tegusõna, verb]
sõjaväekohustuslasi (ja vabatahtlikke) tegevväkke kutsuma, hrl et sõjaseisukorral riiki kaitsta, vastasega võidelda

mobiliseeritu
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on sõjaseisukorras sõjaväkke, sõtta kutsutud ja võetud

mobiliseeruma
[tegusõna, verb]
sõjaväekohustuslasena (või vabatahtlikuna) tegevväkke minema, hrl et sõjaseisukorral riiki kaitsta, vastasega võidelda

mobla
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kaasaskantav mobiilsidevõrgus töötav raadiotelefon

2. telefon, mida saab endaga kaasas kanda

moblanumber
[nimisõna, substantiiv]
numbrikombinatsioon, mis tuleb valida soovikohase mobiiltelefoni ühenduse saamiseks

moccaccino
[nimisõna, substantiiv]
šokolaadi- või kakaomaitseline kuuma piima ja piimavahuga kohvijook

modaal
[nimisõna, substantiiv]
1. tselluloosist saadav tehiskiud

2. sellest kiust valmistatud kerge, pehme ja hästi langev riie, looduslikku päritolu kunstsiid

modaal
(keeles ja loogikas:) võimalikkust, paratamatust, tõenäosust vms väljendav

modaalaken
[nimisõna, substantiiv]
ekraanipildi peal uue kihina avanev aken või dialoogiboks, mis suletakse pärast mingi toimingu sooritamist või info saamist

modaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(keeles ja loogikas:) võimalikkust, paratamatust, tõenäosust vms väljendav

modaalsus
[nimisõna, substantiiv]
(keeles:) kategooria, mis väljendab kõneleja, lausesisu ja tegelikkuse suhteid, nt võimalikkust, lubamist, keelamist ja tõenäosushinnangut

modaalsõna
[nimisõna, substantiiv]
suhtumist väljendav või rõhutav sõna (nt nojah, põhimõtteliselt, mis tahes)

modaalverb
[nimisõna, substantiiv]
võimalikkust, paratamatust, tõenäosust vms väljendav tegusõna (nt võima, tohtima, saama, tarvitsema, pruukima)

mode
(infosüsteemides:) foorumit, postiloendit või uudisgruppe haldav isik

modell
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes esitleb rõivaid, soenguid, meiki vms, neid ise kandes (moeetendustel ja moeajakirjades)

2. inimene, kelle töö on kanda ja esitleda uusi riideid, kas laval või ajakirja piltidel

modelleerija
[nimisõna, substantiiv]
rõivatööstuses töötaja, kes valmistab moejoonise järgi lõiked ning koordineerib toote valmistamist

modelleerima
[tegusõna, verb]
1. plastsest materjalist vormima

2. millelegi soovitud kuju andma

3. (maalis, joonistuses, disainis) valguse ning varju efektidega kolmemõõtmelise eseme illusiooni looma

modelleerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. plastsest materjalist vormimine

2. millelegi soovitud kuju andmine

3. (maalis, joonistuses, disainis) valguse ning varju efektidega kolmemõõtmelise eseme illusiooni loomine

modelleerimisvaha
[nimisõna, substantiiv]
voolimisel kasutatav vaha

modelliagentuur
[nimisõna, substantiiv]
moetööstuse jaoks modellide otsimise, väljaõpetamise ja nende töö korraldamisega tegelev ettevõte

modellimõõt
[nimisõna, substantiiv]
(modellivälimuse kohta, hõlmab iluideaaliks olevat figuuri ning pikkuse ja kehakaalu ideaalset suhet)

modellindus
[nimisõna, substantiiv]
moemaailmas modellina töötamine ja sellega seonduv

modellism
[nimisõna, substantiiv]
mudelautode, -lennukite vms ehitatamine ning nendega võistlemine

modem
[nimisõna, substantiiv]
signaalide moduleerimise ja demoduleerimise seade

moderaator
[nimisõna, substantiiv]
(infosüsteemides:) foorumit, postiloendit või uudisgruppe haldav isik

moderato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) parajalt, mõõdukas tempos

modereerima
[tegusõna, verb]
1. (väitlust, arutelu vms) juhtima, suunama

2. (infosüsteemide) moderaatorina teotsema

modern
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale ajale iseloomulik või kohane, (oma arengult) sellele vastav

2. valitsevale moele või ajastu suundumustele vastav, moes olev või moodi järgiv

3. nüüdsele, praegusele ajale vastav

4. moes olev, moodi järgiv

moderniseerima
[tegusõna, verb]
ajajärgu nõuetele, ootustele vastava(ma)ks, ajakohase(ma)ks, modernse(ma)ks muutma

moderniseerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. ajajärgu nõuetele, ootustele vastava(ma)ks muutmine

2. moodsaks, uuemoeliseks tegemine

moderniseeruma
[tegusõna, verb]
ajajärgu ootustele vastava(ma)ks, ajakohase(ma)ks, modernse(ma)ks muutuma

modernism
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi lõpul tekkinud ja 20. sajandi esimesel poolel laialt levinud, uuenduslikkust taotlenud suund kirjanduses, kunstis ja muusikas, samuti elustiilis

modernist
[nimisõna, substantiiv]
modernismi pooldaja

modernitsema
[tegusõna, verb]
väga moodne olla püüdma

modernne
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale ajale iseloomulik või kohane, (oma arengult) sellele vastav

2. valitsevale moele või ajastu suundumustele vastav, moes olev või moodi järgiv

3. nüüdsele, praegusele ajale vastav

4. moes olev, moodi järgiv

modernsus
[nimisõna, substantiiv]
käesolevale ajale iseloomulikkus või kohasus, vastavus valitsevale moele või ajastu suundumustele

moderntants
[nimisõna, substantiiv]
20. sajandi alguses protestina klassikalise balleti tavade vastu tekkinud lavatants, mis toob esile inimkeha seesmised tungid ja olemuse

modifikaator
[nimisõna, substantiiv]
1. keemilise elemendi või ühendi lisand sulametallile selle kvaliteedi parandamiseks

2. teisendaja, muutja

modifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. teisendus, muudatus

2. teisend, erikuju

modifitseerima
[tegusõna, verb]
natuke muutma, pisut teiseks tegema

modifitseeruma
[tegusõna, verb]
teisenema, muutuma

modist
[nimisõna, substantiiv]
1. kübarategija, peakatete modelleerija

2. naiste moeesemete, eriti kübarate tegija

modru
[nimisõna, substantiiv]
(ebamäärased) asjad, kraam, värk

modulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(süsteemi, seadme, ehitise vms kohta:) terviklikest iseseisvatest, muudetavatest või vaheldavatest osadest, moodulitest koosnev

modulaator
[nimisõna, substantiiv]
1. (sides, helitehnikas:) seade üht tüüpi signaali muutmiseks, töötlemiseks teist tüüpi signaaliks

2. seadis modulatsiooni tekitamiseks

modulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühest helistikust teise üleminek, helistiku (kuuldav) vahetamine

moduleerima
[tegusõna, verb]
häält, heli muutma, vahetama või vaheldama

moeahv
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes uusimat moodi ülimalt tähtsustab, nt oma moodsa rõivastusega ülearu edvistab

moeajakiri
[nimisõna, substantiiv]
kõige uuemaid rõivamoode kirjeldav ning kujutav ajakiri

moeajakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt moeteemadel kirjutav ajakirjanik

moeajaloolane
[nimisõna, substantiiv]
moeajaloo uurija

moeasi
[nimisõna, substantiiv]
moes olev ese, nähtus, tegevus, harrastus vms

moeateljee
[nimisõna, substantiiv]
tellimisel rõivaid kavandav ja valmistav õmblustöökoda

moeblogi
[nimisõna, substantiiv]
riietusstiilidele ja muule moega seonduvale pühendatud blogi

moebränd
[nimisõna, substantiiv]
stiil, disain ja nimi, mis eristab moeäris ühe moedisaineri või firma loodud rõivaid ja aksessuaare teiste omadest

moedaam
[nimisõna, substantiiv]
moodi arvestav, stiilselt rõivastuv naine

moedemm
[nimisõna, substantiiv]
moekunstnike loodud uusi rõivakollektsioone tutvustav üritus

moedemonstratsioon
[nimisõna, substantiiv]
moekunstnike loodud uusi rõivakollektsioone tutvustav üritus

moedisain
[nimisõna, substantiiv]
1. uute, isikupäraselt kujundatud rõivaste, rõivamoodide, jalanõude, käekottide vms loomine (kunstialana)

2. vastav eriala kõrgkoolis

moedisainer
[nimisõna, substantiiv]
uute rõivamudelite ja -kollektsioonide looja, rõivaid, kingi, käekotte vms kujundav (ja teostav) inimene

moeehe
[nimisõna, substantiiv]
moes olev või teatud moele iseloomulik ehe

moeetendus
[nimisõna, substantiiv]
moekunstnike loodud uusi rõivakollektsioone tutvustav üritus

moefoto
[nimisõna, substantiiv]
moekohast rõivastust ja modelli kujutav kunstipärane foto

moefotograaf
[nimisõna, substantiiv]
fotograaf, kes on keskendunud moekohase rõivastuse ja modelli pildistamisele (nt moeajakirjade või reklaami tarvis)

moehaigus
[nimisõna, substantiiv]
väga levinud tervisehäda

moehitt
[nimisõna, substantiiv]
ülimenukas moes olev rõivaese, juukselõige vms

moehullus
[nimisõna, substantiiv]
väga levinud komme või nähtus, eriliselt soositud asi

moejoon
[nimisõna, substantiiv]
teatud moele iseloomulikud võtted, vormielemendid, kujundus vms

moejünger
[nimisõna, substantiiv]
moe järgi käija, moe kummardaja

moekarje
[nimisõna, substantiiv]
väga uudne, silmatorkav, ekstravagantne nähtus moes, selline riietusese vm

moekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale ajale iseloomulik või kohane, (oma arengult) sellele vastav

2. valitsevale moele või ajastu suundumustele vastav, moes olev või moodi järgiv

3. nüüdsele, praegusele ajale vastav

4. moes olev, moodi järgiv

moekaup
[nimisõna, substantiiv]
moekatele trenditeadlikele inimestele suunatud kaup, moodne asi kui kaup

moekeiser
[nimisõna, substantiiv]
(väga) mõjukas meesisik moemaailmas

moeking
[nimisõna, substantiiv]
parajasti moes olev king

moekirjanik
[nimisõna, substantiiv]
parajasti, teatud ajal väga populaarne, soositud kirjanik

moekohane
[omadussõna, adjektiiv]
moodne, moele vastav

moekollektsioon
[nimisõna, substantiiv]
kogum ühelaadseid riideesemeid ja aksessuaare (nt käekotid, ehted), mida kandja saab omavahel kombineerida

moekunst
[nimisõna, substantiiv]
1. uute, isikupäraselt kujundatud rõivaste, rõivamoodide, jalanõude, käekottide vms loomine (kunstialana)

2. vastav eriala kõrgkoolis

moekunstnik
[nimisõna, substantiiv]
1. uute rõivamoodide looja

2. moedisainer

moel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. koos eelneva sõnaga väljendab, kuidas või mismoodi miski toimub

2. (väljendab võrdlust eelneva nimisõnaga:) kellegi sarnaselt, nii nagu

moelava
[nimisõna, substantiiv]
lava, kus esitletakse uusi rõivamoode (märgib ka vastavat üritust, esineb modellitööd märkivates väljendites)

moeleht
[nimisõna, substantiiv]
kõige uuemaid rõivamoode kirjeldav ning kujutav ajakiri

moelooja
[nimisõna, substantiiv]
uute rõivamoodide ja riietumisstiilide looja (moedisainer, moekunstnik)

moeloolane
[nimisõna, substantiiv]
moeajaloo uurija

moelooming
[nimisõna, substantiiv]
1. uute rõivamoodide ja riietumisstiilide loomine

2. moedisainerite, moekunstnike loodud rõivamudelid

moemaailm
[nimisõna, substantiiv]
moetööstuse valdkond ja selles tegutsevate inimeste ring (hõlmab nt moeloojaid, modelle, müügimehi)

moemaan
[nimisõna, substantiiv]
moe järgimisele pühendunud isik, moest kirjutaja või selle reklaamija vms

moemaja
[nimisõna, substantiiv]
moodsate rõivamudelite loomise, demonstreerimise ja müümisega tegelev ettevõte

moemeka
[nimisõna, substantiiv]
suurlinn, kus töötavad mainekad moeloojad ja kust saavad alguse rõivamoe uued suunad ja trendid (nt Londoni, Milano, Pariisi, New Yorgi kohta)

moemärk
[nimisõna, substantiiv]
stiil, disain ja nimi, mis eristab moeäris ühe moedisaineri või firma loodud rõivaid ja aksessuaare teiste omadest

moenarr
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes uusimat moodi ülimalt tähtsustab, nt oma moodsa rõivastusega ülearu edvistab

moenarrus
[nimisõna, substantiiv]
mingi laialt levinud, moes olev (veider) nähtus vms

moens
[hüüdsõna, interjektsioon]
tervist

moenukk
[nimisõna, substantiiv]
nukk, mille riided esindavad moodsat riietust (nt Barbie)

moenõue
[nimisõna, substantiiv]
see, mida mood määrab, ette kirjutab

moenõustaja
[nimisõna, substantiiv]
1. töötaja, kes aitab ostjal välja valida sobivaid riietusesemeid ja aksessuaare ning annab stiilinõu (nt kaubamaja stilist)

2. (nt kaubamaja) stilist, töötaja, kes aitab ostjal välja valida sobivaid riietusesemeid ja aksessuaare ning annab stiilinõu

moenädal
[nimisõna, substantiiv]
1. nädalane ürituste sari, kus moemajad ja moekunstnikud tutvustavad uusi rõivakollektsioone

2. nädalane ürituste sari, kus moemajad tutvustavad uusi rõivakollektsioone

moepealinn
[nimisõna, substantiiv]
suurlinn, kus töötavad mainekad moeloojad ja kust saavad alguse rõivamoe uued suunad ja trendid (nt Londoni, Milano, Pariisi, New Yorgi kohta)

moepilt
[nimisõna, substantiiv]
rõiva- vm moes näha olev, sellest sugenev üldmulje

moepärane
[omadussõna, adjektiiv]
moele vastav, moes olev

moepärast
[määrsõna, adverb]
1. mulje jätmiseks, ilma sisulise põhjuse või tegeliku vajaduseta, lihtsalt niisama

2. moe pärast, ainult vormi täiteks, mulje jätmiseks

moerõivas
[nimisõna, substantiiv]
parasjagu moes olev, stiilne riietusese

moeröögatus
[nimisõna, substantiiv]
väga uudne, silmatorkav, ekstravagantne nähtus moes, selline riietusese vm

moe-show
[nimisõna, substantiiv]
moekunstnike loodud uusi rõivakollektsioone tutvustav üritus

moesoosik
[nimisõna, substantiiv]
riietusese, värv, soeng, materjal vms, mis parasjagu moes on

moesuund
[nimisõna, substantiiv]
rõivamoes või muus tootevalikus valitsev stiil

moesõna
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna, mis on moes ja mida seetõttu (liiga) palju kasutatakse

2. muu asi, mis parasjagu on moes, millest palju räägitakse

moešõu
[nimisõna, substantiiv]
moekunstnike loodud uusi rõivakollektsioone tutvustav üritus

moetants
[nimisõna, substantiiv]
teatud ajal populaarne seltskonnatants

moetööstus
[nimisõna, substantiiv]
rõivaste ja aksessuaaride disainimine, brändimine, reklaamimine, tootmine, müük ning sellega tegelevad ettevõtted

moeuudis
[nimisõna, substantiiv]
rõivamoe valdkonda kuuluv teade

moevidin
[nimisõna, substantiiv]
populaarseks, moeasjaks saanud väike uudne asi, (naljakas) asjake

moevool
[nimisõna, substantiiv]
moes olev suund või suundumus milleski

moevärv
[nimisõna, substantiiv]
moes olev, parajasti eelistatud värv

moeäri
[nimisõna, substantiiv]
1. valdkond, mis hõlmab rõivaste ja aksessuaaride disainimist, brändimist, valmistamist ja müüki

2. moetööstus

mogul
[nimisõna, substantiiv]
Ees-Indias 16.–19. sajandil valitsenud islamiusulise dünastia liige

mogul
[nimisõna, substantiiv]
vigursuusatamise ala, kus võisteldakse kiiruse peale laskumises järsult mäenõlvalt, mis on kaetud küngastega ja varustatud kahe väikese trampliiniga

mohiito
[nimisõna, substantiiv]
Kuuba-pärane rummikokteil, mis sisaldab valget rummi, gaseeritud vett, suhkrut, laimi, mündilehti ja jääkuubikuid

mohikaan
[nimisõna, substantiiv]
1. praeguse Connecticuti ja Massachusettsi osariigi alal elanud indiaani hõimu liige

2. ühe indiaani hõimu liige

mohikaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. praeguse Connecticuti ja Massachusettsi osariigi alal elanud indiaani hõimu liige

2. ühe indiaani hõimu liige

mohäär
[nimisõna, substantiiv]
angoora kitsedelt saadav vill

mohäärlõng
[nimisõna, substantiiv]
angoora kitse villast lõng

mohäärvill
[nimisõna, substantiiv]
angoora kitsedelt saadav vill

moira
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreeka mütoloogias:) saatusejumalanna, kes muudab inimese elukäiku ning sündmusi

moiva
[nimisõna, substantiiv]
1. väike arktiliste merede parvekala

2. kala

moka
[nimisõna, substantiiv]
1. tugeva aroomiga kohvioaliik

2. kohvioaliik

3. headest kohvisortidest valmistatud väga kange kohv

mokahabe
[nimisõna, substantiiv]
vurrud

mokakann
[nimisõna, substantiiv]
kahest kokkukruvitavast mahutist koosnev (kaheksakandiline) metallkann mokakohvi valmistamiseks

mokakobin
[nimisõna, substantiiv]
1. vasturääkimine, õiendamine

2. nurisemine

mokakohv
[nimisõna, substantiiv]
headest kohvisortidest valmistatud kange (kakaoga) kohv, mida hrl juuakse väikestest tassidest

mokalaat
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme inimese (sisutühi) lobisemine

2. laterdamine, lobisemine

mokalusikas
[nimisõna, substantiiv]
väike lusikas kohvi segamiseks

mokamääre
[nimisõna, substantiiv]
1. huulevõie, huulepalsam

2. miski joodav v söödav meelituseks v altkäemaksuks

mokaotsast
[määrsõna, adverb]
1. nagu muuseas, möödaminnes

2. (pooleldi) vastumeelselt

mokapöör
[nimisõna, substantiiv]
riistapuu hobuse mokkade kinnivajutamiseks (kui hobust on vaja sundida rahulikult paigal olema, nt süstimise ajal)

mokas
[määrsõna, adverb]
(lõplikult) halvasti, ebaõnnestunud, nurjunud või rikutud

mokassiin
[nimisõna, substantiiv]
pehmest nahast kerge kontsata king (nii meestel kui naistel)

mokatass
[nimisõna, substantiiv]
väike tass, mis on mõeldud mokakohvi joomiseks

mokatubakas
[nimisõna, substantiiv]
niiske jahvatatud tubakas, mis pannakse imenduma hrl ülahuule ja igeme vahele

mokk
[nimisõna, substantiiv]
1. looma suu üks liikuv lihaseline äär

2. looma suu lihaseline äär

3. millegi huuli meenutava kohta

mokka
[määrsõna, adverb]
1. rikutuks, nurja, untsu

2. nässu, untsu, nurja

mokkamööda
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(meeldimise, meelepärane olemise kohta)

mokša
[nimisõna, substantiiv]
1. Mordva vabariigi lõuna- ja lääneosas elava soome-ugri rahva liige

2. mordvalaste rahvusrühma liige

mokšalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Mordva vabariigi lõuna- ja lääneosas elava soome-ugri rahva liige

2. mordvalaste rahvusrühma liige

mokšamordvalane
[nimisõna, substantiiv]
mokša

mokteil
[nimisõna, substantiiv]
alkoholivaba kokteil

mol
1. aine hulga mõõtühik, aine hulk, mis sisaldab niisama palju üksikosakesi, kui on aatomeid 0,012 kg süsiniku isotoobis 12, SI-süsteemi üks põhiühikuid

2. aine hulga mõõtühik

molaar
[nimisõna, substantiiv]
lõualuu tagasosas asuv eriti tugev hammas toidu purustamiseks ja mälumiseks

molaarmass
[nimisõna, substantiiv]
ühe mooli aine mass grammides

molaarsus
[nimisõna, substantiiv]
lahuse kontsentratsiooni väljendav suurus, mis näitab lahustunud aine moolide arvu ühes liitris lahuses

molbert
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgadel tugiraam maalitava pildi tarvis

2. tugiraam maalitava pildi jaoks

mold
[nimisõna, substantiiv]
puupakust õõnestatud, laudadest kokkulöödud või muust materjalist piklik anum

moldaavlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Moldova põhirahva liige

2. Moldova kodanik või elanik

3. Moldova päritolu inimene

4. Moldova rumeenlastest põhirahva liige

moldjas
[omadussõna, adjektiiv]
molli kujuga, mollitaoline

moldorg
[nimisõna, substantiiv]
1. nõgusa põhja ning laugete veergudega jõeorg

2. nõgusa põhjaga jõeorg

moldovlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Moldova põhirahva liige

2. Moldova kodanik või elanik

3. Moldova päritolu inimene

4. Moldova rumeenlastest põhirahva liige

moldpill
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja muusikariist:) vibupoognaga mängitav ühe keelega pill, millel on kummuli pööratud molli kujuline kõlakast ning pügalatega sõrmlaud

molekul
[nimisõna, substantiiv]
iseseisvalt eksisteeriv aine kõige väiksem, elektriliselt neutraalne osake

molekulaar
1. molekulidega seotud, molekulide tasemel toimiv

2. seotud millegi uurimisega molekulide tasemel

molekulaarbioloog
[nimisõna, substantiiv]
teadlane, kes uurib elunähtusi molekulide tasemel

molekulaarbioloogia
[nimisõna, substantiiv]
elunähtusi molekulide tasemel uuriv teadusharu

molekulaarfüüsika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika osa, mis käsitleb aine siseehitust, selle molekule ja nende soojusliikumist

molekulaargastronoomia
[nimisõna, substantiiv]
kokakunsti suund, mis keskendub toiduainetes toimuvatele keemiliste ja füüsikalistele muutustele söögivalmistamise ajal, laborivahendite kasutamisele ning toidu serveerimisele uudsel viisil

molekulaargeneetika
[nimisõna, substantiiv]
pärilikkuse molekulaarseid aluseid ja protsesse uuriv molekulaarbioloogia haru

molekulaarjõud
[nimisõna, substantiiv]
molekulidevahelised tõuke- ja tõmbejõud, mis määravad suures osas aine oleku ja ülemineku ühest olekust teise

molekulaarmeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
arstiteaduse haru, mis uurib haiguste tekkepõhjusi ja mehhanisme ning haiguste ennetamist ja ravi molekuli tasandil

molekulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
molekulidest koosnev või nendega seotud

molekulaarvalem
[nimisõna, substantiiv]
molekuli koostise keemiline valem

molekulivalem
[nimisõna, substantiiv]
molekuli koostise keemiline valem

molekulmass
[nimisõna, substantiiv]
molekuli mass aatommassiühikuis

molekulvalem
[nimisõna, substantiiv]
molekuli koostise keemiline valem

moleskiin
[nimisõna, substantiiv]
1. paks sametitaoline puuvillane riie (nt raamatuköideteks, tööriiete valmistamiseks)

2. paks puuvillriie

molkus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaabakas, mölakas

2. tobu

moll
[nimisõna, substantiiv]
1. nukrakõlaline helilaad, mille I ja III astme vahe on väike terts

2. nukrakõlaline helilaad

moll
[nimisõna, substantiiv]
nägu

mollikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult moldi ehk küna meenutav

mollpill
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja muusikariist:) vibupoognaga mängitav ühe keelega pill, millel on kummuli pööratud molli kujuline kõlakast ning pügalatega sõrmlaud

mollusk
[nimisõna, substantiiv]
(lubikojaga ümbritsetud) pehme kehaga selgrootu loom (nt karp, tigu, kalmaar, seepia)

molluskid
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimkond pehme, hrl lubikojaga ümbritsetud lülideta kehaga selgrootuid

2. hõimkond selgrootuid

molluskitsiid
[nimisõna, substantiiv]
taimekaitsevahend nälkjate, tigude vm limuste tõrjumiseks

molnupiraviir
[nimisõna, substantiiv]
suu kaudu võetav ravim, mis pärsib koroonahaigust põhjustava viiruse SARS-CoV-2 paljunemist organismis

molto
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) väga, eriti

molu
[nimisõna, substantiiv]
nägu

molutama
[tegusõna, verb]
niisama vahtima, tegevusetult passima

Ühendtegusõnad: maha molutamamaha molutama

molübdeen
[nimisõna, substantiiv]
valkjashall raskesti sulav, terase tootmiseks kasutatav metall, keemiline element järjenumbriga 42

molübdeensinine
[nimisõna, substantiiv]
sinise värvusega keelmiline ühend, mis moodustub fosfori ja molübdeeni reageerimisel

molübdeenväetis
[nimisõna, substantiiv]
väetis, mis sisaldab molübdeeni

molübdeniit
[nimisõna, substantiiv]
pehme pliihall mineraal, tähtsaim molübdeenimaak

momendil
[määrsõna, adverb]
1. (just) nüüd, (just) praegu

2. praegusel ajal

moment
[nimisõna, substantiiv]
1. väga lühike ajavahemik, mille jooksul midagi toimub, esineb vms

2. väga lühike ajavahemik

momentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hetkeline, silmapilkne

2. hetkeline

momentaalselt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

momentaan
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) hetkelist või ühekordset tegevust väljendav verb (nt paugatama)

2. hetkelist tegevust väljendav verb

momentaanne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hetkeline, silmapilkne

2. hetkeline

momentaanselt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

momentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hetkeline, silmapilkne

2. hetkeline

momentselt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

momentum
[nimisõna, substantiiv]
õige, sobivaim hetk millegi tegemiseks või käimalükkamiseks, hetk, mil miski saab otsustava tõuke, hakkab pöördumatult toimuma

momentvõte
[nimisõna, substantiiv]
(pildistamisel, filmimisel:) väga lühikese säritusajaga, teatud ajahetke väga kiiresti jäädvustav võte

momentülesvõte
[nimisõna, substantiiv]
(pildistamisel, filmimisel:) väga lühikese säritusajaga, teatud ajahetke väga kiiresti jäädvustav võte

monaad
[nimisõna, substantiiv]
lihtsaim ja jagamatu olemise element (mitmesugustes filosoofiasüsteemides)

monacolane
[nimisõna, substantiiv]
1. Monaco kodanik või elanik

2. Monaco päritolu inimene

monalisalik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl naeratuse kohta:) selline, nagu on naisel Leonardo da Vinci maalil „Mona Lisa”

monarda
[nimisõna, substantiiv]
püstiste neljakandiliste varte ja varre tipus asuvate õitega rohttaim Põhja-Ameerikas, Eestis lillade, punaste, roosade või valgete õitega ilutaimena

monarh
[nimisõna, substantiiv]
kuningas, keiser vm eluaegse, hrl päriliku võimuga riigipea

monarhia
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi valitsemise vorm, kus riigipeaks on kuningas, keiser vm eluaegse ja päriliku võimuga monarh

2. ainuvalitsus

monarhism
[nimisõna, substantiiv]
1. monarhiat toetav või taotlev poliitiline suund

2. ainuvalitsuspoliitika

monastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. katoliikliku kloostriga seotud

2. munklusega, munkadega seotud

monatsiit
[nimisõna, substantiiv]
1. haruldasi muldmetalle sisaldav kollane või punakas radioaktiivne mineraal

2. radioaktiivne mineraal, urdiit

mondäänne
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurilmale, kõrgemale seltskonnale iseloomulik või sellega seotud

2. suurmaailma-

3. moodsalt elegantne

monel
[nimisõna, substantiiv]
tugev korrosiooni- ja kuumuskindel niklisulam, mis sisaldab umbes 30% vaske, 2–3% rauda ja 1–2% mangaani

monelmetall
[nimisõna, substantiiv]
tugev korrosiooni- ja kuumuskindel niklisulam, mis sisaldab umbes 30% vaske, 2–3% rauda ja 1–2% mangaani

monetaar
raha-, rahaline, rahaasutustega seotud

monetaarne
[omadussõna, adjektiiv]
raha-, rahaline, rahaasutustega seotud

monetaarpoliitika
[nimisõna, substantiiv]
põhimõtted ja abinõud, mida riigi keskpank rakendab raha stabiilsuse säilitamiseks

monetaarsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
riigis või rahaliidus kehtestatud raharingluse korraldus, mis määrab kindlaks rahametalli, rahaühiku, rahamärkide emiteerimise korra

monetarism
[nimisõna, substantiiv]
1. majanduspoliitika suund, mis peab inflatsiooni ohjeldamisel parimaks ringluses oleva raha ning riigi tootmisvõimsuse vahelise tasakaalu hoidmist

2. majandusteooria ja -poliitika suund

mongol
[nimisõna, substantiiv]
Mongoolia põhirahva liige

mongoliid
[nimisõna, substantiiv]
mongoliidsesse inimrassi kuuluv inimene

mongoliidne
[omadussõna, adjektiiv]
mongoliididele omane või neid hõlmav

mongolistika
[nimisõna, substantiiv]
1. mongoli keeli ja kultuuri uuriv teadusharu

2. mongoli keelte ja kultuuri uurimine

mongoollane
[nimisõna, substantiiv]
1. Mongoolia kodanik või elanik

2. Mongoolia päritolu inimene

mongoollanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost mongoollane

monism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline põhimõte ja õpetus, mille järgi kõik olemasolev on oma lähtealuselt ühtne ja tekib ühest allikast

2. ühe alge õpetus

monitoorima
[tegusõna, verb]
pidevalt ühiskonna, keskkonna, tervise vm seisundit jälgima, seiret tegema

monitooring
[nimisõna, substantiiv]
1. pidev ühiskonna, keskkonna, tervise vm seisundi jälgimine

2. kontrolljälgimine

3. pidev millegi seisundi jälgimine

monitor
[nimisõna, substantiiv]
andmeid ekraanile väljastav seade (nt lauaarvuti osana)

mono
[nimisõna, substantiiv]
1. (helitehnikas:) heli edastamine ühe kanali kaudu, ilma ruumilisuse efektita

2. selline heli

3. heli edasianne ilma ruumiefektita

mono
märgib ühte, üksikut

monodraama
[nimisõna, substantiiv]
ühe osalisega näidend, lavateos, mis on mõeldud esitamiseks ühele näitlejale

monoetendus
[nimisõna, substantiiv]
ühe näitleja (ka tantsija vm) etendus

monofaag
[nimisõna, substantiiv]
1. loom, kes toitub ühest taime- või loomaliigist (eriti putukate kohta)

2. ainutoiduline

monofokaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(prilliläätse kohta:) selline, millel on üks optiline tugevus kogu klaasi ulatuses

monofoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. (helitehnikas:) heli edastamine ühe kanali kaudu, ilma ruumilisuse efektita

2. selline heli

3. heli edasianne ilma ruumiefektita

monofooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(helidega seoses:) ruumilisuse tajumist mittevõimaldav, ühe kanali kaudu edastatav

monoftong
[nimisõna, substantiiv]
puhas häälik, mis koosneb ühest täishäälikust

monofunktsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(asulate kohta:) peamiselt ühe majandusharuga seotud, ühe suurema tööd andva ettevõtte ümber koondunud

monofüsiit
[nimisõna, substantiiv]
Kristuse üheloomuselisust (jumalik ja inimlik loomus on saanud üheks) tunnistava ristiusuvoolu pooldaja

monogaam
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes abielus, kooselus eelistab üht partnerit

2. loom või lind, kes elab koos ühe paarilisega

monogaamia
[nimisõna, substantiiv]
ühe mehe ja ühe naise vaheline abielu

monogaamiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (abielu, kooselu ja seksuaalsuhte kohta:) ühe mehe ja ühe naise vaheline

2. ühe seksuaalpartneriga seotud

monogaamne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (abielu, kooselu ja seksuaalsuhte kohta:) ühe mehe ja ühe naise vaheline

2. ühe seksuaalpartneriga seotud

monogenees
[nimisõna, substantiiv]
ühest lähtest tekkimine

monograafia
[nimisõna, substantiiv]
probleemi, isikut vm igakülgselt ja terviklikult käsitlev teaduslik uurimus

monogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. graveeritud, maalitud, tikitud vm kombel jäädvustatud nimetähed või nende kunstipärane põiming

2. nimetähtede põiming

monogrammima
[tegusõna, verb]
monogrammiga varustama

monoheli
[nimisõna, substantiiv]
1. (helitehnikas:) heli edastamine ühe kanali kaudu, ilma ruumilisuse efektita

2. selline heli

3. heli edasianne ilma ruumiefektita

monohord
[nimisõna, substantiiv]
1. antiikajast pärinev ühe keele ja liikuva roobiga keelpill

2. antiikne keelpill

monoiõli
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikas kasutatav õli, mis saadakse Polüneesia gardeenia õite leotamisel kookosõlis

monokiud
[nimisõna, substantiiv]
pikk sünteetiline üksikkiud

monokkel
[nimisõna, substantiiv]
1. prilliklaas, mida kantakse ühte silmakoopasse asetatuna

2. prilliklaas, mida kantakse silmakoopasse asetatuna

monokord
[nimisõna, substantiiv]
1. antiikajast pärinev ühe keele ja liikuva roobiga keelpill

2. antiikne keelpill

monokristall
[nimisõna, substantiiv]
ühtse kristallvõrega terviklik kristall

monokromaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühevärviline (nt valguse kohta)

2. ühevärviline

monokromaator
[nimisõna, substantiiv]
spektraalaparaat, mis laseb valgust läbi kitsas spektrivahemikus, eraldades polükromaatilisest valgusest soovitava monokromaatilise komponendi

monokroomne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühevärviline

2. (maali, gravüüri vms kohta:) ühe värvi toonides või heletumedas koloriidis teostatud

monoksiid
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi ja hapniku ühend (ehk oksiid), mille molekulis on üks hapnikuaatom

monokulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe silma abil toimuv

2. ühele silmale määratud

monokultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. samal kasvukohal pidevalt viljeldav üht liiki taim

2. selline taimekasvatus

3. ala, kus kasvab ainult üks liik taimi

monokultuurne
[omadussõna, adjektiiv]
üht kultuurtaime viljelev, ühe kultuurtaime- või puuliigiga

monolavastus
[nimisõna, substantiiv]
ühe näitleja (ka tantsija vm) etendus

monolest
[nimisõna, substantiiv]
kala sabauime meenutavalt kokkuühendatud ujumislestad (nt jalgade paarislöögi treenimiseks liblikujumisel)

monoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ühtne, terviklik kivipank

2. sellest väljaraiutud skulptuur, sammas vms

3. terviklik kivirahn

4. sellest valmistatud ese

5. ühtne tervik

monoliit
(ehituskonstruktsioonide kohta:) ühes tükis toodetud, ühest tükist koosnev

monoliitbetoon
[nimisõna, substantiiv]
betoon, mis paigaldatakse segu kujul raketisse ehituskohal

monoliitne
[omadussõna, adjektiiv]
(kivimi, betooni vm materjali kohta:) ühes tükis, ühest tükist koosnev, seetõttu kõva ja vastupidav

monoliitproov
[nimisõna, substantiiv]
pinnasest selliselt võetud proovikeha, et pinnase looduslik ehitus on säilitatud

monoliitsus
[nimisõna, substantiiv]
terviklikkus

monoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. kõne iseendaga või kellegi kujuteldavaga, ka publiku poole pöördudes (nt draamas)

2. kõne iseendaga või publikuga (näiteks näidendis)

monoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
monoloogi kujul esinev, selline, mille vormiks on kõne iseendaga või kellegi kujuteldavaga, kus pole mõttevahetust

monomaan
[nimisõna, substantiiv]
monomaania all kannataja

monomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. psüühikahäire, mille puhul inimene on mingi kujutelma või huviala ainuvalitsuse kütkes

2. mingi kujutelma v huviala haiglaslik ainuvalitsus

monomaterjal
[nimisõna, substantiiv]
ühest ainest koosnev materjal

monomeer
[nimisõna, substantiiv]
1. keemiline ühend, mis koosneb väikese molekulmassiga molekulidest ning mis moodustab kergesti polümeere

2. madalmolekulaarne ühend

monometallism
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasüsteem, kus raha väärtuse aluseks on üks metall (hrl kuld)

2. ühemetallisüsteem, rahasüsteem, kus vääringu aluseks on üks metall

monomineraalne
[omadussõna, adjektiiv]
(liiva, kivimi kohta:) valdavalt ühte mineraali sisaldav (nt kvartsiit, oliviniit)

mononukleoos
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt noorte seas sülje kaudu leviv viiruslik nakkushaigus, millele on iseloomulik kurguvalu, lümfisõlmede suurenemine ning lümfotsüütide rohkus

mononäidend
[nimisõna, substantiiv]
ühe osalisega näidend, lavateos, mis on mõeldud esitamiseks ühele näitlejale

monoodia
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) üksikmeloodia, saateta meloodia

monoodiline
[nimisõna, substantiiv]
ühe meloodiaga, ühest häälest koosnev

monoom
[nimisõna, substantiiv]
algebraline avaldis, milles ei ole liitmise ega lahutamise tehet, nt 5a

monoos
[nimisõna, substantiiv]
hrl magus vees lahustuv kristalliline aine, süsivesik, mis organismis toimib energiakandjana (nt glükoos, fruktoos)

monoplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe tiivaga lennuk (või mudellennuk)

2. ühe kandepinnaga lennuk

monopol
[nimisõna, substantiiv]
ainult ühele isikule, isikute rühmale või asutusele kuuluv (millegi müügi) õigus

monopolihind
[nimisõna, substantiiv]
põhjendamatult kõrge hind, millega monopoolses seisundis olev ettevõte oma toodangut või teenust turustab

monopoliseerima
[tegusõna, verb]
1. ainult teatavale isikule, isikute rühmale, asutusele kuuluvat õigust kehtestama, endale ainuõigust võtma

2. monopoli kehtestama

3. monopoli looma, monopolistlikuks muutma

monopoliseeruma
[tegusõna, verb]
müügiõiguste poolest ühe tootja-turustaja kätte minema, monopoliks muutuma

monopolism
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus millegi tootmist ja turustamist valitseb üksainus hiigelettevõte või ettevõtete ühendus (nt kartell, sündikaat, konsortsium)

monopolist
[nimisõna, substantiiv]
1. tootmist ja turustamist valitsev hiigelettevõte või ettevõtete ühendus või selle juht või omanik

2. millegi ainuõiguse valdaja

3. monopoli omaja

4. suurkapitalist

monopolistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ainsa ettevõttena, ainuisikuliselt tootmist ja turustamist valitsev

2. millegi müügi ainuõigust omav

monopoolne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus tootmist ja turustamist valitseb üksainus hiigelettevõte või ettevõtete ühendus

monorelss
[nimisõna, substantiiv]
ühe rööpaga raudtee või püstine seade millegi tõstmiseks (nt ripptellingute paigaldamiseks)

monosahhariid
[nimisõna, substantiiv]
hrl magus vees lahustuv kristalliline aine, süsivesik, mis organismis toimib energiakandjana (nt glükoos, fruktoos)

monoseemia
[nimisõna, substantiiv]
keelenähtus, mille puhul sõnal või sõnaühendil on üks tähendus

monoseemiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sõna või väljendi kohta:) ühe tähendusega

2. ühetähenduslik

3. (sõnade, sõnaühendite kohta:) ühe tähendusega

monoseemne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sõna või väljendi kohta:) ühe tähendusega

2. ühetähenduslik

3. (sõnade, sõnaühendite kohta:) ühe tähendusega

monosemantiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sõna või väljendi kohta:) ühe tähendusega

2. ühetähenduslik

3. (sõnade, sõnaühendite kohta:) ühe tähendusega

monosüllaabiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühest silbist koosnev

2. ühesilbiline

3. ühest silbist koosnev

monoteater
[nimisõna, substantiiv]
teater, kus etendatakse monoetendusi, ühe näitleja (kes võib üksiti olla ka lavastaja) teater

monoteism
[nimisõna, substantiiv]
1. usk ainujumalasse

2. ainujumalasse uskumine

monoteist
[nimisõna, substantiiv]
ainujumalasse uskuja

monoteistlik
[omadussõna, adjektiiv]
ainujumalasse uskuv

monotoonne
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) ühel helikõrgusel, vahelduseta

monotreem
[nimisõna, substantiiv]
imetaja, kes sigib munadega (nt nokkloom, sipelgasiil)

monotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. punases luuüdis moodustuv suurim valgelible (vererakk)

2. suur valgelible

monotükk
[nimisõna, substantiiv]
ühe osalisega näidend, lavateos, mis on mõeldud esitamiseks ühele näitlejale

monotüüp
[nimisõna, substantiiv]
trükiteksti ladumise masin, milles ladu valatakse trükitinast üksikute tähtede viisi

monotüüpia
[nimisõna, substantiiv]
graafikas menetlus, mille korral metall- või klaasplaadile maalitakse õlivärviga kujutis ja tehakse sellest üks tõmmis

monpansjee
[nimisõna, substantiiv]
1. väike klaaskompvek

2. sellised eri värvi ja eri maitsega klaaskompvekid

3. väike klaaskompvek

monsenjöör
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsejasoost isikute ja kõrgemate vaimulike tiitel Prantsusmaal

2. katoliku kirikus tiitel, mida tänapäeval antakse teatud vanuses ja kõrgel ametikohal olevatele preestritele

3. kõrgaadli ja kõrgemate vaimulike tiitel Prantsusmaal

monsieur
[nimisõna, substantiiv]
1. (prantsuskeelsetes maades mehe kohta, ka viisaka kõnetlussõnana:) härra

2. sõna, mida kasutame viisakal pöördumisel mehe poole

monstera
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerika troopikast pärinev õhujuurte ja dekoratiivsete lehtedega ronitaim

2. ronitaim

monstrants
[nimisõna, substantiiv]
(katoliku kirikus:) väärismetallist nõu pühitsetud armulaualeiva hoidmiseks ja näitamiseks missal või protsessioonidel

monstroosne
[omadussõna, adjektiiv]
suur, hirmutav ja kole vm moel monstrumit meenutav

monstrum
[nimisõna, substantiiv]
suur, kole ja hirmuäratav olend

monstrumlik
[omadussõna, adjektiiv]
suur, hirmutav ja kole vm moel monstrumit meenutav

monsuun
[nimisõna, substantiiv]
1. püsiv, aastaaegadest sõltuv tuul (puhub suvel talvega võrreldes vastassuunaliselt)

2. püsiv tuultesüsteem

montaanne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mäestikule iseloomulik

2. kõrge ja tugevasti liigestunud pinnamoega

montaaž
[nimisõna, substantiiv]
mingi ehitise, seadme vms osade kaupa kokkupanek või paigaldamine, kokku monteerimine

montaažilaud
[nimisõna, substantiiv]
seade filmide monteerimiseks

montaažitöö
[nimisõna, substantiiv]
ehitise, masina vm kokkupanek eelnevalt valmistatud osadest

montaažtöö
[nimisõna, substantiiv]
ehitise, masina vm kokkupanek eelnevalt valmistatud osadest

montanjaar
[nimisõna, substantiiv]
Suure Prantsuse revolutsiooni aegse vasakpoolse demokraatliku rühmituse liige

montbreetsia
[nimisõna, substantiiv]
hrl oranžiõieline Lõuna-Aafrika sibultaim, Eestis aialillena

monteerima
[tegusõna, verb]
ehitist, seadet vms osade kaupa kokku panema või paigaldama

Ühendtegusõnad: kokku monteerima, kokku monteerima, külge monteerima, külge monteerima, lahti monteerima, lahti monteerima, maha monteerimamaha monteerima

monteering
[nimisõna, substantiiv]
1. statiiv, mis hoiab teleskoobi värinavabana ja võimaldab seda täpselt suunata

2. monteerimine, ülesseade

montekristo
[nimisõna, substantiiv]
liik endisaegseid väikesekaliibrilisi püsse ja püstoleid

montenegrolane
[nimisõna, substantiiv]
1. Montenegro kodanik või elanik

2. Montenegro päritolu inimene

montöör
[nimisõna, substantiiv]
seadmeid, metallkonstruktsioone vms koostav, paigaldav ja hooldav oskustöötaja, monteerija

montööritangid
[nimisõna, substantiiv]
lukksepa- ja elektrimontaažitöödel kasutatav tööriist, mis täidab ka lapik- ja lõiketangide ülesannet

monument
[nimisõna, substantiiv]
1. isiku auks või sündmuse mälestuseks püstitatud skulptuur või ehitis

2. kuju, mis on kuskile pandud millegi või kellegi mälestuseks

monumentaal
1. suurte mõõtmetega, suurejoonelisi, võimsat muljet tekitavaid teoseid hõlmav

2. (kunstiteose kohta:) ehitisega vm kindla kohaga seotud, sellega ühtset tervikut moodustav

monumentaal-dekoratiivkunst
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude-aegses keelekasutuses:) kindlasse asukohta rajatud, avaliku ruumi kaunistuseks loodud suuremõõtmelised kunstiteosed

monumentaalehitis
[nimisõna, substantiiv]
(hrl mälestusrajatise, sakraalhoone, ent ka üldse suuremõõtmelise ehitise kohta)

monumentaalkunst
[nimisõna, substantiiv]
suurejoonelise arhitektuuriansambli moodustav üldistatud ideega kunstilooming

monumentaalmaal
[nimisõna, substantiiv]
ehitisega lahutamatut tervikut moodustav kunstiteos, nt lae-, seinamaal või mosaiik

monumentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hoonete, rajatiste kohta:) suurte mõõtmetega, suurejooneline

2. (teoste kohta:) võimsat muljet tekitav, ajas püsiva väärtusega

monumentaalplastika
[nimisõna, substantiiv]
kindla kohaga seotud, alusel või monumendil asuv suuremõõtmeline skulptuur

monumentaalskulptuur
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla kohaga seotud, arhitektuuri- või looduslikku ansamblisse kuuluv suuremõõtmeline skulptuur, ka mälestus- või ausammas

2. vastav raidkunsti liik

monumentalist
[nimisõna, substantiiv]
1. monumente või monumentaalkunsti loov kunstnik

2. monumentaalkunstnik

mood
[nimisõna, substantiiv]
1. ajastu üldine maitselaad, mis määrab suuresti rõivastuse vm inimese välimuse juurde kuuluva stiili ja ilme

2. teatud ajastule iseloomulik viis riides käia või midagi teatud kombel teha

mood
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) tunnuse kõige sagedamini esinev väärtus

moodi
[postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi, millegi sarnane või sarnaselt

2. kellegagi või millegagi sarnane

moodne
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale ajale iseloomulik või kohane, (oma arengult) sellele vastav

2. valitsevale moele või ajastu suundumustele vastav, moes olev või moodi järgiv

3. nüüdsele, praegusele ajale vastav

4. moes olev, moodi järgiv

moodsalõikeline
[omadussõna, adjektiiv]
moeka, moodsa lõikega (riietusesemete kohta)

moodsus
[nimisõna, substantiiv]
moodne-olek

moodul
[nimisõna, substantiiv]
(tarkvara)süsteemi, seadme, ehitise vms terviklik iseseisev osa, mida saab muuta, täiendada või vaheldada

moodulhoone
[nimisõna, substantiiv]
moodulitest monteeritav hoone (maja, kiosk vm)

moodulkorsten
[nimisõna, substantiiv]
valmis elementidest monteeritav (metall)korsten

moodullagi
[nimisõna, substantiiv]
metallkarkassile monteeritavatest plaatidest (ripp)lagi

moodullasteaed
[nimisõna, substantiiv]
moodulmajas asuv lasteaed

moodulmaja
[nimisõna, substantiiv]
moodulitest monteeritav maja

moodulmööbel
[nimisõna, substantiiv]
mööbel, mida saab kergesti liigutatavatest osadest soovikohaselt kokku kombineerida

moodulõpe
[nimisõna, substantiiv]
õpe moodulite kaupa

moodupärast
[määrsõna, adverb]
moepärast

moodus
[nimisõna, substantiiv]
tegutsemise, toimimise või millegi saavutamise viis

moodustaja
[nimisõna, substantiiv]
millegi asutaja või tekitaja

moodustama
[tegusõna, verb]
1. mingil kujul, millenagi olema, endast midagi kujutama

2. mingit tervikut kokku andma

3. kui teatud asjad midagi moodustavad, siis need annavad kokku mingi terviku

moodustis
[nimisõna, substantiiv]
mingi ebamäärane kogum, asi või nähtus, miski tekkinu, moodustunu

moodustuma
[tegusõna, verb]
1. (osadest või ainest) kujunema, tekkima

2. kujunema, tekkima

moodustus
[nimisõna, substantiiv]
moodustis, miski moodustunu

moodustuskoht
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnetrakti osa, mis osaleb mingi hääliku moodustamisel

2. (viipekeeles:) viipe artikuleerimise koht

moodustusviis
[nimisõna, substantiiv]
1. (häälikutega seoses:) viis, kuidas mingi häälik moodustatakse, nt r moodustatakse keeletippu vibreerima pannes

2. sõnade moodustamise viis keeles, nt liitmine, tuletus

mool
[nimisõna, substantiiv]
1. aine hulga mõõtühik, aine hulk, mis sisaldab niisama palju üksikosakesi, kui on aatomeid 0,012 kg süsiniku isotoobis 12, SI-süsteemi üks põhiühikuid

2. aine hulga mõõtühik

moolok
[nimisõna, substantiiv]
1. pidevalt ohvreid nõudev julm küllastumatu jõud

2. kohutav, ohvreid nõudev jõud

moon
[nimisõna, substantiiv]
toit, toidukraam, toiduvaru

moon
[nimisõna, substantiiv]
longus õienuppude ja paljuseemneliste kupardega rohttaim, mille piimmahl sisaldab uinutava toimega ühendeid, erksavärviliste õite tõttu ka ilutaim

moonakalik
[omadussõna, adjektiiv]
ükskõikne, mitte peremehelik ega vastutustundlik

moonakamaja
[nimisõna, substantiiv]
moonakate eluasemeks olnud maja endisajal

moonakamentaliteet
[nimisõna, substantiiv]
ükskõikne, mitte peremehelik suhtumine oma elupaika ja töösse, vastutustunde puudumine

moonakas
[nimisõna, substantiiv]
endisaja mõisas peamiselt toidukraami, ka korteri ja väikese maalapi eest töötanud põllutööline

moonakott
[nimisõna, substantiiv]
(kaasavõetud või kaasapandud toidumoona kohta)

moonaladu
[nimisõna, substantiiv]
hoone või ruum, kus hoitakse lahinguvarustust (ehk lahingumoona) või toiduvarusid (ehk toidumoona) (nt sõjaväes, laagris)

moonamaja
[nimisõna, substantiiv]
moonakate eluasemeks olnud maja endisajal

moonamees
[nimisõna, substantiiv]
endisaja mõisas peamiselt toidukraami, ka korteri ja väikese maalapi eest töötanud põllutööline

moonamuretseja
[nimisõna, substantiiv]
keskajal varustuse eest vastanud ametnik

moonastama
[tegusõna, verb]
moonaga varustama, moona muretsema

moonavoor
[nimisõna, substantiiv]
ridamisi liikuvad veokid toidu- või sõjamoonaga (nt sõjakäigul, kaubareisil)

moondama
[tegusõna, verb]
ebaharilikku teist kuju andma, äratundmatult teistsuguseks, teiseks muutma

moondamisvõrk
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväes, looduses vm kellegi eest millegi varjamiseks kasutatav õhuke auguline kate

moondamisülikond
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväes, looduses vm kellegi eest enda varjamiseks kasutatav riietus

moondekivim
[nimisõna, substantiiv]
kõrge rõhu ja temperatuuri tingimustes ümberkristalliseerunud ehk moondunud kivim, välimuselt hrl vöödiline, kihiline vms (nt marmor, kilt)

moonduma
[tegusõna, verb]
1. kujult või sisult teistsuguseks, teiseks muutuma

2. ebaloomulikuks, võõraks, veidraks muutuma

moondus
[nimisõna, substantiiv]
teistsuguseks (nt ebaloomulikuks, vääraks) muutumine, ka muutunud koht

moone
[nimisõna, substantiiv]
1. organismide arengu käigus toimuv põhjalik kuju ja eluviisi muutus (nt putukate arenemisel munajärgust valmikujärku)

2. sel viisil muutunud organism

moonikook
[nimisõna, substantiiv]
mooniseemnetega maitsestatud kook

moonipunane
[omadussõna, adjektiiv]
mooniõie värvi punane

moonipuru
[nimisõna, substantiiv]
moonitaime purustatud väikesed osad (narkootilise ainena)

moonipõld
[nimisõna, substantiiv]
põld, kus kasvatatakse moone (nt oopiumiga salakaubitsemiseks)

moonisai
[nimisõna, substantiiv]
mooniseemnetega maitsestatud sai või saiake

mooniseemned
[nimisõna, substantiiv]
mooni väikesed ümarad (hallikassinakad) seemned, mida kasutatakse nt saiakeste ja muude küpsetiste maitsestamiseks

mooniõli
[nimisõna, substantiiv]
mooniseemnetest pressitud õli, mida tarvitatakse toiduõlina ja kunstnike õlivärvide valmistamisel

moonpunane
[omadussõna, adjektiiv]
mooniõie värvi punane

moonutama
[tegusõna, verb]
1. teistsuguseks, hrl normaalsest kõrvalekalduvaks tegema

2. rikkuma

moonutatult
[määrsõna, adverb]
muudetud või vääral kujul

moonutis
[nimisõna, substantiiv]
moonutamisel tekkinud erinevus, ebaloomulik või väär kuju vms

moonutus
[nimisõna, substantiiv]
1. teistsuguseks, normaalsest või tegelikust erinevaks tegemine

2. moonutamisel tekkinud erinevus, ebaloomulik või väär kuju vms

moor
[nimisõna, substantiiv]
eakas naine

moora
[nimisõna, substantiiv]
1. silbi pikkuse mõõtmise ühik mitmete keelte, nt soome ja jaapani keele kirjeldamisel

2. prosoodiline ühik, mis vastab lühikese silbi kestusele

mooramaalane
[nimisõna, substantiiv]
musta- või tõmmunahaline inimene

mooramaamees
[nimisõna, substantiiv]
musta- või tõmmunahaline mees

mooramees
[nimisõna, substantiiv]
musta- või tõmmunahaline mees

moorapea
[nimisõna, substantiiv]
1. šokolaadivaabaga kaetud ümmargune kreemikook

2. šokolaadivaabaga kook

moorima
[tegusõna, verb]
1. (liha kohta:) pruunistatult hautama

2. sel viisil küpsema

moorion
[nimisõna, substantiiv]
1. mustjaspruun kuni must poolvääriskivi, kvartsi teisend

2. must kvarts

moorlane
[nimisõna, substantiiv]
musta- või tõmmunahaline inimene

moorpraad
[nimisõna, substantiiv]
1. eelnevalt rasvaines pruunistatud ja seejärel väheses vedelikus nõrgal kuumusel hautatud liha

2. pajapraad

moorputk
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge vaolise varre ja kollaste õitega rohttaim

2. rohttaim

moorula
[nimisõna, substantiiv]
loote algne arenguaste, viljastatud munaraku lõigustumisel tekkiv rakukobarake

moorus
[nimisõna, substantiiv]
põhjaparasvöötmes ja lähistroopikas kasvav munajate lehtede ja söödavate viljadega puu, mille üht liiki kasvatatakse siidiusside söödaks

moorusmari
[nimisõna, substantiiv]
mõnede mooruspuude mustjasvioletne või valkjas söödav vili

mooruspuu
[nimisõna, substantiiv]
põhjaparasvöötmes ja lähistroopikas kasvav munajate lehtede ja söödavate viljadega puu, mille üht liiki kasvatatakse siidiusside söödaks

mooruspuumari
[nimisõna, substantiiv]
mõnede mooruspuude mustjasvioletne või valkjas söödav vili

moos
[nimisõna, substantiiv]
1. marjadest või puuviljadest tehtud hrl magus hoidis, mis on kas keedetud või toorena säilitatud

2. magus toit, mis on tehtud marjadest või puuviljadest ja suhkrust

moosekant
[nimisõna, substantiiv]
pillimees, muusik

moosel
[nimisõna, substantiiv]
Moseli jõe piirkonnast pärit vein

moosesepõõsas
[nimisõna, substantiiv]
väikest põõsast meenutav valgete või roosade õisikutega mitmeaastane rohttaim, mille lehti ja juuri kasutatakse taimravis

moosijutt
[nimisõna, substantiiv]
(nõusse saamise nimel) meelitusi ja kiitust sisaldav jutt

moosima
[tegusõna, verb]
kedagi meelitama, mõjutama, ära rääkida üritama

Ühendtegusõnad: ära moosimaära moosima

moosimari
[nimisõna, substantiiv]
maasikas vm mari, millest saab head moosi või mis kehvema kvaliteedi poolest sobib eeskätt moosi keetmiseks

moosine
[omadussõna, adjektiiv]
moosiga koos

moosinägu
[nimisõna, substantiiv]
meelitavalt lahke ja naeratav nägu

moosipall
[nimisõna, substantiiv]
õlis küpsetatud väike pallitaoline moosipirukas

moosipirukas
[nimisõna, substantiiv]
pirukas, mille täidiseks on moos

moosipurk
[nimisõna, substantiiv]
purk moosiga

moosiriiul
[nimisõna, substantiiv]
riiul moosipurkide hoidmiseks (nt sahvris)

moosisai
[nimisõna, substantiiv]
moositäidisega saiake

moosisilm
[nimisõna, substantiiv]
pudruportsu vm keskele pandud väike kogus moosi

moosisuhkur
[nimisõna, substantiiv]
moosi keetmiseks mõeldud suhkur, millele on lisatud tarretumist soodustavat ainet pektiini

moosivaras
[nimisõna, substantiiv]
(pisivarga, näppaja kohta)

moosivesi
[nimisõna, substantiiv]
vesi, millele maitseks ja värviks on lisatud moosi, morsi moodi jook

moosiõun
[nimisõna, substantiiv]
moosi tegemiseks sobiv õunasort

mootor
[nimisõna, substantiiv]
1. masina või aparaadi käitamiseks vajalikku liikumisenergiat muust energialiigist muundav masin

2. seade, mis paneb liikuma teatud masinad, näiteks auto, mootorratta või laeva

mootorgeneraator
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergiat ühest vormist teise muundav elektrimasin, mehaaniliselt ühendatud elektrimootor ja -generaator

mootoriaju
[nimisõna, substantiiv]
automootorit juhtiv ja kontrolliv elektrooniline seade

mootori-juhtplokk
automootorit juhtiv ja kontrolliv elektrooniline seade

mootorikate
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki mootoriruumi kaas

mootorikütus
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootoris (gaasi-, karburaator- või diiselmootoris), gaasiturbiinseadmes, otsevoolu- või turboreaktiivmootoris tarvitatav vedel- või gaaskütus

mootorimüra
[nimisõna, substantiiv]
müra, mida tekitavad (sõidukite) mootorid

mootorimürin
[nimisõna, substantiiv]
töötava (sõiduki)mootori mürin

mootoriplokk
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootori põhiosa, milles paiknevad väntmehhanism ja selle külge kinnitud detailid ning sõlmed

mootoriruum
[nimisõna, substantiiv]
laeva, lennuki vm sõiduki mootori jaoks ettenähtud ruum

mootorisport
[nimisõna, substantiiv]
1. spordiharu, mis hõlmab mootorsõidukite võistlused (sageli mootorrattaspordi kohta)

2. mootorsõidukite võistlusi hõlmav spordiharu

mootorisportlane
[nimisõna, substantiiv]
mootorrattaspordi või autospordiga tegeleja

mootorjaht
[nimisõna, substantiiv]
mootori jõul liikuv jaht

mootorjalgratas
[nimisõna, substantiiv]
väikesemahulise mootoriga kaherattaline sõiduk (nt abimootoriga jalgratas, väikemopeed)

mootorkelk
[nimisõna, substantiiv]
1. esiosa all olevate pööratavate suuskadega ja veoketiga mootorsõiduk, millel istutakse nagu mootorrattal (sõiduks lumel ja jääl, ka motospordis)

2. esiosa all olevate pööratavate suuskadega ja veoketiga mootorsõiduk, millel istutakse nagu mootorrattal (sõiduks lumel ja jääl, hrl motospordis)

mootorkäru
[nimisõna, substantiiv]
neljarattaline mootoriga platvormkäru (nt tehaste sisevedudeks, pagasiveoks raudtee- ja lennujaamades)

mootorlaev
[nimisõna, substantiiv]
mootori(te) jõul liikuv laev

mootorlennuk
[nimisõna, substantiiv]
mootori(te) abil lendav lennuk

mootorpaat
[nimisõna, substantiiv]
püsivalt mootori jõul liikuv paat

mootorprits
[nimisõna, substantiiv]
mootori jõul töötav prits tulekahjude veega kustutamiseks (endisaja tuletõrjujatel)

mootorpump
[nimisõna, substantiiv]
mootori jõul töötav pump

mootorpurjekas
[nimisõna, substantiiv]
purjekas, millel on lisaks purjedele veel mootor

mootorratas
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe või kolme rattaga mootorsõiduk, mille mootori töömaht on vähemalt 50 cm^3 ja mis liigub kiirusega vähemalt 45 km/h

2. mootoriga sõiduk, millel on kaks ratast

mootorrattaralli
[nimisõna, substantiiv]
mootorrataste (mitmepäevane) võistlussõit

mootorrattasport
[nimisõna, substantiiv]
motospordi haru, kus võisteldakse mootorratastel

mootorrattasõit
[nimisõna, substantiiv]
mootorrattaga sõitmine, ka spordialana

mootorrattaõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
mootorrattasõidul juhtunud liiklusõnnetus

mootorrattur
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorrattaga sõitja

2. inimene, kes sõidab mootorrattaga

mootorrong
[nimisõna, substantiiv]
diiselmootori või elektrimootori jõul sõitev rong

mootorsaag
[nimisõna, substantiiv]
mootori jõul töötav saag

mootorsaan
[nimisõna, substantiiv]
mootori jõul lumel või jääl liikuv suuskadega (või suuskade ja roomikuga) sõiduk

mootorsõiduk
[nimisõna, substantiiv]
mootori jõul liikuv, reisijate või kauba veoks kasutatav sõiduk (nt sõiduauto, buss, veoauto)

mootorsõidukimaks
[nimisõna, substantiiv]
kohalik maks, mida maksab registreeritud mootorsõiduki omanik (või kasutaja)

mootortramm
[nimisõna, substantiiv]
hrl sisepõlemismootoriga trammivagun

mootorvagun
[nimisõna, substantiiv]
iseliikuv, mootori ja juhtimisseadmetega vagun

mootorvedur
[nimisõna, substantiiv]
kolbmootoriga vedur

mootorveok
[nimisõna, substantiiv]
mootori jõul liikuv veok

mootorvoodi
[nimisõna, substantiiv]
voodi, millel on mootoriga liigutatav raam ja mille peatsi- või jalutsiosa kõrgust saab muuta

mopeed
[nimisõna, substantiiv]
1. võimsuselt ja sõidukiiruselt abimootoriga jalgratta ja rolleri vahepealne kerge sõiduvahend

2. mootorratta moodi sõiduk, millel on nõrgem mootor ja pedaalid nagu jalgrattal

mopeedauto
[nimisõna, substantiiv]
mopeedile omase väikese võimsuse ja sõidukiirusega kerge auto

mopp
[nimisõna, substantiiv]
1. pika varrega harja meenutav põranda puhastamise riist

2. harjataoline puhastusriist

mopp
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväekohustuslaste (ja vabatahtlike) tegevväkke kutsumine, hrl et sõjaseisukorral riiki kaitsta, vastasega võidelda

2. riigi relvajõudude, tsiviilkaitse ja rahvamajanduse sõjaolukorda viimine

moppima
[tegusõna, verb]
liha küpsemise käigus üle pintseldama (kuivamise vältimiseks)

mops
[nimisõna, substantiiv]
1. väike tömbi nina ja rõngas sabaga toakoer

2. toakoer

mopsikoer
[nimisõna, substantiiv]
1. väike tömbi nina ja rõngas sabaga toakoer

2. toakoer

moraal
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnas või mingis kogukonnas kujunenud väärtuste, põhimõtete ja käitumisnormide süsteem, mis võimaldab eristada õiget ja ebaõiget käitumist

moraaliapostel
[nimisõna, substantiiv]
moraalsete väärtuste eestkõneleja, moraali jutlustaja

moraalifilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
filosoofia haru, mis käsitleb ühiskonnas või mingis kogukonnas kujunenud väärtusi, põhimõtteid ja käitumisnorme

moraalijutlus
[nimisõna, substantiiv]
manitsev või etteheitev pikem kõnelus, moraalilugemine või õpetussõnad

moraalijünger
[nimisõna, substantiiv]
silmakirjalik moraalinormide järgija, moraali jutlustaja

moraalikompass
[nimisõna, substantiiv]
(eetiliselt õige käitumise käsituse, tunnetuse kohta)

moraalikoodeks
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna või kogukonna moraalinormide kogu

moraaliküsimus
[nimisõna, substantiiv]
moraali, moraalsust puudutav asi

moraalilage
[omadussõna, adjektiiv]
1. üldiselt kehtivaid väärtusi, põhimõtteid eirav

2. moraalinorme mitte järgiv, ebaeetiliselt käituv või tegutsev

moraalilangus
[nimisõna, substantiiv]
moraalinormide lõtvumine, kõlbeline allakäik

moraalinorm
[nimisõna, substantiiv]
hea ja halva vastandusest tulenev üldtunnustatud nõue, kuidas õigesti käituda või toimida

moraalipolitsei
[nimisõna, substantiiv]
kõlbelise korra järele valvaja, mõnel maal vastav ametiisik või asutus

moraaliprintsiip
[nimisõna, substantiiv]
moraalse käitumise põhimõte (nt ausus, kohusetunne, õiglus)

moraalireegel
[nimisõna, substantiiv]
hea ja halva vastandusest tulenev üldtunnustatud nõue, kuidas õigesti käituda või toimida

moraalitsema
[tegusõna, verb]
1. moraali, õige ja ebaõige käitumise üle targutama

2. sõnadega õpetama, korrale kutsuma

3. moraali lugema, manitsema

moraalitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. üldiselt kehtivaid väärtusi, põhimõtteid eirav

2. moraalinorme mitte järgiv, ebaeetiliselt käituv või tegutsev

moraalitus
[nimisõna, substantiiv]
1. üldiselt kehtivate väärtuste, põhimõtete eiramine

2. moraalinormide mittejärgimine, ebaeetiline käitumine või tegutsemine

moraalivastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. üldiselt kehtivaid väärtusi, põhimõtteid eirav

2. moraalinorme mitte järgiv, ebaeetiliselt käituv või tegutsev

moraaliõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. moraalinormid, neid käsitlev õpetus

2. hea ja õige käitumise õpetamine

moraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. moraalinormidesse puutuv, inimese südametunnistusega, õiglustundega, hea ja kurja tundmisega seotud

2. seotud õiglase või õigeks peetava käitumise põhimõtetega

3. sellest lähtuv

4. kõlbeline

5. eetiline, kõlbeline

moraliseerima
[tegusõna, verb]
1. moraali, õige ja ebaõige käitumise üle targutama

2. sõnadega õpetama, korrale kutsuma

3. moraali lugema, manitsema

moralism
[nimisõna, substantiiv]
1. moraliseerimine

2. vaade, mis seab moraalsed väärtused (nt vooruslikkuse, õige käitumise) elu peaeesmärgiks ning ainsaks hinnangute aluseks

3. vaade, mis seab moraalsed väärtused elu peaeesmärgiks

moralist
[nimisõna, substantiiv]
1. moralismi pooldav, moralismist lähtuv isik

2. moraliseerija, moraali kuulutaja

moralitee
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne allegooriline moraliseeriv näidend, mille tegelasteks on isikustatud abstraktsed mõisted ning inimlikud voorused ja pahed

2. keskaegne allegoorilis-moraliseeriv näidend

moratoorium
[nimisõna, substantiiv]
ajutistes makseraskustes oleva krediidiasutuse tegevuse osaline peatamine, et selgitada välja makseraskuste tekkimise põhjused ning võtta tarvitusele abinõud olukorra parandamiseks

morbiidne
[omadussõna, adjektiiv]
1. haiglane

2. pessimistlik, sünge

morcilla
[nimisõna, substantiiv]
Hispaania verivorst riisi ja sibulaga

morda
[nimisõna, substantiiv]
1. nägu, lõust

2. lõust

mordent
[nimisõna, substantiiv]
1. (meloodia kaunistus:) põhiheli ja alumise abiheli kiire vaheldumine

2. meloodia kaunistus

mordvalane
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Mordvas elavate soome-ugri rahvaste, ersade ja mokšade liige

2. Volga keskjooksul elava soome-ugri rahva liige

moreen
[nimisõna, substantiiv]
1. liustikust maha jääv kivimaterjal ja liustikusete, mis koosneb liivast, savist, kruusast ja muudest kivimiosakestest

2. jääliustiku kantud purdaine kuhjum

moreenkate
[nimisõna, substantiiv]
liustiku kantud liivast, savist, kruusast ja muudest kivimiosakestest koosnev pinnakate

moreenkuhjatis
[nimisõna, substantiiv]
kuhi, mis on maha jäänud liustikust ning sisaldab kivimaterjali ja liustikusetet

moreenküngas
[nimisõna, substantiiv]
läbinisti liustiku kantud liivast, savist, kruusast ja muudest kivimiosakestest koosnev küngas

moreenmaastik
[nimisõna, substantiiv]
valdavalt liustiku kantud liivast, savist, kruusast ja muudest kivimiosakestest koosneva pinnakattega maa-ala

moreenne
[omadussõna, adjektiiv]
(pinnavormide kohta:) liivast, savist, kruusast vm purdosakestest koosnev

moreenrand
[nimisõna, substantiiv]
lauge nõlvaga, hrl kivide, kruusa ja muu klibuga kaetud rand

moreensavi
[nimisõna, substantiiv]
jääaja järel jääsettega kohale kantud savi

moreenseljak
[nimisõna, substantiiv]
1. vallikujuline mandrijää sulamisvee setteist pinnavorm

2. pinnavorm

moreentasandik
[nimisõna, substantiiv]
liustiku kantud liivast, savist, kruusast ja muudest kivimiosakestest koosneva pinnakattega tasane ala

morell
[nimisõna, substantiiv]
murel (murelipuu vili)

morendo
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) vaibudes, kadudes

morfeem
[nimisõna, substantiiv]
1. väikseim tähendust kandev morfoloogiline keeleüksus (nt sõna juur, mitmuse tunnus, käändelõpp)

2. väikseim tähendusega keeleüksus

morfeemtõlge
[nimisõna, substantiiv]
lause, fraasi või sõna detailne grammatiline kirjeldus rahvusvaheliselt kokkulepitud tähiste abil (nt Ma tulen Pärnust – Ma tule-PRS.1SG Pärnu-ELA)

morfiin
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev valu vaigistav ning mõnutunnet tekitav ravim, üks oopiumi alkaloide

2. üks oopiumi alkaloide

morfimine
[nimisõna, substantiiv]
1. protsess, mis võimaldab arvutis ühendada ja kokku sulatada kaht või mitut pilti (kasutatakse nt filmis, reklaamis, videoklippides)

2. protsess, mis võimaldab ühendada ja kokku sulatada kaht või mitut pilti

morfinism
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik harjumus morfiini tarvitada, sõltuvus morfiinist

2. morfiinisõltuvus

morfinist
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tarbib morfiini, on sellest sõltuvuses

2. morfiinisõltlane

morfium
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev valu vaigistav ning mõnutunnet tekitav ravim, üks oopiumi alkaloide

2. üks oopiumi alkaloide

morfiumimürgistus
[nimisõna, substantiiv]
morfiumist ehk morfiinist põhjustatud mürgitus (nt üleannustamisel)

morfofonoloogia
[nimisõna, substantiiv]
fonoloogiat ja morfoloogiat seostav grammatika osa

morfogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi ja tema osade kuju teke ning areng ontogeneesis

2. organismi ja tema osade kuju teke ning areng

morfogeneetiline
[omadussõna, adjektiiv]
vormitekkeline

morfoloog
[nimisõna, substantiiv]
morfoloogia eriteadlane

morfoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleteaduse osa, mis uurib sõnavorme, nende moodustamist ja sisemist ülesehitust

2. vastav grammatika osa

morfoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
sõnavormide ülesehituse või moodustamisega seotud, mingi organismi vm (välis)ehitusse puutuv, morfoloogia alale kuuluv

morfonoloogia
[nimisõna, substantiiv]
fonoloogiat ja morfoloogiat seostav grammatika osa

morg
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ehitis surnute paigutamiseks enne matuseid

morgan
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(pöörase, meeletu inimese kohta)

morganaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
seisusevastane

morganism
[nimisõna, substantiiv]
Thomas Morgani pärilikkusõpetus, pärilikkuse kromosoomiteooria

morgen
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne pinnamõõt

morisk
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne Hispaania maur, kes pidi vastu võtma ristiusu

2. vägivaldselt ristiusustatud Hispaania maur

moritaat
[nimisõna, substantiiv]
traagilise sisuga ballaad

morjendama
[tegusõna, verb]
mingeid tundeid tekitama, kellelegi korda minema, kedagi puudutama

mormonism
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas 19. sajandil tekkinud kristlik usuliikumine, millel on oma pühakiri (Mormooni raamat) ja mis tegeleb ulatuslike genealoogiliste uuringutega

mormoon
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerikas 19. sajandil tekkinud kristliku usuliikumise, Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kiriku liige

2. USA-s 19. saj tekkinud usulahu liige

mormoonlus
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas 19. sajandil tekkinud kristlik usuliikumine, millel on oma pühakiri (Mormooni raamat) ja mis tegeleb ulatuslike genealoogiliste uuringutega

morn
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, eriti tema ilme ja oleku kohta:) endasse tõmbunult rõõmutu ja tujutu, sünget ja ebasõbralikku muljet jättev

mornilt
[määrsõna, adverb]
pahas tujus olles, oma pahameelt väljendades

mornistuma
[tegusõna, verb]
rõõmutuks ja tujutuks, morniks muutuma

mornitsema
[tegusõna, verb]
1. (endasse tõmbunult) rõõmutu ja tujutu olema

2. morn olema, tusatsema

morsakihv
[nimisõna, substantiiv]
Arktika suure loibadega imetaja ehk morsa ülakihv, mida keskajal kasutati nikerdusmaterjalina

morse
[nimisõna, substantiiv]
tähtedele, numbritele ja kirjavahemärkidele vastavaist pikkade ja lühikeste signaalide kombinatsioonidest koosnev rahvusvaheline kood teadete edastamiseks telegraafi teel, valgussignaalidega vm moel

morsell
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne maitsestatud suhkrutahvlike, kompveki eelkäija

morsemärk
[nimisõna, substantiiv]
morses edastatav signaalide kombinatsioon, mis vastab tähele, numbrile või kirjavahemärgile

morsetama
[tegusõna, verb]
morset edastama, morsesignaale andma

morsetähestik
[nimisõna, substantiiv]
tähtedele, numbritele ja kirjavahemärkidele vastavaist pikkade ja lühikeste signaalide kombinatsioonidest koosnev rahvusvaheline kood teadete edastamiseks telegraafi teel, valgussignaalidega vm moel

morsevõti
[nimisõna, substantiiv]
(kangiga) vahend telegraafisignaalide edastamiseks

morsipidu
[nimisõna, substantiiv]
ontlik alkoholivaba koosviibimine

morsk
[nimisõna, substantiiv]
1. suur loibade ja pikkade ülakihvadega imetaja Arktikas

2. morsk

3. loivaline

morss
[nimisõna, substantiiv]
1. hapust mahlast, suhkrust ja veest segatud hapukasmagus jook

2. samalaadne (marja)siirupist ja veest segatud jook

3. jook, mis on tehtud hapust mahlast, suhkrust ja veest

mortadella
[nimisõna, substantiiv]
ligi 30 cm läbimõõduga keeduvorst, mille lõikepinnas võib lisaks pekitükikestele näha ka rohelisi oliivi- või pistaatsiapähklitükke

mortiir
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne väga lühikese rauaga suurtükk

mosaiigitehnika
[nimisõna, substantiiv]
pinnakaunistusviis, mille puhul sobitatakse pildiks või ornamendiks kokku erivärvilised kivikesed, klaasitükid vm materjal

mosaiik
[nimisõna, substantiiv]
1. erivärvilistest kivikestest, klaasitükkidest või muust materjalist kokku sobitatud pilt või ornament pinnakaunistuseks

2. vastav tehnika

mosaiikklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. klaas, mis on kokku sulatatud varem ettevalmistatud väikestest klaasitükkidest

2. sellest tehtud anumad või -esemed

mosaiiklaiksus
[nimisõna, substantiiv]
rohelistel taimeosadel korrapäratult paigutunud tume- kuni helerohelised laigud, kloroplastide ebaühtlase jaotumuse tagajärg

mosaiikliblikas
[nimisõna, substantiiv]
kollase- või oranži-mustakirju võrkja tiivamustriga päevaliblikas

mosaiikne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mosaiiki moodustav

2. mosaiigitaoline

mosaiikpannoo
[nimisõna, substantiiv]
erivärvilistest kivikestest, klaasitükkidest või muust materjalist kokku sobitatud pilt või ornament, mis on loodud konkreetse ruumi seinakaunistuseks

mosaiikparkett
[nimisõna, substantiiv]
väikestest lippidest koosnev mosaiikmustriga parkett

mosaiikpilt
[nimisõna, substantiiv]
(erikujulistest) tükkidest kokku pandav pilt (nt pusle)

mosaiikpõrand
[nimisõna, substantiiv]
hrl kivimosaiigist kattega põrand

mosaiiktehnika
[nimisõna, substantiiv]
pinnakaunistusviis, mille puhul sobitatakse pildiks või ornamendiks kokku erivärvilised kivikesed, klaasitükid vm materjal

moskiito
[nimisõna, substantiiv]
1. väike verd imev soojade maade sääsk

2. karvane sääsk

moskiitokala
[nimisõna, substantiiv]
1. väike sääsevastsetest toituv Lõuna-Ameerika kala, keda püütakse kinnistada malaariaohtlikesse piirkondadesse

2. kala

moskiitovõrk
[nimisõna, substantiiv]
kaitsevõrk moskiitode vastu

moskoovium
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline keemiline element järjenumbriga 115

moskoviit
[nimisõna, substantiiv]
13.-14. sajandil tekkinud Moskva suurvürstiriigi (ehk Moskoovia) ning hilisema Moskva tsaaririigi elanik

moskvalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Moskva elanik

2. Moskvast pärit inimene

moskvalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost moskvalane

moskvameelne
[omadussõna, adjektiiv]
Venemaa juhtkonna poliitikat pooldav, seda toetav

moslem
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunnistab islamit

mosleminaine
[nimisõna, substantiiv]
naissoost moslem

moslemiriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille rahva enamik tunnistab islamit

mosse
[nimisõna, substantiiv]
sõiduauto Moskvitš

mossi
[määrsõna, adverb]
1. (hrl näoilmes väljenduvalt:) tusaseks, tujust ära

2. tusaseks, tujust ära

mossis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (hrl näoilmes väljenduvalt:) tusane, tujust ära

2. tusane, tujust ära

mossitama
[tegusõna, verb]
1. tujutu, pahur, morn olema

2. tusatsema, mossis olema

mossmokk
[nimisõna, substantiiv]
(mossitava, mossis inimese, hrl lapse kohta)

mošee
[nimisõna, substantiiv]
1. islami pühakoda

2. püha maja inimestele, kes usuvad Allahit

moššima
[tegusõna, verb]
rokk-kontserdil muusika rütmis hüppama ja (juuste lehvides) peaga vehkima, nt lava ees

mozzarella
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia päritolu valge poolpehme juust pühvli- või lehmapiimast

motell
[nimisõna, substantiiv]
1. eeskätt mootorsõidukitega liikujatele ajutist majutust pakkuv asutus

2. motomatkajate hotell

motett
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskaegne) mitmehäälne vokaalhelitöö

2. keskaegne mitmehäälne vokaalteos

motiiv
[nimisõna, substantiiv]
(käitumise, tegevuse) ajend või põhjus, tegutsema ergutav jõud või sund

motiivistik
[nimisõna, substantiiv]
teos(t)es esinevad motiivid

motikas
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe või kolme rattaga mootorsõiduk, mille mootori töömaht on vähemalt 50 cm^3 ja mis liigub kiirusega vähemalt 45 km/h

2. mootoriga sõiduk, millel on kaks ratast

motivaator
[nimisõna, substantiiv]
käitumist mõjutav jõud, see, mis motiveerib

motivatsioon
[nimisõna, substantiiv]
huvitatus, mis innustab töötama, õppima vm tegema, asjaolude kogum, mis ajendab inimest teatud viisil toimima

motivatsioonikiri
[nimisõna, substantiiv]
tööotsija vabamas vormis kirjalik kandideerimissoovi põhjendus, eesmärgiks ennast tutvustada, tõestada oma sobivust ning motiveeritust pakutud ametikohale

motivatsioonikõneleja
[nimisõna, substantiiv]
professionaalne kõnepidaja, kelle eesmärk on publikut innustada ja motiveerida

motivatsioonipuudus
[nimisõna, substantiiv]
tööd vm tegema ajendavate motiivide vähesus või puudumine

motivatsioonisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
töötajate ergutamise, nende vajaduste rahuldamise viisid ja vahendid süsteemse tervikuna (asutuses või ettevõttes)

motivatsioonitasu
[nimisõna, substantiiv]
töötaja motiveerimiseks makstav töötasuosa

motivatsiooniüritus
[nimisõna, substantiiv]
1. töökollektiivi ühine väljasõit või väljaspool töökeskkonda koos veedetud päev(ad), kus arutatakse tööasju ja tehakse ka midagi sportlikku vm põnevat (mõeldud töötajate innustamiseks)

2. töökollektiivi ühine väljasõit või väljaspool töökeskkonda koos veedetud päev(ad), kus arutatakse tööasju ja tehakse ka midagi sportlikku vm põnevat

motiveerima
[tegusõna, verb]
kedagi midagi (innustunult) tegema panema, hrl millegagi tema tahet mõjutades

motiveerimatu
[omadussõna, adjektiiv]
mittemotiveeritud, põhjendamatu

motiveering
[nimisõna, substantiiv]
põhjendus

motiveeritus
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjendatus

2. põhjenduse olemasolek

moto
[nimisõna, substantiiv]
1. teose mõistmiseks olulise mõttega aforism, salm, tsitaat vms teose või selle osa alguses

2. mingit tegevust, toimimist, üritust vm suunav juhtmõte

moto
1. mootorratastega seotud, neid hõlmav, neil sooritatav vms

2. mootorratturitele mõeldud

motodroom
[nimisõna, substantiiv]
1. erirajatistega maa-ala mootorrataste ja autode katse- ja võidusõitudeks

2. mootorrataste ja autode katse- ja võidusõitudeks

motojõuk
[nimisõna, substantiiv]
(kuritegelikuks ühenduseks peetava motoklubi ja sinna kuuluvate mootorratturite kohta)

motokaup
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõidukid, nende varuosad ja tarvikud kaubana

motokiiver
[nimisõna, substantiiv]
mootorratturi kaitsekiiver

motoklubi
[nimisõna, substantiiv]
mootorispordi harrastajate klubi

motokross
[nimisõna, substantiiv]
1. ühisstardiga mootorrattavõidusõit vahelduvate pinnavormidega maastikul

2. vastav spordiala

motomatk
[nimisõna, substantiiv]
pikem rännak mootorrattal

motomatkaja
[nimisõna, substantiiv]
motomatkadel osalev mootorrattur, mootorrattal matkaja

motomees
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorrattaspordiga tegeleja

2. mootorrattaga sõitja, mootorrattur

motoneuron
[nimisõna, substantiiv]
kesknärvisüsteemi närvirakk, mis edastab impulsse skeletilihastele ja juhib liigutusi

motoorika
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaliigutused, lihaste talitlus

2. ajukoorest juhitud liigutused

motoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehaliigutuste, liikumisega seotud

2. liigutav, liigutus-, liigutaja-

motopall
[nimisõna, substantiiv]
mootorrattal sõites mängitav jalgpall

motoplokk
[nimisõna, substantiiv]
kaherattaline aiatraktor

motopolitsei
[nimisõna, substantiiv]
mootorratastel liikuv politsei

motopolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
mootorrattal patrulliv politseinik

motopurilennuk
[nimisõna, substantiiv]
purilennuk, millel on mootor, mis võimaldab iseseisvat starti, kõrgusevõttu ja horisontaallendu

motoralli
[nimisõna, substantiiv]
mootorrataste (mitmepäevane) võistlussõit

motoringrada
[nimisõna, substantiiv]
motospordiks, mootorrataste võistlusteks mõeldud ringrada

motoriseerima
[tegusõna, verb]
1. mootorsõidukite ning -veokitega varustama (nt väeosa)

2. mootorsõidukitega varustama

motoriseeruma
[tegusõna, verb]
1. mootorsõidukite, -veokitega või mootoriga varustatud saama

2. mootorsõidukitega varustuma

motorist
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorit hooldav, seda korras hoidev mehaanik (hrl endisaja elukutsena)

2. mootoritööline

motoroller
[nimisõna, substantiiv]
kahe või kolme rattaga väike mootorsõiduk, mis on varustatud juhti alt ja eest tuule ning pori eest kaitsva seadmega

motosport
[nimisõna, substantiiv]
1. spordiharu, mis hõlmab mootorsõidukite võistlused (sageli mootorrattaspordi kohta)

2. mootorsõidukite võistlusi hõlmav spordiharu

motovari
[nimisõna, substantiiv]
tuult püüdvast tiibjast varjust, rakmeist ja istmest ning lendaja seljale kinnitatud mootorist koosnev lennuvahend, mootoriga tiibvari

motovarjur
[nimisõna, substantiiv]
motovarjuga lendaja

motovõistlus
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlus mootorrattasõidus, nt motokross

motsarella
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia päritolu valge poolpehme juust pühvli- või lehmapiimast

motsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (kehaline) liikumine

2. [kehaline] liikumine

mott
(kinnitav ütlus mingi tõestuse lõpus, algselt matemaatilise tõestuse lõpus)

mott
[nimisõna, substantiiv]
huvitatus, mis innustab töötama, õppima vm tegema, asjaolude kogum, mis ajendab inimest teatud viisil toimima

motõll
[nimisõna, substantiiv]
surusääse ussitaoline vastne (peamiselt söödana kalapüügil või kalasöödana)

moussaka
[nimisõna, substantiiv]
Kreeka ahjuvorm hakkliha ja baklažaaniga

mousse
[nimisõna, substantiiv]
magus või soolane õhuline vaht nt šokolaadist või kalast ja muudest mereandidest

mp
(märge noodikirjas:) üsna tasa, poolvaikselt

mp3
[nimisõna, substantiiv]
1. digitaalsete helifailide tihendamise (kuni 14:1) standard

2. sellel põhinev helifailide vorming

mp3-fail
MP3-vormingus helifail

mp3-pleier
seade MP3-vormingus muusikapalade salvestamiseks ja taasesitamiseks

m-parkimine
[nimisõna, substantiiv]
parkimisteenus, mille eest makstakse mobiilsidevõrgu kaudu

m-pilet
pilet, mille eest saab maksta mobiiltelefonivõrgu kaudu

ms
1. (osutab, et midagi mainitakse kõrvalepõikena, vahemärkusena)

2. kasuta siis, kui tahad öelda midagi, mis pole eelmise teemaga seotud

ms
tuhandik (0,001 ehk 10-3 ehk 1/1000) sekundit

m-teenus
teenus, mille eest saab maksta mobiilsidevõrgu kaudu

muahahaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi suurt naeru, täiest kõrist naermist

muahahhaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi suurt naeru, täiest kõrist naermist

muaree
[nimisõna, substantiiv]
virvendava lainetuse efektiga pidulik siid- või viskoosriie

muareerima
[tegusõna, verb]
1. (kanga, naha kohta:) lainelise (läikiva) mustriga varustama

2. lainelise läikiva mustriga varustama

muda
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu põhja kogunev peeneteraline sete, milles hrl on rohkesti taime- ja loomajäänuseid

2. veekogu põhja taime- ja loomajäänustega sete

mudaauk
[nimisõna, substantiiv]
1. pori täis auk maapinnas

2. väga porine koht

mudahüpik
[nimisõna, substantiiv]
1. väike rulja kehaga mangroovide kala, kes võib tundideks veest väljuda ja kes maismaal liigub jäsemetena talitlevate lihakate rinnauimede abil

2. kala

mudajas
[omadussõna, adjektiiv]
mudataoline

mudajoodik
[nimisõna, substantiiv]
sopajoodik

mudajärv
[nimisõna, substantiiv]
mudaga täitunud järv

mudakala
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika kaguosa siseveekogude kaarjate soomustega röövkala

mudakarva
[omadussõna, adjektiiv]
muda värvi, hall

mudakonn
[nimisõna, substantiiv]
kärnkonna moodi tumepruunilaigulise kollakaspruuni ülapoolega konn, Eestis elutseb Kagu-Eestis

mudakoon
[nimisõna, substantiiv]
(musta- või tõmmunahalise inimese kohta)

mudakukk
[nimisõna, substantiiv]
1. suur mudatigu, meie tavalisemaid tiigielanikke

2. suur mudatigu

mudakurvits
[nimisõna, substantiiv]
väike klobinat meenutava mänguhäälitsusega vesiste rabade ja soode lind

mudakäkk
[nimisõna, substantiiv]
1. keegi või miski, kes on saanud väga poriseks

2. võrdluses kelle-mille väga porise kohta

mudaköök
[nimisõna, substantiiv]
laste väliköök, õues paiknev mänguköök, kus lapsed saavad liiva, vee ja muu looduslikuga söögitegemist mängida

mudakümblus
[nimisõna, substantiiv]
raviprotseduur, kus inimene kümbleb ravimudas

mudalaisk
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga laisk

2. purulaisk

mudalaviin
[nimisõna, substantiiv]
mäenõlvalt alla sööstev mudamass

mudaliiga
[nimisõna, substantiiv]
(nõrgima tasemega võistkondade rühma kohta)

mudamaadlus
[nimisõna, substantiiv]
mudas maadlemine sportliku meelelahutusena

mudamaim
[nimisõna, substantiiv]
1. mageveekogude väike viidikalaadne parvekala, röövkalade toit

2. kala

mudamähis
[nimisõna, substantiiv]
mähis ravimudaga

mudane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (jõe, järve vm vesise ala kohta:) rohkesti muda sisaldav

2. mudakihiga, mudaga kaetud

mudanepp
[nimisõna, substantiiv]
väike klobinat meenutava mänguhäälitsusega vesiste rabade ja soode lind

muda-ojakapsas
[nimisõna, substantiiv]
1. niisketes kohtades kasvav nõrkade lamavate või tõusvate varte ja väikeste kellukjate õitega rohttaim

2. rohttaim

mudapeenar
[nimisõna, substantiiv]
madala vallina kaldale uhtunud muda, hrl adrupeenar

mudapritsmed
[nimisõna, substantiiv]
millegi peale paiskunud vedela pori piisad

mudaproov
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhjamudast võetud uurimismaterjal (nt muda omaduste määramiseks või keskkonnauuringute tarbeks)

mudaprotseduur
[nimisõna, substantiiv]
ravi- või kehahooldustoiming ravimudaga

mudapump
[nimisõna, substantiiv]
väiksem pinnasepump (nt tiigi puhastamiseks mudast)

mudapõhi
[nimisõna, substantiiv]
mudane põhi (veekogul)

mudapõhjaline
[omadussõna, adjektiiv]
(veekogu kohta:) mudase põhjaga

mudaravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimudaga ravimine

mudaravila
[nimisõna, substantiiv]
raviasutus mudaraviks

mudastuma
[tegusõna, verb]
1. (veekogu põhja vm kohta:) mudaseks muutuma, muda täis settima

2. mudaseks muutuma

mudasus
[nimisõna, substantiiv]
mudane olek

mudatarn
[nimisõna, substantiiv]
siirdesoodes ja rabaälvestes kasvav väheste hallikasroheliste lehtedega rohttaim

mudatigu
[nimisõna, substantiiv]
tornja, paremale keerdu kojaga lahe-, järve- või tiigisoppide tigu

mudatilder
[nimisõna, substantiiv]
rabades pesitsev väike tildri perekonda kuuluv lind

mudavann
[nimisõna, substantiiv]
raviprotseduur, kus inimene kümbleb ravimudas

mudavulkaan
[nimisõna, substantiiv]
vulkaanjas kuhik, mille tipus olevast kraatrist purskub muda, vett ja gaasi

mudaälves
[nimisõna, substantiiv]
mudane lohk rabas mätaste vahel

mudel
[nimisõna, substantiiv]
uuritava keerulise objekti või nähtuse lihtsustatud (kolmemõõtmeline) kujutis või selle seoste matemaatiline kirjeldus, teoreetiline mõttekäik, mis aitab uuritavat paremini mõista

mudelauto
[nimisõna, substantiiv]
1. mudelispordi tarbeks ehitatud pisiauto

2. pisiauto mudelispordi harrastamiseks

mudelautondus
[nimisõna, substantiiv]
mudelautode ehitamine, nendega võistlemine

mudeldama
[tegusõna, verb]
1. objekti või nähtust nt arvutis jäljendama, sellest (lihtsustatud) mudelit looma

2. mingit nähtust, protsessi mudeli vahendusel uurima

mudeldamine
[nimisõna, substantiiv]
nähtuse, protsessi või objekti jäljendamine (nt arvutis), sellest (lihtsustatud) mudeli loomine

mudeldus
[nimisõna, substantiiv]
mudelautode, -lennukite vms ehitatamine ning nendega võistlemine

mudelhiir
[nimisõna, substantiiv]
haiguste põhjuste väljaselgitamiseks ja neile sobivate ravimite leidmiseks kasutatav muundatud genoomiga hiir

mudeliehitaja
[nimisõna, substantiiv]
mudelautode, -lennukite vms ehitaja

mudelism
[nimisõna, substantiiv]
tegevusvaldkond, mis seondub sõidukimudelite ehitamise ja nendega võistlemisega

mudelisport
[nimisõna, substantiiv]
mudelautode, -lennukite vms ehitatamine ning nendega võistlemine

mudeliuuendus
[nimisõna, substantiiv]
automudeli uuendamine, selle käigus tehtud muudatus(ed)

mudelivärskendus
[nimisõna, substantiiv]
automudeli uuendamine, selle käigus tehtud muudatus(ed)

mudellaev
[nimisõna, substantiiv]
spordi tarbeks ehitatud laevamudel

mudellend
[nimisõna, substantiiv]
mudellennukite ehitamine ja lennutamine (spordi- või harrastusalana)

mudellendur
[nimisõna, substantiiv]
mudellennukite ehitaja ning nendega võistleja

mudellennuk
[nimisõna, substantiiv]
spordi tarbeks ehitatud väike õhust raskem mehitamata õhusõiduk

mudellennundus
[nimisõna, substantiiv]
mudellennukite ehitamine ning nendega võistlemine

mudellennusport
[nimisõna, substantiiv]
mudellennukite ehitamine ning nendega võistlemine

mudelorganism
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti kasvav organism, mida kasutatakse bioloogiliste protsesside uurimiseks

mudelpuu
[nimisõna, substantiiv]
(metsamajanduses:) puistut iseloomustav mõõtmeilt ja kujult keskmine puu, mille järgi hinnatakse kasvavate puude mahtu

mudelraudtee
[nimisõna, substantiiv]
vedurite ja rongide ning raudtee vähendatud koopia (nt hobi korras ehitatud töötava maketina)

mudelsepp
[nimisõna, substantiiv]
tööstustoodete mudelite valmistaja (varasemal ajal)

mudil
[nimisõna, substantiiv]
1. väike merede põhjakala

2. kala

mudilane
[nimisõna, substantiiv]
väike laps

mudilaskoor
[nimisõna, substantiiv]
laulukoor hrl algklasside õpilastest

mudima
[tegusõna, verb]
hrl sõrmedega korduvalt kergelt pigistama, kergelt muljuma

Ühendtegusõnad: läbi mudimaläbi mudima

mudimine
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõrmedega surumine, masseerimine

mudra
[nimisõna, substantiiv]
1. (hinduismis, budismis:) hrl käte, sõrmedega tehtav sümboolne või rituaalne märk või liigutus

2. sümboolne poos või kehaasend

mudru
[nimisõna, substantiiv]
miski ebamäärane, tähtsusetu või tühine (nt jutt, mõtted, asjad)

mudžahiid
[nimisõna, substantiiv]
usuvõitleja islamimaades

muessin
[nimisõna, substantiiv]
1. minareti rõdult palvuse algust kuulutav islami vaimulik

2. muhamedlasi palvusele kutsuv vaimulik

muffin
[nimisõna, substantiiv]
1. küpsetuspulbri abil kohevaks kergitatud väike keeksilaadne saiake (küpsetatud erilisel pesadega plaadil või vormis)

2. Inglismaalt pärinev lame pärmitaignast kukkel

muffinipann
[nimisõna, substantiiv]
küpsetusplaat, milles on tassikujulised õõnsused (pesad) muffinitaigna jaoks

muflon
[nimisõna, substantiiv]
1. kodulamba ulukeellane

2. mägilamba mõne alamliigi nimetus

3. mägilammas

mufti
[nimisõna, substantiiv]
1. islami õiguse ja teoloogia tõlgendaja, kelle otsusel on seadusjõud

2. islami õiguse ja teoloogia tõlgendaja

mugaam
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Aasia ja araabia maade traditsioonilises muusikas teatud meloodiatüüp ja spetsiifiline helilaad

mugand
[nimisõna, substantiiv]
keeleliselt sobivaks muudetud sõna, tekst vms

mugandama
[tegusõna, verb]
1. teatud tingimustele, olukorrale vastavaks, sobivaks muutma, millegagi kokku sobitama

2. sobivaks tegema, kooskõlla viima

mugandkujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kirjapildilt oma keele häälduse järgi kodunenud kujuga

muganduma
[tegusõna, verb]
1. midagi omaks võtma, teatud tingimustega või olukorraga (probleemideta) sobima hakkama, millegagi harjuma

2. uue olukorraga harjuma, sellega sobima hakkama

mugandus
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis on teatud tingimustele, olukorrale vastavaks, sobivaks muudetud

muganema
[tegusõna, verb]
1. midagi omaks võtma, teatud tingimustega või olukorraga (probleemideta) sobima hakkama, millegagi harjuma

2. uue olukorraga harjuma, sellega sobima hakkama

mugav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on hõlpus ja meeldiv kasutada või käsitseda, mida on meeldiv teha, mis tekitab head enesetunnet vms

2. selline, mis tekitab head enesetunnet, on keha jaoks hea

mugavamini
[määrsõna, adverb]
rohkem mugavasti, mugavamalt

mugavdama
[tegusõna, verb]
lihtsamaks ja mõnusamaks, mugava(ma)ks tegema

mugavduma
[tegusõna, verb]
1. midagi omaks võtma, teatud tingimustega või olukorraga (probleemideta) sobima hakkama, millegagi harjuma

2. uue olukorraga harjuma, sellega sobima hakkama

mugavlema
[tegusõna, verb]
end mugavalt tundma, mugavalt olelema

mugavnema
[tegusõna, verb]
mugava(ma)ks minema

mugavus
[nimisõna, substantiiv]
1. elukondlik hüve, mis teeb elu hõlpsaks ja mugavaks

2. asi, mis teeb elu mugavamaks või lihtsamaks

3. mõnusus

4. õdusus

5. elukondlik hüve

mugavusese
[nimisõna, substantiiv]
ese, mis pole eluks esmatähtis, kuid teeb selle mugavamaks

mugavusklass
[nimisõna, substantiiv]
mugavuse taset märkiv järk nt transpordivahendite või sõitjate kohtade klassifikatsioonisüsteemis

mugavuslipp
[nimisõna, substantiiv]
laeval lehviv sellise riigi lipp, mis ei lange kokku laeva tegeliku omanikuga, aga mis võimaldab laeva pidada laevaomaniku jaoks eriti soodsatel tingimustel

mugavuslipumaa
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille laevaregistrisse on võimalik laevu kanda laevaomaniku jaoks eriti soodsatel tingimustel, laevanduse maksuparadiis

mugavuspagulane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pageb kodumaalt mujale paremate elutingimuste ja suurema palga nimel

mugavuspood
[nimisõna, substantiiv]
väike toidu- ja esmatarbekaupade pood, kus müüakse ka sooja kiirtoitu ja kuumi jooke

mugavusteenus
[nimisõna, substantiiv]
teenus, mis pole elutähtis, kuid on kliendile mugav (on lihtne, aitab kokku hoida aega vms)

mugavustoit
[nimisõna, substantiiv]
toit, mis on kohe valmis söömiseks ja mis ei vaja ettevalmistamist, soojendamist vms

mugavustsoon
[nimisõna, substantiiv]
(harjumuspäraseid malle järgiva, riskidest hoiduva käitumisviisi kohta)

mugavustunne
[nimisõna, substantiiv]
kehaline või psüühiline heaolu-, rahulolu-, õdusa olemise tunne

mugavusvalim
[nimisõna, substantiiv]
(teadustöös:) uuritavad, keda on lihtne uuringusse saada (nt sugulased, tuttavad, õpilased, oma maja elanikud)

mugavusvarustus
[nimisõna, substantiiv]
asjad, vahendid vms, mis pole elutähtsad, kuid teevad olemise hõlpsaks ja mugavaks

mugima
[tegusõna, verb]
1. kuiva toitu (pikkamööda mäludes) sööma

2. kinnise suuga sööma

3. pikkamööda mäludes sööma

mugisema
[tegusõna, verb]
varjates, kinnisui naerma või ebaselgelt rääkima

mugistama
[tegusõna, verb]
varjates, kinnisui naerma või ebaselgelt rääkima

mugu
[nimisõna, substantiiv]
(geopeituse mängijate kõnepruugis:) kõrvaline isik, kes mängus ei osale

mugul
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede taimede juure või varre lihakas toitainerikas jämenenud osa

2. (kartulimugula kohta)

mugulbegoonia
[nimisõna, substantiiv]
erksavärviliste õite ja juuremugulatega ilutaim

muguljas
[omadussõna, adjektiiv]
kartulimugulat meenutav, pakseneva keskosaga ja muhklik

muguljuur
[nimisõna, substantiiv]
1. niiskel pinnasel kasvav juuremugula ja tihedas õisikus paiknevate pisikeste rohekaskollaste meelõhnaliste õitega käpaline (peamiselt Lääne-Eestis)

2. rohttaim

mugulkress
[nimisõna, substantiiv]
Peruus Andides kasvav redist meenutav taim, mille lihakat juurt kasutatakse nii toiduks kui energiat andva ja seksuaalset võimekust parandava ravimina

mugullill
[nimisõna, substantiiv]
püsilill, mis elab ebasoodsa aastaaja üle mugulatena (nt alpikann, daalia)

mugulnurmikas
[nimisõna, substantiiv]
väikesi puhmaid moodustav madalat kasvu kõrreline rohttaim

mugul-nõianõges
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Aasiast pärinev lillakate õitega köögiviljataim, mille söödavad lülilised mugulad on eriti hinnatud Jaapani ja Hiina köögis

mugul-päevalill
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärinev kultuurtaim, mille juuremugulaid tarvitatakse toiduks või söödaks

2. Põhja-Ameerikast pärit kultuurtaim

mugulsibul
[nimisõna, substantiiv]
mõnede taimede igal aastal asenduv maa-alune (kestaga ümbritsetud) vars (nt gladioolil, krookusel)

mugul-säraõis
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete lõhnavate õitega sibultaim, Eestis potilill

2. sibultaim

mugultaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis moodustab mugulaid (nt daalia, kartul)

mugultimut
[nimisõna, substantiiv]
kuivemates kohtades kasvav alumisest osast sibuljalt laienenud varre ja lühikese õisikuga kõrreline rohttaim

mugul-tuliürt
[nimisõna, substantiiv]
püstise varre ja roosade või helelillade õitega rohttaim, millel on keedetult söödavad suured maa-alused mugulad

mugul-varesputk
[nimisõna, substantiiv]
valgete sarikas asetsevate õitega kõrge rohttaim, mida Lääne-Euroopas kasvatatakse söödavate juuremugulate pärast

mugulvili
[nimisõna, substantiiv]
söödavate või söödaks tarvitatavate mugulatega taim

muhamedi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
Muhamedi õpetusel rajanev

muhamediusuline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunnistab islamit

muhamedlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunnistab islamit

muhamedlik
[omadussõna, adjektiiv]
islamit tunnistav, islamile ehk muhamedlusele omane, sellega iseloomustatav

muhamedlus
[nimisõna, substantiiv]
7. sajandil prohvet Muhamedi rajatud laia levikuga usund

muhameedlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunnistab islamit

muhameedlik
[omadussõna, adjektiiv]
islamit tunnistav, islamile ehk muhamedlusele omane, sellega iseloomustatav

muhameedlus
[nimisõna, substantiiv]
7. sajandil prohvet Muhamedi rajatud laia levikuga usund

muhe
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, tema väljendusviisi kohta:) leebe ja heatujuline, vaikselt naljatlev, heatahtlik ja humoorikas

2. sõbralik

3. heasüdamlik

4. heasoovlik

muhedalt
[määrsõna, adverb]
(inimese, tema väljendusviisi kohta:) leebelt ja heatujuliselt, vaikselt naljatledes

muhedasti
[määrsõna, adverb]
(inimese, tema väljendusviisi kohta:) leebelt ja heatujuliselt, vaikselt naljatledes

muhekrimi
[nimisõna, substantiiv]
põneva, hrl kriminaalse sündmustikuga teos, kus tegevusse on põimitud ka armastuslugu ning sageli toimub tegevus idülliliselt kaunis kohas

muhelema
[tegusõna, verb]
mõnusalt, rahulolevalt (omaette) naeratama

muhelemisi
[määrsõna, adverb]
mõnusa naeratusega, muheldes

muhelus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnus naeratus, muhelemine

2. mõnus naeratus

muhendama
[tegusõna, verb]
laheda(ma)ks, muheda(ma)ks tegema

muhenema
[tegusõna, verb]
laheda(ma)ks, muheda(ma)ks muutuma

muhevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
mõnusalt naeratamas, muhelemas

muhevile
[määrsõna, adverb]
mõnusalt naeratama, muhelema

muhk
[nimisõna, substantiiv]
väiksem kõrgenenud koht keha pinnal nt löögist

muhkkatk
[nimisõna, substantiiv]
lümfisõlmede muhkudega iseloomustuv katkuvorm

muhklik
[omadussõna, adjektiiv]
väljaulatuvate kõrgenditega, pinnalt ebatasane

muhkus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
muhuga või muhkudega

muhulane
[nimisõna, substantiiv]
1. Muhu elanik

2. Muhust pärit inimene

3. Muhu elanik

muhuline
[omadussõna, adjektiiv]
väljaulatuvate kõrgenditega, pinnalt ebatasane

muhutaud
[nimisõna, substantiiv]
enamasti veiste nakkushaigus

muhv
[nimisõna, substantiiv]
hrl naiste talverõivastuse juurde kuuluv ese käte soojendamiseks

muhvel
[nimisõna, substantiiv]
tulekindlast materjalist kamber, mis kaitseb muhvelahjus esemeid otsese leegi eest

muhvelahi
[nimisõna, substantiiv]
ahi, kus kuumutatavad tooted asetsevad kuumutuskambris ehk muhvlis

muiatama
[tegusõna, verb]
korraks muigama

muide
[määrsõna, adverb]
1. (osutab, et midagi mainitakse kõrvalepõikena, vahemärkusena)

2. kasuta siis, kui tahad öelda midagi, mis pole eelmise teemaga seotud

muideks
[määrsõna, adverb]
muide, muuhulgas, muuseas

muidu
[määrsõna, adverb]
1. muul juhul, vastasel juhul

2. osutab, mis võib juhtuda, kui miski jääb toimumata või tegemata

3. muul v vastasel juhul

muidugi
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) iseenesest mõista, nagu (kõigile) teada

2. nii, nagu võibki arvata, kindlasti

muidugimõista
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) iseenesest mõista, nagu (kõigile) teada

2. nii, nagu võibki arvata, kindlasti

muidugist
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) iseenesest mõista, nagu (kõigile) teada

2. nii, nagu võibki arvata, kindlasti

muidujutt
[nimisõna, substantiiv]
(kindla eesmärgita, niisama jutuajamise kohta)

muiduleivasööja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elab teiste kulul, teiste tööviljast, kes hoiab tööst kõrvale

muidumees
[nimisõna, substantiiv]
tegevuseta, ülesandeta, elukutseta vms inimene

muidune
[omadussõna, adjektiiv]
selline nagu muidu, tavaline, harilik

muidupärast
[määrsõna, adverb]
ilmaasjata, niisama

muidusöödik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elab teiste kulul, teiste tööviljast, kes hoiab tööst kõrvale

muidusööja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elab teiste kulul, teiste tööviljast, kes hoiab tööst kõrvale

muiduvahtija
[nimisõna, substantiiv]
tegevuseta, niisama vahtija

muie
[nimisõna, substantiiv]
(põgus, kerge) naeratus

muig
[hüüdsõna, interjektsioon]
eeskätt sotsiaalmeedias kasutatav naeru väljendav sõna

muigama
[tegusõna, verb]
1. (põgusalt, kergelt) naeratama

2. põgusalt, kergelt naeratama

muigamisi
[määrsõna, adverb]
muiates, kerge naeratusega

muigelsui
[määrsõna, adverb]
muiates, kerge naeratusega

muigevirvendus
[nimisõna, substantiiv]
(põgusa muigeilma kohta)

muiglema
[tegusõna, verb]
1. (korduvalt) muigama

2. kergelt naeratama

muigutama
[tegusõna, verb]
1. huuli, suud (just nagu muigele seades) korduvalt liigutama

2. huuli, suud muigele seades liigutama

3. maigutama

muigvel
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
muigel, kergelt naeratavas olekus

muigvele
[määrsõna, adverb]
1. muigele, kergelt naeratavasse olekusse

2. muigele

muigvelsui
[määrsõna, adverb]
muiates, kerge naeratusega

muinas
muistne, väga kauges minevikus olnud, väga kaugesse minevikku kuuluv või sealt mälestisena pärinev

muinasaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonna kauge minevik, mille kohta ei ole või on väga vähe kirjalikke allikaid

2. kauge minevik

muinasasula
[nimisõna, substantiiv]
muinasaja asula

muinaseestlane
[nimisõna, substantiiv]
muinasaja eestlane

muinasese
[nimisõna, substantiiv]
muinasajast pärinev ese

muinasjutt
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt lastele mõeldud pärimuslik lugu või kirjandusteos, mille tegevus toimub hrl imepärases maailmas ning kus headus saab tasutud ja kurjus karistatud

2. jutt, mille tegevus toimub maailmas, kus juhtuvad imed

muinasjuttfilm
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutu põhjal või muinasjutu vormis loodud film

muinasjutt-ooper
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutu ainetel loodud ooper

muinasjuttooper
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutu ainetel loodud ooper

muinasjutufilm
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutu põhjal või muinasjutu vormis loodud film

muinasjutukangelane
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutu (kangelaslik) tegelane

muinasjutukogu
[nimisõna, substantiiv]
muinasjuttudest koostatud kogumik

muinasjutukoletis
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutuline hirmuäratav olend (nt tuldsülgav lohe)

muinasjutulind
[nimisõna, substantiiv]
(muinasjutus ettetulev) väljamõeldud lind

muinasjutuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. muinasjutule omane või sellest pärinev, muinasjuttu meenutav

2. imeline

muinasjutuloom
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasjutus ettetulev loom

2. väljamõeldud loom

muinasjutuloss
[nimisõna, substantiiv]
1. loss muinasjuttudes

2. muinasjutuline, imeline loss vm ehitis

muinasjutumaa
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutuline, imeline koht

muinasjutuprints
[nimisõna, substantiiv]
1. prints muinasjuttudes

2. täiuslik, ihaldusväärne mees, unelmate mees

muinasjutuprintsess
[nimisõna, substantiiv]
1. printsess muinasjuttudes

2. täiuslikult ilus noor naine, unelmate naine

muinasjutupärane
[omadussõna, adjektiiv]
muinasjutule omane, muinasjuttu meenutav

muinasjutuvestja
[nimisõna, substantiiv]
muinasjuttude looja või esitaja

muinasjäänus
[nimisõna, substantiiv]
1. arheoloogilist huvi pakkuv aineline objekt, mis on seotud varasema inimtegevusega (nt pronkskirves, rauasulatusahi, kivikalme, linnus)

2. muinasjäänus

muinaskalmistu
[nimisõna, substantiiv]
muinasaja kalmistu

muinaskangelane
[nimisõna, substantiiv]
muistne kangelane (hrl müütilise kujuna)

muinaskihelkond
[nimisõna, substantiiv]
geograafiliselt eristunud suurem asustuspiirkond (hrl linnusega), millest kujunes muistse Eesti haldusüksus

muinaskreeklane
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja kreeklane

muinaskultuur
[nimisõna, substantiiv]
muistne kultuur

muinasleid
[nimisõna, substantiiv]
muinasajast pärinevad esemed arheoloogilise leiuna

muinaslinn
[nimisõna, substantiiv]
muinaslinnus

muinaslinnus
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegne kaitserajatis looduslikult hästi kindlustatud kohas (nt looduslikul kõrgendikul)

muinaslooline
[omadussõna, adjektiiv]
fantaasial või rahvapärimusel põhinev, muinasjutuline, müütiline

muinaslugu
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutuline lugu, ka muinasjutt või muistend

muinasmaa
[nimisõna, substantiiv]
1. muistne õnnemaa

2. muinasjutuline, imeline maa

muinasmaailm
[nimisõna, substantiiv]
muistne maailm, muinasaja inimese (igapäevane) elu

muinasmaakond
[nimisõna, substantiiv]
muinasajal teistest piirkondadest looduslikult eristunud ala, mis hõlmas üht või mitut kihelkonda

muinaspreisi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
(rahva, keele kohta:) preisi

muinaspõhja
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
Skandinaavia muinasaega kuuluv (kultuuri või usundiga seoses)

muinaspõld
[nimisõna, substantiiv]
muinasajast säilinud põllulapp (hrl piiratud laiade madalate põllupeenardega või kivihunnikutega)

muinasroomlane
[nimisõna, substantiiv]
muistne roomlane

muinasteadlane
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogia asjatundja

muinasteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib inimühiskonda ja selle ajalugu inimtegevuse tagajärjel tekkinud aineliste tõendite põhjal

muinasteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
muinasteadusesse (arheoloogiasse) kuuluv või sellega seotud

muinastuli
[nimisõna, substantiiv]
väidetavalt muistse märgutule eeskujul mere ääres süüdatud lõke vm tuli

muinasusk
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegne usuline maailmakäsitus (eestlastel enne ristiusustamist)

muinasusund
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegne usuline maailmakäsitus (eestlastel enne ristiusustamist)

muinasuurija
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogia asjatundja

muinsus
[nimisõna, substantiiv]
kaugemast minevikust säilinud väärtuslik aineline või vaimne objekt

muinsusese
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne või muinasajast pärinev ese

muinsuskaitse
[nimisõna, substantiiv]
ajaloo- ja kultuurimälestiste ning muu minevikupärandi kaitse

muinsuskaitseala
[nimisõna, substantiiv]
muinsuskaitse all olev maa-ala või piirkond

muinsuskaitsealune
[omadussõna, adjektiiv]
(hoone, maa-ala kohta:) muinsuskaitse all olev

muinsuskaitseamet
[nimisõna, substantiiv]
muinsuskaitset korraldav, mälestiste ja muinsuskaitsealade järelevalvega ja muu sellisega tegelev ametiasutus

muinsusväärtus
[nimisõna, substantiiv]
1. asi, mis muinasaja, esiaja seisukohalt on hinnaline, ajalooliselt väärtuslik (nt hoone, kunstiteos, käsitööese)

2. sellele ühiskonnas omistatud väärtus

muist
[määrsõna, adverb]
osa mingist kogumist, tervikust

muiste
[määrsõna, adverb]
ammusel ajal, (väga) vanal ajal

muistend
[nimisõna, substantiiv]
1. tõesti sündinud loona esitatud lühike rahvajutt, mis on hrl seotud kindla koha, isiku või sündmusega

2. lühike rahvajutt

muistis
[nimisõna, substantiiv]
1. arheoloogilist huvi pakkuv aineline objekt, mis on seotud varasema inimtegevusega (nt pronkskirves, rauasulatusahi, kivikalme, linnus)

2. muinasjäänus

muistne
[omadussõna, adjektiiv]
väga vana, väga kaugesse minevikku, muinasaega kuuluv

muisutama
[tegusõna, verb]
huultega imevat häält tegema, nt hobust liikvele või kiiremini liikuma ajades

muiutama
[tegusõna, verb]
1. huuli, suud (just nagu muigele seades) korduvalt liigutama

2. huuli, suud muigele seades liigutama

3. maigutama

mujal
[määrsõna, adverb]
teises, muus kohas

mujale
[määrsõna, adverb]
teise, muusse kohta

mujalt
[määrsõna, adverb]
teisest, muust kohast

mukk
[nimisõna, substantiiv]
1. näo jumestus

2. selleks kasutatav kreem, puuder, põsepuna vm kosmeetikavahend

3. spetsiaalsed värvid ja kreemid, mida naised näo peale panevad, et ilusam välja näha

mukkima
[tegusõna, verb]
(inimese kohta:) (ennast) ilusaks tegema, (uhkelt, edevalt) ehtima

Ühendtegusõnad: üles mukkimaüles mukkima

mukoosa
[nimisõna, substantiiv]
kehaavade (nt suu, päraku) ja õõneselundite alati niiske sisekest

mukormükoos
[nimisõna, substantiiv]
ohtlik seenhaigus, mis haarab hrl pea, kopsude või seedekanali piirkonda

muks
[nimisõna, substantiiv]
(kõva) kühmuke, (sarve)mügar

muksima
[tegusõna, verb]
kergelt müksima

muksun
[nimisõna, substantiiv]
1. Siberi arktilistes merevetes levinud siig, maitsva lihaga kala

2. Põhja-Jäämere siig

mula
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

mulaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi elundi, eseme vms loomutruu jäljend

2. eseme v elundi loomutruult värvitud jäljend

mulama
[tegusõna, verb]
hrl tühjast-tähjast ohtrasõnaliselt rääkima

mulatinaine
[nimisõna, substantiiv]
naissoost mulatt

mulatipoiss
[nimisõna, substantiiv]
mulatist poiss või nooruk

mulatitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost mulatt

mulatt
[nimisõna, substantiiv]
1. valge ja musta rassi esindaja järglane

2. valge ja neegri järglane

muld
[nimisõna, substantiiv]
1. maakoore pindmine kobe kiht, millesse kinnituvad taimede juured

2. aine, mille sees puud ja teised taimed kasvavad

muldama
[tegusõna, verb]
taimede kasvuajal nende juurtele ning varte alaosa ümber mulda kuhjama, et soodustada mugulate ja juurikate arenemist

muldamiskäpp
[nimisõna, substantiiv]
konksu meenutav mullaharimisriist pinnase muldamiseks

muldasängitamine
[nimisõna, substantiiv]
surnu matmine

mulder
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja elamu välisseinte äärde tehtud muldvall, mis hoidis sooja ja sobis istumiseks

2. vundamendi muldäär

muldhall
[omadussõna, adjektiiv]
mullakarva (tume)hall

muldhirs
[nimisõna, substantiiv]
hoone alumine, vastu maad olev palk, mida sai vajadusel vahetada

muldjas
[omadussõna, adjektiiv]
mullataoline

muldkate
[nimisõna, substantiiv]
1. kattev mullakiht

2. mingi maa-ala mullastik

muldkatus
[nimisõna, substantiiv]
mullaga kaetud katus

muldkeha
[nimisõna, substantiiv]
tihendatud pinnasest rajatis hrl tee all

muldkindlustus
[nimisõna, substantiiv]
mullast või muldkehaga kaitserajatis (nt muldvall, bastion)

muldmetall
[nimisõna, substantiiv]
keemiliste elementide perioodilisuse süsteemi III rühma kuuluv aine (nt skandium, ütrium, lantaan)

muldmust
[omadussõna, adjektiiv]
1. mulla värvi, tuhm ja hallikas

2. mulla värvi

muldne
[omadussõna, adjektiiv]
mullast (koosnev või tehtud)

muldniiske
[omadussõna, adjektiiv]
nii niiske nagu muld harilikult

muldonn
[nimisõna, substantiiv]
täielikult või osaliselt maasse kaevatud mullast seintega onn

muldpalk
[nimisõna, substantiiv]
rehielamu välisseinte äärse muldvalli ehk muldri laialivalgumist takistav palk

muldpink
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja elamu välisseinte äärde tehtud muldvall, mis hoidis sooja ja sobis istumiseks

2. vundamendi muldäär

muldpott
[nimisõna, substantiiv]
turbamullast, kõdusõnnikust ja muust mullas lagunevast materjalist pressitud pott (hrl köögiviljaistikute kasvupinnasena)

muldpõrand
[nimisõna, substantiiv]
hrl kõvaks tambitud mullast põrand

muldrajatis
[nimisõna, substantiiv]
mullast (kaitse)rajatis

muldrik
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja elamu välisseinte äärde tehtud muldvall, mis hoidis sooja ja sobis istumiseks

2. vundamendi muldäär

muldsein
[nimisõna, substantiiv]
mullast sein

muldvall
[nimisõna, substantiiv]
seljakutaoline mullast kaitserajatis (endisaegse asula ümber)

muldvana
[omadussõna, adjektiiv]
1. ea poolest väga vana, väga kaua elanud

2. väga vana, raugastunud

3. väga vana, igivana

muldvorm
[nimisõna, substantiiv]
liivast, savist ja muust materjalist ühekordne valuvorm

muldvärv
[nimisõna, substantiiv]
looduslik värv, mille sideaineks on värnits ja jahu

mulgikapsad
[nimisõna, substantiiv]
hautatud hapukapsad sealiha ja tangudega, Eesti rahvustoite

mulgikorp
[nimisõna, substantiiv]
lame nisujahukuklike, mille peale keskele on täidiseks pandud mannapuder

mulgilik
[omadussõna, adjektiiv]
mulgile või Mulgimaale omane

mulgipuder
[nimisõna, substantiiv]
kartulipuder tangudega, Eesti rahvustoite

mulguline
[omadussõna, adjektiiv]
1. auke, mulke täis, ebatasane

2. mulkudega

mulgustama
[tegusõna, verb]
auku või auke sisse tegema

mulgusti
[nimisõna, substantiiv]
seade paberi, kartongi, naha vm materjali augustamiseks

mulgustuma
[tegusõna, verb]
1. mulguliseks muutuma, ava sisse saama (hrl elundi seina kohta)

2. mulku v mulke sisse saama

mulgustus
[nimisõna, substantiiv]
ava tekkimine või tekitamine elundi seina

mulgustustangid
[nimisõna, substantiiv]
tangid aukude tegemiseks (nt loomade märgistamisel)

mulgutangid
[nimisõna, substantiiv]
tangid aukude tegemiseks (nt loomade märgistamisel)

mulin
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

mulinee
[nimisõna, substantiiv]
1. peenike puuvillane lauge keeruga (värviline) korrutatud tikkimislõng

2. tikkelõng

mulineelõng
[nimisõna, substantiiv]
1. peenike puuvillane lauge keeruga (värviline) korrutatud tikkimislõng

2. tikkelõng

mulisema
[tegusõna, verb]
1. häälekalt mulle ajama, hrl keemisel

2. mullide liikumise heli saatel keema või liikuma

mulistama
[tegusõna, verb]
1. vett vm vedelikku häälekalt liikuma panema (selles liikudes või seda liigutades)

2. vett mulisema panema, mulinat tekitama

mulje
[nimisõna, substantiiv]
1. tähelepanekute põhjal, sündmuse vms mõjul tekkinud üldine ettekujutus, vaistlik arvamus või vahetu tunne

2. ettekujutus, tunne või arvamus, mille keegi või miski sinus tekitab

muljeerima
[tegusõna, verb]
mõnd kaashäälikut pehmemalt, i-lise varjundiga hääldama

muljend
[nimisõna, substantiiv]
1. tähelepanekute põhjal, sündmuse vms mõjul tekkinud üldine ettekujutus, vaistlik arvamus või vahetu tunne

2. ettekujutus, tunne või arvamus, mille keegi või miski sinus tekitab

muljetama
[tegusõna, verb]
teistele oma muljetest rääkima, muljeid jagama või vahetama

muljetavaldav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis millegagi avaldab mõju, hakkab silma, imponeerib

muljetavaldavalt
[määrsõna, adverb]
millegagi mõju avaldavalt, silma hakkavalt, imponeerivalt

muljeterikas
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pakub ohtralt muljeid

muljeterohke
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pakub ohtralt muljeid

muljuma
[tegusõna, verb]
tugevasti vajutama, suruma või pigistama

muljumishaav
[nimisõna, substantiiv]
tugeva pigistamise või surumise tagajärjel tekkinud haav

muljur
[nimisõna, substantiiv]
1. niidetud rohtu muljuv heinatöömasin

2. niidetud rohtu muljuv masin

muljurniiduk
[nimisõna, substantiiv]
niiduk koos niidetud rohtu muljuva masinaga

muljutis
[nimisõna, substantiiv]
1. muljumise tulemus, muljutud koht

2. muljutud koht

mulk
[nimisõna, substantiiv]
1. Mulgimaa põliselanik

2. Mulgimaalt pärit inimene

mulk
[nimisõna, substantiiv]
hrl läbiv auk, avaus

mulks
[nimisõna, substantiiv]
vedelikust väljuva mulli, väikese eseme vettekukkumise vms heli

mulks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vedelikust väljuva mulli, väikese eseme vettekukkumise vms heli

mulksatama
[tegusõna, verb]
1. vedeliku järsu, pulbitseva liikumise heli korraks kuuldavale laskma

2. sellist heli tekitades kuhugi langema

mulksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vedeliku liikumise heli (nt vette kukkumisel, joogi kallamisel)

mulksukann
[nimisõna, substantiiv]
elektriline kohvikann, milles kuum vesi surutakse kohvipulbrist läbi auru jõul

mulksuma
[tegusõna, verb]
vedeliku järsu, pulbitseva liikumise helisid hooti kuuldavale laskma

mulksutaja
[nimisõna, substantiiv]
veini kääritamisel kasutatav keerdudega klaastoru, mis täidetakse poolenisti veega ja mis võimaldab käärimisel tekkivatel gaasidel välja pääseda

mulksutama
[tegusõna, verb]
mulksuma panema

mull
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelikus või (pool)vedelas aines moodustunud väike hrl kerakujuline õhu vm gaasi kogum

2. väike õhust või muust gaasist ümmargune asi vedeliku sees

mulla
[nimisõna, substantiiv]
islami vaimulik, ka õpetlane

mullaanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
mulla koostise, omaduste vms määramine

mullabakter
[nimisõna, substantiiv]
mullas elutsev bakter

mullabioloogia
[nimisõna, substantiiv]
mullas elutsevaid organisme uuriv mullateaduse haru

mullaelustik
[nimisõna, substantiiv]
mullas elavate organismide ja mikroorganismide kogum

mullaerim
[nimisõna, substantiiv]
mulla lõimisel põhinev taksonoomiline üksus muldade klassifikatsioonis

mullafrees
[nimisõna, substantiiv]
pöörlevate teradega mullaharimismasin kamara purustamiseks ja mulla kobestamiseks

mullageograafia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib muldade jaotumist maakeral, mullateaduse ja geograafia piiriteadus

mullaharimine
[nimisõna, substantiiv]
mulla pindmise kihi töötlemine, et kultuurtaimede kasvuks soodsaid tingimusi luua

mullaharimistööd
[nimisõna, substantiiv]
maaharimisega seotud tööd (nt kündmine, kobestamine, kultiveerimine)

mullahorisont
[nimisõna, substantiiv]
mulla kujunemise käigus tekkinud mullakiht, mis välistelt tunnustelt eristub teistest mulda moodustavatest kihtidest

mullakaitse
[nimisõna, substantiiv]
mulla kui loodusvara säilitamisele ja parandamisele suunatud tegevus ja vastavad abinõud

mullakakand
[nimisõna, substantiiv]
kivide all, pehkinud kändude koore vahel ja mujal niiskeis paigus elutsev väike lame koorikloom

mullakarva
[omadussõna, adjektiiv]
1. mulla värvi, tuhm ja hallikas

2. mulla värvi

mullakas
[omadussõna, adjektiiv]
rohke või viljaka mullaga

mullake
[nimisõna, substantiiv]
(hrl vanakese, rauga kohta)

mullakoorik
[nimisõna, substantiiv]
märja mulla kuivamisel kõvaks tõmbunud pealmine kiht

mullalahus
[nimisõna, substantiiv]
mulla kapillaarides leiduv vesi selles lahustunud keemiliste ühenditega

mullamaa
[nimisõna, substantiiv]
rohke mullaga, mullakas maa

mullamorfoloogia
[nimisõna, substantiiv]
mulla ehitust ja välistunnuseid uuriv mullateaduse haru

mullamurelane
[nimisõna, substantiiv]
pinnasesse või kõdupuidusse pesa tegev väike mustjashall sipelgas

mullamutt
[nimisõna, substantiiv]
(muti kohta, hrl aiaomanike keelepruugis)

mullandus
[nimisõna, substantiiv]
mullateadus

mullane
[omadussõna, adjektiiv]
1. mullast koosnev

2. mullaga koos, sellest määrdunud

mullapall
[nimisõna, substantiiv]
taime, nt istiku juurestiku ümber olev muld

mullapind
[nimisõna, substantiiv]
mulla pindmine kiht

mullaprofiil
[nimisõna, substantiiv]
mulda moodustavate kihtide ehk mullahorisontide püstläbilõige

mullaproov
[nimisõna, substantiiv]
haritavast või metsamaast võetud mullakogus hrl mulla omaduste (nt toitainesisalduse ja pH) määramiseks

mullapuur
[nimisõna, substantiiv]
riist mullaproovide võtmiseks puurimisega

mullapõu
muld, mulla sisemus

mullaseen
[nimisõna, substantiiv]
mullas elav pisiseen, mis võib põhjustada taimehaigusi

mullasegu
[nimisõna, substantiiv]
mitut liiki muld kokku segatuna (nt toataimede jaoks)

mullasisene
[omadussõna, adjektiiv]
mullas olev, toimiv või toimuv

mullastik
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala muldade kogum

mullastikukaart
[nimisõna, substantiiv]
füüsilis-geograafiline kaart mingi paikkonna mullastikust

mullastikuolud
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala muldade omadused ja nende seisund (põlluharimise seisukohalt)

mullastikutingimused
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala muldade omadused ja nende seisund (põlluharimise seisukohalt)

mullastuma
[tegusõna, verb]
aja jooksul mullaks muutuma

mullasus
[nimisõna, substantiiv]
mullaga koosolek

mullasõel
[nimisõna, substantiiv]
sõel mulla sõelumiseks (nt mullasegude valmistamisel, mullatöömasina tööseadisena)

mullasõmer
[nimisõna, substantiiv]
kokkukleepunud mullaosakeste kogum (mulla koostisosana)

mullatama
[tegusõna, verb]
mullaga katma

mullateadus
[nimisõna, substantiiv]
mulla teket, arenemist, koostist, omadusi, režiime ja aineringet käsitlev loodusteadus

mullateke
[nimisõna, substantiiv]
murenenud maakoore kujunemine mullaks taimede, bakterite, seente ja loomade kaastegevusel

mullatera
[nimisõna, substantiiv]
väike mullaosake

mullatoit
[nimisõna, substantiiv]
(surma, surnud olemise kohta)

mullatolm
[nimisõna, substantiiv]
lendlevad mullaosakesed

mullatöö
[nimisõna, substantiiv]
(teedeehituses vms:) pinnase kaevamine, selle teisaldamine ja muldrajatistesse paigaldamine

mullatööline
[nimisõna, substantiiv]
kaevamis- vm mullatööde tegija

mullatüüp
[nimisõna, substantiiv]
muldade klasssifikatsiooni põhiüksus, mis põhineb mullatekkeprotsessil

mullauss
[nimisõna, substantiiv]
haritavas mullas tavalisim halli värvusega vihmauss

mullavall
[nimisõna, substantiiv]
vallitaoline mullakuhjatis

mullavesi
[nimisõna, substantiiv]
mulla poorides olev vesi

mullaviljakus
[nimisõna, substantiiv]
mulla võime varustada taimi vajalike toiteelementide ning vee ja hapnikuga

mullaväsimus
[nimisõna, substantiiv]
vähenenud saagikuses avalduv mulla seisund, mis tekib, kui mingit kultuuri või kultuuride rühma kasvatatakse mitu aastat järjest samas kohas

mullbetoon
[nimisõna, substantiiv]
suure poorsusega kergbetoon

mulle
[nimisõna, substantiiv]
1. ümberpaigutatud pinnasest ehitatud muldkeha osa, mis ulatub ümbritsevast maapinnast kõrgemale

2. üks muldkeha liike

mullet
[nimisõna, substantiiv]
(meeste)soeng, kus juuksed on eest ning külgedelt lühikeseks lõigatud ja tagant pikaks jäetud

mullikas
[nimisõna, substantiiv]
vasikaeast väljakasvanud noor veis (lehm kuni esimese poegimiseni, pull kuni paarituseani)

mullike
[nimisõna, substantiiv]
väike mull

mullikene
[nimisõna, substantiiv]
väike mull

mullikile
[nimisõna, substantiiv]
mullitaoliste moodustistega pakkekile, mis kaitseb esemeid purunemise eest

mulliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mullidega, mulle sisaldav

2. mullidega

mullinäts
[nimisõna, substantiiv]
eriti elastne närimiskumm, millega saab suuri mulle teha

mullipilt
[nimisõna, substantiiv]
(360 kraadise panoraamfoto, sfäärilise foto kohta)

mullistama
[tegusõna, verb]
mulle tekitama

mullistumine
[nimisõna, substantiiv]
väärtpaberite, kinnisvara järsu, tegelikku väärtust ületava hinnatõusu (ehk mulli) teke

mullistus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ühiskonnaelu kohta:) pöördeline sündmus, järsk muutus, vapustus

mullitaja
[nimisõna, substantiiv]
mänguasi mullide puhumiseks

mullitama
[tegusõna, verb]
1. mulle ajama, mullidena kerkima

2. mulle tekitama

mullivann
[nimisõna, substantiiv]
1. suur vann, kus vannivette juhitakse suruõhku vee pulbitsemise esilekutsumiseks

2. suur vann, kus saab vette mulle lasta

mullivein
[nimisõna, substantiiv]
(vahuveini või vähemal määral süsihappegaasi sisaldava veini kohta)

mullivesi
[nimisõna, substantiiv]
kihisev vesi, mis on saadud süsinikdioksiidi vees lahustades

mulliümbrik
[nimisõna, substantiiv]
mullikilega vooderdatud ümbrik õrnemate esemete saatmiseks posti teel

mullkile
[nimisõna, substantiiv]
mullitaoliste moodustistega pakkekile, mis kaitseb esemeid purunemise eest

mullpakend
[nimisõna, substantiiv]
õhukesest kilest või (alumiinium)paberist pakend, mis koosneb mitmest ühekaupa justkui mulli sisse pakitud esemest (nt tabletid, patareid, kontaktläätsed)

mullu
[määrsõna, adverb]
1. möödunud aastal

2. eelmisel aastal

mulluaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. eelmisel aastal toimunud või tehtud, eelmise aasta oma

2. möödunud aastal olnud, toimunud

mullukevadine
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) kevadel toimunud, tehtud vms

mullune
[omadussõna, adjektiiv]
1. eelmisel aastal toimunud või tehtud, eelmise aasta oma

2. möödunud aastal olnud, toimunud

mullusuvine
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) suvel toimunud, tehtud vms

mullusügisene
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) sügisel toimunud, tehtud vms

mullutalvine
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) talvel toimunud, tehtud vms

multa
[nimisõna, substantiiv]
1. film, milles kaaderhaaval üles võetud liikumatud pildid tekitavad kiirel järjestikusel esitusel liikumise illusiooni (nt joonis- või nukufilm)

2. joonistatud film

multi
märgib mitut, paljut, mitmekordset

multietniline
[omadussõna, adjektiiv]
kaht või enamat etnilist gruppi sisaldav

multifilm
[nimisõna, substantiiv]
1. film, milles kaaderhaaval üles võetud liikumatud pildid tekitavad kiirel järjestikusel esitusel liikumise illusiooni (nt joonis- või nukufilm)

2. joonistatud film

multifunktsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(seadmete, hoonete vms kohta:) mitme otstarbega, mitmel otstarbel kasutatav

multiinstrumentalist
[nimisõna, substantiiv]
muusik, kes mängib professionaalsel tasemel mitut pilli

multikas
[nimisõna, substantiiv]
1. film, milles kaaderhaaval üles võetud liikumatud pildid tekitavad kiirel järjestikusel esitusel liikumise illusiooni (nt joonis- või nukufilm)

2. joonistatud film

multikeetja
[nimisõna, substantiiv]
toiduvalmistusmasin, millega saab toitu keeta, hautada, praadida, küpsetada ja aurutada

multikulti
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis hõlmab eri kultuuri- ja etnilise taustaga inimrühmadega seotut, mitmekultuurilist ühiskonda vms

multikulturaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eri kultuuri- ja etnilise taustaga inimrühmadest koosnev

2. sellise keskkonnaga seotud

3. mitmekultuuriline

multikulturalism
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus eri rahvusest inimesed elavad ja tegutsevad üheskoos

multikultuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. eri kultuuri- ja etnilise taustaga inimrühmadest koosnev

2. sellise keskkonnaga seotud

3. mitmekultuuriline

multikultuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eri kultuuri- ja etnilise taustaga inimrühmadest koosnev

2. sellise keskkonnaga seotud

3. mitmekultuuriline

multilateraalne
[omadussõna, adjektiiv]
mitme osapoolega, mitmepoolne

multimeedia
[nimisõna, substantiiv]
teabe mitme esitusvormi (nt heli, tekst, graafika ja video) korraga kasutamine (arvutis, telefonis, laval vm)

multimeediaetendus
[nimisõna, substantiiv]
etendus või vaatemäng, milles rakendatakse kombineeritult erinevaid kunstialasid (nt moderntantsu, luulet, muusikat) ja infovahendeid (nt arvutit, filmi, videot, valgus- ja heliaparatuuri)

multimeediafail
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes arvutifail, mis esitab heli ja videot, ainult heli või ainult videot

multimeediaprojektor
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võtab arvutist vm seadmest vastu videosignaali ja projitseerib sellekohase kujutise seinaekraanile

multimeediasõnum
[nimisõna, substantiiv]
mobiiltelefonis (vm seadmes) edastatav sõnum, mis võib sisaldada teksti, pilte, helisid, videoklippe vms

multimeedium
[nimisõna, substantiiv]
teabe mitme esitusvormi (nt heli, tekst, graafika ja video) korraga kasutamine (arvutis, telefonis, laval vm)

multimeediumifail
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes arvutifail, mis esitab heli ja videot, ainult heli või ainult videot

multimiljonär
[nimisõna, substantiiv]
mitmekordne miljonär

multimodaalne
[omadussõna, adjektiiv]
eri tüüpi vahendeid, eri toimimis- või esinemisviise hõlmav (nt pilte ja heli, laevateed ja maanteed, füüsilist ja psüühilist hõlmav)

multimorbiidne
[omadussõna, adjektiiv]
mitme samaaegse haigusega, korraga mitme kroonilise haiguse all kannatav

multioomika
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, kus arvutuslikult uuritakse ja analüüsitakse geneetiliste kogumite suurandmeid (genoome, proteoome, mikrobioome ja teisi oom-lõpulisi kogumeid)

multipakk
[nimisõna, substantiiv]
mitme kaupa pakitud kaup

multiplikaator
[nimisõna, substantiiv]
animafilmi tegija, multifilmi looja

multiplikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
animatsioon (tehnikana)

multiplikatsioonfilm
[nimisõna, substantiiv]
1. film, milles kaaderhaaval üles võetud liikumatud pildid tekitavad kiirel järjestikusel esitusel liikumise illusiooni (nt joonis- või nukufilm)

2. joonistatud film

multiplitseerima
[tegusõna, verb]
1. mitmekordistama, paljundama, arvuliselt suurendama

2. mitmekordistama, paljundama

multipolaarne
[omadussõna, adjektiiv]
mitme jõu poolt juhitav, selline, kus ülemaailmne juhtroll jaguneb rohkem kui kahe riigi vahel

multiprogrammeerimine
[nimisõna, substantiiv]
kahe või enama programmi täitmine vaheldumisi samas töötlusseadmes

multiresistentne
[omadussõna, adjektiiv]
mitmes suhtes, täiesti ravile allumatu, ravimi(te) toimele vastupanev

multiskleroos
[nimisõna, substantiiv]
ravimatu, inimest invaliidistav kesknärvisüsteemihaigus, mille korral tekivad liikumis- ja koordinatsioonihäired, kõne-, nägemis- ja psüühikahäired ning kujuneb peaaju atroofia

multitalent
[nimisõna, substantiiv]
mitmes valdkonnas andekas inimene

multitasking
[nimisõna, substantiiv]
mitme asja korraga tegemine

multitegumtöö
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) arvuti selline töö, kus kaht või enamat tegumit (programmi) täidetakse samaaegselt või vaheldumisi

multitsüklon
[nimisõna, substantiiv]
1. aparaat õhu suitsugaasist ja muudest saasteainetest puhastamiseks

2. seade tolmu püüdmiseks õhu v gaasi voolusest, patareitsüklon

multitööriist
[nimisõna, substantiiv]
hrl vahetatavate otsikutega seade või vahend eri tööde tegemiseks

multitöötlus
[nimisõna, substantiiv]
arvuti režiim, mille puhul töötlus toimub samal ajal mitme protsessoriga

multiversum
[nimisõna, substantiiv]
hüpoteetiline kõiksus, mis moodustub lõputust hulgast universumeist (kosmoloogia uusimate teooriate kohaselt)

multivitamiin
[nimisõna, substantiiv]
mitut vitamiini sisaldav preparaat

multš
[nimisõna, substantiiv]
1. pinnasele laotatav puukoore-, turba-, põhu- vm kiht (nt pinnase niiskuse säilitamiseks, umbrohutõrjeks)

2. sõnnik, turvas, kile vm mullapinna kattena

multšima
[tegusõna, verb]
1. pinnast multšiga katma

2. multšiga katma

multškate
[nimisõna, substantiiv]
multš pinnasekattena

mulüür
[nimisõna, substantiiv]
pinda liigendav rõhtsalt etteulatuv osa või ehisliist (nt aknal, sambal, fassaadil)

mumifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mumifitseerimine

2. mumifitseerumine

mumifitseerima
[tegusõna, verb]
muumiaks muutma

mumifitseeruma
[tegusõna, verb]
muumiaks muutuma

mumio
[nimisõna, substantiiv]
1. must või kollakaspruun meeldiva lõhnaga aine, mida leidub Kaukaasia ja Kesk-Aasia mäestike kaljupragudes (kasutatakse rahvameditsiinis)

2. mäevaha, looduslik raviaine

mumisema
[tegusõna, verb]
madalal toonil sumisema

mumm
[nimisõna, substantiiv]
suurem ümmargune täpp

mumm
[nimisõna, substantiiv]
kimalane, mesilane vm suur karvane putukas

mummuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurte ümmarguste täppidega

2. mummudega

mumps
[nimisõna, substantiiv]
1. viiruse tekitatud äge nakkushaigus, mis avaldub kõrvasüljenäärmete põletikuna ning võib peamiselt poistel tüsistusena tekitada sugunäärmete põletikku

2. haigus

muna
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu, putuka, roomaja munetav ümar või ovaalne moodustis, milles areneb järglane

2. ümmargune asi, mille sees kasvab väike lind, putukas või madu

munadepüha
[nimisõna, substantiiv]
1. lihavõtete ehk ülestõusmispühade mittekiriklik nimetus (lähtub sellest, et siis värvitakse, süüakse ja kingitakse mune)

2. lihavõttepühade mitte kiriklik nimetus

munahüüve
[nimisõna, substantiiv]
hüübimiseni kuumutatud munaroog piima vm vedelikuga lahtiklopitud muna(de)st

munairre
[nimisõna, substantiiv]
1. küpsenud munaraku väljumine munasarjast ja liikumine munajuhasse

2. munaraku väljumine munasarjast

munajas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimelehe kuju, puu võra kohta:) muna või selle läbilõike kujuga

2. munakujuline

munajoodik
[nimisõna, substantiiv]
1. (kellegi kohta, keda ei peeta täiemõõduliseks meheks)

2. see, keda ei peeta täitsameheks

munajooja
[nimisõna, substantiiv]
1. (kellegi kohta, keda ei peeta täiemõõduliseks meheks)

2. see, keda ei peeta täitsameheks

munajuha
[nimisõna, substantiiv]
munasarja emakaga ühendav torujas elund, mida mööda munarakud eemalduvad munasarjast

munajuhapõletik
[nimisõna, substantiiv]
hrl sugulisel teel leviv põletik, mille tagajärjel munajuhad võivad munasarjast kulgevale munarakule muutuda läbimatuks

munajuharasedus
[nimisõna, substantiiv]
rasedus, mille puhul viljastatud munarakk hakkab arenema munajuhas

munakaline
[omadussõna, adjektiiv]
munakaid sisaldav, nendega kaetud

munakana
[nimisõna, substantiiv]
munade saamiseks peetav kana

munakane
[omadussõna, adjektiiv]
munakatega kaetud, munakaline

munakarp
[nimisõna, substantiiv]
munade müügipakend, karp, kus munad paiknevad süvendites

munakas
[nimisõna, substantiiv]
ümardunud pindadega kivi (nt sillutisekivina)

munakaste
[nimisõna, substantiiv]
lahtiklopitud munadest valmistatud kaste

munake
[nimisõna, substantiiv]
väike muna

munakeetja
[nimisõna, substantiiv]
elektriline köögimasin munade keetmiseks

munakell
[nimisõna, substantiiv]
muna keetmisel kasutatav seade, mis annab märku, kui muna on soovitud kõvadusega

munakene
[nimisõna, substantiiv]
väike muna

munakivi
[nimisõna, substantiiv]
ümardunud pindadega kivi (nt sillutisekivina)

munakivine
[omadussõna, adjektiiv]
munakividest kattega, munakividest tehtud

munakivitänav
[nimisõna, substantiiv]
munakivisillutisega tänav

munakokteil
[nimisõna, substantiiv]
kokteil, milles on toorest muna

munakollane
[nimisõna, substantiiv]
(toiduks kasutatava) linnumuna kollast värvi osa

munakoor
[nimisõna, substantiiv]
linnumuna koor

munakott
[nimisõna, substantiiv]
munandeid ümbritsev kotjas nahakurd inimesel jt imetajatel

munakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult (või kontuuridelt) muna meenutav

munakurn
[nimisõna, substantiiv]
munade kogum, mille lind (või mõni loom, nt krokodill) ühel munemisperioodil muneb ja korraga välja haub

munalakk
[nimisõna, substantiiv]
lakk lihavõttemunade värvimiseks

munaleib
[nimisõna, substantiiv]
munaviiludega võileib

munaliköör
[nimisõna, substantiiv]
liköör, milles lisandiks on vahule klopitud muna

munaloomka
[nimisõna, substantiiv]
1. (setu kombestikus:) lihavõttepühadeaegne munade veeretamine liivast kaldrajal või mäeküljel

2. vastav kaldrada või renn

munalusikas
[nimisõna, substantiiv]
väike lusikas keedumuna söömiseks

munalõikur
[nimisõna, substantiiv]
lõikeriist keedumuna viilutamiseks

munama
[tegusõna, verb]
vigu, rumalusi tegema, eksima (sage sportlaste argoos)

munamadu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt linnumunadest toituv Aafrika nastik

munamakaron
[nimisõna, substantiiv]
munapulbrit sisaldav makaron

munamask
[nimisõna, substantiiv]
iluhoolduseks näole või juustele määritav munakollasest või -valgest mask

munand
[nimisõna, substantiiv]
mehe suguelund, ovaalne paariselund, milles valmivad seemnerakud

munandikott
[nimisõna, substantiiv]
munandeid ümbritsev kotjas nahakurd inimesel jt imetajatel

munandilaskumatus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasasündinud häire, mille korral üks või kumbki munand ei asu munandikotis, vaid kõhuõõnes või kubemekanalis

2. kaasasündinud häire, mille puhul munand(id) ei asu munandikotis

munandimanus
[nimisõna, substantiiv]
mehe munandi juurde kuuluv piklik seemnerakke mahutav elund

munandipõletik
[nimisõna, substantiiv]
ühes või mõlemas munandis tekkinud põletik

munane
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkelt muna sisaldav

2. munaga koos

3. munaga koos, munaga määrdunud

munanuudel
[nimisõna, substantiiv]
nisujahust, munast ja veest valmistatud idamaine nuudel

munapann
[nimisõna, substantiiv]
süvenditega pann munade praadimiseks

munapeeker
[nimisõna, substantiiv]
väike (peekritaoline) ese keedetud muna serveerimiseks

munapiiks
[nimisõna, substantiiv]
munandite pigistamine või neile muul viisil haiget tegemine

munapiim
[nimisõna, substantiiv]
muna ja piima segu

muna-piima-taimetoitlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ning piima- ja munatooteid

munaploom
[nimisõna, substantiiv]
suur munajas ploom (hrl sordinime osana)

munapoolik
[nimisõna, substantiiv]
pool keedetud muna (ka selline, kust munakollane on välja võetud)

munapuder
[nimisõna, substantiiv]
lahtiklopitud munadest jahu ja piima vm vedeliku lisamisega valmistatud pudrutaoline roog

munapulber
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud munakollasest ja munavalgest saadud pulber (kasutatakse mitmesugustes toodetes muna asemel)

munapüha
[nimisõna, substantiiv]
1. lihavõtete ehk ülestõusmispühade mittekiriklik nimetus (lähtub sellest, et siis värvitakse, süüakse ja kingitakse mune)

2. lihavõttepühade mitte kiriklik nimetus

munarakk
[nimisõna, substantiiv]
1. suguliselt paljunevate organismide rakk, millest pärast viljastamist areneb loode

2. viljastuv rakk

munarakudoonor
[nimisõna, substantiiv]
naine, kes annab oma munaraku teise isiku kunstlikuks viljastamiseks

munarebu
[nimisõna, substantiiv]
(toiduks kasutatava) linnumuna kollast värvi osa

munarest
[nimisõna, substantiiv]
hrl papist või plastmassist alus munade asetamiseks (külmkapis) või pakendamiseks

munaroog
[nimisõna, substantiiv]
muna(de)st tehtud toit (nt munapuder, omlett, härjasilm)

munasari
[nimisõna, substantiiv]
munarakke ja emassuguhormoone valmistav ploomikujuline paariselund kõhuõõnes

munasarjaeemaldus
[nimisõna, substantiiv]
munasarja väljalõikamine

munasarjakasvaja
[nimisõna, substantiiv]
hea- või pahaloomuline kasvaja munasarjas

munasarjapõletik
[nimisõna, substantiiv]
ühes või mõlemas munasarjas tekkinud põletik

munasegu
[nimisõna, substantiiv]
lahtiklopitud toores muna või toored munad (ka koos lisandiga)

munasoust
[nimisõna, substantiiv]
lahtiklopitud munadest valmistatud kaste

munataim
[nimisõna, substantiiv]
India päritolu köögiviljana kasvatatav tomatitaoline rohttaim, mis kasvatab piklikke mustjaid või tumelillasid vilju

muna-taimetoitlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ja muna

munatempera
[nimisõna, substantiiv]
temperavärv, mille sideaineks kasutatakse muna

munatoodang
[nimisõna, substantiiv]
kanadelt vm põllumajanduslindudelt saadavate munade hulk

munatops
[nimisõna, substantiiv]
väike (peekritaoline) ese keedetud muna serveerimiseks

munavaht
[nimisõna, substantiiv]
vahustatud muna(d) või munavalge(d)

munavalge
[nimisõna, substantiiv]
rebu ümbritsev muna osa (linnumunal)

munavalgekreem
[nimisõna, substantiiv]
suhkruga vahustatud munavalgetest kreem tortide vms kaunistamiseks

munavalgetaigen
[nimisõna, substantiiv]
vahustatud munavalgest ja suhkrust tainas

munavalgetainas
[nimisõna, substantiiv]
vahustatud munavalgest ja suhkrust tainas

munavalu
[nimisõna, substantiiv]
linnu munemiskihu

munaviil
[nimisõna, substantiiv]
keedumuna lõik

munavõi
[nimisõna, substantiiv]
või ja hakitud keedumunade maitsestatud segu

munavärv
[nimisõna, substantiiv]
värv lihavõttemunade värvimiseks

munavööt
[nimisõna, substantiiv]
1. munajate lehekujutistega rõhtne ehisliist Vana-Kreeka (Joonia) arhitektuuris ja sellest lähtuvates stiilides

2. munajate lehekujutistega rõhtne ehisliist

munder
[nimisõna, substantiiv]
1. (auastme- või ametitunnustega) vormiriietus

2. spetsiaalne riietus, mida kannavad teatud elukutse või tegevusega seotud inimesed

mundriau
[nimisõna, substantiiv]
elukutse, ametiga (mille väliseks tunnuseks on munder) seotud väärikus

mundrikandja
[nimisõna, substantiiv]
vormiriietust kandev isik, hrl politseinik vm ametikohustusi täitev inimene

mundrikuub
[nimisõna, substantiiv]
vormiriietusse kuuluv pintsak

mundrimees
[nimisõna, substantiiv]
vormiriietust kandev isik, hrl politseinik vm ametikohustusi täitev inimene

mundstükk
[nimisõna, substantiiv]
1. puhkpilli osa, millesse puhumisega tekitatakse heli

2. puhkpillil

muneja
[nimisõna, substantiiv]
munade saamiseks peetav, munev kodulind, nt kana

munel
[määrsõna, adverb]
1. munemas (hrl kanadega seoses)

2. munemas

munele
[määrsõna, adverb]
1. munema (hrl kanadega seoses)

2. munema

munelt
[määrsõna, adverb]
munemast (hrl kanadega seoses)

munema
[tegusõna, verb]
muna või mune kehast (nt linnud kloaagist, putukad munetist) väljutama

munemisperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille kestel linnud munevad (hrl põllumajanduslindude kohta)

muneti
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude emaste putukate (ka mõne kala) välissuguelund, mille abil loom paigutab munad pinnasesse, taimedesse või teistesse loomadesse

2. putukate munemiselund

munevus
[nimisõna, substantiiv]
1. linnult saadav munade hulk

2. mesilase munade hulk

mungaelu
[nimisõna, substantiiv]
erakluses või kloostris mungana elamine, munga askeetlik eluviis

mungakiri
[nimisõna, substantiiv]
13.–16. sajandi nurgeline gooti kiri

mungaklooster
[nimisõna, substantiiv]
klooster, kus elavad mungad

mungakong
[nimisõna, substantiiv]
munga eluruum kloostris

mungakuub
[nimisõna, substantiiv]
munga pikk, maani langev kuub või mantel, munga igapäevane rõivas

mungalik
[omadussõna, adjektiiv]
mungale omane või iseloomulik

mungalill
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerikast pärit kollaste, oranžide või punaste õitega aialill

2. ronirohttaim

mungaordu
[nimisõna, substantiiv]
usuline vennaskond katoliku kirikus, munkade kindla põhikorraga kinnine organisatsioon

mungapipar
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maades levinud siniste, roosade või valgete õitega ilupõõsas, mille viljadest valmistatakse nt menstruatsioonieelseid vaevusi leevendavat ravimit

2. Vahemere maades levinud siniste, roosade või valgete õitega ilupõõsas, mille viljadest valmistatakse menstruatsioonieelseid vaevusi leevendavat ravimit

mungarüü
[nimisõna, substantiiv]
munga pikk, maani langev kuub või mantel, munga igapäevane rõivas

mungatõotus
[nimisõna, substantiiv]
1. mungaks pühitsemisel antav tõotus mungaelu reeglitest kinnipidamise kohta

2. mungatõotus

mungavanne
[nimisõna, substantiiv]
1. mungaks pühitsemisel antav tõotus mungaelu reeglitest kinnipidamise kohta

2. mungatõotus

mungo
[nimisõna, substantiiv]
Madagaskaril elutsev väike vilaja kehaga kiskja

munguba
[nimisõna, substantiiv]
ühe Aasia kaunvilja hrl roheline seeme, mida kasutatakse suppides ja salatites ning jahuks jahvatatuna ka nt nuudlite valmistamisel

munitsiipium
[nimisõna, substantiiv]
omavalitsusõigusega linn Vana-Rooma riigis (välja arvatud Rooma)

munitsipaal
kohalikule omavalitsusele kuuluv või alluv, omavalitsuse ülalpeetav

munitsipaalettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtlusega tegelev majandusüksus, mis on asutatud omavalitsuse varaga ja kuulub omavalitsusele

munitsipaalkool
[nimisõna, substantiiv]
kohaliku omavalitsuse ülalpeetav kool

munitsipaalkorter
[nimisõna, substantiiv]
omavalitsusele kuuluv korter

munitsipaallasteasutus
[nimisõna, substantiiv]
kohaliku omavalitsuse ülalpeetav lasteaed (vm lasteasutus)

munitsipaalmaja
[nimisõna, substantiiv]
omavalitsusele (linnale, vallale) kuuluv elumaja

munitsipaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. omavalitsuslik, omavalitsuse, munitsipaliteedi

2. omavalitsuse, munitsipaal-

munitsipaalomand
[nimisõna, substantiiv]
omavalitsusele kuuluv vara

munitsipaalpolitsei
[nimisõna, substantiiv]
1. omavalitsusele alluv korrakaitseüksus

2. omavalitsusele alluv politsei

munitsipaalpolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
munitsipaalpolitseis töötav politseinik

munitsipaalvalimised
[nimisõna, substantiiv]
kohaliku omavalitsuse esindusorganite valimised

munitsipaliseerima
[tegusõna, verb]
1. kohaliku omavalitsuse omandiks või võimkonda võtma

2. kohaliku omavalitsuse omandiks v võimkonda võtma

munitsipaliteedihoone
[nimisõna, substantiiv]
kohaliku omavalitsuse organi[te] hoone

munitsipaliteet
[nimisõna, substantiiv]
1. omavalitsusõigusega kogukond (nt linn)

2. omavalitsus

munk
[nimisõna, substantiiv]
usulistel põhjustel maailmast tagasitõmbunult erakuna või eraldi kogukonnas (kloostris) elav mees

munkkond
[nimisõna, substantiiv]
1. (kloostri) kõik mungad kokku

2. kloostri munkade kogu, mungad

munklus
[nimisõna, substantiiv]
1. usulis-askeetlik elu- ja mõttelaad, mis põhineb ilmalikust elust ja maailmast eraldumisel, erakluses või kloostris mungana elamisel

2. munkadena elamine

3. vastav usulis-askeetlik elu- ja mõttelaad

munkpapagoi
[nimisõna, substantiiv]
rohelise ülapoole ja valkja alapoolega Lõuna-Ameerika papagoi, Euroopas pargilind, ka puurilind

munkpreester
[nimisõna, substantiiv]
preestriks pühitsetud munk

munn
[nimisõna, substantiiv]
mehe suguti

munsterdama
[tegusõna, verb]
laevale tööle võtma, laevapere liikmete ametlikku nimekirja märkima

Ühendtegusõnad: maha munsterdamamaha munsterdama

munsterroll
[nimisõna, substantiiv]
1. laevapere liikmete ametlik nimekiri

2. laeva meeskonna nimestik

munstükk
[nimisõna, substantiiv]
piibuvarre peenem, suhu käiv osa

mupo
[nimisõna, substantiiv]
1. omavalitsusele alluv korrakaitseüksus

2. omavalitsusele alluv politsei

mupsik
[nimisõna, substantiiv]
munitsipaalpolitseis töötav politseinik

murakas
[nimisõna, substantiiv]
kujult vaarikat meenutavate mahlakate viljadega rohttaim või põõsas, Eestis hrl valgete õite ja mesikollaste marjadega rabataim

muralism
[nimisõna, substantiiv]
Mehhikos pärast 1910. aasta revolutsiooni levinud ühiskonnakriitiline kunstiliikumine, kus müürile, seinale vm suurele pinnale loodud maalingutes kujutati rahva elu, folkloori ja ajalugu

murd
[nimisõna, substantiiv]
hrl luu murdumine või murdmine, vastav murdumise koht

murd
märgib seost murdmise, murdumisega või katkemisega

murdarv
[nimisõna, substantiiv]
arv, mis pole täisarv (nt 4,51, 3/4)

murdarvsõna
[nimisõna, substantiiv]
murdarvu väljendav arvsõna (nt neljandik, pool)

murdarvuline
[omadussõna, adjektiiv]
murdarvu(de)s väljenduv

murdeaines
[nimisõna, substantiiv]
murdest, murretest talletatud keelematerjal

murdeainestik
[nimisõna, substantiiv]
murdest, murretest talletatud keelematerjal

murdeala
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus kõneldakse teatud murret

murdearhiiv
[nimisõna, substantiiv]
murdematerjalide korrastatud kogu ja hoidla

murdeatlas
[nimisõna, substantiiv]
murdekaartide kogu

murdeealine
[omadussõna, adjektiiv]
vanuses, mille jooksul lapsest kujuneb täiskasvanu, hrl umbes 10.-11. ja 17. eluaasta vahel

murdeekspeditsioon
[nimisõna, substantiiv]
murdekeele uurimiseks ja materjali kogumiseks mõeldud retk või reis

murdeerinevus
[nimisõna, substantiiv]
1. erinevus murrete vahel

2. murdetaustast johtuv erinev keelekasutus

murdeiga
[nimisõna, substantiiv]
1. lapseeale järgnev ajajärk, mil arenevad välja kõik sootunnused ja saabub suguküpsus

2. suguküpseks saamise iga

murdejaotus
[nimisõna, substantiiv]
keeleala jagunemine murreteks (ja murrakuteks)

murdejoon
[nimisõna, substantiiv]
murdeline eripärasus keelekasutuses

murdejoon
[nimisõna, substantiiv]
murdmis- või murdumisjoon

murdekaart
[nimisõna, substantiiv]
mingi keelenähtuse eri murretes leviku kaart

murdekeel
[nimisõna, substantiiv]
piirkondlik eripärane keelekuju, territoriaalne keelemurre

murdekeelend
[nimisõna, substantiiv]
murdekeeles esinev sõna

murdekeelne
[omadussõna, adjektiiv]
murdes, murdekeeles kõneldud v kirjutatud

murdekirjanik
[nimisõna, substantiiv]
murdekeeles kirjutav kirjanik

murdekogu
[nimisõna, substantiiv]
(süstematiseeritud) murdeainestiku kogu

murdekogumine
[nimisõna, substantiiv]
murdeainestiku kogumine

murdekoht
[nimisõna, substantiiv]
1. kokku- või äramurdmise koht

2. murdumise koht

murdekorrespondent
[nimisõna, substantiiv]
keelehuviline, kes talletab oma kodukoha murdekeelt ning lähetab sellealast ainestikku murdeuurijatele

murdeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. murdes või murretes esinev, sellele või neile iseloomulik, sealt pärinev, murdekeelne

2. murdega või murretega seotud

murdeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millega kaasnevad suured muutused, pööret, läbimurret toov

murdeluule
[nimisõna, substantiiv]
murdekeeles kirjutatud luuletused

murdeluuletaja
[nimisõna, substantiiv]
murdekeeles luuletav kirjanik või luuleharrastaja

murdeluuletus
[nimisõna, substantiiv]
murdekeelne luuletus

murdematerjal
[nimisõna, substantiiv]
murdest, murretest talletatud keelematerjal (nt murdetekstid, helilindid)

murdepall
[nimisõna, substantiiv]
(tennises:) mängu otsustav punkt, mille võitmine tähendab tõrjujale geimi võitu vastase pallingu korral

murdepiir
[nimisõna, substantiiv]
keelemurdeid või murdealasid eraldav mõtteline joon

murdepind
[nimisõna, substantiiv]
mineraali purustamisel või murdmisel tekkiv pind (mineraali määramise tunnuseid)

murdepraktika
[nimisõna, substantiiv]
(üliõpilaste õppepraktika:) murdeainestiku kogumine asjatundja juhendamisel

murdepunkt
[nimisõna, substantiiv]
suurt muutust toov, murranguline ajalõik või sündmus

murdepärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. murdesõnu vm murdele omaseid tunnuseid sisaldav

2. murdele omane, murdeline

murdepärasus
[nimisõna, substantiiv]
murdesõna vm murdekeelele omane tunnus

murderühm
[nimisõna, substantiiv]
(lähedaste) keelemurrete rühm

murdesõna
[nimisõna, substantiiv]
murdekeeles esinev sõna

murdesõnaraamat
[nimisõna, substantiiv]
murdekeele sõnastik

murdesõnastik
[nimisõna, substantiiv]
murdekeele sõnastik

murdesõnavara
[nimisõna, substantiiv]
murdekeeles esinevad sõnad

murdetaust
[nimisõna, substantiiv]
(inimese murdekeelse tausta, tema pärinemise kohta mingilt murdealalt)

murdetekst
[nimisõna, substantiiv]
murdekeelne tekst

murdeti
[määrsõna, adverb]
1. eri murretes

2. mõnes murdes

murdeuurija
[nimisõna, substantiiv]
dialektoloogia eriteadlane

murdeuurimine
[nimisõna, substantiiv]
murrete, murrakute, murderühmade (teaduslik) uurimine

murdevorm
[nimisõna, substantiiv]
teatavale murdele omane keelevorm

murdja
[nimisõna, substantiiv]
teistest loomadest toituv loom (nt hunt, jääkaru, nirk)

murdjalik
[omadussõna, adjektiiv]
röövlooma olemusega, teisi loomi toiduks murdev

murdjoon
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) joon, mis koosneb punkte järjestikku ühendavatest lõikudest, kusjuures kolm järjestikust punkti ei asu ühel sirgel

2. selline joon nt graafikuna

murdkelpkatus
[nimisõna, substantiiv]
katusekorrust võimaldav murtud kaldpindadega katus

murdlaine
[nimisõna, substantiiv]
kõrge merelaine, mille ülemine osa (hari) järsult ettepoole alla murdub

murdlainetus
[nimisõna, substantiiv]
tugev lainetus (murdlained) kohas, kus veekogu läheb järsult madalamaks

murdlema
[tegusõna, verb]
korduvalt murduma

murdlik
[omadussõna, adjektiiv]
kergesti murduv

murdma
[tegusõna, verb]
1. surudes, väänates vm viisil midagi katki tegema, selle kuju või asendit muutma

2. midagi pooleks, katki või tükkideks tegema

Ühendtegusõnad: kokku murdma, kokku murdma, lahti murdma, lahti murdma, läbi murdma, läbi murdma, maha murdma, maha murdma, sisse murdma, sisse murdma, välja murdma, välja murdma, ära murdmaära murdma

murdmaa
[nimisõna, substantiiv]
(spordiga seoses:) vahelduvate pinnavormidega maastik

murdmaajooks
[nimisõna, substantiiv]
1. jooks vahelduvate pinnavormidega maastikul

2. vastav spordiala

murdmaarada
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kergejõustikus, suusatamises:) võistlusrada vahelduvate pinnavormidega maastikul

murdmaastik
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvate pinnavormidega maastik

murdmaasuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
suusatamine vahelduvate pinnavormidega maastikul, ka vastav spordiala

murdmaasuusk
[nimisõna, substantiiv]
suusk, mis on mõeldud sõitmiseks vahelduvate pinnavormidega maastikul

murdmaasõit
[nimisõna, substantiiv]
sõit vahelduvate pinnavormidega maastikul (hrl suusatamises)

murdmaavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus vahelduvate pinnavormidega maastikul (nt suusatamises)

murdmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa katki murda, lahti muukida, hävitada, rikkuda vms

murdosa
[nimisõna, substantiiv]
1. üliväike osa tervikust või koguhulgast

2. üliväike osa tervikust

murdsekund
[nimisõna, substantiiv]
ülilühike ajahetk, murdosa sekundist

murdtoimne
[omadussõna, adjektiiv]
(kanga kohta:) murtud koekirjajoontega

murdtrepp
[nimisõna, substantiiv]
suunda muutva astmestikuga trepp

murdu
[määrsõna, adverb]
1. väga palju, väga suurel määral

2. väga palju

murduma
[tegusõna, verb]
1. surve vms mõjul terviklikkust kaotama, (kaheks tükiks) katki minema

2. katkedes kuju, asendit muutma või tervikust eralduma

3. millegi mõjul pooleks, katki või tükkideks minema

Ühendtegusõnad: lahti murduma, lahti murduma, ära murdumaära murduma

murdumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kindla meele vm omaduste kohta:) selline, mis ei kao, püsiv

2. (inimese kohta:) selline, kes ei kaota meelekindlust

murdumine
[nimisõna, substantiiv]
terviklikkuse kaotamine surve vms mõjul, (kaheks tükiks) katkiminemine

murdumisnurk
[nimisõna, substantiiv]
murdunud kiire ja pinna ristsirge vaheline nurk

murdumisnäitaja
[nimisõna, substantiiv]
suurus, mis näitab, mitu korda on valguse (vm kiirguse) kiirus aines väiksem kui vaakumis

murdvaras
[nimisõna, substantiiv]
varastamise eesmärgil sissemurdja

murdvargus
[nimisõna, substantiiv]
vargus koos sissemurdmisega

mure
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhuv sisemine rahutus ja hirm, mille kutsub esile ebameeldiv asjaolu, raske olukord või kahtlus, kas asjad ikka laabuvad

2. lahendust vajav probleem

3. ebameeldiva või raske olukorra tõttu tekkinud halb tunne

mure
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergesti (väikesteks) tükkideks lagunev (hrl toiduainete kohta)

2. kergesti murenev, pudenev

mureallikas
[nimisõna, substantiiv]
muret põhjustav tegur

muredus
[nimisõna, substantiiv]
pudenevus, kergesti lagunevus, mure olek

mureen
[nimisõna, substantiiv]
1. angerjataoline madujas paarisuimede ja soomusteta (lähis)troopikamerede kala

2. kala

murejutt
[nimisõna, substantiiv]
jutuajamine, mille sisuks on muret tekitav, lahendust vajav probleem

murekas
[nimisõna, substantiiv]
1. mures olev, muretsev

2. muret väljendav

murekoht
[nimisõna, substantiiv]
muret tekitav asi, lahendust vajav probleem

murekoorem
[nimisõna, substantiiv]
(hinge vaevava, rusuva mure või murede kohta)

murekorts
[nimisõna, substantiiv]
näonahale (peamiselt otsaette või kulmude vahele) tekkiv vaoke või volt

murekurd
[nimisõna, substantiiv]
(väike) murekorts

mureküsimus
[nimisõna, substantiiv]
muret tekitav asi, lahendust vajav probleem

murel
[nimisõna, substantiiv]
1. murelipuu väike kerajas tumedakestaline vili

2. kirsist suurem ja magusam puuvili, millel on kivi sees

murelane
[nimisõna, substantiiv]
väike must, pruun või kollane sipelgas

murelaps
[nimisõna, substantiiv]
1. rohkesti muret, meelehärmi põhjustav laps

2. muret tekitav, lahendust nõudev asi

murelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mures olev, muretsev

2. muret väljendav

murelipuu
[nimisõna, substantiiv]
tumedakestalisi vilju kasvatav hapu kirsipuu teisend

muremeel
[nimisõna, substantiiv]
mure, muretsemine

muremõte
[nimisõna, substantiiv]
murelik mõte

murend
[nimisõna, substantiiv]
1. kivimite lagunemisel moodustunud tükiline materjal

2. murenemise saadus

murendama
[tegusõna, verb]
midagi rabedaks muutma, koost lagunema panema

murenema
[tegusõna, verb]
1. väikeste tükkidena (millegi toimel) koost lagunema

2. kergesti murduvaks, rabedaks muutuma

murenemiskoorik
[nimisõna, substantiiv]
maakoore osa, kus leidub murenenud kivimeid

murepilv
[nimisõna, substantiiv]
1. mured, mureküsimused

2. murelik olek või selle kajastus näoilmes

murepisar
[nimisõna, substantiiv]
(murest põhjustatud härduse kohta)

murepäevad
[nimisõna, substantiiv]
päevad, kus on muresid, muretsemist

muretaigen
[nimisõna, substantiiv]
jahust, rasvainest ja vähesest vedelikust koosnev taigen muredate küpsetiste valmistamiseks

muretaignakorvike
[nimisõna, substantiiv]
korvikujuline muretainast kondiitritoode

muretaignaküpsis
[nimisõna, substantiiv]
muretainast valmistatud soolane või magus küpsis

muretainakorvike
[nimisõna, substantiiv]
korvikujuline muretainast kondiitritoode

muretainaküpsis
[nimisõna, substantiiv]
muretainast valmistatud soolane või magus küpsis

muretainas
[nimisõna, substantiiv]
jahust, rasvainest ja vähesest vedelikust koosnev taigen muredate küpsetiste valmistamiseks

muretseja
[nimisõna, substantiiv]
muretsema kalduv inimene

muretsema
[tegusõna, verb]
1. millegi pärast muret tundma, mingil põhjusel mures olema

2. muret tundma, mures olema

muretsemine
[nimisõna, substantiiv]
millegi pärast mure tundmine

murettekitav
[omadussõna, adjektiiv]
muretsema panev, kujunevale probleemile või ohule osutav

muretu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõnusalt pingevaba, raskuste ja probleemideta

2. selline, kel pole kombeks muretseda

3. ilma muredeta

murevagu
[nimisõna, substantiiv]
(tugev) murekorts

murevari
[nimisõna, substantiiv]
murevarjund näoilmes

muri
[nimisõna, substantiiv]
(musta värvi) õue- või karjakoer

murikas
[nimisõna, substantiiv]
suur lõigatud või murtud tükk leiba

murima
[tegusõna, verb]
1. mudima, muljuma

2. räsima

murjam
[nimisõna, substantiiv]
musta- või tumedanahaline inimene

murjan
[nimisõna, substantiiv]
musta- või tumedanahaline inimene

muroma
[nimisõna, substantiiv]
1. hääbunud soome-ugri hõimu liige Okaa alamjooksul

2. väljasurnud soome-ugri hõimu liige

muromlane
[nimisõna, substantiiv]
1. hääbunud soome-ugri hõimu liige Okaa alamjooksul

2. väljasurnud soome-ugri hõimu liige

murrak
[nimisõna, substantiiv]
murde paikkondliku eripäraga alajaotus, väikseim piirkondlik murdekuju

murrang
[nimisõna, substantiiv]
mingi olukorra, seisundi vm suur, pöördeline muutus

murranguline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millega kaasnevad suured muutused, pööret, läbimurret toov

murrangupind
[nimisõna, substantiiv]
pind, mida mööda on murrangu korral toimunud kahe maakooreosa siire teineteise suhtes

murre
[nimisõna, substantiiv]
keele piirkondlik eripärane vorm, paikkondlik keelekasutus

murre
[nimisõna, substantiiv]
1. murdmine või murdumine

2. murdunud koht

murrujoon
[nimisõna, substantiiv]
kriips murru lugeja ja nimetaja vahel

murrukoht
[nimisõna, substantiiv]
millegi, hrl luu murdumise koht

murruline
[omadussõna, adjektiiv]
murdarvu(de)s väljenduv

murruotsad
[nimisõna, substantiiv]
luuotsad luumurru kohal

murrutama
[tegusõna, verb]
1. (lainete toime kohta:) maismaad purustama ja kulutama

2. purustades ja kulutades rannaalal pinnavorme kujundama

murrutus
[nimisõna, substantiiv]
1. merelainete ja nende kantud materjalide mõjul toimuv maismaa purustumine rannal

2. maismaa purustumine rannal

murrutusastang
[nimisõna, substantiiv]
merelainete purustava toime tulemusena rannaalal kujunenud astang

murrutuskulbas
[nimisõna, substantiiv]
lainete purustaval toimel kujunenud koopasarnane süvend pangajärsaku jalamil

murrutuslava
[nimisõna, substantiiv]
mere või suure järve poole veidi kaldu olev kulumispind, mis on kujunenud pangajärsaku ees lainete purustaval toimel

mursaa
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja tatari ülik, kesk- või väikefeodaal

2. tatari ülik

murtudsüda
[nimisõna, substantiiv]
1. hallikasroheliste lehtede ja hrl roosade südamekujuliste õitega aialill

2. püsilill

murtudsüdameke
[nimisõna, substantiiv]
1. hallikasroheliste lehtede ja hrl roosade südamekujuliste õitega aialill

2. püsilill

murtult
[määrsõna, adverb]
(hingeseisundi kohta:) kurvalt, lootusetult, masendunult

muru
[nimisõna, substantiiv]
1. maad kattev madal tihe rohi (nt aedades, parkides, spordiväljaku pinnakattena)

2. madal tihe rohi, näiteks parkides ja aedades

murueit
[nimisõna, substantiiv]
1. metsa ja taimi kaitsev loodushaldjas eesti rahvausundis (tuntud peamiselt Lõuna-Eestis)

2. eesti rahvausundi üks loodushaldjaid

murujas
[omadussõna, adjektiiv]
muru meenutav, murutaoline

murujuust
[nimisõna, substantiiv]
juust, mida tehakse üks kord aastas, sel päeval lüpstud piimast, kui lehmad on esimest korda pärast talve lastud laudast välja värsket rohtu sööma

murukamar
[nimisõna, substantiiv]
murutaimedest ja nende juurtest pinnasekiht

murukate
[nimisõna, substantiiv]
madal tihe rohi nt spordiväljaku pinnakattena

murukatus
[nimisõna, substantiiv]
murukattega majakatus (levinud eriti Islandil ja Fääri saartel)

murukivi
[nimisõna, substantiiv]
tühimikega sillutuskivi, mis paigaldatuna laseb läbi tühimike ka murul kasvada

murukummel
[nimisõna, substantiiv]
lõhnava kummeli (Chamomilla suaveolens) rahvapärane nimetus

murukõrreline
[nimisõna, substantiiv]
kõrreline murutaim

murukärg
[nimisõna, substantiiv]
(pinnasekattematerjal:) plastist rest puhkealade, sissesõidu- ja käiguteede, parkimisplatside vms alade pinnase tugevdamiseks ja kõva pinnaga muru saamiseks

murukäärid
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsed käärid muru lõikamiseks

murulapp
[nimisõna, substantiiv]
muruga kaetud väike maa-ala

murulauk
[nimisõna, substantiiv]
hrl aias maitsetaimena kasvatatav püstise varre, õõnsate ruljate lehtede ja lillade õitega rohttaim

muruluud
[nimisõna, substantiiv]
lehvikjalt asetsevate vetruvate piidega aiatööriist muru puhastamiseks

murumuna
[nimisõna, substantiiv]
pirnja, valminult tolmava eoste massiga täidetud viljakehaga noorelt söödav seen

murumätas
[nimisõna, substantiiv]
millegi katteks või kuskile muru rajamiseks lõigatud suurem murukamara tükk

murumüts
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmnurkseist (erivärvilistest) siiludest poolkerakujuline (meeste) peakate

2. kolmnurkseist riidesiiludest poolkerakujuline suvemüts

murune
[omadussõna, adjektiiv]
madala tiheda rohuga, muruga kaetud

muruneid
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvausundis tuntud loodushaldja, murueide tütar

muruniiduk
[nimisõna, substantiiv]
1. lükatav või iseliikuv masin muru pügamiseks

2. masin, mis lõikab muru lühemaks

muruniitja
[nimisõna, substantiiv]
1. lükatav või iseliikuv masin muru pügamiseks

2. masin, mis lõikab muru lühemaks

murunurmikas
[nimisõna, substantiiv]
muruplatsidel ja teeradadel puhmadena kasvav kõrreline rohttaim

muruplats
[nimisõna, substantiiv]
muruga kaetud maa-ala

mururobot
[nimisõna, substantiiv]
programmeeritav isetoimiv muruniiduk

mururoheline
[omadussõna, adjektiiv]
muru värvi roheline

mururull
[nimisõna, substantiiv]
pinnase tasandamise ning muruseemnete kinnirullimise masin

murusalt
[määrsõna, adverb]
muru moodustavalt

muruseeme
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme murutaime seemned muru külvamiseks

murustama
[tegusõna, verb]
muruga katma

murutaim
[nimisõna, substantiiv]
murusse kuuluv või muru moodustav taim

murutennis
[nimisõna, substantiiv]
hrl pöetud murul mängitav tennis

murutraktor
[nimisõna, substantiiv]
suur muruniiduk, mille juhtimiseks istutakse masina peal

murutrimmer
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav lõikur muru pügamiseks

murutõnis
[nimisõna, substantiiv]
hrl pöetud murul mängitav tennis

muruvaip
[nimisõna, substantiiv]
(maad katva muru kohta)

muruväljak
[nimisõna, substantiiv]
murukattega väljak

muruõhutaja
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis eemaldab murust sambla ja umbrohu ning teeb murusse augud, kust õhk, vesi ja väetis pääsevad pinnasesse

musa
[nimisõna, substantiiv]
muusika

muscovado
[nimisõna, substantiiv]
hele või tume toorsuhkur, mis sobib kookidesse ja kastmetesse

museaal
[nimisõna, substantiiv]
muuseumis arvele võetud kultuuriväärtusega asi

museaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. muuseumile omane, muuseumi meenutav

2. vanaaegne, muuseumi kuuluv

museoloog
[nimisõna, substantiiv]
museoloogia eriteadlane

museoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus- ja tegevusala, mis käsitleb inimese ja keskkonna minevikuainelise tõestusmaterjali säilitamist, uurimist ja esitlemist

2. muuseumiteadus

museoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
inimese ja keskkonna minevikuainelise tõestusmaterjali säilitamise, uurimise või esitlemisega seotud, museoloogia alale kuuluv

muserdama
[tegusõna, verb]
hingelist kannatust põhjustama, vaeva tegema

muserdatus
[nimisõna, substantiiv]
muserdatud olek

muserdus
[nimisõna, substantiiv]
1. sünge, rusutud meeleolu

2. miski rõhuv, kannatusi põhjustav

musi
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike, kerge) suudlus

2. kerge suudlus

3. suudlus

musikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
hea muusikaandega, heade muusikaliste eeldustega

musikaalsus
[nimisõna, substantiiv]
muusikaliste annete ja võimete kogum

musike
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt lapse või armastatu kohta)

musikene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt lapse või armastatu kohta)

musikoloog
[nimisõna, substantiiv]
muusika olemust ja arengut uuriv teadlane

musikoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib muusika olemust ja arengut ning hindab tema kunstiväärtust

musimokk
[nimisõna, substantiiv]
(suudlemiseks sobivate, suudlusi ihkavate huulte kohta)

musirull
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt lapse või armastatu kohta)

musirullike
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt lapse või armastatu kohta)

musirullikene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt lapse või armastatu kohta)

musisuu
[nimisõna, substantiiv]
(ümara, paksude huultega suu kohta)

musitama
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi huultega puudutama nt armastuse, helluse, austuse märgiks

2. kedagi huultega puudutama näiteks selleks, et näidata armastust, või selleks, et tervitada

musitseerima
[tegusõna, verb]
muusikat tegema, heliteost ette kandma

musjöö
[nimisõna, substantiiv]
1. (prantsuspäraselt:) härra, monsieur

2. prantsusepäraselt: härra

muskaadipuu
[nimisõna, substantiiv]
vürtsi (muskaatpähklite ja muskaatõite) saamiseks kasvatatav troopikapuu

muskaat
[nimisõna, substantiiv]
muskaatpähklist või muskaatõiest vürts

muskaatkõrvits
[nimisõna, substantiiv]
väga magusate, kergelt muskuse järele lõhnavate oranžikaskollaste viljadega kõrvits

muskaatpähkel
[nimisõna, substantiiv]
muskaadipuu kõva pruun seeme, millest saadakse vürtsi muskaati

muskaatpähklipuu
[nimisõna, substantiiv]
vürtsi (muskaatpähklite ja muskaatõite) saamiseks kasvatatav troopikapuu

muskaatvein
[nimisõna, substantiiv]
1. muskaatviinamarjadest valmistatud vein

2. muskaatvein

muskaatviinamari
[nimisõna, substantiiv]
magus muskuselõhnaline viinamari, millest valmistatakse muskaatveini

muskaatõis
[nimisõna, substantiiv]
muskaatpähkli kuivatatud seemnerüü vürtsina

muskariin
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt punases kärbseseenes leiduv mürgine alkaloid

2. mürgine alkaloid

muskatell
[nimisõna, substantiiv]
1. muskaatviinamarjadest valmistatud vein

2. muskaatvein

muskel
[nimisõna, substantiiv]
1. liigutusi sooritav elund selgroogsetel ja enamikul selgrootutel loomadel

2. üks osadest keha sees, mis on luudega ühendatud ja mille abil sa liigutad

muskelauto
[nimisõna, substantiiv]
võimsat kiirendust võimaldav suure mootorimahuga Ameerika auto

musket
[nimisõna, substantiiv]
1. 16.–17. sajandil kasutatud pikk eestlaetav tulirelv, mida süüdati tahi abil ning millest tulistati eriliselt toelt

2. tahi abil süüdatav suur püss

musketär
[nimisõna, substantiiv]
1. musketiga relvastatud sõdur 16.–18. sajandil, mõnes riigis hiljem ka püssiga relvastatud jalaväesõdur

2. Prantsusmaal 1662–1775 aadlikust ratsakaardiväelane

musketärikübar
[nimisõna, substantiiv]
laia lainelise äärega madalapõhjaline (sulega) kübar

musketärisaabas
[nimisõna, substantiiv]
üle põlve ulatuv allakeeratava säärega kõrgekontsaline saabas

muskliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugevaks treenitud, arenenud lihastega

2. arenenud lihastega

musklimees
[nimisõna, substantiiv]
tugev, musklilise kehaga mees

musklis
treenitud, trimmis lihastega, muskliline

muskoviit
[nimisõna, substantiiv]
1. värvusetu läbipaistev alumiiniumirikas mineraal, mida endisajal kasutati ka aknaklaasi aseainena

2. värvusetu vilk

muskulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
lihastesse puutuv, lihaste

muskulatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi või selle osa lihased

2. lihased

muskus
[nimisõna, substantiiv]
tugevasti lõhnav loomne või taimne aine (eriti isasmuskushirve nõre), mida on kasutatud nt lõhnaõlides

muskushibisk
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja subtroopikas kasvav kõrge köögiviljataim

muskushirv
[nimisõna, substantiiv]
Aasia mägimetsade väheldane sarvitu sõraline, kelle isasloomal on pikad ülakihvad ja kõhul muskusnääre

muskuskõrvits
[nimisõna, substantiiv]
väga magusate, kergelt muskuse järele lõhnavate oranžikaskollaste viljadega kõrvits

muskuslill
[nimisõna, substantiiv]
leht- ja segametsades ning parkides kasvav kollakasrohekate õitega väike varakevadine rohttaim

muskusnääre
[nimisõna, substantiiv]
tugevalõhnalist nõret eritav nääre mõnedel loomadel (nt muskushirvel, kopral)

muskuspart
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikast pärinev parti meenutav põllumajanduslind

muskusveis
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Gröönimaal ja Kanada Arktika tundrais elutsev pika tiheda karvkattega kerekas imetaja

musliin
[nimisõna, substantiiv]
1. labase sidusega kerge peen pehme (trükimustriline) siid-, puuvill- või villane riie

2. kerge pehme riie

muslim
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunnistab islamit

musliminaine
[nimisõna, substantiiv]
naissoost moslem

musoon
[nimisõna, substantiiv]
1. muusika

2. muusikapala

muss
[nimisõna, substantiiv]
muusika

mussoon
[nimisõna, substantiiv]
1. püsiv, aastaaegadest sõltuv tuul (puhub suvel talvega võrreldes vastassuunaliselt)

2. püsiv tuultesüsteem

mussoonkliima
[nimisõna, substantiiv]
mussoontuultega iseloomustuv kliima

mussoonmets
[nimisõna, substantiiv]
mussoonide mõjupiirkonnas kasvav heitlehine mets, lähisekvatoriaalne mets (nt Lõuna- ja Kagu-Aasias)

mussoontuul
[nimisõna, substantiiv]
1. püsiv, aastaaegadest sõltuv tuul (puhub suvel talvega võrreldes vastassuunaliselt)

2. püsiv tuultesüsteem

must
[omadussõna, adjektiiv]
1. mulla, tõrva, öise taeva värvi

2. öise taeva värvi

mustajuukseline
[omadussõna, adjektiiv]
väga tumedate, musta värvi juustega

mustakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värvuse kohta:) mustapoolne, peaaegu must

2. musta värvuse poole kalduv

mustakirju
[omadussõna, adjektiiv]
kirju, milles esineb või on ülekaalus must värv, hrl mustavalgekirju

mustakuuemees
[nimisõna, substantiiv]
(vaimuliku kohta)

mustalt
[määrsõna, adverb]
(töötamise, töötasu kohta:) ametlikku, ettenähtud tava järgimata, ebaseaduslikult, mitteametlikult

mustama
[tegusõna, verb]
kellegi kohta valet, häbistavat väljamõeldist levitama

mustamäelane
[nimisõna, substantiiv]
Tallinna Mustamäe linnaosa elanik

mustanahaline
[nimisõna, substantiiv]
tumeda nahavärvusega inimene (algselt Aafrikas, hiljem ka Ameerikas ja mujal)

mustand
[nimisõna, substantiiv]
1. esialgne viimistlemata käsikiri vm paberile pandu

2. esialgne viimistlemata tekst vm

mustandlik
[omadussõna, adjektiiv]
mustandiks olev, sellele iseloomulik vms

mustang
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika rohtlate metsistunud, karjas liikuv hobune

2. Ameerika rohtlate metsistunud hobune

mustapealine
[omadussõna, adjektiiv]
1. musta, väga tumedat värvi peaga

2. väga tumedate, mustade juustega

mustapesukast
[nimisõna, substantiiv]
pesemist vajavate riiete hoiukoht

mustapõhjaline
[omadussõna, adjektiiv]
musta värvi taustaga

mustapäine
[omadussõna, adjektiiv]
mustade, väga tumedate juustega

mustasajaline
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kuulus Venemaal 1905.–1907. aasta revolutsiooni aegsesse paremäärmuslikku rühmitusse Mustsada

mustasilmne
[omadussõna, adjektiiv]
tumedate, mustade silmadega

mustasõstrakeedis
[nimisõna, substantiiv]
mustadest sõstardest valmistatud moos

mustasõstramoos
[nimisõna, substantiiv]
mustadest sõstardest valmistatud moos

mustasõstrapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
musti sõstraid kasvatav lehtpõõsas

mustatööline
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtsamat abitööd või rasket füüsilist tööd tegev inimene

2. musta v rasket füüsilist tööd tegev tööline

mustatöömees
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtsamat abitööd või rasket füüsilist tööd tegev inimene

2. musta v rasket füüsilist tööd tegev tööline

musta-valgekirju
[omadussõna, adjektiiv]
mustast ja valgest värvist koosnev kirju, mustade ja valgete laikude või triipudega

mustavalgekirju
[omadussõna, adjektiiv]
mustast ja valgest värvist koosnev kirju, mustade ja valgete laikude või triipudega

musta-valgeruuduline
[omadussõna, adjektiiv]
mustade ja valgete ruutudega

musta-valgetriibuline
mustade ja valgete triipudega

mustavee
vedelate jäätmete, tarvitatud pesuvee jaoks mõeldud

mustaveepang
[nimisõna, substantiiv]
vedelate jäätmete ja tarvitatud pesuvee kogumiseks mõeldud ämber

mustaveetoru
[nimisõna, substantiiv]
vedelate jäätmete ja tarvitatud pesuvee toru hoones

mustaveeämber
[nimisõna, substantiiv]
vedelate jäätmete ja tarvitatud pesuvee kogumiseks mõeldud ämber

mustaverd
[omadussõna, adjektiiv]
tumedate juustega ja tõmmu nahaga

mustavereline
[omadussõna, adjektiiv]
tumedate juustega ja tõmmu nahaga

mustavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
värvilt üsna tume, peaaegu must

mustendama
[tegusõna, verb]
mustana, tumedana paistma, musta värvi olema

mustenema
[tegusõna, verb]
1. must(em)aks, tumeda(ma)ks muutuma

2. mustemaks muutuma

muster
[nimisõna, substantiiv]
1. kangal vm pinnal korduv joonte või kujundite kombinatsioon või selline kujutis (nt joonisena, kaunistusena)

2. riidel või muul pinnal korduvad (värvilised) jooned või kujundid

musterdama
[tegusõna, verb]
pinda korduvate joonte vm kujundite kombinatsiooniga katma, mustriliseks tegema

musterlaps
[nimisõna, substantiiv]
teistele eeskujuks olev, väga hea, mitte mingisugust muret tegev laps

musternäide
[nimisõna, substantiiv]
millegi parim, tüüpilisim esindaja

musternäidis
[nimisõna, substantiiv]
millegi parim, tüüpilisim esindaja

must-harksaba
[nimisõna, substantiiv]
rongasuurune tumeda sulestikuga röövlind

mustik
[nimisõna, substantiiv]
must lehm

mustikaekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
mustikatest saadav kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult (nt kosmeetikas)

mustikakuusik
[nimisõna, substantiiv]
kuusik, kus alustaimestiku iseloomulikuks liigiks on mustikas

mustikaline
[nimisõna, substantiiv]
mustikakorjaja

mustikamaa
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus kasvab rohkesti mustikaid

mustikamets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus kasvab rohkesti mustikaid

mustikamuffin
[nimisõna, substantiiv]
mustikalisandiga muffin

mustikane
[omadussõna, adjektiiv]
mustikatest (mustjaspunaseks) määrdunud, mustikamahlaga koos

mustikapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
kääbuspõõsana kasvav mustikas

mustikas
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl okasmetsas kasvav sinakasmustade söödavate marjadega kääbuspõõsas

2. metsas kasvav väikeste tumesiniste marjadega taim

3. kääbuspõõsas

mustikasupp
[nimisõna, substantiiv]
mustikatest keedetud magus kissellitaoline supp

mustikavars
[nimisõna, substantiiv]
mustikapõõsa oks

mustikpaju
[nimisõna, substantiiv]
soistel aladel ja lodumetsades kasvav mustika- või sinikalehti meenutavate lehtede ja roomava tüvega kääbuspõõsas

mustjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värvuse kohta:) mustapoolne, peaaegu must

2. musta värvuse poole kalduv

mustjashall
[omadussõna, adjektiiv]
mustja varjundiga (tume)hall

mustjaslilla
[omadussõna, adjektiiv]
sinakasmust, (väga) tumeda ploomi värvi lilla

mustjaspunane
[omadussõna, adjektiiv]
väga tumepunane, peaaegu must

mustjassinine
[omadussõna, adjektiiv]
väga tume, pimeda öö värvi sinine, peaaegu must

mustjuur
[nimisõna, substantiiv]
piimmahla ja kollaste õitega rohttaim või poolpõõsas Vahemere maadel ja Lähis-Idas

mustkate
[nimisõna, substantiiv]
immutatud mineraalmaterjalist pressitud must teekate

mustkesa
[nimisõna, substantiiv]
talivilja kasvatamiseks mõeldud põld, mida vilja külvamise eel haritakse kogu suve jooksul, hoides seda mullal

mustkiirgur
[nimisõna, substantiiv]
absoluutselt must soojuslik keha, mis neelab kogu temale langeva kiirguse

mustkunst
[nimisõna, substantiiv]
(tsirkuses vm meelelahutuses:) meelepetteil põhinevad või käteosavusega saavutatud trikid

mustkunstnik
[nimisõna, substantiiv]
silmapettetrikke tegev tsirkuseartist või mustkunstiga tegeleja

mustkusesus
[nimisõna, substantiiv]
hobuste haigus, mille puhul valkainete laguained erituvad tumepunase kusena

must-kärbsenäpp
[nimisõna, substantiiv]
1. väike musta või pruunikashalli ülapoole ja valge alapoolega lind

2. väike lind

mustköömen
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Vahemere maade rohttaim, mille mõningaid liike kasvatatakse Eestis suvelillena

mustlagle
[nimisõna, substantiiv]
mustjashall, lühikese jämeda kaela ja valge kaelusega pardisuurune lind, Eestis läbirändaja

mustlane
[nimisõna, substantiiv]
Indiast pärit rändrahva liige

mustlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost mustlane

mustlaseit
[nimisõna, substantiiv]
vanem mustlasnaine

mustlaselu
[nimisõna, substantiiv]
rahutu rändurielu

mustlaskeel
[nimisõna, substantiiv]
indoeuroopa keel, mida mustlased kõnelevad kogu maailmas

mustlaskuningas
[nimisõna, substantiiv]
mustlaste kogukonna vanem ja lugupeetum esindaja

mustlaslaager
[nimisõna, substantiiv]
1. mustlaste peatuspaik

2. mustlased kogumina

mustlaslik
[omadussõna, adjektiiv]
mustlas(t)ele omane

mustlasmaadlus
[nimisõna, substantiiv]
rahvapärane jõukatsumisviis, kus kaks küünarseongus vastassuunaliselt selili lamajat püüavad ülestõstetud jalaga haakides vastast üle pea kukerpalli lüüa

mustlasmoor
[nimisõna, substantiiv]
vanem mustlasnaine

mustlasmuusika
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Hispaania ja Ungari mustlaste rahvamuusika, ennekõike temperamentses improvisatsioonilises ettekandes viiulil või simblil

mustlasnaine
[nimisõna, substantiiv]
naissoost mustlane

mustlasromanss
[nimisõna, substantiiv]
meloodilise viisi ja hingestatud ettekandelaadiga (mustlasmuusikasse kuuluv) romanss

mustlasviiul
[nimisõna, substantiiv]
1. mustlasmuusikas kasutatav viiul

2. seda mängiv inimene

mustleemur
[nimisõna, substantiiv]
poolahv

must-lepalind
[nimisõna, substantiiv]
musta sulestiku ja punaka sabaga, melanhoolse lauluhäälega väike lind, Eestis haruldane

mustmetall
[nimisõna, substantiiv]
raud või selle sulam (nt teras)

mustmiljon
[arvsõna, numeraal]
tohutu, lõputu hulk, väga palju

mustmuld
[nimisõna, substantiiv]
tüseda musta huumuskihiga toitaineterikas muld (nt stepis, rohtlas)

mustmullavöönd
[nimisõna, substantiiv]
loodusvöönd, mida iseloomustab viljakas must muld

mustmädanik
[nimisõna, substantiiv]
puu- ja köögiviljade seenhaigus, kus nakatunud viljad lähevad nahkjaks ja pealt mustaks

must-ninasarvik
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas elav ninasarvik, kellel on keskelt teravnev ja veidi allapoole rippuv ülamokk

mustpea
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) Baltimaade vallaliste kaupmeeste ja kaupmehesellide gilditaolise vennaskonna liige

mustpea-põõsalind
[nimisõna, substantiiv]
valju kauni lauluga väike lind, kellel on must lagipea

mustpõrand
[nimisõna, substantiiv]
puhaspõranda, nt parketi all olev põranda osa

must-raisakotkas
peamiselt raipeist toituv suur sulgedeta pea ja kaelaga kotkas, Eestis haruldase eksikülalisena

mustrileht
[nimisõna, substantiiv]
hrl naisteajakirja lisa, kus on kudumiseks, tikkimiseks vm käsitööks vajalikud (vähendatud) mustrid, joonised vms

mustriline
[omadussõna, adjektiiv]
korduvate kujunditega kaunistatud

mustrisamm
[nimisõna, substantiiv]
1. korduv mustriosa, mustri kordus (nt kudumil, tapeedil)

2. mustri kordus

mustrott
[nimisõna, substantiiv]
hoonetes elutsev pruunikasmust pika sabaga rott

musträhn
[nimisõna, substantiiv]
läikiva süsimusta sulestiku ja väga tugeva nokaga suur, isaslinnul punase lagipeaga lind, Eesti suurim rähn

musträstas
[nimisõna, substantiiv]
laululinnuna tuntud süsimusta või (emaslinnul) mustjaspruuni sulestiku ja kollase nokaga rästas

mustsaba-vigle
[nimisõna, substantiiv]
soodes ja niisketel niitudel elutsev pikkade jalgade, musta sabatipu ja hädaldava häälitsusega lind

mustsadalane
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kuulus Venemaal 1905.–1907. aasta revolutsiooni aegsesse paremäärmuslikku rühmitusse Mustsada

mustsajaline
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kuulus Venemaal 1905.–1907. aasta revolutsiooni aegsesse paremäärmuslikku rühmitusse Mustsada

mustsõstar
[nimisõna, substantiiv]
1. aias kasvatatav rohkelt C-vitamiini sisaldavate mustjate marjadega lehtpõõsas

2. põõsas, mille küljes kasvavad väikesed ümmargused mustad marjad

mustsõstrakeedis
[nimisõna, substantiiv]
mustadest sõstardest valmistatud moos

mustsõstramoos
[nimisõna, substantiiv]
mustadest sõstardest valmistatud moos

mustsärklane
[nimisõna, substantiiv]
1. musta vormisärki kandnud fašist fašismiaegses Itaalias, Mussolini relvajõudude liige

2. musta vormisärki kandev fašist

musttihane
[nimisõna, substantiiv]
läikivmusta lagipea, valge kuklalaigu ja kaelakülgedega väike hallikas lind

must-toonekurg
[nimisõna, substantiiv]
musta sulestiku, valge rinna, pika punase noka ja punaste jalgadega suur lind

musttuhat
[arvsõna, numeraal]
tohutu, lõputu hulk, väga palju

mustu
[nimisõna, substantiiv]
viigerhülge rahvapärane nimetus

mustuke
[nimisõna, substantiiv]
tumedavereline, tõmmu, hrl mustade juustega inimene

mustuma
[tegusõna, verb]
määrdumise tõttu või värvuse poolest tumedaks muutuma, mustaks minema

mustus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi räpased, reostavad jäätmed või miski määrdunuks tegev, ümbrust saastav (nt tolm, praht)

2. must-olek, määrdumus

mustusekiht
[nimisõna, substantiiv]
tolmu, prahi vm jääkide kogum

mustvaeras
[nimisõna, substantiiv]
üleni musta sulestikuga rongasuurune veelind, Eestis läbirändelind

must-valge
[omadussõna, adjektiiv]
(ainult) must ja valge

mustvalge
[omadussõna, adjektiiv]
(ainult) must ja valge

must-valgel
[määrsõna, adverb]
(hrl kirjapandu kohta:) väga selgesti, tõendatavalt

mustvalgel
[määrsõna, adverb]
(hrl kirjapandu kohta:) väga selgesti, tõendatavalt

mustvares
[nimisõna, substantiiv]
1. läikivmusta sulestikuga, musta noka ja mustade jalgadega lind, kes välimuselt meenutab väga künnivarese noorlindu

2. lind

mustviires
[nimisõna, substantiiv]
tumehall musta peaga ja valge laubaga väike veelind, kes pesitseb poristel paikadel

musu
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike, kerge) suudlus

2. kerge suudlus

3. suudlus

musulman
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunnistab islamit

musumats
[nimisõna, substantiiv]
musitamise matsuv heli

musurull
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt lapse või armastatu kohta)

musutama
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi huultega puudutama nt armastuse, helluse, austuse märgiks

2. kedagi huultega puudutama näiteks selleks, et näidata armastust, või selleks, et tervitada

mutageen
[nimisõna, substantiiv]
1. pärilikkuse muutusi ehk mutatsioone tekitav (füüsikaline, keemiline, bioloogiline) tegur

2. mutatsioone tekitav tegur

mutageenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mutatsiooni põhjustav

2. mutatsioone põhjustav

mutagenees
[nimisõna, substantiiv]
1. protsess, mille käigus toimuvad muutused organismi DNA järjestuses, mis jäävad genotüüpi püsima, mutatsioonide teke

2. mutatsioonide tekkeprotsess

mutant
[nimisõna, substantiiv]
1. mutatsiooni tagajärjel tekkinud isend, kes erineb vanemtüüpidest pärilikult muutunud tunnuse või tunnuste poolest

2. mutatsiooni[de]ga isend

mutantne
[omadussõna, adjektiiv]
mutatsiooni tagajärjel tekkinud, muteerunud

mutantviirus
[nimisõna, substantiiv]
viirus, mille genoomis on paljunemise käigus toimunud mingi muutus, muteerunud viirus

mutatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kromosoomide struktuuri või arvu muutumisest tulenev pärilikkuse muutus

muteeruma
[tegusõna, verb]
kromosoomide struktuuri või arvu muutumisest tulenevat pärilikkuse muutust ehk mutatsiooni läbi tegema

muti
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost vanem, naine oma lapse või laste suhtes

2. naine, kellel on laps või lapsed

mutiauk
[nimisõna, substantiiv]
mutikäigu avaus maapinnal

mutikas
[nimisõna, substantiiv]
mutter või muu pisidetail

mutikas
[nimisõna, substantiiv]
(parasiit)putukas

mutike
[nimisõna, substantiiv]
(hrl heasoovlikult, hellitlevalt:) eakas, vana naine

mutikene
[nimisõna, substantiiv]
(hrl heasoovlikult, hellitlevalt:) eakas, vana naine

mutikäik
[nimisõna, substantiiv]
maa sees olev käik, milles mutt edasi kaevates liigub

mutilõks
[nimisõna, substantiiv]
hrl vedruga või langeva uksega (lõksatusega kinnilangev) püünis muttide püüdmiseks

mutimullahunnik
[nimisõna, substantiiv]
mullahunnik, mille mutt on üles ajanud

mutinahk
[nimisõna, substantiiv]
mutilt saadud karusnahk

mutipeletaja
[nimisõna, substantiiv]
vibratsiooni või helilaineid tekitav seadeldis muttide ja näriliste tõrjumiseks aiast vm

mutipeleti
[nimisõna, substantiiv]
vibratsiooni või helilaineid tekitav seadeldis muttide ja näriliste tõrjumiseks aiast vm

mutipüük
[nimisõna, substantiiv]
rannalähedaste suuremate kalade püük suuresilmalise madala võrguga

mutirauad
[nimisõna, substantiiv]
vedruga püünis muttide püüdmiseks

mutism
[nimisõna, substantiiv]
1. psüühilistest teguritest tulenev kõnelemisvõimetus

2. kõnelemisvõimetus

mutistuma
[tegusõna, verb]
(naise kohta:) vanaks jääma, vanamutilikuks, eidelikuks muutuma

mutiveski
[nimisõna, substantiiv]
(mutipeletaja:) tiivikuga tuulelipp, mis torgatakse püsti mutikäiku

mutnik
[nimisõna, substantiiv]
mööda veekogu põhja veetav kalapüügivõrk (põhjakala püügiks)

mutnikupüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük mutnikuga ehk põhjanoodaga

muton
[nimisõna, substantiiv]
geeni väikseim osa, mille muutumise tagajärjeks on mutatsioon

mutoon
[nimisõna, substantiiv]
eriliselt töödeldud, vääristatud lambanahk

mutoskoop
[nimisõna, substantiiv]
aparaat, mis keeramisseadme abil lehitseb kiiresti pildiseeriaid, nii et jääb mulje, nagu kujutatu liigutaks end

mutrike
[nimisõna, substantiiv]
keegi kui (väike, tähtsusetu) osa suuremast süsteemist

mutrivõti
[nimisõna, substantiiv]
1. riist mutrite (ka poltide, kruvide) kinni- ja lahtikeeramiseks

2. teatud tööriist, millega saab erinevaid kinnitusi lahti või kinni keerata

muts
[nimisõna, substantiiv]
aru, taip

mutsatama
[tegusõna, verb]
musi andma

mutsima
[tegusõna, verb]
suruma, muljuma, vajutama

mutsutama
[tegusõna, verb]
1. (häälekalt) musitama

2. huultega imevat häält tegema, nt hobust liikvele ajades

mutt
[nimisõna, substantiiv]
1. sametise musta karvkatte ning labidataoliste esikäppadega väike loom, kes elab maasse rajatud käikudes

2. musta karvaga ja suurte käppadega väike loom, kes elab maa sees käikudes

mutt
[nimisõna, substantiiv]
eakas, vana naine

mutt
[nimisõna, substantiiv]
tiibade ja kotitaolise päraga hrl endisaegne võrkpüünis, (põhja)nooda eriliik

mutt
[nimisõna, substantiiv]
kaardimäng 2–6 isikule tihide võtmisega 15 silmast allamängimiseks

mutt
[nimisõna, substantiiv]
rõngas laeva purje äärel nööri läbitõmbamiseks

muttader
[nimisõna, substantiiv]
kerge kahehõlmaline aia- ja põllutööriist vagude ajamiseks ning muldamiseks

mutter
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl poldile või kruvile keeratav keermestatud avaga kinnitusdetail

2. väike ümar metallist ese, millega saab midagi kinnitada

muttima
[tegusõna, verb]
muttdrenaaži tegema

muttnoot
[nimisõna, substantiiv]
tiibade ja kotitaolise päraga hrl endisaegne võrkpüünis, (põhja)nooda eriliik

mutualism
[nimisõna, substantiiv]
1. (looduses:) eri liiki organismide kooselu, mis on vastastikku kasulik või tarvilik

2. eri liiki organismide vastastikku kasulik kooselu

mutualistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide kooselu kohta:) mõlemale osapoolele kasulik, vastastikku kasu toov

mutukas
[nimisõna, substantiiv]
(parasiit)putukas

muu
[asesõna, pronoomen]
1. viitab ebamääraselt mingile asjaolule, olukorrale, tegevusele, nähtusele, mis ei ole sama kui kõne all olnu

2. väljendab ükskõik millist asja või olukorda, mida pole veel mainitud

3. teine, teistsugune

4. tähistab midagi, mis jääb väljapoole mainitut

muu
[nimisõna, substantiiv]
lehm

muu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lehma häälitsust

muu
[nimisõna, substantiiv]
Hiina pindalaühik (umbes 666,7 m^2)

muudatus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi asjaolu muutmine või muudetud asjaolu (seaduses, lepingus, sõiduplaanis, ajakavas vm)

2. muutmine

3. muutmise tulemus

muudatusettepanek
[nimisõna, substantiiv]
konkreetne ettepanek mingis tekstis (nt kõnealuses õigusaktis) mingit kohta muuta

muudatusvajadus
[nimisõna, substantiiv]
asjaoludest tulenev vajadus teha milleski muudatusi

muude
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) teatavas käändes või pöördes esinev sõnavorm

2. grammatikas: sama sõna teine kuju. Näiteks käin on vorm sõnast käima

muudend
[nimisõna, substantiiv]
muundunud taimeosa

muudkui
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab ajalist jätkuvust:) kogu aeg, üha, järjest

2. näitab, et tegevus jätkub pidevalt mingi aja jooksul

muuhulgas
[määrsõna, adverb]
1. (osutab, et midagi mainitakse kõrvalepõikena, vahemärkusena)

2. kasuta siis, kui tahad öelda midagi, mis pole eelmise teemaga seotud

muuk
[nimisõna, substantiiv]
muukraud (lukkude lahtimuukimiseks)

muukeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte riigikeelne, (kõneleja) emakeelne vms (vastandatuna kohalikule keelele)

2. emakeelse, omakeelse vastandina

muukima
[tegusõna, verb]
muukrauaga vm vahendiga midagi (nt lukku, ust) avada püüdma

Ühendtegusõnad: lahti muukima, lahti muukima, sisse muukimasisse muukima

muukimiskindel
[omadussõna, adjektiiv]
(luku kohta:) selline, mis pole avatav ei muukraua ega ka võtmepesasse torgatud juhusliku võtmega

muukraud
[nimisõna, substantiiv]
lihtsa haagikujulise keelega riistapuu lukkude lahtimuukimiseks

muul
[nimisõna, substantiiv]
kaldalt merre ulatuv tamm või kaitsesein sadama, jõesuudme vm kaitseks lainete ja hoovuste eest

muul
[nimisõna, substantiiv]
1. emase hobuse ja isase eesli järglane

2. eeslitäku ja hobusemära ristand

muulane
[nimisõna, substantiiv]
mõnest muust kui eesti rahvusest inimene

muulanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost muulane

muulukas
[nimisõna, substantiiv]
1. valkja, tipust punase viljaga madal metsmaasikataoline taim

2. metsmaasikataoline taim

3. selle vili

muumi
[nimisõna, substantiiv]
heasüdamlik ja armas väljamõeldud olend Tove Janssoni lasteraamatutes

muumia
[nimisõna, substantiiv]
palsameerituna või kuivatatuna säilitatud surnukeha

muumitroll
[nimisõna, substantiiv]
heasüdamlik ja armas väljamõeldud olend Tove Janssoni lasteraamatutes

muundama
[tegusõna, verb]
1. teatud ainete omadusi mitmesugusel viisil muutma (nt geneetiliselt, keemiliselt)

2. paremaks, (olemuslikult) teiselaadiliseks muutma

muundkultuur
[nimisõna, substantiiv]
aretatud taim (nt soja, mais, raps), mille DNA-d on geenitehnoloogilisi võtteid kasutades kunstlikult muudetud

muunduma
[tegusõna, verb]
1. (olemuslikult) teistsuguseks, teiselaadiliseks muutuma või teisenema

2. teiseks muutuma

muundur
[nimisõna, substantiiv]
seade või seadme osa energia või edastatava signaali vormi muutmiseks

muundus
[nimisõna, substantiiv]
1. muundumine või muundamine, transformatsioon

2. muundumine

muusa
[nimisõna, substantiiv]
loomingulise inspiratsiooni allikas, hrl kaunis naine

muuseas
[määrsõna, adverb]
1. (osutab, et midagi mainitakse kõrvalepõikena, vahemärkusena)

2. kasuta siis, kui tahad öelda midagi, mis pole eelmise teemaga seotud

muuseum
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuuri- või loodusväärtusi koguv, säilitav, eksponeeriv ning uuriv asutus

2. hoone, kus inimesed saavad vaadata vanu või muid huvitavaid asju

muuseumieksponaat
[nimisõna, substantiiv]
muuseumis väljapandud ese

muuseumiese
[nimisõna, substantiiv]
muuseumis säilitatav ese

muuseumiharidus
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis hõlmab muuseumi sisu vahendamise külastajale hariva meelelahutuse ja elamusõppe võtmes

muuseumihoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles asub muuseum

muuseumikogu
[nimisõna, substantiiv]
muuseumis talletatavad esemed kogumina

muuseumipedagoog
[nimisõna, substantiiv]
muuseumi töötaja, kes töötab välja ja korraldab muuseumitunde, õpitubasid, haridusprojekte vms

muuseumipood
[nimisõna, substantiiv]
muuseumis asuv pood, kus müüakse selle muuseumi ja sealsete näitustega vm üritustega seotud asju

muuseumipäev
[nimisõna, substantiiv]
muuseumidele pühendatud tähtpäev

muuseumiteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus- ja tegevusala, mis käsitleb inimese ja keskkonna minevikuainelise tõestusmaterjali säilitamist, uurimist ja esitlemist

2. muuseumiteadus

muuseumitund
[nimisõna, substantiiv]
muuseumis toimuv õppetund

muuseumiöö
[nimisõna, substantiiv]
muuseume populariseeriv üritus, kus muuseumid on lahti tavapärasest hilisemal ajal ja tasuta ning pakuvad külastajatele mitmesuguseid tegevusi

muuseumlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. muuseumile omane, muuseumi meenutav

2. vanaaegne, muuseumi kuuluv

muusik
[nimisõna, substantiiv]
1. helilooja, (instrumentaalmuusika) interpreet vm (kutseliselt) muusikaga tegelev isik

2. inimene, kes kirjutab muusikat või mängib pilli

3. instrumentaalmuusika interpreet

muusika
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstiliik, mille kunstilisi kujundeid luuakse helidega ja tajutakse helidena ning mis avaldub loomingu ja interpretatsiooni kujul

2. helid, mida tehakse lauldes või pilli mängides

muusika-aasta
[nimisõna, substantiiv]
muusikale, heliloojatele, interpreetidele pühendatud aasta, mille raames toimub palju kontserte, festivale, konkursse, konverentse ja muud

muusikaajakiri
[nimisõna, substantiiv]
muusikahuvilisele mõeldud ajakiri, mis avaldab kriitikat, tutvustab muusikasündmusi vms

muusikaajakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
muusika teemadel kirjutav ajakirjanik

muusikaajalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. muusika kujunemis- ja arengulugu

2. seda käsitlev teadusharu või õppeaine

muusikaakadeemia
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem muusikaõppeasutus, mis koolitab interpreete, heliloojaid, muusikateadlasi ja -pedagooge

muusikaalane
[omadussõna, adjektiiv]
muusikavaldkonnaga seotud

muusikaanne
[nimisõna, substantiiv]
muusikaalane andekus

muusikaarmastus
[nimisõna, substantiiv]
armastus muusika vastu

muusikaarvustus
[nimisõna, substantiiv]
muusikaettekande või -loomingu kohta kirjutatud arvustus

muusikaautomaat
[nimisõna, substantiiv]
masingrammofon, millesse mündi laskmise järel hakkab mängima soovitud lugu (kohvikutes, baarides või mujal)

muusikaavalikkus
[nimisõna, substantiiv]
muusikud ja muusikahuvilised

muusikadokumentaal
[nimisõna, substantiiv]
heliloomingut, heliloojaid, dirigente, interpreete, lauljaid, muusikakollektiive vms käsitlev dokumentaalfilm

muusikaeelistus
[nimisõna, substantiiv]
muusika, mida keegi oma maitsest lähtuvalt eelistab kuulata

muusikaelu
[nimisõna, substantiiv]
muusikaalane tegevus ja selle ilmingud

muusikafestival
[nimisõna, substantiiv]
(perioodiliselt korraldatav) suur muusikaüritus, kus tutvustatakse hrl mingi ajastu või stiili, ühe või mitme žanri, ühe või mitme autori muusikat

muusikafilm
[nimisõna, substantiiv]
üksikute või seotud muusikapõhiste esituste ja etteastetega film

muusikafolkloristika
[nimisõna, substantiiv]
rahvamuusikat käsitleva muusikateaduse haru varasem nimetus

muusikaharidus
[nimisõna, substantiiv]
muusikaalane haridus

muusikahelid
[nimisõna, substantiiv]
muusika esitamisel kostvad helid

muusikainimene
[nimisõna, substantiiv]
(muusiku või muusikahuvilise inimese kohta)

muusikainstrument
[nimisõna, substantiiv]
1. riist muusikahelide tekitamiseks või rütmi rõhutamiseks (nt viiul, trumm)

2. ese, millega saab muusikat teha, näiteks klaver, viiul või trumm

muusikajuht
[nimisõna, substantiiv]
muusikalist osa juhtiv ja korraldav isik nt teatris, raadios vm

muusikakeskus
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus on aktiivne muusikaelu, on muusikaõppeasutusi ja toimub palju kontserte

muusikakirjastus
[nimisõna, substantiiv]
kirjastus, mis annab välja partituure, muusikat käsitlevaid teoseid ja heliplaate

muusikaklass
[nimisõna, substantiiv]
koolis muusikatundide pidamiseks sisustatud ruum

muusikakollektiiv
[nimisõna, substantiiv]
(ansambli, koori, orkestri vms kohta)

muusikakool
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaharidust andev (huvi)kool

2. kool, kus saab näiteks kitarri ja klaverit mängima õppida

muusikakoor
[nimisõna, substantiiv]
1. helitöid pillidel esitav suur muusikute kollektiiv

2. suur rühm inimesi, kes mängivad koos mitmesuguseid pille

muusikakriitika
[nimisõna, substantiiv]
1. (uudis)heliloomingut, interpretatsiooni ja muusikaväljaandeid hindavalt analüüsiv muusikateaduse osa

2. muusikaarvustus

muusikakultuur
[nimisõna, substantiiv]
loov muusikaline mõte ja sellest tulenev muusikalooming ning -tegevus (teatud rahval, ajajärgul, piirkonnas vms)

muusikakunst
[nimisõna, substantiiv]
muusika kunsti valdkonnana

muusikal
[nimisõna, substantiiv]
1. operetilaadne muusikaline lavateos, milles dialoog, laul ja tants on võrdse tähtsusega

2. film, milles osa loost esitatakse lauldes ja tantsides

3. etendus või film, kus osa loost esitatakse lauldes ja sageli ka tantsides

muusikalavastus
[nimisõna, substantiiv]
muusikateos lavastatuna

muusikalikontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, kus esitatakse muusikalidest pärinevaid laule

muusikalilava
[nimisõna, substantiiv]
(muusikalietenduse või muusikaliteatri kohta)

muusikaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. muusikaga seotud, sellesse puutuv

2. muusika vahenditega väljendatud, muusikas avalduv

3. muusikaga seotud

muusikaliteater
[nimisõna, substantiiv]
teater muusikalide etendamiseks

muusikaliteratuur
[nimisõna, substantiiv]
muusikateosed (trükituna või salvestatuna)

muusikalooming
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaline looming (hõlmab nii rahva- kui kunstmuusikat)

2. muusika, heliteoste loomine

muusikalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. muusika kujunemis- ja arengulugu

2. seda käsitlev teadusharu või õppeaine

muusikamaailm
[nimisõna, substantiiv]
1. muusika valdkond, selles tegutsevate inimeste ring

2. muusika valdkond ja selles tegutsevate inimeste ring

muusikamaitse
[nimisõna, substantiiv]
üldine või isiklik arusaam meeldivast ja nauditavast muusikast, sellest, millist muusikat eelistatakse

muusikamees
[nimisõna, substantiiv]
muusikaga tegelev (ka seda loov) isik

muusikamuuseum
[nimisõna, substantiiv]
muusikaajaloo materjale eksponeeriv ja uuriv muuseum

muusikant
[nimisõna, substantiiv]
pillimees, eriti orkestrant

muusikapala
[nimisõna, substantiiv]
(väiksem) muusikateos või selle osa

muusikapedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
muusika õpetamist käsitlev muusikateaduse haru

muusikapidu
[nimisõna, substantiiv]
(suurte muusikaürituste, nt muusikafestivalide kohta)

muusikaprodutsent
[nimisõna, substantiiv]
1. helisalvestise, heliülesvõtte tootmist korraldav isik

2. helisalvestise, heliülesvõtte tootmise juht

muusikapõld
[nimisõna, substantiiv]
(muusika kui tegevusala kohta)

muusikaravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimeetod, mis põhineb muusika kasutamisel inimese seisundi mõjutamiseks

muusikariist
[nimisõna, substantiiv]
1. riist muusikahelide tekitamiseks või rütmi rõhutamiseks (nt viiul, trumm)

2. ese, millega saab muusikat teha, näiteks klaver, viiul või trumm

muusikasaade
[nimisõna, substantiiv]
muusikale pühendatud raadio- või telesaade

muusikaselts
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 19. sajandi teises pooles levima haknud koorilaulu, orkestrimuusikat ja näitemängu viljelenud ühendus

muusikastiil
[nimisõna, substantiiv]
ajastule, piirkonnale, autorile vms omane väljenduslaad muusikas, sellele ühised jooned

muusikasõber
[nimisõna, substantiiv]
muusikat armastav inimene

muusikateadlane
[nimisõna, substantiiv]
muusika olemust ja arengut uuriv teadlane

muusikateadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib muusika olemust ja arengut ning hindab tema kunstiväärtust

muusikateater
[nimisõna, substantiiv]
muusikaetendusi korraldav teater (nt ooperi-, muusikaliteater)

muusikategelane
[nimisõna, substantiiv]
(muusiku, ka muu muusikaelus tegeva isiku kohta)

muusikateooria
[nimisõna, substantiiv]
1. õppeaine, mis annab põhiteadmisi muusika väljendusvahendite kohta

2. muusikateaduse haru, mis uurib muusika elemente ning muusika loomist, kirjapanemist, esitamist, tajumist ja analüüsimist

muusikateoreetik
[nimisõna, substantiiv]
muusika elementide ning muusika loomise, kirjapanemise, esitamise, tajumise ja analüüsimise uurija

muusikateos
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlakujuline muusikaliste väljendusvahenditega määratud helide kogum, muusikaline teos

2. muusikaline teos

muusikateraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimeetod, mis põhineb muusika kasutamisel inimese seisundi mõjutamiseks

muusikatund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund muusikaalaste teadmiste õpetamiseks ja omandamiseks

muusikatunnetus
[nimisõna, substantiiv]
esitatava muusika laadi tunnetamine, sellesse sisseelamine (nt interpreedil)

muusikatööstur
[nimisõna, substantiiv]
muusikaäris osaleva ettevõtte omanik vm selles olulist rolli omav inimene

muusikatööstus
[nimisõna, substantiiv]
muusika loomine, esitamine, levitamine, turustamine kui majandusvaldkond

muusikatükk
[nimisõna, substantiiv]
(muusikapala vm muusikateose, ka muusikalavastuse või -etenduse kohta)

muusikavalik
[nimisõna, substantiiv]
esitatavad (või müügiks pakutavad) muusikateosed

muusikavideo
[nimisõna, substantiiv]
ühe laulu või muusikateose põhjal lavastatud lühifilm või video

muusikavorm
[nimisõna, substantiiv]
heliteose ülesehitus

muusikaõhtu
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtune koosviibimine muusikaettekannetega

2. õhtune kontsert

muusikaõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
muusikaõpetust (sh laulmist) koolis andev õpetaja

muusikaõpetus
[nimisõna, substantiiv]
muusikat käsitlev õppeaine koolis (hõlmab ka laulmise)

muusikaõpingud
[nimisõna, substantiiv]
muusikaerialal või muusikakoolis õppimine

muusikaõppeasutus
[nimisõna, substantiiv]
muusika ja muusikateaduse õpetamisega tegelev õppeasutus, nt muusikaakadeemia, konservatoorium

muusikaäri
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis hõlmab muusika loomise, esitamise ja levitamisega seotud ettevõtlust

muusikaärimees
[nimisõna, substantiiv]
muusikaprodutsent, kontserdite korraldaja vm muusikaäris tegutsev ettevõtja

muusikaüldsus
[nimisõna, substantiiv]
muusikud ja muusikahuvilised

muusugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegagi võrreldes kujult, teostuselt vm viisil erinev

2. kellestki või millestki erinev

3. teist laadi

muut
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi muutuja kahe vaadeldava väärtuse vahe

2. füüsikalise suuruse lõpp- ja algväärtuse vahe

muut
sõnamuutmisega, sõnade käänamise ja pööramisega seotud

muutelõpp
[nimisõna, substantiiv]
grammatiline tunnus, mis väljendab käänet või isikut (pööret) ning liitub muule tunnusele või tüvele (nt majade-s, ela-me), käände- või pöördelõpp

muutetüvi
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) lõpufoneemi(de) poolest erinev tüvevariant, mis esineb sõna mõnes muus vormis kui algvorm (nt habeme, laula/n)

muutevorm
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) teatavas käändes või pöördes esinev sõnavorm

2. grammatikas: sama sõna teine kuju. Näiteks käin on vorm sõnast käima

muuti
[määrsõna, adverb]
muul viisil, muud moodi

muutkond
[nimisõna, substantiiv]
1. sarnaselt käänduvate või pöörduvate sõnade rühm, käändkond või pöördkond

2. käändkond, pöördkond

muutlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. muutuv (hrl iseloomuliku omadusena), mitte ühesugusena või ühes olekus püsiv

2. selline, mis (sageli) muutub

muutlikkus
[nimisõna, substantiiv]
soodumus muutuda, olekut vahetada

muutma
[tegusõna, verb]
1. teistsuguseks või teiseks tegema

2. teistsuguseks, erinevaks tegema

Ühendtegusõnad: tagasi muutma, tagasi muutma, ära muutma, ära muutma, ümber muutmaümber muutma

muutmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole muudetud või mis on mittemuudetav, ühesuguses olekus püsiv

muutmälu
[nimisõna, substantiiv]
arvuti keskne mäluseade, kuhu saab andmeid kirjutada ja kust saab neid lugeda

muutsuunaliiklus
[nimisõna, substantiiv]
liiklus, mis võib kulgeda mõlemas suunas ning mida reguleeritakse fooridega või muul viisil (nt sildadel, kõrge liiklussagedusega teedel, eriolukordades)

muutsuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus liiklus kulgeb määratud tingimuste kohaselt vahel ühes, vahel teises suunas, muutsuunaliiklusega

muuttüübistik
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguselt käänduvate või pöörduvate sõnade rühmade süsteem, muuttüüpide süsteem

muuttüüp
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) ühesuguselt käänduvate või pöörduvate sõnade rühm

2. käänd- ja pöördtüüp

muutuja
[nimisõna, substantiiv]
muutuv asjaolu, näitaja vm

muutuma
[tegusõna, verb]
1. teistsuguseks või teiseks saama

2. teistsuguseks, erinevaks saama

muutumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mittemuutuv, (pidevalt, pikalt) ühesuguses olekus, mitte kõikuv või vahelduv

2. selline, mis ei muutu

muutus
[nimisõna, substantiiv]
1. senisest erinevaks muutumine (sündmuse või protsessina)

2. muutumine

3. selle tulemus

muutuvkulu
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kulud, mis kasvavad toodangu hulga kasvamisel ja kahanevad selle kahanemisel (nt tükitööliste palgakulu, toodangu pakkekulu)

muutuvpalk
[nimisõna, substantiiv]
palga või töötasu osa, mida makstakse preemiana või lisatasuna täiendavate tööülesannete täitmise eest

muutuvus
[nimisõna, substantiiv]
1. muutlikkus

2. võime muutuda

muuvi
[nimisõna, substantiiv]
muusikavideo

mõdu
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne meest ja veest keedetud ning kääritatud lahja alkohoolne jook, mida tänapäeval on hakatud kohandatud kujul taas valmistama

2. kääritatud mesijook

mõeldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei tule kõne alla, pole teostatav

2. kujutlematu

3. kujuteldamatu, võimatu

mõeldav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis on teostatav, mis tuleb kõne alla

2. kujuteldav, võimalik

mõeldu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on (valmis) mõeldud

mõeldud-tehtud
(otsustamise ning kiiresti järgneva tegutsemise kohta)

mõh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (küsivalt, arusaamatult:) mis?, mida?

2. väljendab arusaamatust või küsimust: mis

mõhk
[nimisõna, substantiiv]
jämedam koht, väljaulatuv kühm või kumerus

mõhk
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puunõu leivataigna tegemiseks: leivaküna või leivaastja

2. leivanõu

mõhn
[nimisõna, substantiiv]
ümara või ovaalse kujuga küngas, mis koosneb liustiku sulamisvee setetest, peamiselt liivast ja kruusast

mõhnaline
[omadussõna, adjektiiv]
kühmude vm paksenenud kohtadega

mõhnastik
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt liivast ja kruusast koosnevate küngaste (mõhnade) rühm

2. mõhnade rühm pinnavormina

mõhnjalalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts mõhnaliste varvastega sõralisi (hõlmab nt kaamelit ja laamat)

2. sõraliste alamselts

mõhnkeha
[nimisõna, substantiiv]
suuraju kaht poolkera ühendav osa

mõigas
[nimisõna, substantiiv]
(hrl gooti arhitektuuris:) ümara ristlõikega piklik latitaoline ehisvorm võlviroiete, portaali ja aknaava kujunduses

mõik
[nimisõna, substantiiv]
1. üks sisekõrva labürindi moodustisi

2. sisekõrva esikus paiknev elliptiline kotike

mõikama
[tegusõna, verb]
aitama, mõjuma, tõhus, küllaldane olema

mõis
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne suur maavaldus ja põllumajanduslik tootmisüksus, mille hulka kuulusid isemajandavad talud

2. suur uhke ajalooline maja maal koos seda ümbritseva maa-alaga ja seal olevate hoonetega

mõisaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
kesk- ja feodaalaega kuuluv või sealt pärit, hrl selleaegse mõisakompleksiga seotud

mõisaametnik
[nimisõna, substantiiv]
endisajal mõisa teenistuses olnud ametimees (nt mõisavalitseja, kubjas)

mõisaansambel
[nimisõna, substantiiv]
mõisahooned kooskõlalist tervikut moodustavana

mõisaarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
mõisahoonetele iseloomulik kujundus- ja ehitusstiil teataval ajal

mõisahoone
[nimisõna, substantiiv]
mõisasüdame hoone (mõisa häärber või mõni kõrvalhoone nt tõllakuur, tööliste elumaja, sepikoda)

mõisahärra
[nimisõna, substantiiv]
meessoost mõisaomanik

mõisahäärber
[nimisõna, substantiiv]
mõisa peahoone, mis oli ühtlasi mõisniku perekonna elamu

mõisakiri
[nimisõna, substantiiv]
mõisa dokument (vakuraamat, leping vm)

mõisakirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ametikoht mõisas, mõisa sekretär

mõisakohus
[nimisõna, substantiiv]
feodaalist ja hirsnikest koosnev talupoegade kohtuasju arutav kriminaal- ja tsiviilkohus 13.–17. sajandil

mõisakompleks
[nimisõna, substantiiv]
mõisahooned kooskõlalist tervikut moodustavana

mõisakool
[nimisõna, substantiiv]
mõisahäärberis tegutsev kool

mõisakoormis
[nimisõna, substantiiv]
talupoegade kohustus mõisnike kasuks

mõisalik
[omadussõna, adjektiiv]
mõisale omane

mõisaloss
[nimisõna, substantiiv]
uhke, lossilik härrastemaja

mõisamaa
[nimisõna, substantiiv]
mõisa maa-ala osa, mida mõisapidaja ise teoliste tööga majandas

mõisamaja
[nimisõna, substantiiv]
mõisa peahoone, mis oli ühtlasi mõisniku perekonna elamu

mõisamajandus
[nimisõna, substantiiv]
mõisatel rajanev majandamisviis

mõisamees
[nimisõna, substantiiv]
saksa päritolu ametnik, palgasõdur või mõisateenija Vana-Liivimaal 16. sajandil

mõisamets
[nimisõna, substantiiv]
mõisa omanduses olev mets

mõisamoonakas
[nimisõna, substantiiv]
endisaja mõisas peamiselt toidukraami, ka korteri ja väikese maalapi eest töötanud põllutööline

mõisaomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, asutus vms, kellele kuulub teatud mõis

mõisaori
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal mõisateol käija, mõisateo tegija

mõisaorjus
[nimisõna, substantiiv]
(mõisale kohustuslikult tehtava töö, mõisa orjamise kohta)

mõisapark
[nimisõna, substantiiv]
mõisahoonete juurde kuuluv park

mõisapolitsei
[nimisõna, substantiiv]
pärast pärisorjuse kaotamist aastani 1917 mõisa maadel tegutsenud politsei (mõisahärra või mõisavalitseja isikus)

mõisapreili
[nimisõna, substantiiv]
(hrl mõisaomaniku tütre kohta)

mõisaproua
[nimisõna, substantiiv]
1. mõisahärra abikaasa

2. naissoost mõisaomanik

mõisapõld
[nimisõna, substantiiv]
mõisale kuuluv põld

mõisapäev
[nimisõna, substantiiv]
(nüüdisajal:) mõisa aladel korraldatav rahvaüritus

mõisarahvas
[nimisõna, substantiiv]
mõisas elavad ja töötavad inimesed (nt mõisasaksad, kubjas, teenijad)

mõisarehi
[nimisõna, substantiiv]
mõisa rehehoone

mõisasaks
[nimisõna, substantiiv]
mõisnik või tema perekonnaliige (vahel kasutatud ka mõne mõisateenija kohta)

mõisastama
[tegusõna, verb]
talupoegade kasutuses olnud maad mõisa asutamiseks või laiendamiseks võõrandama, talumaad mõisamaaks tegema

mõisasundija
[nimisõna, substantiiv]
feodalismiaegne talupojast ametiisik mõisa teenistuses, ülevaataja, kes hrl juhtis ja jälgis hobuste-härgadega tehtavat mõisatööd

mõisasüda
[nimisõna, substantiiv]
mõisa keskus parimate põllumaadega

mõisatall
[nimisõna, substantiiv]
mõisakompleksi kuuluv tall

mõisatalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
mõisniku omanduses olnud Vene talupoeg

mõisateenija
[nimisõna, substantiiv]
mõisas elav ja sealt ülalpidamist saav ametimees, majateenija või käsitööline

mõisategu
[nimisõna, substantiiv]
1. mõisale teotöö korras tehtud töö

2. tegu mõisale

mõisatöö
[nimisõna, substantiiv]
mõisale (teotöö korras) tehtud töö

mõisatööline
[nimisõna, substantiiv]
endisajal mõisa palgatööline

mõisatüdruk
[nimisõna, substantiiv]
endisajal hrl palgatöölisest tütarlaps mõisas

mõisavalitseja
[nimisõna, substantiiv]
mõisniku palgaline abi või tema asetäitja mõisamajanduse juhtimisel

mõisnik
[nimisõna, substantiiv]
1. mõisaomanik (või -rentnik)

2. mõisa valdaja, hrl mõisa omanik

mõisnikkond
[nimisõna, substantiiv]
mõisnikud

mõistaandmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kaudne ütlus või märguanne, aimata laskmine

2. miski, mis pole öeldud otse, vaid teiste sõnade kaudu

3. kaudne märguanne, vihje

mõistagi
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) iseenesest mõista, nagu (kõigile) teada

2. nii, nagu võibki arvata, kindlasti

mõistamisi
[määrsõna, adverb]
1. mõista andes, vihjates, mitte otse (öeldes)

2. mõista andes, kaudselt, vihjamisi

mõistatama
[tegusõna, verb]
millelegi mõttes lahendust otsima, milleski (oletamisi) selgusele jõuda püüdma

Ühendtegusõnad: ära mõistatamaära mõistatama

mõistatamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole võimalik ära mõistatada, ära arvata

mõistatus
[nimisõna, substantiiv]
1. (küsimusena sõnastatud) teravmeelne, poeetiline kirjeldus, mille järgi tuleb ära arvata, kelle või millega on tegemist (nt Üks hani, neli nina – padi)

2. muu lahendamiseks, äraarvamiseks antav nuputamisülesanne

3. mänguna küsitav keeruline küsimus, millel on üllatav vastus

mõistatuslaul
[nimisõna, substantiiv]
rahvalaul, milles vahelduvad mõistatusena sõnastatud küsimused ja nende vastused

mõistatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõistatusena, seletamatuna näiv

2. arusaamatu, salapärane

3. salapärane, arusaamatu

mõistatusmuinasjutt
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutu kujul esitatud mõistatus

mõiste
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtlemise üksus, tegelikkuse objektide (asjade ja nähtuste) esitus ideena inimese teadvuses

2. (oskuskeeles:) see, mida tähistab termin

3. millegi olemas oleva idee, mida keeles tähistab mingi sõna või väljend

mõisteaparaat
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna, eriala mõisted kogumina

mõistekaart
[nimisõna, substantiiv]
mõistetevaheliste seoste graafiline esitus (teadmiste korrastamise abivahendina)

mõistekiri
[nimisõna, substantiiv]
kiri, mille märgid tähistavad mõistet või sõna (nt vanem egiptuse kiri, sumeri kiilkiri)

mõisteline
[omadussõna, adjektiiv]
mõistetega seotud, neil rajanev või neist lähtuv

mõistemärk
[nimisõna, substantiiv]
1. mõistet tähistav kirjamärk, number või tingmärk

2. mõistet tähistav märk

mõistes
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. käsituses, arusaama järgi

2. kontekstis, konteksti arvestades

mõisteskeem
[nimisõna, substantiiv]
mõistetevaheliste seoste graafiline esitus (teadmiste korrastamise abivahendina)

mõistestik
[nimisõna, substantiiv]
(mingi eriala) mõistete kogum või süsteem

mõistetamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei mõisteta, millest ei saada aru

2. mitte selge, mitte mõistetav

mõistetav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, millest saab aru, mida on võimalik mõista

2. selline, millest on lihtne aru saada ja mis ei tekita segadust

mõistetavalt
[määrsõna, adverb]
arusaadaval kombel, mõistagi

mõistetu
[nimisõna, substantiiv]
kohtuotsusega teatud karistust kandma määratud isik

mõistev
[omadussõna, adjektiiv]
1. teiste muredesse ja probleemidesse arusaamisega suhtuv, teisi leebelt kohtlev

2. arusaav

mõistja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes jõuab mõistuse abil või tajudes milleski selgusele

2. mõistev, arusaav isik

mõistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kainelt või avaralt mõtlev ja arukalt käituv

2. praktiline ja arukas

mõistma
[tegusõna, verb]
1. mõistuse abil või tajudes milleski selgusele jõudma või selgusel olema

2. selgusele jõudma, mida miski tähendab või kuidas miski toimub

Ühendtegusõnad: kinni mõistma, kinni mõistma, süüdi mõistma, süüdi mõistma, välja mõistmavälja mõistma

mõistmata
[omadussõna, adjektiiv]
mõistmatu, arusaamatu või rumal

mõistmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, et ei mõista, ei saa aru

mõistmine
[nimisõna, substantiiv]
mõistuse abil või tajudes milleski selgusele jõudmine

mõistu
[määrsõna, adverb]
1. mõista andes, vihjates, mitte otse (öeldes)

2. mõista andes, kaudselt, vihjamisi

mõistujutt
[nimisõna, substantiiv]
lühike, puhuti allegooriline jutustus, mille õpetlik mõte esitatakse võrdlusena teise nähtusega

mõistukuju
[nimisõna, substantiiv]
allegooriline kujutus või pilt

mõistukõne
[nimisõna, substantiiv]
kaudselt, vihjamisi räägitav jutt

mõistukõneline
[omadussõna, adjektiiv]
kaudselt millelegi vihjav

mõistulugu
[nimisõna, substantiiv]
lühike, puhuti allegooriline jutustus, mille õpetlik mõte esitatakse võrdlusena teise nähtusega

mõistupilt
[nimisõna, substantiiv]
allegooriline lugu või pilt

mõistus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime loogiliselt mõelda, arutleda, üldistada ja abstraktsetest seostest aru saada

2. selge või asjaliku mõtlemise võime

3. võime mõelda ja aru saada

mõistusabielu
[nimisõna, substantiiv]
praktilisel kaalutlusel rajanev abielu

mõistuseabielu
[nimisõna, substantiiv]
praktilisel kaalutlusel rajanev abielu

mõistuseinimene
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes lähtub otsuste tegemisel loogikast ja kainest mõistusest

mõistusejoon
[nimisõna, substantiiv]
peopesal asuv joon, mida usutakse kirjeldavat inimese mõistust

mõistusenatuke
[nimisõna, substantiiv]
1. ((vähese) mõistuse kohta)

2. napp mõistus, vähene taip

mõistusepärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kainel mõtlemisel rajanev, mõistusest lähtuv

2. kainelt asjalik ja põhjendatud

mõistuseraas
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, hrl ebapiisav määr mõistust, kainet kaalutlemist vms

mõistusetagune
[omadussõna, adjektiiv]
mõistusega haaramatu, üle mõistuse käiv, müstiline, irreaalne vms

mõistusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma mõistuseta

2. mõistuse kaotanud

mõistusevastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, millest on terve mõistusega raske aru saada, ebamõistliku, arutu või võimatuna tunduv

2. mõistusele vastu käiv

mõistuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kainel mõtlemisel rajanev, mõistusest lähtuv

2. kainelt asjalik ja põhjendatud

mõistuslikult
[määrsõna, adverb]
mõistuse abil, kainest mõtlemisest lähtuvalt

mõistuspärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kainel mõtlemisel rajanev, mõistusest lähtuv

2. kainelt asjalik ja põhjendatud

mõistuspärastama
[tegusõna, verb]
pinge langetamiseks oma seisukohti, suhtumisi teistsuguseks mõtlema, (sotsiaalselt) ebasobivat mõistuspäraseks tegema, ratsionaliseerima

mõistusvastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, millest on terve mõistusega raske aru saada, ebamõistliku, arutu või võimatuna tunduv

2. mõistusele vastu käiv

mõju
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kui mingi kokkupuude kutsub milleski või kelleski esile füüsilise, füsioloogilise, psüühilise vm muutuse

2. vastav muutus

3. see, kui keegi või miski kutsub esile mingi muutuse

4. selline muutus

mõjuagent
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi või organisatsiooni huvides tegutsev isik, kes oma positsiooni kasutades mõjutab avalikku arvamust soodsalt teisele riigile või organisatsioonile, mille heaks ta töötab

2. riigi või organisatsiooni huvides tegutsev isik, kes mõjutab teise riigi või organisatsiooni otsuseid või poliitikat

mõjuaine
[nimisõna, substantiiv]
teatud toimet avaldav aine, millegi toimeaine

mõjualune
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. kellegi mõju(võimu) all olev

2. kellegi mõju all olev inimene

mõjuanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
hrl väljatöötatava õigusakti mõju analüüs

mõjuavaldus
[nimisõna, substantiiv]
mõjutamine, mõju avaldamine

mõjuisik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle arvamusel on laialdane mõju ning kes kasutab oma tuntust, et reklaamida mingit toodet, brändi või ideed

mõjujõud
[nimisõna, substantiiv]
1. suutlikkus mõjuda või mõjutada, mingit muutust esile kutsuda

2. suutlikkus mõjuda või mõjutada

mõjukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (suurt) mõjuvõimu omav

2. kaalukas, mõju avaldav

mõjukond
[nimisõna, substantiiv]
mõjualune piirkond

mõjul
kellestki või millestki mõjutatuna, millestki ajendatuna

mõjulepääs
[nimisõna, substantiiv]
1. mõjuv esiletulek

2. mõju või mõjuvõimu saavutamine

mõjuline
[omadussõna, adjektiiv]
millestki või kellestki mõjutusi saanud

mõjuma
[tegusõna, verb]
1. füsioloogilist, psüühilist vm mõju, toimet avaldama

2. kui miski mõjub, siis see põhjustab kelleski või milleski mingi muutuse

Ühendtegusõnad: kaasa mõjumakaasa mõjuma

mõjupiirkond
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, ala, mille piires miski toimet avaldab, mõjub

2. kellegi mõjuvõimu alune piirkond

mõjur
[nimisõna, substantiiv]
mõju avaldav asjaolu, nähtus vms, mõjuv tegur

mõjus
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis mõjub ja millest on kasu

mõjusfäär
[nimisõna, substantiiv]
millegi mõjuala või -piirkond

mõjustama
[tegusõna, verb]
1. (füüsilist, psüühilist vm) mõju avaldama

2. mõjudes mingit muutust esile kutsuma

3. veenmise, jutuga kedagi teisiti mõtlema või toimima suunama

4. oma mõjuga mingit muutust põhjustama

mõjusus
[nimisõna, substantiiv]
millegi toimel või mõjul soovitud, heade või vajalike tulemuste andmine, töö (kulutuste) ja tulemuste suhe

mõjutaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle arvamusel on laialdane mõju ning kes kasutab oma tuntust, et reklaamida mingit toodet, brändi või ideed

mõjutama
[tegusõna, verb]
1. (füüsilist, psüühilist vm) mõju avaldama

2. mõjudes mingit muutust esile kutsuma

3. veenmise, jutuga kedagi teisiti mõtlema või toimima suunama

4. oma mõjuga mingit muutust põhjustama

mõjutatavus
[nimisõna, substantiiv]
vastuvõtlikkus mõjutamisele, omadus olla (kergesti) mõjutatav

mõjutegur
[nimisõna, substantiiv]
mõju avaldav asjaolu, nähtus vms, mõjuv tegur

mõjutu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millel pole mõju, mis ei toimi

mõjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. konkreetse muutusena avalduv mõju

2. mõju

mõjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõju puudumine, mõjuta-olek

2. mõjuta-olek

mõjutustrahv
[nimisõna, substantiiv]
teatud kergemate väärtegude, nt kergemate liiklusrikkumiste puhul määratav trahv, mida ei kanta karistusregistrisse

mõjutusvahend
[nimisõna, substantiiv]
abinõu kellegi või millegi mõjutamiseks

mõjuv
[omadussõna, adjektiiv]
tugevat muljet tekitav

mõjuvõim
[nimisõna, substantiiv]
1. (positsioonist tulenev) võime mõjutada mingeid nähtusi ja protsesse või panna teisi midagi tegema

2. mõjukus, autoriteet

mõjuvõimas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure mõju või mõjuvõimuga

2. suure mõjuvõimuga

mõjuväli
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi mõjuala, mõjusfäär

mõla
[nimisõna, substantiiv]
1. aerust lühem (mittepaariline) tullita sõuderiist väiksema paadi sõudmiseks või tüürimiseks

2. aer

mõlajas
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõlakujuline, mõla moodi

2. mõlakujuline

mõlama
[tegusõna, verb]
mõlaga sõudma

mõlemad
[asesõna, pronoomen]
1. kaks isikut või muud objekti ühe kokkukuuluva paarina

2. kaks inimest või asja ühe tervikuna

3. kaks isikut või muud objekti üheskoos

mõlemapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaht eri osapoolt, mõlemat osalist haarav, kahe vahel, vastastikku toimuv

2. vastastikune

mõlemasooline
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade, taimede kohta:) isas- ja emassuguelundeid omav, mõlema soo tunnustega

mõlemasoolisus
[nimisõna, substantiiv]
isas- ja emassuguelundite esinemine ühes organismis

mõlemasuguline
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade, taimede kohta:) isas- ja emassuguelundeid omav, mõlema soo tunnustega

mõlemasugulisus
[nimisõna, substantiiv]
isas- ja emassuguelundite esinemine ühes organismis

mõlematpidi
[määrsõna, adverb]
1. üht- ja teistpidi

2. mõlemat viisi, mõlemal moel

3. mõlemat pidi

mõlemiti
[määrsõna, adverb]
mõlemat viisi, mõlemal moel

mõlgiline
[omadussõna, adjektiiv]
mõlkidega, mõlke täis

mõlgistama
[tegusõna, verb]
mõlgiliseks tegema

mõlgistuma
[tegusõna, verb]
mõlgiliseks muutuma

mõlgutama
[tegusõna, verb]
1. arutledes või unistavalt millegi üle mõtlema, millegi üle mõtisklema

2. mõttes arutama või unistama

mõlgutelema
[tegusõna, verb]
(korduvalt) mõlgutama

mõlgutlema
[tegusõna, verb]
(korduvalt) mõlgutama

mõlgutus
[nimisõna, substantiiv]
mõlgutamine, meelisklus, mõtisklus

mõlk
[nimisõna, substantiiv]
1. lohkjas muljumis- või löögijälg, sissemuljutud koht kõval siledal pinnal

2. lohk, sissemuljutud koht

mõlki
[määrsõna, adverb]
1. mõlgina lohku

2. mõlgina lohku, lömmi

mõlkima
[tegusõna, verb]
(hrl sõiduki kohta:) mõlki lööma, mõlke tekitama

Ühendtegusõnad: ära mõlkimaära mõlkima

mõlkis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. mõlgina lohus

2. mõlgina lohkus, lömmis

mõlklik
[omadussõna, adjektiiv]
mõlkidega, mõlke täis

mõlkuma
[tegusõna, verb]
(kestvamalt) meeles, mõttes esinema, seal liikvel olema

mõll
[nimisõna, substantiiv]
surusääse ussitaoline vastne (peamiselt söödana kalapüügil või kalasöödana)

mõlu
[nimisõna, substantiiv]
pindmine haavand, mis on puu kasvamisel täielikult või osaliselt sulgunud, üks puidurikkeid

mõmin
[nimisõna, substantiiv]
1. madal ebaselge häälitsus või kõne

2. karule omistatav häälitsus

3. madal ebaselge häälitsus v kõne

mõminaräpp
[nimisõna, substantiiv]
segase diktsiooniga, sageli arusaamatuks jääva tekstiga räppmuusika

mõmisema
[tegusõna, verb]
mõminat kuuldavale tooma, madalalt ja ebaselgelt häälitsema või rääkima

mõmm
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera suurtes metsades elav kogukas pruuni karvkattega kiskja

2. suur metsloom, kellel on paks pruun karv

mõmm
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi karu mõmisemist

mõmmik
[nimisõna, substantiiv]
väike kasvueas karu

mõmpsik
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt väikese lapse, ka karupoja kohta)

mõna
[nimisõna, substantiiv]
mõnamine

mõnama
[tegusõna, verb]
(torisedes) sajatama, kiruma, põhjama, manama

mõndapidi
[määrsõna, adverb]
1. mõnes suhtes

2. mõnel määral

mõndapuhku
[määrsõna, adverb]
mõnikord, mõnel juhul

mõneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
ebamääraselt vähene arv aastaid vana

mõnekaupa
[määrsõna, adverb]
mõned koos, paar-kolm korraga

mõnekesi
[määrsõna, adverb]
mõned koos, paar-kolm korraga

mõnekordne
[omadussõna, adjektiiv]
mõnel üksikul juhtumil, mõnel korral toimuv, esinev vms

mõnekuine
[omadussõna, adjektiiv]
ebamääraselt vähene arv kuid vana

mõnekuuline
[omadussõna, adjektiiv]
mõne kuu kestev

mõnekuune
[omadussõna, adjektiiv]
ebamääraselt vähene arv kuid vana

mõnekümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
mõnikümmend aastat vana

mõnelauseline
[omadussõna, adjektiiv]
vähestest lausetest koosnev

mõnemeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
kahe-kolme või veidi rohkema meetri pikkune

mõnemeheline
[omadussõna, adjektiiv]
mõnest inimesest (hrl mehest) koosnev

mõnepäevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõne päeva kestev v kestnud

2. mõne päeva kestev v kestnud

mõnesugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis või kes on lähemalt määratlemata, täpsemalt teadmata vms

2. mingisugune

mõneti
[määrsõna, adverb]
1. mõnes suhtes

2. mõnel määral

mõnetine
[omadussõna, adjektiiv]
mõnel määral, mõneti esinev

mõnevõrra
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

mõni
[asesõna, pronoomen]
1. märgib või osutab lähemalt määratlemata isikut, eset või olukorda

2. keegi või mingi

mõnikord
[määrsõna, adverb]
1. aeg-ajalt (ette tulles), mõne aja tagant (kordudes), mõnel juhul

2. nii, et tegevus kordub mõne aja tagant

mõnikümmend
[arvsõna, numeraal, asesõna, pronoomen]
hulgalt, koguselt ligemale 20 vm vähestes kümnetes mõõdetav arv

mõnimees
[nimisõna, substantiiv]
keegi (üksik, juhuslik) mees

mõningane
[asesõna, pronoomen]
1. selline, mis või kes on lähemalt määratlemata, täpsemalt teadmata vms

2. mingisugune

mõningas
[asesõna, pronoomen]
1. selline, mis või kes on lähemalt määratlemata, täpsemalt teadmata vms

2. mingisugune

mõnisada
[arvsõna, numeraal, asesõna, pronoomen]
suhteliselt vähene, mõnedesse sadadesse ulatuv hulk või kogus

mõnitama
[tegusõna, verb]
1. häbistavalt, solvavalt pilkama, au ja väärikust alandama

2. häbistavalt, solvavalt pilkama

mõnitamine
[nimisõna, substantiiv]
au ja väärikuse alandamine, häbistav, solvav pilkamine

mõniteist
[arvsõna, numeraal, asesõna, pronoomen]
1. hulgalt, koguselt veidi üle 10

2. mõni ühik üle kümne

mõniteistkümmend
[arvsõna, numeraal, asesõna, pronoomen]
1. hulgalt, koguselt veidi üle 10

2. mõni ühik üle kümne

mõnitus
[nimisõna, substantiiv]
1. alandav, solvav pilge või tegu

2. au ja väärikuse alandamine

mõnna
[omadussõna, adjektiiv]
heaolu-, rahulolutunnet tekitav, mõnu pakkuv

mõnsa
[omadussõna, adjektiiv]
heaolu-, rahulolutunnet tekitav, mõnu pakkuv

mõnu
[nimisõna, substantiiv]
pingevaba, rõõmusegune rahulolu- ja heaolutunne

mõnuaine
[nimisõna, substantiiv]
1. narkootikum, alkohol vm aine, mille manustamine põhjustab inimese vaimses seisundis muutusi

2. narkootikumi kohta

mõnulema
[tegusõna, verb]
kuskil või millegagi mõnusalt aega veetma, ennast kuskil hästi tundma

mõnus
[omadussõna, adjektiiv]
heaolu-, rahulolutunnet tekitav, mõnu pakkuv

mõnustama
[tegusõna, verb]
mõnusa(ma)ks tegema

mõnusus
[nimisõna, substantiiv]
meeldivus

mõnutu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei paku naudingut, ei tekita mõnu

mõnutunne
[nimisõna, substantiiv]
kehaline ja hingeline heaolu-, rahulolutunne

m-õpe
nutitelefoni, tahvelarvuti vm nutiseadmete abil toimuv õpe

mõra
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsas, joonena nähtav, hrl mitte läbiv ega sügavale ulatuv pragu

2. kitsas pragu

mõraline
[omadussõna, adjektiiv]
kitsaste pragudega (kaetud) või sellise praoga

mõrandama
[tegusõna, verb]
(vahekordades, olukordades vms) lahkhelisid, ebakõla tekitama, neid sel teel rikkuma

mõrane
[omadussõna, adjektiiv]
kitsaste pragudega (kaetud) või sellise praoga

mõranema
[tegusõna, verb]
kitsaste pragudega kattuma, sellist pragu või selliseid pragusid saama

mõrastama
[tegusõna, verb]
kitsa prao või kitsaste pragude tekkimist põhjustama

mõrd
[nimisõna, substantiiv]
lehtrikujulise suudmeavaga kalapüünis, millel on vitstest või muust materjalist kere ja keres kala tagasipääsu takistavad pujused

mõrk
[omadussõna, adjektiiv]
1. maitselt (ka lõhnalt) veidi mõru

2. mõrkjas, mõru

mõrkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. maitselt (ka lõhnalt) veidi mõru

2. mõrkjas, mõru

mõrkjashapu
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt veidi mõru ja samas ka hapukas

mõrkjasmagus
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt (või lõhnalt) natuke mõru ja ühtlasi magus

mõrrajada
[nimisõna, substantiiv]
kalapüünis, mis koosneb omavahel ühendatud pikast mõrdade rivist

mõrrakoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus kellelgi on õigus mõrdasid vette asetada

mõrrakuur
[nimisõna, substantiiv]
kuur mõrdade ja muude kalapüüniste hoidmiseks

mõrralina
[nimisõna, substantiiv]
jämedast lõngast võrk mõrdade (vm võrkpüüniste) valmistamiseks

mõrrapaat
[nimisõna, substantiiv]
paat mõrrapüügil käimiseks

mõrrapära
[nimisõna, substantiiv]
mõrra päraosa, kuhu kogunevad mõrda läinud kalad

mõrrapüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük mõrraga või mõrdadega

mõrrasuu
[nimisõna, substantiiv]
mõrra lehterjas esiosa

mõrsja
[nimisõna, substantiiv]
1. peatselt abielluv (ka kihlatud) naine (eriti oma peigmehe suhtes)

2. naine oma pulmas

3. abielluda kavatsev naine

mõrsjaiga
[nimisõna, substantiiv]
(hrl endisajal:) meheleminekuks sobiv vanus

mõrsjaitk
[nimisõna, substantiiv]
rahvakommetes itk, mida lauldakse pulmas mõrsja vanematekodust lahkumisel

mõrsjalill
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikast pärinev hrl kollaste või punakaspruunide õitega rohttaim, Eestis aialill

mõrsjaloor
[nimisõna, substantiiv]
pruudi pulmarõivastuse juurde kuuluv hrl valge loor

mõrsjaluna
[nimisõna, substantiiv]
lunaraha, mida peigmees maksab pruudi omastele (nt mõnedel Aasia või Aafrika rahvastel)

mõrtsukalik
[omadussõna, adjektiiv]
mõrvarile omane, mõrvu sooritav või põhjustav, mõrvadega iseloomustatav

mõrtsukas
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes teise inimese tahtlikult tapab, mõrva sooritaja

2. inimene, kes on sooritanud mõrva

mõrtsukatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesetapmise vm jõhkra veretöö kohta)

2. mõrv

mõrtsukhai
[nimisõna, substantiiv]
suurim röövtoiduline hai

mõrtsukkoer
[nimisõna, substantiiv]
(agressiivse, murdja koera kohta)

mõrtsukvaal
[nimisõna, substantiiv]
väga kõrge seljauimega suur delfiin

mõru
[omadussõna, adjektiiv]
1. koirohu, sapi, suhkruta kohvi maitsega (või kõrvalmaitsega)

2. tugeva ebameeldiva maitsega

3. kibe

mõruaine
[nimisõna, substantiiv]
pihlakas, greibis vm sisalduv mõrumaitseline alkaloid või aromaatne eeterlik õli, mida kasutatakse ravimina või ergutava vahendina

mõrukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõruvõitu, mõrkjas

2. mõrkjas

mõrukas
[nimisõna, substantiiv]
1. mageveekarpide mantliõõnde munev väike hõbedase kõrge kehaga kala

2. kala

mõrumagus
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt (või lõhnalt) natuke mõru ja ühtlasi magus

mõrumaitseline
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt mõru, mõru või mõrkja maitsega

mõrumandel
[nimisõna, substantiiv]
mürgist sinihapet sisaldav mõrumaitseline mandel, millest pressitakse nt lõhnaõlide tootmisel tarvitatavat õli

mõrumandliõli
[nimisõna, substantiiv]
mõrumandlitest pressitud õli, mida kasutatakse nt kokanduses

mõrunema
[tegusõna, verb]
mõru(ma)ks minema

mõrusool
[nimisõna, substantiiv]
1. rohkelt magneesiumi sisaldav vees hästi lahustuv mõru ja ühtlasi soolase maitsega aine, mida kasutatakse hrl väetisena, aga ka meditsiinis

2. mõrusool

mõrustama
[tegusõna, verb]
mõruks tegema

mõrušokolaad
[nimisõna, substantiiv]
1. magustamata, kõige puhtam, tumedam ja kõige lihtsam šokolaad, mida kasutatakse ka toiduainete maitsestamiseks

2. magustamata, kõige puhtam, tumedam ja kõige lihtsam šokolaad, mida kasutatakse toiduainete maitsestamiseks

mõrutinktuur
[nimisõna, substantiiv]
hrl taimedest alkoholitõmmisena valmistatud mõru maitsega vedel ravim

mõruvõitu
[omadussõna, adjektiiv]
(meeleolu, tunde kohta:) mõningase pettumuse, kibestumisega seotud

mõrv
[nimisõna, substantiiv]
1. teise inimese tahtlik tapmine eriti julmal viisil, raske isikuvastane kuritegu

2. teise inimese teadlik ja kavatsetud tapmine

mõrvagrupp
[nimisõna, substantiiv]
mõrvajuhtumite uurimisega tegelev kriminaalpolitsei eriüksus

mõrvakatse
[nimisõna, substantiiv]
püüe kedagi mõrvata

mõrvama
[tegusõna, verb]
inimest tahtlikult tapma, mõrva sooritama

mõrvaprotsess
[nimisõna, substantiiv]
kohtuprotsess, kus arutuse ja uurimise all on mõrv või mõrvad

mõrvar
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes teise inimese tahtlikult tapab, mõrva sooritaja

2. inimene, kes on sooritanud mõrva

mõrvarelv
[nimisõna, substantiiv]
vahend kellegi mõrvamiseks, relv (kui mõrvariist)

mõrvarlik
[omadussõna, adjektiiv]
mõrvarile omane, mõrvu sooritav või põhjustav, mõrvadega iseloomustatav

mõrvarühm
[nimisõna, substantiiv]
mõrvajuhtumite uurimisega tegelev kriminaalpolitsei eriüksus

mõrvasüüdistus
[nimisõna, substantiiv]
süüdistus mõrvas

mõrvatu
[nimisõna, substantiiv]
mõrvatud inimene

mõsik
[nimisõna, substantiiv]
pesemisvahend (nt käsn, hari)

mõskma
[tegusõna, verb]
pesema

mõsu
[nimisõna, substantiiv]
pesu

mõte
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtlemisel või juhuslikult peas tekkiv sõnaline kujutluspilt

2. see, mida sa mõtled

mõtelus
[nimisõna, substantiiv]
suhtumist väljendav arvamus, arutlus, mõte

mõtestama
[tegusõna, verb]
mõtet, tähendust, sisu, mõttekust andma

Ühendtegusõnad: lahti mõtestama, lahti mõtestama, ümber mõtestamaümber mõtestama

mõtestuma
[tegusõna, verb]
mõtet, tähendust, sisu saama

mõtestus
[nimisõna, substantiiv]
mõtestamine

mõtiskelema
[tegusõna, verb]
millegi üle mõttes, omaette arutama, arutledes mõtlema

mõtiskelu
[nimisõna, substantiiv]
1. keskendunud, süvenenud mõtisklemine

2. selle tulemusel tekkinud mõte

3. keskendunud mõtisklus

mõtisklema
[tegusõna, verb]
millegi üle mõttes, omaette arutama, arutledes mõtlema

mõtisklus
[nimisõna, substantiiv]
1. keskendunud, süvenenud mõtisklemine

2. selle tulemusel tekkinud mõte

3. keskendunud mõtisklus

mõtleja
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetlane, kes tegeleb filosoofiaga

2. inimene, kes on mõtleva, juurdleva meelelaadiga

mõtlema
[tegusõna, verb]
1. mõistuse abil seoseid leidma ja järeldusi tegema (nt mingi probleemi lahendamiseks, selguse saamiseks)

2. mõttes asjaolusid või öeldavat kaaluma

3. mõistuse abil seoseid leidma ja järeldusi tegema

4. oma mõtteid kellelegi või millelegi suunama

Ühendtegusõnad: edasi mõtlema, edasi mõtlema, ette mõtlema, ette mõtlema, juurde mõtlema, juurde mõtlema, järele mõtlema, järele mõtlema, järgi mõtlema, järgi mõtlema, kaasa mõtlema, kaasa mõtlema, läbi mõtlema, läbi mõtlema, ringi mõtlema, ringi mõtlema, tagasi mõtlema, tagasi mõtlema, välja mõtlema, välja mõtlema, üle mõtlema, üle mõtlema, ümber mõtlemaümber mõtlema

mõtlemapanev
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis sunnib arutlema, järele mõtlema

2. järele mõtlema, arutlema sundiv

mõtlematu
[omadussõna, adjektiiv]
ette või järele mõtlemata, kiiresti ja kaalumatult tehtud

mõtlematus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtlematu-olek

2. mõtlematu tegu, jutt, ütlus vms

mõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
vaimne protsess, mis seisneb tegelikkuse loogilis-abstraktses tunnetamises mõistete ja kujundite alusel

mõtlemisaeg
[nimisõna, substantiiv]
millegi üle (järele)mõtlemiseks antud või võetud ajavahemik

mõtlemisaine
[nimisõna, substantiiv]
see, mille üle mõelda

mõtlemishäire
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle normaalsest mõttetegevusest (nt mõtlemise tempo kiirenemine või aeglustumine, sundmõtete esinemine)

mõtlemiskoht
[nimisõna, substantiiv]
asi või asjaolu, mille üle järele mõelda

mõtlemismäng
[nimisõna, substantiiv]
mõtlemisega seotud, mõtlemist nõudev mäng (nt bridž, male, rendžu)

mõtlemisoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskus seoseid luua ja probleeme lahendada

mõtlemisviga
[nimisõna, substantiiv]
tegelikkust moonutav mõtlemine (nt liigne üldistamine, meelevaldne järeldamine, mustvalge mõtlemine)

mõtlemisvõime
[nimisõna, substantiiv]
mõtlemine (vaimse omadusena), võime mõelda

mõtlemisvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
(hea, iseseisva) mõtlemisvõimega

mõtlemisvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. rumal, vähese mõtlemisvõimega või iseseisva mõtlemise oskuseta

2. ilma mõtlemisvõimeta

mõtlemisülesanne
[nimisõna, substantiiv]
(rohket) mõtlemist, intellektuaalset pingutust nõudev ülesanne

mõtlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõtiskleva meelelaadiga

2. mõttesse süvenenud, mõtteis olev, sellist olekut väljendav

mõtlus
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) intensiivne meeleharjutus, eeskätt see, mis põhineb mõistmisel ja mõistelisel mõtlemisel

mõtluslaager
[nimisõna, substantiiv]
rühma inimeste eemaldumine välisilmast teatud ajavahemikuks, et kogenud õpetaja juhendamisel mõtlusega tegelda

mõtteaher
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle jutus on vähe (väärt) mõtteid

mõtteaine
[nimisõna, substantiiv]
see, mille üle mõelda

mõttealge
[nimisõna, substantiiv]
mõte, mida saab edasi arendada

mõttearendus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtte, idee lahtiseletamine, selle üle arutlemine sidusa tekstina

2. sel viisil (nt kõnena, artiklina) lahti seletatud mõte, idee

mõtteavaldus
[nimisõna, substantiiv]
väljaöeldud arvamus või seisukoht

mõtteeksperiment
[nimisõna, substantiiv]
miski ettekujutatav, mitte reaalselt toimuv

mõtteergas
[omadussõna, adjektiiv]
erksa, terase mõtlemisega

mõtteerk
[omadussõna, adjektiiv]
erksa, terase mõtlemisega

mõtteheietus
[nimisõna, substantiiv]
pikalt-laialt mõeldud mõte

mõtteidu
[nimisõna, substantiiv]
mõte, mida saab edasi arendada

mõtteilm
[nimisõna, substantiiv]
inimese mõtete, arusaamade, kujutluste ring

mõtteinimene
[nimisõna, substantiiv]
vaimu- või mõistuseinimene

mõttejooks
[nimisõna, substantiiv]
mõtete (sujuv) kulg

mõttejulgus
[nimisõna, substantiiv]
võime mõelda loovalt ja lennukalt

mõttejupp
[nimisõna, substantiiv]
katkendlik, poolik mõte

mõttejõud
[nimisõna, substantiiv]
jõud, mõju, mis lähtub keskendatud mõtlemisest

mõttejärg
[nimisõna, substantiiv]
mõtete seoslik järgnevus

mõttekaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi sama mõttesuuna, samade ideede järgija

mõttekaaslus
[nimisõna, substantiiv]
(mitme inimese või inimrühma kohta:) sama mõttesuuna, samade ideede järgimine

mõttekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. aruka mõttega, selline, mida tasub teha

2. aruka mõttega, otstarbekas

mõttekatke
[nimisõna, substantiiv]
katkendlik, poolik mõte

mõttekild
[nimisõna, substantiiv]
vaimukalt sõnastatud mõte (ka aforismi kohta)

mõttekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduse haru, mis tegeleb tõsiasjade, reaalsuse mõtestamise ja tõlgendamisega (nt filosoofiline kirjandus, ajalookäsitlus, essee)

mõttekoda
[nimisõna, substantiiv]
ideid genereeriv sõltumatu uurimisrühm või -asutus

mõttekodalane
[nimisõna, substantiiv]
mõttekoja liige, selles osaleja

mõttekoht
[nimisõna, substantiiv]
asi või asjaolu, mille üle järele mõelda

mõttekordus
[nimisõna, substantiiv]
ühe ning sama mõtte väljendamine erinevas sõnastuses mitu korda (ka stiilivõttena regilauludes)

mõttekorts
[nimisõna, substantiiv]
väike korts pingsalt mõtleva inimese laubal või ninajuurel

mõttekramp
[nimisõna, substantiiv]
ummik, takerdumine mõtlemises, analüüsi- ja mõttearenduse võimetus

mõttekriips
[nimisõna, substantiiv]
pika kriipsu kujuline kirjavahemärk (–), mida tarvitatakse nt pikema kiilu eraldamiseks muust lausest või sõna ees, mis peab mõjuma üllatavana

mõttekuju
[nimisõna, substantiiv]
mõttes, kujutluses loodud kuju, nt inimene või muu olend

mõttekujutus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi ettekujutamine mõttes

2. mõttes tekkinud kujutluspilt

3. ettekujutus, kujutelm

4. fantaasia

mõttekujutuslik
[omadussõna, adjektiiv]
väljamõeldud, mõttes või vaimusilmas nähtav, mitte tegelik või parasjagu kohalolev

mõttekäik
[nimisõna, substantiiv]
1. omavahel seostuvad, haakuvad mõtted

2. mõtete kulg, seostumine

mõttelaad
[nimisõna, substantiiv]
mõtlemise eripära, maailma ja ellu suhtumise viis

mõttelage
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti, teose vms kohta:) mõttelt, sisult kesine või täiesti mõtteta

mõttelaisk
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kel puudub harjumus süvenenult mõelda ja juurelda

mõttelaiskus
[nimisõna, substantiiv]
harjumatus või viitsimatus süvenenult mõelda, juurelda millegi üle

mõttelend
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtete (kiire) kulg

2. kujutlus(võime)

mõtteline
[omadussõna, adjektiiv]
mõtet, sisu puudutav

mõtteloidus
[nimisõna, substantiiv]
vaimse erksuse puudumine

mõtteloolane
[nimisõna, substantiiv]
filosoof vm eriala esindaja, kes arutleb (oma valdkonna) teoreetilise mõttega seotud küsimuste üle

mõttelooline
[omadussõna, adjektiiv]
filosoofilise ja muu teoreetilise mõtte ajalooga seotud

mõttelugu
[nimisõna, substantiiv]
filosoofilise ja muu teoreetilise mõtte ajalugu

mõtteluule
[nimisõna, substantiiv]
elunähtusi filosoofiliselt mõtestav luule

mõttelõng
[nimisõna, substantiiv]
üksteisele järgnevad mõtted

mõttemaailm
[nimisõna, substantiiv]
inimese mõtete, arusaamade, kujutluste ring

mõttemall
[nimisõna, substantiiv]
kogemusel, kasvatusel vms põhinev tava mingil viisil mõelda, teatud seaduspära ja korduvus mõtlemises

mõttemuster
[nimisõna, substantiiv]
kogemusel, kasvatusel vms põhinev tava mingil viisil mõelda, teatud seaduspära ja korduvus mõtlemises

mõttemõlgutus
[nimisõna, substantiiv]
1. keskendunud, süvenenud mõtisklemine

2. selle tulemusel tekkinud mõte

3. keskendunud mõtisklus

mõttemäng
[nimisõna, substantiiv]
mõtlemisega seotud, mõtlemist nõudev mäng (nt bridž, male, rendžu)

mõttemängur
[nimisõna, substantiiv]
male, bridži, rendžu vm mõtlemismängu harrastaja, mõttespordiga tegeleja

mõtteniit
[nimisõna, substantiiv]
üksteisele järgnevad mõtted

mõtteosaline
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi sama mõttesuuna, samade ideede järgija

mõttepatt
[nimisõna, substantiiv]
mõttes sooritatud patutegu

mõttepaus
[nimisõna, substantiiv]
järelemõtlemiseks tehtav paus kõnes, rääkimisel

mõttepilt
[nimisõna, substantiiv]
(sõnaline) kujutlus, kujutluspilt

mõttepinge
[nimisõna, substantiiv]
(pingsa mõtlemise, selle väljendumise kohta milleski)

mõttepoeg
[nimisõna, substantiiv]
mõte, mida saab edasi arendada

mõttepunktid
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmest järjestikusest punktist koosnev kirjavahemärk (...), mis tähistab nt lause sisulist katkestust või asendab sõnas ärajäetud tähti

2. kolmest järjestikusest punktist koosnev kirjavahemärk

mõttepäevik
[nimisõna, substantiiv]
päevaraamat, milles domineerivad mõtisklused ja arutlused (ka teosena)

mõttepärl
[nimisõna, substantiiv]
teravmeelne, vaimukas mõte

mõtteraas
[nimisõna, substantiiv]
väike mõte

mõtteriim
[nimisõna, substantiiv]
(stiilivõte regilauludes:) ühe ning sama mõtte väljendamine erinevas sõnastuses mitu korda, nt Igav on olla iluta, / hale olla laulemata, / kole käo kukkumata, / raske rõõmuta elada

mõtterikas
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti, teose, ka inimese kohta:) sisukas, väärt mõtteid sisaldav või omav

mõtterutiin
[nimisõna, substantiiv]
sissejuurdunud, harjumuspärane mõtlemise viis

mõtteräbal
[nimisõna, substantiiv]
(mõttekatke või tühise mõtte kohta)

mõtterännak
[nimisõna, substantiiv]
mõtetes liikumine, kulgemine (nt mingisse kohta või aega, kellegi juurde)

mõttes
[postpositsioon, tagasõna]
midagi arvestades, silmas pidades

mõttesalm
[nimisõna, substantiiv]
elu- või mõttetarkust sisaldav salm

mõtteseos
[nimisõna, substantiiv]
seos mõtete vahel, mis väljendub ühe mõtte esilekutsumises teise poolt

mõttesport
[nimisõna, substantiiv]
sportlik tegevus, kus parim osaleja selgub vaimse võimekuse põhjal (hõlmab nt male, kabe ja rendžu)

mõttestik
[nimisõna, substantiiv]
omavahel seotud mõtted, mõtete kogum

mõttesäde
[nimisõna, substantiiv]
väärt mõte, mida saab edasi arendada

mõttesähvatus
[nimisõna, substantiiv]
äkitselt esilekerkinud mõte või idee

mõttesügavus
[nimisõna, substantiiv]
sisutihedus, (filosoofiliselt) läbi mõeldud olek

mõttetalgud
[nimisõna, substantiiv]
probleemile lahenduse otsimine rühma inimeste loova mõttetöö kaudu

mõttetark
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetlane, kes tegeleb filosoofiaga

2. inimene, kes on mõtleva, juurdleva meelelaadiga

mõttetarkus
[nimisõna, substantiiv]
1. targalt mõtlemine

2. mõttetera, tark ütlus

mõtteteadlane
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetlane, kes tegeleb filosoofiaga

2. inimene, kes on mõtleva, juurdleva meelelaadiga

mõtteteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib maailma ja mõtlemise kõige üldisemaid seaduspärasid

2. teadus, mis uurib maailma, inimese elu ja mõtlemise olemust

3. ka õppeainena

mõttetegevus
[nimisõna, substantiiv]
(aktiivne) mõtlemine

mõttetera
[nimisõna, substantiiv]
lühidalt ja vaimukalt sõnastatud mõte, nt aforism või sentents

mõtteteravus
[nimisõna, substantiiv]
mõtlemise erksus ja selgus

mõttetihe
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti, teose vms kohta:) palju väärt mõtteid sisaldav

mõttetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. aruka mõtteta, selline, mida ei maksa teha

2. ilma aruka mõtteta, tähenduseta

3. tarbetu, asjatu, ilma aruka mõtteta

mõttetulv
[nimisõna, substantiiv]
üksteisele kiiresti järgnevad paljud mõtted

mõttetus
[nimisõna, substantiiv]
see, kui millelgi puudub mõte või mingi tegevus on tarbetu

mõttetöö
[nimisõna, substantiiv]
(mõtlemise kohta)

mõttetühi
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti, teose vms kohta:) mõttelt, sisult kesine või täiesti mõtteta

mõttevabadus
[nimisõna, substantiiv]
õigus omada arvamusi ja veendumusi, jääda neile truuks või neid muuta (üks kodaniku põhiõigusi, tagatud riigi põhiseadusega)

mõttevaene
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti, teose, ka inimese kohta:) olulise mõtteta, vähe väärt mõtteid omav

mõttevahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. arvamuste vahetamine vestluse, sõnavõttude või diskussioonina

2. mõtete avaldamine vestluse, sõnavõttude v diskussioonina

mõtteviis
[nimisõna, substantiiv]
mõtlemise eripära, maailma ja ellu suhtumise viis

mõttevili
[nimisõna, substantiiv]
mõtlemise tulemus, sellega saavutatu

mõttevilksatus
[nimisõna, substantiiv]
äkitselt esilekerkinud mõte või idee

mõttevälgatus
[nimisõna, substantiiv]
äkitselt esilekerkinud mõte või idee

mõttevärske
[omadussõna, adjektiiv]
uusi ideid, vaatenurki sisaldav

mõtus
[nimisõna, substantiiv]
okasmetsades elutsev suur lind, kelle lendutõus käib iseloomuliku robina saatel, Eestis suurim kanaline

mõtusekana
[nimisõna, substantiiv]
emane metsis

mõtusekukk
[nimisõna, substantiiv]
küütleva musta sulestiku ja suure sabaga isane metsis

mõtusemäng
[nimisõna, substantiiv]
isaste metsiste varakevadine pulmamäng, mis toimub peamiselt puude okstel

mõurama
[tegusõna, verb]
1. möirgama, rämedalt lõugama

2. valjusti põrisevat häält tegema

mõõde
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, ruumi või eseme pikkus, laius, kõrgus vm mõõdetav ulatus

2. eseme või ruumi suurust iseloomustav näitaja, näiteks pikkus, laius või kõrgus

mõõdetamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole võimalik mõõta, mittemõõdetav

mõõdetavus
[nimisõna, substantiiv]
mõõdetav-olek

mõõdetud
[omadussõna, adjektiiv]
taotletult väärikas, rahulik ja läbimõeldud

mõõdetult
[määrsõna, adverb]
mõõdetuna

mõõdik
[nimisõna, substantiiv]
millegi kvaliteedi, tulemuslikkuse hindamisel või hüpoteesi kontrollimisel kasutatav suurus

mõõdistama
[tegusõna, verb]
pinnavorme, krunte, ehitisi vm objekte kaardistamiseks, plaanistamiseks või skeemi koostamiseks mõõtma

mõõdistus
[nimisõna, substantiiv]
mõõdistamine

mõõdistuslaev
[nimisõna, substantiiv]
veepõhja mõõdistustöödeks mõeldud laev

mõõdu
mõõtmiseks tarvitatav, selleks mõeldud

mõõduandev
[omadussõna, adjektiiv]
millegi kulgu, tulemust määrav, mõjult eriti oluline

mõõdukala
[nimisõna, substantiiv]
väljapüügiks lubatud pikkuse, suurusega kala

mõõdukalt
[määrsõna, adverb]
1. parajal määral, keskmiselt

2. pigem vähem kui rohkem

mõõdukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskmine, äärmuste vahepeale jääv, nt mitte liiga suur ega liiga väike või vähene

2. mitteliialdav, mitte äärmustesse minev, paras

mõõdulatt
[nimisõna, substantiiv]
pikkusühikute skaalaga latt mõõtmiseks

mõõduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kalade ja muude veeloomade kohta:) väljapüügiks lubatud pikkusega, alammõõtu ületava suurusega

2. teatud mõõduga

mõõdulint
[nimisõna, substantiiv]
pikkusühikute skaalaga metall- või tekstiillint mõõtmiseks

mõõdulusikas
[nimisõna, substantiiv]
lusikataoline vahend ainete mahu või kaalu määramiseks (nt köögitarbena)

mõõdunõu
[nimisõna, substantiiv]
skaalajaotistega anum aine mahu või kaalu määramiseks

mõõdupulk
[nimisõna, substantiiv]
kokkupandav mõõdupuu pikkusühikute skaalaga (nt puusepal)

mõõdupuu
[nimisõna, substantiiv]
millegi hindamise alus

mõõduriist
[nimisõna, substantiiv]
vahend millegi mõõtmiseks ja vastava info vahetuks esitamiseks (nt numbernäiduna, osuti pöördenurgana skaalal)

mõõdurõivas
[nimisõna, substantiiv]
kliendi mõõtude järgi tööstuslike võtetega toodetud riietusese

mõõdus
[omadussõna, adjektiiv]
(püütavate kalade kohta:) sobiva, lubatud suurusega

mõõdus
[postpositsioon, tagasõna]
(suuruselt, suurusjärgult või olemuselt kellegi või millegi märkimisväärsega või täisväärtuslikuga võrreldav-oleku kohta)

mõõdustik
[nimisõna, substantiiv]
mõõtude, mõõtühikute süsteem

mõõdusuhe
[nimisõna, substantiiv]
(tehnilises joonestamises:) eseme ja temast joonestatud kujutise suuruse vahekorda näitav arvuline suhe (nt 1:2, 2:1, 1:1)

mõõdusärk
[nimisõna, substantiiv]
kliendi mõõtude järgi tehases valmistatud päevasärk

mõõdutu
[omadussõna, adjektiiv]
ülimalt suur, mõõdukuse piire ületav

mõõdutundeline
[omadussõna, adjektiiv]
mõõdutunnet omav

mõõdutundetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõõdukuse piire ületav, liiale minev, ohjeldamatu

2. mõõdutunnet mitteomav

3. mõõdutunnet mitteomav, ohjeldamatu

mõõdutunne
[nimisõna, substantiiv]
oskus mõõdukaks jääda, piiri, mõõtu pidada, mitte liialdada

mõõduvõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlemine, jõukatsumine

2. võistlus

mõõduvõtt
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlemine, jõukatsumine

2. võistlus

mõõduülikond
[nimisõna, substantiiv]
kliendi mõõtude järgi tehases valmistatud ülikond

mõõgaarm
[nimisõna, substantiiv]
mõõgahaava jälg

mõõgaema
[nimisõna, substantiiv]
(vanemates pulmakommetes:) peamine pruudipoolne naissoost pulmategelane, kes hoolitseb tavade täitmise eest

mõõgahaav
[nimisõna, substantiiv]
mõõgaga tekitatud haav

mõõgahoop
[nimisõna, substantiiv]
mõõgaga antud löök

mõõgaisa
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisaja pulmakombestikus:) peamine peiupoolne pulmategelane

2. peiupoolne pulmategelane

mõõgakandja
[nimisõna, substantiiv]
mõõgaga relvastatud sõdalane

mõõgamees
[nimisõna, substantiiv]
mõõgaga relvastatud sõdalane

mõõgameister
[nimisõna, substantiiv]
mõõkade valmistaja

mõõganeelaja
[nimisõna, substantiiv]
mõõga näilist neelamist demonstreeriv tsirkuseartist vm sellise triki etendaja

mõõganeelamine
[nimisõna, substantiiv]
1. mao limaskesta uuring valgusallikaga arstiriista abil

2. mao peegelvaatlus

mõõgapide
[nimisõna, substantiiv]
mõõga käepide

mõõgapära
[nimisõna, substantiiv]
mõõga käepide

mõõgarihm
[nimisõna, substantiiv]
rihm, mille küljes ripub mõõk (vöö küljes või üle õla)

mõõgasepp
[nimisõna, substantiiv]
mõõkade valmistaja

mõõgasulane
[nimisõna, substantiiv]
mõõgaga relvastatud sõdalane

mõõgatera
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõga põhiosa raiumiseks või torkamiseks

2. selle terav lõikeserv

mõõgatupp
[nimisõna, substantiiv]
tupp, millesse käib mõõk

mõõgatärin
[nimisõna, substantiiv]
1. (mõõgavõitlusel mõõkade kokkupuutest tekkiva metalse heli kohta)

2. (vägivalla või sellega ähvardamise kohta)

mõõgavend
[nimisõna, substantiiv]
vaimuliku rüütliordu liige 13. sajandi algul Liivimaal

mõõgavõitlus
[nimisõna, substantiiv]
võitlus mõõkadega

mõõk
[nimisõna, substantiiv]
1. pika kitsa tera ja käepidemega relv raiumiseks või torkamiseks, endisajal lähivõitlusrelvana, tänapäeval tseremoniaal- ja sportrelvana

2. relv, mis näeb välja nagu väga pikk terav nuga

mõõkdelfiin
[nimisõna, substantiiv]
väga kõrge seljauimega suur delfiin

mõõkhammastiiger
[nimisõna, substantiiv]
enne viimast jääaega elanud pikkade kihvadega tiigrisarnane kiskja

mõõkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõõgataoliselt pikk, kitsas ja teravatipuline

2. mõõgataoline

mõõkjätke
[nimisõna, substantiiv]
rinnaku (rinnaluu) painduv alumine tipp

mõõkkala
[nimisõna, substantiiv]
torpeedokujulise keha ning pika mõõkjalt terava ülalõuaga suur soojade merede röövkala

mõõklehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigiomaselt mõõkjate lehtedega

mõõklema
[tegusõna, verb]
mõõkadega võitlema

mõõkrohi
[nimisõna, substantiiv]
jäikade lehtede ja karedate leheservadega kõrge rohttaim, levinud parasvöötmest troopikani

mõõksaba
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Mehhikost pärit levinud akvaariumikala

mõõkvaal
[nimisõna, substantiiv]
väga kõrge seljauimega suur delfiin

mõõl
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel ja metsades kasvav madal karvaste seemnetega rohttaim

2. rohttaim

mõõn
[nimisõna, substantiiv]
1. veetaseme perioodiline langemine

2. sellega iseloomustuv (mere)loodete faas

3. veetaseme langus mereloodete faasina

mõõnaaeg
[nimisõna, substantiiv]
halb aeg, madalseisu aeg (nt elus, tegevuses, mingis valdkonnas)

mõõnalaine
[nimisõna, substantiiv]
mõõna põhjustatud laine

mõõnama
[tegusõna, verb]
(mõõnavee kohta:) alanema, rannikust taganema

mõõnaperiood
[nimisõna, substantiiv]
halb aeg, madalseisu aeg (nt elus, tegevuses, mingis valdkonnas)

mõõnarand
[nimisõna, substantiiv]
ranna madalam osa, mida mõjutavad mõõn ja tõus, aga mis mõõna ajal kuivaks jääb

mõõnavesi
[nimisõna, substantiiv]
mõõnaga taganev vesi

mõõt
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõdetava suuruse kindel väärtus, mis loetakse võrdseks ühega

2. kindel suurus, millega mõõdetakse näiteks millegi pikkust, pindala või mahtu

mõõtarv
[nimisõna, substantiiv]
mõõdetava suuruse arvväärtus

mõõte
mõõtmiseks tarvitatav, selleks mõeldud

mõõtejoonlaud
[nimisõna, substantiiv]
liistukujuline skaalaga mõõtevahend pikkuste mõõtmiseks

mõõteklaas
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuline anum vedeliku mahu mõõtmiseks

mõõtekolb
[nimisõna, substantiiv]
aheneva kaelaga laborinõu täpse kontsentratsiooniga lahuste valmistamiseks

mõõtel
[nimisõna, substantiiv]
lihtsam mõõtevahend

mõõtelatt
[nimisõna, substantiiv]
pikkusühikute skaalaga latt mõõtmiseks

mõõtelint
[nimisõna, substantiiv]
pikkusühikute skaalaga metall- või tekstiillint mõõtmiseks

mõõtelusikas
[nimisõna, substantiiv]
lusikataoline vahend ainete mahu või kaalu määramiseks (nt köögitarbena)

mõõtemuundur
[nimisõna, substantiiv]
hrl mõõteriistade ja -süsteemide koosseisu kuuluv mõõtevahend, mis väljastab sisendsuurusest kindlal viisil sõltuva väljundsuuruse (hrl mõõtesignaali kujul)

mõõtemääramatus
[nimisõna, substantiiv]
tõenäosuslik väärtuste vahemik, milles asub mõõdetava suuruse tõeline väärtus

mõõtenõu
[nimisõna, substantiiv]
skaalajaotistega anum aine mahu või kaalu määramiseks

mõõtepiirkond
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriista näitude piirkond

mõõteriist
[nimisõna, substantiiv]
vahend millegi mõõtmiseks ja vastava info vahetuks esitamiseks (nt numbernäiduna, osuti pöördenurgana skaalal)

mõõteseade
[nimisõna, substantiiv]
seade millegi koguse vm mõõtmiseks

mõõtesilinder
[nimisõna, substantiiv]
skaalajaotistega silindriline klaasanum vedeliku mahu mõõtmiseks (nt lahuste valmistamisel)

mõõtesirkel
[nimisõna, substantiiv]
sirkel punktidevaheliste kauguste mõõtmiseks, pikkuste ülekandmiseks vms

mõõtetarvik
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmisel vajalik vahend või abivahend

mõõteteenistus
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmiste õigsust ja ühtsust tagav riiklike ja ametkondlike metroloogiaasutuste süsteem

mõõtetehnika
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmisel kasutatavad seadmed ja vahendid

mõõtetrafo
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis muundab kõrge vahelduvpinge või tugeva vahelduvvoolu standardriistadega mõõdetavaks vahelduvpingeks või -vooluks (nt pingetrafo, voolutrafo)

mõõtetulemus
[nimisõna, substantiiv]
mõõdetava suuruse (arv)väärtus, mis mõõtmisel saadakse

mõõtetäpsus
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmise täpsus

mõõtevahend
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmisel kasutatav normitud omadustega tehniline vahend (nt mõõtur, andur, arvesti, etalon)

mõõtja
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist või mõõteseade

mõõtjoon
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt tehnilisel joonisel abijoon mõõtme märkimiseks

2. abijoon mõõtme märkimiseks

mõõtkava
[nimisõna, substantiiv]
1. joonisel, kaardil või plaanil oleva lõigu pikkuse ja sama lõigu tegeliku pikkuse suhe

2. mastaap

mõõtma
[tegusõna, verb]
1. arvulist suurust, mahtu või hulka (mingi mõõtevahendi abil) kindlaks määrama

2. millegi suurust, mahtu või hulka (vastava seadme abil) leidma

Ühendtegusõnad: välja mõõtma, välja mõõtma, ära mõõtma, ära mõõtma, üle mõõtmaüle mõõtma

mõõtmatu
[omadussõna, adjektiiv]
ülimalt suur, erakordselt suur

mõõtmatult
[määrsõna, adverb]
ülimal määral, üliväga (palju)

mõõtmeline
[omadussõna, adjektiiv]
mõõtmetega seotud, teatud mõõtmetega

mõõtmestama
[tegusõna, verb]
detailide mõõtmeid tehnilisele joonisele kandma

mõõtmisandmed
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmisel saadud arvandmed

mõõtmistulemus
[nimisõna, substantiiv]
mõõdetava suuruse (arv)väärtus, mis mõõtmisel saadakse

mõõtmisviga
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmistulemuse erinevus mõõdetava suuruse tõelisest väärtusest

mõõtu
[postpositsioon, tagasõna]
(suuruselt, suurusjärgult või olemuselt kellegi või millegi märkimisväärsega või täisväärtuslikuga võrreldav-oleku kohta)

mõõtuandev
[omadussõna, adjektiiv]
millegi kulgu, tulemust määrav, mõjult eriti oluline

mõõtur
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist või mõõteseade

mõõtühik
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõdetava suuruse kindel väärtus, mis loetakse võrdseks ühega

2. kindel suurus, millega mõõdetakse näiteks millegi pikkust, pindala või mahtu

mäda
[nimisõna, substantiiv]
1. põletiku tagajärjel tekkiv kollakas vedelik, mis sisaldab mikroobe, valgeid vereliblesid ja lõhustatud koeosi

2. paks kollane vedelik, mis tekib haavas, kui seal on põletik

mädaemakas
[nimisõna, substantiiv]
(loomadel, nt kassidel ja koertel:) põletikulise protsessi tagajärjeks olev mädakogum emakas

mädajas
[omadussõna, adjektiiv]
1. põletiku tagajärjel tekkinud mäda meenutav

2. mädataoline

mädakogum
[nimisõna, substantiiv]
mingis kohas moodustunud mäda

mädakolle
[nimisõna, substantiiv]
mäda moodustumise koht koes

mädakork
[nimisõna, substantiiv]
tihke mädakogum

mädakusesus
[nimisõna, substantiiv]
mäda leidumine uriinis neerude või kuseteede bakteriaalse põletiku korral

mädakuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 8. kuu, põhjapoolkeral kolmas suvekuu

2. aasta 8. kuu

mädalaik
[nimisõna, substantiiv]
mädanemisest tekkinud laik taime vilja pinnal

mädamaa
[nimisõna, substantiiv]
madal mudane maa

mädamuhk
[nimisõna, substantiiv]
mädapõletiku kolle nahas ja nahaaluses koes (moodustub mitmest furunkulist)

mädamuna
[nimisõna, substantiiv]
1. mädaks läinud, riknenud muna

2. mädaks läinud muna

mädand
[nimisõna, substantiiv]
leebe kirumissõna

mädandama
[tegusõna, verb]
(hrl taimede, puidu, surnud looma kohta:) mädanema pannes lagundama, mädaks tegema

mädane
[omadussõna, adjektiiv]
mäda sisaldav või eritav, sellega iseloomustuv

mädanema
[tegusõna, verb]
põletiku tõttu mäda moodustama (ja eritama)

Ühendtegusõnad: läbi mädanema, läbi mädanema, ära mädanemaära mädanema

mädanemine
[nimisõna, substantiiv]
(taimede, puidu, surnud looma) lagunemine bakterite või seente toimel

mädanemiskindel
[omadussõna, adjektiiv]
(puidu kohta:) mädanemise suhtes vastupidav

mädanemisvastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (puiduga seoses:) mädanemist takistav

2. mädanemist tõkestav, antiseptiline

mädanik
[nimisõna, substantiiv]
1. põletiku tagajärjel loomsetes kudedes tekkiv piirdunud mädakogum

2. loomses eluskoes

mädanikukindel
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede, puidu kohta:) mädanikku tekitavate seente ja bakterite suhtes vastupidav

mädanikuline
[omadussõna, adjektiiv]
mädanikuga iseloomustuv või seotud

mädaoks
[nimisõna, substantiiv]
(puidul:) mädanikust kahjustatud oks

mädapaise
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi pindmine selgepiiriline mädapõletik (nt koeranael või abstsess)

2. pindmine mädapõletik

mädapea
[nimisõna, substantiiv]
mäda sisaldav valge täpi kujuline tipp nt vistrikul

mädapisik
[nimisõna, substantiiv]
mädapõletikku või sepsist põhjustav bakter

mädaplekk
[nimisõna, substantiiv]
mädanemisest tekkinud laik taime vilja pinnal

mädapuit
[nimisõna, substantiiv]
mädanikust kahjustatud puit

mädapunn
[nimisõna, substantiiv]
mäda sisaldav vistrik

mädapõletik
[nimisõna, substantiiv]
bakterite põhjustatud mädane põletik

mädarõigas
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte kergelt lainelistega lehtedega köögiviljataim, mille teravamaitselist juurt kasutatakse maitseainena

2. maitsetaim

3. pika valge juurega taim, millel on väga tugev maitse

mädarõikakaste
[nimisõna, substantiiv]
mädarõikalisandiga kaste

mädasoo
[nimisõna, substantiiv]
eriti märg puudeta koht soos

mädaveresus
[nimisõna, substantiiv]
uute mädakollete teke veres ringlevate bakterite tõttu

mädavill
[nimisõna, substantiiv]
mäda sisaldav väike põisjas moodustis nahal või limaskestal

mädavilliline
[omadussõna, adjektiiv]
mädavillidega iseloomustuv

mädavill-lööve
[nimisõna, substantiiv]
pindmine bakteriaalne nahamädapõletik

mädavistrik
[nimisõna, substantiiv]
mäda sisaldav vistrik

mädavoolus
[nimisõna, substantiiv]
mäda eritumine põletikulise protsessi korral

mäeahelik
[nimisõna, substantiiv]
omavahel liitunud mägede sirgjooneline või kaarjas rida (üksikuna või mäestiku osana)

mäeasjandus
[nimisõna, substantiiv]
teaduse ja tehnika valdkond, mis hõlmab maavarade otsimist, kaevandamist ja rikastamist ning mäetööde keskkonnamõjude vähendamist

mäeeraldis
[nimisõna, substantiiv]
maavara kaevandaja käsutusse antud maapõue osa

mäehaigus
[nimisõna, substantiiv]
hapnikuvaegusest tingitud haiguslik seisund, mis tekib kõrgmägedes (nt liiga kiirel mäkketõusul, vähese aklimatiseerumise korral)

mäehari
[nimisõna, substantiiv]
mäe ülemine, tipmine osa

mäehüpe
[nimisõna, substantiiv]
(suusahüppe kohta)

mäeinsener
[nimisõna, substantiiv]
kõrgharidusega spetsialist, kes kavandab, korraldab ja juhib mäetöid

mäejalam
[nimisõna, substantiiv]
mäe alumine osa

mäejalg
[nimisõna, substantiiv]
mäe alumine osa

mäejutlus
[nimisõna, substantiiv]
(Piiblis:) mäel peetud Jeesuse õpetuskõne, mis seab armastuse ja andeksandmise kõrgemaks Vanas Testamendis rõhutatud samaga tasumise põhimõttest

mäejärsak
[nimisõna, substantiiv]
kõrge järsk mäekülg, äkiline üleminekukoht mäe ühelt kõrgusastmelt teisele

mäekahevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
mäesuusatamise ala, mis koosneb kiirlaskumisest ja slaalomist (kaks laskumist)

mäekallak
[nimisõna, substantiiv]
1. mäe kallak külg

2. ettepoole või kõrgemale ulatuv ala

mäekink
[nimisõna, substantiiv]
1. ümar keskmise kõrgusega (10–25 m) küngas

2. väike kõrgendik

mäekombain
[nimisõna, substantiiv]
jt mäetöödel või allmaaehitusel kasutatav masin, mis murrab, purustab ja laadib maavara sama protsessi käigus

mäekompass
[nimisõna, substantiiv]
kompass, mida kasutatakse kihi asendi määramiseks maakoores

mäekoonus
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuline mägi või mäetipp

mäekristall
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistev värvusetu poolvääriskivi, kvartsi teisend

mäekuppel
[nimisõna, substantiiv]
ümar mägi

mäekuru
[nimisõna, substantiiv]
mäeaheliku madalam (sadulakujuline) koht mäetippude vahel, kust saab suhteliselt hõlpsasti liikuda üle aheliku

mäekõrgune
[omadussõna, adjektiiv]
ülimalt kõrge

mäekõrguselt
[määrsõna, adverb]
ülimalt suurel määral või väga ülekaalukalt

mäekühm
[nimisõna, substantiiv]
1. ümar keskmise kõrgusega (10–25 m) küngas

2. väike kõrgendik

mäekülg
[nimisõna, substantiiv]
mäe külgmine osa või pind

mäeküür
[nimisõna, substantiiv]
(mäe kohta selle kumera kuju järgi)

mäeliustik
[nimisõna, substantiiv]
mägisel alal asuv liustik

mäemari
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Marimaal elava mari rahvarühma ühe murde kõneleja

2. mari rahvarühma ühe murde kõneleja

mäemasin
[nimisõna, substantiiv]
kaevandamisel jt mäetöödel või allmaaehitusel kasutatav masin (nt ekskavaator, mäekombain, kopplaadur)

mäemass
[nimisõna, substantiiv]
aherainet sisaldav väljavõetud maavara, kaevandatud maavara enne rikastamist

mäemassiiv
[nimisõna, substantiiv]
kompaktne, vähese liigestusega mäestikuala

mäemõõteinsener
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmiste ja mõõdistamiste spetsialist mäetöödel ja nt tunnelite rajamisel

mäendus
[nimisõna, substantiiv]
teaduse ja tehnika valdkond, mis hõlmab maavarade otsimist, kaevandamist ja rikastamist ning mäetööde keskkonnamõjude vähendamist

mäenukk
[nimisõna, substantiiv]
1. ümar keskmise kõrgusega (10–25 m) küngas

2. väike kõrgendik

mäenõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. mäe kallak külg

2. ettepoole või kõrgemale ulatuv ala

mäepilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet, mis annab õiguse kasutada mäesuusakeskuse laskumisnõlvu ja suusatõstukeid

mäepääste
[nimisõna, substantiiv]
1. päästetööd kõrgmägedes

2. neid korraldav teenistus

mäepäästja
[nimisõna, substantiiv]
õnnetusse sattunute päästja kõrgmägedes

mäerekord
[nimisõna, substantiiv]
(suusahüppes:) teatud trampliinil hüpatud pikim hüpe

mäerind
[nimisõna, substantiiv]
1. mäe kallak külg

2. ettepoole või kõrgemale ulatuv ala

mäerinne
[nimisõna, substantiiv]
1. mäe kallak külg

2. ettepoole või kõrgemale ulatuv ala

mäerõhk
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt raskusjõust põhjustatud pinged kivimimassiivis

mäerõigas
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte kergelt lainelistega lehtedega köögiviljataim, mille teravamaitselist juurt kasutatakse maitseainena

2. maitsetaim

3. pika valge juurega taim, millel on väga tugev maitse

mäerübi
[nimisõna, substantiiv]
mäeaheliku madalam (sadulakujuline) koht mäetippude vahel, kust saab suhteliselt hõlpsasti liikuda üle aheliku

mäesein
[nimisõna, substantiiv]
püstloodis tõusev mäekülg

mäeselg
[nimisõna, substantiiv]
(lai lauge) mäehari

mäeseljak
[nimisõna, substantiiv]
piklik kõrgendik, omavahel liitunud mägede rida

mäeseljandik
[nimisõna, substantiiv]
piklik kõrgendik, omavahel liitunud mägede rida

mäestik
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge tugevasti liigestunud pinnamoega ala, kus on palju mäeahelikke ning nendevahelisi orgusid ja nõgusid

2. pinnamoe kõrge suurvorm

mäestikuhaigus
[nimisõna, substantiiv]
hapnikuvaegusest tingitud haiguslik seisund, mis tekib kõrgmägedes (nt liiga kiirel mäkketõusul, vähese aklimatiseerumise korral)

mäestikujõgi
[nimisõna, substantiiv]
mägedes voolav kiire vooluga jõgi

mäestikujärv
[nimisõna, substantiiv]
kõrgmäestikus asuv järv

mäestikulaager
[nimisõna, substantiiv]
sportlaste treeninglaager kesk- või kõrgmäestikus (mäestikutreeningu korral)

mäestikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mäestikule iseloomulik

2. kõrge ja tugevasti liigestunud pinnamoega

mäestikupäike
[nimisõna, substantiiv]
(intensiivse päikesekiirguse kohta kõrgel mägedes)

mäestikutreening
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) treenimine kesk- või kõrgmäestikus (kõrgusel 1500 kuni 3000 m üle merepinna)

mäestikuõhk
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgmäestikule omane hõre õhk

2. mäestikule omane puhas õhk

mäesuusakeskus
[nimisõna, substantiiv]
rajatiste, teeninduse ja muu vajalikuga paik(kond) mäesuusatamise harrastamiseks ja võistluste korraldamiseks

mäesuusasaabas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne kõrgema sääreosaga suusasaabas mäesuusatamiseks

mäesuusataja
[nimisõna, substantiiv]
1. mäesuusatamisega tegelev suusasportlane

2. mäesuusatamise harrastaja

mäesuusatama
[tegusõna, verb]
suuskadel mööda mäenõlva laskuma

mäesuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
suuskadel laskumine mööda mäenõlva (harrastusena või suusaspordialana)

mäesuusk
[nimisõna, substantiiv]
laia ninaosaga või keskelt kitsam suusk mäesuusatamiseks

mäesööst
[nimisõna, substantiiv]
kivirusu äkiline laviinina langemine järsult mäenõlvalt

mäeteke
[nimisõna, substantiiv]
kõrgendike jt kurrutuste tekkimine maakoore laamade põrkel

mäetipp
[nimisõna, substantiiv]
1. mäe ülemine kuppeljas, koonusjas vms ots

2. mäe suurima absoluutse kõrgusega punkt

mäetuul
[nimisõna, substantiiv]
mägedes ülevalt alla puhuv tuul

mäetöö
[nimisõna, substantiiv]
maavarade tootmisega seotud töö (nt lõhkamine, kaevandamine)

mäetööline
[nimisõna, substantiiv]
kaevandus- vm mäetöid tegev tööline

mäetööstus
[nimisõna, substantiiv]
maavarade kaevandamise ja rikastamisega tegelev tööstusharu

mäevaha
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakaspruun kuni must looduslik vaha, mis täidab naftaleiukohtade looduslikke tühemikke ja poorseid kivimeid

2. looduslik vaha

mäevaim
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis mägede kaitsevaim, mägedes elav üleloomulik olend

mäeveer
[nimisõna, substantiiv]
1. mäe kallak külg

2. ettepoole või kõrgemale ulatuv ala

mäger
[nimisõna, substantiiv]
1. pikki urge kaevav jässakas lühikeste jäsemete ning pika tiheda karvkattega loom Euraasia metsa- ja stepivööndis

2. metsas elav loom, kelle karv on musta ja valget värvi

mägestik
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge tugevasti liigestunud pinnamoega ala, kus on palju mäeahelikke ning nendevahelisi orgusid ja nõgusid

2. pinnamoe kõrge suurvorm

mägi
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbritsevast alast kõrgem pinnamoodustis (ka nt kelgu-, suusamägi)

2. kõrgendik, mille suhteline kõrgus on üle 200 m, Eestis üle 50 m

3. kõrge koht maapinnal

mägiaas
[nimisõna, substantiiv]
1. metsatu ala mäestike kõrgematel nõlvadel, kus kasvab peamiselt madal rohttaimestik

2. sarnane kunstlik taimkate

mägiarnika
[nimisõna, substantiiv]
mägistelt aladelt pärinev erekollaste karikakakraõite moodi õitega rohttaim, millest valmistatakse põletikuvastast tinktuuri, Eestis ilutaim

mägiaster
[nimisõna, substantiiv]
mägistelt aladelt pärinev madalakasvuline roosade kuni lillakassiniste õitega rohttaim, Eestis aiataim

mägiasula
[nimisõna, substantiiv]
mägedes paiknev küla või linn

mägietapp
[nimisõna, substantiiv]
(velotuuril:) mägedes kulgev distantsi osa

mägigorilla
[nimisõna, substantiiv]
1. hävimisohus olev suur inimahv Virunga mägedes ja Bwindi ürgmetsas Aafrika keskosas

2. hävimisohus olev inimahv

mägihaigus
[nimisõna, substantiiv]
hapnikuvaegusest tingitud haiguslik seisund, mis tekib kõrgmägedes (nt liiga kiirel mäkketõusul, vähese aklimatiseerumise korral)

mägihotell
[nimisõna, substantiiv]
mägedes paiknev hotell

mägihõim
[nimisõna, substantiiv]
mägedes elav (väike)rahvas

mägihõrnas
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika ja Euraasia põhjaosa ning Alpide siirde- ja mageveekala

mägijalgratas
[nimisõna, substantiiv]
metsas ja mägistes piirkondades sõitmiseks mõeldud jalgratas

mägijuut
[nimisõna, substantiiv]
taadi keele omaks võtnud, ent religioonina judaismi säilitanud peamiselt Kaukaasias elava rahva liige

mägijõgi
[nimisõna, substantiiv]
mägedes voolav kiire vooluga jõgi

mägijärv
[nimisõna, substantiiv]
mägedes asuv järv

mägikarjamaa
[nimisõna, substantiiv]
mäestikus ülalpool puude kasvu piiri asuv rohumaa (nt alpiniit), mida kasutatakse karjamaana

mägikindlus
[nimisõna, substantiiv]
mägedes paiknev kindlus

mägikits
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruuni ülapoolega sõraline Püreneedes, Alpides, Karpaatides ning Kaukaasias

mägikuurort
[nimisõna, substantiiv]
mägedes asuv (aktiivse) puhkuse veetmise koht (nt talispordikeskus)

mägikõrb
[nimisõna, substantiiv]
sademetevaene, tugevate tuulte ja suure temperatuurikõikumisega ala kõrgmäestikes (nt (Himaalajas, Pamiiris ja Andides)

mägiküla
[nimisõna, substantiiv]
mäestikus asuv küla

mägikütt
[nimisõna, substantiiv]
(sõjaväes:) mäestikus tegutsemiseks väljaõppe saanud laskur

mägilammas
[nimisõna, substantiiv]
mägedes metsikult elav sihvakas kõrgejalgne sõraline (nt muflon)

mägilane
[nimisõna, substantiiv]
1. mägede elanik, mägirahva hulka kuuluv inimene

2. mägede elanik

mägilinn
[nimisõna, substantiiv]
mägedes paiknev linn

mägilõng
[nimisõna, substantiiv]
külmakindel väikeseõieline vääntaim, Eestis iluaiataimena

mägimaastik
[nimisõna, substantiiv]
1. mägine maastik

2. mäestikule iseloomulik maastik

mägimatk
[nimisõna, substantiiv]
(sportlik) rännak mägedes

mägimatkamine
[nimisõna, substantiiv]
jalgsi matkamine mägedes kurude kaudu mäeahelikke ületades

mägimesilane
[nimisõna, substantiiv]
(mägialadel kasvatatavate mesilaste kohta)

mägimets
[nimisõna, substantiiv]
mets mäestiku madalamas kõrgusvööndis

mägimuld
[nimisõna, substantiiv]
mägipiirkondade muld, mis on rikas huumuse poolest, kuid sisaldab vähem kaaliumkloriidi, fosforit ja lupja

mägimänd
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Euroopa mägistelt aladelt pärinev, kahekaupa kimbus paiknevate okastega madal puu, Eestis ilupõõsas

mägine
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on mägesid, mägedega

mäginelk
[nimisõna, substantiiv]
aiailutaimena kasvatatav roosade, punaste või valgete õitega rohttaim

mäginiit
[nimisõna, substantiiv]
1. metsatu ala mäestike kõrgematel nõlvadel, kus kasvab peamiselt madal rohttaimestik

2. sarnane kunstlik taimkate

mäginulg
[nimisõna, substantiiv]
kitsa koonusja maani ulatuva võraga igihaljas okaspuu, Eestis pargipuuna

mägioja
[nimisõna, substantiiv]
mägedes voolav oja

mägipartisan
[nimisõna, substantiiv]
metsavend, röövel (Põhja-Kaukaasias)

mägiplatoo
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbrusest kõrgem suur järskude nõlvadega tasandik

2. ümbrusest kõrgem suur tasandik

mägirahvas
[nimisõna, substantiiv]
mägedes elav rahvas

mägiratas
[nimisõna, substantiiv]
metsas ja mägistes piirkondades sõitmiseks mõeldud jalgratas

mägiraudtee
[nimisõna, substantiiv]
mäestikus kulgev, mäkke viiv raudtee (hrl hammas- või köisraudtee)

mägiristik
[nimisõna, substantiiv]
kuivadel niitudel kasvav kolmetiste lehtede ja valgete või kreemikate nutitaoliste õitega rohttaim

mägironija
[nimisõna, substantiiv]
mägironimisega tegelev inimene

mägironimine
[nimisõna, substantiiv]
tõus mäetippudele ja liustikele hrl sportlikul eesmärgil

mägisaabas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne jalanõu mägedes matkamiseks (ka mägironijail)

mägisebra
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika lõuna- ja edelaosa mägiste alade väheldane sebra, kellel on kurgu all rinnalott

mägisibul
[nimisõna, substantiiv]
mägistel aladel kasvav rohttaim, mille juurelähedased lihakad lehed moodustavad tiheda sibulataolise kogumi, Eestis kiviktaimlataim

mägismaa
[nimisõna, substantiiv]
suur mägine ala, kus vahelduvad ühisel kõrgemal alusel paiknevad mäeahelikud ja -massiivid ning kiltmaad

mägismaastik
[nimisõna, substantiiv]
1. mägine maastik

2. mäestikule iseloomulik maastik

mägitaiga
[nimisõna, substantiiv]
mägisel alal asuv taiga, kus kasvavad peamiselt nulg ja kuusk

mägitaim
[nimisõna, substantiiv]
kõrgmäestike taim

mägitarn
[nimisõna, substantiiv]
nõlvadel, puisniitudel ja hõredates metsades väikeste hõredate mätastena kasvav ohtrate kollakasroheliste lehtedega rohttaim

mägiteder
[nimisõna, substantiiv]
Kaukasuses elutsev tedretaoline lind

mägitee
[nimisõna, substantiiv]
mägedes kulgev tee

mägitikker
[nimisõna, substantiiv]
punaste väikeste marjadega karusmarjapõõsas

mägitundra
[nimisõna, substantiiv]
mägede tundravöönd metsapiirist kõrgemal ning lumepiirist madalamal

mägitõbi
[nimisõna, substantiiv]
hapnikuvaegusest tingitud haiguslik seisund, mis tekib kõrgmägedes (nt liiga kiirel mäkketõusul, vähese aklimatiseerumise korral)

mägivaher
[nimisõna, substantiiv]
alt hallikasroheliste lehtede ja pikkades kobarates kollakasroheliste õitega puu, Eestis pargipuuna

mägivesilik
[nimisõna, substantiiv]
Sardiinias ja Korsikal elutsev salamander

mägrakoer
[nimisõna, substantiiv]
madal lühijalgne urukoer

mägranahk
[nimisõna, substantiiv]
mäkradelt saadud karusnahk

mäh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (küsivalt, arusaamatult:) mis?, mida?

2. väljendab arusaamatust või küsimust: mis

mähe
[nimisõna, substantiiv]
1. imiku või täiskasvanu alakeha ümber kinnitatav hea imamisvõimega materjalist ese uriini ja rooja püüdmiseks

2. spetsiaalne vahend, mis pannakse beebi jalgade vahele ja kuhu ta pissib ja kakab

mäherdune
[asesõna, pronoomen]
1. missugune, milline (eriti hüüatustes hinnangut tugevdava sõnana)

2. missugune, milline

mähikiht
[nimisõna, substantiiv]
mähk ehk kambium puude koorealuse kihina

mähine
[omadussõna, adjektiiv]
puu koorealusest koest koosnev

mähirakk
[nimisõna, substantiiv]
(puudel:) koorealuse mahlarikka koe (kambiumi) rakk

mähis
[nimisõna, substantiiv]
ravimi vm ainega immutatud side või riideriba, mis tihedalt kehaosa vm ümber keeratakse

mähk
[nimisõna, substantiiv]
1. puudel koore all paiknev kevadel mahlarikas kude, mis toodab sissepoole uusi puidurakke ja väljapoole koorerakke

2. taime koorealune kude

mähkija
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmele mähise tegija (ka ametinimetusena)

mähkima
[tegusõna, verb]
midagi tihedasti (hrl mitme kihina) ümber millegi või kellegi keerama

Ühendtegusõnad: sisse mähkimasisse mähkima

mähkimislaud
[nimisõna, substantiiv]
imiku mähkimiseks mõeldud alus (kapitaolise mööbliesemena või nt imikuvoodile asetamiseks)

mähkmekate
[nimisõna, substantiiv]
pestavate riidest mähkmete peale pandav veekindel mähe

mähkmekreem
[nimisõna, substantiiv]
kreem, mis kaitseb beebi nahka mähkmeärrituse eest ning leevendab juba tekkinud nahaärritust

mähkmelööve
[nimisõna, substantiiv]
uriinist ja roojast põhjustatud punetav lööve imiku reitel ja tuharatel

mähkmetort
[nimisõna, substantiiv]
kõvale alusele mitmekorruselise tordi kujuliselt seatud mähkmed (kingitus, mis võetakse kaasa nt katsikule minnes)

mähkmeärritus
[nimisõna, substantiiv]
mähkmetest põhjustatud nahaärritus beebi mähkmepiirkonnas

mähkpiste
[nimisõna, substantiiv]
välimuselt madalpistet meenutav kaunistuspiste, mis riide paremale poolele jääb otse, pahemale poolele aga natuke kaldu

mähku
[nimisõna, substantiiv]
1. imiku või täiskasvanu alakeha ümber kinnitatav hea imamisvõimega materjalist ese uriini ja rooja püüdmiseks

2. spetsiaalne vahend, mis pannakse beebi jalgade vahele ja kuhu ta pissib ja kakab

mähkuma
[tegusõna, verb]
end millegi sisse mähkima

mähkur
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kahjurliblikas, kes muneb nt hernekaunadele

2. taimekahjur

mähkurlased
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond kirjude eestiibadega pisiliblikaid

2. pisiliblikad

mäkerdaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes midagi tehes midagi ära määrib, korratuks muudab

mäkerdama
[tegusõna, verb]
1. (ära) määrima

2. (lohakalt värvimise vm määriva tegevuse kohta)

Ühendtegusõnad: kokku mäkerdama, kokku mäkerdama, ära mäkerdamaära mäkerdama

mäkerdis
[nimisõna, substantiiv]
asi, mis on oskamatult või kiiruga, hooletult tehtud, kehv töö

mäkerdus
[nimisõna, substantiiv]
asi, mis on oskamatult või kiiruga, hooletult tehtud, kehv töö

mäkk
[nimisõna, substantiiv]
McDonald'si kiirtoidurestoran

mäkk
[nimisõna, substantiiv]
Macintoshi arvuti, Mac

mälestama
[tegusõna, verb]
austades hrl surnut või surnuid meelde tuletama

mälestis
[nimisõna, substantiiv]
1. minevikust pärinev (kaitsealune) väärtuslik paik, ehitis, ese vm objekt

2. mälestusmärk v -ese

mälestus
[nimisõna, substantiiv]
1. mällu jäänud, mälus talletunud elamus või taju

2. see, mida sa minevikust mäletad

mälestusaktus
[nimisõna, substantiiv]
üritus kellegi mälestamiseks, mälestuse austamiseks

mälestused
[nimisõna, substantiiv]
1. autori jutustus oma elust ja kaasaegseist ning minevikusündmustest (kirjapanduna või lindistatuna, ka vastav proosažanr)

2. proosažanr

mälestusese
[nimisõna, substantiiv]
mälestuseks saadud või hangitud, mälestusena säilitatav ese

mälestusjooks
[nimisõna, substantiiv]
jooksuvõistlus, mida korraldatakse mõne tuntud sportlase (vm suurmehe) mälestuseks

mälestusjumalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mälestamiseks peetav jumalateenistus

mälestuskatke
[nimisõna, substantiiv]
mingi osa mälestustest

mälestuskild
[nimisõna, substantiiv]
meenutus või lühike lugu möödunud aegadest

mälestuskivi
[nimisõna, substantiiv]
kellegi, mingi ajaloolise sündmuse mälestuseks püstitatud kivi

mälestuskontsert
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mälestuseks korraldatud kontsert

mälestuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. liigilt memuaaride, mälestuste hulka kuuluv

2. mälestustel põhinev

mälestusloeng
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mälestusele pühendatud pidulik loeng

mälestusmark
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse, juubeli vms puhul väljaantud postmark

mälestusmedal
[nimisõna, substantiiv]
inimese, institutsiooni või ürituse mälestuseks väljaantud medal

mälestusmärk
[nimisõna, substantiiv]
1. isiku auks või sündmuse mälestuseks püstitatud skulptuur või ehitis

2. kuju, mis on kuskile pandud millegi või kellegi mälestuseks

mälestusmünt
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse või inimese jäädvustamiseks valmistatud metallraha, mis on mõeldud ringlusse laskmiseks

mälestusnäitus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mälestuseks korraldatud näitus

mälestuspilt
[nimisõna, substantiiv]
(visuaalsel kujul) mälus talletunud elamus, sündmus vm

mälestusplaat
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi mälestuseks paigutatud (kivi)plaat

mälestusraamat
[nimisõna, substantiiv]
raamat, mis sisaldab lahkunu mälestuseks kogutud sissekandeid

mälestussammas
[nimisõna, substantiiv]
kellegi (või millegi) mälestuseks püstitatud (kivist) sammas või skulptuur

mälestustahvel
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi mälestuseks paigutatud (kivi)plaat

mälestusteenistus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mälestamiseks peetav jumalateenistus

mälestusteraamat
[nimisõna, substantiiv]
raamatuna kirja pandud memuaarid

mälestusturniir
[nimisõna, substantiiv]
turniir mõne kuulsa sportlase mälestuseks (nt males)

mälestusvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlused, mida korraldatakse mõne kuulsa sportlase mälestuseks

mälestusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest eriline, seetõttu meeldejääv

2. mälestamist v mäletamist vääriv

3. meeldejääv

mälestusõhtu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mälestamiseks korraldatud õhtune üritus

mälestusüritus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mälestuseks ja meenutamiseks korraldatav üritus

mäletama
[tegusõna, verb]
1. kellelgi meeles olema, mälus säilima

2. kui sa varasemast ajast midagi või kedagi mäletad, siis sul on need asjad või inimesed mälus, meeles

mäletamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei mäletata

mäletamine
[nimisõna, substantiiv]
kellelgi meeles olemine, mälus säilimine

mäletamisi
[määrsõna, adverb]
mäletamist mööda

mäletamisvõimetus
[nimisõna, substantiiv]
1. võimetus mäletada toimunut (hrl amneesia kohta)

2. amneesia

mäletamisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mäletamist vääriv

2. mälestusväärne

mäletatavasti
[määrsõna, adverb]
nii, nagu mäletatakse

mäletseja
[nimisõna, substantiiv]
mäletsejaliste alamseltsi kuuluv loom, nt veis, lammas, kits

mäletsejalised
[nimisõna, substantiiv]
liigirikas alamselts liitmaoga sõralisi (hõlmab nt kaelkirjakut, kodulammast, piisonit)

mäletsema
[tegusõna, verb]
(veiste ja mõnede teiste sõraliste kohta:) söömisel vaid osaliselt peenestatud ja vatsast suhu tagasi liikuvat toitu teistkordselt, põhjalikult mäludes peenestama

mäletus
[nimisõna, substantiiv]
1. (mäletamise, meeles olemise kohta)

2. mäletamine, mälu

mälu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese võime talletada, säilitada ja taasesitada informatsiooni, kasutada kogemust

2. mäletamine

3. võime meelde jätta, meeles hoida ja meenutada

mäluasutus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis tegeleb info kogumise, säilitamise, töötlemise ja vahendamisega, nt raamatukogu, muuseum, arhiiv

mäluaugus
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
seisundis, mis tingib mälu kadumise (nt rohke alkoholitarbimise tõttu)

mäluauk
[nimisõna, substantiiv]
(teatud ajavahemikul) juhtunu mitte mäletamine, tühik mälestuste ahelas

mäluharjutus
[nimisõna, substantiiv]
harjutus mälu treenimiseks

mäluhäire
[nimisõna, substantiiv]
meelde jätmise, meeles hoidmise või meenutamise häire (nt mälunõrkus, mälulünk)

mälujaotus
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) mäluruumi eraldamine andmeobjektidele

mälukaart
[nimisõna, substantiiv]
seadmest eemaldatav kaardikujuline mäluseadis, mis võimaldab andmeid (nt videokaamerast, mobiilist) arvutisse üle kanda

mälukamber
[nimisõna, substantiiv]
mälu kui meeles hoidmise koht

mälukaotus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus mingil ajavahemikul juhtunut või varasemat elu ei suudeta üldse meenutada

mälukas
[nimisõna, substantiiv]
(teatud ajavahemikul) juhtunu mitte mäletamine, tühik mälestuste ahelas

mälukatse
[nimisõna, substantiiv]
mälu uurimiseks tehtav katse

mälukiip
[nimisõna, substantiiv]
kiip, mis säilitab andmeid ja programme kas ajutiselt, alaliselt või kuni neid muudetakse (arvutis vm elektroonikaseadmes)

mälulaegas
[nimisõna, substantiiv]
mälu kui meeles hoidmise koht

mälulünk
[nimisõna, substantiiv]
(teatud ajavahemikul) juhtunu mitte mäletamine, tühik mälestuste ahelas

mäluma
[tegusõna, verb]
suus olevat pala närima

Ühendtegusõnad: läbi mälumaläbi mäluma

mälumislihas
[nimisõna, substantiiv]
alalõuga liigutavad lihased

mälumisliigutus
[nimisõna, substantiiv]
alalõua (ja suu) liigutus toidu vm mälumisel

mälumispind
[nimisõna, substantiiv]
purihamba pind, mis osaleb toidu purustamises ja peenestamises

mälumispindmik
[nimisõna, substantiiv]
purihamba pind, mis osaleb toidu purustamises ja peenestamises

mälumäng
[nimisõna, substantiiv]
sportlik või meelelahutuslik küsimustele vastamise võistlus, mis eeldab mitmekülgseid teadmisi ja head mälu

mälumängur
[nimisõna, substantiiv]
mälumängus osaleja

mälunõrkus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus mälu on nõrgenenud (ajukahjustuse tõttu või mõne psüühikahaigusega kaasnevalt)

mälupesa
[nimisõna, substantiiv]
teatud infohulka mahutav arvuti põhimälu osa

mälupete
[nimisõna, substantiiv]
valesti mäletamine, mälupilt millestki, mida pole kunagi juhtunud

mälupilt
[nimisõna, substantiiv]
(visuaalsel kujul) mälus talletunud elamus, sündmus vm

mälupulk
[nimisõna, substantiiv]
1. pulgakujulise korpusega väike andmekandja, mis võimaldab USB-liidese kaudu kanda andmeid ühest arvutist teise

2. väike seade, mis võimaldab kanda andmeid ühest arvutist teise

mälusalv
[nimisõna, substantiiv]
mälu kui meeles hoidmise koht

mäluseade
[nimisõna, substantiiv]
1. info säilitamise seade (arvutites jt infotöötlusvahendites)

2. mälu, salvesti

mäluseadis
[nimisõna, substantiiv]
vahend andmete ülekandmiseks ühest seadmest teise (nt mälukaart, mälupulk)

mälusopp
[nimisõna, substantiiv]
mälu, teadvuse vms sügaval sisimas olev, hrl ununenud või varjul olev osa

mälusügavus
[nimisõna, substantiiv]
(püsivalt mälus oleku kohta)

mälutest
[nimisõna, substantiiv]
test, mille abil hinnatakse inimese mälu omadusi

mälutreening
[nimisõna, substantiiv]
meelde jätmise, mälu kasutamise oskuse vms treenimine (nt mäluharjutusi tehes)

mälutüüp
[nimisõna, substantiiv]
mälu laad, mis sõltub sellest, millise meeleorganiga inimene informatsiooni vastu võtab

mäluvaht
[nimisõna, substantiiv]
elastne materjal, mis muudab surve all oma kuju ning pärast muutub tagasi endisesse olekusse

mälv
[nimisõna, substantiiv]
parkimiseks ettevalmistatud toornahk

mälv
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu rinnak

2. linnu rinnaluu, rinnak

mälvehari
[nimisõna, substantiiv]
rinnaku kiil

mämm
[nimisõna, substantiiv]
rukkilinnaste ja -jahu keedetud, jahutatud ning küpsetatud segu, Soome lihavõttetoit

mämmutama
[tegusõna, verb]
(tüütult) targutama, heietama või seletama

mänd
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt põhjaparasvöötme igihaljas okaspuu, Eestis hrl kahekaupa kimbus paiknevate pikkade okaste, paksukorbalise tüve ja keraja lühikese võraga puu

2. teatud liiki puu, millel on pikad okkad

mänd
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne toitude segamise või kloppimise vahend, mis tehakse hrl noorest männipuust nii, et tööosaks jääb tüügasteks lõigatud okstega osa

2. toidu segamis- ja kloppimisriist

mändvetiktaimed
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond väliselt osje meenutavaid vetikaid

mänedžer
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud töölõigu juhtija, korraldaja

2. majanduslike huvide esindaja

3. [majandusasjade] juht, korraldaja

mänedžment
[nimisõna, substantiiv]
teatud töölõigu, valdkonna juhtimine, korraldamine

mäng
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud reeglitega meelelahutuslik või sportlik tegevus

2. tegevus, mis pakub meelelahutust (ja millel on kindlad reeglid)

mängeldes
[määrsõna, adverb]
ilma vaevata, kergesti (ja kiiresti)

mängija
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes mängib (nt mingil pillil, mingit meelelahutuslikku vm mängu)

2. sportmängu meeskonda kuuluja

3. keegi, kes midagi mängib, eriti spordis

mängijaskond
[nimisõna, substantiiv]
mängijad (kogumina)

mängima
[tegusõna, verb]
1. meelelahutusliku või sportmänguga tegelema

2. mingis mängus osalema või sellega tegelema

Ühendtegusõnad: ette mängima, ette mängima, kaasa mängima, kaasa mängima, kokku mängima, kokku mängima, kätte mängima, kätte mängima, lahti mängima, lahti mängima, läbi mängima, läbi mängima, maha mängima, maha mängima, sisse mängima, sisse mängima, tagasi mängima, tagasi mängima, välja mängima, välja mängima, ära mängima, ära mängima, üle mängima, üle mängima, ümber mängimaümber mängima

mängitama
[tegusõna, verb]
mängima panema, mängida laskma (nt last, looma)

mängitsema
[tegusõna, verb]
kergelt või ilulevalt mängima

mängituslaul
[nimisõna, substantiiv]
salm või laul, mida loetakse või lauldakse väikest last mängitades, tema käeliigutusi juhtides (nt „Tii-tii tihane”)

mänglema
[tegusõna, verb]
kergelt, nagu mängides tegutsema või midagi tegema

mänglemisi
[määrsõna, adverb]
mängeldes, mänglevalt, kergesti, mängleva kergusega

mänglevalt
[määrsõna, adverb]
1. nagu mängides

2. ilma vaevata, kergesti

mänglevus
[nimisõna, substantiiv]
1. mänglev-olek

2. mänguline kergus või vahelduvus

mänglus
[nimisõna, substantiiv]
mänglemine

mänguaed
[nimisõna, substantiiv]
1. pulkadest või võrgust aiake väikelapse liikumise piiramiseks

2. väikelastele

mänguaedik
[nimisõna, substantiiv]
1. pulkadest või võrgust aiake väikelapse liikumise piiramiseks

2. väikelastele

mänguaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. mängija platsiloleku aeg sportmängus

2. mängu kestus

mänguasi
[nimisõna, substantiiv]
1. ese lapse mänguhuvi rahuldamiseks, talle tegevuse võimaldamiseks

2. ese, mis on tehtud lastele mängimiseks

mänguauto
[nimisõna, substantiiv]
1. mängimiseks mõeldud, mänguasjana tehtud auto

2. auto kujuga lapse mänguasi

mänguautomaat
[nimisõna, substantiiv]
hrl mündi või žetooni sisselaskmisel käivituv meelelahutus- või hasartmängu automaat

mängud
[nimisõna, substantiiv]
spordipidustused, suured võistlused

mängueelselt
[määrsõna, adverb]
enne (võistlus)mängu toimumist

mängufilm
[nimisõna, substantiiv]
hrl väljamõeldud süžeega film, mis rajaneb näitlejate mängul

mänguhasart
[nimisõna, substantiiv]
mängimise õhin (hrl sportmängudes)

mänguhimuline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kellele meeldib või kes tahab mängida

mänguhoog
[nimisõna, substantiiv]
mängimise õhin (ka sportmängudes)

mänguhäälitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl isaslinnu eriline häälitsus emaslinnu ligimeelitamiseks paarimisajal

2. paarimismängul

mänguiga
[nimisõna, substantiiv]
vanusejärk, kus põhitegevus on mängimine (inimestel hrl koolieelne iga)

mänguind
[nimisõna, substantiiv]
mängimise õhin (hrl sportmängudes)

mänguisu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine mängida (hrl sportmängudes)

mängujuht
[nimisõna, substantiiv]
seltskondlikku vm mängu juhtiv isik

mängukaart
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ristkülikukujuline kartongist või õhukesest plastist leht kaardimängude mängimiseks

2. tugevamast materjalist leht, mida on 52 tükki pakis ja millega saab mänge mängida

mängukaaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kellega laps (sageli) koos mängib (nt teine laps või loom)

2. seltsiline mängimiseks

mängukann
[nimisõna, substantiiv]
1. keegi või miski manipuleeritav, oma huvides ära kasutatav

2. millegi võimuses, meelevallas olev asi

mängukark
[nimisõna, substantiiv]
pikk latt jala jaoks oleva klotsiga, millel seistes saab teha selle latiga pikki samme

mängukaru
[nimisõna, substantiiv]
mängimiseks mõeldud, mänguasjana tehtud (pehme) karu

mängukas
[nimisõna, substantiiv]
hrl väljamõeldud süžeega film, mis rajaneb näitlejate mängul

mängukava
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik hooaja etendused teatris

2. nende esitamise aeg kuupäevade kaupa

3. repertuaar

mängukeeld
[nimisõna, substantiiv]
võistluskeeld sportmängudes

mängukihk
[nimisõna, substantiiv]
suur tahtmine, tung mängida (nt hasartmänge)

mängukindlus
[nimisõna, substantiiv]
enesekindlus mängus (hrl sportmängudes)

mängukirg
[nimisõna, substantiiv]
kirglik tahtmine mängida, eriti hasartmänge

mänguklass
[nimisõna, substantiiv]
mängutase sportmängus

mänguklots
[nimisõna, substantiiv]
1. väike puust, plastist või muust materjalist tahukas (nt laste Lego klots)

2. väike sirgete külgedega puust või plastist asi, millega lapsed näiteks torni ehitavad

mängukoht
[nimisõna, substantiiv]
(hasartmängude) mängimise koht

mängukohtunik
[nimisõna, substantiiv]
(mingi matši kohtuniku, ka kitsamalt väljakukohtuniku kohta)

mängukolmandik
[nimisõna, substantiiv]
võistluse üks osa, hrl kolmandikaeg (nt jäähokis)

mängukomplekt
[nimisõna, substantiiv]
1. lastele mängimiseks mõeldud (samalaadsete) esemete komplekt

2. mingi kindla mängu jaoks mõeldud vahendid

mängukonsool
[nimisõna, substantiiv]
seade videomängude mängimiseks

mängukoor
[nimisõna, substantiiv]
(puhkpilli)orkester

mängukoppel
[nimisõna, substantiiv]
1. pulkadest või võrgust aiake väikelapse liikumise piiramiseks

2. väikelastele

mängukord
[nimisõna, substantiiv]
(etenduse esitamise, mängu mängimise vm kordadega, nende arvuga seoses)

mängukorda
[määrsõna, adverb]
(sportlaste, spordirajatiste kohta:) mänguks, võistluseks kõlblikuks, selleks vajalikku seisukorda

mängukorras
[määrsõna, adverb]
(sportlaste, spordirajatiste kohta:) mänguks, võistluseks kõlblik, selleks vajalikus seisukorras

mängukõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
(spordirajatiste kohta:) mängu, võistluse pidamiseks sobilik, selleks vajalikus korras olev

mängukõlbmatu
[omadussõna, adjektiiv]
(spordirajatiste, -vahendite kohta:) mängimiseks, võistluse pidamiseks kõlbmatu

mängulaad
[nimisõna, substantiiv]
näitlemise viis, see, kuidas rolli esitatakse

mängulaud
[nimisõna, substantiiv]
lauamängu alus, millel liigutatakse mängunuppe

mängulaul
[nimisõna, substantiiv]
(laulu)mängu saateks lauldav rahvalaul

mängulend
[nimisõna, substantiiv]
lindude iseloomulik lennuviis paarimisajal (paarilise ligimeelitamiseks)

mänguline
[omadussõna, adjektiiv]
mängule omaste elementidega (nt kerge, vaheldusrikas, lustlik)

mänguliselt
[nimisõna, substantiiv]
1. mängule omaste elementide abil, nagu mängides

2. nagu mängu, mänguna

mängulisus
[nimisõna, substantiiv]
mängu elementide või mängulusti olemasolek (kuskil, milleski)

mängult
[määrsõna, adverb]
mängides, kujutluses, mitte päriselt

mängulust
[nimisõna, substantiiv]
1. heameel, tahe mängida, sellest rõõmu tunda

2. rõõm mängimisest

mängumaa
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus lapsena tegutseti või kus lapsed saavad tegutseda

mängumaailm
[nimisõna, substantiiv]
mängus, mängult loodud tegelikkus

mängumaja
[nimisõna, substantiiv]
majake, kus lapsed mängida saavad

mängumaneer
[nimisõna, substantiiv]
(pillimänguga seoses:) muusika esitamise viis

mängumasin
[nimisõna, substantiiv]
(hoogsa tegevuse, mängu kohta sportmängudes)

mängumatt
[nimisõna, substantiiv]
põrandale asetatav hrl piltidega matt, millel beebi või väikelaps saab mängida

mängumees
[nimisõna, substantiiv]
meeskondlikus sportmängus osaleja, mängust osavõtja (nt korvpallis)

mänguminut
[nimisõna, substantiiv]
minut mänguajast sportmängus

mängumuru
[nimisõna, substantiiv]
1. pallimängudeks mõeldud tallamiskindel muru

2. sellega kaetud jalgpalli-, tennise- vms väljak

mängunupp
[nimisõna, substantiiv]
(lauamängudes:) väike ese, mida liigutatakse mängulaual

mängunurk
[nimisõna, substantiiv]
lastele mängimiseks eraldatud koht (nt söögikohas, ostukeskuses)

mänguohjad
[nimisõna, substantiiv]
(juhtpositsiooni kohta mängus, matšil)

mänguoskus
[nimisõna, substantiiv]
1. mängutehnika valdamine (sportmängus, pillimängus)

2. oskus mängida

mängupaik
[nimisõna, substantiiv]
(laste) mängimise koht

mängupanek
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes palli kohta:) väljakule löömine või viskamine (mängu alustamiseks või jätkamiseks)

mängupartner
[nimisõna, substantiiv]
1. vastasvõistleja või -võistkond, ka paariline (sport)mängus

2. paariline, vastasmängija

mänguperiood
[nimisõna, substantiiv]
võistluse osa, nt poolaeg, kolmandikaeg

mänguplaan
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) mängu taktikaline plaan

mänguplats
[nimisõna, substantiiv]
laste mänguväljak

mängupool
[nimisõna, substantiiv]
võistluse, partii vms üks osa, hrl poolaeg

mängupraktika
[nimisõna, substantiiv]
tegelik mängimine treeningul või võistlustel (sportmängudes)

mängupult
[nimisõna, substantiiv]
oreli osa, millel mängitakse ja kus paiknevad manuaalid, pedaal, registrite nupustik

mängupõrgu
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus mängitakse hasartmänge, hrl kasiino

mängupäev
[nimisõna, substantiiv]
mängu, võistluse toimumise päev (sportmängudes)

mängupüksid
[nimisõna, substantiiv]
hrl trakside või rinnaosaga püksid väikelastel

mängupüstol
[nimisõna, substantiiv]
mängimiseks mõeldud (plastmassist, puust vm) püstol

mängur
[nimisõna, substantiiv]
mängija, eriti hasart- või arvutimängude sõltlane

mängureeglid
[nimisõna, substantiiv]
(kirjutamata) reeglid, mis näevad ette, kuidas mingi asi käib või mis lubavad või keelavad mingis olukorras, kuskil midagi teha

mänguriist
[nimisõna, substantiiv]
(muusikariista, pilli kohta)

mängurlus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus vastu seista tungile mängida hasartmänge, hoolimata negatiivsetest tagajärgedest või soovist lõpetada

mänguruum
[nimisõna, substantiiv]
1. võimalus(ed) tegutseda, midagi ette võtta

2. tegutsemisvõimalused

mängurütm
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängus:) rünnaku, kaitse ja muude elementide korrapärane vaheldumine, mängu tavapärane, soovitud kulgemine

mängusaal
[nimisõna, substantiiv]
mängude ruum, hrl kasiinos

mänguseis
[nimisõna, substantiiv]
seis sportmängus (saavutatud punkte arvestades)

mänguselts
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kellega laps (sageli) koos mängib (nt teine laps või loom)

2. seltsiline mängimiseks

mänguseltsiline
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kellega laps (sageli) koos mängib (nt teine laps või loom)

2. seltsiline mängimiseks

mängustama
[tegusõna, verb]
mänguliseks tegema

mängustamine
[nimisõna, substantiiv]
mänguliste elementide kasutamine mittemänguliste tegevuste juures (nt keeleõppes)

mängustiil
[nimisõna, substantiiv]
sportlase sooritusviis sportmängus

mängusõber
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega koos mängitakse

mängusõltlane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes pidevalt mängib (hrl raha peale) hasartmänge ega suuda mängimist lõpetada

mängusõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus vastu seista tungile mängida hasartmänge, hoolimata negatiivsetest tagajärgedest või soovist lõpetada

mängutaktika
[nimisõna, substantiiv]
võistkonna või mängija kindel tegevuskava, mis on suunatud edu saavutamisele (sport)mängus

mängutase
[nimisõna, substantiiv]
võtete ja meetodite valdamise tase sportmängudes

mängutehnika
[nimisõna, substantiiv]
muusikainstrumendi käsitsemise võtted ja meetodid, ka nende valdamine

mängutehniline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl muusikariista) mängutehnikaga seotud, mängutehnika valdkonda kuuluv

mänguteooria
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis uurib soodsaimate tegutsemisplaanide leidmist konflikti korral

mänguteraapia
[nimisõna, substantiiv]
psühhoteraapias rakendatav ravimisviis, mis mängu kaudu vabastab inimese sisepingetest

mängutoos
[nimisõna, substantiiv]
üht pala esitav kellamehhanismiga mänguriist

mängutuba
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ruum (nt kaubanduskeskuses, laeval vm), mis on sisustatud lastele mängimiseks

mängutuhin
[nimisõna, substantiiv]
mängimise hoog või ind (ka sportmängus)

mängutuju
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine mängida, mängimiseks kohane meeleolu

mänguvaba
[omadussõna, adjektiiv]
(võistkonna või võistleja kohta, kel teatud päeval või ajal ei ole mängu, võistlust)

mänguvahend
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängus kasutatava vahendi, hrl palli kohta)

mänguvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
(sportmängudes:) mänguks valmis, valmis võistlusel osalema (nt tervise, varustuse, treenituse poolest)

mänguveerand
[nimisõna, substantiiv]
neljandik mänguaega sportmängu osana, nt veerandaeg korvpallis

mänguvoor
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistluste sarja suhteliselt iseseisev osa

mänguvorm
[nimisõna, substantiiv]
(võistlustega seoses:) treenitusest, tervisest ja muust tingitud üldine olek, seisund

mänguvõlg
[nimisõna, substantiiv]
kaardimängust vm hasartmängust tekkinud võlg

mänguväli
[nimisõna, substantiiv]
1. laua- ja arvutimängudes pind, millel toimub mäng

2. teatud osa sellest pinnast

mänguväljak
[nimisõna, substantiiv]
1. lastele mängimiseks ette nähtud ala (hrl kiikede, turnimisrajatiste ja muuga)

2. spetsiaalne ala, kus lapsed saavad näiteks liivakastis mängida, kiikuda ja ronida

mänguõng
[nimisõna, substantiiv]
1. sööta jäljendava läikiva metallkehaga ja selle külge kinnitatud kahe konksuga lühike õng eriti jääaugust püüdmiseks

2. kalapüügiriist

mänguõnn
[nimisõna, substantiiv]
suur kordaminek mingis mängus (nt sport- või hasartmängus)

männakiri
[nimisõna, substantiiv]
geomeetriline kaheksanurksetest kujunditest koosnev kudumis- või tikkimiskiri

männas
[nimisõna, substantiiv]
taimel ühest võsusõlmest lähtuvate varreharude, pungade või lehtede kogum

männasmünt
[nimisõna, substantiiv]
veekogude ääres ja soodes kasvav heleroheliste lehtede ja väikeste tumeroosade õitega rohttaim

männas-vesikuusk
[nimisõna, substantiiv]
seisvates ja aeglaselt voolavates vetes kasvav veesisene taim

männiekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
männiokastest saadud kange lahus, mida kasutatakse nt ravivannides

männihakatis
[nimisõna, substantiiv]
väike noor mänd

männiheinik
[nimisõna, substantiiv]
pruunika kiulise kübaraga söögiseen, Eestis harv

männiistandik
[nimisõna, substantiiv]
hrl mittemetsamaale istutatud (noor) männimets

männiistik
[nimisõna, substantiiv]
seemikust või pistikust alatisele kasvukohale istutamiseks kasvatatud noor männitaim

männijuur
[nimisõna, substantiiv]
männipuu juur (ka endisaegse punumismaterjalina)

männi-juureürask
männi juurekaela ja juuri kahjustav läikivmust mardikas

männijuurikas
[nimisõna, substantiiv]
(jäme) männijuur

männijändrik
[nimisõna, substantiiv]
tugev ja sitke madalat kasvu mänd

männik
[nimisõna, substantiiv]
valgusküllane mets, kus valdavaks puuks on mänd

männikasv
[nimisõna, substantiiv]
männi noor oksa või ladva jätk

männikedrik
[nimisõna, substantiiv]
karvane pruunikas liblikas, kelle röövik kahjustab männiokkaid

männi-kivipuravik
[nimisõna, substantiiv]
liivastes männikutes kasvav jämeda jala ning punakaspruuni kumera kübaraga söögiseen

männi-koorelutikas
[nimisõna, substantiiv]
noorte mändide mahlast toituv väike ovaalse lameda kehaga putukas

männi-kooreürask
[nimisõna, substantiiv]
vanemaid männikuid kahjustav läikiv tumepruun mardikas

männikorp
[nimisõna, substantiiv]
männikoore pealmine kõva, puitunud osa

männikultuur
[nimisõna, substantiiv]
istutatud või külvatud noor mänd (kogumina)

männikäbi
[nimisõna, substantiiv]
männi piklik käbi

männi-käbilind
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt männiseemneist toituv tugevate ristamisi nokatippudega lind

männikärsakas
[nimisõna, substantiiv]
noori mände koore söömisega kahjustav tumepruun mardikas

männilaast
[nimisõna, substantiiv]
männist lõigatud laast (töömaterjalina, nt punumiseks või katuselaastuks)

männilaud
[nimisõna, substantiiv]
männipalgist saetud laud

männileevike
[nimisõna, substantiiv]
punaroosa sulestikuga rästasuurune lind Euraasia taigavööndi okasmetsades

männiliimik
[nimisõna, substantiiv]
männikus kasvav vaskpunase limase kübaraga söögiseen

männilinn
[nimisõna, substantiiv]
(Elva kohta)

männilised
[nimisõna, substantiiv]
sugukond peamiselt parasvöötme okaspuid (siia kuuluvad nt mänd, kuusk, lehis)

männimets
[nimisõna, substantiiv]
valgusküllane mets, kus valdavaks puuks on mänd

männimetsane
[omadussõna, adjektiiv]
männimetsaga (kaetud)

männine
[omadussõna, adjektiiv]
mändidega (kaetud)

männinoorendik
[nimisõna, substantiiv]
kuni paarikümneaastane noor männimets

männinõel
[nimisõna, substantiiv]
(männiokka kohta)

männipalk
[nimisõna, substantiiv]
langetatud männi laasitud tüvi või selle osa

männipeerg
[nimisõna, substantiiv]
männipakust kistud pikk laast (nt endisaegse punumismaterjali või valgustusvahendina)

männipess
[nimisõna, substantiiv]
vanu mände kahjustav seen

männi-pigirooste
[nimisõna, substantiiv]
taimede seenhaigus, mis kahjustab eriti haabadega lähestikku kasvavate noorte mändide võrseid

männipird
[nimisõna, substantiiv]
männipakust kistud pikk laast (nt endisaegse punumismaterjali või valgustusvahendina)

männipuistu
[nimisõna, substantiiv]
mändide enamusega puistu

männipuit
[nimisõna, substantiiv]
1. männipuupuit materjalina

2. see puu materjalina

männipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt põhjaparasvöötme igihaljas okaspuu, Eestis hrl kahekaupa kimbus paiknevate pikkade okaste, paksukorbalise tüve ja keraja lühikese võraga puu

2. teatud liiki puu, millel on pikad okkad

männiriisikas
[nimisõna, substantiiv]
mändide läheduses kasvav punakaspruuni kübara ja rohke kibeda piimmahlaga söögiseen

männiseemik
[nimisõna, substantiiv]
seemnest kasvatatud männitaim

männiseen
[nimisõna, substantiiv]
mändide läheduses kasvav punakaspruuni kübara ja rohke kibeda piimmahlaga söögiseen

männisuru
[nimisõna, substantiiv]
pruunikas liblikas, kelle röövikud toituvad mändidel

männitaelik
[nimisõna, substantiiv]
vanu mände kahjustav seen

männitaim
[nimisõna, substantiiv]
männiistik või seemnest kasvav noor mänd

männitukk
[nimisõna, substantiiv]
männipuude salk avamaastikul või väike männimets

männitõrv
[nimisõna, substantiiv]
männi kõige vaigurikkamatest osadest (eriti juurikatega kändudest) põletatud tõrv, mida kasutati nt paatide, laevade, köite ja kalavõrkude tõrvamiseks

männivaablane
[nimisõna, substantiiv]
1. kiletiivaline putukas, kelle vastsed söövad männiokkaid

2. taimekahjur

männivaik
[nimisõna, substantiiv]
männi tüvele tehtud sisselõikest välja imbuv ja kogutav kollane kuni pruun vedel vaik, millest toodetakse nt tärpentiniõli ja kampolit

männivaksik
[nimisõna, substantiiv]
liblikas, kelle röövikud söövad männiokkaid

männiõli
[nimisõna, substantiiv]
männiokkaist saadav värvuseta või helekollane meeldiva lõhnaga õli

männiöölane
[nimisõna, substantiiv]
ööliblikas, kelle röövikud söövad männiokkaid

mänsak
[nimisõna, substantiiv]
hakisuurune mustjaspruuni valgetäpilise sulestikuga lind

mära
[nimisõna, substantiiv]
emane hobune

märaeesel
[nimisõna, substantiiv]
emane eesel

märahiidlane
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt Emmaste kandi hiidlase kohta)

märahobune
[nimisõna, substantiiv]
emane hobune

märapiim
[nimisõna, substantiiv]
märalt saadav piim (toiduainena mõnedel rahvastel)

märatsema
[tegusõna, verb]
väga ärritunult käituma või meeltesegaduses enesekontrolli kaotanult vägivaldselt käituma

märatsemine
[nimisõna, substantiiv]
ärritunud, kontrollimatu või vägivaldne käitumine

märatsus
[nimisõna, substantiiv]
ärritunud, kontrollimatu või vägivaldne käitumine

märavarss
[nimisõna, substantiiv]
emane varss

märe
[nimisõna, substantiiv]
eriti märg puudeta koht soos

märg
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkesti vett vm vedelikku sisaldav, sellest läbi imbunud või sellega pealt kaetud

2. palju vett või muud vedelikku sisaldav

3. sellega kaetud

märgaja
[nimisõna, substantiiv]
aine, mida kasutatakse taimekaitsevahendite efektiivsuse suurendamiseks

märgala
[nimisõna, substantiiv]
aasta ringi märg või osa aastast veega kaetud ala (nt soo, rannaroostik, luht)

märgama
[tegusõna, verb]
1. (pealt) märjaks tegema

2. [pealt] märjaks tegema

märgas
[omadussõna, adjektiiv]
märkav, tähelepanev

märgatamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mittemärgatav, selline, mida ei märka

2. mittemärgatav

märgatav
[omadussõna, adjektiiv]
1. tähelepandavalt, küllaltki suur

2. tunda olev, tajutav

3. märgatav

4. küllaltki suur

märgatavalt
[määrsõna, adverb]
1. tähelepandaval määral, üsna suurel määral

2. sel määral, mida kohe märkab, tähele paneb

märgavus
[nimisõna, substantiiv]
märgamisvõime

märge
[nimisõna, substantiiv]
ametlik, nõuetekohane märkus dokumendil, pakendil vms

märgend
[nimisõna, substantiiv]
1. eristav märge, hrl lühendina (nt sõnaraamatus stiilivaldkonna või eriala tähistamiseks)

2. eristav märge

märgendama
[tegusõna, verb]
märgendiga varustama

märggangreen
[nimisõna, substantiiv]
roisubakterite toimel arenev koekärbus

märgikogu
[nimisõna, substantiiv]
rinnamärkide (ja medalite) kollektsioon

märgikoguja
[nimisõna, substantiiv]
rinnamärke (ja medaleid) kollektsioneeriv inimene

märgikollektsioon
[nimisõna, substantiiv]
rinnamärkide (ja medalite) kollektsioon

märgiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. millelegi vihjav või viitav, teatavat tähendust omav

2. erilise, olulise tähendusega

märgiprinter
[nimisõna, substantiiv]
printer, mis prindib märkhaaval

märgis
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik, hästinähtav tunnus

2. eristamist, äratundmist võimaldav tähis või märk

märgistama
[tegusõna, verb]
1. eristamist, äratundmist võimaldava tunnuse, märgi või tähisega varustama

2. sel viisil millelegi osutama või viitama

3. mingit märki kuhugi panema

Ühendtegusõnad: ära märgistamaära märgistama

märgisti
[nimisõna, substantiiv]
külvikule või traktorile paigaldatud seade, mis tagab külvamisel täpse reavahe ja aitab vältida ülekülvi

märgistik
[nimisõna, substantiiv]
kirjamärkide kogum (teatud otstarbeks)

märgistus
[nimisõna, substantiiv]
1. tootele märgitud andmed või teavet andev märgis (nt mahemärgis)

2. mingile pinnale kantud tähistus (nt liiklust korraldavad pidev- ja katkendjooned, mustad ja valged vöödid)

märgistusjoon
[nimisõna, substantiiv]
tähistav, märgistav joon (nt sõiduteel, spordiväljakul)

märgistusmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin nt teekattele märgistuse kandmiseks

märgisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
märkide korraldus, milles üksik märk omandab funktsiooni ja tähenduse

märgits
[nimisõna, substantiiv]
riist millegi märgistamiseks

märgitsema
[tegusõna, verb]
märkima, tähistama

märgketrus
[nimisõna, substantiiv]
sünteeskiu ketrus märgmenetlusel: kiud moodustub ketruslahuse ja sadestusvannis oleva lahuse keemilisel reageerimisel

märgkrohv
[nimisõna, substantiiv]
märja seguna pinnale kantud krohv

märgmädanik
[nimisõna, substantiiv]
bakterhaigus, mis lagundab taimekoed (nt kartuli mugulad) lögaseks massiks

märgpreparaat
[nimisõna, substantiiv]
eriliselt töödeldud ja teatud vedelikus säilitatav organism või selle osa (loodusteaduslikus kogus)

märgpuhastus
[nimisõna, substantiiv]
mingi pinna või riidematerjali puhastus vedeliku, lahuse ja masinate või kemikaalide abil

märgpuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
seemnete leotamine haigustekitajaid hävitavas kemikaalilahuses

märgruum
[nimisõna, substantiiv]
pesemisega seotud ruum, kus on ajuti palju niiskust (nt vannituba, duširuum, saun)

märgsilo
[nimisõna, substantiiv]
värskest haljasmassist silo

märgsoolama
[tegusõna, verb]
soolalahusega, soolveega soolama

märgsoolamine
[nimisõna, substantiiv]
kala, liha, nahkade vm soolamine soolalahusega, soolveega

märguand
[nimisõna, substantiiv]
millestki teavitamine mitteverbaalselt, kasutades kehakeelt või abivahendeid

märguandmine
[nimisõna, substantiiv]
millestki teavitamine mitteverbaalselt, kasutades kehakeelt või abivahendeid

märguanne
[nimisõna, substantiiv]
käeliigutus, helisignaal vms, millega edastatakse teateid, käsklusi vm infot

märgukiri
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik meeldetuletus, ülevaade asjade käigust, märkus vms dokument

märgulamp
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmete juhtimis- ja kontrollsüsteemides kasutatav elektrilamp, mis annab märku seadme käivitumisest, toimimisest/mittetoimimisest, rikkest vm

märguma
[tegusõna, verb]
märjaks saama, vedelikku külge või sisse võtma

märgumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei võta vett sisse, ei märgu

märguriietus
[nimisõna, substantiiv]
liikleja vm märgatavuse suurendamiseks mõeldud riietusese (nt ohutusvest vm)

märgusõna
[nimisõna, substantiiv]
salajane sõna või väljend, mille abil saab tuvastada isikut (nt konkurssidel hindajate erapooletuse tagamiseks, teatavasse kohta pääsuks)

märgutuli
[nimisõna, substantiiv]
millestki märku andev tuli

märguv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis laseb vett läbi, läheb (kergesti) märjaks

märguvus
[nimisõna, substantiiv]
1. märgumisvõime, võime märjaks saada ja niiskena püsida

2. märgumisvõime

märgviltimine
[nimisõna, substantiiv]
viltimistehnika, mille korral villakiude töödeldakse vees või niisutatult

märjalt
[määrsõna, adverb]
märjas olekus, veest vm vedelikust läbi imbununa või sellega kaetuna

märjatunne
[nimisõna, substantiiv]
hrl märgadest riietest põhjustatud ebameeldiv tunne

märjuke
[nimisõna, substantiiv]
(kange) alkohoolne jook

märjukene
[nimisõna, substantiiv]
(kange) alkohoolne jook

märjutama
[tegusõna, verb]
1. märjaks või niiskeks tegema

2. märjaks tegema

märk
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutis, kujund vm, mis (üldarusaadavalt) viitab millelegi, tähendab midagi

2. sellise kujundi või kujutisega ese

3. kujund või pilt, mille tähendus on kokku lepitud (ja kõigile teada)

4. selle kujundi või pildiga ese

märkama
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki teadlikuks saama

2. kedagi või midagi tähele panema

märkamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida (või keda) ei pane tähele, mittemärgatav

märkamatult
[määrsõna, adverb]
1. nii, et ei pane tähele, ei märka

2. nii, et ei ärata tähelepanu, ei torka silma

märke
tooriku vm märkimisel kasutatav

märkel
[nimisõna, substantiiv]
toorikute märkimisel kasutatav tööriist (nt märknõel)

märkenõel
[nimisõna, substantiiv]
1. metalltooriku märkimiseks kasutatav teritatud otsaga (või otstega) terasest varb

2. metallile märkimiseks

märkeorienteerumine
[nimisõna, substantiiv]
orienteerumine, kus võistleja peab läbima tähistatud raja ja märgistama õiged kontrollpunktid

märkeplaat
[nimisõna, substantiiv]
tooriku märkimisel aluspinnana kasutatav sile metallplaat (nt lukksepatöödel)

märkesuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
suusaorienteerumine, kus võistleja peab läbima tähistatud raja ja märgistama õiged kontrollpunktid

märkilaskmine
[nimisõna, substantiiv]
1. märklaua pihta laskmine (nt käsitulirelvast või vibust)

2. märklaua vms pihta

märkima
[tegusõna, verb]
1. tähistamiseks kuhugi või millelegi märki tegema või panema

2. mingit märki või sümbolit kuhugi kirjutama, panema

Ühendtegusõnad: juurde märkima, juurde märkima, maha märkima, maha märkima, ära märkima, ära märkima, üles märkimaüles märkima

märkimisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest eriline või esilduv

2. selline, mida tasub mainida, tähelepanu vääriv

märkimisväärselt
[määrsõna, adverb]
üsna suurel määral, tuntavalt, tähelepandavalt

märkimisväärt
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest eriline või esilduv

2. selline, mida tasub mainida, tähelepanu vääriv

märkiviskamine
[nimisõna, substantiiv]
noolte, pallide vms viskamine sihtmärgi tabamiseks

märkjoon
[nimisõna, substantiiv]
1. toorikule kantud joon, mis tähistab töötlemisele kuuluvat kohta

2. märgina

märklaud
[nimisõna, substantiiv]
tahvel, kuhu märkilaskmisel kinnitatakse kontsentriliste ringide või mingite kujutistega märkleht

märklaudravim
[nimisõna, substantiiv]
vähiravim, mis hävitab ainult haigeid rakke, jättes terved rakud puutumata

märkleht
[nimisõna, substantiiv]
1. kontsentriliste ringide või mingite kujutistega paberileht märklauale kinnitamiseks (märkilaskmisel tabamuste arvestamiseks)

2. märklaual laskja tabamuste arvestamiseks

märkmed
[nimisõna, substantiiv]
lühidalt kirja pandud mõtted või info

märkmekleeps
[nimisõna, substantiiv]
liimiribaga märkmepaber

märkmeleht
[nimisõna, substantiiv]
(väike) paberileht märkmete tarvis

märkmepaber
[nimisõna, substantiiv]
väike (liimiribaga) paberleheke märkmete tegemiseks või teadete jätmiseks

märkmeraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. kaante vahele köidetud paberilehed vajaliku info ülesmärkimiseks vm märkmete tegemiseks

2. sama otstarbega elektrooniline vahend või rakendus (nt arvutis, telefonis)

3. väike raamat, kuhu saab üles kirjutada igasugust vajalikku infot

4. taskuraamat v lauaplokk vajaliku info märkimiseks

märkmik
[nimisõna, substantiiv]
1. kaante vahele köidetud paberilehed vajaliku info ülesmärkimiseks vm märkmete tegemiseks

2. sama otstarbega elektrooniline vahend või rakendus (nt arvutis, telefonis)

3. väike raamat, kuhu saab üles kirjutada igasugust vajalikku infot

4. taskuraamat v lauaplokk vajaliku info märkimiseks

märkmikkalender
[nimisõna, substantiiv]
kalender, milles iga päeva juures on jäetud ruum märkmeteks

märkniit
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne läikega puuvillane lõng nt pesu märgistamiseks ja tikkimiseks

märknõel
[nimisõna, substantiiv]
1. metalltooriku märkimiseks kasutatav teritatud otsaga (või otstega) terasest varb

2. metallile märkimiseks

märkraud
[nimisõna, substantiiv]
põletusmärgiga märkimiseks

märksa
[määrsõna, adverb]
1. küllaltki suurel, tähelepandaval määral

2. märgatavalt, tunduvalt

märksalt
[määrsõna, adverb]
märgatavalt, tähelepandavalt

märksõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna või väljend, mida sõnaraamatus vm teatmeteoses kirjeldatakse

märksõnakataloog
[nimisõna, substantiiv]
nimistu, milles kirjed on rühmitatud tähestiku järgi vastavalt märksõnarubriikidele

märksõnastik
[nimisõna, substantiiv]
1. märksõnade kogu (nt sõnaraamatus, bibliograafilises andmebaasis)

2. märksõnade kogu

märkus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike suuline või kirjalik selgitus või arvamusavaldus

2. lühike suuline või kirjalik selgitus, kommentaar

märsilohistaja
[nimisõna, substantiiv]
(boheemlasest humanitaarnoore või pärimuskultuuri austaja ja harrastaja kohta, mõnikord ka halvustavalt)

märss
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) kasetohust või niinest punutud seljapaun, mille suuava sulges kolmnurkne lakk

märsskorv
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) poolringikujulise avaga kõrge peergudest korv seljas kandmiseks ja villa hoidmiseks

märter
[nimisõna, substantiiv]
usu pärast kannatanud ja hukatud inimene

märterlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. märtrile omane

2. süütule kannatajale iseloomulik

märterlus
[nimisõna, substantiiv]
enese ohvriks toomine

märtrikroon
[nimisõna, substantiiv]
märtri maine, süütu kannataja kuvand

märtrisurm
[nimisõna, substantiiv]
surmaminek usu (vm aate) nimel, suremine märtrina

märts
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 3. kuu, põhjapoolkeral esimene kevadkuu

2. aasta kolmas kuu

märtsihommik
[nimisõna, substantiiv]
märtsikuine hommik

märtsijänes
[nimisõna, substantiiv]
(jooksuajal ringitormleva jänese kohta)

märtsikass
[nimisõna, substantiiv]
kass, kellel on jooksuaeg, kiimane kass

märtsikelluke
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl valgete kellukjate õitega madal kevadlill

2. sibullill

märtsikuine
[omadussõna, adjektiiv]
märtsile omane või sel kuul esinev, toimuv

märtsikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 3. kuu, põhjapoolkeral esimene kevadkuu

2. aasta kolmas kuu

märtsiküüditamine
[nimisõna, substantiiv]
25.–29. märtsil 1949 NSV Liidu võimude poolt toime pandud küüditamine Eestis, Lätis ja Leedus

märtsipommitamine
[nimisõna, substantiiv]
Tallinna pommitamine NSV Liidu õhuvägede poolt 9. märtsi ööl 1944.

märul
[nimisõna, substantiiv]
1. äge (lärmakas) tegevus või liikumine (nt tänavarahutustega seonduv, põgenemine ja tagaajamine)

2. suur lärm

märuldama
[tegusõna, verb]
ägedat lärmi, märulit tegema

märulifilm
[nimisõna, substantiiv]
1. katkematu tegevuse ja kaskadööritrikkidega tempokas film, milles on võitlust, tagaajamist, päästeaktsioone vms

2. tagaajamist kujutav tempokas film

märulimees
[nimisõna, substantiiv]
märulifilmide (pea)tegelane, osav võitleja

märulipolitsei
[nimisõna, substantiiv]
politsei eriüksus (tänava)rahutuste mahasurumiseks

mäslema
[tegusõna, verb]
(ilma vm loodusnähtuse kohta:) tormine, rajune olema, metsiku jõuga liikuma

mäss
[nimisõna, substantiiv]
1. vastuhakk (riigi)võimule (hrl selle vägivaldseks vääramiseks), millega kaasneb materiaalsete väärtuste häving

2. rahva üritus oma valitsust või juhti jõudu kasutades kukutada

3. võimule vastuhakk, ülestõus

mässaja
[nimisõna, substantiiv]
mässust, ülestõusust vm vastupanuliikumisest osavõtja

mässama
[tegusõna, verb]
millelegi rahutuste ja korratuste näol vastu hakkama, millegi vastu mässu tõstma

mässima
[tegusõna, verb]
(korrapäratult) mähkima, midagi (mitmekordselt) millegi või kellegi ümber keerama

Ühendtegusõnad: sisse mässimasisse mässima

mässitult
[määrsõna, adverb]
mässituna, keeratuna

mässu
[nimisõna, substantiiv]
1. imiku või täiskasvanu alakeha ümber kinnitatav hea imamisvõimega materjalist ese uriini ja rooja püüdmiseks

2. spetsiaalne vahend, mis pannakse beebi jalgade vahele ja kuhu ta pissib ja kakab

mässukatse
[nimisõna, substantiiv]
katse tekitada mässu või ülestõusu

mässuline
[nimisõna, substantiiv]
mässust, ülestõusust vm vastupanuliikumisest osavõtja

mässuma
[tegusõna, verb]
mähkuma

mässumeel
[nimisõna, substantiiv]
vastuhakuline hoiak, mässuline meelelaad

mässumeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vastuhakulise hoiakuga, mässulise meelelaadiga

2. mässulise vaimuga

mässumees
[nimisõna, substantiiv]
millelegi vastuhakkaja, mässus osaleja

mässumõte
[nimisõna, substantiiv]
allumatusele, vastuhakkamisele suunatud mõte

mässuvaim
[nimisõna, substantiiv]
vastuhakuline hoiak, mässuline meelelaad

mäsu
[nimisõna, substantiiv]
1. suure hulga inimeste lärmakas korratu liikumine, kisklemine või märatsemine

2. mäss, vastuhakk

mäsutama
[tegusõna, verb]
mäsu tegema

mätas
[nimisõna, substantiiv]
sambla või rohuga kaetud väike maapinna kühm

mätashari
[nimisõna, substantiiv]
1. tiheda pöörisja või mätasja eredavärvilise õisikuga rohttaim, Eestis aialill

2. rohttaim

mätasjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. mättataoline, mätast moodustav

2. mättataoline

3. mätast moodustav

mätaskatus
[nimisõna, substantiiv]
mätastega kaetud katus

mätasmaa
[nimisõna, substantiiv]
mitmeaastaselt rohumaalt eemaldatud mätaste kompostimisega saadud mullapinnas

mätastaim
[nimisõna, substantiiv]
istutatav taim, mille juuri ümbritseb mullamätas

mätastama
[tegusõna, verb]
mätastega, mättaga katma

mätastarn
[nimisõna, substantiiv]
soostunud niitudel, luhtadel ja lodumetsades tihedate tortidena kasvav hele- või kollakasroheline rohttaim

mätastik
[nimisõna, substantiiv]
mätaste kogum

mätastis
[nimisõna, substantiiv]
mätastatud koht

mätastuma
[tegusõna, verb]
(rohu)mätast moodustama

mätastus
[nimisõna, substantiiv]
mätastega katmine

mätlik
[omadussõna, adjektiiv]
mätastega, mättaid täis

mäts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
patsti, nätsti

mäts
[nimisõna, substantiiv]
hrl pehme ja nätske kamakas

mätsak
[nimisõna, substantiiv]
hrl pehme ja nätske kamakas

mätserdama
[tegusõna, verb]
1. oskamatult, määrivalt midagi tegema

2. mingit pehmet ainet mingiks asjaks, moodustiseks vormima

mätsima
[tegusõna, verb]
pehmet (ja sitket) ainet hrl kätega mingiks asjaks, moodustiseks vormima või (kohmakalt) millegi külge, peale panema

Ühendtegusõnad: kinni mätsima, kinni mätsima, kokku mätsimakokku mätsima

mätsutama
[tegusõna, verb]
hambutult mäluma

mättakirves
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kirvekujuline pika varrega tööriist maa, mätaste raiumiseks (nt ale- ja uudismaa puhastamisel)

mättalabidas
[nimisõna, substantiiv]
kõblast meenutav labidas, mida endisajal kasutati mätaste purustamiseks

mättaline
[omadussõna, adjektiiv]
mätastega, mättaid täis

mättamuld
[nimisõna, substantiiv]
mitmeaastaselt rohumaalt eemaldatud mätaste kompostimisega saadud mullapinnas

mättane
[omadussõna, adjektiiv]
mätastega, mättaid täis

mäu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kassi häälitsust

mäuguma
[tegusõna, verb]
(hrl kassi häälitsemise kohta:) iseloomulikku kõrget ja teravat, nuttu meenutavat häält kuuldavale tooma

mäurama
[tegusõna, verb]
väga valjusti, tumedalt ning jõuliselt häälitsema, möirgeid kuuldavale tooma

mää
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lamba häälitsust

mää
[nimisõna, substantiiv]
lammas

määgatama
[tegusõna, verb]
korra määgima

määgima
[tegusõna, verb]
(lamba häälitsemise kohta)

Ühendtegusõnad: kaasa määgimakaasa määgima

määma
[tegusõna, verb]
(lamba häälitsemise kohta)

määndama
[tegusõna, verb]
(hrl taimede, puidu, surnud looma kohta:) mädanema pannes lagundama, mädaks tegema

määnduma
[tegusõna, verb]
(hrl taimede, puidu, surnud looma kohta:) bakterite või seente toimel lagunema

määr
[nimisõna, substantiiv]
1. (mitmesugustes hulka, kogust, ulatust väljendavates ühendites)

2. hulk, kogus, kvantum

määraja
[nimisõna, substantiiv]
käsiraamat, mobiilirakendus vm taimede, loomade, seente vms liigi määramiseks

määraline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl õppejõu kohta:) koosseisuline, korraline

määrama
[tegusõna, verb]
1. (ametlikult) otsustama, sellekohast korraldust või käsku andma

2. seaduses vm õigusaktis fikseeritud olema

3. kellegi või millegi kohta mingit otsust tegema

4. mingit käsku andma

Ühendtegusõnad: ette määrama, ette määrama, ära määramaära määrama

määramatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole määratud või mida on võimatu määrata, defineerida, identifitseerida

määramatus
[nimisõna, substantiiv]
teatav teadmatus, asjaolude ebamäärasus

määramine
[nimisõna, substantiiv]
(ametlik) otsustamine, sellekohase korralduse või käsu andmine

määramistabel
[nimisõna, substantiiv]
taimede või loomade määramistunnuseid sisaldav tabel (määramise abivahendina)

määramistunnus
[nimisõna, substantiiv]
taime, looma vms väline tunnus, mille järgi saab tema liiki määrata

määrane
[asesõna, pronoomen]
missugune, milline, mäherdune

määrang
[nimisõna, substantiiv]
üks konkreetne (kindlaks)määramine

määratelema
[tegusõna, verb]
1. mõiste sisu või sõna tähendust seletama, sõnadega kirjeldama

2. mõistet seletama

määratelu
[nimisõna, substantiiv]
mõiste esitus lühikese kirjeldava lausungina, hrl sisaldades lähimat üldmõistet ja olulisi eritunnuseid

määratlema
[tegusõna, verb]
1. mõiste sisu või sõna tähendust seletama, sõnadega kirjeldama

2. mõistet seletama

määratlematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on võimatu määrata, defineerida, identifitseerida

määratletus
[nimisõna, substantiiv]
määratletud-olek, defineeritus

määratlus
[nimisõna, substantiiv]
mõiste esitus lühikese kirjeldava lausungina, hrl sisaldades lähimat üldmõistet ja olulisi eritunnuseid

määratu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebatavaliselt, erakordselt suur, ülimalt suur

2. väga suur

määratu
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

määratu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis on millekski määratud, ette nähtud

määratult
[määrsõna, adverb]
väga (palju)

määratus
[nimisõna, substantiiv]
määratud-olek

määratus
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmatus

määrav
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi kulgu, tulemust otseselt mõjutav, mõjult eriti oluline

2. eriti oluline, peamine

3. mõjult eriti oluline

määrdeaine
[nimisõna, substantiiv]
määre või selle koostisosa

määrdejuust
[nimisõna, substantiiv]
1. võileivale määrimiseks sobiv pehme juust (sulatatud juust või toorjuust)

2. sulatatud pehme juust

määrdemees
[nimisõna, substantiiv]
1. suusatajate hooldetiimi liige, kes valib välja võistlustel kasutatavad suusad ning vastutab nende määrimise ja testimise eest

2. võistluseks suuski, abivahendeid vms ettevalmistav hooldemees

määrdemeister
[nimisõna, substantiiv]
1. suusatajate hooldetiimi liige, kes valib välja võistlustel kasutatavad suusad ning vastutab nende määrimise ja testimise eest

2. võistluseks suuski, abivahendeid vms ettevalmistav hooldemees

määrdene
[omadussõna, adjektiiv]
määrdega koos

määrdenippel
[nimisõna, substantiiv]
teatav seadis, mille kaudu määritakse masinaosi (nt veerelaagrit)

määrdepress
[nimisõna, substantiiv]
seade, mida kasutatakse survemäärimisel määrde surumiseks liikuvate masinaosade hõõrdepindade vahele (nt autohoolduses)

määrdeprits
[nimisõna, substantiiv]
seade määrde surumiseks mehhanismi liikuvate osade hõõrdepindade vahele

määrderaud
[nimisõna, substantiiv]
suuskade määrimisel kasutatav triikraualaadne vahend (nt parafiinide sulatamiseks ja laialiajamiseks suusapõhjale, pidamismäärete kinnitamiseks)

määrdetiim
[nimisõna, substantiiv]
suusasportlaste hooldetiim, suuskade määrimise ja testimisega tegelev meeskond

määrdeõli
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt naftast saadav puhastatud õli määrdena

määrduma
[tegusõna, verb]
1. (mingi ainega kokku saades) ebapuhtaks muutuma, mustaks minema

2. mingi ainega kokku saama

3. ebapuhtaks muutuma

määrdunud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (mingi ainega kokkupuutumise tõttu) ebapuhas

2. mitte puhas

3. mingi ainega koos

määrdunudhall
[omadussõna, adjektiiv]
tuhmilt, pruunikalt hall

määrdunudkollane
[omadussõna, adjektiiv]
tuhmilt, hallikalt kollane

määrdunudpruun
[omadussõna, adjektiiv]
tuhmilt, hallikalt pruun

määrdunudroheline
[omadussõna, adjektiiv]
tuhmilt, hallikalt roheline

määrdunudroosa
[omadussõna, adjektiiv]
tuhmilt, hallikalt roosa

määrdunudvalge
[omadussõna, adjektiiv]
tuhmilt, hallikalt valge

määrdunult
[määrsõna, adverb]
määrdununa

määrduvus
[nimisõna, substantiiv]
1. omadus määrduda, osutab, kas ese vm määrdub kergesti või mitte

2. omadus määrduda

määre
[nimisõna, substantiiv]
tehniline aine, mis liikuvate masinaosade vahele panduna vähendab nende hõõrdumist, kulumist ja kuumenemist

määrima
[tegusõna, verb]
1. (pehmet) ainet pinnale kandma ja laiali ajama või sisse hõõruma

2. hõõrdepindu määrdega katma

3. pehmet ainet millegi peale panema ja laiali ajama

Ühendtegusõnad: kokku määrima, kokku määrima, peale määrima, peale määrima, sisse määrima, sisse määrima, ära määrimaära määrima

määrimisvõime
[nimisõna, substantiiv]
määrde omadus moodustada hõõrdepindadel püsiv kiht, mis takistab liikuvate masinaosade kulumist

määris
[nimisõna, substantiiv]
määrdunud koht trükisel

määritlema
[tegusõna, verb]
1. mõiste sisu või sõna tähendust seletama, sõnadega kirjeldama

2. mõistet seletama

määrivus
[nimisõna, substantiiv]
omadus määrida

määrkass
[nimisõna, substantiiv]
väike sihvakas, ümara pea ja lüheldase koonuga Aafrika ahv

määrosa
[nimisõna, substantiiv]
tervikust (hrl millegi kogusest) mingiks sihipäraseks otstarbeks (teatavaks ajaks) määratud osa, millegi jaoks kehtestatud piirmäär

määrsõna
[nimisõna, substantiiv]
1. muutumatu sõna, mis väljendab aega, kohta, viisi, määra vm (nt nüüd, ruttu) või annab eri tähendusvarjundi mõnele sõnale (või fraasile, lausele)

2. sõna, mis väljendab kohta, aega, viisi, hulka või määra ja vastab näiteks küsimusele kus?, millal? või kuidas?. Määrsõnad on näiteks kaugel, homme, kiiresti, salaja ja vähe

määrsõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) määrsõnaga väljendatud, määrsõna(de)st koosnev või määrsõnana toimiv

määrsõnastuma
[tegusõna, verb]
määrsõnaks muutuma

määrsõnastumine
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) määrsõnaks ehk adverbiks muutumine

määrus
[nimisõna, substantiiv]
1. täidesaatva võimu poolt välja antav seadusest madalam õigusakt

2. juriidiline otsus või korraldus, mille on väljastanud ametlik asutus või isik

3. riigivalitsemisakt

määruskaebus
[nimisõna, substantiiv]
kaebus, millega vaidlustatakse teatav kohtumäärus

määruslause
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) määruse funktsiooniga kõrvallause

määruslik
[omadussõna, adjektiiv]
lauses määruse funktsioonis esinev

määrustepärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. võistlusmäärustega kooskõlas olev, neile vastav

2. määrustega kooskõlas olev

määrustevastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. võistlusmäärustele vastu käiv, neile mitte vastav

2. määrustega mitte kooskõlas olev

määrustik
[nimisõna, substantiiv]
1. mahukas, ulatuslik määrus

2. määruste kogu

3. määruste v eeskirjade kogum

möbleerima
[tegusõna, verb]
mööbliga sisustama

mödi
[nimisõna, substantiiv]
puderjas mass

möga
[nimisõna, substantiiv]
1. segane, totter, sisuta ja mõtteta jutt

2. jama, totrus, mõttetus

mögafon
[nimisõna, substantiiv]
megafon, ruupor, valjuhääldi

mögama
[tegusõna, verb]
1. (halvustavalt:) segast juttu rääkima, jama ajama

2. möga ajama, lobama, jamama

mögin
[nimisõna, substantiiv]
(kokku segatud) püdel mass

mögisema
[tegusõna, verb]
1. rahulolematust väljendades õiendama

2. segast juttu ajama (ka rääkimise kohta üldse)

mögla
[nimisõna, substantiiv]
1. (kokku segatud) püdel mass, nt mingi kreem või määre

2. püdel mass

möh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (küsivalt, arusaamatult:) mis?, mida?

2. väljendab arusaamatust või küsimust: mis

möhitaja
[nimisõna, substantiiv]
tikutaja

möhitama
[tegusõna, verb]
(tikutaja kohta:) sööstlennul kitsehäälitsust meenutavat heli tekitama

möhmus
[nimisõna, substantiiv]
tahumatu, matslik, ebaviisakas inimene

möiraahv
[nimisõna, substantiiv]
suur laianinaline haardsabaga Lõuna- ja Kesk-Ameerika ahv, kes häälitseb väga valjusti

möirahärg
[nimisõna, substantiiv]
(vihase, jõuliselt ründava inimese kohta)

möirakaru
[nimisõna, substantiiv]
mürgeldaja, räuskaja, mürtsumees

möirapull
[nimisõna, substantiiv]
(jõulise ja ägeda mehe kohta)

möiratama
[tegusõna, verb]
korraks, lühidalt möirgama

möiratus
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne möirgamine, vali ja madal jõuline häälitsus või heli

möire
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne möirgamine, vali ja madal jõuline häälitsus või heli

möirgama
[tegusõna, verb]
väga valjusti, tumedalt ning jõuliselt häälitsema, möirgeid kuuldavale tooma

mökerdama
[tegusõna, verb]
1. (ära) määrima

2. (lohakalt värvimise vm määriva tegevuse kohta)

mökitama
[tegusõna, verb]
(kitse, oina kohta:) katkendlikult määgima

möks
[nimisõna, substantiiv]
1. (kokku segatud) püdel mass, nt mingi kreem või määre

2. püdel mass

möksima
[tegusõna, verb]
1. midagi püdelaks massiks kokku segama

2. sellega määrima

möku
[omadussõna, adjektiiv]
ettevõtlikkuseta, otsustusvõimetu, saamatu

mökutama
[tegusõna, verb]
1. aeglaselt, venitades midagi tegema või rääkima

2. millegi tegemisega venitama, aega viitma

mökutis
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtlikkuseta, otsustusvõimetu, saamatu inimene

möla
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta ohtrasõnaline jutt

2. tõele mittevastav jutt

3. loba, rohkesõnaline sisutu jutt

mölakas
[nimisõna, substantiiv]
ründava suhtlusstiiliga autu ja ülbe inimene, ka sõimusõnana

mölaklik
[omadussõna, adjektiiv]
autu ja ülbe

mölaklikkus
[nimisõna, substantiiv]
autu ja ülbe, ka ründava stiiliga käitumine

mölama
[tegusõna, verb]
(halvustavalt rääkimise või riidlemise kohta)

mölapidamatus
[nimisõna, substantiiv]
vahetpidamatu rohkesõnaline (sisutühi) rääkimine

mölder
[nimisõna, substantiiv]
viljateradest jahu jahvataja, jahvatustööde korraldaja veskis, ka veskipidaja või -omanik

möldriemand
[nimisõna, substantiiv]
möldri naine

mölin
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt rohkesõnalise, kuid sisutu jutu kohta)

mölisema
[tegusõna, verb]
(halvustavalt rääkimise või riidlemise kohta)

möll
[nimisõna, substantiiv]
1. äge lärmakas tegevus või liikumine (nt pidutsemise, tänavarahutustega seonduv)

2. hullamine, mürgeldamine

möll
[nimisõna, substantiiv]
kivimite murenemisel tekkiv pude sete, mis on liivast peenem ja savist jämedam

möll
[nimisõna, substantiiv]
põigitise käepideme ja koonilise kahaga suur puur rattarummude puurimiseks

möllama
[tegusõna, verb]
1. tormakalt (segadust tekitades või purustades) liikuma või tegutsema

2. lärmakalt pidutsema

Ühendtegusõnad: ringi möllamaringi möllama

möllima
[tegusõna, verb]
1. (endast) teada andma

2. registreerima, kirja panema

Ühendtegusõnad: sisse möllimasisse möllima

möllumees
[nimisõna, substantiiv]
kärarikka tegevuse nautija, pidutseja, mürgli ja möllu tegija

möllune
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus on möllu, nt ägedat pidutsemist või loodusjõudude stiihiat

2. selline, kus on möllu

möllutama
[tegusõna, verb]
1. möllu tegema, möllama

2. möllama panema

mömm
[nimisõna, substantiiv]
1. vaikne, pealehakkamiseta, saamatu inimene

2. nohik

mördikast
[nimisõna, substantiiv]
kast mördi etteandmiseks müüriladujale

mördine
[omadussõna, adjektiiv]
mördiga kaetud, mördiga koos

mörin
[nimisõna, substantiiv]
1. madal põrisev häälitsus

2. madalahäälne ebaselge rääkimine

mörisema
[tegusõna, verb]
1. madalat põrisevat heli kuuldavale laskma

2. madala põriseva häälega rääkima

mört
[nimisõna, substantiiv]
1. müürimiseks ja krohvimiseks kasutatav sideaine, peene täitematerjali ja vee kivistuv segu

2. sideaine

mösla
[nimisõna, substantiiv]
1. (kokku segatud) püdel mass, nt mingi kreem või määre

2. püdel mass

möslama
[tegusõna, verb]
1. (ära) määrima

2. (lohakalt värvimise vm määriva tegevuse kohta)

möss
[nimisõna, substantiiv]
tainataoline segu (nt paberi tootmiseks, teekatte remondiks)

möurama
[tegusõna, verb]
väga valjusti, tumedalt ning jõuliselt häälitsema, möirgeid kuuldavale tooma

möö
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vasika häälitsust, möögimist

möö
[nimisõna, substantiiv]
1. noor veis (esimesel kuuel elukuul)

2. noor lehm

mööbel
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumide, tubade sisustusesemed (nt lauad, toolid, kapid)

2. esemed nagu näiteks lauad, toolid, voodid ja kapid

mööbeldama
[tegusõna, verb]
1. kärarikkalt toimetama

2. kõvasti rahmeldama

mööbelsepp
[nimisõna, substantiiv]
mööbli valmistaja

mööbliese
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumide sisustusse kuuluv üksikese (nt kapp, laud, diivan)

2. mööbli hulka kuuluv ese, näiteks diivan, voodi või laud

mööbligarnituur
[nimisõna, substantiiv]
mööblikomplekt, terviklik kogum ühtekuuluvaid mööbliesemeid

mööblikoi
[nimisõna, substantiiv]
karusnahka, villaseid ja sulgedest esemeid kahjustav riidekoitaoline koi

mööblikolu
[nimisõna, substantiiv]
vana, kulunud mööbel

mööblikunst
[nimisõna, substantiiv]
klassikaline tarbekunstiliik, mis hõlmab ruumide sisustuselementide (mööbliesemete) loomist

mööblimeister
[nimisõna, substantiiv]
mööbli valmistaja

mööblinöör
[nimisõna, substantiiv]
ehisnöör mööbliriide kinnituskohtade katmiseks

mööbliratas
[nimisõna, substantiiv]
mööblieseme küljes olev ratas, mille abil saab eset liigutada

mööbliriie
[nimisõna, substantiiv]
pehme mööbli kattematerjal

mööblitisler
[nimisõna, substantiiv]
puitmööbli valmistaja

mööbli-toonesepp
[nimisõna, substantiiv]
kahjurmardikas, kelle tõugud toituvad puitesemetes (sealhulgas mööblis) ja raamatutes

mööblitükk
[nimisõna, substantiiv]
(mööblieseme kohta)

mööblivabrik
[nimisõna, substantiiv]
vabrik, kus toodetakse mööblit (nt kappe, laudu, diivaneid)

mööda
[postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
1. millegi pinnal edasi või mingi ala, ruumi piires (liikudes)

2. edasi liikumisel: millegi pinnal või mingi maa-ala piirides

möödakarva
[määrsõna, adverb]
karvkatte, karvade loomuliku kalduoleku suunas

möödakäija
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt või kellestki mööduv inimene

möödalask
[nimisõna, substantiiv]
märki mittetabanud lask

möödalaskmine
[nimisõna, substantiiv]
eksimus, vale valik või otsus vms

möödalöök
[nimisõna, substantiiv]
löök, mis ei taba sihtmärki (nt löögist liikuma läinud pall ei lähe väravasse)

möödamarss
[nimisõna, substantiiv]
kellestki (nt paraadi vastuvõtja eest) või millestki mööda marssimine

möödamineja
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt või kellestki mööduv inimene

möödaminnes
[määrsõna, adverb]
(osutab, et midagi mainitakse muude asjade seas vahemärkusena või kõrvalepõikena)

möödanik
[nimisõna, substantiiv]
1. mööda läinud aeg ja selles toimunu: elu, nähtused, sündmused

2. möödunud aeg ja sündmused, mis siis juhtusid

möödapanek
[nimisõna, substantiiv]
1. eksimine, valearvestuse tegemine

2. eksimus, valearvestus

möödapääs
[nimisõna, substantiiv]
võimalus takistusest vm mööduda, suletud teelõigu korral sellest ringiga (teist teed) mööda sõita või minna

möödapääsematu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei saa vältida ega ära hoida, mis toimub meist sõltumata

2. ilmtingimata vajalik

möödapääsematult
[määrsõna, adverb]
1. nii, et ei saa ära või kõrvale hoida, tahtmisest sõltumatult, ilmtingimata

2. hädavajalikult

möödapääsematus
[nimisõna, substantiiv]
1. vältimatus, paratamatus

2. hädavajalikkus

3. hädavajalikkus

möödapääsmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei saa vältida ega ära hoida, mis toimub meist sõltumata

2. ilmtingimata vajalik

möödapääsmatult
[määrsõna, adverb]
1. nii, et ei saa ära või kõrvale hoida, tahtmisest sõltumatult, ilmtingimata

2. hädavajalikult

möödapääsmatus
[nimisõna, substantiiv]
1. vältimatus, paratamatus

2. hädavajalikkus

3. hädavajalikkus

möödarääkimine
[nimisõna, substantiiv]
üksteisest valesti arusaamine, üksteise mittemõistmine

möödas
[määrsõna, adverb]
1. koha mõttes, liikumisel seljataha jäänud

2. nii, et miski on jäänud tahapoole

möödasaatmine
[nimisõna, substantiiv]
veetmine

möödasõidukoht
[nimisõna, substantiiv]
möödasõiduks sobiv koht maanteel või selleks rajatud sõidurada

möödasõit
[nimisõna, substantiiv]
ees liikuvast sõiduvahendist mööda, tolle ette sõitmine

möödaviik
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeliku vm aine kõrvalejuhtimine

2. selleks kasutatav detail või tarind

möödavise
[nimisõna, substantiiv]
1. vise, mis ei taba sihtmärki (nt visatud pall läheb korvist või väravast mööda)

2. korvpallis vms

mööduja
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt või kellestki mööduv inimene

mööduma
[tegusõna, verb]
1. (teel) millestki või kellestki mööda minema, sõitma või kulgema

2. liikumisel selja taha jääma

3. mööda liikuma

möödunu
[nimisõna, substantiiv]
1. mööda läinud aeg ja selles toimunu: elu, nähtused, sündmused

2. möödunud aeg ja sündmused, mis siis juhtusid

möödunud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ajaliselt) käesolevale, praegusele vahetult eelnev

2. vahetult enne olnud, varasem või eelnev

möödunudaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. eelmisel aastal toimunud või tehtud, eelmise aasta oma

2. möödunud aastal olnud, toimunud

möödunudkevadine
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) kevadel toimunud, tehtud vms

möödunudnädalane
[omadussõna, adjektiiv]
eelmisel nädalal toimunud või tehtud

möödunudsuvine
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) suvel toimunud, tehtud vms

möödunudsügisene
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) sügisel toimunud, tehtud vms

möödunudtalvine
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud (aasta) talvel toimunud, tehtud vms

mööduv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei kesta pikalt, ei jää kestma

mööduvus
[nimisõna, substantiiv]
(nähtuste, olukordade vms kohta:) omadus olla mööduv, mitte püsiv

möögima
[tegusõna, verb]
1. (veiste, eriti vasikate häälitsemise kohta)

2. eriti vasikate häälitsemise kohta

mööma
[tegusõna, verb]
1. (veiste, eriti vasikate häälitsemise kohta)

2. eriti vasikate häälitsemise kohta

mööndlause
[nimisõna, substantiiv]
kõrvallause, mis väljendab asjaolu, millest hoolimata kehtib see, mida pealause väljendab (nt kuigi Jaan oli väsinud, ei läinud ta puhkama)

mööndlik
[omadussõna, adjektiiv]
mööndusi tegev, oma kavatsusest, otsusest või seisukohast osaliselt loobuv

mööndus
[nimisõna, substantiiv]
1. (osaline) loobumine oma kavatsusest, otsusest või seisukohast

2. osaline loobumine

möönma
[tegusõna, verb]
1. (justkui vastu tahtmist) tunnistama, (järele andes) nõustuma

2. (järele andes) millegagi nõustuma

3. järele andes tunnistama, nõustuma

müalgia
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt selja- või jäsemelihaste valulikkus (põhjustatud ülepingutusest või külmetusest)

müasteenia
[nimisõna, substantiiv]
1. lihaste nõrkus, skeletilihaste haiguslik väsimus

2. lihasenõrkus

müdin
[nimisõna, substantiiv]
(vaikne) tume müra, eriti sammudest või mingi masina töötamisel

müdinal
[määrsõna, adverb]
müdinat tekitades, müdinaga, suure hooga

müdisema
[tegusõna, verb]
1. (vaikset) tumedat müra, müdinat andma või tekitama

2. sellist müra tekitades liikuma või töötama

müdistama
[tegusõna, verb]
1. (vaikset) tumedat müra, müdinat tekitama

2. sellist müra tekitades midagi tegema, nt liikuma või töötama

Ühendtegusõnad: ringi müdistamaringi müdistama

müeliin
[nimisõna, substantiiv]
1. lipiididest ja valkudest koosnev aine, mis tupena ümbritseb kesknärvisüsteemi närvikiude

2. närvikiude ümbritsev lipiididest ja valkudest koosnev aine

müeliit
[nimisõna, substantiiv]
hrl viirustest või toksiinidest põhjustatud seljaaju kahjustus

müeloom
[nimisõna, substantiiv]
1. pahaloomuline luuüdikasvaja, eriti hulgimüeloom

2. vereloome kasvajaline haigus

mügar
[nimisõna, substantiiv]
(pinnast väljaulatuv) kühmuke või ümarjas moodustis

mügarane
[omadussõna, adjektiiv]
krobeline, pinnast väljaulatuvate kühmukestega

mügarbakter
[nimisõna, substantiiv]
vabalt mullas või liblikõieliste taimedega sümbioosis (nende juurtel juuremügaraid tekitades) elutsev bakter, kes seob õhust lämmastikku

mügarik
[nimisõna, substantiiv]
(pinnast väljaulatuv) kühmuke või ümarjas moodustis

mügarjas
[omadussõna, adjektiiv]
mügarataoline

mügarlik
[omadussõna, adjektiiv]
krobeline, pinnast väljaulatuvate kühmukestega

mügarliudik
[nimisõna, substantiiv]
kausja viljakehaga parasiitseen

mügerik
[nimisõna, substantiiv]
(pinnast väljaulatuv) kühmuke või ümarjas moodustis

mügerlik
[omadussõna, adjektiiv]
krobeline, pinnast väljaulatuvate kühmukestega

mügi
[nimisõna, substantiiv]
kivimi murenemisel tekkivad tükid ja puru

mügin
[nimisõna, substantiiv]
1. summutatud kinnisui häälitsus

2. summutatud kinnisui häälitsus, eriti naer

mügisema
[tegusõna, verb]
1. summutatult naerma

2. pomisema

3. kinnisui häälitsust kuuldavale laskma

mügistama
[tegusõna, verb]
kinnisui naerma

mügri
[nimisõna, substantiiv]
tumepruun kuni must roti moodi näriline

müha
[nimisõna, substantiiv]
1. tugeva tuule, lainetuse vm pidev tuhm ühetooniline heli

2. mühisemine

mühakas
[omadussõna, adjektiiv]
matslik, ebaviisakas, heade kommeteta

mühaklik
[omadussõna, adjektiiv]
matslik, ebaviisakas, heade kommeteta

mühaklikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. tahumatu, robustne, viisakuseta käitumine, heade kommete puudumine

2. mühaklik olek v käitumine

mühaklus
[nimisõna, substantiiv]
1. tahumatu, robustne, viisakuseta käitumine, heade kommete puudumine

2. mühaklik olek v käitumine

mühakus
[nimisõna, substantiiv]
1. tahumatu, robustne, viisakuseta käitumine, heade kommete puudumine

2. mühaklik olek v käitumine

mühama
[tegusõna, verb]
tuule, lainete liikumise vm mõjul pidevat ühetoonilist tuhmi heli tekitama

mühatama
[tegusõna, verb]
ebamääraselt, napisõnaliselt, tõredalt midagi ütlema

mühatus
[nimisõna, substantiiv]
mühatamine

mühin
[nimisõna, substantiiv]
1. tugeva tuule, lainetuse vm pidev tuhm ühetooniline heli

2. mühisemine

mühinal
[määrsõna, adverb]
kiiresti, suure hooga

mühisema
[tegusõna, verb]
tuule, lainete liikumise vm mõjul pidevat ühetoonilist tuhmi heli tekitama

mühistama
[tegusõna, verb]
(tuule vms kohta:) tuhmi ühetoonilist heli tekitama

mühkam
[nimisõna, substantiiv]
tahumatu, matslik, ebaviisakas inimene

mühkama
[tegusõna, verb]
ebamääraselt, napisõnaliselt, tõredalt midagi ütlema

mühklik
[omadussõna, adjektiiv]
väljaulatuvate kõrgenditega, pinnalt ebatasane

mükobakter
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud happekindel bakter, mille üks liik tekitab tuberkuloosi

2. bakter, mille üks liik tekitab tuberkuloosi

mükoloog
[nimisõna, substantiiv]
seeni uuriv eriteadlane

mükoloogia
[nimisõna, substantiiv]
seeni uuriv teadusharu

mükoos
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesel või loomal nugivate seente tekitatud haigus, inimese või looma seenhaigus

2. seente tekitatud haigus

mükoplasma
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti väike, rakukestata bakter

2. väikseim organism

mükoplasmoos
[nimisõna, substantiiv]
mükoplasmade tekitatud haigus või põletik (nt hingamisteedes, eritus- ja suguelundeis)

mükoplast
[nimisõna, substantiiv]
saepurust ja seeneniidistikust tehtud materjal, plastmassi aseaine, mis lagunedes ei reosta loodust

mükoriisa
[nimisõna, substantiiv]
1. taimejuure ja seeneniidistiku põimumisel tekkinud moondunud juur, nii taimele kui seenele kasulik eriline organ

2. seeneniidistik kõrgemate taimede juurtel

mükotoksiin
[nimisõna, substantiiv]
1. seentes leiduv või nende tekitatud mürgine aine (nt muskariin punases kärbseseenes või hallitusseente toodetud aflatoksiin)

2. seentes sisalduv v nende tekitatud mürk

3. mürgine aine seentes

mükotroofne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede kohta:) seente vahendusel, mükoriisa kaudu toituv

2. seente vahendusel toituv

müks
[nimisõna, substantiiv]
väike kerge löök või tõuge

müks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget tõukamist, müksamist

müksama
[tegusõna, verb]
kergelt tõukama, väikest kerget lööki andma (ka märguandmiseks, tähelepanu juhtimiseks)

müksima
[tegusõna, verb]
korduvalt kergelt tõukama, väikesi kergeid lööke andma

müksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget tõukamist, müksamist

müksödeem
[nimisõna, substantiiv]
lima ja vee kogunemisel põhinev naha ja muude kudede turse kilpnäärme vaegtalitluse korral

mülgas
[nimisõna, substantiiv]
veel lõplikult kinni kasvamata koht soos

mülgaskannike
[nimisõna, substantiiv]
niisketel niitudel ja siirdesoos kasvav valkjate õitega rohttaim

mülkaline
[omadussõna, adjektiiv]
mülgastega, mülkaid täis

mültuma
[tegusõna, verb]
1. (seisuveekoguga seoses:) kinni kasvama

2. põhjast kinni kasvama

mündiaare
[nimisõna, substantiiv]
vanad, väärtuslikud mündid aardeleiuna

mündialbum
[nimisõna, substantiiv]
album kogutavate müntide paigutamiseks ja eksponeerimiseks (tühjana või koos müntidega)

mündialus
[nimisõna, substantiiv]
alus müntide paigutamiseks vastavalt nende suurusele (nt kassasahtlisse panemiseks, kollektsioneerimiseks)

mündikapsel
[nimisõna, substantiiv]
lame läbipaistev karbike, mis kaitseb münti mustuse ja kriimustuste eest (kollektsionääridel)

mündikarp
[nimisõna, substantiiv]
karp kogutavate müntide paigutamiseks ja eksponeerimiseks (tühjana või koos müntidega)

mündikoda
[nimisõna, substantiiv]
metallraha vermiv, aumärke vms valmistav ettevõte

mündikoguja
[nimisõna, substantiiv]
1. (vanade) müntide kogumist harrastav inimene

2. harrastaja

mündikoopia
[nimisõna, substantiiv]
mingist mündist valmistatud jäljend

mündileht
[nimisõna, substantiiv]
leht (albumis) metallist rahamüntide paigutamiseks

mündileid
[nimisõna, substantiiv]
münt või mündid arheoloogilise leiuna

mündimeister
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne rahamüntide vermija

mündimetall
[nimisõna, substantiiv]
metall (sulam) müntide vermimiseks

mündindus
[nimisõna, substantiiv]
1. mündivermimine ja sellealane tegevus

2. mündivermimine ja muu sellealane tegevus

münditeadus
[nimisõna, substantiiv]
(vanaaegseid) münte, nende vermimist ja käivet, endisaegseid rahandusolusid uuriv teadus

mündrik
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne sadama paadimees, kes vedas kaupu laevalt maale ja maalt laevale ning hoolitses sadama korra ja puhtuse eest

münt
[nimisõna, substantiiv]
1. eeterlikku õli sisaldav väikeste lillakate õitega rohttaim, mida kasutatakse maitse- ja ravimtaimena

2. rohttaim

münt
[nimisõna, substantiiv]
1. seadusega määratud kaalu, koostise ja vormiga metallitükk maksevahendina

2. metallist raha

münt
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik laad või värving

2. laad, värving

müntima
[tegusõna, verb]
1. mündimetallist (valades, stantsides) münte tegema, metallraha lööma

2. münte tegema, metallraha lööma

müntimisregaal
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne (riigi, valitseja) ainuõigus münte vermida

müntla
[nimisõna, substantiiv]
1. rahapaja, mündikoda

2. müntimiskoda, rahapaja

müntmeister
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne rahamüntide vermija

müoglobiin
[nimisõna, substantiiv]
kudedes, eriti lihastes sisalduv valk, mis salvestab kudedes hapnikku

müokard
[nimisõna, substantiiv]
südameseina vahelmine, paks vöötlihaskoest kiht, üks kolmest südameseina kihist

müokardiit
[nimisõna, substantiiv]
südamelihase põletikuline kahjustus

müomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. seade skeletilihaste biomehaaniliste omaduste (nt toonuse, jäikuse, elastsuse) mõõtmiseks

2. seade lihaste toonuse, jäikuse, elastsuse vms mõõtmiseks

müoom
[nimisõna, substantiiv]
lihaskoest koosnev healoomuline kasvaja

müoopia
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mille korral inimene näeb kaugemal asuvaid objekte häguselt, lähemal asuvaid aga selgelt

müoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
(silmanägemisega seoses:) kaugele halvasti nägev

müosiin
[nimisõna, substantiiv]
üks lihaste valke, mis osaleb lihaste kokkutõmbumises

müosiit
[nimisõna, substantiiv]
1. lihase või lihaste rühma põletikuline kahjustus

2. lihaste haigus

müra
[nimisõna, substantiiv]
1. (vali) heli või helide korrapäratu segu, mis nt häirib tööd ja puhkust või segab millegi kuul(a)mist

2. häiriv või ebameeldiv vali heli

müraisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. müra vähendamine, selle leviku tõkestamine ruumides või sõidukites

2. sellega saavutatud suhteliselt müravaba olek

mürakaart
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna mürataset ja -allikaid näitav kaart, millest lähtutakse mürareostuse hindamisel ja vähendamisel

mürakahjustus
[nimisõna, substantiiv]
tugeva heliärrituse tagajärjel tekkinud kuulmiskahjustus

mürakaru
[nimisõna, substantiiv]
(mürava või mürgeldava inimese, eriti poisi või mehe kohta)

mürakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogult, mõõtmetelt hästi suur

2. väga suur

müraki
[määrsõna, adverb]
annab edasi järsku tugevat lööki või pauku

mürakindel
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis summutab müra, ei lase seda läbi

mürakindlus
[nimisõna, substantiiv]
omadus mitte müra läbi lasta

mürama
[tegusõna, verb]
1. liikumisrohkelt (ja häälekalt) vallatlema

2. ülemäära

müramistuju
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine hullata, mürada

müramõõtur
[nimisõna, substantiiv]
seade müra intensiivsuse ja valjuse mõõtmiseks

müranorm
[nimisõna, substantiiv]
müra piirnorm, (suurim) lubatud müratase

mürapiirik
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis vähendab või takistab müra segavat mõju helignaalile (nt mikrofonis, võimendis)

mürareostus
[nimisõna, substantiiv]
1. müra, mis häirib inimeste ja loomade elutegevust (nt liiklus-, tööstusmüra)

2. müra, mis häirib inimeste ja loomade elutegevust (näiteks liiklus-, tööstusmüra)

mürasaaste
[nimisõna, substantiiv]
tehismüra, mis häirib organismide elutegevust

mürasein
[nimisõna, substantiiv]
1. barjäär, mis summutab müra, alandab müra taset (nt maantee ääres, kus asuvad elumajad)

2. barjäär, mis summutab müra, alandab müra taset (näiteks maantee ääres, kus asuvad elumajad)

mürasummuti
[nimisõna, substantiiv]
müra vähendav seadis (hrl ventilatsioonisüsteemides)

mürasummutus
[nimisõna, substantiiv]
müra vähendamine, müraisolatsioon (hrl sõidukites)

müratase
[nimisõna, substantiiv]
müra valjuse (helirõhu) tase, mida mõõdetakse detsibellides

mürategur
[nimisõna, substantiiv]
müra osakaal helignaalis

müratu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (masinate, seadmete kohta:) vaikselt, müratult töötav või liikuv

2. ilma mürata

müratõke
[nimisõna, substantiiv]
tõke, mis summutab müra (nt mürasein)

müratõkkesein
[nimisõna, substantiiv]
1. barjäär, mis summutab müra, alandab müra taset (nt maantee ääres, kus asuvad elumajad)

2. barjäär, mis summutab müra, alandab müra taset (näiteks maantee ääres, kus asuvad elumajad)

müravaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. (masinate, seadmete kohta:) vaikselt, müratult töötav või liikuv

2. ilma mürata

mürdilised
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond eeterlikke õlisid sisaldavaid (lähis)troopilisi puid ja põõsaid (siia kuuluvad nt eukalüpt ja mürt)

2. sugukond [sub]troopilisi puid ja põõsaid

müre
[omadussõna, adjektiiv]
1. (piima kohta:) kergelt hapuks läinud, tilgastanud

2. tilgastanud, kergelt hapu

mürgel
[nimisõna, substantiiv]
tormakas ja lärmakas tegevus, sellega kaasnev kära

mürgeldama
[tegusõna, verb]
1. tormakalt liigutama või liikuma, (ringi) möllama

2. mürama, hullama

3. kärarikkalt pidutsema, lõhkuma ja laamendama

mürgiampull
[nimisõna, substantiiv]
mürki sisaldav ampull

mürgiannus
[nimisõna, substantiiv]
teatud kogus mürki

mürgiastel
[nimisõna, substantiiv]
hrl putuka keha tagaosas asuv mürginäärmega astel enesekaitseks ja ründamiseks (nt herilasel, mesilasel, skorpionil)

mürgihammas
[nimisõna, substantiiv]
mürkmadude mürginäärmega hammas saaklooma surmamiseks

mürgikapp
[nimisõna, substantiiv]
(apteegikapi kohta)

mürgikarikas
[nimisõna, substantiiv]
karikas surmava mürgiga

mürgikindel
[omadussõna, adjektiiv]
mürgi toimele allumatu

mürgikonn
[nimisõna, substantiiv]
mürgine konn (vihmametsades)

mürgine
[omadussõna, adjektiiv]
1. elule või tervisele ohtlik, mürgina toimiv või mürkaineid sisaldav

2. selline, mis toimib mürgina

3. mürkaineid sisaldav

mürginool
[nimisõna, substantiiv]
1. nool, mille ots on immutatud mürgiga

2. mürgiga immutatud otsaga nool

mürginõel
[nimisõna, substantiiv]
(putukate mürgiastla kohta)

mürginääre
[nimisõna, substantiiv]
mürki valmistav nääre mõnedel loomadel (nt mürkmadudel, skorpionil, kärnkonnadel)

mürgiprits
[nimisõna, substantiiv]
seade või liikur mürkkemikaalide pritsimiseks aias või põllul

mürgiseen
[nimisõna, substantiiv]
mürgine seen

mürgisegaja
[nimisõna, substantiiv]
(mürgise aine valmistaja või mürgitaja kohta)

mürgistama
[tegusõna, verb]
mürgitama, mürgiga surmama, selleks kuskile mürki panema

mürgistuma
[tegusõna, verb]
mürki või mürgitust saama

mürgistus
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mis tekib organismi sattunud või seal tekkiva mürgise aine toimel

mürgistushirm
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik hirm mürkide või (juhusliku) mürgituse ees

mürgistusnäht
[nimisõna, substantiiv]
mürgitusele osutav tunnus

mürgisus
[nimisõna, substantiiv]
mürgine-olek

mürgisüst
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi mürgi süstimine tema elu lõpetamiseks

mürgitama
[tegusõna, verb]
1. (kahjureid, umbrohtu) mürgiga hävitama, sel eesmärgil kuskile mürki panema

2. mürgiga surmama, mürki andma

3. mürki kasutama, et kedagi tappa või haigeks teha

Ühendtegusõnad: ära mürgitamaära mürgitama

mürgitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma mürginäärmeteta

2. mittemürgine

3. ilma mürgita, mittemürgine

mürgituma
[tegusõna, verb]
mürki või mürgitust saama

mürgitus
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mis tekib organismi sattunud või seal tekkiva mürgise aine toimel

mürgitus
[nimisõna, substantiiv]
mürgita-olek

mürgitusnäht
[nimisõna, substantiiv]
mürgitusele osutav tunnus

mürgitustama
[tegusõna, verb]
mürgituks tegema, mürki ärastama

mürgitustamine
[nimisõna, substantiiv]
mürgituks tegemine, millegi puhastamine kahjulikest ainetest

mürgivaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei sisalda mürgist ainet

2. mürgitu

mürgiviin
[nimisõna, substantiiv]
(salaviina pähe müüdud surmava metanooli ehk puupiirituse kohta)

mürgiämblik
[nimisõna, substantiiv]
mürgine ämblik

müriaad
[nimisõna, substantiiv]
tohutu, lõputu hulk, väga palju

mürin
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt ühtlane (tugev) müra (nt mingi masina töötamisel)

2. (kauge) tume heli

3. pidev tugev müra

mürinal
[määrsõna, adverb]
1. suure hooga

2. mürina saatel, müra tekitades

mürisema
[tegusõna, verb]
1. (masinate, seadmete kohta:) töötamisel suhteliselt ühtlast (tugevat) müra andma

2. sellist müra tekitades liikuma, sõitma või töötama

3. (loodushelide, muusika vm valju kõlamise, kostmise kohta)

müristaja
[nimisõna, substantiiv]
(naljatamisi püssi või muu tulirelva kohta)

müristama
[tegusõna, verb]
1. (äikese ajal:) välguga kaasnevat kärgatust kuuldavale laskma

2. kui äikese ajal müristab, siis tekib taevas vali heli pärast seda, kui välku lööb

müristamine
[nimisõna, substantiiv]
äike, kõu

mürk
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis organismi sattudes võib põhjustada organismi talitlushäireid või surma

2. mingi aine, mis inimese või looma organismi sattudes võib põhjustada surma

mürkaine
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis organismi sattudes võib põhjustada organismi talitlushäireid või surma

2. mingi aine, mis inimese või looma organismi sattudes võib põhjustada surma

mürkel
[nimisõna, substantiiv]
1. pruuni või kollaka kärjelise kübaraga kevadine söögiseen

2. kevadine söögiseen

mürkelliudik
[nimisõna, substantiiv]
pruun kausjas söödav kevadseen

mürkgaas
[nimisõna, substantiiv]
mürgine gaas (ka ründemürgina)

mürkhõrgutis
[nimisõna, substantiiv]
mürki sisaldav sööt kahjurite, hrl näriliste tõrjeks

mürkkange
[omadussõna, adjektiiv]
(joogi kohta:) väga kange

mürkkemikaal
[nimisõna, substantiiv]
1. kahjurite või taimehaiguste tõrjeks kasutatav keemiline vahend

2. muu mürgine keemiline aine (nt keemiarelvas)

mürkkibe
[omadussõna, adjektiiv]
väga, teravalt kibe

mürkkollane
[omadussõna, adjektiiv]
ere, sinaka varjundiga või tumedam kollane

mürkloom
[nimisõna, substantiiv]
mürginäärmetega kahepaikne, roomaja vm loom

mürkmadu
[nimisõna, substantiiv]
madu, kes tabab saaki või kaitseb end mürgi abil, mürginäärmete ja -hammastega madu

mürkmagus
[omadussõna, adjektiiv]
väga magus

mürkputk
[nimisõna, substantiiv]
1. jämeda juurika ja väikeste valgete õitega surmavalt mürgine rohttaim

2. rohttaim

mürkroheline
[omadussõna, adjektiiv]
ere, sinaka varjundiga või tumedam roheline

mürkseen
[nimisõna, substantiiv]
mürgine seen

mürksööt
[nimisõna, substantiiv]
mürki sisaldav sööt kahjurite, hrl näriliste tõrjeks

mürktaim
[nimisõna, substantiiv]
mürkaineid sisaldav, mürgine taim (nt käoking, diifenbahhia)

mürktulikas
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav palja varre, juurelähedaste lehtede ja kollaste õitega mürgine rohttaim

mürkviin
[nimisõna, substantiiv]
(salaviina pähe müüdud surmava metanooli ehk puupiirituse kohta)

mürkvärv
[nimisõna, substantiiv]
mürki sisaldav värv nt laeva veealuste osade värvimiseks, et need vetikatesse ei kasvaks

mürkämblik
[nimisõna, substantiiv]
mürgine ämblik

mürmekohoor
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, mille seemneid levitavad sipelgad (nt sinilill)

2. sipelglevija

mürmekohooria
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seemnete levimine, laialikandumine sipelgate vahendusel (nt sinilillel)

2. sipelglevi

mürmekoloog
[nimisõna, substantiiv]
zooloogiateadlane, kes uurib sipelgaid

mürmekoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. sipelgaid uuriv zooloogia haru

2. sipelgateadus

mürmidoon
[nimisõna, substantiiv]
hrl kuulekalt, mõtlemata käske täitev inimene

mürr
[nimisõna, substantiiv]
mürripuult saadav healõhnaline kummivaik, mida kasutatakse usutalitustel suitsutamiseks, idamaiste lõhnaõlide valmistamisel ja meditsiinis

mürripuu
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas või Aasias kasvav puu või põõsas, mille mõne liigi esindajad annavad lõhnavat kummivaiku

mürsik
[nimisõna, substantiiv]
umbes 11–15-aastane, varases murdeeas laps

mürsikuiga
[nimisõna, substantiiv]
keskmine kooliiga, vanus umbes 11-15

mürsk
[nimisõna, substantiiv]
lõhkelaenguga lõhkekeha, mis tulistatakse välja hrl suurtükist

mürsukast
[nimisõna, substantiiv]
kast mürskude säilitamiseks ja transportimiseks

mürsukest
[nimisõna, substantiiv]
mürsku ümbritsev metallkest

mürsulehter
[nimisõna, substantiiv]
mürsu plahvatamisel pinnasesse tekkinud süvend

mürsušokk
[nimisõna, substantiiv]
pidevate ägedate lahingute, lakkamatu kahuritule mõjul tekkinud psüühikahäire, sõduri reaktsioon ülepingele (sümptomiteks kontrollimatu värisemine, suutmatus tegutseda või rääkida, mälukaotus, pimedaks jäämine vms)

mürt
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maadest pärinev väikeste nahkjate lehtede ja valgete või roosade lõhnavate õitega igihaljas põõsas, Eestis toataim

2. igihaljas põõsas

mürts
[nimisõna, substantiiv]
millegi raske kukkumisel, kõva pinna vastu põrkamisel või löömisel tekkiv järsk tugev heli

mürts
[määrsõna, adverb]
annab edasi järsku tugevat heli

mürtsak
[nimisõna, substantiiv]
millegi raske kukkumisel, kõva pinna vastu põrkamisel või löömisel tekkiv järsk tugev heli

mürtsakas
[nimisõna, substantiiv]
millegi raske kukkumisel, kõva pinna vastu põrkamisel või löömisel tekkiv järsk tugev heli

mürtsatama
[tegusõna, verb]
järsku tugevat heli tekitades kukkuma, põrkama või lööma, viskama

mürtsatus
[nimisõna, substantiiv]
millegi raske kukkumisel, kõva pinna vastu põrkamisel või löömisel tekkiv järsk tugev heli

mürtsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
mürtsuga, mürtsatades

mürtsuma
[tegusõna, verb]
1. (kärarikka muusika kohta:) valjult kõlama

2. sellist muusikat tekitama

mürtsumees
[nimisõna, substantiiv]
kärarikka tegevuse nautija, pidutseja, mürgli ja möllu tegija

mürtsutama
[tegusõna, verb]
kärarikkalt muusikat tekitama või esitama

müsett
[nimisõna, substantiiv]
1. torupilli saatel 6/8 taktimõõdus tantsitav vana Prantsuse tants

2. prantsuse rahvatants

müsli
[nimisõna, substantiiv]
1. kaerahelbeist, kuivatatud puuviljast, pähkleist vms koosnev kuiv segu, mida süüakse hrl hommikuti piima või jogurtiga

2. toortoit kaerahelvestest rosinate, pähklite ja puuviljadega

3. teraviljast, pähklitest ja kuivatatud puuviljadest tehtud segu, mida saab süüa piimaga

müslibatoon
[nimisõna, substantiiv]
vahepalaks mõeldud piklik kiudainerikas maiustus, mis sisaldab nt kaerahelbeid, pähkleid, kuivatatud puuvilja

müst
[nimisõna, substantiiv]
müsteeriumist osa võtta tohtiv pühitsetu

müsteerium
[nimisõna, substantiiv]
antiikaja salastatud usutalitus pühitsetuile

müstifikaator
[nimisõna, substantiiv]
1. müstifikatsiooni(de) sepitseja, kelmuste väljamõtleja

2. müstifikatsioonide sepitseja

müstifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. salapäraseks, ähmaseks tehtu

2. salapärasuse katte all eksitusse viimine, pettus või võltsing

3. salapäratsev pettus, eksitusse viimine

müstifitseerima
[tegusõna, verb]
1. salapäraseks, ähmaseks tegema

2. salapärasuse, ähmasuse katte all petma, eksitusse viima

3. salapäraseks tegema, eksitusse viima

Ühendtegusõnad: üle müstifitseerimaüle müstifitseerima

müstik
[nimisõna, substantiiv]
1. müstika harrastaja, müstikasse uskuja

2. müstikaharrastaja

müstika
[nimisõna, substantiiv]
1. arusaam, mis peab võimalikuks inimese vahetut suhtlemist üleloomulikuga

2. usk salapärasesse ning üleloomulikku

müstiline
[omadussõna, adjektiiv]
maagia ja üleloomulikuga seotud

müstitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. müstikal põhinev tunnetus ja maailmakäsitus

2. usk üleloomulikesse salapärastesse jõududesse

3. müstikal põhinev õpetus

mütakas
[omadussõna, adjektiiv]
(ümaralt) suur, paks

müta-mäta
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi tatsumist, rasket astumist

2. tatsates

müta-müta
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi tatsumist, rasket astumist

2. tatsates

müterdama
[tegusõna, verb]
1. milleski takerdudes liikuma

2. möllates, segadust tekitades ringi liikuma

müt-müt
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi jooksmisel tekkivaid helisid

müt-müt-müt
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi jooksmisel tekkivaid helisid

mütologiseerima
[tegusõna, verb]
müüdiks, müütideks muutma

mütoloogia
[nimisõna, substantiiv]
ühe maa, rahva või rahvaste rühma müütide kogum

müts
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl pehme (riidest, kootud) peakate

2. riideese, mida inimene peas kannab

müts
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt pehme pinna vastu kukkumisel, põrkamisel, löömisel tekkiv lühike kõlatu heli

2. sellist heli tekitav hoop

müts
[määrsõna, adverb]
annab edasi pehmel kukkumisel lühikest kõlatut heli

mütsak
[nimisõna, substantiiv]
miski (või keegi) vormitult ebamäärase kujuga

mütsakas
[nimisõna, substantiiv]
miski (või keegi) vormitult ebamäärase kujuga

mütsatama
[tegusõna, verb]
1. lühikest kõlatut heli tekitades kukkuma või põrkama

2. lühikest kõlatut heli kuuldavale tooma

3. korraks mütsuma

4. mütsuga kukkuma v põrkama

mütsatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike kõlatu heli

mütseel
[nimisõna, substantiiv]
seene keha moodustav seeneniitide kogum (nt metsaalusel, puupinnal), mis hrl on palju ulatuslikum kui viljakeha

mütsik
[nimisõna, substantiiv]
kuuse- ja segametsades kogumikena kasvav väike õhukese kübaraga seen

mütsikergitus
[nimisõna, substantiiv]
peas oleva mütsi tõstmine tervituseks

mütsikõrv
[nimisõna, substantiiv]
mõnel mütsil kõrva peale allakeeratav klapikujuline osa

mütsilodu
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme, vormitu peakate

2. kulunud (vormist väljas) müts

3. vormitu peakate

mütsilott
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme, vormitu peakate

2. kulunud (vormist väljas) müts

3. vormitu peakate

mütsilotu
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme, vormitu peakate

2. kulunud (vormist väljas) müts

3. vormitu peakate

mütsilätu
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme, vormitu peakate

2. kulunud (vormist väljas) müts

3. vormitu peakate

mütsimärk
[nimisõna, substantiiv]
1. vormimütsil kantav rosetikujuline või ümmargune märk, mis osutab ametile või kuuluvusele

2. vormimütsil

mütsinokk
[nimisõna, substantiiv]
vormi-, soni- vm mütsi etteulatuv osa (nt nahast või peakattega samast materjalist)

mütsipael
[nimisõna, substantiiv]
mütsi küljes olev pael (lõua alt sidumiseks)

mütsisirm
[nimisõna, substantiiv]
vormi-, soni- vm mütsi etteulatuv osa (nt nahast või peakattega samast materjalist)

mütsitegija
[nimisõna, substantiiv]
peakatete valmistaja

mütsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
mütsuga, mütsatades

mütsuma
[tegusõna, verb]
1. korduvalt lühikesi kõlatuid helisid kuuldavale laskma

2. lühikest kõlatut heli tekitades kukkuma või põrkama

mütsutama
[tegusõna, verb]
mütsakuks kokku suruma

mütt
[nimisõna, substantiiv]
1. pika varrega nui, millega vanasti vastu veepinda lüües kalu võrkpüünisesse hirmutati

2. kalapüügi abiriist

müttama
[tegusõna, verb]
1. siia-sinna, (kohmakalt) ringi liikuma

2. pehmel pinnasel edasi liikuma

mütt-mütt
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi tatsumist, rasket astumist

2. tatsates

mütt-mütt-mütt
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi jooksmisel, astumisel tekkivat müdinat

müü
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku 12. täht (M, μ), ladina tähestikus m

2. kreeka tähestiku täht

müübima
[tegusõna, verb]
1. (kauba kohta:) ostjaid leidma, müügiks minema

2. kauba kohta: ostjaid leidma, müügiks minema

müüdav
[omadussõna, adjektiiv]
1. raha eest saadav

2. äraostetav, kinnimakstav

müüdavus
[nimisõna, substantiiv]
äraostetavus, kinnimakstavus

müüdistama
[tegusõna, verb]
mütologiseerima, müüdiks muutma

müügiaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. müümise aeg

2. müügiks lubatud (kellaajaline) ajavahemik

müügiagent
[nimisõna, substantiiv]
kauba pakkuja ja müüja

müügiakt
[nimisõna, substantiiv]
kinnisvara või muu ostu ja müüki kinnitav dokument

müügiargument
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, mis võib toetada toote või teenuse müüki

müügiartikkel
[nimisõna, substantiiv]
toode, mida õnnestub edukalt müüa

müügiarv
[nimisõna, substantiiv]
toote müüki iseloomustavad andmed numbrilise näitajana (hrl tükikaupa läbimüügi kohta)

müügiautomaat
[nimisõna, substantiiv]
automaat teatud kaupade müümiseks

müügidirektor
[nimisõna, substantiiv]
asutuse või ettevõtte turundust ja müügimeeskonna tööd korraldav juht

müügidokument
[nimisõna, substantiiv]
müüki või ostu tõendav dokument (nt müügiarve, ostutšekk)

müügiedendus
[nimisõna, substantiiv]
müügi vahetuks mõjutamiseks kasutatavad võtted (nt kampaaniad, allahindlused, kupongid, tarbijamängud, müüjate boonused)

müügiedetabel
[nimisõna, substantiiv]
müüja või toote müügiedu põhjal koostatud edetabel

müügieeskiri
[nimisõna, substantiiv]
eeskiri, mis seab nõuded toodetega kauplemisele

müügiesindaja
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte esindaja, kes tutvustab ettevõtte tooteid ja teenuseid potentsiaalsetele klientidele

müügiesindus
[nimisõna, substantiiv]
1. harukontor turundus- ja müügitöö korraldamiseks sihtturul

2. müügiga tegelev osakond mingis ettevõttes, hrl müügisaal vms

müügihind
[nimisõna, substantiiv]
hind, millega kaupa või teenust tarbijale müüakse (ja mille sisse on arvatud kõik maksud)

müügihitt
[nimisõna, substantiiv]
1. kaup või toode, mida väga edukalt müüakse

2. kaubaartikkel, mida väga edukalt müüakse

müügihuvi
[nimisõna, substantiiv]
1. soov, tahtmine hrl väärtpabereid vm kaupa müüa

2. selle müümine

müügiinimene
[nimisõna, substantiiv]
müügimees, müügiagent

müügijuht
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte või osakonna müügitöö juht

müügijutt
[nimisõna, substantiiv]
võimalikule ostjale räägitav jutt, veenmaks teda ostma mingit kaupa või teenust

müügikeeld
[nimisõna, substantiiv]
teatud kauba (nt alkoholi) müümist keelav korraldus

müügikoht
[nimisõna, substantiiv]
pood, kiosk, müügilett vm koht, kus teatud kaupa müüakse

müügikorraldus
[nimisõna, substantiiv]
ala, mis hõlmab klienditeeninduse, müügitöö ja kaupade käitlemise korraldamise kaubandusettevõttes

müügikuulutus
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjanduses või veebiportaalis avaldatud teadaanne mingist müügisoovist

müügikõne
[nimisõna, substantiiv]
kauba, teenuse müümine telefonikõne vahendusel

müügikäive
[nimisõna, substantiiv]
ostjatele müüdud kaupade ja teenuste summa

müügilaud
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem alus kauba väljapanekuks ja müümiseks (turul vm)

müügileping
[nimisõna, substantiiv]
pooltevaheline kokkulepe, millega müüja kohustub omandi ostjale üle andma ja ostja kohustub selle eest tasu maksma

müügilett
[nimisõna, substantiiv]
lett, mille tagant midagi müüakse

müügiletulek
[nimisõna, substantiiv]
millegi (nt uue toote) müügi alustamine

müügiluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba teatavat ainet või toodet müüa

müügimaht
[nimisõna, substantiiv]
1. müüdud toodangu kogus

2. kauba läbimüük

müügimaks
[nimisõna, substantiiv]
kohalik maks, mida võetakse kauba ja teenuste müügihinnalt

müügimees
[nimisõna, substantiiv]
kauba pakkuja ja müüja

müüginumber
[nimisõna, substantiiv]
toote müüki iseloomustavad andmed numbrilise näitajana (hrl tükikaupa läbimüügi kohta)

müüginäitus
[nimisõna, substantiiv]
näitus, mille eksponaate saab osta

müügipakend
[nimisõna, substantiiv]
pakend, millega kaup müügil on ja ostjale üle antakse

müügiplaan
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte võimaliku tulevase läbimüügi arvestus järjestikuste perioodide kaupa (toodangu mõõtühikutes või rahas)

müügipunkt
[nimisõna, substantiiv]
väike pood, kiosk, müügilaud vms

müügiputka
[nimisõna, substantiiv]
väike kerge ehitis söögi, joogi vm kauba müügiks

müügirekord
[nimisõna, substantiiv]
kõige suurem registreeritud kogus müüdud kaupa

müügisaal
[nimisõna, substantiiv]
(avar) ruum kaupluses vm ettevõttes, kus kaubad või tooted on müügiks välja pandud

müügisalong
[nimisõna, substantiiv]
esinduslik kauplus

müügisekretär
[nimisõna, substantiiv]
tellimuste, müügidokumentide ja kliendibaasiga tegelev töötaja

müügisurve
[nimisõna, substantiiv]
müümisest lähtuv tugev mõju millegi hinnale, ostmisele

müügitehnika
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas müüa, müümise võtted ja meetodid

müügitulu
[nimisõna, substantiiv]
valmistatud toodete, teenuste, kaupade müügist saadud või saadaolev tulu (ei sisalda käibemaksu ega aktsiise)

müügitähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
(hrl toidukaupade kohta:) kauba müügiks ja tarvitamiseks määratud sobivaim aeg (nt sõnastuses "parim enne" või "kõlblik kuni")

müügitöö
[nimisõna, substantiiv]
tööala, mis hõlmab ettevõtte või asutuse toodete ja teenuste müüki ning sellega seonduvat

müügivõrk
[nimisõna, substantiiv]
asutuste, inimeste kogum, mille või kelle kaudu toimub müük

müüja
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõte, mis tegeleb mingi kauba müügiga

2. isik, kes midagi (veebis, turul vm) müüb

müüjaamet
[nimisõna, substantiiv]
(müüja töö kohta)

müüja-klienditeenindaja
[nimisõna, substantiiv]
1. müüja ja kliendinõustaja tööd ühendav kutse

2. sellele vastav ametikoht

müüjanna
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost müüja

2. naismüüja

müüjatar
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost müüja

2. naismüüja

müüjaõpilane
[nimisõna, substantiiv]
müüja eriala omandaja

müük
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba või teenuse vahetamine raha vastu

2. see, kui keegi midagi müüb

müükipanek
[nimisõna, substantiiv]
hrl (kinnis)vara suunamine müügile

müükla
[nimisõna, substantiiv]
väike pood, kiosk, müügilaud vms

müüma
[tegusõna, verb]
1. raha eest, teatava hinnaga midagi andma

2. raha eest kellelegi midagi andma

Ühendtegusõnad: edasi müüma, edasi müüma, läbi müüma, läbi müüma, maha müüma, maha müüma, tagasi müüma, tagasi müüma, välja müüma, välja müüma, ära müümaära müüma

müümeson
[nimisõna, substantiiv]
teatav elementaarosake

müümine
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba või teenuse vahetamine raha vastu

2. see, kui keegi midagi müüb

müüon
[nimisõna, substantiiv]
1. elektronisarnane, kuid sellest raskem ebapüsiv elementaarosake (kuulub leptonite hulka)

2. elementaarosake

müür
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kivist või betoonist sein ehitise osana, piirdena, kaitserajatisena vm eraldava tõkkena

2. pikk (kivist) sein, mis ümbritseb mingit maa-ala

müüriankur
[nimisõna, substantiiv]
terasdetail ehitise müüride tugevdamiseks ja talastiku kinnitamiseks

müüriava
[nimisõna, substantiiv]
avaus müüris, nt akna- või laskeava

müürihari
[nimisõna, substantiiv]
müüri ülemine, kõrgeim osa

müürijäänus
[nimisõna, substantiiv]
müürist lagunemisel või hävimisel alles jäänud osa

müürikatel
[nimisõna, substantiiv]
pliidi sisse müüritud katel

müürikivi
[nimisõna, substantiiv]
1. seina, müüri ehitamiseks mõeldud kivi

2. seinas, müüris olev kivi

müüriladumine
[nimisõna, substantiiv]
telliste, looduskivide või väikeplokkide paigaldamine müüri

müürilatt
[nimisõna, substantiiv]
sarikaid kandev müüri pealmine palk või pruss

müürileht
[nimisõna, substantiiv]
reklaamkuulutus (või plakat) nt tänavatel ülespanemiseks

müürilill
[nimisõna, substantiiv]
lillade kõvera kannusega õitega madal rohttaim, Eestis kiviktaimla ilutaim

müürilõhkuja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kindluse- või linnusemüüri purustamise masin (nt taraan)

müürilõhkumismasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kindluse- või linnusemüüri purustamise masin (nt taraan)

müürima
[tegusõna, verb]
1. müüri laduma, müüritist tegema

2. midagi või kedagi müüri sisse sulgema

Ühendtegusõnad: kinni müürima, kinni müürima, sisse müürimasisse müürima

müürimees
[nimisõna, substantiiv]
1. müüriladumisele spetsialiseerunud oskustööline

2. elukutseline müüritööline

müürimurdja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kindluse- või linnusemüüri purustamise masin (nt taraan)

müürimört
[nimisõna, substantiiv]
müüriladumiseks sobiv mört

müürinöör
[nimisõna, substantiiv]
müüri ladumisel kasutatav (tugevdatud) nöör, mis aitab hoida sirget suunda

müüripalk
[nimisõna, substantiiv]
sarikaid kandev pealmine seinapalk

müüripärlin
[nimisõna, substantiiv]
sarikaid kandev müüri pealmine palk või pruss

müürissepp
[nimisõna, substantiiv]
1. müüriladumisele spetsialiseerunud oskustööline

2. elukutseline müüritööline

müüristik
[nimisõna, substantiiv]
kokkukuuluvate, tervikut moodustavate müüride kogum

müüritis
[nimisõna, substantiiv]
loodus- või tehiskividest müüritu

müüritöö
[nimisõna, substantiiv]
müüriladumine vm kivikonstruktsioonide rajamisega seotud ehitustöö

müürlatt
[nimisõna, substantiiv]
sarikaid kandev müüri pealmine palk või pruss

müürlook
[nimisõna, substantiiv]
valgete, harvemini roosade või punaste õitega heintaim peamiselt põhjaparasvöötmes

müürsepp
[nimisõna, substantiiv]
1. müüriladumisele spetsialiseerunud oskustööline

2. elukutseline müüritööline

müüser
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne väga lühikese rauaga suurtükk

müüt
[nimisõna, substantiiv]
1. pärimuslik kujutelm maailma ja ühiskonna nähtuste tekkimisest ning seda põhjustanud üleloomulikest olenditest

2. muistend

müütama
[tegusõna, verb]
1. väikestes kogustes oma käest müüma

2. müüa pakkuma

3. väikestes kogustes käest müüma

müütiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. müüdiga seotud

2. müüdile omane

müüvik
[nimisõna, substantiiv]
minev kaup, hästi müübiv kaup

myanmarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Myanmari (Birma) kodanik või elanik

2. Myanmari (Birma) päritolu inimene

n
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

n
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust 10^9 korda väiksem

na
[määrsõna, adverb]
nii, nõnda, sedavõrd

naa
[määrsõna, adverb]
teisel kombel või viisil, teisiti

naabel
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne kandletaoline (juudi) pill

naabel
[nimisõna, substantiiv]
klaasipiibu kaha

naaber
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes elab kõneleja või kõnealuse isiku kõrval või lähedal

2. sinu kõrval või lähedal elav inimene

naaberhõim
[nimisõna, substantiiv]
mingi hõim teise lähedal asuva hõimu suhtes

naaberlaud
[nimisõna, substantiiv]
kõrval asuv laud (nt kohvikus vm söögikohas)

naaberlik
[nimisõna, substantiiv]
(headele) naabritele omane või iseloomulik

naabermaa
[nimisõna, substantiiv]
mingi riik teise piirneva või lähedal asuva riigi suhtes

naaberrahvas
[nimisõna, substantiiv]
mingi rahvas teise lähedal asuva rahva suhtes

naaberriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, millega omatakse ühist maismaa- või merepiiri

naabersõnad
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest sagedamini koos esinevatest sõnadest moodustuv ühend (nt kange kohv, mitte *tugev kohv)

naaberteadus
[nimisõna, substantiiv]
mingi teadusega lähemaid kokkupuutepunkte omav teadus(haru)

naabertänav
[nimisõna, substantiiv]
kõrval või lähedal asuv tänav

naabob
[nimisõna, substantiiv]
(Indias Mogulite riigis:) provintsi haldur, hiljem islamiusulise vürsti tiitel

naabrilaps
[nimisõna, substantiiv]
naabriks olev, naabruses elav laps

naabrimees
[nimisõna, substantiiv]
naabriks olev mees

naabrimutt
[nimisõna, substantiiv]
(naabrinaise kohta)

naabrinaine
[nimisõna, substantiiv]
naabriks olev naine

naabrinna
[nimisõna, substantiiv]
naabrinaine

naabrirahvas
[nimisõna, substantiiv]
naabripere, naabrid

naabritar
[nimisõna, substantiiv]
1. naabrineiu, (noor) naabrinaine

2. naabrineiu, -naine

naabrivalve
[nimisõna, substantiiv]
sama piirkonna elanike ühine järelevalve kodu ja naabruskonna üle

naabrus
[nimisõna, substantiiv]
1. vahetu piirnevus või lähedus (asu- või elukoha poolest)

2. lähem ümbrus

naabruskond
[nimisõna, substantiiv]
lähem ümbrus, naabrus

naabruspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu kavakindel tegevus, mille eesmärk on hoida häid suhteid naaberriikidega ning soodustada tihedamat koostööd igas vallas

naabrusvalve
[nimisõna, substantiiv]
sama piirkonna elanike ühine järelevalve kodu ja naabruskonna üle

naadileht
[nimisõna, substantiiv]
umbrohuna kasvava naadi söödav leht

naaga
[nimisõna, substantiiv]
(hinduismis, budismis:) väga suur maokujuline pooljumal, kes valvab nii materiaalseid kui ka vaimseid väärtusi ja aardeid,

naagel
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev metallist või puidust ühenduspulk palkide, trosside vm kinnitamiseks (nt ehitusel, purjelaeval)

2. taglase otste kinnituspulk

3. ühenduspulk puittarindis

naagelpink
[nimisõna, substantiiv]
laeva masti kõrvale kinnitatud rõhtne tugev puitplank või teraslatt, mille aukudesse pistetakse trosside kinnitamiseks 30-40 cm pikkused puit- või metallpulgad ehk naaglid

naagutama
[tegusõna, verb]
kellegagi tüütult, pidevalt õiendama, etteheiteid tegema

naaklema
[tegusõna, verb]
(kerge ärritusnoodiga) vaidlema või sõnelema, vahekordi klaarima

naaklus
[nimisõna, substantiiv]
naaklemine, nääklus

naakmann
[nimisõna, substantiiv]
1. (elav, hakkaja, üleannetu) poiss või nooruk

2. hakkaja poisijõmpsikas

naaksuma
[tegusõna, verb]
kellegagi tüütult, pidevalt õiendama, etteheiteid tegema

naakuma
[tegusõna, verb]
kellegagi tüütult, pidevalt õiendama, etteheiteid tegema

naaldama
[tegusõna, verb]
1. midagi millelegi suunama, millegi peale asetama või toetama

2. najatama, nõjatama

naalduma
[tegusõna, verb]
end millegi või kellegi vastu toetama

naamoodi
[määrsõna, adverb]
teisel kombel või viisil, teisiti

naan
[nimisõna, substantiiv]
Indiast pärinev saviahjus küpsetatav lame nisujahuleib

naapidi
[määrsõna, adverb]
1. koos sõnaga niipidi: teistpidi, teisiti

2. koos sõnaga niipidi: teistpidi, teisiti

naarik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tarvitab järjekindlalt uimasteid, narkootikume, on nendest sõltuvuses

2. inimene, kes on narkootikumidest sõltuvuses

naarits
[nimisõna, substantiiv]
pika keha ja tömbi sabaga väike pruun kiskja, kes elutseb veekogude kaldaaladel

naaritsakasukas
[nimisõna, substantiiv]
1. naaritsanahast kasukas

2. naaritsanahkne kasukas

naaritsanahk
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika naaritsalt saadud karusnahk

naaritsaripsmed
[nimisõna, substantiiv]
1. kvaliteetsed elastsed sünteetilised ripsmed, mujal ka Ameerika naaritsa ehk mingi karvadest kunstripsmed

2. (mingikarvadest) kunstripsmed

naas
[nimisõna, substantiiv]
naasmine, tagasipöördumine

naasama
[määrsõna, adverb]
niisama, ilma põhjuseta

naase
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl tähtsa isiku, ülemuse kohta)

2. tähtis asjamees

naaskel
[nimisõna, substantiiv]
1. terava otsaga tööriist aukude torkamiseks

2. aukude torkimiseks

naaskeljas
[omadussõna, adjektiiv]
pikk, peenike ja terava otsaga, naasklit meenutav

naaskelnokk
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjamuda selgrootuist toituv naaskelja ülespoole kaarja noka ja pikkade jalgadega lind

2. lind

naaskelsaba
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese pärasooles nugiv valkjas linaluutaoline ümaruss

2. sooleparasiit

naaskelterav
[omadussõna, adjektiiv]
väga terav

naasklikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
pikk, peenike ja terava otsaga, naasklit meenutav

naasklipea
[nimisõna, substantiiv]
naaskli käepide

naasklitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
pikk, peenike ja terava otsaga, naasklit meenutav

naasma
[tegusõna, verb]
1. lähtekohta tagasi pöörduma, tagasi tulema (või minema)

2. kuskilt kuhugi tagasi tulema

naasnu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kuskilt tagasi tulnud

naast
[nimisõna, substantiiv]
metallist vm materjalist kaunistav, tugevdav või kinnitav kilbike, nupuke või plaadike (nt rihmal, vööl, relval, kirstul)

naastpõime
[nimisõna, substantiiv]
vaibakudumise tehnika, kus labase taustakoe vahele põimitakse jämedamast lõngast motiivid ehk naastud

naastrehv
[nimisõna, substantiiv]
1. talvel kasutatav rehv, mille muster sisaldab metallnaaste libisemise vältimiseks

2. talvel kasutatav rehv

naastuke
[nimisõna, substantiiv]
(väike) naast

naastuline
[omadussõna, adjektiiv]
metallist vm materjalist kilbikeste, nupukeste või plaadikestega kaunistatud või kinnitatud (nt rihmal, vööl, relval, kirstul)

naasugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. mainituga võrreldes erinev, teistsugune, teist laadi

2. teistsugune

naasuke
[asesõna, pronoomen]
teistsugune, naasugune

naat
[nimisõna, substantiiv]
salumetsades ja umbrohuna kasvav suureleheline rohttaim, mille noored lehed on söödavad

naat
[nimisõna, substantiiv]
õmbluskoht purjes

naatrium
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge pehme, noaga lõigatav metall, omadustelt leelismetall, keemiline element järjenumbriga 11

naatriumbensoaat
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline säilitusaine E211, mida toiduainetööstuses lisatakse karastusjookidesse, mahladesse, džemmidesse ja salatikastmetesse

naatriumfluoriid
[nimisõna, substantiiv]
värvitu ja lõhnatu tahke aine, fluorhappe naatriumisool, mida on kasutatud hambapastades

naatriumglutamaat
[nimisõna, substantiiv]
taimevalkudest saadav valge pulber, glutamiinhappe naatriumsool, mida kasutatakse toitude maitsestamiseks (pärineb Aasia köögist)

naatriumhüdroksiid
[nimisõna, substantiiv]
söövitav, tugevalt aluseline kristalne aine, mida kasutatakse nt torupuhastusvahendina ja seebi valmistamisel

naatriumkarbonaat
[nimisõna, substantiiv]
vees hästi lahustuv värvuseta kristalne aine, mida kasutatakse klaasi tootmisel ja pesemisainena (või selle koostisosana)

naatriumkloriid
[nimisõna, substantiiv]
1. valkjas kristalne merevee maitsega aine, mida kasutatakse toidu maitsestamiseks ja konserveerimiseks

2. valge aine, mida saab näiteks merest ja mida inimesed lisavad toidule, et anda tugevamat maitset

naatriumlamp
[nimisõna, substantiiv]
elektrilamp, milles rakendatakse naatriumiaurus tekitatud elektrikaare kiirgust (kasutatakse nt autoteede valgustamiseks)

naatriumnitraat
[nimisõna, substantiiv]
teatud lämmastikväetis ja konservaine

naatriumsalpeeter
[nimisõna, substantiiv]
teatud lämmastikväetis ja konservaine

naatriumsilikaat
[nimisõna, substantiiv]
vees lahustuv silikaat ja selle vesilahus, nn vedel klaas, mida lisatakse nt tsemendisegule kivistumise kiirendamiseks

naatriumsulfaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kristallisatsioonivett sisaldav aine, mida kasutatakse nt sooda- ja klaasitööstuses ning meditsiinis seedetegevuse korrastajana

2. kristallisatsioonivett sisaldav aine

naatriumvesinikkarbonaat
[nimisõna, substantiiv]
küpsetamisel, karastusjookide valmistamisel vm kasutatav vees lahustuv kristalne aine

naaviisi
[määrsõna, adverb]
teisel kombel või viisil, teisiti

naba
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmargune süvend või väljasopistis kõhu eesseina keskosas

2. inimese jt imetajate kõhu keskosas

nabaalune
[nimisõna, substantiiv]
nabast allapoole jääv, peamiselt intiimseid kehaosi hõlmav piirkond

nabaapelsin
[nimisõna, substantiiv]
apelsin, mille tipus on nabataoline moodustis

nabaauk
[nimisõna, substantiiv]
(naba süvendi, naba kohta)

nabajas
[omadussõna, adjektiiv]
naba meenutav, nabataoline

nabakönt
[nimisõna, substantiiv]
lõigatud nabaväädi kärbuv ots vastsündinul

nabamaa
[nimisõna, substantiiv]
(pooluselähedase piirkonna, polaarala kohta)

nabaneet
[nimisõna, substantiiv]
nabasse nahka augustades kinnitatav ehe

nabanöör
[nimisõna, substantiiv]
loodet platsentaga ühendav väätjas moodustis, mille kaudu loode saab toitaineid ja hapnikku

nabapluus
[nimisõna, substantiiv]
1. nabani ulatuv lühike pluus

2. lühike, nabani ulatuv

nabapõletik
[nimisõna, substantiiv]
vastsündinud lapse või looma nabaköndi põletik

nabarõngas
[nimisõna, substantiiv]
naba külge kaunistuseks kinnitatav rõngas

nabasiga
[nimisõna, substantiiv]
1. metssiga meenutav Kesk- ja Lõuna-Ameerika loom, kelle seljal on nabataolised haisunäärmed

2. metsseataoline sõraline

nabasong
[nimisõna, substantiiv]
kõhukelme (ja soolte) väljasopistus naba piirkonnas

nabatants
[nimisõna, substantiiv]
idamaine naistetants kõhu ja puusade hööritamisega

nabavõru
[nimisõna, substantiiv]
loote kõhul olev ava, mille kaudu veresooned kulgevad loote kõhuõõnest nabavääti, selle sulgudes tekib naba

nabaväät
[nimisõna, substantiiv]
loodet platsentaga ühendav väätjas moodustis, mille kaudu loode saab toitaineid ja hapnikku

naber
[nimisõna, substantiiv]
1. viljakuhilas, (suur) viljahakk

2. viljakuhilas, suur viljahakk

nabima
[tegusõna, verb]
nobedalt käte, sõrmede, hammastega vms (kinni) haarama

Ühendtegusõnad: kinni nabimakinni nabima

nabin
[nimisõna, substantiiv]
kabin, sabin

nabisema
[tegusõna, verb]
vaikselt krabisema, kabisema, sabisema

nabistama
[tegusõna, verb]
vaikse krabinaga midagi tegema

nacho
[nimisõna, substantiiv]
Mehhiko maisi- või nisujahukrõps, hrl väike kolmnurkne tükk tortiljast, mida süüakse nt vürtsika juustukattega suupistena, dipikastmega või Mehhiko-päraste toitude lisandina

nad
[asesõna, pronoomen]
1. osutab kahele või enamale inimesele (või olendile), kes ei ole ei kõnelejad ega kuulajad

2. tema ja keegi teine inimene või tema ja teised inimesed

nadahein
[nimisõna, substantiiv]
sooldunud pinnasel kasvav kasteheina meenutav kõrreline rohttaim

nadi
[omadussõna, adjektiiv]
kehv, vilets, nigel

nadiir
[nimisõna, substantiiv]
1. vaatlejast lähtuva, gravitatsioonijõu suunas alla kulgeva püstjoone ja taevakaare alumine lõikepunkt, seniidi vastandkoht

2. seniidi vastaspunkt

nadikael
[nimisõna, substantiiv]
(pahategusid, üleannetusi tegeva inimese, hrl poisi või noormehe kohta)

nadilt
[määrsõna, adverb]
kehvalt, nirult

nadine
[omadussõna, adjektiiv]
kehv, niru

nadu
[nimisõna, substantiiv]
abikaasa õde (naise seisukohast)

nael
[nimisõna, substantiiv]
1. materjalisse löödav piklik terava otsaga kinnitusvahend

2. väike piklik metallist ese, millel on üks ots terav ja mille saab haamriga kuhugi sisse lüüa, et midagi kinnitada

nael
[nimisõna, substantiiv]
1. Suurbritannia suurem rahaühik (tähis £)

2. Suurbritannia rahaühik

naelaauk
[nimisõna, substantiiv]
naelast tekkinud või naela jaoks tehtud auk

naelakast
[nimisõna, substantiiv]
kast naelte hoidmiseks

naelake
[nimisõna, substantiiv]
väike nael

naelane
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega üks (Suurbritannia) nael

naelapea
[nimisõna, substantiiv]
naela otsmine laiend

naelapüstol
[nimisõna, substantiiv]
tööriist naelutustööde tegemiseks

naelastama
[tegusõna, verb]
1. spetsiaalse naelaga luu murruotsi fikseerima

2. naelaga kinnitama

naelatangid
[nimisõna, substantiiv]
tangid naelte väljatõmbamiseks

naelik
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustikualadel kasutatav spordiking, mille päka (ja kanna) all on haardumist parandavad ja libisemist vältivad naelad

naelking
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustikualadel kasutatav spordiking, mille päka (ja kanna) all on haardumist parandavad ja libisemist vältivad naelad

naelkumm
[nimisõna, substantiiv]
1. talvel kasutatav rehv, mille muster sisaldab metallnaaste libisemise vältimiseks

2. talvel kasutatav rehv

naelrehv
[nimisõna, substantiiv]
1. talvel kasutatav rehv, mille muster sisaldab metallnaaste libisemise vältimiseks

2. talvel kasutatav rehv

naelsterling
[nimisõna, substantiiv]
1. Suurbritannia suurem rahaühik (tähis £)

2. Suurbritannia rahaühik

naelutama
[tegusõna, verb]
naelaga või naeltega (vahel ka mingi muu terava asjaga) kinnitama

Ühendtegusõnad: kinni naelutamakinni naelutama

naelutatult
[määrsõna, adverb]
liikumatult, paigalpüsivana (hrl inimese kohta)

naelutus
[nimisõna, substantiiv]
1. naeltega kinnitamine

2. koht, kust miski on naeltega kinnitatud

naer
[nimisõna, substantiiv]
1. lõbususe väljendamine näoliigutuste ja spontaansete häälitsustega

2. selliste häälitsuste jada

3. hääl, mida sa teed siis, kui miski on naljakas või lõbus

naeratama
[tegusõna, verb]
1. ülespoole pööratud suunurkadega, sellest tekkiva näoilmega head tuju, lahkust, rahulolu (harvemini mõnd vastupidist tunnet) väljendama

2. oma suule sellist kuju andma, mis näitab, et sa oled rõõmus või sõbralik

Ühendtegusõnad: vastu naeratamavastu naeratama

naeratelema
[tegusõna, verb]
1. (korduvalt) naeratama

2. naeratades ütlema

naeratlema
[tegusõna, verb]
1. (korduvalt) naeratama

2. naeratades ütlema

naeratus
[nimisõna, substantiiv]
1. näoilme, mis väljendab head tuju, lahkust, rahulolu (harvemini mõnd vastupidist tunnet) ning mis tekib suunurkade ülespoole pöördumisel

2. suu asend, mis väljendab, et sa oled rõõmus või arvad, et miski on naljakas

naeriliblikas
[nimisõna, substantiiv]
kapsaliblikast väiksem valge liblikas, kelle röövikud toituvad eeskätt looduses kasvavatel ristõielistel

naerimardikas
[nimisõna, substantiiv]
väike ümmargune läikiv siniroheline mardikas, kes kahjustab kaalika, naeri ja teiste ristõieliste lehti

naeripealsed
[nimisõna, substantiiv]
naeritaime maapealsed osad (nt toiduna)

naeris
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana või söödaks kasvatatav lihaka kollaka juurikaga rohttaim

naerma
[tegusõna, verb]
1. lõbusust näoliigutuste ja spontaansete häälitsustega väljendama, selliste häälitsuste jada kuuldavale laskma

2. sellist häält tegema, mis näitab, et miski on sinu jaoks naljakas või lõbus

Ühendtegusõnad: kaasa naerma, kaasa naerma, välja naerma, välja naerma, ära naermaära naerma

naerualune
[nimisõna, substantiiv]
see, keda (või mida) pilgatakse, naeruvääristatakse

naeruasi
[nimisõna, substantiiv]
miski (välja)naermist vääriv

naerugaas
[nimisõna, substantiiv]
magusa lõhnaga värvuseta gaas, mis tekitab lõbutunnet või mõjub narkootikumina (kasutatakse meditsiinis tuimasti ja valuvaigistina)

naeruhelin
[nimisõna, substantiiv]
(heleda, heliseva naeru kohta)

naeruhimu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine naerda

naeruhimuline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kellele meeldib naerda

naerujooga
[nimisõna, substantiiv]
1. rühmatreening, kus tehakse naeruharjutusi koos joogale omase hingamisega

2. vastavate harjutuste süsteem

naerukajakas
[nimisõna, substantiiv]
hakisuurune tumepruuni peaga kajakas, kelle häälitsemine meenutab naeru

naerukas
[omadussõna, adjektiiv]
(palju) naerev, lõbus, naerune

naerukil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (veidi) naeruse oleku või ilmega

2. veidi naerul

naerukile
[määrsõna, adverb]
1. (veidi) naeruseks

2. veidi naerule

naerukilge
[nimisõna, substantiiv]
(heleda kõlava naeruhäälitsuse kohta)

naerukoht
[nimisõna, substantiiv]
(millegi naeruväärseks, rumalaks vms peetava kohta)

naerukoor
[nimisõna, substantiiv]
vaatajaid naerma nakatav helitaust telesaadetes

naerukorts
[nimisõna, substantiiv]
naermisest, naeratamisest tekkiv kortsuke näos

naerukramp
[nimisõna, substantiiv]
(kogu keha vappuma ning tõmblema paneva naeruhoo või ka üldse suure naermise kohta)

naerukurd
[nimisõna, substantiiv]
naermisest, naeratamisest tekkiv kortsuke näos

naerulagin
[nimisõna, substantiiv]
(üksteisele kiiresti järgnevate lühikeste kajavate naeruhelide kohta)

naerulind
[nimisõna, substantiiv]
1. (rõõmsameelse, naerda armastava inimese, sageli lapse kohta)

2. naerda armastav inimene

naerulohk
[nimisõna, substantiiv]
naermisel või naeratamisel põsele tekkiv lohuke

naerulsui
[määrsõna, adverb]
1. (head tuju, lõbusust väljendavalt) naeruse näoilmega

2. naerul suuga

naerumaias
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kellele meeldib naerda

naerumuie
[nimisõna, substantiiv]
(kerge, põgus) naeratus

naerumöire
[nimisõna, substantiiv]
(valju, jõulise naeruhäälitsuse kohta)

naerumürin
[nimisõna, substantiiv]
(valju tumeda naeru kohta)

naerune
[omadussõna, adjektiiv]
naerev, lõbus (hrl näoilme, ka hääle või oleku kohta)

naerunägu
[nimisõna, substantiiv]
naerune näoilme, naerune nägu

naerunäoline
[omadussõna, adjektiiv]
naeruse näoilmega

naerunärv
[nimisõna, substantiiv]
(naermise võime, huumorimeele kohta)

naerupahvak
[nimisõna, substantiiv]
(äkilise hoogsa naeruhäälitsuse kohta)

naerupahvatus
[nimisõna, substantiiv]
(äkilise hoogsa naeruhäälitsuse kohta)

naerupisar
[nimisõna, substantiiv]
tugeva kestva naeruga kaasnev pisar

naerupuhang
[nimisõna, substantiiv]
naeruhoog

naerupurse
[nimisõna, substantiiv]
äkiline naeruhoog, vallapääsev naer

naerurõkatus
[nimisõna, substantiiv]
(valju hõiskava naeruhäälitsuse või sellise kestvama naeru kohta)

naerusegune
[omadussõna, adjektiiv]
naeruga segunenud, naeruga pooleks

naerusilmi
[määrsõna, adverb]
naerul silmadega

naerusilmne
[omadussõna, adjektiiv]
rõõmsameelne, (alati) naerukil silmadega

naerusoon
[nimisõna, substantiiv]
(naermise võime, huumorimeele kohta)

naerusui
[määrsõna, adverb]
1. (head tuju, lõbusust väljendavalt) naeruse näoilmega

2. naerul suuga

naerusuine
[omadussõna, adjektiiv]
naeruse näoilmega, heatujuline, lõbus

naerusuu
[nimisõna, substantiiv]
naerev, naerune suu

naerusäde
[nimisõna, substantiiv]
(pilgus, silmis väljenduva lõbususe kohta)

naerutama
[tegusõna, verb]
(järjest) naerma ajama

naerutuju
[nimisõna, substantiiv]
lõbus meeleolu, tahtmine naerda

naeruturtsak
[nimisõna, substantiiv]
(äkitselt vallapääseva naeruhäälitsuse kohta)

naeruturtsatus
[nimisõna, substantiiv]
(äkitselt vallapääseva naeruhäälitsuse kohta)

naeruvine
[nimisõna, substantiiv]
(vaevumärgatava naeruilme kohta)

naeruvirve
[nimisõna, substantiiv]
(põgusa naeruilme kohta)

naeruvirvendus
[nimisõna, substantiiv]
(põgusa naeruilme kohta)

naeruvõru
[nimisõna, substantiiv]
(naeratuse kohta)

naeruvääristama
[tegusõna, verb]
naeruväärseks tegema, halvustama või pilama

naeruväärne
[omadussõna, adjektiiv]
väljanaermist vääriv, pilget või pilamist esile kutsuv

naeruväärsus
[nimisõna, substantiiv]
naeruväärne-olek

naeruväärt
[omadussõna, adjektiiv]
väljanaermist vääriv, pilget või pilamist esile kutsuv

nafta
[nimisõna, substantiiv]
looduslik maakoores leiduv mitmesugustest süsivesinikest koosnev hrl tume õlijas aine, üks olulisemaid maavarasid

naftaallikas
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus nafta maapinnale tungib

2. nafta leiukoht

naftabaas
[nimisõna, substantiiv]
vedelkütusena kasutatavate naftasaadustega varustav keskus

naftabensiin
[nimisõna, substantiiv]
naftast toodetud bensiin

naftabituumen
[nimisõna, substantiiv]
naftast toodetav bituumen (kasutatakse sideainena teede pindamisel ja asfaldisegude valmistamisel)

naftabuum
[nimisõna, substantiiv]
nafta tootmise ja müügi kiire tõusuaeg ja aktiivsuse kõrgjärk

naftagaas
[nimisõna, substantiiv]
naftast selle tootmisel või töötlemisel eralduv põlevgaas

naftahoidla
[nimisõna, substantiiv]
rajatis nafta või naftasaaduste hoidmiseks

naftajuhe
[nimisõna, substantiiv]
torustikust, pumbajaamadest ja abiehitistest koosnev rajatis nafta ja naftasaaduste torutranspordiks

naftakeemia
[nimisõna, substantiiv]
nafta ja naftagaaside vm põlevate maagaaside keemiline töötlemine mitmesuguste sünteetiliste keemiasaaduste tootmiseks

naftakile
[nimisõna, substantiiv]
vette valgunud naftast tekkiv reostuskiht veepinnal

naftakompanii
[nimisõna, substantiiv]
naftat tootev, töötlev ja tarniv (ühis)ettevõte

naftalaik
[nimisõna, substantiiv]
naftalekke tagajärjel moodustunud laik maa- või veepinnal

naftaleen
[nimisõna, substantiiv]
kivisöetõrvast ja naftast saadav teravalõhnaline värvuseta kristalne aine, mida kasutatakse nt värvide valmistamisel, riidekoi tõrjevahendina

naftaleke
[nimisõna, substantiiv]
1. nafta lekkimine

2. lekkinud nafta

naftaliin
[nimisõna, substantiiv]
kivisöetõrvast ja naftast saadav teravalõhnaline värvuseta kristalne aine, mida kasutatakse nt värvide valmistamisel, riidekoi tõrjevahendina

naftaliinitama
[tegusõna, verb]
1. koitõrjeks naftaliini kasutama (nt seda rõivastele puistates)

2. koitõrjeks naftaliini rõivastele puistama

naftaluure
[nimisõna, substantiiv]
geoloogilised uuringud nafta leidmiseks ja kaevandamiseks

naftamaardla
[nimisõna, substantiiv]
kaevandamisväärne nafta kogum maakoores, nafta leiukoht

naftapuurauk
[nimisõna, substantiiv]
puurauk nafta ammutamiseks

naftareostus
[nimisõna, substantiiv]
nafta ja selle saaduste sattumine keskkonda

naftariik
[nimisõna, substantiiv]
suuri naftamaardlaid omav, naftat tootev ja müüv riik

naftarong
[nimisõna, substantiiv]
naftat vedav kaubarong

naftasaadus
[nimisõna, substantiiv]
toornafta töötlemisel saadud aine, hrl sellest valmistatud toode (nt masuut, diislikütus)

naftasadam
[nimisõna, substantiiv]
sadam, kus on laod naftavarudega ja kus naftat lastitakse või lossitakse

naftasõda
[nimisõna, substantiiv]
võitlus naftavarude pärast

naftašeik
[nimisõna, substantiiv]
(naftaallikaid omava araablase kohta)

naftatanker
[nimisõna, substantiiv]
(suurt) naftalasti vedav laev

naftatanklaev
[nimisõna, substantiiv]
(suurt) naftalasti vedav laev

naftaterminal
[nimisõna, substantiiv]
nafta laadimiseks mõeldud ehitis kaubaliinide lähte- ja lõpp-punktis (nt sadamas)

naftatoode
[nimisõna, substantiiv]
toornafta töötlemisel saadud aine, hrl sellest valmistatud toode (nt masuut, diislikütus)

naftatsistern
[nimisõna, substantiiv]
1. suur silindriline metallist mahuti nafta või naftasaaduste hoidmiseks (nt naftabaasis, naftaterminalis) ja veoks

2. naftahoidla

naftatööstus
[nimisõna, substantiiv]
nafta tootmise ja töötlemisega ning nafta ja selle saaduste torutranspordiga tegelev rasketööstuse haru

naftavaru
[nimisõna, substantiiv]
nafta hulk naftamaardlates või hoidlates, nafta maavarana

naftaväli
[nimisõna, substantiiv]
1. maa‑ või veeala, mille alt toodetakse naftat

2. naftaväli

naga
[nimisõna, substantiiv]
(hrl pahameelt väljendades poisikese, nooruki kohta)

nagaan
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne lühikese raua ja pöörleva padrunitrumliga revolver

2. endisaegne revolver

nagaika
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike (kasaka) nahkpiits

2. lühike nahkpiits

nagamann
[nimisõna, substantiiv]
1. (elav, hakkaja, üleannetu) poiss või nooruk

2. hakkaja poisijõmpsikas

nagelema
[tegusõna, verb]
(kerge ärritusnoodiga) vaidlema või sõnelema, vahekordi klaarima

nagi
[nimisõna, substantiiv]
1. (seina löödud) pulk, konks või konksudega varustatud mööbliese riiete vm riputamiseks

2. ese näiteks seina või ukse küljes, mille otsa saab riideid riputada

nagin
[nimisõna, substantiiv]
hõõrdumisel, (raskuse all) paindumisel vms tekkiv vaikne katkendlik tuhm heli

nagisema
[tegusõna, verb]
kergelt praksuvat, naksuvat heli kuuldavale tooma

nagistama
[tegusõna, verb]
1. hõõrdumisel, (raskuse all) paindumisel vms tekkivat vaikset katkendlikku tuhmi heli tekitama

2. sel viisil midagi tegema

nagits
[nimisõna, substantiiv]
väike peamiselt kanafileest toidupala, enamasti paneeritud ja küpsetatud

nagli
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustikualadel kasutatav spordiking, mille päka (ja kanna) all on haardumist parandavad ja libisemist vältivad naelad

nagu
[sidesõna, konjunktsioon]
1. esineb sarnasusele osutavates võrdlustes, alustab võrdluse varjundiga lauseosa

2. võrdlustes: näitab, et miski sarnaneb millegagi, meenutab midagi või kedagi

nagunii
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab paratamatust:) päris kindlasti, igal juhul, kõigest hoolimata

2. kindlasti, igal juhul

nah
[hüüdsõna, interjektsioon]
(rõhutab möönmist, millekski veenmist või õhutamist:) noh

nahaaisting
[nimisõna, substantiiv]
nahas paiknevate närvilõpmete vahendusel tekkiv aisting (nt temperatuuri-, kompimisaisting)

nahaal
[nimisõna, substantiiv]
1. jultunud, häbematult ja ülbelt tegutsev inimene

2. häbematu inimene

nahaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ülbelt häbematu

nahaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. jultunud, ülbelt häbematu tegu või teguviis

2. häbematus, jultumus

nahaalune
[omadussõna, adjektiiv]
naha all olev, naha all toimiv vms

nahaalusi
[määrsõna, adverb]
(süstimise kohta:) naha alla

nahaarst
[nimisõna, substantiiv]
nahahaiguste eriarst

nahahaav
[nimisõna, substantiiv]
(põhiliselt ainult nahas)

nahahaigus
[nimisõna, substantiiv]
lööbega iseloomustuv haigus nahas (nt psoriaas, ekseem, ihtüoos)

nahahingamine
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt alamate loomade hingamine keha pinna kaudu

nahahoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes hoiab kõrvale ohust, vastutusest, kohustuste täitmisest vms

2. ohust, vastutusest vms kõrvalehoidja

nahahooldus
[nimisõna, substantiiv]
1. naha tervise eest hoolitsemine kosmeetikavahenditega, puhastades, kreemitades vms viisil

2. vastav protseduur

nahajäätmed
[nimisõna, substantiiv]
nahkesemete valmistamisel järele jäävad nahatükid ja -ribad

nahakasvaja
[nimisõna, substantiiv]
nahas või naha pinnal esinev kasvaja

nahakaudne
[omadussõna, adjektiiv]
1. naha kaudu toimuv või toimiv

2. naha kaudu toimuv

nahakaup
[nimisõna, substantiiv]
nahad või nahkesemed kaubana

nahakoi
[nimisõna, substantiiv]
karusnahka ja villast riiet kahjustav koi

nahakunst
[nimisõna, substantiiv]
tarbekunstiala, mis hõlmab nahkesemete vormimise ja kaunistamise

nahalakk
[nimisõna, substantiiv]
lakk nahkesemete lakkimiseks

nahaliim
[nimisõna, substantiiv]
naha(jäätmete)st saadav loomne liim

nahalõige
[nimisõna, substantiiv]
patsiendi nahasse tehtav sisselõige (nt operatsiooniks)

nahalööve
[nimisõna, substantiiv]
1. allergia või teatud haiguste korral nahale tekkivad kublad, väikesed laigud, villikesed vms

2. punased täpid, mis mingi haiguse pärast nahale tekivad

nahamuster
[nimisõna, substantiiv]
naha pinnal korduv joonte või kujundite kombinatsioon (nt loomadel)

nahamädanik
[nimisõna, substantiiv]
bakterite tekitatud mädane nahapõletik

nahand
[nimisõna, substantiiv]
1. küünte, juuste, loomanaha, munakoore vm (nahkjas) läbipaistev väliskiht

2. ainuraksete tihkem väliskiht

nahanäkk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kahjurmardikas, kelle karvased vastsed söövad riiet, nahka, villa vms

2. kahjurmardikas

nahanääre
[nimisõna, substantiiv]
nahas paiknev nääre (nt higi- või rasunääre)

nahanülgija
[nimisõna, substantiiv]
tapetud loomade nülgija

nahapaksend
[nimisõna, substantiiv]
surnud rakkudest koosnev paksenenud nahk (nt jalatalla all)

nahaparasiit
[nimisõna, substantiiv]
looma või inimese nahal elav parasiit (nt sügelisi tekitav sügelislest)

nahapark
[nimisõna, substantiiv]
nahaparkimine, selle viis või tulemus

nahaparkal
[nimisõna, substantiiv]
nahaparkimise oskustööline

nahaparkija
[nimisõna, substantiiv]
nahaparkimise oskustööline

nahaparkimine
[nimisõna, substantiiv]
toornaha töötlemine parkainetega

nahaplastika
[nimisõna, substantiiv]
1. naha plastiline operatsioon (nt nahasiire)

2. naha siirdamine

nahapunetus
[nimisõna, substantiiv]
naha (põletikuline) punetamine

nahapõime
[nimisõna, substantiiv]
naharibade põimingu kasutamine nahkeseme pinnal ornamendi loomiseks vm (nahkehistöö tehnikaid)

nahapõletik
[nimisõna, substantiiv]
nahas hrl mingi välisärrituse toimel tekkinud põletik

naharasu
[nimisõna, substantiiv]
rasunäärmete rasvataoline nõre

naharavi
[nimisõna, substantiiv]
1. naha tervise taastamiseks või nahaprobleemide leevendamiseks rakendatavad menetlused (nahahaiguste ravis ja iluravis)

2. naharavi

nahasarv
[nimisõna, substantiiv]
naha pindmisest kihist lähtuv sarvjas moodustis, mis kattub järjest pakseneva sarvestunud nahaga

nahaseen
[nimisõna, substantiiv]
1. naha (pindmiste) seenhaiguste tekitaja

2. vastav seenhaigus

nahaseentõbi
[nimisõna, substantiiv]
nahal (ja limaskestadel) parasiteerivate seente tekitatud nahahaigus, naha seenhaigus

nahasiire
[nimisõna, substantiiv]
kahjustatud naha asemele mõnelt teiselt kehaosalt võetud naha siirdamine

nahasoe
[nimisõna, substantiiv]
palavustunne (nt kehalisest tegevusest, tööst)

nahastama
[tegusõna, verb]
looma kehalt nahka eraldama, nahka maha võtma

nahastuma
[tegusõna, verb]
(karuslooma kohta:) talvekarva kasvatama

nahasõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
(vahetult nahale mõjuva materjali vm kohta:) kehale mõnus

nahatama
[tegusõna, verb]
1. nahaga katma, nahka ümber panema

2. nahaga katma

nahatuberkuloos
[nimisõna, substantiiv]
tuberkuloosibakterite tekitatud nahahaigus

nahatõug
[nimisõna, substantiiv]
loomatõug, kellelt saadakse väärtuslikku (karus)nahka

nahatäis
[nimisõna, substantiiv]
(peksaandmise või -saamise, karistamise kohta)

nahatöö
[nimisõna, substantiiv]
käsitöö, mille materjaliks on nahk (ka nahkehistöö kohta)

nahatööline
[nimisõna, substantiiv]
1. nahatööstusettevõttes töötav tööline

2. nahatööstuse tööline

nahatööstus
[nimisõna, substantiiv]
naha töötlemise ja nahktoodete valmistamisega tegelev kergetööstuse haru

nahavabrik
[nimisõna, substantiiv]
vabrik, kus töödeldakse nahka ja valmistatakse nahkesemeid

nahavahe
[nimisõna, substantiiv]
(aistingute ja tundmustega seoses inimese ihu või hinge kohta)

nahavedaja
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

nahavedamine
[nimisõna, substantiiv]
tööst, kohustustest kõrvale hoidmine, looderdamine

nahavool
[nimisõna, substantiiv]
(nahkehistöö tehnika:) reljeefse pinnakaunistuse saavutamine naha modelleerimise teel

nahavõtmine
[nimisõna, substantiiv]
naha eraldamine tapetud looma kehalt, nülgimine

nahavähk
[nimisõna, substantiiv]
marrasknaha rakkudest lähtuv pahaloomuline kasvaja

nahavärv
[nimisõna, substantiiv]
inimese naha värvus

nahavärvus
[nimisõna, substantiiv]
inimese naha värvus

nahaärritus
[nimisõna, substantiiv]
nahas tekkinud ärritusnähud (nt punetus, punnid, kipitus)

nahik
[nimisõna, substantiiv]
väike käsitiivaline imetaja, kes päeval magab pea alaspidi rippudes, öösel aga püüab lennunahkade abil lennates toitu

nahin
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi kokkupuutest, mingist tegevusest tekkiv vaikne kõlatu ühetooniline heli

2. tasapisi, vaikselt tegutsemine või toimetamine

nahisema
[tegusõna, verb]
kuuldavalt läbi nina hingama või muul viisil vaikset kõlatut heli kuuldavale laskma

nahistama
[tegusõna, verb]
millegagi kokkupuutest, mingi tegevuse tõttu vaikset kõlatut ühetoonilist heli tekitama

nahk
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese ja looma keha väliskate, mis kaitseb väliskeskkonna mõjutuste eest, võtab vastu ärritusi ning osaleb ainevahetuses

2. õhuke kate, mis ümbritseb inimeste ja loomade keha

nahkamööda
[määrsõna, adverb]
(meeldimise, meelepärane olemise kohta)

nahkapanek
[nimisõna, substantiiv]
ärasöömine või -joomine

nahkastja
[nimisõna, substantiiv]
loomanahast anum (eriti piiblikeeles)

nahkdiivan
[nimisõna, substantiiv]
nahast kattega diivan

nahkehistöö
[nimisõna, substantiiv]
tarbekunstiala, mis hõlmab nahkesemete vormimise ja kaunistamise

nahkese
[nimisõna, substantiiv]
nahast valmistatud riietusese, aksessuaar vm

nahkgalanterii
[nimisõna, substantiiv]
nahast pudukaubad

nahkhiir
[nimisõna, substantiiv]
väike käsitiivaline imetaja, kes päeval magab pea alaspidi rippudes, öösel aga püüab lennunahkade abil lennates toitu

nahkhiirevarrukas
[nimisõna, substantiiv]
kehaosaga ühes tükis avar varrukas, mis algab taljejoonelt ja kitseneb sujuva kaarega randme suunas

nahkhiirkimono
[nimisõna, substantiiv]
väga lopsaka varrukaga kimono(lõige)

nahkhiirlased
[nimisõna, substantiiv]
suurima levilaga sugukond küllalt täiusliku lennuaparaadiga käsitiivalisi

nahkiste
[nimisõna, substantiiv]
nahaga kaetud iste (nt sõiduautos)

nahkjalats
[nimisõna, substantiiv]
nahast (pealsega) jalanõu

nahkjalehine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime kohta:) liigiomaselt nahkjate lehtedega

2. nahkjate lehtedega

nahkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede, nende osade vms kohta:) nahataoliselt sitke ja jäik

2. nahataoline

nahkkarp
[nimisõna, substantiiv]
1. nahast valmistatud karp

2. nahast karp

nahkkiiver
[nimisõna, substantiiv]
nahast peakaitse

nahkkilp
[nimisõna, substantiiv]
nahast valmistatud (või nahaga kaetud) kilp (nt endisaegsel sõdalasel)

nahkkilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
ookeanides ja Kaug-Ida meredes elav suur kilpkonn, kelle kilprüüd katab nahk

nahkkindamees
[nimisõna, substantiiv]
(poksija kohta)

nahkkinnas
[nimisõna, substantiiv]
nahast kinnas

nahkköide
[nimisõna, substantiiv]
köide, mille puhul raamatu kaaned ja selg on kaetud nahaga

nahklõõts
[nimisõna, substantiiv]
nahast lõõts hrl õhuvoolu tekitamiseks (nt sepikojas, orelil)

nahklähker
[nimisõna, substantiiv]
nahast lähker hrl veini või ka muu vedeliku mahutina

nahkmantel
[nimisõna, substantiiv]
nahast mantel

nahkmuna
[nimisõna, substantiiv]
lubikooreta, nahkse kestaga linnumuna

nahkmööbel
[nimisõna, substantiiv]
nahkkattega pehme mööbel

nahkne
[omadussõna, adjektiiv]
nahast tehtud või nahaga kaetud

nahkohjad
[nimisõna, substantiiv]
nahast ohjad hobuse juhtimiseks

nahkpaat
[nimisõna, substantiiv]
nahast kattega paat (põhjarahvastel, nt eskimotel)

nahkpadi
[nimisõna, substantiiv]
nahaga kaetud padi

nahkpall
[nimisõna, substantiiv]
(hrl nahast kestaga palli kohta)

nahkpea
[nimisõna, substantiiv]
heterogeense noorte subkultuuri liige, eripärase riietuse ja paljakspöetud peaga ja sageli rassistlike vaadetega hrl noor mees

nahkpealne
[nimisõna, substantiiv]
nahast jalatsipealne

nahkpiits
[nimisõna, substantiiv]
nahkrihmadest punutud piuga või nahast piugudega piits

nahkpintsak
[nimisõna, substantiiv]
nahast pintsak

nahkpõll
[nimisõna, substantiiv]
nahast põll (nt sepal, kingsepal, kujuril)

nahkpüksid
[nimisõna, substantiiv]
nahast püksid (pealisrõivana)

nahkrihm
[nimisõna, substantiiv]
nahast rihm

nahkriided
[nimisõna, substantiiv]
nahast pealisrõivad

nahkrõivas
[nimisõna, substantiiv]
nahast valmistatud riietusese

nahksaabas
[nimisõna, substantiiv]
nahast saabas

nahkseelik
[nimisõna, substantiiv]
nahast seelik

nahksild
[nimisõna, substantiiv]
(varasemaaegse ujuk-, pontoonsilla kohta)

nahksus
[nimisõna, substantiiv]
tuimus, väljendusvaesus

nahksäärik
[nimisõna, substantiiv]
nahast säärsaabas

nahktagi
[nimisõna, substantiiv]
lühike nahast jakk või jope

nahktasku
[nimisõna, substantiiv]
(väike) taskukujuline nahast kott

nahktelk
[nimisõna, substantiiv]
nahkadest telkelamu (nt põhjarahvastel)

nahktiivalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts vaegmoondega putukaid, kellel on iseloomulik jätketest moodustunud hark, mida nad kasutavad kaitseks, saagi haaramiseks või tiibade voltimiseks (siia kuulub nt kõrvahark)

2. putukate selts

nahktool
[nimisõna, substantiiv]
nahaga kaetud (tugi)tool

nahktugitool
[nimisõna, substantiiv]
nahaga kaetud tugitool

nahktupp
[nimisõna, substantiiv]
nahast ümbris pussi, mõõga jaoks

nahkturvis
[nimisõna, substantiiv]
loomanahast kaitserüü (nt endisaja sõdalastel)

nahkuma
[tegusõna, verb]
nahkjaks, kuivetuks muutuma

nahkur
[nimisõna, substantiiv]
1. parkal, nahaparkija

2. parkal

nahkvest
[nimisõna, substantiiv]
nahast õmmeldud vest

nahkvöö
[nimisõna, substantiiv]
nahast vöö

nahua
[nimisõna, substantiiv]
mõne Kesk-Ameerikas elava indiaani rahva liige

nahutama
[tegusõna, verb]
sõnadega tõrelema, pahameelt väljendades kurjustama

naiiv
[nimisõna, substantiiv]
naiivne inimene

naiivik
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsemeelselt, heausklikult usaldav või uskuv inimene

2. asjatundmatust ilmutav inimene

naiivitar
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsemeelselt, heausklikult usaldav või uskuv inimene, hrl naise kohta

2. naisnaiivik

naiivitsema
[tegusõna, verb]
1. asjatundmatut, lihtsameelset teesklema

2. naiivsust teesklema, naiivset mängima

naiivne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole küllaldaselt läbi mõeldud, igakülgselt kaalutud

naiivsevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
pisut naiivne, naiivsusele kalduv

nailon
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev, elastne ja hõõrdumiskindel sünteeskiud (polüamiidkiud)

2. sellest tehtud materjal, nt niit, riie

3. sünteeskiudaine ja sellest riie

nailonmantel
[nimisõna, substantiiv]
õhuke ja kerge nailonist mantel (1960. aastate moeese)

nailonsärk
[nimisõna, substantiiv]
nailonist päevasärk (1960. aastate moeese)

naima
[tegusõna, verb]
(mehe kohta:) abielluma, naiseks võtma

naine
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl täiskasvanud) naissoost inimene

2. täiskasvanud naissoost inimene

3. naisisik

nais
naissoost

naisakt
[nimisõna, substantiiv]
1. alasti naisekeha kujutis kunstis (ka fotograafias)

2. alasti naise keha kujutis kunstis ja fotograafias

naised-lapsed
[nimisõna, substantiiv]
(mehe pere kohta:) naine ja lapsed, (ka üldisemalt:) naised ja lapsed

naiseema
[nimisõna, substantiiv]
ämm abielumehele

naisehakatis
[nimisõna, substantiiv]
(tüdruku või neiu, vahel ka noore naise kohta)

naisehääl
[nimisõna, substantiiv]
naisele kuuluv, naisele omane hääl

naiseideaal
[nimisõna, substantiiv]
ettekujutus sellest, missugune peab olema üks täiuslik naine

naiseilu
[nimisõna, substantiiv]
naistele olemuslikult omane ilu

naiseisa
[nimisõna, substantiiv]
äi abielumehele

naisekandmine
[nimisõna, substantiiv]
Soomes ja Eestis levinud spordiala, kus mees peab naist seljas kandes läbima takistustega raja

naisekuju
[nimisõna, substantiiv]
naissoost tegelaskuju

naisekäsi
[nimisõna, substantiiv]
(naiselike oskuste, naise tegutsemise, toimetamise sümbolina)

naiselik
[omadussõna, adjektiiv]
1. naisele loomuomane, hrl pehme loomuga ja emotsionaalne

2. naistele sobiv või suunatud

3. (mehe kohta:) olekult naise moodi

naisem
[omadussõna, adjektiiv]
naiselikum, rohkem naise moodi

naisemees
[nimisõna, substantiiv]
1. abielus olev mees

2. abielus mees

naisemehepõli
[nimisõna, substantiiv]
1. elu abielumehena

2. elu naisemehena

naisemehepõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. elu abielumehena

2. elu naisemehena

naisenatuke
[nimisõna, substantiiv]
(abielunaise kohta)

naisenimi
[nimisõna, substantiiv]
eesnimi, mis pannakse hrl tüdrukutele

naisepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl paarisuhetes:) naisest lähtuv või naise liini kuuluv

naisepõli
[nimisõna, substantiiv]
1. (abielu)naisena elamise aastad

2. elu abielunaisena

naisepõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. (abielu)naisena elamise aastad

2. elu abielunaisena

naiseraasuke
[nimisõna, substantiiv]
(abielunaise kohta)

naiserööv
[nimisõna, substantiiv]
(muistne naisevõtuviis:) endale või kellelegi naise röövimine

naisestama
[tegusõna, verb]
naiselikuks või naiseks muutma

naisestuma
[tegusõna, verb]
(meeste kohta:) hrl käitumises, iseloomus naiselikke jooni omandama, nagu naiseks muutuma

naisettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
naissoost ettevõtja (ettevõtte omanik ja selle tegevuse organiseerija)

naisevanemad
[nimisõna, substantiiv]
ämm ja äi abielumehele

naisevend
[nimisõna, substantiiv]
abikaasa vend (mehe seisukohast)

naisevõtmine
[nimisõna, substantiiv]
abiellumine (mehe seisukohast)

naisevõtt
[nimisõna, substantiiv]
abiellumine (mehe seisukohast)

naiseõde
[nimisõna, substantiiv]
abikaasa õde (mehe seisukohast)

naiseülikond
[nimisõna, substantiiv]
(naiste rahvarõivaste komplekti kohta)

naisfiguur
[nimisõna, substantiiv]
naisekuju (nt maalil, skulptuurina või selle elemendina)

naishaige
[nimisõna, substantiiv]
naissoost haige

naishing
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost isik, naine

2. naine, naisisik

naishääl
[nimisõna, substantiiv]
1. naislaulja hääl (nt laulukooris)

2. sellise häälega laulja

naisinimene
[nimisõna, substantiiv]
naisterahvas, naine

naisisik
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost isik, naine

2. naine, naisisik

naisjahimees
[nimisõna, substantiiv]
jahil käiv, metsloomi küttiv naine

naisjuuksur
[nimisõna, substantiiv]
naissoost oskustöötaja, kes lõikab juukseid ja teeb soenguid

naiskangelane
[nimisõna, substantiiv]
naissoost peategelane (hrl filmis või lavateoses)

naisklooster
[nimisõna, substantiiv]
1. klooster, kus elavad nunnad

2. nunnadele

naisklubi
[nimisõna, substantiiv]
ühise huviala või elukutsega, ka ühiste vaadetega naiste ühendus

naiskodukaitsja
[nimisõna, substantiiv]
Kaitseliitu toetava organisatsiooni Naiskodukaitse liige

naiskolleeg
[nimisõna, substantiiv]
naissoost töökaaslane

naiskomisjon
[nimisõna, substantiiv]
naistest koosnev ning naisi puudutavate küsimustega tegelev komisjon

naiskond
[nimisõna, substantiiv]
naistest koosnev võistkond

naiskondlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. naiskondadega seotud, naiskondade arvestuses saadud

2. naiskonna, naiskondade

naiskoor
[nimisõna, substantiiv]
naislauljatest koosnev koor

naiskoorilaul
[nimisõna, substantiiv]
naiskoorile kirjutatud laul

naiskorporant
[nimisõna, substantiiv]
naiskorporatsiooni kuuluv üliõpilane

naiskorporatsioon
[nimisõna, substantiiv]
naisüliõpilaste kinnine organisatsioon (nt Filiae Patriae, Amicitia, Indla)

naiskuju
[nimisõna, substantiiv]
naistegelane, naisekuju

naiskursused
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem õppetöö naistele (ajal, kui naised veel ülikooli ei pääsenud, nt Tartus 1908–1915 eksisteerinud eraõppeasutuses, mis valmistas ette peamiselt gümnaasiumide võõrkeelte ja ajalooõpetajaid)

naiskvartett
[nimisõna, substantiiv]
neljast naislauljast koosnev ansambel

naisküsimus
[nimisõna, substantiiv]
naiste (õigusliku) olukorraga seotud probleemid ühiskonnas, poliitilises elus vm

naiskütt
[nimisõna, substantiiv]
jahil käiv, metsloomi küttiv naine

naislaulik
[nimisõna, substantiiv]
naissoost rahvalaulik

naislaulja
[nimisõna, substantiiv]
naissoost laulja

naisliikumine
[nimisõna, substantiiv]
naiste organiseeritud tegevus, mille eesmärk on nende ühiskondlik ja majanduslik eneseteostus ning meestega võrdsete õiguste saamine

naisliin
[nimisõna, substantiiv]
sugulussidemete liin emade kaudu

naisluuletaja
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost luuletaja

2. naisluuletaja

naismängija
[nimisõna, substantiiv]
mingit sportlikku pallimängu, tennist vm mängiv naine (hrl sportlane)

naisnäitleja
[nimisõna, substantiiv]
naissoost näitleja

naisolend
[nimisõna, substantiiv]
(naise kohta)

naisorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
naiste organisatsioon (nt Eesti Naisüliõpilaste Selts, Eesti Ettevõtlike Naiste Assotsiatsioon)

naisori
[nimisõna, substantiiv]
naissoost ori

naisosa
[nimisõna, substantiiv]
naissoost tegelase roll (filmis või lavateoses)

naispaarismäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng, kus kaks naissoost mängijate paari võistlevad omavahel (nt tennises, lauatennises, sulgpallis)

naispartner
[nimisõna, substantiiv]
naissoost seksipartner või elukaaslane

naispeaosa
[nimisõna, substantiiv]
naissoost peategelase roll (filmis või lavateoses)

naispeaosaline
[nimisõna, substantiiv]
naispeaosa esitav näitleja (filmis või lavateoses)

naispere
[nimisõna, substantiiv]
perekonna vm kollektiivi naisliikmed

naispool
[nimisõna, substantiiv]
1. abielunaine või naissoost elukaaslane

2. naisterahvas

naispühak
[nimisõna, substantiiv]
naissoost pühak

naisriim
[nimisõna, substantiiv]
(luule vormivõte:) kahesilbiline riim (nt karu : maru)

naissaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Naissaare elanik

2. Naissaarelt pärit inimene

naissolist
[nimisõna, substantiiv]
naissoost üksikesineja (nt soololaulja, soolomängija)

naissugu
[nimisõna, substantiiv]
1. naised sugupoolena

2. see sugu, kes sünnitab lapsi

naissuguhormoon
[nimisõna, substantiiv]
naise sugunäärmeis moodustuv hormoon (nt östrogeen, progesteroon)

naisteadlane
[nimisõna, substantiiv]
naissoost teadlane

naisteajakiri
[nimisõna, substantiiv]
naistele mõeldud, naisi huvitava sisuga ajakiri

naistearmastaja
[nimisõna, substantiiv]
(heteroseksuaalse mehe või homoseksuaalse naise kohta)

naistearst
[nimisõna, substantiiv]
naistehaiguste eriarst

naistegelane
[nimisõna, substantiiv]
naissoost tegelaskuju

naistehaigus
[nimisõna, substantiiv]
naiste suguelundite haigus, günekoloogiline haigus

naistejaht
[nimisõna, substantiiv]
naiste otsimine (nt lõbustus- või joogikohast), et neid seksuaalvahekorda meelitada

naistejalats
[nimisõna, substantiiv]
naiste tarbeks valmistatud jalats

naistejalgratas
[nimisõna, substantiiv]
naistele kohandatud konstruktsiooniga jalgratas

naistejutt
[nimisõna, substantiiv]
naistevaheline jutt (naistele sobival kõneainel)

naistejuuksur
[nimisõna, substantiiv]
juuksur, kes lõikab naiste juukseid ja teeb soenguid

naistekari
[nimisõna, substantiiv]
palju naisi, hulk naisi

naistekas
[nimisõna, substantiiv]
1. naisi huvitava sisuga meelelahutuslik romaan, filmisari, ajakiri vms

2. miski muu naistele mõeldu (nt naistejalgratas)

naistekaup
[nimisõna, substantiiv]
naiste tarbeks mõeldud kaup

naisteking
[nimisõna, substantiiv]
naiste tarbeks valmistatud king

naistekinnas
[nimisõna, substantiiv]
naistele mõeldud, naisekäe mõõtu kinnas

naistekliinik
[nimisõna, substantiiv]
kliinik, kus nõustatakse rasedaid, antakse sünnitusabi ja ravitakse naistehaigusi ning viljatust

naistekütt
[nimisõna, substantiiv]
1. mees, kes ajab naisi taga, naistemaias mees, naiste võrgutaja

2. naiste võrgutaja

naistelemb
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. selline, kes armastab naisi (võrgutada), naistemaias

2. naiste võrgutaja (hrl mehe kohta)

naistelugu
[nimisõna, substantiiv]
(meeste armuseikluste kohta naistega)

naistemaias
[omadussõna, adjektiiv]
(mehe kohta:) selline, kellele meeldib naisi seksuaalvahekorda meelitada

naistemees
[nimisõna, substantiiv]
1. mees, kel on naiste juures edu

2. mees, kellele meeldivad naised, naiste võrgutaja

3. naiste võrgutaja

naistemood
[nimisõna, substantiiv]
naiste rõivamood

naistenõges
[nimisõna, substantiiv]
nõgesetaoline hallikasroheline rohttaim, ka maitse- ja ravimtaim

naistenõuandla
[nimisõna, substantiiv]
profülaktika- ja raviasutus naistele raseduse ja naistehaiguste puhul ning sünnitusjärgsel ajal

naistenälg
[nimisõna, substantiiv]
suur vajadus naissoost seksipartneri järele

naistepesu
[nimisõna, substantiiv]
naiste aluspesu

naistepool
[nimisõna, substantiiv]
naiste kasutuses olev osa mingist ruumist (nt varasemal ajal kirikus)

naistepuna
[nimisõna, substantiiv]
1. ravim- ja värvitaimena kasutatav hrl kollakate õitega rohttaim

2. ravimtaim

naistepõlgus
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoo pidamine naissoost paremaks ja sellest tulenev põlgustunne naiste vastu

2. naistepõlgus

naistepäev
[nimisõna, substantiiv]
8. märts, rahvusvaheline naistele pühendatud päev

naisterahvas
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost isik, naine

2. naine, naisisik

naisterand
[nimisõna, substantiiv]
naistele alasti päevitamiseks eraldatud rannaosa

naisteratas
[nimisõna, substantiiv]
naistele kohandatud konstruktsiooniga jalgratas

naisteriided
[nimisõna, substantiiv]
naiste tarbeks valmistatud riietusesemed

naisteromaan
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik romaan, mis hrl keskendub keerulisse olukorda sattunud naise saatuse emotsionaalsele kujutamisele

naisterõivad
[nimisõna, substantiiv]
naiste tarbeks valmistatud riietusesemed

naisterätsep
[nimisõna, substantiiv]
naisterõivaid õmblev rätsep

naistesadul
[nimisõna, substantiiv]
naistele mõeldud laiem pehmendusega jalgrattasadul

naistesaun
[nimisõna, substantiiv]
naistele mõeldud saun või üldsauna osakond

naisteside
[nimisõna, substantiiv]
1. aluspükstesse asetatav spetsiaalne side menstruatsioonivere imamiseks

2. spetsiaalne vahend, mille naised panevad aluspükstesse, kui neil on menstruatsioon

naistesugu
[nimisõna, substantiiv]
kõik naised, naissugu

naistesukk
[nimisõna, substantiiv]
naistele valmistatud sukk

naistesõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
hrl varjukais metsades kasvav lehterjalt asetsevate heleroheliste sulgjate lehtedega õrn sõnajalgtaim

naistetualett
[nimisõna, substantiiv]
naistele mõeldud WC

naistetöö
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniliselt naiste tehtav töö

naistevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
naiste vahel toimuv või olev

naistevastane
[omadussõna, adjektiiv]
naiste vastu suunatud

naistevihkaja
[nimisõna, substantiiv]
mees, kes põlgab naisi

naistevihkamine
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoo pidamine naissoost paremaks ja sellest tulenev põlgustunne naiste vastu

2. naistepõlgus

naisteviin
[nimisõna, substantiiv]
1. (likööri vm magusa alkohoolse joogi kohta)

2. magusa alkohoolse joogi kohta

naistevõrgutaja
[nimisõna, substantiiv]
naistemaias mees

naistevägi
[nimisõna, substantiiv]
hulk naisi, hrl mingi kollektiivi kõik naisliikmed

naistrio
[nimisõna, substantiiv]
kolmest naislauljast koosnev ansambel

naistuttav
[nimisõna, substantiiv]
naissoost tuttav (eriti mehel), naine, kellega (lähemalt) suheldakse

naisuke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt, vahel ka veidi irooniliselt:) armas naine (abielunaise vms kohta)

naisukene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt, vahel ka veidi irooniliselt:) armas naine (abielunaise vms kohta)

naisus
[nimisõna, substantiiv]
naine-olek, olemine naisena (hrl ilukirjanduskeeles, nt Friedebert Tuglasel)

naisuurimus
[nimisõna, substantiiv]
1. sotsiaalteaduse valdkond, mis uurib ja analüüsib naiste positsiooni ühiskonnas

2. õpetus, mis uurib ja analüüsib naiste positsiooni ühiskonnas

naisvõimleja
[nimisõna, substantiiv]
naisvõimlemisega tegeleja

naisvõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
naiste võimlemine tervise ja töövõime tugevdamiseks

naisõiguslane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes taotleb naistele meestega võrdseid õigusi

naisõiguslus
[nimisõna, substantiiv]
liikumine, mis taotleb naistele meestega võrdseid õigusi

naisõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
naissoost õpetaja

naisüksikmäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng, kus kaks naissoost mängijat võistlevad omavahel üks ühe vastu (nt tennises, lauatennises, sulgpallis)

naitma
[tegusõna, verb]
hrl tütart abiellu, mehele panema

naituma
[tegusõna, verb]
1. (nii naise kui ka mehe kohta:) abielluma, naist võtma või mehele minema

2. naist võtma

3. mehele minema

4. omavahel abielluma

naivism
[nimisõna, substantiiv]
20. sajandi alguses tekkinud kunstisuund, mis esindab teadlikult lapsemeelselt vahetut kujutamisviisi

naivist
[nimisõna, substantiiv]
kunstnik, kes viljeleb naivistlikku kunsti ning kes hrl pole kunsti õppinud

naivistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(kunsti kohta:) teadlikult lapsemeelselt vahetu kujutamisviisiga, naivismile omane

najaad
[nimisõna, substantiiv]
1. (Kreeka mütoloogias:) jões, allikas või järves elav nümf

2. veenümf kreeka mütoloogias

najakil
[määrsõna, adverb]
1. millegi vastu toetudes

2. millelegi najatavas olekus

3. nõjatudes

najakile
[määrsõna, adverb]
1. millelegi toetuvasse asendisse

2. nõjakil olekusse

najal
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegi vastu või millelegi najatavas, toetuvas olekus

2. najatavas olekus

najale
[postpositsioon, tagasõna]
millegi vastu või millelegi najatuvaks, toetuvasse olekusse

najalt
[postpositsioon, tagasõna]
najatavast, millegi vastu toetavast olekust

najatama
[tegusõna, verb]
end millegi või kellegi vastu toetama

najatuma
[tegusõna, verb]
end millegi või kellegi vastu toetama

nakar
[nimisõna, substantiiv]
1. India nakrapuu söödav seeme

2. U-tähe kujuga valge pähkel, millel on natuke magus maitse

nakas
[nimisõna, substantiiv]
teatud vanaaegne lõks väikeulukite ja lindude püüdmiseks

nakatama
[tegusõna, verb]
1. haigusetekitajaid edasi andma, nakkust põhjustama

2. nakatama

nakatamiskordaja
[nimisõna, substantiiv]
suurus, mis iseloomustab seda, mitmele inimesele annab nakkuse edasi üks nakatunud isik

nakatamisvõime
[nimisõna, substantiiv]
näiteks bakteritel, viirustel

nakatatu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis on nakatatud

nakatav
[omadussõna, adjektiiv]
väga kaasakiskuv, teisi (oma elurõõmuga) innustav

nakatavalt
[määrsõna, adverb]
nakatades

nakatavus
[nimisõna, substantiiv]
köitvus, kaasakiskuvus

nakatis
[nimisõna, substantiiv]
nakkusetekitajaid sisaldav aine

nakatuma
[tegusõna, verb]
nakkust, viirust saama, haigeks jääma

nakatumiskõver
[nimisõna, substantiiv]
(andmete graafilisel kujutamisel:) joon, mis näitab uute nakatumisjuhtude arvu ajas

nakatumisnäit
[nimisõna, substantiiv]
nakatumisjuhtumite arv inimeste arvu kohta teatud ajavahemikul

nakatumisnäitaja
[nimisõna, substantiiv]
nakatumisjuhtumite arv inimeste arvu kohta teatud ajavahemikul

nakatumisoht
[nimisõna, substantiiv]
oht nakkust saada

nakatunu
[nimisõna, substantiiv]
mingi haiguse, viiruse saanud isik

nakatus
[nimisõna, substantiiv]
1. nakatamine

2. nakatumine

3. nakkus

nake
[nimisõna, substantiiv]
(värvikihtide kohta:) vastamisi külge kinni jäämine, omavahel nakkumine

nakerdaja
[nimisõna, substantiiv]
pleki lõikamiseks (nt väljalõigete tegemiseks) mõeldud käsi-elektritööriist, millel on väga kitsas tööosa üles-alla liikuva lõiketorni ja lõiketallaga

nakerjas
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, põngerjas

nakermann
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, põngerjas

nakitsema
[tegusõna, verb]
väikesi suutäisi võttes, raasukeste kaupa, vähehaaval sööma

nakk
[nimisõna, substantiiv]
vistrik, punn

nakkama
[tegusõna, verb]
(haiguse kohta:) külge hakkama, haigusetekitajate kaudu teistele organismidele edasi või üle kanduma

nakkav
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguste, viiruste kohta:) selline, mis (hõlpsasti) teisele organismile üle või edasi kandub, nakkuslikult leviv

nakkepind
[nimisõna, substantiiv]
ehitusmaterjali (nt krohvi) nakkumise pind

nakkepüünis
[nimisõna, substantiiv]
kalavõrk, mis moodustab vette asetatud võrgulinast seina, kuhu kalad võrgusilmadesse kinni jäävad

nakkevõrk
[nimisõna, substantiiv]
kalavõrk, mis moodustab vette asetatud võrgulinast seina, kuhu kalad võrgusilmadesse kinni jäävad

nakkuma
[tegusõna, verb]
(värvikihi, pinna vms kohta:) külge kinni jääma, millegagi haakuma

nakkus
[nimisõna, substantiiv]
1. haigustekitajate tungimine organismi ja sellest põhjustatud protsessid organismis

2. haigustekitajaga nakkamine

nakkusallikas
[nimisõna, substantiiv]
nakkusetekitajate levitaja, hrl nakkushaigust põdev, nakatunud inimene, loom või taim

nakkusekandja
[nimisõna, substantiiv]
haigustunnusteta inimene, kelle organismis leidub nakkusetekitaja

nakkusetekitaja
[nimisõna, substantiiv]
nakkust põhjustav haigusetekitaja

nakkushaige
[nimisõna, substantiiv]
nakkushaigust põdev inimene

nakkushaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla nakkushaigete ravimiseks

nakkushaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. nakkuse teel leviv haigus, nt leetrid, katk, tuberkuloos

2. haigus, mis levib ühelt inimeselt teisele

nakkuskahtlane
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, looma, taime kohta:) haigusega kokku puutunud ja võimalik, et nakatunud

nakkuskolle
[nimisõna, substantiiv]
1. nakkushaigusest haaratud maa-ala, sealsed haiged inimesed, loomad või taimed

2. nakkushaige avastamise koht

nakkuslik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis nakkab või nakatab

nakkusoht
[nimisõna, substantiiv]
oht nakkust saada

nakkusohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
nakkust kergesti edasi andev, nakatamisohtu kätkev

nakkuspesa
[nimisõna, substantiiv]
1. nakkushaigusest haaratud maa-ala, sealsed haiged inimesed, loomad või taimed

2. nakkushaige avastamise koht

nakkustee
[nimisõna, substantiiv]
nakkustekitajate organismi-pääsemise tee

nakkusvaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus pole nakkustekitajaid

2. nakatumata

nakkuvus
[nimisõna, substantiiv]
(värvikihi, pinna vms kohta:) võime külge kinni jääda, millegagi haakuda

naklane
[nimisõna, substantiiv]
Noorte Autorite Koondise, eriti Tartu NAK-i liige

nakrapuu
[nimisõna, substantiiv]
lopsaka lehestiku ja laia võraga troopiline lehtpuu või -põõsas

naks
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk takistatud liikumise, lahtitõmbamise, murdmise heli

2. sellist heli tekitav liikumine

naks
[määrsõna, adverb]
annab edasi lühikest järsku heli

naks
[omadussõna, adjektiiv]
tragi, hakkaja

naksak
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk takistatud liikumise, lahtitõmbamise, murdmise heli

2. sellist heli tekitav liikumine

naksakas
[omadussõna, adjektiiv]
tragi, hakkamist täis

naksama
[tegusõna, verb]
hammastega haarama, (kergelt) hammustama

Ühendtegusõnad: ära naksamaära naksama

naksatama
[tegusõna, verb]
1. korraks (takistatud liikumise) järsku heli kuuldavale tooma

2. sellist heli tekitades liikuma

3. korraks naksuma

naksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. takistatud liikumise, lahtitõmbamise, murdmise tekitatud lühike järsk heli

2. naksatamine, naks

naksima
[tegusõna, verb]
väikesi suutäisi võttes, raasukeste kaupa, vähehaaval sööma

naksis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. tragi, hakkamas, igati korras

2. tragi, hakkamas

naksitrall
[nimisõna, substantiiv]
üks kolmest väikesest lustlikust mehikesest Eno Raua lasteraamatutes

naksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest järsku heli

naksuma
[tegusõna, verb]
1. katkelist, järsku heli (korduvalt) kuuldavale tooma

2. ragisema

naksur
[nimisõna, substantiiv]
pikliku kehaga mardikas, kes võib end seliliasendist naksatusega õhku heita ning jalule maanduda

naksutama
[tegusõna, verb]
1. lühikeste järskude helide saatel midagi liigutama

2. (millegi liigutamisel) selliseid helisid kuuldavale tooma

nali
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida keegi ütleb või räägib, et teisi lõbustada ja naerma ajada

2. vallatu temp

3. lõbus lugu või tegu, mis paneb inimesed naerma

nalivka
[nimisõna, substantiiv]
1. lahja puuvilja- või marjaliköör

2. lahja puuvilja- v marjaliköör

naljaasi
asi või nähtus, millesse võib kergelt, pealispindselt suhtuda

naljafilm
[nimisõna, substantiiv]
(lõbusa filmi, komöödia kohta)

naljahammas
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab nalja heita ja vigurit teha

2. veider tüüp

naljaheitmine
[nimisõna, substantiiv]
naljategemine, naljatamine

naljahimuline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kellele meeldib nalja teha

naljajutt
[nimisõna, substantiiv]
1. naljatlev jutt

2. naljakas jutt, luiskelugu (ka naljandi, humoreski vms kohta)

naljakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. naerma ajav, lõbusat meeleolu tekitav

2. naerma ajavalt imelik või veider

3. selline, mis on lõbus, paneb naerma

naljakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
humoristlikus laadis kirjanduslooming, nt humoristlikud jutud ja vested

naljakoht
[nimisõna, substantiiv]
(millegi naeruväärseks, rumalaks vms peetava kohta)

naljakus
[nimisõna, substantiiv]
naljakas-olek

naljakuu
[nimisõna, substantiiv]
(aprillikuu kohta seoses tavaga 1. (ja 30.) aprillil nalja teha)

naljalaul
[nimisõna, substantiiv]
lõbusa sisuga (rahvalik) laul

naljaleht
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt humoorikaid lugusid sisaldav väljaanne (nt ajakiri või ajalehe kaasanne)

naljalisa
[nimisõna, substantiiv]
naljalugusid sisaldav ajalehe lisaosa

naljalt
[määrsõna, adverb]
1. niisama lihtsalt või kergelt

2. peaaegu

naljalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. naljakas juhtum

2. seda esitav lugu (ka anekdoodi, humoorika lühijutu vms kohta)

naljalusikas
[nimisõna, substantiiv]
kahe või kolme kahaga puulusikas, millega nt vana aja pulmakombestikus pruutpaar sööma pandi

naljamaias
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kellele meeldib nalja teha

naljameel
[nimisõna, substantiiv]
1. võime näha asjade, olukordade naljakat, koomilist külge

2. võime aru saada, et miski on naljakas

3. võime nalja teha

naljameeli
[määrsõna, adverb]
1. naljaks, mitte tõemeeli

2. naljaks, naljapärast

naljamees
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab nalja heita ja vigurit teha

2. veider tüüp

naljamäng
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge, lihtne või tähtsusetu asi

2. naljaasi, käkitegu

naljanatuke
[nimisõna, substantiiv]
väikene nali

naljand
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike, humoristliku või satiirilise sisuga, sageli sõnamängul põhinev rahvajutt

2. naljajutuke

naljane
[omadussõna, adjektiiv]
nalja sisaldav

naljanina
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellele meeldib nalja teha, naljategija

2. veidrik, veider tüüp

naljanumber
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, ettevõtmine, mida ei saa tõsiselt võtta, naeruväärne tegu

naljanurk
[nimisõna, substantiiv]
anekdootidega, naljalugudega täidetav osa ajalehest, ajakirjast vms

naljapilt
[nimisõna, substantiiv]
karikatuur vm lõbus, humoorikas pilt

naljapärast
[määrsõna, adverb]
ilma erilise põhjuse, tagamõtte või eesmärgita, niisama naljaks

naljasaade
[nimisõna, substantiiv]
naljakatest sketšidest koosnev vm naljategemisel põhinev (tele)saade

naljasell
[nimisõna, substantiiv]
naljamees

naljasoon
[nimisõna, substantiiv]
anne, oskus nalja teha ja mõista

naljatama
[tegusõna, verb]
nalja tegema, midagi mitte tõsiselt (mõelduna) ütlema või tegema

naljatamisi
[määrsõna, adverb]
nalja tehes, lõbu pärast

naljatavalt
[määrsõna, adverb]
nalja tehes, lõbu pärast

naljategemine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi üle naljatamine

naljategija
[nimisõna, substantiiv]
(koomiku, humoristi vm nalja tegeva inimese kohta)

naljategu
[nimisõna, substantiiv]
1. väga kerge või lihtne tegevus

2. naljategemine, nali

3. tühiasi, käkitegu

naljatelema
[tegusõna, verb]
1. (kergelt, väikest viisi) naljatama, nalja heitma

2. naljatama

naljatera
[nimisõna, substantiiv]
kübeke nalja

naljatilk
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab nalja heita ja vigurit teha

2. veider tüüp

naljatlema
[tegusõna, verb]
1. (kergelt, väikest viisi) naljatama, nalja heitma

2. naljatama

naljatlemisi
[määrsõna, adverb]
nalja tehes, lõbu pärast

naljatlus
[nimisõna, substantiiv]
naljatlemine, (väike) nali

naljatoon
[nimisõna, substantiiv]
naljatlev hääletoon või väljendusviis

naljatuju
[nimisõna, substantiiv]
1. naljatamiseks kohane meeleolu, tahtmine nalja teha

2. tuju, tahtmine nalja teha

naljatus
[nimisõna, substantiiv]
naljatamine, nali

naljatükk
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lõbusa näidendi, nt naljamängu, komöödia kohta)

naljavaene
[omadussõna, adjektiiv]
vähe nalja pakkuv, mittenaljakas

naljavend
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab nalja heita ja vigurit teha

2. veider tüüp

naljaviluks
[määrsõna, adverb]
ilma erilise põhjuse, tagamõtte või eesmärgita, niisama naljaks

naljaviskamine
[nimisõna, substantiiv]
naljategemine, naljatamine

nall
[nimisõna, substantiiv]
(liikuva nõelaga) kinnitusvahend rihma vm eseme ühe otsa küljes (otste omavaheliseks kinnitamiseks, ka kaunistuseks)

nallernaat
[nimisõna, substantiiv]
kullerkupu, käpa, seaherne vm taime rahvapärane nimetus eri murretes

naloksoon
[nimisõna, substantiiv]
ravim, mida kasutatakse nt narkomaanide elustamiseks fentanüüli jt opioidide üledoosi korral

nama
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Aafrika põlisasukas

2. Aafrikas elava rahva liige

namaas
[nimisõna, substantiiv]
1. islamiusuliste palvus, mida peetakse viis korda päevas

2. muhamedlaste palvus

namiiblane
[nimisõna, substantiiv]
1. Namiibia kodanik või elanik

2. Namiibia päritolu inimene

nanai
[nimisõna, substantiiv]
ühe Kaug-Idas (peamiselt Venemaal, vähesel määral ka Hiinas) elava rahva liige

nandu
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Lõuna-Ameerika pampade jaanalinnutaoline lennuvõimetu lind

2. Lõuna-Ameerika lennuvõimetu lind

nanism
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese, looma või taime erakordne väikesekasvulisus (võrrelduna liigiomaste harilike mõõtmetega)

2. ebatavaliselt väike kasv

nanking
[nimisõna, substantiiv]
labane või toimne kõva ning sile puuvillane riie

nankingpüksid
[nimisõna, substantiiv]
kõvast siledast nankingriidest püksid

nankingriie
[nimisõna, substantiiv]
labane või toimne kõva ning sile puuvillane riie

nannipunn
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrk, hädine, arglik inimene

2. nõrk, saamatu, hädine inimene, könn

nano
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik või sihipäraselt toodetud füüsikaline osake, mille vähemalt üks mõõde on alla saja nanomeetri

2. eesliide mõõtühikute nimetustes

nano
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust 10^9 korda väiksem

nanoelektroonika
[nimisõna, substantiiv]
nanotehnoloogia rakendamisel põhinev elektroonika haru, mikroelektroonika edasiarendus

nanogramm
[nimisõna, substantiiv]
miljardik grammi

nanohõbe
[nimisõna, substantiiv]
hõbeda nanoosakesed bakterivastase nanomaterjalina

nanokiud
[nimisõna, substantiiv]
kiud (fiiber), mille läbimõõt on alla 100 nanomeetri, juuksekarvast õhem nanomaterjal (kasutatakse nt tekstiilitööstuses ja meditsiinis)

nanomaterjal
[nimisõna, substantiiv]
nanostruktuuriga materjal (nt nanoklaas, nanotoru)

nanomeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis tegeleb nanoosakeste kasutamisega meditsiini eesmärkidel, nt ravimite pakkimisega nanoosakestesse ja viisidega, kuidas suunata neid otse haiguskoldesse

nanomeeter
[nimisõna, substantiiv]
miljardik meetrit

nanomeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe nanomeetri (vm arvu nanomeetrite) pikkune, sellise läbimõõduga vms

nanoosake
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik või sihipäraselt toodetud füüsikaline osake, mille vähemalt üks mõõde on alla saja nanomeetri

2. eesliide mõõtühikute nimetustes

nanopulber
[nimisõna, substantiiv]
pulber, mis koosneb (üksteise külge kleepunud) nanoosakestest

nanorobot
[nimisõna, substantiiv]
nanomeetri suurusjärgus mõõtmetega robot, mis suudab sooritada ülitäpseid mikroskoopilisi operatsioone (nt parandada inimese organismis vigastusi ja hälbeid raku kuni molekuli tasandil)

nanosekund
[nimisõna, substantiiv]
miljardik sekundit

nanoskaala
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmete, suuruse vahemik umbes 1–100 nanomeetrit

nanostruktuur
[nimisõna, substantiiv]
aatomitest kokkupandud struktuur (nt nanotraat)

nanotehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. materjali töötlemine aatomi või molekuli tasandil, sellel põhinevate seadiste ja seadmete loomine

2. vastav teaduse ja tehnika haru

nanotoksikoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib nanoosakeste võimalikke kahjulikke mõjusid elusorganismidele

nanotoru
[nimisõna, substantiiv]
silindrikujuline (süsiniku)molekul, erakordselt tugev materjal

nansuk
[nimisõna, substantiiv]
labane pehme peen puuvillriie, nt naiste- ja lastepesu ning beebitarvete valmistamiseks

napakas
[omadussõna, adjektiiv]
mitte täie mõistusega, lollust ilmutav (ka sõimusõnana), hrl terve mõistusega inimese kohta, kui see toimib rumalasti, mittemõistlikult

napalm
[nimisõna, substantiiv]
1. ründeaine, mis koosneb põlevainest (nt bensiinist, petroolist) ja seda sültjaks muutvast orgaaniliste hapete sooladest

2. sellega täidetud pomm

3. ründeaine

napihambulised
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm Kesk- ja Lõuna-Ameerika imetajaid, kel hambad kas täielikult või osaliselt puuduvad (hõlmab laisiklasi, sipelgaõgilasi ja vöölasi)

2. selts imetajaid, kel hambad kas täielikult või osaliselt puuduvad

3. selts imetajaid

napijooneline
[omadussõna, adjektiiv]
1. nappide joontega kujutatud, napilt edasi antud

2. nappide joontega kujutatud

napikas
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
vaevu õnnestunud, napilt juhtunud või toimunud (asi)

napilt
[määrsõna, adverb]
1. kasinalt, vähe(võitu)

2. vähe

napisõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
liigseid sõnu vältiv, väheste sõnadega toime tulev

napisõnaliselt
[määrsõna, adverb]
lakooniliselt, sõnaahtralt

napivõitu
[omadussõna, adjektiiv]
koguselt, katvuselt vm poolest üsna vähene

napollane
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia linna Napoli elanik

napooleonikook
[nimisõna, substantiiv]
õhukestest lehttaigna- ja keedukreemikihtidest koosnev kook

napp
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähene, (hulgalt, koguselt, mõõtmetelt) vaevalt piisav

2. ajaliselt lühike

3. vähene, vaevalt piisav

4. ajaliselt lühike

napp
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne väike kaanega puukarp toidu kaasavõtmiseks või väike (puu)kauss

napp
[nimisõna, substantiiv]
(torupillil:) puust toru õhu tuulekotti puhumiseks

nappima
[tegusõna, verb]
1. liiga vähe olema, puudu tulema, napiks jääma

2. kui midagi või kedagi napib, siis neid on liiga vähe

3. napiks jääma, puudu tulema

nappus
[nimisõna, substantiiv]
vähesus, piisamatus

naps
[nimisõna, substantiiv]
1. kange alkohoolne jook

2. kange alkohoolne jook

naps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse, tegevuse kiirust, kergust (ja heli)

2. lipsti

napsama
[tegusõna, verb]
hrl midagi väikest kiiresti, märkamatult haarama (nt käega, nokaga)

Ühendtegusõnad: ära napsamaära napsama

napsatus
[nimisõna, substantiiv]
(kiiret, kerget liigutust, tegevust saatev heli)

napsiarmastaja
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimene, kes armastab alkoholi

2. alkoholi armastav isik, napsitaja

napsihimuline
[omadussõna, adjektiiv]
alkoholi armastav, alkoholi pruukima kalduv

napsik
[nimisõna, substantiiv]
aiatööriist umbrohu, nt võilillede maa seest välja juurimiseks

napsiklaas
[nimisõna, substantiiv]
(väike) klaas kangema alkoholi võtmiseks

napsilembene
[omadussõna, adjektiiv]
napsitada armastav

napsima
[tegusõna, verb]
(söömiseks) korduvalt kärmesti midagi haarama (nt keelega, nokaga, käega)

napsimaias
[omadussõna, adjektiiv]
alkoholi armastav, alkoholi pruukima kalduv

napsimees
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi armastav inimene

napsine
[omadussõna, adjektiiv]
(kergelt) purjus

napsipudel
[nimisõna, substantiiv]
alkoholipudel, selle sisuks olev alkohoolne jook

napsisõber
[nimisõna, substantiiv]
1. alkoholi armastav inimene, napsivõtja

2. napsimees

napsitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab alkoholi

2. alkoholi armastav isik, napsitaja

napsitama
[tegusõna, verb]
1. alkohoolseid jooke pruukima, napsi võtma

2. alkohoolseid jooke pruukima

napsivend
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab alkoholi

2. alkoholi armastav isik, napsitaja

napsivõtja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab alkoholi

2. alkoholi armastav isik, napsitaja

napsivõtmine
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi joomine

napsti
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse, tegevuse kiirust, kergust (ja heli)

2. lipsti

napsuarmastaja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab alkoholi

2. alkoholi armastav isik, napsitaja

napsuklaas
[nimisõna, substantiiv]
(väike) klaas kangema alkoholi võtmiseks

napsumees
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi armastav inimene

napsune
[omadussõna, adjektiiv]
(kergelt) purjus

napsus
[määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

napsutaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes armastab alkohoolseid jooke pruukida

napsutama
[tegusõna, verb]
1. alkohoolseid jooke pruukima, napsi võtma

2. alkohoolseid jooke pruukima

nard
[nimisõna, substantiiv]
Himaalajas kasvav healõhnaline palderjanitaoline rohttaim, mille juurikast saadakse aromaatset õli

nardid
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe inimese lauamäng, mida mängitakse mängulaual nuppudega, veeretades kaht täringut

2. täringumäng

nardiõli
[nimisõna, substantiiv]
nardi juurikast saadav lõhnav õli

nardlane
[nimisõna, substantiiv]
väike sipelgas

nargilee
[nimisõna, substantiiv]
Pärsia vesipiip

nari
[nimisõna, substantiiv]
1. magamislavats, laudadest pind magamiseks

2. lihtne kahekordne voodi

nari
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapärane haigusenimetus:) hrl randme- või sõrmeliiges(t)e valulikkus ja krudisemine liigutamisel

narin
[nimisõna, substantiiv]
1. kergelt takistatud hingamist saatev madal heli (nt norskamisel)

2. norin

narisema
[tegusõna, verb]
1. kergelt takistatud hingamisega kaasnevat madalat ühetasast heli kuuldavale laskma (nt norskamisel)

2. norisema

narivoodi
[nimisõna, substantiiv]
kahekordne voodi

narkar
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tarvitab järjekindlalt uimasteid, narkootikume, on nendest sõltuvuses

2. inimene, kes on narkootikumidest sõltuvuses

narko
[nimisõna, substantiiv]
narkootikum, ka nende tarvitamine

narko
1. narkootikume, uimasteid puudutav, nende müügi või tarvitamisega seotud

2. uimasti- vms sõltuvuse ravi puudutav

narkoaine
[nimisõna, substantiiv]
1. uimastava toimega, narkootiline aine

2. uimasti, narkootikum

narkoarst
[nimisõna, substantiiv]
1. narko-, alkoholi- vms sõltlasi nõustav ja raviv arst

2. narkoloogia eriteadlane, narkoarst

narkodiiler
[nimisõna, substantiiv]
narkootikumide vahendaja või edasimüüja

narkoennetus
[nimisõna, substantiiv]
tegevus ja abinõud narkomaania ennetamiseks või ärahoidmiseks

narkogrupp
[nimisõna, substantiiv]
narkootikumidega seotud kuritegude uurimise rühm või osakond politseis

narkojoove
[nimisõna, substantiiv]
narkootilistest ainetest tingitud joobeseisund

narkojõuk
[nimisõna, substantiiv]
uimastiäriga tegelev kuritegelik jõuk, narkokurjategijate jõuk

narkokartell
[nimisõna, substantiiv]
uimastikaubandust juhtiv grupp või organisatsioon

narkokaubandus
[nimisõna, substantiiv]
ebaseadusliku tegevuse valdkond, mis hõlmab narkootikumide hankimist, valmistamist, vedamist ja müüki või kõige selle korraldamist

narkokaubitseja
[nimisõna, substantiiv]
uimastitega äritseja

narkokoer
[nimisõna, substantiiv]
narkootikume jälitav koer

narkokuller
[nimisõna, substantiiv]
salakaubana uimasteid vedav inimene, narkootikumide edasitoimetaja

narkokuningas
[nimisõna, substantiiv]
suurekaliibriline narkoärimees, narkokurjategijate jõugu juht

narkokuritegu
[nimisõna, substantiiv]
narkootikumidega seotud kuritegu (nt nende valmistamine, vedamine, müümine)

narkolabor
[nimisõna, substantiiv]
hoone või ruum, kus valmistatakse narkootikume ja pakitakse müügiannuseid

narkolepsia
[nimisõna, substantiiv]
1. unehäire, aeg-ajalt tekkiv vastupandamatu unevajadus, mis võib inimest tabada igas asendis ja tegevuses

2. haiguslik unehoog

narkoleptik
[nimisõna, substantiiv]
tukkumistõve all kannataja

narkoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. narko-, alkoholi- vms sõltlasi nõustav ja raviv arst

2. narkoloogia eriteadlane, narkoarst

narkoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiini valdkond, mis hõlmab alkoholismi, narkomaania, toksikomaania ja nikotiinisõltuvuse uurimist ning ravi

2. narkomaania ja alkoholismi raviga tegelev arstiteaduse haru

narkomaan
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tarvitab järjekindlalt uimasteid, narkootikume, on nendest sõltuvuses

2. inimene, kes on narkootikumidest sõltuvuses

narkomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. narkootikumide tarvitamise tagajärjel tekkinud psüühiline ja füüsiline sõltuvus, haiguslik tung uimastite järele

2. uimastite järjekindel tarvitamine

3. narkootikumisõltuvus

narkomaffia
[nimisõna, substantiiv]
uimastikaubandust oma kontrolli all hoidev jõuliselt tegutsev kuritegelik organisatsioon

narkomuul
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kehaõõnsuses uimasteid vedav narkokuller

2. salakaubana uimasteid vedav inimene, narkootikumide edasitoimetaja

narkoos
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu organismi tundlikkuse väljalülitamine

2. sügava une sarnane teadvusetuse ja kogu keha tundetuse seisund

3. narkoos

narkoosiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
seade narkoosi tekitamiseks

narkoosiarst
[nimisõna, substantiiv]
1. narkoosi esile kutsuv arst

2. tuimastusarst

narkoosima
[tegusõna, verb]
tuimastit manustades narkoosi tekitama

narkoosimask
[nimisõna, substantiiv]
sissehingatava tuimasti manustamiseks patsiendi näole pandav mask (narkoosimisel)

narkoosipüss
[nimisõna, substantiiv]
püss uimastiga süstla tulistamiseks ulukisse

narkoosiõde
[nimisõna, substantiiv]
narkoosiarsti operatsioonil abistav õde

narkootik
[nimisõna, substantiiv]
narkootiline aine

narkootikum
[nimisõna, substantiiv]
1. sõltuvust tekitav aine või ainete segu, mida kasutatakse hrl illegaalse uimastina (nt kokaiin, heroiin, kanep)

2. ebaseaduslik aine, mida osa inimesi kasutab selle füüsilise ja vaimse mõju tõttu, näiteks kanep

narkootikumisõltlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tarvitab järjekindlalt uimasteid, narkootikume, on nendest sõltuvuses

2. inimene, kes on narkootikumidest sõltuvuses

narkootiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. uimastava toimega (ja sõltuvust tekitav)

2. uimastav, uimastus-

narkoparun
[nimisõna, substantiiv]
suurekaliibriline narkoärimees, narkokurjategijate jõugu juht

narkopesa
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus pruugitakse või müüakse ja ostetakse uimasteid

narkopolitsei
[nimisõna, substantiiv]
narkokuritegusid uuriv üksus politseis

narkoprobleem
[nimisõna, substantiiv]
(narkootikumide tarvitamise, narkomaania kohta)

narkoraha
[nimisõna, substantiiv]
uimastiäris teenitud raha

narkoravi
[nimisõna, substantiiv]
1. narkomaania võõrutusravi

2. narkomaania ravi

narkoreid
[nimisõna, substantiiv]
politsei kontrollkäik narkootikumide kontrollimiseks

narkoseen
[nimisõna, substantiiv]
(hallutsinogeenset ainet sisaldavate seente, nt terava paljaku kohta)

narkosmugeldaja
[nimisõna, substantiiv]
salakaubana uimasteid vedav inimene, narkootikumide edasitoimetaja

narkosurm
[nimisõna, substantiiv]
1. surm uimastite tarvitamise tagajärjel, hrl uimasti üledoosi tõttu

2. surm narkootikumide tarvitamise tagajärjel

narkosõda
[nimisõna, substantiiv]
(relvastatud) võitlus uimastituru pärast

narkosõltlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tarvitab järjekindlalt uimasteid, narkootikume, on nendest sõltuvuses

2. inimene, kes on narkootikumidest sõltuvuses

narkosõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
kehaline ja vaimne sõltuvus uimastitest, selliste ainete üha suurenev vajadus ja taluvus

narkotalu
[nimisõna, substantiiv]
talu, kus valmistatakse narkootikume ja toimib narkolabor

narkotest
[nimisõna, substantiiv]
vere- või uriinianalüüs, millega tuvastatakse organismis leiduvaid narkootilisi aineid

narkotiseerima
[tegusõna, verb]
tuimastit manustades narkoosi tekitama

narkots
[nimisõna, substantiiv]
narkootikum, ka nende tarvitamine

narkoturg
[nimisõna, substantiiv]
narkootikumidega kauplemine, nende vahendamine, ost ja müük

narkouim
[nimisõna, substantiiv]
narkootilistest ainetest tingitud joobeseisund

narkourgas
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus pruugitakse või müüakse ja ostetakse uimasteid

narkovastane
[omadussõna, adjektiiv]
uimastite, narkootikumide tarvitamise või uimastiäri vastu suunatud

narkovedu
[nimisõna, substantiiv]
narkootikumide vedu hrl üle riigipiiri

narkovõõrutus
[nimisõna, substantiiv]
1. narkosõltlaste võõrutamine narkootikumide tarvitamisest, vastav võõrutusravi

2. narkoravi

narkoäri
[nimisõna, substantiiv]
ebaseadusliku tegevuse valdkond, mis hõlmab narkootikumide hankimist, valmistamist, vedamist ja müüki või kõige selle korraldamist

narkoärikas
[nimisõna, substantiiv]
hrl uimastite vedaja või müüja

narks
[nimisõna, substantiiv]
narkootikum, ka nende tarvitamine

narmad
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi serval kaunistusena rippuvad lahtised nöörid, lõngad, ribad vms (nt riideesemel, kotil, saabastel)

2. selliste nööride või ribadega tarbeese

narmaline
[omadussõna, adjektiiv]
(riideeseme vms kohta:) narmastega ääristatud

narmasjuur
[nimisõna, substantiiv]
(taimel:) peenike külg- või lisajuur

narmaskinnas
[nimisõna, substantiiv]
narmalise randmeosaga kinnas

narmasnutt
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kollaka või pruunika koonusja kübaraga väike mittesöödav või mürgine seen

2. väike mürkseen

narmassamblik
[nimisõna, substantiiv]
mustjas narmaline samblik

narmastama
[tegusõna, verb]
narmaliseks tegema, narmastega varustama

narmastehnika
[nimisõna, substantiiv]
vaibakudumistehnika, mille puhul vaiba paremal poolel moodustuvad narmad on lõimelõngade vahele sõlmitud või kootud

narmastik
[nimisõna, substantiiv]
1. riideeseme vms narmad

2. taime karvakesed või ribakesed

narmastuma
[tegusõna, verb]
servast sakiliseks, narmaliseks muutuma

narmastus
[nimisõna, substantiiv]
1. narmastumine või narmastamine

2. narmad

narmasvaip
[nimisõna, substantiiv]
narmastehnikas vaip, mille üht poolt katavad narmad

narmendama
[tegusõna, verb]
1. (rohkest kasutamisest) katkiseks kulunud olema

2. lahtiste tükkide, ribadena ripendama

3. narmastena ripendama, karvendama

narmik
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaka või pruunika altpoolt narmalise kübaraga söögiseen

2. torikulaadne kandseen

narodnik
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaa 19. sajandi teisel poolel haritlane, kes pidas talurahvast ühiskonna olulisimaks jõuks ning otsis Venemaale mittekapitalistlikku arenguteed

2. narodnikluse pooldaja

narodniklik
[omadussõna, adjektiiv]
narodnikuisse, narodniklusse puutuv

narodniklus
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi haritlaskonna ideoloogia ja ühiskondlik-poliitiline liikumine, mis pidas talurahvast ühiskonna olulisimaks jõuks ning otsis Venemaale mittekapitalistlikku arenguteed

2. ühiskondlik-poliitiline liikumine Venemaal 19. saj teisel poolel

narr
[nimisõna, substantiiv]
see, kes teiste meelest otstarbekohaselt, mõistlikult ei käitu, keda ei maksa tõsiselt võtta

narratiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. sündmuste esitus nende ajalises järgnevuses, hrl (kirjutatud) tekstina, aga ka kujutlusena rahva mälus või teadvuses (nt müüdina, elulookirjeldusena, ajalookäsitusena)

2. jutustus toimunust, lugu

narratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. jutustav, jutustuse kaudu toimiv

2. sündmusi nende ajalises järgnevuses esitav

narratoloogia
[nimisõna, substantiiv]
jutustuste ja lugude uurimine (uurimismeetodina, uurimissuunana)

narrikas
[omadussõna, adjektiiv]
narrivõitu, pisut narr

narrike
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt, hoolivalt hädise, abitu inimese kohta)

narrikene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt, hoolivalt hädise, abitu inimese kohta)

narrilt
[määrsõna, adverb]
tobedalt, kentsakalt, lollisti

narrima
[tegusõna, verb]
kedagi (naljatades) pilkama, (kergelt ärritades) kiusama, õrritama

Ühendtegusõnad: ära narrimaära narrima

narrimisi
[määrsõna, adverb]
narrides

narrimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. tembutamine, veiderdamine

2. (millegi naeruväärse või pettusega seotu kohta)

narrimüts
[nimisõna, substantiiv]
(õue)narri haruline kuljustega peakate

narrirüü
[nimisõna, substantiiv]
õuenarri või klouni värviline koomiline rüü

narristi
[määrsõna, adverb]
tobedalt, kentsakalt, lollisti

narritama
[tegusõna, verb]
kedagi (naljatades) pilkama, (kergelt ärritades) kiusama, õrritama

narritemp
[nimisõna, substantiiv]
1. veider temp

2. rumalus, narrus

narriõis
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikast pärit suhteliselt väikeste valgete, kollaste või punaste õitega sibullill, Eestis ilutaim

narrus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl piinlikkust põhjustav tobe, naeruväärne nähtus, teguviis vms

2. miski narr

narruseni
väga, äärmiselt (palju), nii et hakkab piinlik või naljakas

narsaan
[nimisõna, substantiiv]
1. liik süsinikdioksiidi- ja kaltsiumirikast mineraalvett

2. teat mineraalvesi

narta
[nimisõna, substantiiv]
kerge, pikk ja kitsas saan Siberi ja Kirde-Euroopa rahvastel

narteks
[nimisõna, substantiiv]
1. lahtine eeskoda varakristliku basiilika või Bütsantsi kiriku peasissekäigu ees, kus võis paikneda ristimiskivi

2. teat kiriku eeskoda

narts
[nimisõna, substantiiv]
riideese või riidetükk, mis on viletsa väljanägemisega, (pikast kasutamisest) kulunud või räbaldunud

nartsism
[nimisõna, substantiiv]
(haiglane) eneseimetlemine

nartsiss
[nimisõna, substantiiv]
1. kevadel õitsev pikkade kitsaste lehtede ja varre tipus asetsevate kollaste või valgete õitega sordirohke sibullill

2. lill, mille keskmine osa on krooni kujuga ja mis õitseb kevadel

nartsissism
[nimisõna, substantiiv]
(haiglane) eneseimetlemine

nartsissist
[nimisõna, substantiiv]
(haiglane) eneseimetleja

nartsukaupmees
[nimisõna, substantiiv]
kaltsukaupmees

naru
[nimisõna, substantiiv]
riideese või riidetükk, mis on viletsa väljanägemisega, (pikast kasutamisest) kulunud või räbaldunud

narukael
[nimisõna, substantiiv]
(alatu, autu, reeturliku inimese kohta, ka sõimusõnana)

narune
[omadussõna, adjektiiv]
(riietusesemete vms kohta:) räbaldunud, kulunud, väljanägemiselt armetu

narvakas
[nimisõna, substantiiv]
1. Narva elanik

2. Narvast pärit inimene

narval
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolseima levilaga kollakasvalge tumepruunide tähnidega mereimetaja, kelle kahest hambast üks on isastel keerdunud võhaks ehk piikhambaks

2. narval

narvalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Narva elanik

2. Narvast pärit inimene

narvalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost narvalane

nasaal
[nimisõna, substantiiv]
häälik, mille hääldamisel õhuvool pääseb välja nina kaudu (nt m, n)

nasaalne
[omadussõna, adjektiiv]
läbi nina hääldatav, kergelt iniseva, terava tooniga

nasaalvokaal
[nimisõna, substantiiv]
täishäälik, mida hääldatakse läbi nina

nasaleerima
[tegusõna, verb]
läbi nina hääldama

nasaleeruma
[tegusõna, verb]
läbi nina häälduma

nasalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
hääldusnähtus keeles, mille korral nasaali (m ja n) ümbritsevad täishäälikud saavad läbi nina hääldatava, kergelt iniseva värvingu

nasofaarünks
[nimisõna, substantiiv]
neelu ülemine osa, mis on ühenduses ninaõõnega

nass
[nimisõna, substantiiv]
tubakast, lubjast, puutuhast ja puuviljaõlist koosnev närimistubakas Iraanis ja Kesk-Aasias

nassvärk
[nimisõna, substantiiv]
igasugused asjad, esemed või toidukraam

nast
[nimisõna, substantiiv]
taime osade (kasvu)liikumine kindla suunata ärritaja toimel

nastavnik
[nimisõna, substantiiv]
vanausuliste õpetaja, vaimulik

nastik
[nimisõna, substantiiv]
1. mustjas, kuklapiirkonnas kollaste laikudega mürgitu madu

2. madu, kellel on must keha ja kollased laigud kukla juures. Nastik ei ole mürgine

nastlik
[omadussõna, adjektiiv]
laiguline, lapiline (hrl loomade kohta)

nastoika
[nimisõna, substantiiv]
1. marjadel või puuviljal seisnud viin

2. piiritusest, maitse- ja lõhnaainetest ning veest valmistatud alkohoolne jook

3. alkoholjook

nasv
[nimisõna, substantiiv]
leetseljak, meremadalik

nasvärk
[nimisõna, substantiiv]
igasugused asjad, esemed või toidukraam

našilane
[nimisõna, substantiiv]
Vladimir Putinit toetava Venemaa poliitilise noorteühenduse Naši liige

našist
[nimisõna, substantiiv]
Vladimir Putinit toetava Venemaa poliitilise noorteühenduse Naši liige

natapüük
[nimisõna, substantiiv]
vähkide püüdmine nataga

natiivne
[omadussõna, adjektiiv]
loomulik, kaasasündinud

natike
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

natikene
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

nativism
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogias teooria, mille järgi teatud ideed, kujutlused, tajud (eriti ruumitaju) või keel on inimesel sünnipärased

nats
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

nats
[nimisõna, substantiiv]
natsistlikku parteisse kuuluv inimene

nats
[nimisõna, substantiiv]
1. vähene hulk või määr

2. natuke

natsa
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

natsa
[nimisõna, substantiiv]
1. vähene hulk või määr

2. natuke

natsareenlane
[nimisõna, substantiiv]
kunstnik, kes kuulus aastail 1810–1820 Roomas tegutsenud ja oma loomingus lihtsust, siirust, usuliste tunnete rõhutamist taotlenud saksa kunstnike rühmitusse

natsikurjategija
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes pani Saksamaa natsionaalsotsialistliku režiimi all toime tegusid, mida käsitatakse sõjakuritegudena või inimsusevastaste kuritegudena

natsikütt
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes otsib teavet isikute kohta, keda saaks kohtu alla anda süüdistatuna Saksamaa natsionaalsotsialistliku režiimi all toime pandud sõjakuritegudes ja inimsusevastastes kuritegudes

natsima
[tegusõna, verb]
1. era- või munitsipaalomandit riigiomandiks muutma, vara riigi omandusse võtma

2. riigi omandiks tegema

natsimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
(uus)natsismi pooldav, seda toetav

natsionaal
(poliitikas:) seotud oma rahvuse huvide esiplaanile seadmisega, sellest lähtuv

natsionaalbolševik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes esindab ja pooldab ideoloogiat, mis üritab endas ühitada sotsiaalse võrdsuse, korporatiivse majandusmudeli, geopoliitika ja impeeriumi idee, hrl 1994. aastal Venemaal loodud Eduard Limonovi juhitava Natsionaalbolševistliku Partei liige

natsionaalbolševism
[nimisõna, substantiiv]
bolševismil ja fašismil rajanev sünkretistlik ideoloogia

natsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. rahvuslik, oma rahvusele omane või tunnuslik, rahvustundest lähtuv

2. rahvuslik, rahvus-

natsionaalsotsialism
[nimisõna, substantiiv]
Saksamaal 1919–1945 levinud äärmuslik ideoloogia ja riiklik poliitika, mis lähtus sakslaste väidetavast rassilisest erandlikkusest ja taotles sellele vastava heaoluühiskonna loomist

natsionaalsotsialist
[nimisõna, substantiiv]
natsistlikku parteisse kuuluv inimene

natsionaalsotsialistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. natsismile ja natsidele omane, nendega seotud

2. natsismile ja natsidele omane

natsionaliseerima
[tegusõna, verb]
1. era- või munitsipaalomandit riigiomandiks muutma, vara riigi omandusse võtma

2. riigi omandiks tegema

natsionalism
[nimisõna, substantiiv]
samast rahvusest inimeste kokkukuuluvustunde ilming, mis on suunatud oma rahvuse säilitamisele ja põlistamisele

natsionalist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pooldab oma rahvuse säilitamist ja põlistamist, rahvusluse pooldaja

natsionalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
natsionalismiga seotud

natsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvus

2. riigi kodanikkond

natsipartei
[nimisõna, substantiiv]
aastatel 1919–1945 Hitleri juhtimisel Saksamaal tegutsenud Natsionaalsotsialistlik Saksa Töölispartei

natsirežiim
[nimisõna, substantiiv]
Hitleri diktatuur ja natsionaalsotsialistlik režiim aastatel 1933–1945

natsisaluut
[nimisõna, substantiiv]
Natsi-Saksamaal kasutatud tervitusviis, mis koosnes ette üles sirutatud paremast käest ja hüüdest "Heil Hitler!" või "Sieg Heil!", tänapäeval samasugune (sõnadeta) käeliigutus nt neonatsidel

natsism
[nimisõna, substantiiv]
Saksamaal 1919–1945 levinud äärmuslik ideoloogia ja riiklik poliitika, mis lähtus sakslaste väidetavast rassilisest erandlikkusest ja taotles sellele vastava heaoluühiskonna loomist

natsismiohver
[nimisõna, substantiiv]
natsirežiimi kuritegude ohver

natsisümboolika
[nimisõna, substantiiv]
kujundid, esemed vm, mis sisaldavad vihjet natsismile ja mis on olnud kasutusel natsionaalsotsialistide organisatsioonides (nt haakrist, surnupealuuga sõrmus)

natsitervitus
[nimisõna, substantiiv]
Natsi-Saksamaal kasutatud tervitusviis, mis koosnes ette üles sirutatud paremast käest ja hüüdest "Heil Hitler!" või "Sieg Heil!", tänapäeval samasugune (sõnadeta) käeliigutus nt neonatsidel

natslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. natsismile ja natsidele omane, nendega seotud

2. natsismile ja natsidele omane

natt
[nimisõna, substantiiv]
riist vähkide püüdmiseks, hrl puu- või metallrõngale kinnitatud võrk

natt
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites kellegi sakutamise, karistamise kohta:) kukla- ja turjapiirkond koos rõiva kraeosaga

nattipidi
[määrsõna, adverb]
kraest või turjast kinni haarates või hoides

natu
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

natuke
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

natuke
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

natukehaaval
[määrsõna, adverb]
1. aegamisi, pikkamööda

2. tagasihoidlikult, väikest viisi

3. vähehaaval, tasapisi, väikeste osade kaupa

4. aeglaselt, mitte kohe

5. vähehaaval, tasapisi

natukene
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

natukene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

natukese
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

natukesehaaval
[määrsõna, adverb]
1. aegamisi, pikkamööda

2. tagasihoidlikult, väikest viisi

3. vähehaaval, tasapisi, väikeste osade kaupa

4. aeglaselt, mitte kohe

5. vähehaaval, tasapisi

natukeseks
[määrsõna, adverb]
1. (üsna) lühikeseks ajaks või lühikest aega

2. lühikeseks ajaks või lühikest aega

natu-natuke
[määrsõna, adverb]
õige vähe

natu-natukene
[määrsõna, adverb]
õige vähe

naturaalandam
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) mõisnikule vm valitsejale toodud andam (nt vili, kalad, käsitöö) või maks selliste saaduste eest

naturaalarv
[nimisõna, substantiiv]
positiivne täisarv, mida kasutatakse hrl loendamiseks ja järjestamiseks (nt 1, 2, 13, vahel loetakse siia hulka ka 0)

naturaalhelirida
[nimisõna, substantiiv]
heli moodustavate osahelide rida

naturaalkitarr
[nimisõna, substantiiv]
ilma elektrilise võimenduseta kitarr, akustiline kitarr

naturaalkohustus
[nimisõna, substantiiv]
varasemaaegne kodanike kohustus aidata kaasa riigi ja ühiskonna vajaduste rahuldamisele, nt kohustus osaleda teatavatel töödel või anda oma korter kaitseväe käsutusse

naturaalkoormis
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal talupoegadel lasunud kohustus mõisniku, riigi või kiriku kasuks naturaalmaksude näol

naturaallogaritm
[nimisõna, substantiiv]
logaritm, mille aluseks on irratsionaalarv 2,718...

naturaalmajandus
[nimisõna, substantiiv]
rahatu majandus, kus kõik vajalik toodetakse ise või saadakse vahetuskaubanduse alusel

naturaalmaks
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maks natuuras, milleski muus kui rahas (nt põllumajandussaadustes)

naturaalnahk
[nimisõna, substantiiv]
loomadelt saadav (karus)nahk, looduslik (karus)nahk materjalina

naturaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. loodusest pärinev, mitte kunstlikult tehtud ega sünteetiliselt saadud

2. (toiduainete kohta:) puhas, ilma keemiliste lisaainete või lisanditeta

3. võimalikult vähe töödeldud

4. selline, mis pärineb loodusest

5. selline, mis on puhas ja kuhu pole midagi lisatud

naturaalpill
[nimisõna, substantiiv]
ilma elektrilise võimenduseta muusikariist, akustiline pill

naturaalrent
[nimisõna, substantiiv]
feodaalse maarendi vorm, kohustus anda maaomanikule osa oma talumajapidamise saagist

naturaalsiid
[nimisõna, substantiiv]
siidist koe ja siidist lõimega kangas, lisanditeta looduslik siid

naturaaltasu
[nimisõna, substantiiv]
palk, mida ei maksta rahas, vaid tootena, hüvisena, teenusena või väärtpaberina

naturaalvein
[nimisõna, substantiiv]
kääritamisel tekkinud alkoholiga, ilma piirituslisandita vein

naturaalühik
[nimisõna, substantiiv]
otseselt loendatava, mõõdetava või kaalutava tunnuse mõõtühik, naturaalne mõõtühik (nt tsentner, meeter, tükk) vastandina rahaühikule

naturalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
muu riigi kodanikule või kodakondsuseta isikule kodakondsuse andmine nt tema avalduse alusel

naturaliseerima
[tegusõna, verb]
muu riigi kodanikule või kodakondsuseta isikule kodakondsust andma nt tema avalduse alusel

naturaliseeruma
[tegusõna, verb]
(muu riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku kohta:) kodakondsust saama, hrl tema avalduse vm dokumendi alusel

naturalism
[nimisõna, substantiiv]
1860–70-ndatel Prantsusmaal tekkinud realismi äärmuslik vorm, mis taotles kirjanduses ja kunstis kiretult ja erapooletult kirjeldada või kujutada kõike, valimata üksikasju

naturalist
[nimisõna, substantiiv]
loodusteadusega tegeleja, looduseuurija

naturalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
kirjanduses, kunstis vm kiretust ja erapooletust taotlev, üksikasju täpselt kirjeldav või kujutav

naturism
[nimisõna, substantiiv]
looduslähedaste ja loomulike eluviiside viljelemine, seda taotlev liikumine

naturist
[nimisõna, substantiiv]
looduslähedaste ja loomulike eluviiside (naturismi) harrastaja

naturopaat
[nimisõna, substantiiv]
ravimtaimedega vm loodusest pärit vahenditega ravitseja

natuur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma (liigi-, rühmaomane) olemus, tema loomulik olek või sünnipärased omadused

2. teatava olekuga inimene

natuuras
[määrsõna, adverb]
1. (maksmisega seoses:) milleski muus kui rahas, nt toiduainete, tarbeainete näol

2. loodussaadustes, tarbeainetes, mitte rahas

natuurfilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofia haru, mis käsitleb ja tõlgendab loodust kui tervikut ning mida on peetud loodusteaduste eelkäijaks

2. filosoofia haru

natuurilähedane
[omadussõna, adjektiiv]
(kunstiteose kohta:) loodust vm ümbrust vahetult jäljendav

natuuritruu
[omadussõna, adjektiiv]
(kunstiteose kohta:) loodust vm ümbrust vahetult jäljendav

natüürmort
[nimisõna, substantiiv]
1. asju, puuvilju, lilli vms eluta loodust kujutav kunstiteos

2. vastav maalikunsti žanr

naud
[nimisõna, substantiiv]
raha, varandus, nodi

nauding
[nimisõna, substantiiv]
1. millestki tekkiv suur rõõmu- või mõnutunne, meeli valdav sügav rahulolu

2. mõnu-, lõbu-, heaolutunne

naudinguhimuline
[omadussõna, adjektiiv]
naudingut armastav ja himustav, naudingutele orienteeritud

naudiskelema
[tegusõna, verb]
millestki suurt rõõmu- või mõnutunnet tundma, sügavat rahulolu kogema

naudisklema
[tegusõna, verb]
millestki suurt rõõmu- või mõnutunnet tundma, sügavat rahulolu kogema

nauditav
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurt rõõmu- või mõnutunnet, sügavat rahulolu tekitav

2. naudingut pakkuv

naurulane
[nimisõna, substantiiv]
Mikroneesia saarerühma kuuluva Nauru saare põhirahva liige

nautika
[nimisõna, substantiiv]
laevasõiduteadus, laevasõidukunst

nautiline
[omadussõna, adjektiiv]
laevasõidusse puutuv

nautima
[tegusõna, verb]
1. naudingut tundma, millestki suurt mõnu või rõõmu tundma

2. kui sa midagi naudid, siis see tekitab sinus head tunnet ja tundub sulle väga meeldiv

nautlema
[tegusõna, verb]
millestki suurt rõõmu- või mõnutunnet tundma, sügavat rahulolu kogema

nautlevalt
[määrsõna, adverb]
naudingut tundes, millestki suurt mõnu või rõõmu tundes

nautofon
[nimisõna, substantiiv]
1. aparaat udusignaalide andmiseks (tuletornides, laevadel)

2. aparaat udusignaalide andmiseks

navaaga
[nimisõna, substantiiv]
1. põhja- ja idapoolsete merede külmalembene tursataoline kala

2. tursataoline kala

navaho
[nimisõna, substantiiv]
atapaskide hulka kuuluva suurima indiaani hõimu liige USA-s

navi
[nimisõna, substantiiv]
(elektrooniline) seade, mille abil määratakse kindlaks (sõiduki) liikumistee, kurss ja täpne asukoht

navigaator
[nimisõna, substantiiv]
(elektrooniline) seade, mille abil määratakse kindlaks (sõiduki) liikumistee, kurss ja täpne asukoht

navigatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõiduki) täpse asukoha kindlakstegemine ja kursi määramine

2. selleks vajalikud võtted ja vahendid

navigatsioonihooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mille vältel mingis piirkonnas laevasõit on võimalik

navigatsioonikunst
[nimisõna, substantiiv]
oskus laeva või õhusõiduki asukohta ja kurssi määrata

navigatsiooniseade
[nimisõna, substantiiv]
(elektrooniline) seade, mille abil määratakse kindlaks (sõiduki) liikumistee, kurss ja täpne asukoht

navigatsioonisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
(elektrooniliste) seadmete kogum, mille abil määratakse kindlaks (sõiduki) liikumistee, kurss ja täpne asukoht

navigatsioonituli
[nimisõna, substantiiv]
valgusallikas, mis iseloomustab lennuki, laeva, majaka vms olekut, tegevust, käiku

navigeerima
[tegusõna, verb]
1. (sõiduki) täpset asukohta kindlaks tegema ja kurssi määrama

2. sel viisil (kohale) liikuma või sõitma

navima
[tegusõna, verb]
1. (sõiduki) täpset asukohta kindlaks tegema ja kurssi määrama

2. sel viisil (kohale) liikuma või sõitma

naviseade
[nimisõna, substantiiv]
(elektrooniline) seade, mille abil määratakse kindlaks (sõiduki) liikumistee, kurss ja täpne asukoht

ndl
1. seitsmepäevane ajavahemik esmaspäevast pühapäevani (ingliskeelsetes maades pühapäevast laupäevani)

2. seitsme päeva pikkune ajavahemik, tavaliselt esmaspäevast pühapäevani

neandertaal
[nimisõna, substantiiv]
1. neandertallane (vm ürginimene)

2. halvustavalt nt juhmi inimese kohta

neandertallane
[nimisõna, substantiiv]
1. umbes 150 000 kuni 50 000 aastat tagasi elanud ürginimene, kelle skeletijäänuseid leiti esmakordselt Saksamaalt Neandertalist

2. ürginimene

nebulaarhüpotees
[nimisõna, substantiiv]
Saksa filosoofi Immanuel Kanti ja prantslase Laplace’i teooria, mille kohaselt päikesesüsteem on tekkinud udukogust

nebulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (tähe)udusse, udukogusse, seda iseloomustav, sellest tekkinud vms

2. [tähe]udusse, udukogusse, kosmilisse hajusainesse puutuv

nebulisaator
[nimisõna, substantiiv]
elektriline inhalaator (ravimi sissehingamise seade), kus vedel ravim muudetakse aerosooliks ja hingatakse sisse läbi klapiga varustatud huuliku

neede
[nimisõna, substantiiv]
kellegi needmine

needesõna
[nimisõna, substantiiv]
maagiline väljend (vormel), mida lausutakse, et täituks mingi soov või teatud sündmus

needipea
[nimisõna, substantiiv]
needi otsmine laiend

needistama
[tegusõna, verb]
mingile kehaosale ehteks olevat neeti augustamisega kinnitama, keha või riideid kaunistavate neetidega varustama

needistis
[nimisõna, substantiiv]
neetõmblused, millega detailid on ühendatud

needitult
[määrsõna, adverb]
needituna

needma
[tegusõna, verb]
1. kedagi (või midagi) igaveseks hukka mõistma, hrl saatuse, üleloomulike jõudude viha esile manades ning karistust soovides

2. oma viha, jõuetust kirudes, vandudes väljendama

3. rängalt kiruma, sajatama, igaveseks hukka mõistma

Ühendtegusõnad: ära needmaära needma

needmine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi hukkamõistmine hrl saatuse, üleloomulike jõudude viha esile manades ning karistust soovides

needmissõna
[nimisõna, substantiiv]
maagiline väljend (vormel), mida lausutakse, et täituks mingi soov või teatud sündmus

needus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi hukkamõistmine hrl saatuse, üleloomulike jõudude viha esile manades ning karistust soovides

2. (näiliselt) sellest johtuv halb käekäik, hüljatuse, vihatuse vm halb seisund

neeger
[nimisõna, substantiiv]
tumeda nahavärvusega inimene (algselt Aafrikas, hiljem ka Ameerikas ja mujal)

neegerlik
[omadussõna, adjektiiv]
neegrile või neegritele omane, neegripärane

neegerori
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne orjusse müüdud mustanahaline aafriklane

neegri-hiidhirss
[nimisõna, substantiiv]
lähistroopikas kasvatatav jämeda tõlvja õisikuga kõrreline rohttaim, mille teri tarvitatakse nii toiduks kui söödaks

neegrihirss
[nimisõna, substantiiv]
lähistroopikas kasvatatav jämeda tõlvja õisikuga kõrreline rohttaim, mille teri tarvitatakse nii toiduks kui söödaks

neegrinaine
[nimisõna, substantiiv]
mustanahaline naine

neegritar
[nimisõna, substantiiv]
mustanahaline naine

neegus
[nimisõna, substantiiv]
1. Etioopia ajaloos vürstiriigi valitseja tiitel

2. Euroopa pruugis Etioopia keisri tiitel

3. Etioopia keiser

neel
[nimisõna, substantiiv]
nina- ja suuõõne ning kõri taga paiknev torujas elund, seedekulgla ja hingamisteede ühine osa

neelama
[tegusõna, verb]
1. reflektoorsete liigutuste abil midagi (hrl toidupala või vedelikulonksu) kurgust alla suruma

2. kui sa neelad toitu või jooki, siis see liigub suust kurgu kaudu kõhtu

Ühendtegusõnad: alla neelamaalla neelama

neelamishäire
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, mille korral neelamine on takistatud või raskendatud

neelamisliigutus
[nimisõna, substantiiv]
(neelamist võimaldava lihaste töö kohta)

neelamistakistus
[nimisõna, substantiiv]
raskendatud või takistatud neelamine

neelamisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime vedelikku imada, endasse tõmmata või kiirgust, heli intensiivsuselt summutada (ka mõõdetava suurusena)

neelatama
[tegusõna, verb]
1. üht neelamisliigutust tegema, korra neelama

2. korraks neelama

neelatus
[nimisõna, substantiiv]
korraks neelamine

neeldetegur
[nimisõna, substantiiv]
näitarv, mis näitab, milline osa keha pinnale langevast kiirgusvoost neeldub kehas

neelduma
[tegusõna, verb]
(kiirguste, helide, elementaarosakeste voogude kohta:) teatud aines, keskkonnas tugevuselt nõrgenema

neeldumisjoon
[nimisõna, substantiiv]
valguse neeldumist näitav spektrijoon

neeldumiskoefitsient
[nimisõna, substantiiv]
näitarv, mis näitab, milline osa keha pinnale langevast kiirgusvoost neeldub kehas

neeldumisspekter
[nimisõna, substantiiv]
kõver, mis näitab elektromagnetkiirguse aines neeldumise tugevuse sõltuvust kiirguse sagedusest

neeldumistegur
[nimisõna, substantiiv]
näitarv, mis näitab, milline osa keha pinnale langevast kiirgusvoost neeldub kehas

neelduvus
[nimisõna, substantiiv]
(kiirguse, heli) võime neelduda

neelma
[tegusõna, verb]
1. endasse vajuda laskma, endasse tõmbama või imema

2. millegi kadumist põhjustama

neeluaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil kala eriti aplalt sööta neelab

neeluauk
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl jõe või oja vooluteel või suletud lohus paiknev vett neelav karstilehter

2. vett neelav karstilehter, kurisu

neelud
[nimisõna, substantiiv]
(märgib himu mingi söögi või joogi järele, vahel ka selle himuga seonduvaid neelamisliigutusi, neelatusi)

neeluhammas
[nimisõna, substantiiv]
üks neelus asuvatest hammastest (mõnedel kaladel)

neeluhäälik
[nimisõna, substantiiv]
1. (foneetikas:) keelejuure ja neelu tagaseina vahel moodustatav häälik

2. häälik

neelukoht
[nimisõna, substantiiv]
katuse kaldpindade kitsas liitumiskoht, kuhu vihmavesi kokku voolab

neelumandel
[nimisõna, substantiiv]
neelu tagaosas olev lümfoidsest sidekoest moodustis

neelupõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. neelu limaskesta põletik

2. haigus

neeluõõs
[nimisõna, substantiiv]
õõnsus, milles asub kõripealis

neem
[nimisõna, substantiiv]
1. merre või järve ulatuv maariba

2. merre v järve ulatuv maismaa osa

neemik
[nimisõna, substantiiv]
väike neem

neemiklinnus
[nimisõna, substantiiv]
mäeseljaku neemetaolisel otsal asunud linnus

neemipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav helelillade õite ja kuldkollaste kirsisuuruste viljadega puu, mille lehti ja seemneid kasutatakse ravimina

neemiõli
[nimisõna, substantiiv]
neemipuu seemnetest saadav bakteri- ja seenevastase toimega õli, mida kasutatakse nt nahahooldustoodetes ning putukatõrjevahendites

neenets
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Lääne-Siberis ja Taimõril elava samojeedi rahva liige

2. Kirde-Euroopas ja Lääne-Siberis elava rahva liige

neeper
[nimisõna, substantiiv]
logaritmiline mõõtühik, mis näitab elektriliste ja akustiliste suuruste (pingete, võimsuste, helirõhkude, heliintensiivsuste) suhet

neer
[nimisõna, substantiiv]
1. paariselund, mis kõrvaldab organismist ainevahetusjääke, liigseid mineraalsooli ja vett (inimesel mõlemal pool selgroogu nimmepiirkonnas kõhuõõne tagaseinal)

2. üks kahest elundist kehas, mis puhastab verd ja toodab uriini

neerjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult neeru meenutav

neeruarter
[nimisõna, substantiiv]
verd südamest neeru kandev veresoon

neeruasendusravi
[nimisõna, substantiiv]
ägeda neerupuudulikkuse korral rakendatav ravi (nt hemodialüüs, neerusiirdamine)

neerudoonor
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes loovutab oma neeru(d) teisele isikule siirdamiseks

neeruhaige
[nimisõna, substantiiv]
mõnd neeruhaigust põdev inimene

neerukauss
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiiniprotseduuridel kasutatav madal neerukujuline nõu

2. madal neerukujuline nõu (meditsiiniprotseduuridel)

neerukehake
[nimisõna, substantiiv]
moodustis inimese neerudes, kus tekib esmane uriin

neerukivi
[nimisõna, substantiiv]
uriinis leiduvatest sooladest sadestunud tahke moodustis neerus

neerukivitõbi
[nimisõna, substantiiv]
neerukividega iseloomustuv neeruhaigus

neerukoolikud
[nimisõna, substantiiv]
neerukividest tingitud ägedad valuhood

neerukujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult neeru meenutav

neeruliiv
[nimisõna, substantiiv]
peenikesed liivaterasuurused neerukivid

neeruline
[omadussõna, adjektiiv]
neerutaoliste kujunditega

neerumuster
[nimisõna, substantiiv]
1. neerutaoliste kujunditega muster

2. neeruline muster

neerupealis
[nimisõna, substantiiv]
1. paariline sisenõrenääre, mis inimesel paikneb kummagi neeru ülaosal (imetajatel eesosal) ning mis eritab nt adrenaliini ja suguhormoone

2. neerupealne nääre

neerupealne
[nimisõna, substantiiv]
1. paariline sisenõrenääre, mis inimesel paikneb kummagi neeru ülaosal (imetajatel eesosal) ning mis eritab nt adrenaliini ja suguhormoone

2. neerupealne nääre

neerupuudulikkus
[nimisõna, substantiiv]
neerude talitluse kahjustus, mis väljendub uriinierituse vähenemises

neerupõletik
[nimisõna, substantiiv]
neerukoe põletik

neerupäsmake
[nimisõna, substantiiv]
üksteise ümber keerdunud peenikestest verekapillaaridest moodustis neerukehakeses

neerurasv
[nimisõna, substantiiv]
neeru ümbritsev rasv

neerusäsi
[nimisõna, substantiiv]
neeru sisemine kude

neerutoruke
[nimisõna, substantiiv]
neerukehakesest lähtuv pikk toruke, kus moodustub uriin

neerutuberkuloos
[nimisõna, substantiiv]
tuberkuloosibakterite tekitatud neerupõletik

neerutükk
[nimisõna, substantiiv]
neeru kohalt löödud lihatükk (toiduna)

neeruvaagen
[nimisõna, substantiiv]
neerus olev õõs, kuhu koguneb uriin

neeruvaagnapõletik
[nimisõna, substantiiv]
neeruvaagna ja neerukoe bakteriaalne põletik

neeruvoolmed
[nimisõna, substantiiv]
neerukividest tingitud ägedad valuhood

neeruvärat
[nimisõna, substantiiv]
neeru nõgusa serva süvend, mille kaudu kulgevad veresooned ja närvid ning väljub kusejuha

neet
[nimisõna, substantiiv]
1. erineva pea kujuga kinnituselement mitmesuguste detailide ühendamiseks

2. kinnitusdetail

neetima
[tegusõna, verb]
teatava metallist kinnituselemendiga mitmesuguseid detaile ühendama

neetliide
[nimisõna, substantiiv]
mittelahtivõetav liide, mis saadakse ühendatavatesse detailidesse tehtud avasse asetatud neetide abil

neetu
[nimisõna, substantiiv]
keegi, kes on (nagu) jumala viha alla pandud

neetud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kirumissõnana:) (nagu) jumala viha all või seda sooviv

2. väga vastik või ebameeldiv

3. kirumissõnana

neetult
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutava sõnana hrl halva asja kohta:) väga, äärmiselt

2. väga, hirmus, tohutult

neetõmblus
[nimisõna, substantiiv]
kinnitusviis mitmesuguste detailide ühendamiseks neetide abil

neevus
[nimisõna, substantiiv]
1. selgepiirilise pruunika täpi või väikese laiguna esinev pigmentrakkude kogum nahas

2. pruunikas täpp või laik nahal

nefeliin
[nimisõna, substantiiv]
1. hallikas alumiiniumimaagina kasutatav mineraal

2. alumiiniumimaak

nefriit
[nimisõna, substantiiv]
valkjas, rohekas või must väga kõva poolvääriskivi

nefriit
[nimisõna, substantiiv]
neerukoe põletik

nefriitroheline
[omadussõna, adjektiiv]
(hele) sinaka varjundiga roheline

nefriitvalge
[omadussõna, adjektiiv]
väga hele, säravalt valge

nefroleep
[nimisõna, substantiiv]
1. Lääne-India saarestikust pärinev sõnajalg, Eestis toataim

2. toataim

nefrolitiaas
[nimisõna, substantiiv]
neerukividega iseloomustuv neeruhaigus

nefroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. neeruhaigusi käsitlev arstiteaduse haru

2. neeruhaiguste õpetus

nefron
[nimisõna, substantiiv]
1. neeru ehitus- ja talitlusüksus, mille moodustab neerukehake koos sellest lähtuva neerutorukesega

2. neerukehake koos sellest lähtuva neerutorukesega

nefroos
[nimisõna, substantiiv]
kaugele arenenud neerukahjustus, kus neerupäsmake on kaotanud kontrolli uriini filtreeruvate ainete, peamiselt valkude üle

nefroskleroos
[nimisõna, substantiiv]
1. neeru kõvastumine, mis tekib neeru eriomase koe asendumisel kootunud sidekoega (nt neeruarterite lubjastumise tagajärjel)

2. neeru kõvastumine

negatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. negatiivkujutisega filmilint, fotoplaat või -paber, mida kasutatakse positiivide valmistamisel

2. negatiivkujutis

3. sellega film v plaat

negatiivfilm
[nimisõna, substantiiv]
filmilint, millele tekib tegelikele vastupidiste heledusastmete ja värvustega kujutis

negatiivkujutis
[nimisõna, substantiiv]
fotograafiline kujutis, mille heledusastmed ja värvused on tegelikele vastupidised (objekti heledate osade asemel on tumedad ja vastupidi ning iga värvuse asemel on selle täiendvärvus)

negatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (omadustelt) halb, ebameeldiv, kahjustav

2. halbadele külgedele keskenduv, lahendusi mitte otsiv ega nägev

3. halb, ebameeldiv või kahjulik

negatiivprotsess
[nimisõna, substantiiv]
pildistamisel tekkinud peitkujutise muutmine nähtavaks kujutiseks, negatiiviks

negatiivselt
[määrsõna, adverb]
1. halvasti või kahjulikult

2. halvale, halbadele külgedele keskendudes

negatiivsus
[nimisõna, substantiiv]
halvale, halbadele külgedele keskendumine või selline suhtumine

negativism
[nimisõna, substantiiv]
1. vastuhakk peaaegu kõigele, kalduvus teha kõike vastupidiselt oodatule või nõutule

2. korraldustele alistumatus, nõutavale vastupidine talitamine

negatsioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi mitte omaks võtmine, mitte tunnistamine, valeks või ebavajalikuks pidamine

negentroopia
[nimisõna, substantiiv]
süsteemi korrastatuse, korrapärasuse, tasakaalu määr, negatiivne entroopia

negližee
[nimisõna, substantiiv]
1. lahtiste hõlmadega kerge naiste hommikumantel

2. läbipaistev ööpesu

3. kodune hommikuriietus

negotsiant
[nimisõna, substantiiv]
1. suurkaupmees, rikas ärimees

2. ärimees, suurkaupmees

negriid
[nimisõna, substantiiv]
negriidsesse inimrassi kuuluv inimene

negriidne
[omadussõna, adjektiiv]
negriididele omane või neid hõlmav

negriito
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesekasvulise negriidsete tunnustega rahva liige Kagu-Aasias, Aasia pügmee

2. Aasia kaguosas elava kääbusrahva liige

negrillo
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesekasvulise negriidse rahva liige, Aafrika pügmee

2. Aafrika pügmee

negroidne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tumeda nahavärvusega, mustanahalist meenutav

2. afroameeriklastega seotud

negru
[nimisõna, substantiiv]
(mustanahalise inimese kohta)

neh
[määrsõna, adverb]
1. (möönva, kinnitava sõnana:) tõepoolest, (seda) küll

2. jah, tõepoolest

nehkugi
[määrsõna, adverb]
põrmugi, raasugi, kübetki, mõhkugi

neid
[nimisõna, substantiiv]
1. noor naine (kes pole veel abielus) või naissoost laps

2. (kõnetlussõnana pöördumisel (vallaliste) noorte naiste poole)

neidis
[nimisõna, substantiiv]
1. noor naine (kes pole veel abielus) või naissoost laps

2. (kõnetlussõnana pöördumisel (vallaliste) noorte naiste poole)

neim
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi kuritahtliku, halva, ülekohtuse teo eest vastu tehtud samalaadne tegu või teod

neimahimuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kättemaksuhimust haaratud, kättemaksu plaanitsev

2. neimahimuline

neimakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kättemaksuhimust haaratud, kättemaksu plaanitsev

2. neimahimuline

neimama
[tegusõna, verb]
kätte maksma, tasuma

neitsi
[nimisõna, substantiiv]
1. süütu, seksuaalvahekorras mitte olnud naine

2. tüdruk või naine, kes pole kunagi olnud seksuaalses vahekorras

neitsiau
[nimisõna, substantiiv]
1. neitsilik puutumatus, neitsilikkus, süütus

2. neitsilikkus

neitsik
[nimisõna, substantiiv]
1. noor naine (kes pole veel abielus) või naissoost laps

2. (kõnetlussõnana pöördumisel (vallaliste) noorte naiste poole)

neitsikamber
[nimisõna, substantiiv]
endisaegses talus neiule mõeldud (kütteta) tuba

neitsikummel
[nimisõna, substantiiv]
1. suure õisikuga aromaatne rohttaim, Eestis aialillena

2. rohttaim

neitsilik
[omadussõna, adjektiiv]
seksuaalselt süütu, suguliselt puutumatu

neitsilikkus
[nimisõna, substantiiv]
olek, kus pole oldud seksuaalses vahekorras, seksuaalne puutumatus

neitsinahk
[nimisõna, substantiiv]
naise tupe ava osalt sulgev limaskestavolt, mis esimesel suguühtel hrl rebeneb

neitsioliiviõli
[nimisõna, substantiiv]
esimesel külmpressimisel saadud oliiviõli

neitsipõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. neiuna elamise aeg (hrl enne abiellumist), noore tütarlapse iga

2. neiuna elamise aeg, neiuiga

neitsisigimine
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede taimede ja loomade mittesuguline paljunemisviis, mille puhul emasorganism annab järglasi ilma sama liigi isassugurakkude osaluseta, suguline sigimine ilma munaraku eelneva viljastumiseta

2. sigimine viljastamata munaraku kaudu

neitsissigimine
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede taimede ja loomade mittesuguline paljunemisviis, mille puhul emasorganism annab järglasi ilma sama liigi isassugurakkude osaluseta, suguline sigimine ilma munaraku eelneva viljastumiseta

2. sigimine viljastamata munaraku kaudu

neitsisõlg
[nimisõna, substantiiv]
juurmugulate, harunematu varre ja suure värvikireva õiega püsilill aiailutaimena

neitsitina
[nimisõna, substantiiv]
roosakaslilla kerakujulise õisikuga niidulill

neitsiõli
[nimisõna, substantiiv]
külmpressimise teel saadud oliivi- vm taimeõli

neitsus
[nimisõna, substantiiv]
süütus, suguline puutumatus

neiu
[nimisõna, substantiiv]
1. noor naine (kes pole veel abielus) või naissoost laps

2. (kõnetlussõnana pöördumisel (vallaliste) noorte naiste poole)

neiuhakatis
[nimisõna, substantiiv]
lapseohtu, veel mitte päris neiueas tütarlaps

neiuiga
[nimisõna, substantiiv]
lapseeale järgnev noore tütarlapse vanus

neiuke
[nimisõna, substantiiv]
1. noor naine (kes pole veel abielus) või naissoost laps

2. (kõnetlussõnana pöördumisel (vallaliste) noorte naiste poole)

neiukene
[nimisõna, substantiiv]
1. noor naine (kes pole veel abielus) või naissoost laps

2. (kõnetlussõnana pöördumisel (vallaliste) noorte naiste poole)

neiulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tütarlapsele, neiule omane või iseloomulik

2. neiule omane v iseloomulik

neiuohtu
[omadussõna, adjektiiv]
peaaegu juba või peaaegu veel neiueas

neiupõli
[nimisõna, substantiiv]
1. neiuna elamise aeg (hrl enne abiellumist), noore tütarlapse iga

2. neiuna elamise aeg, neiuiga

neiupõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. neiuna elamise aeg (hrl enne abiellumist), noore tütarlapse iga

2. neiuna elamise aeg, neiuiga

neiupõlvenimi
[nimisõna, substantiiv]
naise nimi enne abiellumist

neiusilm
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas ja troopilises Aafrikas kasvav hrl kollaste õitega rohttaim või põõsas, Eestis ilutaim

neiuvaip
[nimisõna, substantiiv]
rohekate, valkjate või tumepunaste õitega käpaline

nekk
[nimisõna, substantiiv]
1. vulkaani lõõri täitev magmakivimi keha, ka sammasja jäänukina

2. vulkaanilõõri täitnud laava

nekrobioos
[nimisõna, substantiiv]
1. sidekoekiudude aeglane kärbumine, paikne rakkude surm

2. koe aeglane kärbumine

nekrofaag
[nimisõna, substantiiv]
loom, lind või mardikas, kes toitub surnud loomade orgaanilisest ainest (nt hüään, kondor, porikärbes)

nekrofiilia
[nimisõna, substantiiv]
1. haiglane, eeskätt seksuaalne kiindumus surnusse

2. seksuaalne kiindumus surnusse

nekrolaatria
[nimisõna, substantiiv]
surnute kummardamine

nekroloog
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikirjutis äsja surnud isiku mälestuseks

2. mälestuskirjutis äsja surnud isikust

nekromantia
[nimisõna, substantiiv]
1. surnute vaimude väljakutsumise abil ennustamine

2. (maagias:) surnute äratamine ning nende väevõimuga rakendamine oma eesmärkide saavutamiseks

nekroos
[nimisõna, substantiiv]
organismi rakkude lagunemine ja surm mingi kahjustuse tagajärjel

nekrootiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kärbumisega seotud, kärbuv või kärbunud

2. nekrootiline

nekropol
[nimisõna, substantiiv]
1. suur antiikaegne matusepaik

2. suurem matusepaik vanaaja linna lähedal

nekrotiseeruma
[tegusõna, verb]
(rakkude, kudede kohta:) surema, hävima

nekrut
[nimisõna, substantiiv]
endisaja Vene keisririigi väeteenistusse võetud isik, Eestis aastatel 1796–1874

nekrutiitk
[nimisõna, substantiiv]
rahvakommetes nekruti(te) saatmisel lauldav kaebelaul

nekrutikohustus
[nimisõna, substantiiv]
Vene keisririigis kehtinud kohustus nekruteid anda või nekrutiks minna

nekrutilaul
[nimisõna, substantiiv]
rahvalaul, mis räägib Vene keisririigi aegsest väeteenistusest, soldatielust

nekrutivõtmine
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsesse Vene keisririigi väeteenistusse värbamine, Eestis aastatel 1796–1874

nektaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) mesimahla ehk nektarit eritavate rakkude kogum

2. taimedel

nektar
[nimisõna, substantiiv]
õite meenäärmeist erituv magus vedelik, millest mesilased valmistavad mett

nektariin
[nimisõna, substantiiv]
nektariinipuu virsikutaoline, kuid sileda koore ja hapukama maitsega vili

nektariinipuu
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maades ja mujal soojematel aladel kasvatatav virsikutaoliste, kuid siledakooreliste viljadega puu

nektarinääre
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) mesimahla ehk nektarit eritavate rakkude kogum

2. taimedel

nekton
[nimisõna, substantiiv]
1. avavees elavate hästi ujuvate loomade kogum (koosneb peamiselt kaladest)

2. hästi ujuvate veeloomade kogum

nelgilised
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond pea kogu maakeral kasvavaid rohttaimi (siia kuuluvad nt käokann ja kipslill)

2. sugukond rohttaimi

nelgipuu
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas troopikapuu, mille ühe liigi kuivatatud õienuppe tarvitatakse nelgiks nimetatava maitseainena

nelgiõli
[nimisõna, substantiiv]
nelgipuu õienuppudest saadav lõhnav õli, mida kasutatakse lõhna- ja maitseainena ning meditsiinis

neli
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 4

2. arv 4

nelik
[nimisõna, substantiiv]
1. neljast isikust, riigist, asjast vm koosnev rühm

2. neljaliikmeline rühm

nelikmõrv
[nimisõna, substantiiv]
mõrv, mille käigus tapetakse neli inimest

nelikrakend
[nimisõna, substantiiv]
neli etterakendatud hobust koos rakmetega (ja veovahendiga)

neliktäht
[nimisõna, substantiiv]
tähesüsteem, milles neli gravitatsioonijõuga seotud tähte tiirlevad ümber ühise raskuskeskme

nelikud
[nimisõna, substantiiv]
neli sama ema korraga sünnitatud järglast

nelikvedu
[nimisõna, substantiiv]
(mootorsõidukil:) veovõime nelja ratta abil

nelikvõit
[nimisõna, substantiiv]
sama esinduse, võistkonna saavutatud 1.–4. koht mingil spordialal

nelikvärss
[nimisõna, substantiiv]
1. neljast erineva ehitusega reast koosnev stroof

2. neljast värsist koosnev stroof

nelikõla
[nimisõna, substantiiv]
neljast (tertsidena asetatud) helist koosnev akord, mille äärmised helid moodustavad septimi

nelikümmend
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 40

2. 40

nelinurk
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, millel on neli tippu, mis on ühendatud sirglõikudega

nelinurkne
[omadussõna, adjektiiv]
nelinurga kujuga

nelipakk
[nimisõna, substantiiv]
nelja kaupa pakitud kaup

nelipealihas
[nimisõna, substantiiv]
1. neljast osast koosnev, neljaosalise algusega lihas, mis katab reieluud eest ja külgedelt

2. neljaosaline, nelja peaga lihas

nelipühad
[nimisõna, substantiiv]
(kirikukalendris:) seitsmes pühapäev (ja 1–2 sellele järgnevat päeva) pärast ülestõusmispühi

nelipühilane
[nimisõna, substantiiv]
nelipühi kiriku liige

nelisada
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 400

2. 400

nelitahukas
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) (korrapärane) hulktahukas, millel on neli tahku

neliteist
[arvsõna, numeraal]
arv 14

neliteistkümmend
[arvsõna, numeraal]
arv 14

nelitis
[nimisõna, substantiiv]
nelinurk rist- ja pikihoone ristumise kohas (eriti basiilikas)

neli-viis
[arvsõna, numeraal]
umbes neli kuni viis, neli või viis

nelivürst
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi maa-ala neljanda osa valitseja

2. hellenismi ja Rooma keisririigi ajal teatud maa-ala valitseja, kes esindas Rooma keisrit

nelja
[määrsõna, adverb]
(hrl hobuse jooksu kohta:) kapates, galopis

nelja-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. neli aastat kestev

2. neli aastat kestev

nelja-aastaselt
[määrsõna, adverb]
nelja aasta vanusena

neljadimensiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
nelja mõõtmega, lisaks ruumilisele ka liikumisefektiga

neljad-viied
[nimisõna, substantiiv]
hinded "neli" ja "viis"

neljahobuserakend
[nimisõna, substantiiv]
neli etterakendatud hobust koos rakmetega (ja veovahendiga)

neljahobusetõld
[nimisõna, substantiiv]
tõld, mille ette on rakendatud neli hobust

neljaistmeline
[omadussõna, adjektiiv]
nelja istmega (nt auto vm sõiduvahend)

neljajalaline
[omadussõna, adjektiiv]
(luulerea kohta:) nelja värsijalaga

neljajalgne
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. nelja jalaga loom

2. nelja jalga omav, nelja jalaga

neljajooks
[nimisõna, substantiiv]
hobuse kõige kiirem, hüpetega liikumisviis, mille puhul maad puudutavad vaheldumisi eesmine ja tagumine jalapaar

neljajäsemehalvatus
[nimisõna, substantiiv]
halvatus, mille tagajärjel kaotavad osaliselt või täielikult liikumisvõime kõik jäsemed

neljakandiline
[omadussõna, adjektiiv]
nelja (enam-vähem) kantis tahu või nurgaga, nelinurga kujuga

neljakaupa
[määrsõna, adverb]
neli korraga, nelihaaval

neljakeeleline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl pilli kohta:) nelja keelega

neljakelk
[nimisõna, substantiiv]
(kelguspordis:) nelja sõitjaga kelk

neljakesi
[määrsõna, adverb]
1. neli koos (ilma teisteta)

2. neli inimest koos (ilma teisteta)

neljakohaline
[omadussõna, adjektiiv]
nelja kohaga (nt istumiseks, paiknemiseks)

neljakordne
[omadussõna, adjektiiv]
neljast (ühesugusest) osast, kihist vms koosnev

neljakordselt
[määrsõna, adverb]
mingi (endise) tasemega võrreldes neli korda (rohkem või vähem)

neljakorra
[määrsõna, adverb]
neljakordselt kokku v koos

neljakorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. neljast korrusest koosnev

2. selline, millel on neli korrust

neljakorteriline
[omadussõna, adjektiiv]
neljast korterist koosnev

neljakuine
[omadussõna, adjektiiv]
neli kuud vana

neljakuuline
[omadussõna, adjektiiv]
neli kuud kestev

neljakuune
[omadussõna, adjektiiv]
neli kuud vana

neljakäeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. nelja kätt omav

2. nelja kätt omav

neljakäpakil
[määrsõna, adverb]
1. käte ja põlvedega maha toetudes

2. käpuli

neljakäpakile
[määrsõna, adverb]
1. asendisse, kus toetutakse käte ja põlvedega maha

2. käpuli maha

3. käpakile

neljakäpukil
[määrsõna, adverb]
1. käte ja põlvedega maha toetudes

2. käpuli

neljakäpukile
[määrsõna, adverb]
1. asendisse, kus toetutakse käte ja põlvedega maha

2. käpuli maha

3. käpakile

neljakäpuli
[määrsõna, adverb]
käte ja põlvedega maha toetuvas asendis või sellisesse asendisse, käpukil või käpukile

neljakümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 40 aastat vana

neljakümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
neljakümne aasta vanusena

neljakümnendad
[arvsõna, numeraal]
(hrl kellegi elu või mingi sajandi teatava kümnendiga seoses:) aastavahemik 40–49, viies aastakümme

neljakümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/40, üks võrdselt neljakümneks jagatud osast

neljakümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 40 aastat vana

neljakümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 40.

2. arv: mingis järjekorras 40. kohal

neljakümneselt
[määrsõna, adverb]
neljakümne aasta vanusena

neljaleheline
[omadussõna, adjektiiv]
neljast lehekesest koosneva liitlehega

neljaliikmeline
[omadussõna, adjektiiv]
neljast liikmest koosnev

neljaline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle hinded koolis on põhiliselt neljad

neljameheline
[omadussõna, adjektiiv]
neljast inimesest (hrl mehest) koosnev

neljamõõtmeline
[omadussõna, adjektiiv]
nelja mõõtmega, lisaks ruumilisele ka liikumisefektiga

neljandaks
[määrsõna, adverb]
(asjaolude loetlemisel:) neljandana

neljandik
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/4, üks neljast võrdselt jagatud osast

2. 1/4

3. vastav osa millestki

neljandikformaat
[nimisõna, substantiiv]
(trükitööstuses:) formaat, mille puhul paberipoogen on murtud neljaks ja moodustab 8 lehekülge

neljandikkaust
[nimisõna, substantiiv]
(trükitööstuses:) formaat, mille puhul paberipoogen on murtud neljaks ja moodustab 8 lehekülge

neljandiknoot
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaline noot helivältusega neljandik täisnooti

2. neljandik täisnooti

neljandikuline
[omadussõna, adjektiiv]
neljandikku hõlmav

neljane
[omadussõna, adjektiiv]
1. neli aastat vana

2. nelja aasta vanune

neljaniiteline
[omadussõna, adjektiiv]
(rohumaa kohta:) neli korda aastas niidetav

neljanurgeline
[omadussõna, adjektiiv]
nelinurga kujuga

neljapaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõudespordis:) nelja sõudjaga paat

2. selle võistkond, ka vastav sõudeala

neljapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. nädala 4. päev, kolmapäevale järgnev ja reedele eelnev päev

2. nädala 4. päev

neljapäevak
[nimisõna, substantiiv]
neljapäeviti toimuv (rahva)spordivõistlus vms üritus

neljapäevaline
[omadussõna, adjektiiv]
neli päeva kestev

neljapäevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. neli päeva vana või nii kaua kestev

2. neli päeva vana

3. neli päeva kestev

neljapäevane
[omadussõna, adjektiiv]
neljapäeval toimuv, ilmuv vms

neljapäeviti
[määrsõna, adverb]
neljapäevadel, igal neljapäeval

neljarajaline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõidutee kohta:) nelja sõidurajaga

neljarattaline
[omadussõna, adjektiiv]
nelja rattaga (hrl auto vm sõiduvahend)

neljarattavedu
[nimisõna, substantiiv]
(mootorsõidukil:) veovõime nelja ratta abil

neljarealine
[omadussõna, adjektiiv]
neljas reas paiknevatest asjadest, neljast reast koosnev

neljas
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 4.

2. mingis järjekorras 4. kohal

neljasajandik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/ 400 (= 0,04)

neljasajas
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras 400.

neljaselt
[määrsõna, adverb]
nelja-aastaselt

neljasilmajutt
[nimisõna, substantiiv]
kahe inimese vahel räägitud, ainult nende teada jääv jutt

neljasilmakohtumine
[nimisõna, substantiiv]
kahe inimese omavaheline kohtumine, kus pole juuresolijaid

neljasilmavestlus
[nimisõna, substantiiv]
kahe inimese vaheline jutuajamine, kus pole juuresolijaid

neljastama
[tegusõna, verb]
keskajal inimest karistuseks neljaks raiuma

neljasõit
[nimisõna, substantiiv]
hobuse kõige kiirem, hüpetega liikumisviis, mille puhul maad puudutavad vaheldumisi eesmine ja tagumine jalapaar

neljasüst
[nimisõna, substantiiv]
(sõudespordis:) nelja aerutajaga süst

neljatahuline
[omadussõna, adjektiiv]
nelja (külg)tahku omav

neljataktiline
[omadussõna, adjektiiv]
(mootorratta vms sõiduki mootori kohta:) selline, kus kolb liigub töötsükli vältel ühest piirasendist teise neli korda

neljateistaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 14 aastat vana

neljateistaastaselt
[määrsõna, adverb]
neljateistkümne aasta vanusena

neljateistkümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 14 aastat vana

neljateistkümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
neljateistkümne aasta vanusena

neljateistkümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/14, üks võrdselt neljateistkümneks jagatud osast

neljateistkümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 14 aastat vana

neljateistkümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 14.

2. arv: mingis järjekorras 14. kohal

neljateistkümneselt
[määrsõna, adverb]
neljateistkümne aasta vanusena

neljateljeline
[omadussõna, adjektiiv]
nelja teljega

neljatine
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl õie, taimelehe kohta:) neljast osast koosnev

neljatoaline
[omadussõna, adjektiiv]
nelja toaga, neljast toast koosnev

nelja-viieline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. neljadele ja viitele õppiv

2. õpilane, kelle hinded on neljad ja viied

neljaviiendikuline
[omadussõna, adjektiiv]
nelja viiendikku hõlmav

neljaviljahelbed
[nimisõna, substantiiv]
neljast viljast (nt rukis, kaer, nisu, oder) valmistatud helveste segu

neljavärvitrükk
[nimisõna, substantiiv]
ofsettrükimenetlus, milles vajalike värvitoonide saamiseks kasutatakse ainult nelja põhivärvi: sinist, punast, kollast ja musta

nelk
[nimisõna, substantiiv]
1. aialillena ja lõikelilleks kasvatatav hrl valgete, roosade või punaste õitega rohttaim

2. punase, roosa, valge või kollase õiega lill, mis kasvab aias

nelkpipar
[nimisõna, substantiiv]
1. pimendipuu poolvalminult kuivatatud viljad terava, pisut magusamaitselise maitseainena

2. pimendipuu vili

nell
[nimisõna, substantiiv]
1. (traadist, plekist, plastmassist) klamber paberilehtede kooshoidmiseks

2. spetsiaalne vahend, millega saab pabereid koos hoida

nelma
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Jäämerre suubuvate jõgede suur röövkala

2. Siberi jõgede röövkala

nelson
[nimisõna, substantiiv]
teatud maadlusvõte partermaadluses

nemad
[asesõna, pronoomen]
1. osutab kahele või enamale inimesele (või olendile), kes ei ole ei kõnelejad ega kuulajad

2. tema ja keegi teine inimene või tema ja teised inimesed

nematoodid
[nimisõna, substantiiv]
klass ümarloomade hulka kuuluvaid lülistumata kehaga niitjaid usse

nemeesia
[nimisõna, substantiiv]
1. paljudes värvitoonides huuljate õitega Lõuna-Aafrika taim, Eestis aialillena

2. ilutaim

nendepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
neist lähtuv, neilt pärinev

nendesugune
[omadussõna, adjektiiv]
selline nagu nemad

nendevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
kõnealuste isikute vahel toimuv, nähtuste, asjade vms vahel esinev

nending
[nimisõna, substantiiv]
1. tõsiasjaks tunnistamine

2. ühekordne nentimine

nentima
[tegusõna, verb]
1. tõsiasjaks tunnistama, tõsiasjana kinnitama

2. järeldusena, kinnitavalt väljendama (kirjalikult või suuliselt)

3. tõsiasjaks tunnistama

neo
märgib uut

neodarvinism
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi lõpus tekkinud evolutsiooniteooria, mille põhiseisukohad tuginevad darvinismile ja mis rõhutab juhuslike mutatsioonide ning loodusliku valiku määravat osa evolutsioonis

neodüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme hõbevalge metall, mida kasutatakse klassitööstuses ja keraamikas, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 60

2. keemiline element

neofašism
[nimisõna, substantiiv]
pärast Teist maailmasõda tekkinud fašismile omaste tunnusjoontega paremäärmuslike poliitiliste liikumiste ja õpetuste üldnimetus

neofašist
[nimisõna, substantiiv]
neonatsismi pooldaja

neofüüt
[nimisõna, substantiiv]
taimeliik, mis on inimtegevuse tulemusena tahtmatult võõrsilt sisse toodud viimastel sajanditel, nüüdisaja tulnuktaim (Eestis nt väikeseõieline lemmalts)

neogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline ajastu, uusaegkonna keskmine osa, mille kestel kujunesid ladestu kivimid

2. uusaegkonna keskmine ajastu ning ladestu

neogooti
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
uusgootikale (18. sajandi Inglismaa romantilisele arhitektuuristiilile, eriti sakraalarhitektuurile) iseloomulik

neogootika
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandi keskpaigas Inglismaal tekkinud romantiline arhitektuuristiil, mis jäljendas keskaegset gootikat vastandina tollal valitsenud uusklassitsismile

neoimpressionism
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi lõpul impressionismist lähtunud kunstivool, kus puhtad värvid kantakse lõuendile korrapäraste punktide ja laikudena, efekt saavutatakse värvide optilise segunemise kaudu

neokantianism
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi teisel poolel tekkinud filosoofiavool, mis toetub I. Kanti filosoofiale ja püüab seda tänapäevastada

neoklassitsism
[nimisõna, substantiiv]
klassitsismi traditsiooni elustav suund mitmel kunstialal 19. ja 20. sajandil

neokolonialism
[nimisõna, substantiiv]
kolonialismi nüüdisaegne vorm, mis tähendab vähearenenud riikide majanduslikku või tehnoloogilist sõltuvust arenenud riikidest

neokonservatism
[nimisõna, substantiiv]
liberalismi 1970. aastail tekkinud suund, mis rõhutab majanduslikus ja poliitilises tegevuses individualistliku ning isiksusliku alge tähtsust

neoliberaalne
[omadussõna, adjektiiv]
riigi vähest sekkumist majandusse toetava poliitikasuuna, uusliberalismiga seotud

neoliberalism
[nimisõna, substantiiv]
poliitikasuund, mis toetab majandusvabadust, avatud turge, riigiomandi erastamist, riigi vähest sekkumist majandusse

neoliitikum
[nimisõna, substantiiv]
1. noorem kiviaeg, algas savinõude kasutuselevõtuga (4000 aastat eKr) ja lõppes metallide avastamisega (2000 aastat eKr)

2. noorem kiviaeg

neoliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
nooremasse kiviaega ehk neoliitikumi kuuluv, sellest pärinev, sellele iseloomulik

neologism
[nimisõna, substantiiv]
1. hiljuti käibele tulnud, hrl laenatud või äsjaloodud sõna või tähendus (nt kärgpere)

2. hiljuti käibele tulnud keeleline väljend

neolõng
[nimisõna, substantiiv]
erivärviliste laikudega lõng (saadakse lõnga kinniseotud vihtidena värvides)

neonatoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. vastsündinute arst

2. neonatoloogia eriteadlane

neonatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiteaduse haru, mis uurib vastsündinu tervist ning haigusi, nende vältimist, diagnoosimist ja ravi

2. pediaatria haru, mis uurib vastsündinu tervist ning haigusi, nende vältimist, diagnoosimist ja ravi

neonats
[nimisõna, substantiiv]
neonatsismi pooldaja

neonatsism
[nimisõna, substantiiv]
pärast Teist maailmasõda tekkinud natsismist lähtuv liikumine ja ideoloogia

neoon
[nimisõna, substantiiv]
1. värvitu väärisgaas, mida kasutatakse elektronlampides ja neoonlampides, kus ta hõõgub punakas-oranžilt, keemiline element järjenumbriga 10

2. keemiline element, väärisgaas

neoonkala
[nimisõna, substantiiv]
Amazonases elutsev väike kala (pikkus kuni 4 cm), kelle kehal on neoonselt helendav pikitriip ning ka silmad helendavad, Eestis üks sagedaim akvaariumikalu

neoonkiri
[nimisõna, substantiiv]
neoonvärvides või neoonlampidega valgustatud tähed (nt reklaamsiltidel, plakatitel)

neoonkollane
[omadussõna, adjektiiv]
väga ere kollane

neoonlamp
[nimisõna, substantiiv]
elektrilamp, milles valgust kiirgab hõõguv väärisgaas neoon (kasutatakse nt valgusreklaamis)

neoonreklaam
[nimisõna, substantiiv]
neoonvärve ja neoonvalgust kasutav reklaam

neoonroheline
[omadussõna, adjektiiv]
väga ere roheline

neoonroosa
[omadussõna, adjektiiv]
väga ere roosa

neoontuli
[nimisõna, substantiiv]
neoonlambi või -lampide tekitatud (värviline) valgus

neoonvalgus
[nimisõna, substantiiv]
neoonlambi või -lampide valgus

neoonvest
[nimisõna, substantiiv]
erksavärviline vest, mis on varustatud helkurribadega, et selle kandja oleks paremini nähtav

neoonvärv
[nimisõna, substantiiv]
väga ere ja helendav, hrl kollane, oranž või roheline värv

neoonvärviline
[omadussõna, adjektiiv]
väga eredat, helendavat kollast, oranži, rohelist vm värvi

neoplaasia
[nimisõna, substantiiv]
kasvaja(te) moodustumine organismis kudede haigusliku vohamise tagajärjel

neoplatonism
[nimisõna, substantiiv]
3. sajandil tekkinud filosoofia suund, mis arendas edasi Platoni filosoofiat, üks varase kristluse filosoofia allikaid

neopositivism
[nimisõna, substantiiv]
1920. aastatel Viini ülikoolis (M. Schlicki rajatud Viini ringis) välja kujunenud filosoofiline suund, mille kohaselt filosoofia pidi keskenduma teaduskeele loogilisele analüüsile

neopreen
[nimisõna, substantiiv]
hea soojapidavusega ja veekindel polümeermaterjal, teatud sünteetiline kummi, mida kasutatakse nt kummiülikondade valmistamiseks

neorealism
[nimisõna, substantiiv]
suund 20. sajandi filosoofias (eelkõige Inglismaal ja USA-s)

neoromantism
[nimisõna, substantiiv]
realismile ja naturalismile vastanduv ning romantismi kalduv modernne kirjandusvool

neosoks
[nimisõna, substantiiv]
viljaoksake mõnedel luuviljalistel (nt maguskirsipuul), kus ladvapunga taga on hulk lühikese vahega paiknevaid viljapungi

neostama
[tegusõna, verb]
lilli vm taimi ja lisandeid kimbuks, pärjaks vm seadeks ühendama, lille- või taimeseadet tegema

neostus
[nimisõna, substantiiv]
1. neostamine, lilleseadekunst

2. neostamine, lilleseadekunst

neoteenia
[nimisõna, substantiiv]
eellaste ontogeneesis toimunud varajase arengujärgu pikenemine ja selle muutumine järglaste põhiliseks elujärguks, kusjuures eellaste hilisemad elujärgud järglastel kaovad

neotektoonika
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogia haru, mis uurib hilises geoloogilises ajastus (ehk neogeenis) toimunud Maa välisosa ehitust, arengut ja teket

2. tektoonika osa

neotis
[nimisõna, substantiiv]
neotud ese, nidumise tulemus

neotomism
[nimisõna, substantiiv]
1. Thomas Aquino loodud ristiusu filosoofia, tomismi nüüdisvorm, katoliku kirikus vahepeal levinud filosoofia suund

2. katoliku kiriku ametlik filosoofia

nepaallane
[nimisõna, substantiiv]
1. Nepali põhirahva liige

2. Nepali kodanik või elanik

3. Nepali päritolu inimene

nepallane
[nimisõna, substantiiv]
1. Nepali põhirahva liige

2. Nepali kodanik või elanik

3. Nepali päritolu inimene

nepman
[nimisõna, substantiiv]
1. NSV Liidus aastail 1921–1929 valitsenud majanduspoliitika (ehk nepi) ajal tegutsenud väikeettevõtja

2. nepiaegne eraettevõtja v äritseja

nepobeebi
[nimisõna, substantiiv]
kuulsa perekonna järeltulija, kel millegi saavutamisel võib kasu olla nepotismist ehk onupojapoliitikast

nepotism
[nimisõna, substantiiv]
1. sugulaste või tuttavate, üldse omameeste soosimine ametikohtade jagamisel vms

2. sugulaste soosimine ametikohtade jaotamisel

nepp
[nimisõna, substantiiv]
1. (mets)kurvitsa ja mõne sellele sarnase linnu rahvapärane nimetus

2. mitme kurvitsalise rahvapärane nimetus

nepp
[nimisõna, substantiiv]
1. majanduspoliitika NSV Liidus aastail 1921–1929, mis andis teatava tegutsemisvabaduse väikeettevõtjaile

2. uus majanduspoliitika NSV Liidus 1921--1928

neptuunium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne valge metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 93

nereiid
[nimisõna, substantiiv]
(Kreeka mütoloogias:) meres elav nümf, üks merejumal Nereuse 50 tütrest

neriine
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikast pärinev, Eestis hrl toalill või aias sügiskuudel õitsev suurte roosade õisikutega lill

neriitiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rannalähedase madalmerega seotud

2. rannalähedasele madalmerele omane, sellega seotud, seda hõlmav

nerka
[nimisõna, substantiiv]
1. Alaska vetes elav suhteliselt väike erkpunase lihaga lõheline

2. kala

nerol
[nimisõna, substantiiv]
magusa roosilõhnaga aine, mida leidub sidrunheinas ja humalas ning mida kasutatakse parfümeerias

neroliõli
[nimisõna, substantiiv]
magusa, vürtsika ja värske lõhnaga õli, mida saadakse pomerantsipuust ning mida kasutatakse parfümeerias

nerts
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika naaritsalt saadud karusnahk

nessessäär
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kaasaskantav tualetitarvete ja muude pisiesemete kotike või kohvrike

2. kaasaskantav tualett-tarvete kotike v kohver

neste
[nimisõna, substantiiv]
(meeldiv) jook

nestene
[omadussõna, adjektiiv]
nestega koos, nestet sisaldav

nestik
[nimisõna, substantiiv]
1. leht- ja segametsades niiskel pinnasel kasvav laiade lehtede ja longus õisikuga kõrreline rohttaim

2. kõrreline taim

nestor
[nimisõna, substantiiv]
1. oma ala (nt mingi teadus- või kunstiharu) või mingi rühma (vanim) auväärt esindaja

2. oma ala v mingi rühma vanim, auväärt esindaja

nestoriaanlus
[nimisõna, substantiiv]
1. kristlik usuvool, mis õpetas, et Jeesus ei olevat sündinud inimesena, vaid ühines juba sündinud inimesega

2. kristlik usulahk, mis õpetas, et Jumal ei olevat sündinud inimesena, vaid ühines juba sündinud inimesega

netiaadress
[nimisõna, substantiiv]
1. teenust, asutust vm ressurssi tuvastav aadress internetis

2. teenuse, asutuse aadress

netiarvuti
[nimisõna, substantiiv]
kõvakettata arvuti, mis laadib iga kord enne töö alustamist vajaliku tarkvara serverist

netiavarus
[nimisõna, substantiiv]
(internetikeskkonna kohta)

netikasiino
[nimisõna, substantiiv]
veebileht, kus saab hasartmänge mängida

netikaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste müümine interneti kaudu

netikeel
[nimisõna, substantiiv]
suhtlusvõrgustikes ja mujal internetis kasutatav, hrl kõnekeelseid väljendeid sisaldav keel

netikett
[nimisõna, substantiiv]
võrgusuhtluses järgitavad üldtunnustatud käitumisreeglid, internetis käitumise hea tava

netikohvik
[nimisõna, substantiiv]
kohvik, kus on võimalik kasutada internetti

netikommentaar
[nimisõna, substantiiv]
arvamusavaldus internetis mingi sündmuse, sõnavõtu vm kohta

netikommentaator
[nimisõna, substantiiv]
internetis või sotsiaalvõrgustikus mingile sündmusele hinnangu andja, selgitavate märkuste koostaja või esitaja

netindus
[nimisõna, substantiiv]
veeb ja sellega seotud toimingud

netioksjon
[nimisõna, substantiiv]
vara või toote enampakkumisega müük interneti teel

netipank
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrooniline pangakontor, mis võimaldab interneti vahendusel sooritada pangatehinguid

2. elektrooniline süsteem internetis, mille kaudu saab kasutada panga pakutavaid teenuseid

netipiraatlus
[nimisõna, substantiiv]
autoriõigusega kaitstud teoste (arvutitarkvara, muusika, filmide vms) ebaseaduslik kopeerimine ja levitamine interneti teel

netipood
[nimisõna, substantiiv]
interneti veebileht, kus on kaupade kataloog ja ostukorv ning võimalik lülituda online-maksesüsteemi ja valida kauba kättetoimetamise viis

netiportaal
[nimisõna, substantiiv]
mahukas veebisait, mis pakub rohkesti infot ja/või teenuseid teatud valdkonna kohta (nt otsisüsteem, e-müük, foorumid)

netipulk
[nimisõna, substantiiv]
mälupulka meenutav seade (modem), mis võimaldab sülearvutit mobiilside levialas internetti ühendada

netiraadio
[nimisõna, substantiiv]
interneti teel saateid edastav raadiojaam

netistama
[tegusõna, verb]
Internetiga ühendama, internetistama

netistuma
[tegusõna, verb]
Internetti kolima, internetistuma

netisuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemine veebi vahendusel

netisõltlane
[nimisõna, substantiiv]
interneti kasutamisest sõltuvuses olev, sellest ülemäära mõjutatud inimene

netisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) sõltumine interneti kasutamisest, ülemäärane mõjutatus sellest

netiühendus
[nimisõna, substantiiv]
internetiühendus (vm arvutivõrguühendus)

neto
[nimisõna, substantiiv]
1. töötasu suurus ilma lisanduvate maksudeta

2. kauba kogus ilma pakendita

neto
[määrsõna, adverb]
1. (töötasu kohta:) sel kujul, nii, et maksud on maha arvatud, juba makstud

2. palga, töötasu kohta: sel kujul, et maksud on juba makstud, maha arvestatud

netokaal
[nimisõna, substantiiv]
kauba kaal ilma pakendita

netokasum
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kasum pärast maksude ja tehtud kulutuste mahaarvamist

netokäive
[nimisõna, substantiiv]
müügitulu, mis ei sisalda käibemaksu

netomass
[nimisõna, substantiiv]
kauba kogus ilma pakendita

netopalk
[nimisõna, substantiiv]
palk, millelt on maksud maha arvatud

netopind
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone (välja arvatud elamu) kinniste ruumide kogupind (ruutmeetrites) ilma usteavade, rõdude vms pindadeta, suletud netopind

2. hoone (v.a elamu) kinniste ruumide kogupind (ruutmeetrites) ilma usteavade, rõdude vms pindadeta, suletud netopind

netosissetulek
[nimisõna, substantiiv]
sissetulek, millelt on maksud maha arvatud

netotulu
[nimisõna, substantiiv]
tulusumma, millest on mahaarvamised tehtud

netovara
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte omanikele kuuluv kapital, see osa, mille ulatuses ettevõttel on varasid rohkem kui kohustusi

netsuke
[nimisõna, substantiiv]
17. sajandi Jaapanist pärit väike nikerdatud kujuke, mida algselt kasutati raskuse ja kinnitusena paela otsas, mille abil suleti kaasas kantav riidest kott

nett
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutivõrkude vaheline ühendus, mis võimaldab mitut tüüpi sideteenuseid (nt sõnumsidet, failiedastust)

2. mis tahes arvutivõrkude üldnimetus

3. rahvusvaheline süsteem, mis võimaldab inimestel üle maailma arvuti kaudu infot vahetada

nett
[omadussõna, adjektiiv]
kena, ilus, nägus

netu
[määrsõna, adverb]
ei ole

neuma
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse noodijoonteta noodikirja märk

neuraalne
[omadussõna, adjektiiv]
närve puudutav, närviga seotud

neuraaltoru
[nimisõna, substantiiv]
3. nädala lõpul ja 4. nädala algul loote selgmises osas moodustuv toru, millest hakkavad kujunema pea- ja seljaaju

neuralgia
[nimisõna, substantiiv]
ägedate torkavate hoogudena avalduv valu tundenärvide piirkonnas

neuralgiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (valu kohta:) närvivalule iseloomulikult ägedate torkavate hoogudena avalduv

2. neuralgiast tingitud

neurasteenia
[nimisõna, substantiiv]
vaimse ja kehalise pinge nõrk taluvus, mille nähud on nt kiire väsimine, ärritatus, närvilisus ja keskendumishäired

neurasteeniahaige
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes põeb neurasteeniat, kannatab närvilisuse ja keskendumishäirete all

neurasteenik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes põeb neurasteeniat, kannatab närvilisuse ja keskendumishäirete all

neurasteeniline
[omadussõna, adjektiiv]
närvinõrkusega, närvilisuse ja keskendumishäiretega seotud

neuriit
[nimisõna, substantiiv]
närvide põletikuline kahjustus

neuroanatoomia
[nimisõna, substantiiv]
anatoomia haru, mis uurib närvisüsteemi ehitust

neurobioloog
[nimisõna, substantiiv]
neurobioloogia eriteadlane

neurobioloogia
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi ehitust, talitlust ja haiguslikke muutusi uuriv teadusharu

neuroborrelioos
[nimisõna, substantiiv]
puukide levitatav bakterhaigus, mis kahjustab närvisüsteemi (puukborrelioosi ehk Lyme'i tõve vorme)

neurodegeneratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
närvirakkude vananemisega seotud (närvisüsteemi teatud osas)

neurodermatiit
[nimisõna, substantiiv]
piinava sügelusega krooniline nahahaigus, mida põhjustab närvisüsteemi talitlushäire

neurodermiit
[nimisõna, substantiiv]
piinava sügelusega krooniline nahahaigus, mida põhjustab närvisüsteemi talitlushäire

neurofibrill
[nimisõna, substantiiv]
neuronis leiduv peen kiud, mis annab edasi erutussignaale

neurofüsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. närvisüsteemi talitlust uuriv füsioloogia haru

2. närvisüsteemi talitlus, närvitegevus

neurogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
närvitalitluse alusel tekkiv, närvisüsteemist lähtuv

neurogenees
[nimisõna, substantiiv]
närvirakkude tekkimine ja juurdekasv

neurogliia
[nimisõna, substantiiv]
1. närvikoe osa, mis toidab ja toestab närvirakke ning isoleerib neid elektriliselt

2. närvisüsteemi tugikude

neurohormoon
[nimisõna, substantiiv]
närvirakkude eritatav hormoon

neurohumoraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. närvide ja organismi vedelikega (vere, lümfiga) seoses olev, nende kaudu toimiv

2. närvide ja organismi vedelikega seoses olev

neurokeemiline
[omadussõna, adjektiiv]
ajus toimuvate keemiliste protsessidega seotud, neist tulenev

neurokirurg
[nimisõna, substantiiv]
neurokirurgia alal töötav arst

neurokirurgia
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi haiguste ja vigastuste kirurgiline ravi

neurokirurgiline
[omadussõna, adjektiiv]
neurokirurgia alale kuuluv või sellega seotud

neuroleptikum
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt psühhooside puhul kasutatav ravim, mis pärsib hallutsinatsioone ja mõtlemishäireid ning toimib rahustina

2. taju, mõtlemise, tunde- ja tahteelu häireid kõrvaldav aine

neuroloog
[nimisõna, substantiiv]
närvihaiguste arst

neuroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. närvisüsteemi ja selle haigusi käsitlev arstiteaduse ala

2. närvisüsteemiteadus

neuroloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
neuroloogia alale kuuluv või sellega seotud, närvisüsteemi puutuv

neuromediaator
[nimisõna, substantiiv]
kehasisene bioaktiivne aine, mis vahendab närviimpulsside ühelt närvirakult teisele edasikandumist (nt dopamiin, serotoniin, adrenaliin)

neuromotoorne
[omadussõna, adjektiiv]
närvisüsteemi ja liikumise vaheliste suhetega seotud

neuromuskulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
närvisüsteemi ja lihaskonnaga seotud

neuron
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi ehitus- ja talitlusüksus, mis võtab vastu, juhib ja muundab erutusi

neuroom
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt närvikoest koosnev kasvaja

neuroos
[nimisõna, substantiiv]
1. kergesti tekkivas väsimuses, ülitundlikkuses, teotahte nõrgenemises vms seisnev psüühika talitluse häire, mida on seostatud närvisüsteemi või iseloomu iseärasustega

2. närvisüsteemi psüühilise talitluse häire

neurootik
[nimisõna, substantiiv]
1. emotsionaalselt tasakaalutu, kergesti ärrituv inimene, kellel on soodumus kogeda negatiivseid emotsioone

2. neuroosi all kannataja

neurootiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. psüühiliselt ülitundlik, hrl ebastabiilne ja närviline

2. haigusliku seisundi, neuroosiga seotud

3. neuroosile iseloomulik

4. neuroosi all kannatav

neuropaatia
[nimisõna, substantiiv]
piirdenärvi(süsteemi) talitlushäire seisund

neuropaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
närvisüsteemi kahjustuse või talitlushäirega seotud

neuropatoloog
[nimisõna, substantiiv]
neuropatoloogia eriarst

neuropatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini haru, mis käsitleb närvisüsteemi haiguslikke muutusi ja närvihaiguste diagnoosimist

neuroplastilisus
[nimisõna, substantiiv]
aju võime õppida ja areneda kogu elu vältel, luues uusi seoseid

neuropsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia haru, mis tegeleb psüühiliste protsesside ja aju uurimisega, selgitades, kuidas ajutegevus mõjutab psühholoogilisi protsesse ja käitumist

neuroteadlane
[nimisõna, substantiiv]
neuroteaduse eriteadlane

neuroteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis käsitleb närvisüsteemi, selle anatoomiat, füsioloogiat, biokeemiat ja molekulaarbioloogiat ning nende seoseid käitumise ja õppimisega

2. teadusala, mis käsitleb närvisüsteemi

neurotoksiin
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemile mürgine aine (nt botuliin)

neurotransmitter
[nimisõna, substantiiv]
kehasisene bioaktiivne aine, mis vahendab närviimpulsside ühelt närvirakult teisele edasikandumist (nt dopamiin, serotoniin, adrenaliin)

neurotroofne
[omadussõna, adjektiiv]
närvisüsteemi arengut ja talitlust mõjutav

neurotroopne
[omadussõna, adjektiiv]
närvisüsteemisse toimiv

neurotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi ehitus- ja talitlusüksus, mis võtab vastu, juhib ja muundab erutusi

neuroturundus
[nimisõna, substantiiv]
turunduse haru, mis kasutab tänapäevase neuroteaduse meetodeid, tegemaks kindlaks, mis haarab tarbija tähelepanu ja milliseid emotsioone see neis tekitab

neurovõrk
[nimisõna, substantiiv]
andmetöötlusmudel, mis modelleerib neuronite talitlust närvisüsteemis (rakendatakse nt kujutuvastuses)

neuston
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogus veepinnal ja pindmises veekihis elavate organismide kogum

2. veekogu pindkilet asustavate organismide kogum

neutraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte kellegi poolt ega vastu, mitte kumbagi poolt eelistav

2. mitte kumbagi poolt toetav (nt sõja, konflikti või lahkarvamuste korral)

neutraalselt
[määrsõna, adverb]
1. (hoiaku, käsitlusviisi kohta:) erapooletult, ühtki eelistamata

2. ükskõikselt, ei hästi ega halvasti

neutraalstiil
[nimisõna, substantiiv]
(hrl keelekasutuse kohta:) neutraalne, emotsionaalsust vältiv väljendusviis

neutraalsus
[nimisõna, substantiiv]
erapooletus

neutraalveed
[nimisõna, substantiiv]
veeala, mis jääb väljaspoole rannikuriikide piiridesse kuuluvaid mereosi ehk territoriaalmerd

neutralisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
happesuse kõrvaldamine alusega või aluselisuse kõrvaldamine happega, happe ja aluse reaktsioon, mille tulemusena keskkond muutub neutraalseks

neutraliseerima
[tegusõna, verb]
vastutoimega mingit kahjulikku, halba mõju kõrvaldama

neutraliseeruma
[tegusõna, verb]
(hrl happelise keskkonna kohta:) keemiliselt neutraalseks muutuma

neutraliteedipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
erapooletusele rajatud poliitika, mille korral riik ajab rahumeelset välispoliitikat, ei sekku teiste riikide sõtta ega abista neid sõjaliselt

neutraliteet
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi poliitiline ja juriidiline staatus, mille korral ta ei sekku teiste riikide sõtta ega abista neid sõjaliselt, samuti ei osale sõjalistes liitudes

2. erapooletus, sekkumatus

neutriino
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrilaenguta elementaarosake, millel on väga väike mass (kuulub leptonite hulka)

2. elementaarosake

neutriinoastronoomia
[nimisõna, substantiiv]
astronoomia haru, mis uurib taevakehi kosmosest saabuva neutriinokiirguse kaudu

neutriinokiirgus
[nimisõna, substantiiv]
kiirgus, mille allikas on väga väikse massiga, elektrilaenguta elementaarosake ehk neutriino

neutriinosähvatus
[nimisõna, substantiiv]
valgussähvatus, mis tekib neutriinode põrkumisel nt vee aatomitega

neutrofiil
[nimisõna, substantiiv]
kõige arvukamalt esindatud leukotsüüt

neutrofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(teatud koeosade ja rakkude kohta:) selline, mis värvub ühtviisi hästi happeliste ja aluseliste värvainete mõjul

neutron
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrilaenguta osake aatomituuma koostises (kuulub hadronite hulka)

2. aatomituuma koostisse kuuluv neutraalne elementaarosake

neutronipomm
[nimisõna, substantiiv]
väikese plahvatusjõuga tuumarelv, mis muud terveks jättes päästab valla elu hävitava neutronkiirguse voo

neutronkiirgus
[nimisõna, substantiiv]
radioaktiivse kiirguse liik, mille puhul tuumalagunemise tagajärjel kiiratakse vabu neutroneid

neutrontäht
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt neutronitest koosnev, Päikesest suurema massi ja väga suure tihedusega täht

neutrum
[nimisõna, substantiiv]
keele üks grammatilisi kategooriaid (nt indoeuroopa keeltes)

newyorklane
[nimisõna, substantiiv]
New Yorgi elanik

ng
miljardik grammi

nganassaan
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Taimõri poolsaarel elava rahva liige

2. Taimõri poolsaarel elava rahva liige

niatsiin
[nimisõna, substantiiv]
üks B-rühma vitamiinidest, kõikide organismide kõigis rakkudes sisalduv kristalne aine, mis aitab vähendada keharasva, alandab vererõhku ja stressi

nibin-nabin
[määrsõna, adverb]
napilt, hädavaevu

nibu
[nimisõna, substantiiv]
rinnanäärme keskkohas paiknev pigmendilaigust väljaulatuv näsa, kuhu naisel avanevad piimajuhad

nibujas
[omadussõna, adjektiiv]
pinnast välja ulatuvat näsa meenutav

nibujätke
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalesta taha jääv üsna suur õhku sisaldav oimuluu jätke

nibujätkepõletik
[nimisõna, substantiiv]
oimuluu nibujätkes nt keskkõrvapõletiku tüsistusena tekkinud põletik

nibukaitse
[nimisõna, substantiiv]
rinnanibu kaitsev vahend imetaval naisel

nibuneet
[nimisõna, substantiiv]
augustamisega rinnanibu külge kinnitatav väikse peaga ehe

nibunina
[nimisõna, substantiiv]
(nibutaolise otsaga nina kohta)

niburõngas
[nimisõna, substantiiv]
augustamisega rinnanibu külge kinnitatav rõngakujuline ehe

nibutaoline
[omadussõna, adjektiiv]
pinnast välja ulatuvat näsa meenutav

nibuväli
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnanibu ümbritsev pigmenteerunud tume sõõr

2. tume sõõr rinnanibu ümber

nicaragualane
[nimisõna, substantiiv]
1. Nicaragua kodanik või elanik

2. Nicaragua päritolu inimene

nide
[nimisõna, substantiiv]
1. nöör, köis, oks vm pikk peenike asi, millega midagi kinni, kokku seotakse

2. kinni-, kokkusidumisel tekkiv kinnitus

niduma
[tegusõna, verb]
tihedalt (põimides) siduma, kokku punuma

nidus
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aine, materjali kohta:) tihedalt, tihkelt seotud

2. tihedalt seo[sta]tud, sidus

nidusus
[nimisõna, substantiiv]
pinnase nihketugevust iseloomustav suurus

niduvus
[nimisõna, substantiiv]
võime niduda

niello
[nimisõna, substantiiv]
metallehistöö tehnika, mille puhul hrl hõbeesemete pinda uurendatud muster täidetakse musta sulatisega

niellotehnika
[nimisõna, substantiiv]
metallehistöö tehnika, mille puhul hrl hõbeesemete pinda uurendatud muster täidetakse musta sulatisega

nigeerlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Nigeeria kodanik või elanik

2. Nigeeria päritolu inimene

nigeerlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost nigeerlane

nigel
[omadussõna, adjektiiv]
1. omadustelt, kõlblikkuselt või tasemelt ebarahuldav, vähene või puudulik, seetõttu sobimatu (kasutamiseks, tegevuseks vms)

2. selline, kelle või mille omadused või kvaliteet ei vasta nõuetele, ootustele

nigelavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt, olemuselt veidi või üsna kehv, võrdlemisi vilets

niger
[nimisõna, substantiiv]
(mustanahalise inimese kohta)

nigerik
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt, olemuselt veidi või üsna kehv, võrdlemisi vilets

nigerlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Nigeri kodanik või elanik

2. Nigeri päritolu inimene

nigin
[nimisõna, substantiiv]
1. hõõrdumisel, (raskuse all) paindumisel vms tekkiv vaikne kõrge heli

2. kigin

nigin-nagin
[nimisõna, substantiiv]
hõõrdumisel, (raskuse all) paindumisel vms tekkiv vaikne vahelduv, hrl arusaamatust tekitav heli

nigiri
[nimisõna, substantiiv]
suupiste, milles on lapikuks surutud keedetud riisile pandud peale toores kalaviil

nigisema
[tegusõna, verb]
hõõrdumisel, (raskuse all) paindumisel vms tekkivat vaikset kõrget heli kuuldavale laskma

nigistama
[tegusõna, verb]
nigisema panema

nigli
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa rannikuvetes elutsev pikk peenike orataoline kala

nigrosiin
[nimisõna, substantiiv]
must sünteesvärvaine, mida kasutatakse nt riide, naha, puidu värvimiseks ning millest valmistatakse trükivärvi, kingakreemi, juuksevärvi vm

nigu
[sidesõna, konjunktsioon]
nii kui, nagu

nigul
[nimisõna, substantiiv]
6. detsember, katoliku kiriku pühakupäev, eesti rahvakalendris päev, mil tähistatakse talve algust, talvine nigulapäev

nigulapäev
[nimisõna, substantiiv]
6. detsember, katoliku kiriku pühakupäev, eesti rahvakalendris päev, mil tähistatakse talve algust, talvine nigulapäev

nihe
[nimisõna, substantiiv]
(väike) muutus või (aeglane) pööre mingis suunas

nihelema
[tegusõna, verb]
(istudes, lamades) end rahutult, ebamugavust tundes vm põhjusel edasi-tagasi liigutama

nihestama
[tegusõna, verb]
liigeses luuotsi paigast väänama

Ühendtegusõnad: ära nihestamaära nihestama

nihestuma
[tegusõna, verb]
liigeses paigast ära väänduma

nihestus
[nimisõna, substantiiv]
luuotsa paigalt äranihkumine liigeses

nihik
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega mõõdetakse esemete pikkust, läbimõõtu ja sügavust ning mis koosneb mõõteharudega ja põhiskaalaga joonlauast ja sellel nihutatavast lisaskaalaga raamist

nihilism
[nimisõna, substantiiv]
1. üldtunnustatud normide, seaduste, väärtuste, põhimõtete täielik eitamine, totaalne skeptitsism

2. kõige eitamine, täielik skeptitsism

nihilist
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes täielikult eitab üldtunnustatud norme, seadusi, väärtusi, põhimõtteid, totaalne skeptik

2. nihilismi pooldaja

nihilistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. üldtunnustatud norme, seadusi, väärtusi, põhimõtteid täielikult eitav, totaalselt skeptiline, nihilismi pooldav

2. nihilismile v nihilistidele omane

nihkeline
[omadussõna, adjektiiv]
kohalt (vähehaaval, ära) liikumisega seotud, nihete kaupa toimuv

nihkenurk
[nimisõna, substantiiv]
keha deformatsioonilist nihet iseloomustav nurk

nihkepinge
[nimisõna, substantiiv]
piki füüsilise keha sisepinda suunatud mehaaniline pinge

nihkkaliiber
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega mõõdetakse esemete pikkust, läbimõõtu ja sügavust ning mis koosneb mõõteharudega ja põhiskaalaga joonlauast ja sellel nihutatavast lisaskaalaga raamist

nihkmõõdik
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega mõõdetakse esemete pikkust, läbimõõtu ja sügavust ning mis koosneb mõõteharudega ja põhiskaalaga joonlauast ja sellel nihutatavast lisaskaalaga raamist

nihkrivi
[nimisõna, substantiiv]
mingi nurga all üksteise taga samas suunas liikujate rivi, nihkes rivi

nihkuma
[tegusõna, verb]
kohalt (vähehaaval, ära) liikuma, aeglaselt (edasi) liikuma

Ühendtegusõnad: edasi nihkuma, edasi nihkuma, paigast nihkuma, paigast nihkuma, ära nihkumaära nihkuma

nihkumine
[nimisõna, substantiiv]
(vähehaaval, aeglaselt) paigast liikumine

nihoonium
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline keemiline element järjenumbriga 113

nihu
[määrsõna, adverb]
1. nii, nagu ei peaks olema või ei tohiks olla, valesti

2. untsu

3. untsus

nihuke
[asesõna, pronoomen]
niisugune, seesugune

nihukene
[asesõna, pronoomen]
niisugune, seesugune

nihusti
[määrsõna, adverb]
1. nii, nagu ei peaks olema või ei tohiks olla, valesti

2. untsu

3. untsus

nihutama
[tegusõna, verb]
midagi kohalt (aeglaselt, vähehaaval) kuhugi liigutama

Ühendtegusõnad: edasi nihutamaedasi nihutama

nihuti
[nimisõna, substantiiv]
seadis nihutamiseks, nihutusseadis

nihutus
[nimisõna, substantiiv]
millegi kohalt (aeglaselt, vähehaaval) kuhugi liigutamine

nihv
[nimisõna, substantiiv]
kaval võte, nõks, trikk

nihvak
[nimisõna, substantiiv]
1. äkiline kiire läbi õhu vihisev löök (nt vitsaga, piitsaga, käega)

2. kiire sähvav löök

nihvakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. terava ütlemisega, upsaka olemisega

2. seda väljendav

3. teravalt ütlev, ninakas

nihvama
[tegusõna, verb]
midagi teravalt, nipsakalt ütlema, (sõnadega) nähvama

nihveldama
[tegusõna, verb]
kavalal või ebaausal viisil toimima, kavala võtte või kombinatsiooniga midagi saavutama või hankima

nihverdama
[tegusõna, verb]
kavalal või ebaausal viisil toimima, kavala võtte või kombinatsiooniga midagi saavutama või hankima

Ühendtegusõnad: ära nihverdamaära nihverdama

nii
[määrsõna, adverb]
1. sel kombel või viisil, seda moodi (nagu lause kontekstist teada, nagu keegi näitab või ütleb)

2. sel kombel, sel viisil

niide
[nimisõna, substantiiv]
1. niitmine, niitmise kord

2. mahaniidetud rohi, vili vm

niidetult
[määrsõna, adverb]
1. (ootamatu, äkilise pikalikukkumise kohta)

2. niidetuna

niidike
[nimisõna, substantiiv]
väike õmblusniidi tükike vm peenike moodustis

niidikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
niidi moodi pikk ja peenike

niidine
[omadussõna, adjektiiv]
niidist

niidiots
[nimisõna, substantiiv]
1. niidi algus- või lõpuosa

2. niidijupp

niidirull
[nimisõna, substantiiv]
(puust) rullike koos sellele keritud niidiga

niidisokk
[nimisõna, substantiiv]
õhuke puuvillane sokk

niidistaja
[nimisõna, substantiiv]
vahend niidi ajamiseks läbi nõelasilma

niidistik
[nimisõna, substantiiv]
seeneniidistik

niiditama
[tegusõna, verb]
hambavahesid hambaniidiga puhastama

niiditaoline
[omadussõna, adjektiiv]
niidi moodi pikk ja peenike

niiditõmbaja
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl varjatud suunaja või otsustaja

2. varjatud suunaja v otsustaja

niiduaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil niidetakse, niitmiseks sobiv aeg

niiduhein
[nimisõna, substantiiv]
niidult saadud hein (hrl vastandina põldheinale, mõnikord ka sooheinale)

niiduk
[nimisõna, substantiiv]
masin heintaimede niitmiseks

niidukooslus
[nimisõna, substantiiv]
niidul koos kasvavate taimede kogum

niidukultuur
[nimisõna, substantiiv]
niitudel kasvav taim

niidu-kuremõõk
1. niitudel kasvav mõõkjate lehtede ja ühel küljel asuvate punakaslillade lehtrikujuliste õitega rohttaim

2. rohttaim

niidulill
[nimisõna, substantiiv]
niitudel kasvav lill (nt nurmenukk, kullerkupp)

niiduline
[nimisõna, substantiiv]
heinaline

niidumari
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Marimaal elava mari rahvarühma ühe murde kõneleja

2. mari rahvarühma ühe murde kõneleja

niidumasin
[nimisõna, substantiiv]
masin heintaimede niitmiseks

niidumuld
[nimisõna, substantiiv]
niitudele iseloomulik muld

niidumurelane
[nimisõna, substantiiv]
väike kollane pinnases elav sipelgas

niidus
[nimisõna, substantiiv]
niidetud hein või muru

niidutaim
[nimisõna, substantiiv]
niitudel kasvav taim

niidu-uruhiir
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja metsades elutsev väike pruunikashall näriline

niieraam
[nimisõna, substantiiv]
1. (kangaspuudel, kudumismasinal:) metallraam, millesse hrl traadist niied on asetatud

2. selline raam koos niitega

3. kangaspuudel, kudumismasinal

niiesilm
[nimisõna, substantiiv]
(kangastelgedel:) avaus niies, kust lõimelõng läbi käib

niietama
[tegusõna, verb]
lõimelõngu kangaspuudel niiesilmadest läbi tõmbama (uut kangast alustades)

niietus
[nimisõna, substantiiv]
(kangaspuudel:) lõimelõngade läbitõmbamine niiesilmadest

niievarb
[nimisõna, substantiiv]
(kangaspuudel:) puust latt, millele toetuvad lõimelõngade liigutamise seadeldised (ehk niied)

niigi
[määrsõna, adverb]
1. ilma selletagi

2. ilma selletagi, niikuinii

3. igal juhul

niihästi
[määrsõna, adverb]
esineb lausete osi siduvate ühendite (niihästi ... kui, niihästi ... kui ka) koosseisus

niikaua
[määrsõna, adverb]
1. (täpsustab ajalist piiri:) teatava ajani, nii kaua (kui)

2. sel ajal, vahepeal

3. nii kaua (kuni)

4. nii kaua (kuni)

5. niikaua, seni

niikauaks
[määrsõna, adverb]
(täpsustab ajalist kestust:) selleks (vahepealseks) ajaks

niikaugel
[määrsõna, adverb]
sellises järgus või seisus, niisuguses olekus

niikaugele
sellisesse järku või seisu, niisugusesse olekusse

niiksatama
[tegusõna, verb]
(hrl looma kohta:) korraks lühidalt heledat peenikest (hädist, haledat) häält tegema

niiksuma
[tegusõna, verb]
hädast, mõnust vm tundest ajendatuna peenikest häält tegema

niikuinii
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab paratamatust:) päris kindlasti, igal juhul, kõigest hoolimata

2. kindlasti, igal juhul

niimeister
[nimisõna, substantiiv]
kahe käe tõmmatav nuga voolimiseks või puu koorimiseks

niimitu
[asesõna, pronoomen]
kasutatakse üldistavalt täpse arvu või hulga asemel

niimoodi
[määrsõna, adverb]
1. sel kombel või viisil

2. nii, sellisel moel

3. nii, sel moel, sel kombel

4. sedasi, niimoodi

niin
[nimisõna, substantiiv]
taime varres või tüves koore alumine kude, mis kannab edasi lehtedes valminud orgaanilisi aineid ning millest on saadud punumismaterjali

niinekoor
[nimisõna, substantiiv]
pärnakoor

niineosa
[nimisõna, substantiiv]
taimede varre või tüve koore alumine kude või osa

niinepuu
[nimisõna, substantiiv]
1. südajate lehtede ning kollakate lõhnavate õitega tugevakasvuline puu

2. suur puu, mille kollastest õitest tehakse teed

niineürask
[nimisõna, substantiiv]
väike okaspuude kahjur kollakate jalgade ja tundlatega

niinimetatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis mis seab öeldava teatava kahtluse alla

2. selle kohta, mis pole päris ametlik või mis seatakse teatava kahtluse alla

niinimetet
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis mis seab öeldava teatava kahtluse alla

2. selle kohta, mis pole päris ametlik või mis seatakse teatava kahtluse alla

niipalju
[määrsõna, adverb]
1. sel määral, niivõrd (palju)

2. sel määral, niivõrd (palju)

niipaljuke
1. (tunderõhulistes väljendites millegi vähese kohta:) sedavõrd vähe või palju

2. niivõrd väike hulk, sedavõrd vähe

niipea
[määrsõna, adverb]
1. varsti, lähemal ajal, lähemas tulevikus

2. lähemas tulevikus, varsti

niipidi
[määrsõna, adverb]
(seekord) sel kombel või viisil

niis
[nimisõna, substantiiv]
1. kangaspuude või kudumismasina seade, mille abil moodustatakse lõimelõngade vahe, kus süstik käib

2. niidist või traadist aas lõimelõngade üles-alla liigutamiseks

3. kangaspuude seade lõimelõngade vaheliku moodustamiseks

niisakala
[nimisõna, substantiiv]
suguküps isaskala, niisaga kala

niisama
[määrsõna, adverb]
1. ilma erilise põhjuse või eesmärgita

2. ilma et keegi kasutaks

3. ilma erilise eesmärgi või põhjuseta

4. ilma et midagi teeks

niisamasugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegagi või millegagi sarnane, eelnevalt või järgnevas mainituga võrreldes samalaadne

2. kellegagi või millegagi sarnane

3. sama laadi

niisamuti
[määrsõna, adverb]
millegagi või kellegagi võrreldes sama moodi

niisiis
[määrsõna, adverb]
1. kokkuvõttena, järeldusena hrl eelnevast, sellest tulenevalt

2. järeldusena eelnevast, sellest tingitud

3. kokkuvõttena eelnevast

niisk
[nimisõna, substantiiv]
1. isaskala seemnesari koos seemnevedelikuga

2. isaskala seemnesari v -vedelik

niiske
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähesel määral vett vm vedelikku sisaldav või vähese vedelikuga kaetud, veidi märg

2. natuke märg

niiskelt
[määrsõna, adverb]
niiskena

niiskepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
veidi niiskusele kalduv

niiskevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
veidi niiskusele kalduv

niiskuma
[tegusõna, verb]
niiskeks minema

niiskumus
[nimisõna, substantiiv]
niiskumise määr või aste

niiskus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi vee- või veeaurusisaldus

2. milleski sisalduv, midagi kattev vesi või veeaur

niiskusaste
[nimisõna, substantiiv]
veesisalduse määr

niiskuseputukas
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades elutsev putukas, hrl majasoomukas

niiskusesisaldus
[nimisõna, substantiiv]
vee määr mingis materjalis, aines (nt mullas, puidus)

niiskuskadu
[nimisõna, substantiiv]
niiskuse vähenemine, (osaline) kaotsiminek

niiskuskahjustus
[nimisõna, substantiiv]
niiskuse toimel tekkinud kahjustus

niiskuskindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. niiskuse toimele vastupidav

2. niiskust mitte läbilaskev

niiskuslembene
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) niisket keskkonda vajav

niiskusmõõdik
[nimisõna, substantiiv]
seade niiskuse mõõtmiseks

niiskusmõõtur
[nimisõna, substantiiv]
seade niiskuse mõõtmiseks

niiskustaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis kasvab niiskes kasvukohas (nt varsakabi)

niiskustase
[nimisõna, substantiiv]
veesisalduse määr

niiskustõke
[nimisõna, substantiiv]
pinda niiskuse eest kaitsev ehitusmaterjal või aine

niistama
[tegusõna, verb]
põleva küünlatahi vms söestunud osa ära lõikama või näpistama, hrl et seda kustutada

niisugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (osutab eelnevas või järgnevas mainitud asjaolule:) seda tüüpi, selle moodi

2. viitab konkreetsele esemele, asjaolule, nähtusele, olendile: seda tüüpi, selle moodi

3. selle sarnane, selle moodi

niisuke
[asesõna, pronoomen]
1. ilma otsese osutuseta väljendab kerget nendingut

2. selline, seesugune

niisukene
[asesõna, pronoomen]
1. ilma otsese osutuseta väljendab kerget nendingut

2. selline, seesugune

niisutama
[tegusõna, verb]
(vähesel määral) märjaks tegema, vajalikku niiskust andma

niisuti
[nimisõna, substantiiv]
1. õhku niisutav seade

2. niisutusseade

niisutus
[nimisõna, substantiiv]
millegi varustamine vajaliku veega, niisutamine

niisutuskanal
[nimisõna, substantiiv]
kanal, mis on mõeldud hrl põllumaade niisutamiseks ja kuivendamiseks

niisutuskraav
[nimisõna, substantiiv]
kraav niisutusvee juhtimiseks

niisutusmaaviljelus
[nimisõna, substantiiv]
kultuurtaimede kasvatamine niisutusseadmetega varustatud põllul (selleks vajalike tööde ja võtetega)

niisutuspõllundus
[nimisõna, substantiiv]
kultuurtaimede kasvatamine niisutusseadmetega varustatud põllul (selleks vajalike tööde ja võtetega)

niisutusrajatis
[nimisõna, substantiiv]
ehitis hrl põllumaade (kunstlikuks) niisutamiseks

niisutusseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis on mõeldud maa, õhu vm niisutamiseks

niisutussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
seadmed ja vahendid hrl põllumaade (kunstlikuks) niisutamiseks

niit
[nimisõna, substantiiv]
1. õmblemiseks vm kasutatav pikk peenike mittevillane materjal (hrl rullile kerituna)

2. pikk ja peenike (puuvillast) vahend, millega saab õmmelda

niit
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik rohumaa (heina- või karjamaa)

2. suur looduslik maa-ala, kus kasvavad rohi ja lilled ning kust saab heina

niiteaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil niidetakse, niitmiseks sobiv aeg

niitekõrgus
[nimisõna, substantiiv]
heina, muru vm niitmiseks sobiv kõrgus maapinnast

niithaaval
[määrsõna, adverb]
üks niit korraga

niitja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes (vikatiga, muruniitjaga) niidab

niitjas
[omadussõna, adjektiiv]
niidi moodi pikk ja peenike

niitma
[tegusõna, verb]
1. rohttaimi hrl juure lähedalt maha lõikama (nt vikatiga lüües, niidukiga töötades)

2. teatud vahendiga (näiteks muruniidukiga) muru või heina lühemaks lõikama

Ühendtegusõnad: maha niitma, maha niitma, ära niitmaära niitma

niitnuudel
[nimisõna, substantiiv]
niidikujuline nuudel

niitnäsa
[nimisõna, substantiiv]
keelel asuv näsajas moodustis

niitpeen
[omadussõna, adjektiiv]
väga väikese läbimõõduga, (pikk ja) peenike kui õmblusniit

niitrist
[nimisõna, substantiiv]
peen ristikujuline kujund optikariista okulaaril instrumendi suunamiseks täpselt vaadeldavasse punkti

niitsatama
[tegusõna, verb]
1. (meeleliigutusest vm tundest haaratuna) korraks niuksuma või nuuksatama

2. iitsatama, niuksatama

niitsatus
[nimisõna, substantiiv]
hirmust, ärevusest, valust vms põhjustatud peenike hääl

niitsuma
[tegusõna, verb]
hädast, mõnust vm tundest ajendatuna peenikest häält tegema

niituss
[nimisõna, substantiiv]
sidekoes või lümfiteedes nugiv niitjas ümaruss (nt filarioosi või elevantsustõve tekitaja)

niitvetikas
[nimisõna, substantiiv]
niitjas rohevetikas

niiviisi
[määrsõna, adverb]
1. sel kombel või viisil

2. nii, sellisel moel

3. nii, sel moel, sel kombel

4. sedasi, niimoodi

niivõrd
[määrsõna, adverb]
1. sel määral, selle võrra

2. sel määral

niivõrd-kuivõrd
[määrsõna, adverb]
(enam-vähem) nii palju kui

niiväga
[määrsõna, adverb]
(rõhutavana:) väga, eriti

nii-öelda
[määrsõna, adverb]
nagu (tavaliselt) öeldakse

niiöelda
[määrsõna, adverb]
nagu (tavaliselt) öeldakse

nii-ütelda
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis mis seab öeldava teatava kahtluse alla

2. selle kohta, mis pole päris ametlik või mis seatakse teatava kahtluse alla

niiütelda
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis mis seab öeldava teatava kahtluse alla

2. selle kohta, mis pole päris ametlik või mis seatakse teatava kahtluse alla

nikaab
[nimisõna, substantiiv]
kukla tagant kinnitatav mosleminaiste näokate, mis ulatub silmist allapoole hrl rinnuni

nikastama
[tegusõna, verb]
liigest ümbritsevaid sidemeid või kudesid venitama või osaliselt rebestama

Ühendtegusõnad: ära nikastamaära nikastama

nikastuma
[tegusõna, verb]
nikastuse tõttu venima või osaliselt rebenema

nikastus
[nimisõna, substantiiv]
1. liigest ümbritsevate sidemete või kudede venitus või osaline rebestus

2. liigesesidemete venitus

nikeldama
[tegusõna, verb]
1. niklikihiga katma

2. niklikorraga katma

nikeliin
[nimisõna, substantiiv]
suure eritakistusega sulam niklist, vasest ja mangaanist

nikerbokerid
[nimisõna, substantiiv]
kottis põlvpüksid, mis olid populaarsed 20. sajandi alguse Ameerikas ja mida talvel kanti paljudes inglise keelt kõnelevates maades (vrd suvel kanti lühikesi pükse)

nikerdama
[tegusõna, verb]
1. terariista abil puusse, luusse vm materjali kujutisi, mustrit lõikama

2. puust vm materjalist mingit (väikest) eset välja lõikama või voolima

nikerdis
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutis, muster vms, mis on terariista abil lõigatud puusse, luusse vm materjali

2. puust vm materjalist välja lõigatud või voolitud (väike) ese

3. nikerdis

nikerdraam
[nimisõna, substantiiv]
nikerdistega pildi- vm raam

nikerduks
[nimisõna, substantiiv]
nikerdistega uks

nikerdus
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutis, muster vms, mis on terariista abil lõigatud puusse, luusse vm materjali

2. puust vm materjalist välja lõigatud või voolitud (väike) ese

3. nikerdis

nikerduskunst
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust kunstiteoste ja tarbeesemete nikerdamine

2. reljeefidega kaunistamine

3. nikerdamine

nikitsema
[tegusõna, verb]
kiirustamata, vähehaaval (omaette, üksi) millegi kallal tegutsema

nikk
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekord, suguühe

nikkel
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge läikega hästi töödeldav metall, keemiline element järjenumbriga 28

nikkelmünt
[nimisõna, substantiiv]
1. niklist tehtud münt

2. peenraha

nikkuma
[tegusõna, verb]
seksima, suguakti sooritama (sihilisena hrl mehe vastava tegevuse kohta)

nikliallergia
[nimisõna, substantiiv]
nahalööbena või -põletikuna väljenduv allergia, mida põhjustab vahetu kokkupuude niklit sisaldava esemega (nt ehtega, metallnööbiga)

niklisulam
[nimisõna, substantiiv]
sulam, mille põhiosa on nikkel, üks supersulameid

niknäk
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesed toidupalad suupisteks

2. biskviit, präänik vm maiustus

nikotiin
[nimisõna, substantiiv]
1. tubakas leiduv alkaloid, mis suitsetamisel algul ergutab, hiljem ahendab veresooni ja ärritab limaskesti

2. tubakas leiduv alkoloid

nikotiinasendusravi
[nimisõna, substantiiv]
suitsetamisest võõrutamine, viies nikotiini organismi teisiti kui tubakasuitsuga (nt kasutades nikotiiniplaastreid või -nätsu)

nikotiinhape
[nimisõna, substantiiv]
üks B-rühma vitamiinidest, kõikide organismide kõigis rakkudes sisalduv kristalne aine, mis aitab vähendada keharasva, alandab vererõhku ja stressi

nikotiinik
[nimisõna, substantiiv]
(ahel)suitsetaja, nikotiinisõltlane

nikotiinimürgistus
[nimisõna, substantiiv]
tubakasuitsus leiduva nikotiini toimel tekkiv (krooniline) mürgitus

nikotiinimürgitus
[nimisõna, substantiiv]
tubakasuitsus leiduva nikotiini toimel tekkiv (krooniline) mürgitus

nikotiininäts
[nimisõna, substantiiv]
nikotiini sisaldav närimiskumm, suitsetamisest loobumise abivahend

nikotiinipadi
[nimisõna, substantiiv]
nikotiini (kuid mitte tubakat) sisaldav portsjon ainet, mis pannakse imenduma hrl ülahuule ja igeme vahele, nn tubakavaba huuletubakas

nikotiiniplaaster
[nimisõna, substantiiv]
plaaster, mille kaudu nikotiin imendub organismi, suitsetamisest loobumise abivahend

nikotiinisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
kehaline ja vaimne sõltuvus tubakast, pidev vajadus suitsetamise järele

nikotiinivaba
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei sisalda nikotiini

nikroom
[nimisõna, substantiiv]
niklist ja kroomist takistussulam, millest valmistatkse elektriseadmete küttekehi

niks
[nimisõna, substantiiv]
kerge ühe või mõlema põlve nõtkutus (nt tütarlapsel tervitamisel, tänamisel)

niks
[nimisõna, substantiiv]
vanasti kasutatud pulk lõnga kerimiseks

niks-naks
kiiresti, kähku

niksti
[määrsõna, adverb]
kiiresti, kähku

niksuma
[tegusõna, verb]
nõksuma, nõtkuma

niksutama
[tegusõna, verb]
kergelt kummardama, põlvedest nõksutades

nikutama
[tegusõna, verb]
1. (kergelt, nõusoleku märgiks) pead noogutama

2. kergelt noogutama

nilbe
[omadussõna, adjektiiv]
1. sündsusetuks, häbituks peetav, hrl seksi, suguelunditega seotud

2. sündsustunnet solvav

nilbik
[nimisõna, substantiiv]
ebameeldiv, nõme inimene

nilbitsema
[tegusõna, verb]
rõvedusi, nilbusi rääkima või tegema

nilbus
[nimisõna, substantiiv]
sündsusetuks, häbituks peetav, hrl seksi, suguelunditega seotud jutt, väljend vms

nilgau
[nimisõna, substantiiv]
1. Lääne-India suur antiloop

2. India suur antiloop

nillima
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi ihalema, noolima, kellegi või millegi järele keelt limpsama

nilpama
[tegusõna, verb]
keelega korra kuskilt üle libistama, keelega tõmbama

nilpima
[tegusõna, verb]
hrl keelega (korduvalt) üle tõmbama, (mõnuga) lakkuma

nilpsama
[tegusõna, verb]
keelega korra kuskilt üle libistama, keelega tõmbama

nilpsima
[tegusõna, verb]
hrl keelega (korduvalt) üle tõmbama, (mõnuga) lakkuma

nim
1. teatud nime omav

2. kellegi nime kandev

3. selline, kes või mis kannab teatud nime või nimetust

nim
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kes?, mis? (nt vend, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kes?, mis? (nt vend, õpik)

nimbus
[nimisõna, substantiiv]
kuldne või värviline särav sõõr jumaliku või püha isiku pea ümber (Idamaade, antiik- ja kristlikus kunstis)

nimekaart
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardike kontaktandmetega, mille inimene annab enda esitlemisel (nt töökohtumisel, külla minnes)

2. väike kaart, mille peal on sinu nimi, ametikoht, telefoninumber ja meiliaadress

nimekaim
[nimisõna, substantiiv]
sama nimega isik (ka asutus, paik vm)

nimekandja
[nimisõna, substantiiv]
teatud nime kandev või edasi kandev isik

nimekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kelle (või mille) nimi on laialt tuntud

2. kuulus, tuntud nimega

nimekast
[nimisõna, substantiiv]
postiasutuses üürile antav postkast, kuhu suunatakse saadetised selle postkasti numbri alusel

nimekiri
[nimisõna, substantiiv]
1. nimede või nimetuste kirjalik loetelu

2. nimede, ülesannete või muu kirjalik loetelu

nimekorraldus
[nimisõna, substantiiv]
keelekorralduse osa, mis hõlmab nimekasutuse uurimist, nimede korrastamise põhimõtete väljatöötamist ja nimede keeleline korrastamist

nimekuju
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas nime kirjutatakse

nimel
[postpositsioon, tagasõna]
mingit eesmärki silmas pidades, millelegi pühendudes, millegi pärast

nimelaud
[nimisõna, substantiiv]
tahvlike, lauake nimesildina (hrl varasemal ajal, nt purjelaevadel)

nimeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud nime omav

2. kellegi nime kandev

3. selline, kes või mis kannab teatud nime või nimetust

nimelipik
[nimisõna, substantiiv]
sildike nimega hrl millegi küljes või juures

nimeliselt
[määrsõna, adverb]
1. nime järgi

2. kellegi nimele

nimelt
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend, kinnitab, rõhutab väidet:) täiesti, igas mõttes

2. just, täiesti, igas mõttes

nimemaagia
[nimisõna, substantiiv]
nime erakordne mõjujõud, selle abil mõjustamine või nõidumine

nimemuutus
[nimisõna, substantiiv]
senisest erineva nime või nimetuse saamine

nimemärk
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstniku, kirjaniku vm autori allkiri, varjunimi, nimetähed vm tähis oma teosel

2. pseudonüüm, varjunimi

3. autorit identifitseeriv märk

nimepanek
[nimisõna, substantiiv]
hrl sündinud lapsele nime panemine

nimepidi
[määrsõna, adverb]
nime järgi, nimeliselt

nimepillamine
[nimisõna, substantiiv]
tuntud isikute, institutsioonide, pealkirjade vms mainimine vestluses või kirjalikus tekstis, mida sageli käsitatakse soovina muljet avaldada

nimeplaat
[nimisõna, substantiiv]
plaadike kellegi nimega (nt korteri, vastuvõturuumi uksel)

nimepuu
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi pühendatud, kellegi nimele istutatud puu

nimepäev
[nimisõna, substantiiv]
mingile pühakule või eesnimele pühendatud päev

nimepäevaline
[nimisõna, substantiiv]
inimene oma nimepäeval, samale eesnimele pühendatud kalendripäeval

nimeregister
[nimisõna, substantiiv]
1. ainestiku leidmist hõlbustav nimeloend (hrl raamatu vms lõpus)

2. teose lõpus

nimeseadus
[nimisõna, substantiiv]
isikunime andmist ja kohaldamist korraldav seadus

nimesedel
[nimisõna, substantiiv]
sildike nimega hrl millegi küljes või juures

nimeserver
[nimisõna, substantiiv]
internetis asuv server, mis teisendab aadressireale kirjutatu (ehk domeeninime) IP-aadressiks

nimesilt
[nimisõna, substantiiv]
1. silt, tahvel, plaat vms kellegi nime või millegi nimetusega

2. silt nime v nimetusega

nimesponsor
[nimisõna, substantiiv]
spordimeeskonna, -võistluste vms peamine sponsor, kelle nimi on märgitud ka asjakohase meeskonna või ürituse nimes

nimestik
[nimisõna, substantiiv]
1. nimede või nimetuste kirjalik loetelu

2. nimede, ülesannete või muu kirjalik loetelu

nimestikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (märgib mingisse nimekirja kuulumist)

2. nomenklatuurne, nimestikku kuuluv

nimetahvel
[nimisõna, substantiiv]
plaadike kellegi nimega (nt korteri, vastuvõturuumi uksel)

nimetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (algebralises murrus:) murrujoone all asuv arv või avaldis

2. murdarvu murrujoone alune arv

nimetama
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi kohta teatavat nime või nimetust kasutama

2. kellekski, millekski või mingisuguseks pidama

3. kellegi või millegi kohta mingit nime või nimetust kasutama

Ühendtegusõnad: tagasi nimetama, tagasi nimetama, ära nimetama, ära nimetama, ümber nimetamaümber nimetama

nimetamats
[nimisõna, substantiiv]
väikesele sõrmele eelnev sõrm

nimetamine
[nimisõna, substantiiv]
ametikohale, ametisse määramine

nimetamisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest eriline või esilduv

2. selline, mida tasub mainida, tähelepanu vääriv

nimetamisväärt
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest eriline või esilduv

2. selline, mida tasub mainida, tähelepanu vääriv

nimetatu
[nimisõna, substantiiv]
mainitud isik või asjaolu

nimetatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. arutlusel olnud või olev, jutuks olnud või olev

2. kõne all olev

nimetav
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kes?, mis? (nt vend, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kes?, mis? (nt vend, õpik)

nimetavaline
[omadussõna, adjektiiv]
nimetavas käändes olev, sellel rajanev

nimeteadus
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse haru, mis uurib pärisnimesid

nimetet
[omadussõna, adjektiiv]
1. arutlusel olnud või olev, jutuks olnud või olev

2. kõne all olev

nimetissõrm
[nimisõna, substantiiv]
pöidlale järgnev sõrm

nimetsi
[määrsõna, adverb]
nimepidi, nimeliselt

nimetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kelle nimi pole teada, teadmata nimega

2. (veel) ilma nimeta

nimetus
[nimisõna, substantiiv]
sõna või sõnaühend, mis tähistab mingit tüüpi objekti (nt pühapäev, ülikool, mets)

nimetäht
[nimisõna, substantiiv]
nime algustäht

nimeuurija
[nimisõna, substantiiv]
1. pärisnimesid uuriv teadlane

2. pärisnimede uurija

nimevahetus
[nimisõna, substantiiv]
ametlikult uue nime või nimetuse võtmine

nimi
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna või sõnaühend, mis eristab üht konkreetset olendit, kohta vm asja teiste omasarnaste seast (nt Laura, Tartu, Kiek in de Kök, Pärnu laht)

2. sõna või sõnad, mida sa kasutad, kui nimetad konkreetset inimest, kohta või asja

nimihind
[nimisõna, substantiiv]
kaubale määratud, märgitud hind (vastandina tegelikule, reaalhinnale)

nimijutustus
[nimisõna, substantiiv]
jutustus, mille pealkiri on ka jutustuste kogu pealkirjaks

nimikaal
[nimisõna, substantiiv]
ettenähtud kaal (ehk raskus)

nimikangelane
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusteose, filmi vms keskne tegelane, kelle nimi on teose pealkirjaks või pealkirjas

nimikoormus
[nimisõna, substantiiv]
voolutugevuse normaalväärtus, mille juures seade töötab kõige ökonoomsemalt

nimilaul
[nimisõna, substantiiv]
heliplaadile vms nime andnud laul

nimilugu
[nimisõna, substantiiv]
1. heliplaadile, kontserdile vms pealkirja või nime andnud laul vm muusikapala

2. raamatule pealkirja andnud jutustus vm lugu

nimiluuletus
[nimisõna, substantiiv]
luuletus, mille pealkiri on ka luulekogu pealkirjaks

nimimõõde
[nimisõna, substantiiv]
detaili suurust näitav mõõde, mis kantakse joonisele kõigepealt ja mille suhtes arvestatakse piirhälbeid ehk lubatud kõrvalekaldeid

niminovell
[nimisõna, substantiiv]
novell, mille pealkiri on ka novellikogu pealkirjaks

nimiosa
[nimisõna, substantiiv]
näidendile, filmile vm etendatud teosele nime andnud tegelase osa

nimiosaline
[nimisõna, substantiiv]
näidendile nime andnud tegelase osa esitav näitleja (filmis või lavateoses)

nimipinge
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriseadmete normaalseks töötamiseks ettenähtud pinge

2. elektrivõrgu talitlust iseloomustav pinge

nimipühak
[nimisõna, substantiiv]
pühak, kelle järgi on kirik vm nime saanud

nimiroll
[nimisõna, substantiiv]
näidendile, filmile vm etendatud teosele nime andnud tegelase osa

nimismees
[nimisõna, substantiiv]
1. (Soomes:) maavanemale alluv kunna (valla) politseiülem, prokurör ning kohtutäitur

2. Soome haldusametnik

nimisponsor
[nimisõna, substantiiv]
spordimeeskonna, -võistluste vms peamine sponsor, kelle nimi on märgitud ka asjakohase meeskonna või ürituse nimes

nimistu
[nimisõna, substantiiv]
1. nimede või nimetuste kirjalik loetelu

2. nimede, ülesannete või muu kirjalik loetelu

nimisõna
[nimisõna, substantiiv]
1. eset, olendit, nähtust, üldmõistet vms tähistav sõna (nt tool, laulja, sõna)

2. sõna, mis väljendab asju, esemeid, olendeid või nähtusi ja vastab küsimusele kes? või mis?. Nimisõnad on näiteks kass, inimene ja auto

nimisõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. nimisõnaga väljendatud, nimisõna(de)st koosnev või nimisõnana toimiv

2. nimisõnaga väljendatud

nimisõnatuletus
[nimisõna, substantiiv]
uute nimisõnade moodustamine liidete abil

nimitegelane
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusteose, filmi vms keskne tegelane, kelle nimi on teose pealkirjaks või pealkirjas

nimivool
[nimisõna, substantiiv]
maksimaalne püsiv elektrivool (amprites), mille korral kaitse veel ei rakendu

nimivõimsus
[nimisõna, substantiiv]
suurim võimsus, mida masin või seade on suuteline normaalses tööolukorras arendama

nimiväärtus
[nimisõna, substantiiv]
1. pangatähele, väärtpaberile, margile vms märgitud rahaline väärtus

2. pangatähele märgitud rahaline väärtus

nimme
[määrsõna, adverb]
1. kindla kavatsusega, mitte kogemata

2. nii, et on kavatsetud või ette planeeritud, mitte juhuslikult

3. tahtlikult

nimme
[nimisõna, substantiiv]
ristluu ja rindkere vaheline osa seljast

nimmelüli
[nimisõna, substantiiv]
nimmepiirkonna selgroolüli

nimmepiirkond
[nimisõna, substantiiv]
ristluu ja rindkere vaheline osa seljast ja selle lähiümbrus

nimmepõimik
[nimisõna, substantiiv]
närvide põimumisest ja hargnemisest kujunev võrgutaoline moodustis nimmepiirkonnas

nimmetugi
[nimisõna, substantiiv]
alaselga toetav tugi (büroo)toolil

nimmevalu
[nimisõna, substantiiv]
valu nimme piirkonnas (ristluu ja rindkere vahelises selja osas)

nina
[nimisõna, substantiiv]
1. suu kohal paiknev väljaulatuv näoosa, mille kaudu toimub hingamine ja haistmine (inimesel ja selgroogsetel loomadel)

2. näo osa, millega inimesed ja loomad lõhna tunnevad ja hingavad

ninaaerosool
[nimisõna, substantiiv]
ninna pihustatav aine

ninaahv
[nimisõna, substantiiv]
pika punakaspruuni karva ja suure lontja ninaga kitsaninaline ahv Kalimantani ürgmetsades

ninaalune
[nimisõna, substantiiv]
ninasõõrmete ja ülahuule vaheline näopiirkond

ninaauk
[nimisõna, substantiiv]
nina alumises otsas olev paariline ava

ninaesine
[nimisõna, substantiiv]
söök, toit, eine

ninahingamine
[nimisõna, substantiiv]
hingamine läbi nina

ninahääl
[nimisõna, substantiiv]
(läbi nina rääkimisel tekkiva nasaalse häälduse kohta)

ninahäälik
[nimisõna, substantiiv]
häälik, mille hääldamisel õhuvool pääseb välja nina kaudu (nt m, n)

ninaindeks
[nimisõna, substantiiv]
nina laiuse ja kõrguse suhe protsentides

ninajuur
[nimisõna, substantiiv]
nina silmadevaheline osa

ninajuurikas
[nimisõna, substantiiv]
nina silmadevaheline osa

ninakaabe
[nimisõna, substantiiv]
nina seest kaabitud aine mikrobioloogilise uuringu materjalina

ninakanüül
[nimisõna, substantiiv]
peenike plasttoru, mis juhib hapnikku kahe haru kaudu otse ninasõõrmetesse (hapnikravi korral)

ninakarbik
[nimisõna, substantiiv]
ninaõõnes üks kolmest luumoodustisest, mis jaotavad ninaõõne ninakäikudeks

ninakaru
[nimisõna, substantiiv]
1. pika liikuva ninaotsaga kiskja (pesukarulane) Ameerika soojade piirkondade metsades

2. pika koonuga pesukarulane

ninakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. end tähtsaks tegev, üleolevalt käituv, upsakas

2. teravalt ütlev, nipsakas

ninakil
[määrsõna, adverb]
ninali asendis

ninakile
[määrsõna, adverb]
ninali asendisse

ninakirtsutaja
[nimisõna, substantiiv]
oma vastumeelse suhtumise, põlguse väljendaja

ninakirtsutus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl halvustava, põlastava tundeväljenduse kohta)

ninaklamber
[nimisõna, substantiiv]
1. klambrilaadne vahend, mis takistab vee ninna tungimist (ujujatel, sukeldujatel jt)

2. respiraatori osa, mis surub respiraatori tugevasti vastu nina ja aitab tagada hermeetilisust

ninakoobas
[nimisõna, substantiiv]
kahest vaheseinaga eraldatud poolest koosnev õõs kolju eesmises osas silmakoobaste ja suuõõne vahel

ninakus
[nimisõna, substantiiv]
nipsakus, upsakus

ninakõrvalkoobas
[nimisõna, substantiiv]
ninaõõnt ümbritsevates luudes asetsev õhku sisaldav paariline resonantselund, nt põsekoobas, otsmikukoobas

ninakõrvalurge
[nimisõna, substantiiv]
ninaõõnt ümbritsevates luudes asetsev õhku sisaldav paariline resonantselund, nt põsekoobas, otsmikukoobas

ninakäik
[nimisõna, substantiiv]
üks kolmest ninakarbikutega eraldatud ninaõõne osast

ninali
[määrsõna, adverb]
1. pikali, nii et nina, nägu on allpool

2. ninaga, näoga millegi vastu või vastas

3. näo, nina peale maha v maas

ninaloputus
[nimisõna, substantiiv]
protseduur, mis puhastab nina pisikutest, allergeenidest või eritisest (nt nohu korral)

ninaluu
[nimisõna, substantiiv]
nina toeks olev näokolju osa

ninalõõr
[nimisõna, substantiiv]
(ninaõõne, ninakäigu kohta)

ninamees
[nimisõna, substantiiv]
1. eestvedaja, juht

2. juht, eestvedaja

ninamik
[nimisõna, substantiiv]
ninaosa

ninamine
[omadussõna, adjektiiv]
(seoses kehaosadega:) ninapoolne

ninaneel
[nimisõna, substantiiv]
neelu ülemine osa, mis on ühenduses ninaõõnega

ninanips
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu, vallatu või üleannetu tegu või ettevõtmine

ninanõre
[nimisõna, substantiiv]
hrl haiguse puhul ninast erituv vedelik

ninanöps
[nimisõna, substantiiv]
(väikese ümmarguse nina kohta)

ninaosa
[nimisõna, substantiiv]
millegi (nt sõiduki, jalanõu) eesmine osa või ots

ninaots
[nimisõna, substantiiv]
nina otsmine osa

ninapadi
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest väikesest piklikust detailist, millega prillid ninale toetuvad

ninapeegel
[nimisõna, substantiiv]
1. looma (nt koera, veise) karvadeta ninaots

2. looma karvadeta ninaots

ninapidi
[määrsõna, adverb]
ninaga millegi vastu, ninad vastamisi

ninapidivedamine
[nimisõna, substantiiv]
pettus, tüssamine

ninapihus
[nimisõna, substantiiv]
ninna pihustatav aine

ninaplaaster
[nimisõna, substantiiv]
ninale kleebitav plaaster, mis kergendab läbi nina hingamist või puhastab ninapoore

ninaplastika
[nimisõna, substantiiv]
1. nina kuju taastamine või korrigeerimine operatsiooniga, nina plastiline operatsioon

2. nina plastiline operatsioon

ninapolüüp
[nimisõna, substantiiv]
limaskesta väljasopistus ninakõrvalkoobastes ja ninaõõnes

ninapool
[nimisõna, substantiiv]
(hõlmab üht ninasõõret)

ninapump
[nimisõna, substantiiv]
vahend imiku või väikelapse nohuse nina puhastamiseks

ninarõngas
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesel:) augustatud ninasõõrmesse kinnitatav rõngakujuline ehe

2. (loomal:) ninasõõrmeisse kinnitatud rõngas looma kettipanekuks

ninarätik
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem kaasaskantav rätik nina nuuskamiseks vm puhastamiseks

2. riidest või paberist väike rätik, mille sisse nuusatakse nina

ninarätt
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem kaasaskantav rätik nina nuuskamiseks vm puhastamiseks

2. riidest või paberist väike rätik, mille sisse nuusatakse nina

ninasarvik
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrikas ja Lõuna-Aasias elav suur paksunahaline loom, kelle ninaosal on üks või kaks sarve

2. suur paksu nahaga loom, kellel on nina otsas sarv ja kes elab Aafrikas või Aasias

ninasarvikpõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tumepruun läikiv mardikas, kelle isastel on laubal kõver sarv

2. põrnikas

ninasekreet
[nimisõna, substantiiv]
ninast erituv lima

ninaselg
[nimisõna, substantiiv]
(inimese või looma) nina pealmine osa ninajuurest ninaotsani

ninasond
[nimisõna, substantiiv]
ninaõõne kaudu makku viidav torukujuline arstiriist, mille abil haiget toidetakse

ninasprei
[nimisõna, substantiiv]
ninna pihustatav aine

ninasõõre
[nimisõna, substantiiv]
nina alumises otsas olev paariline ava

ninatark
[omadussõna, adjektiiv]
1. end tähtsaks tegev, tark näida püüdev, (vanemate inimeste suhtes) üleolevalt käituv

2. nipsakas

ninatarkus
[nimisõna, substantiiv]
1. ninatargana käitumine

2. miski ninatargalt öeldu

ninatiib
[nimisõna, substantiiv]
ninasõõret küljelt piirav tiibjas moodustis

ninatilgad
[nimisõna, substantiiv]
ninna tilgutatav arstim nohu leevendamiseks

ninats
[nimisõna, substantiiv]
1. (jalatsil:) ninaosa, pealse eesmine osa

2. jalatsi ninaosa

ninatsi
[määrsõna, adverb]
ninapidi (koos)

ninatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma ninata

ninatubakas
[nimisõna, substantiiv]
tolmpeen tubakapulber, mida tõmmatakse või topitakse ninasse

ninatäis
[nimisõna, substantiiv]
(tubli) ninasse tõmmatud kogus või nina täitev kogus (mingit ainet)

ninavahesein
[nimisõna, substantiiv]
ninaõõnt kaheks pooleks jaotav vahesein

ninaverejooks
[nimisõna, substantiiv]
verejooks ninast

ninaving
[nimisõna, substantiiv]
1. vihavimm või kius

2. vingumine, virisemine

ninavuntsid
[nimisõna, substantiiv]
peenike plasttoru, mis juhib hapnikku kahe haru kaudu otse ninasõõrmetesse (hapnikravi korral)

ninaõõs
[nimisõna, substantiiv]
kahest vaheseinaga eraldatud poolest koosnev õõs kolju eesmises osas silmakoobaste ja suuõõne vahel

ning
[sidesõna, konjunktsioon]
1. (ühendavalt:) seob sisu poolest samaväärseid, võrreldavaid või loetletavaid sõnu, lauseosi või lauseid

2. seob sisu poolest võrdseid, võrreldavaid või üksteist täiendavaid sõnu ja lausete osi

ninja
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanist pärit relvata võitluskunsti ehk ninjutsu harrastaja

ninja
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanist pärit relvata võitluskunsti ehk ninjutsu harrastaja

ninjutsu
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanist pärit relvata võitluskunst

ninn
[nimisõna, substantiiv]
1. suu kohal paiknev väljaulatuv näoosa, mille kaudu toimub hingamine ja haistmine (inimesel ja selgroogsetel loomadel)

2. näo osa, millega inimesed ja loomad lõhna tunnevad ja hingavad

ninn-nänn
[nimisõna, substantiiv]
väikesed (väheväärtuslikud, tarbetud) asjad, nt sellised meened ja kingitused

ninnu
[nimisõna, substantiiv]
1. suu kohal paiknev väljaulatuv näoosa, mille kaudu toimub hingamine ja haistmine (inimesel ja selgroogsetel loomadel)

2. näo osa, millega inimesed ja loomad lõhna tunnevad ja hingavad

ninnu-nännu
[omadussõna, adjektiiv]
heldima panevalt armas ja tore, hrl liialt ilutsev

ninnunännutama
[tegusõna, verb]
kedagi (liiga) hellitavalt kohtlema

ninnutama
[tegusõna, verb]
kedagi (liiga) hellitavalt kohtlema

ninnutis
[nimisõna, substantiiv]
väikelapse eale kohandatud keelend (nt kõtu, pepu, nämm-nämm)

ninuli
[määrsõna, adverb]
1. pikali, nii et nina, nägu on allpool

2. ninaga, näoga millegi vastu või vastas

3. näo, nina peale maha v maas

nioobium
[nimisõna, substantiiv]
1. helehall hästi töödeldav keemiliselt inertne metall, keemiline element järjenumbriga 41

2. keemiline element

nipeldama
[tegusõna, verb]
niplispitsi kuduma

nipeldama
[tegusõna, verb]
1. (nõtke, painduva) löömisvahendiga peksma

2. vitsaga, rihmaga peksma

nipe-näpe
[nimisõna, substantiiv]
(väikeste ning vähem tähtsate või ka juurdekuuluvate asjade, lisandite vms kohta)

niperdama
[tegusõna, verb]
midagi näppudega katsuma, (põgusalt, hooletult) sõrmitsema, nii midagi tegema

nipernaadilik
[omadussõna, adjektiiv]
(August Gailiti romaani tegelase Toomas Nipernaadi järgi:) seiklema kalduv ja rõõmsameelne

nipikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. nutikas, leidlik või kaval

2. nipiga

nipitama
[tegusõna, verb]
nutikaid, leidlikke lahendusi otsima

nipitiri
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalepõiklev vastus küsimusele nime kohta

niplama
[tegusõna, verb]
niplispitsi kuduma

niplamispulk
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline vahend niplispitsi kudumiseks

niplis
[nimisõna, substantiiv]
1. pitsikudumine, kus pulkade ümber mähitud niitide ristamise ja keerutamisega pitsipadjal valmib põimitud pits

2. sel viisil tehtud pits

3. pitsikudumine, pulkadel kootud pits

niplispits
[nimisõna, substantiiv]
1. pitsikudumine, kus pulkade ümber mähitud niitide ristamise ja keerutamisega pitsipadjal valmib põimitud pits

2. sel viisil tehtud pits

3. pitsikudumine, pulkadel kootud pits

niplispulk
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline vahend niplispitsi kudumiseks

nipp
[nimisõna, substantiiv]
1. leidlik toimimisviis, (kaval) võte

2. kaval võte

nippel
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike keermestatud ühenduslüli, millega kinnitatakse toru seadme külge või seadmeosi omavahel

2. teatud toruliitmik

nippeljootur
[nimisõna, substantiiv]
seadme osa, mille abil loomad ja linnud saavad juua

nippima
[tegusõna, verb]
1. sõrmeotstega haarates (kergelt) tõmbama või pigistama

2. sõrmedega millegi kallal tegevuses olema

nips
[nimisõna, substantiiv]
esimese või keskmise sõrme ja pöidla abil tekitatav kerge plaks (löök või heli)

nips
[omadussõna, adjektiiv]
1. terava ütlemisega, upsaka olemisega

2. seda väljendav

3. teravalt ütlev, ninakas

nipsakalt
[määrsõna, adverb]
(ütlemis-, käitumislaadiga seoses:) teravalt, irooniliselt, upsakalt vms

nipsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. terava ütlemisega, upsaka olemisega

2. seda väljendav

3. teravalt ütlev, ninakas

nipsakus
[nimisõna, substantiiv]
nipsakas vastus, käitumine

nipsama
[tegusõna, verb]
1. korraks kergelt lööma

2. kerge sõrmelöögiga midagi eemale lennutama

nipsasi
[nimisõna, substantiiv]
kujuke vm iluasi (nt laual, kummutil)

nipsasjake
[nimisõna, substantiiv]
kujuke vm iluasi (nt laual, kummutil)

nipsis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (nina kohta:) ülespoole ja terava otsaga

2. nina kohta: ülespoole ja terava otsaga

nipsnina
[nimisõna, substantiiv]
väike ülespoole terava otsaga nina

nipsti
[määrsõna, adverb]
äkki, kiiresti, otsekohe

nipsukivi
[nimisõna, substantiiv]
väike sile kivike (nt nipsumänguks sobilik)

nipsumäng
[nimisõna, substantiiv]
kabenuppudega mängitav mäng, kus sõrmelöögiga oma nuppu lennutades püütakse vastasmängija nupud mängulaualt minema lüüa

nipsust
[määrsõna, adverb]
kohe ja kiiresti, ilma vaevata

nipsutama
[tegusõna, verb]
1. sõrmega millegi vastu kerget lööki andma

2. nii midagi eemale lennutama

nipsutus
[nimisõna, substantiiv]
pöidla ja esimese või keskmise sõrme abil tehtav plaks (väljendab sageli millegi toimumise kergust)

nipukas
[nimisõna, substantiiv]
painduvast materjalist kinnitusvahend juhtmete, kaablite vms kokkuköitmiseks

niqab
[nimisõna, substantiiv]
kukla tagant kinnitatav mosleminaiste näokate, mis ulatub silmist allapoole hrl rinnuni

niqāb
[nimisõna, substantiiv]
kukla tagant kinnitatav mosleminaiste näokate, mis ulatub silmist allapoole hrl rinnuni

nirakas
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis on viletsa kvaliteediga või muul põhjusel kasutamiseks kõlbmatu

nire
[nimisõna, substantiiv]
peene (katkendliku) joana voolav vesi vm vedelik

niretama
[tegusõna, verb]
nire[de]na voolama

nirginahk
[nimisõna, substantiiv]
nirgilt saadud karusnahk

nirginahkne
[omadussõna, adjektiiv]
nirginahast

nirginägu
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese väikese kitsa erksa pilguga näo kohta)

2. väike kitsas nirgisilmadega nägu

nirgisilm
[nimisõna, substantiiv]
terase, erksa pilguga silm

nirin
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl vee vm vedeliku kohta:) peene (katkendliku) joa voolamine või langemine, eriti selle heli

2. nirisemine

3. eriti selle heli kohta

nirinal
[määrsõna, adverb]
peene, katkematu joana

nirisema
[tegusõna, verb]
peene joana valguma, voolama või langema

niristama
[tegusõna, verb]
peene joana valama, puistama või valguda laskma

nirk
[nimisõna, substantiiv]
suvel punakaspruuni värvi, talvel üleni valge väike saleda kehaga kiskja

nirp
[nimisõna, substantiiv]
pika peene kärsa ning pirnja kehaga väike taimi kahjustav mardikas

niru
[omadussõna, adjektiiv]
1. omadustelt, kõlblikkuselt või tasemelt ebarahuldav, vähene või puudulik, seetõttu sobimatu (kasutamiseks, tegevuseks vms)

2. selline, kelle või mille omadused või kvaliteet ei vasta nõuetele, ootustele

nirult
[määrsõna, adverb]
1. millegi poolest ebarahuldavalt või halvasti

2. kui miski on kehvasti, siis miski ei rahulda sind, midagi on puudu või miski on halvasti

nirune
[omadussõna, adjektiiv]
koguselt, hulgalt üsna vähene

nirusti
[määrsõna, adverb]
1. millegi poolest ebarahuldavalt või halvasti

2. kui miski on kehvasti, siis miski ei rahulda sind, midagi on puudu või miski on halvasti

nirutama
[tegusõna, verb]
(rahaga) närutama, vaeselt elama

niruvõitu
[omadussõna, adjektiiv]
koguselt, hulgalt üsna vähene

nirvaana
[nimisõna, substantiiv]
(budismis jt India õpetustes:) teadvuse kõrgeim seisund, kus inimene on vabanenud oma igavesest ümbersündide ahelast ehk sansaarast ning kuhu jõutakse virgumise teel

nisa
[nimisõna, substantiiv]
imetajate piimanäärme sõrme meenutav lõpposa, kust järglane piima imeb (või kust piima lüpstakse)

nisakann
[nimisõna, substantiiv]
lehma nisa külge kinnitatav lüpsiaparaadi osa

nisanäpp
[nimisõna, substantiiv]
eriti käelises tegevuses kohmakas, saamatu inimene

nispero
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani villpöörise (Eriobotrya japonica) aprikoositaoline mitmeseemneline söödav vili

nisu
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrreline rohttaim, mille teradest tehakse valget jahu nt saia, kookide, makaronide valmistamiseks

2. kõrreline

nisublond
[omadussõna, adjektiiv]
valminud nisu värvi blond

nisuhelbed
[nimisõna, substantiiv]
nisujahust pressitud õhukesed liblekesed

nisuiduõli
[nimisõna, substantiiv]
nisuidudest pressitud E-vitamiinirikas õli, mida kasutatakse nt kosmeetikatööstuses

nisujahu
[nimisõna, substantiiv]
nisuteradest jahvatatud jahu

nisukarva
[omadussõna, adjektiiv]
1. valminud nisu värvi, (kuld)kollane

2. valminud nisu värvi, [kuld]kollane

nisuke
[asesõna, pronoomen]
1. ilma otsese osutuseta väljendab kerget nendingut

2. selline, seesugune

nisukene
[asesõna, pronoomen]
niisugune

nisukliid
[nimisõna, substantiiv]
nisuteradelt jahvatamisel eraldatud kestad koos nende külge jäänud osakestega

nisukollane
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika või hallika varjundiga kollane, küpse nisu värvi

nisukruup
[nimisõna, substantiiv]
1. nisu kooritud ja lihvitud tera

2. sellised terad kogumina

nisuleib
[nimisõna, substantiiv]
hele, nisujahust valmistatud leib (üldlevinud mujal maailmas)

nisuliha
[nimisõna, substantiiv]
taimetoitlaste lihaasendaja, valgurikas toit veest ja nisujahust, millest on tärklis ja kliid välja uhutud, nii et järgi jääb gluteen

nisulill
[nimisõna, substantiiv]
võsu tipus asetsevate suurte punakate õitega umbrohutaim

nisune
[omadussõna, adjektiiv]
nisu sisaldav

nisupäine
[omadussõna, adjektiiv]
nisu värvi juustega

nisupüül
[nimisõna, substantiiv]
1. kestadest ja iduosakestest hästi puhastatud peenike nisujahu, püülijahu nisust

2. püülijahu nisust

nisutang
[nimisõna, substantiiv]
1. nisu kooritud ja purustatud tera

2. sellised terad kogumina

nisuõlu
[nimisõna, substantiiv]
nisust valmistatud hapuka maitsega õlu

nišipartei
[nimisõna, substantiiv]
erakond, mis on keskendunud ühele valdkonnale, kitsale teemaringile, mitte laiaulatuslikule poliitikale, nn ühe idee partei

nišistama
[tegusõna, verb]
kitsa ala või isikute ringiga siduma

nišistuma
[tegusõna, verb]
kitsa valdkonna või isikute ringiga seotuks muutuma, omaette seisvateks osadeks killustuma

nišiteater
[nimisõna, substantiiv]
kitsale huviliste ringile lavastusi etendav teater

nišitoode
[nimisõna, substantiiv]
massitootest eristuv, hrl piiratud levikuga, kitsale huviliste ringile mõeldud toode

nišiväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
kitsale huviliste ringile mõeldud ajaleht, ajakiri, veebiportaal vms

nišš
[nimisõna, substantiiv]
seina sees olev õõnsus või süvend

niti-natike
[määrsõna, adverb]
õige pisut

nitinatikene
[määrsõna, adverb]
õige pisut

nitraat
[nimisõna, substantiiv]
1. (anorgaanilises keemias:) lämmastikhappe sool

2. (orgaanilises keemias:) lämmastikhappe ester

3. lämmastikhappe sool v ester

nitraatväetis
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikväetis, kus lämmastik esineb nitraadina

nitragiin
[nimisõna, substantiiv]
õhulämmastikku siduvate mügarbakterite puhaskultuur bakterväetisena

nitreerima
[tegusõna, verb]
terastoodete pinda vm materjali lämmastikuga rikastama, sellega neile suuremat kõvadust andes

nitrifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (peamiselt mullas:) ammoniaagi muundumine bakterite toimel nitraatideks

2. nitrifitseerimine

3. nitrifitseerumine

nitrifitseerima
[tegusõna, verb]
1. (peamiselt mullas:) ammoniaaki bakterite toimel nitraatideks muundama

2. bakterite toimel nitraatideks muundama

nitrifitseeruma
[tegusõna, verb]
1. (peamiselt ammoniaagi kohta mullas:) bakterite toimel nitraatideks muunduma

2. bakterite toimel nitraatideks muunduma

nitriid
[nimisõna, substantiiv]
lämmastiku ühend metalliga, samuti mõne mittemetalliga

nitrit
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikushappe sool

nitro
[nimisõna, substantiiv]
kütus, mille üks komponent sisaldab nitrorühma

nitrobakter
[nimisõna, substantiiv]
ammoniaaki lagundav bakter, mida leidub nt mullas, sõnnikus ja reovees

nitrobenseen
[nimisõna, substantiiv]
benseeni nitreerimisel saadav mõrumandli lõhnaga mürgine värvuseta vedelik, mida kasutatakse peamiselt lahustina

nitrofiil
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, mis eelistab kasvada rohkesti lämmastikuühendeid sisaldavas mullas, lämmastikulembene taim (nt nõges, hanijalg)

2. lämmastikulembene taim

nitrofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede kohta:) kasvupinnasena rohkesti lämmastikuühendeid sisaldavat mulda eelistav

2. rohkesti lämmastikku sisaldavat mulda eelistav

nitrofoska
[nimisõna, substantiiv]
1. lämmastikku, fosforit ja kaaliumi sisaldav mineraalväetis

2. lämmastik-fosfor-kaaliumväetis

nitroglütseriin
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhkeainena või lõhkeainetes kasutatav kergesti plahvatav nitroühend

2. ka kiiretoimeline veresooni laiendav ravim

nitrolahusti
[nimisõna, substantiiv]
orgaaniliste lahustite segu nitrolaki ja -värvi vedeldamiseks

nitrolakk
[nimisõna, substantiiv]
lakk, mis on saadud teatud nitrotselluloosi (kolloksüliini) lahustamisel orgaanilises lahustis

nitrometaan
[nimisõna, substantiiv]
õlijas vedelik, mida kasutakse lahustina ja lisandina mootorikütuses

nitron
[nimisõna, substantiiv]
1. Nõukogude Liidus toodetud villataoline sünteeskiud

2. villataoline sünteeskiud

nitroos
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikoksiide sisaldav (kange) väävelhape

nitrorühm
[nimisõna, substantiiv]
molekuli osa, mis koosneb ühest lämmastiku- ja kahest hapnikuaatomist, aatomirühm NO2

nitrosorühm
[nimisõna, substantiiv]
molekuli osa, mis koosneb ühest süsiniku- ja ühest hapnikuaatomist, aatomirühm CO

nitrosüsteem
[nimisõna, substantiiv]
süsteem, mis lisab sõiduki mootorisse hapnikku ja aitab seeläbi lühidaks ajaks suuremat võimsust saavutada

nitrotselluloos
[nimisõna, substantiiv]
tselluloosi nitreerimisel saadav kergesti süttiv ning plahvatav aine (nt kolloksüliin, püroksüliin), millest valmistatakse nitrolakki ja mitut lõhkeainet

nitrovärv
[nimisõna, substantiiv]
kunstlikke värvaineid sisaldav nitrolakk

nitsekas
[omadussõna, adjektiiv]
üsna hea

nitt
[nimisõna, substantiiv]
mittesüsteemne heledusühik, kandelat ruutmeetri kohta

niuded
[nimisõna, substantiiv]
keha piirkond vöökohast allpool

niudeluu
[nimisõna, substantiiv]
üks vaagnavöötme luudest, täiskasvanul puusaluu tagumine osa

niudesool
[nimisõna, substantiiv]
peensoole lõpposa

niudevöö
[nimisõna, substantiiv]
ümber niuete seotud napp kehakate loodusrahvail

niuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

niuh-näuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

niuhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

niuke
[asesõna, pronoomen]
1. ilma otsese osutuseta väljendab kerget nendingut

2. selline, seesugune

niukene
[asesõna, pronoomen]
1. ilma otsese osutuseta väljendab kerget nendingut

2. selline, seesugune

niuks
[nimisõna, substantiiv]
häda, haledust vms väljendav hele peenike häälitsus

niuksatama
[tegusõna, verb]
(hrl looma kohta:) korraks lühidalt heledat peenikest (hädist, haledat) häält tegema

niuksatus
[nimisõna, substantiiv]
hirmust, ärevusest, valust vms põhjustatud peenike hääl

niuksuma
[tegusõna, verb]
hädast, mõnust vm tundest ajendatuna peenikest häält tegema

niutsatama
[tegusõna, verb]
(hrl looma kohta:) korraks lühidalt heledat peenikest (hädist, haledat) häält tegema

niutsuma
[tegusõna, verb]
hädast, mõnust vm tundest ajendatuna peenikest häält tegema

nivaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. igilume ja jääga kaetud mäestikega seotud

2. igilume ja -jääga kaetud mäestikule omane, lumeline, lume-

nivell
[nimisõna, substantiiv]
1. maamõõtmistöödel kasutatav pikksilmaga seade maapinna punktide kõrguse määramiseks

2. nivelleerimisriist

nivelleerima
[tegusõna, verb]
1. erinevusi kaotama või tasandama

2. ühetaoliseks ühtlustama, nt keskpäraseks muutma

nivelleerimislatt
[nimisõna, substantiiv]
1. maamõõtmistöödel kasutatav jaotistega latt, millele suunatakse nivelliiri pikksilm

2. jaotistega latt, millele suunatakse nivelliiri pikksilm

nivelleeruma
[tegusõna, verb]
1. erinevusi kaotama või tasanduma

2. ühetaoliseks ühtlustuma, nt keskpäraseks muutuma

3. tasanduma, ühtlustuma

nivelliir
[nimisõna, substantiiv]
1. maamõõtmistöödel kasutatav pikksilmaga seade maapinna punktide kõrguse määramiseks

2. nivelleerimisriist

niverdama
[tegusõna, verb]
painutama, kahekorra käänama

niverduma
[tegusõna, verb]
kõveraks painduma, kahekorra käänduma

nivh
[nimisõna, substantiiv]
ühe Amuuri suudmealal ja Sahhalini põhjaosas elava rahva liige

nivoo
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhtpinna kõrgus (nt veetase)

2. see, kui kõrgele vesi veekogus ulatub

njaa
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
ebakindlust, kõhklust, poolikut möönmist või nõusolekut väljendav sõna

njah
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
ebakindlust, kõhklust, poolikut möönmist või nõusolekut väljendav sõna

njuufa
[nimisõna, substantiiv]
1. pikakarvaline, massiivse ja laia keha ning tugevate lihastega koer, keda on kasutatud päästekoerana

2. üks päästekoeri

njuufaundland
[nimisõna, substantiiv]
1. pikakarvaline, massiivse ja laia keha ning tugevate lihastega koer, keda on kasutatud päästekoerana

2. üks päästekoeri

njuufaundlane
[nimisõna, substantiiv]
1. pikakarvaline, massiivse ja laia keha ning tugevate lihastega koer, keda on kasutatud päästekoerana

2. üks päästekoeri

njuuhämpšir
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika Ühendriikides New Hampshire'is aretatud liha- ja munakana, New Hampshire'i tõugu kana

njuujorklane
[nimisõna, substantiiv]
New Yorgi elanik

njuuton
[nimisõna, substantiiv]
1. jõu mõõtühik

2. jõuühik

njämm
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab toidu maitsvust, isuäratavust

njämma
[omadussõna, adjektiiv]
maitsev, isuäratav

n-ltn
1. lipnikule järgnev ja leitnandile eelnev nooremohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

nm
miljardik meetrit

n-maat
1. vanemmaadile järgnev ja maadile eelnev nooremallohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

nn
1. selline, mis mis seab öeldava teatava kahtluse alla

2. selle kohta, mis pole päris ametlik või mis seatakse teatava kahtluse alla

no
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. (rõhutav üldlaiend:) aitab esile tuua öeldava tundetooni, väljendada teatavat suhtumist (nt möönmist, nõustumist, meelepaha)

2. sõna, mis toob esile kõneleja suhtumist või tundeid, näiteks palvet või seda, et ta on kellegagi nõus või kellegi peale pahane

noad-kahvlid
[nimisõna, substantiiv]
1. noad ja kahvlid

2. söögiriistad

noahaav
[nimisõna, substantiiv]
noalöögi või -lõike tekitatud haav

noahoidik
[nimisõna, substantiiv]
kööginugade hoidmiseks mõeldud vahend

noahoidja
[nimisõna, substantiiv]
kööginugade hoidmiseks mõeldud vahend

noahoop
[nimisõna, substantiiv]
noaga antud tugev löök

noakangelane
[nimisõna, substantiiv]
1. (irooniliselt pussitaja, noaga ähvardaja ja vehkija kohta)

2. pussitaja

3. tülides ja kaklustes pussitaja

noakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
noatera kuju meenutav, ühest otsast teravnev

noaloopija
[nimisõna, substantiiv]
1. noaga täpsusvisete sooritaja

2. noaloopimisega tegelev tsirkuseartist

noaloopimine
[nimisõna, substantiiv]
1. täpsusvisete sooritamine nugadega

2. tsirkuseala, kus nuge loobitakse märklauda, mille ees seisab või millest on pea läbi pistnud inimene (eesmärk on visata nuga märklauda inimesele võimalikult lähedalt)

noalöök
[nimisõna, substantiiv]
noaga antud löök

noamäng
[nimisõna, substantiiv]
noaga mängimine, nt avatud taskunoa otsapidi lauasse vm heitmine või noaga mahatoetatud sõrmede vahele löömine

noaots
[nimisõna, substantiiv]
noatera otsmine osa

noaotsaga
[määrsõna, adverb]
(hrl mingi lisatava aine kohta:) vähekene

noaotsatäis
[nimisõna, substantiiv]
(maitseaine, toiduaine kohta:) nii palju, kui noaotsale mahub, vähene kogus

noapea
[nimisõna, substantiiv]
lõikamisel käes hoitav noa osa, kuhu kinnitub noatera

noapide
[nimisõna, substantiiv]
lõikamisel käes hoitav noa osa, kuhu kinnitub noatera

noarootslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis Noarootsis elav või elanud rootslane

2. Noarootsi elanik

noarünnak
[nimisõna, substantiiv]
kellegi ründamine noaga

noaselg
[nimisõna, substantiiv]
noatera paksem teritamata serv

noatera
[nimisõna, substantiiv]
1. noa põhiosa, millega lõigatakse

2. selle terav lõikeserv

noateral
(kriitilise seisu kohta, kus oht eksida ja vääratada on suur)

noateritaja
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend või seade nugade teritamiseks

2. seade nugade teritamiseks

noateriti
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend või seade nugade teritamiseks

2. seade nugade teritamiseks

noatäke
[nimisõna, substantiiv]
noaga millessegi tekitatud sisselõige, väike kitsas süvend

noavõll
[nimisõna, substantiiv]
höövelmasina lõiketeradega võll

nobe
[omadussõna, adjektiiv]
kiire liikuma või midagi tegema

nobedalt
[määrsõna, adverb]
1. kiirete ja kergete liigutustega, kiirelt ja kergelt liikudes

2. (väga) kiiresti

nobedamini
[määrsõna, adverb]
rohkem nobedasti, nobedamalt, kiiremini

nobedasti
[määrsõna, adverb]
1. kiirete ja kergete liigutustega, kiirelt ja kergelt liikudes

2. (väga) kiiresti

nobedus
[nimisõna, substantiiv]
omadus liikuda, liigutada või tegutseda kergelt ja kiiresti

nobeelium
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 102

2. keemiline element

nobelist
[nimisõna, substantiiv]
Nobeli preemiaga auhinnatud isik

nobenäpp
[nimisõna, substantiiv]
(nobedate näppudega, nobeda inimese kohta)

nobiliteet
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Rooma aristokraatia, patriitside ja jõukate plebeide perekonnad, kelle seast oli pärit enamik Vana-Rooma riigiametnikke ja senaatoreid

2. Vana-Rooma teenistusaristokraatia

nobless
[nimisõna, substantiiv]
(kõrgele seisusele omane) suursugusus, peen käitumine

noblu
[nimisõna, substantiiv]
küüslauk

nodi
[nimisõna, substantiiv]
1. kraam, asjad, esemed

2. toidukraam

nodoosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (haigustega seoses:) sõlmeline

2. sõlme moodi

nogai
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna, nimisõna, substantiiv]
ühe turgi rahva liige Põhja-Kaukaasias Nogai stepis

nogailane
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Kaukaasias elava turgi rahva liige

noh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. alustab tuttavlikku suhtlusväljendit

2. sõna, mida sa võid kasutada, kui tahad mõnelt tuttavalt inimeselt midagi küsida

nohhitama
[tegusõna, verb]
1. korduvalt noh ütlema

2. korduvalt noh ütlema

nohik
[nimisõna, substantiiv]
1. loomult tagasihoidlik, suhtluses tahaplaanile jääv inimene

2. saamatu inimene, tossike

3. vaikne, enesessetõmbunud inimene

nohiklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomult vaikne ja enesessetõmbunud, omaette tegutsev

2. sellisele inimesele iseloomulik

nohin
[nimisõna, substantiiv]
kuuldav läbi nina hingamise heli

nohinal
[määrsõna, adverb]
nohisedes

nohisema
[tegusõna, verb]
1. kuuldavalt läbi nina hingama

2. (nina kohta:) sellist heli kuuldavale laskma

nohistama
[tegusõna, verb]
1. (ninaga) nohinat, nohisevat heli tekitama

2. nohinal rääkima

nohkar
[nimisõna, substantiiv]
nohik

nohu
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, mida iseloomustab nina limaskesta põletik ja turse ning voolus ninast

2. põletik nina sees, mille ajal ei saa läbi nina vabalt hingata

nohune
[omadussõna, adjektiiv]
1. nohus olev, nohu põdev

2. nohus olev

nohupulk
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline vahend eeterlike õlide seguga, mis on mõeldud nina kaudu sissehingamiseks nohu korral

nohuravim
[nimisõna, substantiiv]
arstim, mis ravib nohu ja leevendab selle põhjustatud vaevusi

nohurohi
[nimisõna, substantiiv]
arstim, mis ravib nohu ja leevendab selle põhjustatud vaevusi

nohusalv
[nimisõna, substantiiv]
salv nohu leevendamiseks

nohutama
[tegusõna, verb]
1. nohus, nohune olema

2. nohus olema, nohune olema

nohutilgad
[nimisõna, substantiiv]
ninna tilgutatav arstim nohu leevendamiseks

noidlema
[tegusõna, verb]
laisklema, aega viitma

nojaa
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab möönmist, nõustumist, jaatust või kõhklust, rahulolematust

2. juhatab sisse seletava või täpsustava lauseosa

3. sõna, mida sa kasutad, kui nõustud millegagi

nojah
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab möönmist, nõustumist, jaatust või kõhklust, rahulolematust

2. juhatab sisse seletava või täpsustava lauseosa

3. sõna, mida sa kasutad, kui nõustud millegagi

nojoon
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne mongoli vürst

2. mongoli vürst

nokaesine
[nimisõna, substantiiv]
(linnu toidu kohta)

nokahoop
[nimisõna, substantiiv]
löök nokaga

nokaklõbin
[nimisõna, substantiiv]
heli, mis tekib, kui lind üla- ja alanokka kiiresti korduvalt vastamisi lööb

nokakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
teravatipuline, kujult nokka meenutav

nokaline
[nimisõna, substantiiv]
(linnu kohta)

nokalised
[nimisõna, substantiiv]
selts putukaid, kes pistmissuistega imevad taimemahla või loomseid vedelikke (hõlmab nt kirbud, lutikad ja täid)

nokalöök
[nimisõna, substantiiv]
löök nokaga

nokamüts
[nimisõna, substantiiv]
1. (suvine) nokaga müts

2. nokaga müts

3. nokaga müts, nokats[müts]

nokaplagin
[nimisõna, substantiiv]
heli, mis tekib, kui lind üla- ja alanokka kiiresti korduvalt vastamisi lööb

nokastanu
[nimisõna, substantiiv]
nokastanud inimene

nokastanud
[omadussõna, adjektiiv]
(kergelt) purjus

nokastanult
[määrsõna, adverb]
purjus olles, ebakaines olekus

nokastunud
[omadussõna, adjektiiv]
(kergelt) purjus

nokataoline
[omadussõna, adjektiiv]
(kujult, asetuselt) nokka meenutav

nokats
[nimisõna, substantiiv]
1. (suvine) nokaga müts

2. nokaga müts

3. nokaga müts, nokats[müts]

nokatsmüts
[nimisõna, substantiiv]
1. (suvine) nokaga müts

2. nokaga müts

3. nokaga müts, nokats[müts]

nokatäide
[nimisõna, substantiiv]
(linnu toidu kohta)

nokatäis
[nimisõna, substantiiv]
1. nokaga võetav, noka vahele mahtuv kogus (hrl toitu, pesamaterjali)

2. selline kogus toitu või pesamaterjali

nokaut
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, kus poksija on võitlusvõimetu rohkem kui kümme sekundit

2. sellist seisundit põhjustav löök

nokauteerima
[tegusõna, verb]
1. (poksis:) vastast sellisesse seisundisse lööma, kus ta on võitlusvõimetu üle kümne sekundi

2. nokauti lööma

nokautima
[tegusõna, verb]
1. (poksis:) vastast sellisesse seisundisse lööma, kus ta on võitlusvõimetu üle kümne sekundi

2. nokauti lööma

nokdaun
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, kus poksija on võitlusvõimetu vähem kui kümme sekundit

2. sellist seisundit põhjustav löök

nokerdama
[tegusõna, verb]
millegi kallal või midagi teha nokitsema

nokik
[nimisõna, substantiiv]
vesikirbuliste seltsi kuuluv perekond mageveevähke

nokis
[nimisõna, substantiiv]
1. nokalaadselt pikenenud ninamik mõnedel kaladel

2. nokataoline koon, nt vaaladel

nokissiil
[nimisõna, substantiiv]
Uus-Guineas elav pika peenikese koonuga imetaja, kes sigib munadega

nokitsema
[tegusõna, verb]
kiirustamata, vähehaaval (omaette, üksi) millegi kallal tegutsema

nokjas
[omadussõna, adjektiiv]
(kujult, asetuselt) nokka meenutav

nokk
[nimisõna, substantiiv]
1. esileulatuv kõva moodustis linnu peas, mida lind kasutab nt toidu haaramiseks ja kinnihoidmiseks ning sulestiku puhastamiseks

2. kõva osa, mis on lindudel suu asemel

nokkama
[tegusõna, verb]
(nokaga) lööma

nokkapidi
[määrsõna, adverb]
(inimeste kohta:) ninapidi, lähestikku (koos)

nokkhein
[nimisõna, substantiiv]
1. rabades kasvav peente vartega rohttaim, mille õiel on linnunokka meenutav pikk teravatipuline katteleht

2. rabataim

nokkima
[tegusõna, verb]
1. nokaga (toksides või rebides) hrl toitu võtma

2. nokaga taguma

Ühendtegusõnad: välja nokkimavälja nokkima

nokk-king
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne pika ülespoole kaarduva ninaga king

nokkloom
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Austraalias ja Tasmaanias elav laia lameda koonuga imetaja, kes sigib munadega

2. munev pardinokataolise koonuga imetaja

nokkmüts
[nimisõna, substantiiv]
1. (suvine) nokaga müts

2. nokaga müts

3. nokaga müts, nokats[müts]

nokkvaal
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt troopiliste vete vaal, kelle laup läheb laugelt üle hane nokaga sarnanevaks koonuks

nokturn
[nimisõna, substantiiv]
1. öist meeleolu kujutav lüüriline muusikateos

2. öömeeleolusid kujutav pala

noku
[nimisõna, substantiiv]
poisslapse, mehe suguti

nokutama
[tegusõna, verb]
1. pead üles-alla liigutama (nt nõusoleku, heakskiidu märgiks, tervituseks, loomadel reflektoorse liigutusena)

2. pead üles ja alla liigutama, tavaliselt selleks, et vastata mingile küsimusele "jah" või väljendada nõusolekut

nolgus
[nimisõna, substantiiv]
laia pea ja lehvikutaoliste rinnauimedega põhjakala Põhja-Jäämeres, Atlandi ookeani põhjaosas ning Läänemeres

nolk
[nimisõna, substantiiv]
(hrl pahameelt väljendades poisikese, nooruki kohta)

nom
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kes?, mis? (nt vend, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kes?, mis? (nt vend, õpik)

nomaad
[nimisõna, substantiiv]
1. rändeluviisiga rahva, rändrahva liige

2. rändrahva liige

nomaadlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. nomaadidele omane, rändava eluviisiga iseloomustatav

2. nomaadidele omane, nomaadi-

nomaadlus
[nimisõna, substantiiv]
eluviis, mille puhul vahetatakse korrapäraselt elupaika

nomaadne
[omadussõna, adjektiiv]
1. nomaadidele omane, rändava eluviisiga iseloomustatav

2. nomaadidele omane, nomaadi-

nomadiseerima
[tegusõna, verb]
asuala või elupaika vahetades ringi rändama, nomaadina elama

nomadism
[nimisõna, substantiiv]
eluviis, mille puhul vahetatakse korrapäraselt elupaika

nomarh
[nimisõna, substantiiv]
asehaldur Vana-Egiptuses

nomenklatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil alal juurdunud või kindlaksmääratud nimetuste kogum või süsteem

2. (ametlik) nimestik või loetelu

nomenklatuurne
[omadussõna, adjektiiv]
(Nõukogude vms ühiskonnas:) eesõigustatud seisundisse, hrl komparteisse kuuluv või sellega seotud

nominaal
[nimisõna, substantiiv]
1. pangatähele, väärtpaberile, margile vms märgitud rahaline väärtus

2. pangatähele märgitud rahaline väärtus

nominaalaeg
[nimisõna, substantiiv]
õppekavaga määratav õppeaeg õppeaastates

nominaaldefinitsioon
[nimisõna, substantiiv]
(loogikas:) keelendi tähenduse seletus muude, tuntud sõnade või päritolu kaudu

nominaalhind
[nimisõna, substantiiv]
kaubale määratud, märgitud hind (vastandina tegelikule, reaalhinnale)

nominaalkaal
[nimisõna, substantiiv]
ettenähtud kaal (ehk raskus)

nominaalkoormus
[nimisõna, substantiiv]
voolutugevuse normaalväärtus, mille juures seade töötab kõige ökonoomsemalt

nominaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ametlikult, hrl numbrilise väärtusena kindlaks määratud, ametlikult kinnitatud

nominaalpalk
[nimisõna, substantiiv]
palk, mis töötaja saab tehtud töö eest (hrl brutosummana või aastapalgana)

nominaalpinge
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriseadmete normaalseks töötamiseks ettenähtud pinge

2. elektrivõrgu talitlust iseloomustav pinge

nominaalstiil
[nimisõna, substantiiv]
väljendusviis, kus teksti sisu püütakse edasi anda eeskätt nimisõnadega, nimisõnaline väljendusviis

nominaalväärtus
[nimisõna, substantiiv]
1. pangatähele, väärtpaberile, margile vms märgitud rahaline väärtus

2. pangatähele märgitud rahaline väärtus

nominalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) nimisõna või nimisõnaline fraas, mille aluseks on tegusõna (nt tulek ⇐ tulema)

2. nimisõnade hulga suurenemine lauses

nominalism
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegse Lääne-Euroopa filosoofia vool, mis pidas üldmõisteid ainult nimedeks, millel tegelikkuses vastet ei ole

2. keskaja skolastilise filosoofia suund

nominalist
[nimisõna, substantiiv]
nominalismi pooldaja keskaja filosoofias

nominalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
nominalismile v nominalistile omane

nominatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kes?, mis? (nt vend, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kes?, mis? (nt vend, õpik)

nominatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
nimetavas käändes olev, sellel rajanev

nominatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(auhinna)kandidaadi nimetamine või määramine

nomineerima
[tegusõna, verb]
(auhinna)kandidaati nimetama või määrama

nominent
[nimisõna, substantiiv]
1. auhinna saamiseks esitatud isik, kollektiiv või teos

2. auhinna saamiseks esitatud kandidaat

nomofoobia
[nimisõna, substantiiv]
hirm selle ees, et ei saa mobiil- või nutitelefoni kasutada

nomograaf
[nimisõna, substantiiv]
skaaladega arvjoonis arvutusülesannete lahendamiseks arvutusi tegemata

nomograafia
[nimisõna, substantiiv]
rakendusmatemaatika osa, mis käsitleb mitme sõltumatu muutuja funktsioonide graafilist esitamist skaaladega arvjoonisel

nomogramm
[nimisõna, substantiiv]
skaaladega arvjoonis arvutusülesannete lahendamiseks arvutusi tegemata

nomogrammiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
rakendusmatemaatika osa, mis käsitleb mitme sõltumatu muutuja funktsioonide graafilist esitamist skaaladega arvjoonisel

nomoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
üldiste füüsika või loogika seadustega seonduv või neid väljendav, sisemisi seaduspärasid arvestav

nomos
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustav, üldkehtiv ja püsiv elunorm Vana-Kreekas

2. Vana-Kreeka filosoofias maailma- või loodusseadus

nomoteetiline
[omadussõna, adjektiiv]
(filosoofias, psühholoogias, õiguses vm:) üldisi seaduspärasid otsiv ja sõnastav, suurt hulka hõlmav

noneh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
nojah (kinnitavas või möönvas tähenduses)

nonett
[nimisõna, substantiiv]
1. üheksale mänguriistale kirjutatud helitöö

2. üheksast muusikust koosnev ansambel

3. helitöö üheksale pillile

nonfiguratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(kunstisuunaga seoses:) selline, kus abstraheeritakse ja deformeeritakse looduslikke vorme, mängitakse värvide ja geomeetriliste kujunditega

nonii
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. kinnitab otsusele jõudmist, nendingut millegi lõpetatuse kohta

2. kasuta siis, kui tahad midagi kinnitada

noniljon
[arvsõna, numeraal]
(eri maades erinevalt:) 10^30 või 10^54

nonimahl
[nimisõna, substantiiv]
India nonipuu viljadest (nonidest) saadav mahl, hinnatud toidulisand alternatiivmeditsiinis

nonipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikapiirkondades kasvav puu, põõsas või liaan, mille üks liik on tuntud ravimtaimena

nonkonformism
[nimisõna, substantiiv]
mittekohanemine sotsiaalsete standarditega, mittemuganemine teiste järgi, omapäi, teisiti mõtlemine

nonkonformist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes mõtleb teistest erinevalt, pole sotsiaalsete standarditega kohaneja ega muganeja

nonkonformistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes ei kohane sotsiaalsete standarditega, kes ei mugane teiste järgi, teisiti, omapäi mõtlev

2. teisitimõtlev

nonn
[nimisõna, substantiiv]
tuhkhalli keresulestikuga lind, kes peamiselt elutseb inimasulates, mitte metsas

nonn
[nimisõna, substantiiv]
hobuse väljaheite kerajas pabul

nonoh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
alustab emotsionaalset lauset, tugevdades öeldava tundetooni või väljendades rahulolematust, ähvardust, möönmist, manitsemist vms

nonoo
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
alustab emotsionaalset lauset, tugevdades öeldava tundetooni või väljendades rahulolematust, ähvardust, möönmist, manitsemist vms

nonparell
[nimisõna, substantiiv]
6-punktine (2,265 mm) trükikiri

nonparellid
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesed suhkrust pärlid tortide ja kookide kaunistamiseks

2. ilupuiste, puistepuru

nonsenss
[nimisõna, substantiiv]
1. mõttetus, rumalus

2. mõttetu, rumal teguviis vms

nonstop
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
pidevalt, pausideta, katkestuseta

nonstop
[nimisõna, substantiiv]
katkematu, pausideta esitus (nt muusika, saadete puhul)

noo
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ning rõhutab imestust ja üllatust, julgustust ja rahustust või hoiatust ja etteheidet

noobel
[omadussõna, adjektiiv]
1. omas liigis parimate hulka kuuluv, suursugune, elegantne ja maitsekas

2. elegantne, peen

noobil
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Rooma aristokraatiasse ehk nobiliteeti kuulunud isik

2. nobiliteeti kuulunud isik Vana-Roomas

nooblilt
[määrsõna, adverb]
suursuguselt, elegantselt ja maitsekalt

noodaköis
[nimisõna, substantiiv]
järelveetava võrgust kalapüünise tiibade otstesse kinnitatud köis püünise vedamiseks

noodalina
[nimisõna, substantiiv]
jämedast võrguniidist võrk paadi järel veetava kalapüünise ehk nooda valmistamiseks

noodaline
[nimisõna, substantiiv]
noodaga kalastaja

noodamees
[nimisõna, substantiiv]
noodaga kalastaja

noodapära
[nimisõna, substantiiv]
järeleveetava võrgust kalapüünise kotjas tihedasilmaline tagumine osa

noodapüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük noodaga

noodatiib
[nimisõna, substantiiv]
kalu võrku suunav nooda osa

noodatäis
[nimisõna, substantiiv]
noodaga väljatõmmatav kogus (kalu)

noodavedamine
[nimisõna, substantiiv]
võrgust kalapüünise vedamine laeva, paadi järel

noodavedu
[nimisõna, substantiiv]
võrgust kalapüünise vedamine laeva, paadi järel

noodavägi
[nimisõna, substantiiv]
ühe noodaga püüdev kalurite rühm

noodihoidel
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis puhkpillide küljes noodilehe hoidmiseks

noodihoidja
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis klahv- või puhkpillide küljes noodilehe hoidmiseks (nt marssimisel mängides)

noodijoon
[nimisõna, substantiiv]
noodijoonestiku joon

noodijoonestik
[nimisõna, substantiiv]
viiest rõhtjoonest koosnev joonestik graafilise noodikirja alusena (nt noodivihikus)

noodike
[nimisõna, substantiiv]
väike, vaevumärgatav tundetoon, tundevarjund

noodikiri
[nimisõna, substantiiv]
märgisüsteem muusikateoste jäädvustamiseks kirjas

noodikirjastus
[nimisõna, substantiiv]
nooditrükiseid väljaandev kirjastus

noodikogu
[nimisõna, substantiiv]
kogum noodikirjas trükiseid, noodikirjandust (nt raamatukogus)

noodileht
[nimisõna, substantiiv]
1. leht (või kokkuvolditud lehed) noodikirjaga noodipaberit

2. noodivihiku, -raamatu üksik leht

noodilipp
[nimisõna, substantiiv]
noodipea juurest üles- või allapoole suunduva kriipsukese kõrval olev kaarjas osa, mis näitab noodimärgi vältust (nt pool- ja veerandnoodil see puudub)

noodilugemine
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja tundmine, sellest arusaamine (nt noodist laulmiseks või pillimänguks)

noodimärk
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja kui märgisüsteemi märk

noodinimi
[nimisõna, substantiiv]
noodi silpnimetus (nt do, re, mi)

noodipaber
[nimisõna, substantiiv]
noodijoonestikuga paber helitöö käsitsi üleskirjutamiseks noodikirjas

noodipea
[nimisõna, substantiiv]
noodimärgi alumine ümar osa, mis märgib helikõrgust ning mille juurest suundub vältust näitav kriipsuke üles- või allapoole

noodipilt
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja graafiline pilt

noodipult
[nimisõna, substantiiv]
noodi(raamatu) tugi

noodiraamat
[nimisõna, substantiiv]
raamat, vihik (või kokkuvolditud lehed) noodikirjaga noodipaberit

noodistama
[tegusõna, verb]
1. heliteost noodikirjas üles kirjutama

2. viisi üles kirjutama

noodistik
[nimisõna, substantiiv]
1. noodid, noodimärgid, noodikiri

2. mingi noodikirja lõik

3. noodid, noodikiri

noodistus
[nimisõna, substantiiv]
heliteose üleskirjutus noodikirjas

nooditrükis
[nimisõna, substantiiv]
noodikirjas trükitud teos, muusikapalade kogumik

nooditundmine
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja tundmine, sellest arusaamine (nt noodist laulmiseks või pillimänguks)

noodivars
[nimisõna, substantiiv]
noodipea juurest üles- või allapoole suunduv kriipsuke, mis näitab noodi vältust

noodivihik
[nimisõna, substantiiv]
vihik (või kokkuvolditud lehed) noodikirjaga või noodijoonestikuga noodipaberit (nt õpilasel)

noodivõti
[nimisõna, substantiiv]
noodijoonestiku alguses asetsev märk, mis määrab nootide asukoha noodijoonestikul

noodivältus
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikalise heli kestus

2. seda osutavad noodikirja tingmärgid

noodiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
noodikirja (selle kirjutamise, lugemise, tundmise) õpetus

noogutama
[tegusõna, verb]
1. pead üles-alla liigutama (nt nõusoleku, heakskiidu märgiks, tervituseks, loomadel reflektoorse liigutusena)

2. pead üles ja alla liigutama, tavaliselt selleks, et vastata mingile küsimusele "jah" või väljendada nõusolekut

Ühendtegusõnad: kaasa noogutamakaasa noogutama

nooguti
[nimisõna, substantiiv]
vedruõnge ridva vetruv (nt traatspiraalist) jätk, mis hakkab kala võtu korral nookuma

noogutiõng
[nimisõna, substantiiv]
vetruva jätkega varustatud õng

noogutus
[nimisõna, substantiiv]
pea liigutamine üles-alla (nt nõusoleku, heakskiidu või tervituse märgiks)

nooh
[hüüdsõna, interjektsioon]
rõhutab (hoogsalt, laiutavalt) soovitust, mööndust, kinnitust, meelepaha või ähvardust

noojah
[määrsõna, adverb]
nojah

nook
[nimisõna, substantiiv]
haagikujuline kinnituselund nookpaelussil

nookama
[tegusõna, verb]
korraks pead mingis suunas liigutama, korraks noogutama

nookpaeluss
[nimisõna, substantiiv]
1. haagitaoliste kinnituselunditega paeljas ussnugiline, kes parasiteerib inimese peensooles

2. ussnugiline

nooksama
[tegusõna, verb]
korraks pead mingis suunas liigutama, korraks noogutama

nookuma
[tegusõna, verb]
korduvalt üles-alla, edasi-tagasi või kahele poole liikuma

nookur
[nimisõna, substantiiv]
1. mehhanismilüli, mis liigub edasi-tagasi ümber jäiga telje vähem kui täispöörde ulatuses

2. nookuv mehhanismiosa

nool
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl terava otsaga varb, mida lennutatakse nt vibust saagi, vaenlase või märklaua pihta

2. puust või metallist valmistatud pikk peenike pulk, millel on terav ots ja millega saab tabada märki või vaenlast

noolduma
[tegusõna, verb]
1. nooljat kuju võtma, nooljalt suunduma

2. nooljalt suunduma v kulgema

nooleke
[nimisõna, substantiiv]
väike nool, hrl kujutisena

noolekene
[nimisõna, substantiiv]
väike nool, hrl kujutisena

nooleklahv
[nimisõna, substantiiv]
(arvuti vm seadme klaviatuuril:) klahv kursori juhtimiseks

noolekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult ühest otsast teravnev

noolelt
[määrsõna, adverb]
väga kiirelt, hoogsalt, (nagu) lennates

noolemäng
[nimisõna, substantiiv]
sportlik mäng, kus punktiarvestusnumbritega märklauda visatakse väikseid nooli

noolemürgikonn
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika vihmametsade (puu)konn, kelle väga mürgiseid kehaeritisi on kasutatud noolemürgina

noolemürk
[nimisõna, substantiiv]
mürgine aine, mida kasutatakse nooleotsa mürgitamisel (nt kuraare)

nooleots
[nimisõna, substantiiv]
noole hrl teravatipuline eesosa

nooletupp
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik ese noolte hoidmiseks ja kandmiseks

2. noolte hoidmiseks ja kandmiseks

noolevars
[nimisõna, substantiiv]
vars, mille külge on kinnitatud nooleots

noolevise
[nimisõna, substantiiv]
sportlik mäng, kus punktiarvestusnumbritega märklauda visatakse väikseid nooli

noolima
[tegusõna, verb]
1. (passides, varitsedes) kätte saada püüdma

2. midagi himutsema, poolsalaja võtma

nooljalt
[määrsõna, adverb]
1. täiesti sirgelt või otse, täiesti sirgena

2. nöörsirgena

nooljas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult ühest otsast teravnev

noolkiirelt
[määrsõna, adverb]
väga kiirelt, hoogsalt, (nagu) lennates

noolkraana
[nimisõna, substantiiv]
kraana, mille lastihaardeseadis on riputatud noole otsa või piki noolt liikuva tõstemehhanismiga vankri külge

noolmadu
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti liikuv sale pikitriibulise seljaga madu Aasia kõrbetes ja poolkõrbetes

noolrong
[nimisõna, substantiiv]
ülikiire rong

noolsirge
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti sirge

2. täiesti otsejoones kulgev

noolsirgelt
[määrsõna, adverb]
1. täiesti sirgelt või otse, täiesti sirgena

2. nöörsirgena

noolsulud
[nimisõna, substantiiv]
kahepoolne kirjamärk ‹ ›

nooltuli
[nimisõna, substantiiv]
noolekujuline foorituli, mis ühtlasi osutab sõidusuunda

noolutama
[tegusõna, verb]
1. karastatud terasest vm metallist esemeid järelkuumutama ja aeglaselt jahtuda laskma, et tõsta nende kõvadust, sitkust, plastsust

2. pärast karastamist järelkuumutama

noolutamine
[nimisõna, substantiiv]
karastatud terasest vm metallist esemete järelkuumutamine ja aeglaselt jahtuda laskmine, et tõsta nende kõvadust, sitkust, plastsust

noolutus
[nimisõna, substantiiv]
karastatud terasest vm metallist esemete järelkuumutamine ja aeglaselt jahtuda laskmine, et tõsta nende kõvadust, sitkust, plastsust

noolõmblus
[nimisõna, substantiiv]
kahe kiiruluu vaheline õmblus (koljul)

noom
[nimisõna, substantiiv]
maakond Vana-Egiptuses

nooma
[nimisõna, substantiiv]
1. roisubakterite toimel arenev koekärbus halvas üldseisundis (nt alatoitumuses) lapse näol

2. roiskkärbus näol

noomen
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) käänduv sõna (nt nimisõna, omadussõna)

noomenituletis
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõna, mis on tuletatud käändsõnatüvest (nt mustikas sõnast must, terav sõnast tera)

noomenitüvi
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) nimisõna koostisosa, mis kannab tähendust ja mis hrl eelneb liidetele ja tunnustele

noomima
[tegusõna, verb]
kellelegi etteheiteid tegema (nt sobimatuks peetava käitumise, teo vms pärast), kedagi õpetussõnu jagades manitsema

noomitus
[nimisõna, substantiiv]
1. suuline või kirjalik etteheide kellelegi, hrl sobimatuks peetava käitumise, teo vms pärast

2. see ametliku karistusena (ilma kohtu osaluseta)

noomituskõne
[nimisõna, substantiiv]
manitsev või etteheitev pikem kõnelus, moraalilugemine või õpetussõnad

noon
[nimisõna, substantiiv]
üheksa astme suurune intervall helirea alushelide vahel, ka diatoonilise helirea üheksas aste

noonakord
[nimisõna, substantiiv]
viiest (tertsidena asetatud) helist koosnev akord, mille äärmised helid moodustavad nooni

noonid
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Rooma kalendris:) 5. või (mõnes kuus) 7. kuupäev, päev, mida peeti eriliseks ja mil toimusid tähtsad sündmused (nt laadad, pidupäevad, rituaalid)

noonius
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõteskaala või anduri täpsust suurendav abiskaala mõõteriista põhiskaala jaotise murdosade lugemiseks

2. mõõteriista lisaskaala

noop
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnade häälikkoosseisu õpetamiseks kasutatav geomeetriline kujund

2. väike kujund lastele lugemaõpetamiseks

noor
[omadussõna, adjektiiv]
1. suhteliselt lühikest aega, vähe elanud

2. alles lühikest aega elanud või olemas olnud

nooreestlane
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusliku rühmituse Noor-Eesti liige

2. rühmituse Noor-Eesti liige

3. eesti rahvuslikust liikumisest osavõtja 19. saj lõpus

noorekas
[omadussõna, adjektiiv]
noorevõitu

noorelt
[määrsõna, adverb]
noorena, noores eas

noorem
[omadussõna, adjektiiv]
vanuse võrdluses: kellestki hiljem sündinud

nooremalt
[määrsõna, adverb]
nooremana, nooremas eas

nooremapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. veel üsna või küllalt noor

2. veel küllalt noor

nooremleitnant
[nimisõna, substantiiv]
1. lipnikule järgnev ja leitnandile eelnev nooremohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

nooremmaat
[nimisõna, substantiiv]
1. vanemmaadile järgnev ja maadile eelnev nooremallohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

nooremmadrus
[nimisõna, substantiiv]
madrusetööd alustav inimene

nooremohvitser
[nimisõna, substantiiv]
1. vanemohvitserile eelnev madalamate ohvitseriauastmete järk, kuhu Eesti kaitseväes kuuluvad (madalamast alates) lipnik, nooremleitnant, leitnant ja kapten (mereväes vanemleitnant)

2. selles auastmes isik

noorempedagoog
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja madalam ametijärk

nooremseersant
[nimisõna, substantiiv]
1. seersandile eelnev madalaim nooremallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

nooremteadur
[nimisõna, substantiiv]
1. madalama astme teadustöötaja ametinimetus

2. selle kandja

nooremus
[nimisõna, substantiiv]
noorem-olek

nooremveebel
[nimisõna, substantiiv]
1. veeblile eelnev madalaim vanemallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

nooremõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja madalam ametijärk

noorendama
[tegusõna, verb]
puude, põõsaste kasvu nende okste väljalõikamise teel soodustama

noorendik
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni paarikümneaastane noor mets

2. noor mets

noorendus
[nimisõna, substantiiv]
1. noorendamine

2. nooremaks tegemine

noorenduskuur
[nimisõna, substantiiv]
(millegi uuendamiseks, ajakohastamiseks ettevõetavate toimingute kohta)

noorenduslõikus
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuude ja -põõsaste okste kärpimine ja väljalõikamine, et soodustada uute, elujõuliste võrsete teket ja kasvu

noorenema
[tegusõna, verb]
välimuselt, olekult nooremaks muutuma

nooreohtu
[omadussõna, adjektiiv]
1. nooruke, üsna noor

2. (välimuselt) mitte veel päris täiskasvanud

3. mitte veel päris täiskasvanud

4. liiga noor

noorepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. veel üsna või küllalt noor

2. veel küllalt noor

noorevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. vanuselt üsna noor

2. natuke liiga noor

noorgrammatik
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduses noorgrammatilise koolkonna esindaja

noorhegeliaan
[nimisõna, substantiiv]
noor hegelianismi esindaja või pooldaja

noorhobune
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe kuni kolme aasta vanune, veel mitte suguküps hobune

2. ühe kuni kolme aasta vanune hobune

noorhärra
[nimisõna, substantiiv]
1. noor härrasmees

2. (hrl noormehe endisaegse kõnetlussõnana)

noorik
[nimisõna, substantiiv]
1. vastabiellunud noor naine

2. noor naine

3. noor abielunaine

noorim
[omadussõna, adjektiiv]
vanuse võrdluses: teistest kõige hiljem sündinud

noorisand
[nimisõna, substantiiv]
noormees, noorhärra

noorjärk
[nimisõna, substantiiv]
1. järk kala (või putuka) arengus marjast koorumisest kuni suguküpsuse saavutamiseni

2. sel arenguastmel olev isend

noorjää
[nimisõna, substantiiv]
äsja tekkinud tasase pinnaga suhteliselt õhuke jää

noorkala
[nimisõna, substantiiv]
kala, kes ei ole veel suguküps

noorkari
[nimisõna, substantiiv]
noorveiste kari

noorkotkas
[nimisõna, substantiiv]
1. Kaitseliidu juurde kuuluva poisteorganisatsiooni Noored Kotkad liige

2. skautliku poisteorganisatsiooni Noored Kotkad liige

noorkuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvav Kuu, mis taevas on nähtav paremale kaardus kuusirbina

2. Kuu faasina esimene veerand

noorliige
[nimisõna, substantiiv]
1. noorem liige erakonnas vm organisatsioonis (teatud vanuseni)

2. uus liige üliõpilaskorporatsioonis (teatud aja jooksul)

noorlind
[nimisõna, substantiiv]
1. veel mitte suguküps lind

2. udusulgedest välja kasvanud kodulinnupoeg

noorloom
[nimisõna, substantiiv]
veel mitte poeginud loom, eriti noorveis ehk mullikas

noorlätlane
[nimisõna, substantiiv]
Läti rahvuslikust liikumisest osavõtja 1850.–1860. aastail

noormees
[nimisõna, substantiiv]
1. noorepoolne, mitte päris täiskasvanud mees

2. nooremas vanuses mees

noorpaar
[nimisõna, substantiiv]
äsja abiellunud inimesed, värske abielupaar

noorpere
[nimisõna, substantiiv]
1. noorte inimeste (väikeste lastega) pere

2. pere noored või lapsed

noorperemees
[nimisõna, substantiiv]
vanaperemehe kõrval talu juhtimises osalev, tulevaseks peremeheks mõeldud isik, hrl perepoeg või väimees

noorperenaine
[nimisõna, substantiiv]
vanaperenaise kõrval talu (majapidamise) juhtimises osalev, tulevaseks perenaiseks mõeldud inimene (hrl noorperemehe abikaasa või peretütar)

noorpoeet
[nimisõna, substantiiv]
algaja luuletuste looja, luuletusi kirjutav noor kirjanik

noorpoliitik
[nimisõna, substantiiv]
uustulnuk poliitikas (hrl noore inimese kohta)

noorpõlv
[nimisõna, substantiiv]
noorena elamise aeg

noorpõlvearmastus
[nimisõna, substantiiv]
1. noorusaastatel kogetud armastus

2. inimene, kellesse noorena armuti

noorpõlvesõber
[nimisõna, substantiiv]
noorusajast pärit sõber

noorrahvas
[nimisõna, substantiiv]
noored inimesed

noorsand
[nimisõna, substantiiv]
noormees, noorhärra

noorsooajakiri
[nimisõna, substantiiv]
noortele mõeldud, noori huvitavaid teemasid käsitlev ajakiri

noorsoojutt
[nimisõna, substantiiv]
noortele kirjutatud, nende probleeme käsitlev jutt

noorsookirjandus
[nimisõna, substantiiv]
noortele loodud (ilu)kirjandus

noorsookirjanik
[nimisõna, substantiiv]
noortele kirjutav, noortekirjandust loov kirjanik

noorsooliikumine
[nimisõna, substantiiv]
suure hulga noorte tegutsemine ja koostöö ühiste ideelis-poliitiliste ja väärtushinnanguliste eesmärkide nimel

noorsoomlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Soomes 1880. aastail konservatiivsete rahvuslaste parteist eraldunud uuendusmeelse rühmitise liige

2. nende rajatud partei (1894–1918) liige

noorsoopolitsei
[nimisõna, substantiiv]
1. noorsoopolitseinikud ja nende tegevus

2. noorsoopolitseinik

noorsoopolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
laste korrarikkumistega, nende ennetamise ja tõkestamisega ning laste õiguste kaitsmisega tegelev politseinik

noorsooromaan
[nimisõna, substantiiv]
noorte inimeste probleeme käsitlev romaan

noorsooteater
[nimisõna, substantiiv]
ennekõike noorsoole mõeldud etendusi korraldav teater

noorsootöötaja
[nimisõna, substantiiv]
noori juhendav ja kasvatav, noorte tegelemist eri huvialadega korraldav inimene

noorsooühing
[nimisõna, substantiiv]
noori koondav ühing

noorsportlane
[nimisõna, substantiiv]
kuni 19-aastane aktiivselt spordiga tegelev noor

noorsugu
[nimisõna, substantiiv]
noored inimesed, noor põlvkond

noorsõdur
[nimisõna, substantiiv]
ajateenistuses olev kaitseväelane esimestel teenistuskuudel

noorteajakiri
[nimisõna, substantiiv]
noortele mõeldud, noori huvitavaid teemasid käsitlev ajakiri

noortehotell
[nimisõna, substantiiv]
ennekõike noortele mõeldud odav majutusasutus

noortejuht
[nimisõna, substantiiv]
vabaajakeskuses, rahvamajas vms noortele üritusi korraldav inimene

noortejärk
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne noorte spordijärk

noortekeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, mida kõnelevad noored hrl omavahel

noortekeskus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus noored saavad turvalises keskkonnas sisustada oma vaba aega, nt toimuvad erinevad töötoad, huviringid, piljardi- ja lauamängud

noortekirjanik
[nimisõna, substantiiv]
noortele kirjutav, noortekirjandust loov kirjanik

noorteklass
[nimisõna, substantiiv]
noorim vanuseklass võistlusspordis

noorteklubi
[nimisõna, substantiiv]
noori koondav klubi, nt spordi või muu tegevusega

noortekodu
[nimisõna, substantiiv]
lastekodust pärit või vanemliku hoolitsuseta noorte elamis- ja rehabilitatsiooniasutus

noortekogu
[nimisõna, substantiiv]
noorte esinduskogu

noortekoondis
[nimisõna, substantiiv]
(riigi, piirkonna) mingi spordiala noorte sportlaste koondvõistkond

noorteliikumine
[nimisõna, substantiiv]
suure hulga noorte tegutsemine ja koostöö ühiste ideelis-poliitiliste ja väärtushinnanguliste eesmärkide nimel

noortemaja
[nimisõna, substantiiv]
1. klubiline asutus noortele

2. maja, kus see asub

noortemeister
[nimisõna, substantiiv]
meistrivõistluste võitja noorteklassis

noortemood
[nimisõna, substantiiv]
noorte inimeste rõivamood

noortemuusikal
[nimisõna, substantiiv]
noortele loodud muusikal

noortepass
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis kirjeldab eeskätt õpilaste ja üliõpilaste hariduskäiku, keeleoskust vms, hõlbustades sel viisil nende õppimist ja liikumist kõikjal Euroopas (eriti Euroopa Liidu riikides)

noorteportaal
[nimisõna, substantiiv]
noortele suunatud, õppimis-, töö- ja muid võimalusi vahendav veebisait

noortepärane
[omadussõna, adjektiiv]
noortele omane või sobiv

noorteromaan
[nimisõna, substantiiv]
noorte inimeste probleeme käsitlev romaan

noorterõivad
[nimisõna, substantiiv]
noorte tarbeks valmistatud riietusesemed

noortetšempion
[nimisõna, substantiiv]
meistrivõistluste võitja noorteklassis

noorteõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune üritus noortele

noorteühendus
[nimisõna, substantiiv]
noori koondav organisatsioon

nooruk
[nimisõna, substantiiv]
1. noormees või neiu (sageli 16–18-aastase noore kohta)

2. noor mees

nooruke
[omadussõna, adjektiiv]
alles üsna noor (ja kogenematu)

noorukene
[omadussõna, adjektiiv]
alles üsna noor (ja kogenematu)

noorukeselt
[määrsõna, adverb]
noorukesena

noorukiaastad
[nimisõna, substantiiv]
noorukina elamise aeg

noorukiiga
[nimisõna, substantiiv]
noorukina elamise aeg

noorur
[nimisõna, substantiiv]
1. noorepoolne mees

2. noor inimene

3. nooruk, noor inimene

noorus
[nimisõna, substantiiv]
noor-olek (vanuse poolest)

noorusaastad
[nimisõna, substantiiv]
noorena elamise aeg

noorusaeg
[nimisõna, substantiiv]
noorena elamise aeg

noorusarmastus
[nimisõna, substantiiv]
1. noorusaastatel kogetud armastus

2. inimene, kellesse noorena armuti

noorusiga
[nimisõna, substantiiv]
noorena elamise aeg

nooruslik
[omadussõna, adjektiiv]
noorele omane või noorena tunduv, hrl rõõmus ja energiast pakatav

nooruslikkus
[nimisõna, substantiiv]
nooruslik olek või välimus (väljendub nt elujõulisuses, tegutsemisaktiivsuses, naha sileduses ja elastsuses)

nooruslikult
[määrsõna, adverb]
noortele omaselt, neile iseloomulikult

noorusmaa
[nimisõna, substantiiv]
(hrl poeetilisemas väljenduses:) koht või keskkond, kus keegi on nooruse veetnud, vahel ka noorusaja kohta

nooruspõlv
[nimisõna, substantiiv]
noorena elamise aeg

nooruspäevad
[nimisõna, substantiiv]
noorena elamise aeg

noorusrajad
[nimisõna, substantiiv]
1. aeg, mil oldi noor

2. kohad, kus noorena elati ja ringi liiguti

noorusromantika
[nimisõna, substantiiv]
nooruses kogetud armumised ja armusuhted, luuleline tundelisus

noorusrumalus
[nimisõna, substantiiv]
noore inimese kogenematusest tulenev vähene (elu)tarkus

noorustuli
[nimisõna, substantiiv]
(noorusvaimustuse, noorusliku elujõu ja elulusti kohta)

noorveis
[nimisõna, substantiiv]
vasikaeast väljakasvanud noor veis (lehm kuni esimese poegimiseni, pull kuni paarituseani)

noos
[nimisõna, substantiiv]
(seadusvastaselt) saadud või hangitud kraam, hrl hea, korralik saak

noosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. tehnikaseadmed, rajatised ja see osa loodusest, mida hõlmab inimese sihipärane tegevus

2. tehnikaseadmed, rajatised ja inimtegevusest hõlmatud looduse osa

nooskama
[tegusõna, verb]
nohinal, pahinal läbi nina (välja) hingama

noot
[nimisõna, substantiiv]
1. helikõrgust ja -vältust tähistav noodikirja märk

2. teatava kõrguse ja kestusega heli

noot
[nimisõna, substantiiv]
ühe riigi diplomaatiline kirjalik pöördumine teise riigi poole, hrl mingi probleemi korral

noot
[nimisõna, substantiiv]
järelveetav võrgust kalapüünis, mis koosneb pikkadest tiibadest ja kotjast tihedasilmalisest tagaosast

nootama
[tegusõna, verb]
korduvalt "noo” ütlema

nooteater
[nimisõna, substantiiv]
1. klassikaline Jaapani tantsuteater

2. pantomiimilaadne tantsul ja muusikal põhinev teater

nootkond
[nimisõna, substantiiv]
ühe noodaga püüdev kalurite rühm

nootroopikum
[nimisõna, substantiiv]
psühhotroopne aine, mis arvatakse parandavat mälu ja õppimisvõimet

noova
[nimisõna, substantiiv]
1. muutlik täht, mille heledus mõne päeva või nädalaga kasvab 10–15 tähesuuruse võrra ning kahaneb siis aeglaselt endiseks

2. äkilise heleduse kasvuga täht

nope
[nimisõna, substantiiv]
lõik, lause vm osa, mis on tekstist, jutust võetud, välja korjatud

nopped
[nimisõna, substantiiv]
ülesharutatud lõngaotsad vm kohev materjal

noppekanal
[nimisõna, substantiiv]
teleprogrammide paketile omal valikul juurde tellitav teleprogramm

noppesti
[määrsõna, adverb]
kärmesti, nobedasti

noppima
[tegusõna, verb]
näppude vahel hoides (hoolikalt, ühe liigutuse haaval) midagi tegema

Ühendtegusõnad: välja noppima, välja noppima, ära noppima, ära noppima, üles noppimaüles noppima

nopsasein
[nimisõna, substantiiv]
servi- või lapitellistest (hrl kolmekordne ning kahe vahega) kergsein

noradrenaliin
[nimisõna, substantiiv]
1. neerupealiste hormoon, mis reguleerib vererõhku ja vere jaotust organismis

2. neerupealse hormoon

nord
[nimisõna, substantiiv]
1. ilmakaar maakera põhjapooluse suunas

2. ilmakaar lõuna vastas

norditooder
[nimisõna, substantiiv]
vardast ja selle tipus teravikuga allapoole asetsevast koonusest koosnev punane meremärk

nordost
[nimisõna, substantiiv]
1. põhja ja ida vaheline ilmakaar

2. kirre, nordost

nordvest
[nimisõna, substantiiv]
põhja ja lääne vaheline ilmakaar

norg
[nimisõna, substantiiv]
rõhutud, tusane meeleolu

norgu
[määrsõna, adverb]
1. rõhutud, masendunud meeleollu, tusatujusse

2. seda väljendavasse olekusse

3. norgu, teovõimetuks

4. rõhutud meeleollu, tusatujju

norguma
[tegusõna, verb]
hrl tusatujust (kehast) kokku vajuma, norgus olema

norgus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. rõhutud, masendunud meeleolus, õnnetu olekuga

2. rõhutud meeleolus, tusatujus

norguspäi
[määrsõna, adverb]
1. kurvalt, tusaselt, hingeliselt lööduna

2. langetatud peaga

3. nor[g]us peaga, norgus päi

nori
[nimisõna, substantiiv]
söödav merevetikas, mida Jaapani köögis kasutatakse kuivatatud lehtedena suši ümber keeramiseks

noriit
[nimisõna, substantiiv]
1. tumeda süvakivimi gabro teisend

2. tardkivim

norija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pilkeks norib kellegi kallal

norima
[tegusõna, verb]
1. väiklaselt puudusi ning vigu otsima, etteheiteid tegema

2. kedagi sõnadega torkima või pilkama

norin
[nimisõna, substantiiv]
1. (kergelt takistatud) hingamise madal kurguhäälne kaasheli (hrl magamisel)

2. norskamine

norisema
[tegusõna, verb]
1. (kergelt takistatud) hingamisega kaasnevat ühetasast madalat kurguhäälset heli kuuldavale laskma

2. sellist heli tekitades magama

noristama
[tegusõna, verb]
norinat tekitama, norisema panema

noriv
[omadussõna, adjektiiv]
1. väiklaselt puudusi ning vigu otsiv

2. kedagi sõnadega torkiv või pilkav

norivalt
[määrsõna, adverb]
vigu, puudusi otsides, etteheiteid tehes

norm
[nimisõna, substantiiv]
1. ettenähtud või kokkulepitud hulk, kogus, tase, suurus vm

2. ülem- või alampiir

3. millegi ettenähtud hulk, kogus või tase

4. kõige kõrgem lubatud määr

norm
[omadussõna, adjektiiv]
(üsna) hea, tavalisest parem

normaal
[nimisõna, substantiiv]
joone (või   pinna) punkti läbiv sirge, mis on risti joone puutujaga  (või pinna puutujatasandiga)

normaalaeg
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) võistluseks ettenähtud aeg

normaalfilm
[nimisõna, substantiiv]
35 mm laiune filmilint

normaaljaotus
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) tunnuse, mõõtmistulemuse vm jaotus, mille korral keskmise taseme lähedased väärtused esinevad tihti ning suuri kõrvalekaldeid keskmisest väärtusest tuleb ette harva

normaalkaal
[nimisõna, substantiiv]
normaalne, mitte liiga suur ega liiga väike (keha)kaal

normaalkiirus
[nimisõna, substantiiv]
normile vastav, lubatud või tavaline kiirus

normaalkoormus
[nimisõna, substantiiv]
normile vastav koormus

normaalmõõtmed
[nimisõna, substantiiv]
tavalised normikohased mõõtmed

normaalmägi
[nimisõna, substantiiv]
suusahüppemägi, mille projektvõimsus ehk projekteerimisel ettenähtud keskmine hüppepikkus on 70 meetrit

normaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehtestatud või kokkuleppelistes piirides olev

2. üldtunnustatud (käitumis)tavale vastav

3. oma rühmas, liigis tavaline, kõrvalekalleteta

4. selline, mis vastab normile

5. tavaline, loomulik

6. normile vastav

7. harilik, loomulik

normaalnägevus
[nimisõna, substantiiv]
normaalne nägemine, mille puhul inimene näeb selgelt nii kaugeid kui ka lähedasi esemeid

normaalpinge
[nimisõna, substantiiv]
füüsilise keha sisepinnaga risti suunatud mehaaniline pinge

normaalpuistu
[nimisõna, substantiiv]
puistute hindamisel võrdluseks olev parima arengu ja tihedusega puistu

normaalrõhk
[nimisõna, substantiiv]
õhurõhk normaaltingimustel (0 °C ja normaalraskuskiirendusel) suuruses 101 325 paskalit (Pa) ehk 760 mm HG

normaalselt
[määrsõna, adverb]
1. nii nagu vaja, kõrvalekalleteta, üldtunnustatud tavade kohaselt

2. normaalsel, tavapärasel viisil

normaalspekter
[nimisõna, substantiiv]
spekter, mis on saadud, kui liitvalgus on difraktsioonivõrega lahutatud spektriks

normaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. normile vastavus

2. see, mida normaalse, loomuliku, tavalise all mõistetakse, mida normaalseks, loomulikuks, tavaliseks peetakse

normaaltalu
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Vabariigi algusaegadel talu, mille maavalduste suurus oli 20–30 hektarit

normaeg
[nimisõna, substantiiv]
millegi sooritamiseks (nt distantsi läbimiseks) ettenähtud aeg

normaliseerima
[tegusõna, verb]
kõrvalekalleteta toimivaks, normaalseks muutma, üldtunnustatud tavale vastavaks muutma

normaliseeruma
[tegusõna, verb]
normaalseks muutuma

normann
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasaegne viiking Prantsusmaal ja mujal Lääne-Euroopas

2. Skandinaaviat ja Jüüti poolsaart asustanud germaani hõimu liige

normatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. määrav reegel või norme sisaldav eeskiri

2. normiks olev suurus, määr või nõue

3. normiks olev [piir]suurus, määr v nõue

4. ettekirjutis

normatiivakt
[nimisõna, substantiiv]
seadusandlik akt, õigusnorme sisaldav pädeva organi koostatud dokument

normatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eeskirjana, seadusena määrav, normiks olev või juhiseid andev

2. normatiivi[de]ga määratud

3. norme määrav

normatiivsus
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnas kehtestatud reeglite olemasolu, see, et käitumisreeglitega on määratud, mis on hea või kohustuslik ja mis halb või mittekohustuslik

normcore
[nimisõna, substantiiv]
teadlikult valitud tähelepandamatu, pretensioonitu, ebahuvitav stiil või käitumislaad

normdokument
[nimisõna, substantiiv]
mingeid norme kehtestav dokument (nt standard, eeskiri)

normeerija
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tegeleb millegi normimisega

2. töö normimisega tegeleva töötaja kutsenimetus

3. tormimisega tegelev isik

normeerima
[tegusõna, verb]
1. kindlate reeglite, määrustega midagi korraldama (nt tegevust, kasutusviisi, aega, kogust), millelegi norme, lubatud piire seadma

2. norme andma, normiks seadma

normija
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tegeleb millegi normimisega

2. töö normimisega tegeleva töötaja kutsenimetus

3. tormimisega tegelev isik

normikeel
[nimisõna, substantiiv]
ühtne, korrastatud keelekuju, mida kasutatakse eeskätt ameti- ja halduskeeles kirjas ja kõnes

normikirjakeel
[nimisõna, substantiiv]
ühtne, korrastatud keelekuju, mida kasutatakse eeskätt ameti- ja halduskeeles kirjas ja kõnes

normikohane
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatavatele nõuetele vastav, reegleid järgiv

2. üldtunnustatud tavale vastav

normikohustus
[nimisõna, substantiiv]
müügikohustus, norm

normileib
[nimisõna, substantiiv]
kaardisüsteemi tingimustes leivanormi alusel jagatav leib

normima
[tegusõna, verb]
1. kindlate reeglite, määrustega midagi korraldama (nt tegevust, kasutusviisi, aega, kogust), millelegi norme, lubatud piire seadma

2. norme andma, normiks seadma

norming
[nimisõna, substantiiv]
1. õigekeelsusallikais fikseeritud, hrl õigekirja või sõnamuutmist puudutav keelereegel

2. õigekeelsusallikais normitud keelend

normingukohane
[omadussõna, adjektiiv]
(keelekasutuse kohta:) normikirjakeele nõuetele vastav

normipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. kolhoosnike töökulu arvestamise ühik (oli Eestis kasutusel 1960. aastate alguseni)

2. inimtöökulu arvestusühik kolhoosis

normis
[määrsõna, adverb]
1. normaalseks peetava piirides (teatud näitajate kohta)

2. normaalne, heas korras

3. tavalises, normaalses suuruses või kvaliteedis

4. normaalne

normistik
[nimisõna, substantiiv]
1. kooskõlastatud normide kogu

2. normide kogu

normitehnika
[nimisõna, substantiiv]
õigusakti sõnastamise põhimõtted, akti nõutav keel ja stiil (nt lakoonilisus, üldarusaadavus, vormistus)

normivili
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal normikohustusena ära antud või normipäeva tasuks saadud vili

normkiri
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt tehnilistel joonistel kasutatav kindla tähekuju ja suurusega kiri

normull
[nimisõna, substantiiv]
normaalne

norn
[nimisõna, substantiiv]
(germaani mütoloogias:) inimese elusaatust sümboliseerivat lõnga ketrav saatusejumalanna

noroviirus
[nimisõna, substantiiv]
ägedat kõhulahtisust ja oksendamist põhjustav viirus

norr
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi norskamise heli

2. väljendab magamist

3. norskamise heli

norra
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
norralaste või norra keelega seotud

norrakas
[nimisõna, substantiiv]
1. Norra põhirahva liige

2. Norra kodanik või elanik

3. Norra päritolu inimene

norralane
[nimisõna, substantiiv]
1. Norra põhirahva liige

2. Norra kodanik või elanik

3. Norra päritolu inimene

norralanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost norralane

norralapi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
hrl Norras kõneldava lapi keele kohta

norralik
[omadussõna, adjektiiv]
Norrale või norralastele, nende keelele ja kultuurile iseloomulik

norratar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost norralane

norsatama
[tegusõna, verb]
1. järsku, korraks valju madalat kurguhäälset heli kuuldavale laskma

2. korraks norskama

norsatus
[nimisõna, substantiiv]
norsatamine

norse
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne järsk madal kurguhäälne heli (hrl magamisel)

norskama
[tegusõna, verb]
1. magades läbi suu hingamisel järske madalaid kurguhäälseid helisid kuuldavale laskma

2. (selliseid helisid tekitades) magama

norss
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pikliku süstja kehaga merekala

2. kala

norsulfasool
[nimisõna, substantiiv]
mikroobidevastane ravim

noruline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tusatujust haaratud, kurb

2. tusaseks tegev

3. kurb, tusaseks tegev

norumeeleolu
[nimisõna, substantiiv]
kurb, nukker, tusane meeleolu

norune
[omadussõna, adjektiiv]
1. tusatujust haaratud, kurb

2. tusaseks tegev

3. kurb, tusaseks tegev

norus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. rõhutud, masendunud meeleolus, õnnetu olekuga

2. rõhutud meeleolus, tusatujus

noruspäi
[määrsõna, adverb]
1. kurvalt, tusaselt, hingeliselt lööduna

2. langetatud peaga

3. nor[g]us peaga, norgus päi

noruspäine
[omadussõna, adjektiiv]
kurvavõitu, õnnetu, tusatujust haaratud

norutama
[tegusõna, verb]
1. rõhutud meeleolus, tusatujus, teotahteta olema

2. kurvalt, üksi kuskil konutama

norutuju
[nimisõna, substantiiv]
kurb, nukker, tusane meeleolu

norutunne
[nimisõna, substantiiv]
rõhutud, tusane meeleolu

noseemataud
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste seedeelundite nakkushaigus, mida tekitab teatud parasiit

nosematoos
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste seedeelundite nakkushaigus, mida tekitab teatud parasiit

nosima
[tegusõna, verb]
omaette, vaikselt (ja kiirustamata, vähehaaval) sööma

nosimine
[nimisõna, substantiiv]
1. (söögi, millegi söödava kohta)

2. söök, söögikraam

nosin
[nimisõna, substantiiv]
nosisemine

nosisema
[tegusõna, verb]
[susisevalt] nohisema

nosoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus haigusest, haiguste määratlemine, liigitus vms

2. õpetus haigusest

nosoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
haigusega seotud, haiguslik

nospel
[nimisõna, substantiiv]
1. suu kohal paiknev väljaulatuv näoosa, mille kaudu toimub hingamine ja haistmine (inimesel ja selgroogsetel loomadel)

2. näo osa, millega inimesed ja loomad lõhna tunnevad ja hingavad

nostalgia
[nimisõna, substantiiv]
valuline igatsus millegi, hrl kauge, kättesaamatu järele

nostalgiahõnguline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millest aimub igatsust millegi kauge, kättesaamatu järele

nostalgialaks
[nimisõna, substantiiv]
(naudingut pakkuva minevikuigatsuse, nostalgilise tunde kohta)

nostalgik
[nimisõna, substantiiv]
hrl millegi möödunu järele valuliselt igatsev, nostalgiat tundev inimene

nostalgiline
[omadussõna, adjektiiv]
midagi, hrl kauget, kättesaamatut valuliselt igatsev

nostalgitsema
[tegusõna, verb]
millegi, hrl kauge, kättesaamatu järele valuliselt igatsema, nostalgiat tundma

nosu
[nimisõna, substantiiv]
1. (lühike lai) nina

2. nosunina

nosunina
[nimisõna, substantiiv]
lühike lai nina

nosuninaline
[omadussõna, adjektiiv]
lühikese laia ninaga

nosutama
[tegusõna, verb]
omaette nohistama, aega viitma

notaabel
[nimisõna, substantiiv]
(Prantsusmaal 14.–18. sajandil:) hrl kuninga poolt määratud nõuandva kogu liige

notaarius
[nimisõna, substantiiv]
1. sõltumatu ametiisik, kes sooritab notariaaltoiminguid, nt tõestab tehinguid, dokumentide ärakirjade õigsust ja allkirjade ehtsust

2. juriidilise haridusega inimene, kelle töö on tõestada, et mingi tehing, dokument või allkiri on õige

notar
[nimisõna, substantiiv]
1. sõltumatu ametiisik, kes sooritab notariaaltoiminguid, nt tõestab tehinguid, dokumentide ärakirjade õigsust ja allkirjade ehtsust

2. juriidilise haridusega inimene, kelle töö on tõestada, et mingi tehing, dokument või allkiri on õige

notariaalkontor
[nimisõna, substantiiv]
asutus notariaaltoimingute sooritamiseks

notariaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(lepingu vm dokumendi kohta:) notari kinnitatud, tõestatud vm viisil menetletud, õiguslikkust omav

notariaaltoiming
[nimisõna, substantiiv]
notari sooritatav õiguslike tagajärgedega toiming (nt tehingu tõestamine, dokumendi notariaalne kinnitamine, pärimisasja menetlemine)

notariaat
[nimisõna, substantiiv]
1. õiguslikke notariaaltoiminguid sooritavate riigiasutuste süsteem

2. notariaalasutuste süsteem

notaribüroo
[nimisõna, substantiiv]
asutus notariaaltoimingute sooritamiseks

notariseerima
[tegusõna, verb]
notariaalselt tõestama, notari allkirjaga seaduslikuks tegema

notaritasu
[nimisõna, substantiiv]
notariteenuse eest makstav tasu

notatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi ülesmärkimise viis, hrl teatavad märgid või märgisüsteem (nt muusika, malepartii kirjapanekuks)

2. selline tegevus

3. ülesmärkimine

4. märgistik, märgisüsteem

nō-teater
[nimisõna, substantiiv]
1. klassikaline Jaapani tantsuteater

2. pantomiimilaadne tantsul ja muusikal põhinev teater

noteerima
[tegusõna, verb]
kaupade, väärtpaberite hinda või valuutakurssi määrama (börsil, pangas)

noteering
[nimisõna, substantiiv]
1. väärtpaberite hinna või valuutakursi avalik määramine (börsil, pangas)

2. avalikult määratud kauba-, väärtpaberihind või valuutakurss

3. koteerimine

4. noteerimise üksikjuhtum

notifitseerima
[tegusõna, verb]
kirjalikult teatama, ametlikult teadustama

notiits
[nimisõna, substantiiv]
1. ülestähendus, märkus

2. kirjalik teade, teadaanne

notoorne
[omadussõna, adjektiiv]
kurikuulus, halva kuulsusega

nototeenia
[nimisõna, substantiiv]
1. antarktiliste merede kala

2. kala

notsu
[nimisõna, substantiiv]
1. noor siga, kes ei ole veel kesikueas

2. noor siga

nott
[nimisõna, substantiiv]
pehkinud, kõdunenud puupakk vm puutüügas

nott
[nimisõna, substantiiv]
pika varre otsa kinnitatud nelinurkne võrkkott kalapüügiriistana

nott
[nimisõna, substantiiv]
1. pekikaste

2. paks jahukaste

nottima
[tegusõna, verb]
kedagi tapma, surmama

Ühendtegusõnad: maha nottimamaha nottima

nov
1. aasta 11. kuu, põhjapoolkeral kolmas sügiskuu

2. aasta 11. kuu

novaator
[nimisõna, substantiiv]
1. uuendaja, uue looja või algataja, uute meetodite algataja (nt töös, kunstis)

2. mingi teadusliku või tehnilise avastuse, leiutise vm saavutuse uuendusliku rakenduse looja või algataja (inimene, ettevõte vms)

3. uuendaja, uue algataja

novaatorlik
[omadussõna, adjektiiv]
uuendustega seotud, neid taotlev või toetav

novaatorlus
[nimisõna, substantiiv]
1. uuenduslikkus

2. uuendustegevus

novatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. võlakohustuse vms lepingu asendamine uuega poolte kokkuleppel

2. võlakohustuse uuendamine

novell
[nimisõna, substantiiv]
tiheda sündmustiku ja väheste tegelastega jutustus, mis piirdub hrl ühe keskse teemaga ning mis hrl lõpeb puändiga

novell
[nimisõna, substantiiv]
kehtivat õiguskoodeksit täiendav või selle osi asendav uus seadus

novellett
[nimisõna, substantiiv]
1. lühinovell

2. mõnikord ka eepika pisižanrite üldnimetus

novellikirjanik
[nimisõna, substantiiv]
kirjanik, kes kirjutab novelle

novellikogu
[nimisõna, substantiiv]
mitme autori, mõne maa või ajastu, temaatiliselt valitud vm viisil seotud novellidest koostatud kogumik

novellilik
[omadussõna, adjektiiv]
novellile omane, hrl väheste tegelastega ja ootamatu lõpplahendusega

novellilooming
[nimisõna, substantiiv]
novellid

novellist
[nimisõna, substantiiv]
kirjanik, kes kirjutab novelle

novellistika
[nimisõna, substantiiv]
1. novellikirjandus

2. novellid kogumina

november
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 11. kuu, põhjapoolkeral kolmas sügiskuu

2. aasta 11. kuu

novembrihommik
[nimisõna, substantiiv]
novembrikuine hommik

novembrikuine
[omadussõna, adjektiiv]
novembrile omane või sel kuul esinev, toimuv

novembrikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 11. kuu, põhjapoolkeral kolmas sügiskuu

2. aasta 11. kuu

novgorodlane
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse Novgorodi riigi alam

noviaal
[nimisõna, substantiiv]
romaani ja germaani keelte sõnavaral põhinev rahvusvaheline tehiskeel

noviits
[nimisõna, substantiiv]
kloostris katseajal olija, kes pole veel andnud munga- või nunnatõotust

novokaiin
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl paikse tuimastina rakendatav ravim

2. teat tuimasti

novokaiinblokaad
[nimisõna, substantiiv]
novokaiini süstimine närvi vahetusse lähedusse selle talitluse ajutiseks katkestamiseks (nt valu vaigistamiseks)

nr
1. arvu tähistav sümbol, selle kirjamärk

2. märk, millega arve kirjas märgitakse, näiteks 2 või 6

nr
germaani keel, mida kõneldakse Norras

ns
miljardik sekundit

n-srs
1. seersandile eelnev madalaim nooremallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

n-sõna
[nimisõna, substantiiv]
(eufemistlikult ingliskeelsete sõnade nigger, nigga, nigra kohta)

nt
1. näitena mitme või paljude hulgast (ka väljapakutava võimaluse kohta)

2. näitena mitme või paljude hulgast

nt
mittesüsteemne heledusühik, kandelat ruutmeetri kohta

nublakas
[nimisõna, substantiiv]
mingi väike hrl uudne asi või detail, mingi masinavärgi osa, (naljakas) asjake või seade

nublu
[nimisõna, substantiiv]
väike (armas) laps

nubuk
[nimisõna, substantiiv]
looma naha välimisest kihist saadud kare kroomnahk, mille pind on matiks lihvitud (nt jalatsipealseteks)

nubul
[nimisõna, substantiiv]
väike kera, mugul vms väike ümmargune asi

nude
[nimisõna, substantiiv]
inimese naha värv, beež toon

nudi
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma sarvedeta vm väljaulatuvate osadeta

2. (peaaegu) paljaks, siledaks kärbitud

nudima
[tegusõna, verb]
(raha, mõju vms kohta:) kärpima, (ülemäära) vähendama

Ühendtegusõnad: ära nudimaära nudima

nudipaeluss
[nimisõna, substantiiv]
peensooles parasiidina elutsev kuni 10 meetri pikkune hall paeluss

nudipea
[nimisõna, substantiiv]
paljaks aetud pea või lühikeseks pöetud juuksed

nudipäine
[omadussõna, adjektiiv]
väga lühikeseks pöetud juustega või täiesti ilma juusteta

nudisaba
[nimisõna, substantiiv]
väike lühike saba

nudism
[nimisõna, substantiiv]
1. alastioleku harrastus ning seda propageeriv liikumine

2. alastioleku harrastus

nudist
[nimisõna, substantiiv]
1. alastioleku, nudismi harrastaja

2. nudismi harrastaja

nudistama
[tegusõna, verb]
(karvade, okste vms kohta:) maha, (liiga) lühikeseks lõikama

nudistirand
[nimisõna, substantiiv]
alasti päevitamiseks eraldatud rannaosa

nudisus
[nimisõna, substantiiv]
nudi-olek

nuditeet
[nimisõna, substantiiv]
1. alastiolek, alastus

2. (kunstis:) alasti keha

nud-kesksõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) isikulise tegumoe mineviku kesksõna (nt eksinud)

nud-partitsiip
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) isikulise tegumoe mineviku kesksõna (nt eksinud)

nuga
[nimisõna, substantiiv]
1. lõikamiseks mõeldud (väike) tööriist või söögiriist, millel on üks lõiketera

2. metallist teraga ese, millega saab lõigata

3. terariist käsitsi lõikamiseks

nugat
[nimisõna, substantiiv]
mandlitest või pähklitest, suhkrust, kakaost ja muust valmistatud magus täidis

nugaterav
[omadussõna, adjektiiv]
väga terav

nugavahe
[omadussõna, adjektiiv]
väga terav

nugiline
[nimisõna, substantiiv]
1. loom, taim või mikroorganism, kes elab teist liiki organismi sees või peal ja toitub tema koevedelikest, kudedest või seedinud toidust

2. teiste organismide kulul elav olend

nugilisus
[nimisõna, substantiiv]
looduses eluviis, kus üht liiki organism ehk parasiit toitub teist liiki organismi ehk peremehe kehavedelikest, kudedest või seedinud toidust

nugiloom
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes elab teist liiki organismi sees või peal ja toitub tema koevedelikest, kudedest või seedinud toidust

nugima
[tegusõna, verb]
teist liiki organismi sees või peal elama ja tema arvel toituma

nuginakkus
[nimisõna, substantiiv]
organismi nakatumine loomparasiitidega

nugiputukas
[nimisõna, substantiiv]
putukas, kes parasiidina elutseb teise organismi sees või peal ja toitub temast (nt puuk, lutikas, käguvaablane)

nugis
[nimisõna, substantiiv]
kassisuurune tumepruun kollaka kurgualusega loom, kes elab metsades ja kadastikes

nugiseen
[nimisõna, substantiiv]
taimede, loomade või inimeste kudedes parasiteeriv seen (nt rooste-, nõgiseened)

nugisenahk
[nimisõna, substantiiv]
nugiselt saadud karusnahk

nugissilm
[nimisõna, substantiiv]
1. (elavate, säravate silmadega neiu kohta)

2. nugissilmne neiu

nugissilmne
[omadussõna, adjektiiv]
teraste, elavate, säravate silmadega

nugisõna
[nimisõna, substantiiv]
sageli korratav sisutühi täitesõna

nugitaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis toitub teistest taimedest, kinnitudes nende juurtele või võsudele (nt käopäkk, härghein)

nugiuss
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeses, loomas või taimes parasiteeriv uss

2. organismides parasiteeriv uss

nugris
[omadussõna, adjektiiv]
agar, hakkaja

nuh
[hüüdsõna, interjektsioon]
noh (hrl tundetooni rõhutavalt)

nuhatama
[tegusõna, verb]
korraks (läbi nina, ninaga) nohistama

nuhk
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kellegi käitumist, tegevust vm salaja jälgib ning informeerib sellest huvitatud ametkondi (nt politseid, julgeolekuteenistust)

nuhkima
[tegusõna, verb]
1. (salaja) andmeid, infot vms otsima, salaja jälgima või uurima

2. nuhina tegutsema

Ühendtegusõnad: välja nuhkimavälja nuhkima

nuhkur
[nimisõna, substantiiv]
teis(t)e andmetes salaja nuhkija

nuhkvara
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mis jälgib arvuti või nutitelefoni kasutaja andmeid ja tegevusi võrgus

nuhtlema
[tegusõna, verb]
1. kedagi mingil viisil karistama (nt peksuga, karmi kriitikaga, kaotuse osaliseks saamisega)

2. peksma

nuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
pingutust, kannatust nõudev, hrl tüütut kohustust kujutav või ebamugavust põhjustav töö või tegevus

nuhtlusalune
[nimisõna, substantiiv]
nuheldav

nuhtlusealune
[nimisõna, substantiiv]
nuheldav

nuhtlusisend
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes on inimese tervisele ja varale märkimisväärselt ohtlik ning käitub teistest liigikaaslastest erinevalt, Eestis hrl karu või hunt

nuhutama
[tegusõna, verb]
1. (hrl looma kohta:) kuuldavalt ninaga nohistades nuusutama

2. [kuuldavalt] nuusutama

nuhvel
[nimisõna, substantiiv]
nutitelefoni ja tahvelarvuti omadusi ühendav seade

nui
[nimisõna, substantiiv]
ühest otsast jämedam löögi- või tampimisriist

nuiama
[tegusõna, verb]
pealekäivalt paluma

Ühendtegusõnad: välja nuiamavälja nuiama

nuijas
[omadussõna, adjektiiv]
nuiakujuline

nuikapsas
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav kaalikat meenutava kerajalt paksenenud kollaka varreosaga aiataim

2. kaalikat meenutav kapsas

nuimikser
[nimisõna, substantiiv]
1. jämeda pulga kujuline seade toiduainete segamiseks, vahustamiseks või peenestamiseks

2. saumikser

nuivähk
[nimisõna, substantiiv]
koorikloom, kes elab pika lihaselise varrega kinnitunult meres hõljuvate esemete küljes

nujah
[määrsõna, adverb]
nojah

nukeline
[omadussõna, adjektiiv]
nurgeline

nukerdama
[tegusõna, verb]
kohmakalt, oskamatult midagi tegema, millegi kallal nokitsema

nukid
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe käe sõrmede teise ja kolmanda lüli vaheliste liigeste metallkaitse külmrelvana

2. sõrmenukkide metallkaitse külmrelvana

nukiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kühmude või teravate nurkadega, kühmuline, nurgeline või muhklik

2. nukkidega

nukits
[nimisõna, substantiiv]
1. väike sarv (nt Nukitsamehel)

2. sarvenukk

nukk
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese kujuga mänguasi

2. selline teatritegemise vahend

3. (võrdlustes ilusa välimuse kohta)

nukk
[nimisõna, substantiiv]
millegi väljaulatuv kõrgem või eenduv osa (kühm, ots, nurk vms)

nukker
[omadussõna, adjektiiv]
1. (meeleolu, ilme kohta:) vaikselt, härdalt kurb või õnnetu

2. sellist meeleolu või tundetooni väljendav

3. kurb või õnnetu

nukker-lüüriline
[omadussõna, adjektiiv]
nukker ja lüüriline

nukkmehhanism
[nimisõna, substantiiv]
mehhanism, milles sooritatava liikumise määravad muutuva kõverusega elemendid (kasutatakse nt sisepõlemismootorites)

nukkuma
[tegusõna, verb]
1. (putukate arengujärgu kohta:) peaaegu liikumatu nukuna arenema ja küpsema enne täiskasvanud putuka ehk valmiku koorumist

2. nukuks muutuma

nukkvõll
[nimisõna, substantiiv]
nukkidega võll, mida kasutatakse sisepõlemismootorites vm masinates perioodiliselt korduvate protsesside juhtimiseks

nukleaarmeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini haru, mis kasutab haiguste diagnoosimiseks ja raviks radioaktiivseid isotoope

nukleaarne
[omadussõna, adjektiiv]
rakutuumaga seotud

nukleaas
[nimisõna, substantiiv]
organismis nukleiinhappeid lagundav ensüüm

nukleiid
[nimisõna, substantiiv]
keemiline ühend, DNA või RNA koostisse kuuluv nukleiinhappe koostisosa

nukleiinhape
[nimisõna, substantiiv]
1. geneetilist informatsiooni salvestav ning edasiandev kõrgmolekulaarne ühend elusrakkudes, viirustes ja bakteriofaagides

2. geneetilist informatsiooni salvestav ning edasiandev kõrgmolekulaarne ühend

nukleon
[nimisõna, substantiiv]
1. aatomi tuuma moodustav osake (prooton või neutron)

2. prootoni ja neutroni ühisnimetus

nukleool
[nimisõna, substantiiv]
rakutuumas leiduv tihe moodustis, milles sünteesitakse rRNA-d

nukleoproteiid
[nimisõna, substantiiv]
nukleiinhappe ja valgu ühend

nukleotiid
[nimisõna, substantiiv]
keemiline ühend, DNA või RNA koostisse kuuluv nukleiinhappe koostisosa

nukleus
[nimisõna, substantiiv]
1. (esialgselt töödeldud) tulekivitükk, millest saadi tööriistade valmistamiseks sobivaid kilde või laaste

2. [töödeldud] tulekivitükk

nukliid
[nimisõna, substantiiv]
aatomituuma liik, mida iseloomustab tema tuuma koostis (prootonite, neutronite arv ja tuumas sisalduv energia)

nuklon
[nimisõna, substantiiv]
1. aatomi tuuma moodustav osake (prooton või neutron)

2. prootoni ja neutroni ühisnimetus

nukralt
[määrsõna, adverb]
1. nukrana, vaikselt kurva või õnnetuna

2. nukrat meeleolu või tundetooni väljendavalt

nukrameelne
[omadussõna, adjektiiv]
nukker, kurvapoolne

nukravõitu
[omadussõna, adjektiiv]
nukra alatooniga, pisut nukker

nukruma
[tegusõna, verb]
nukraks muutuma

nukrus
[nimisõna, substantiiv]
1. kurva meele, hingevalu, ka haledus- või kahjutundega seotud hingeline seisund

2. õnnetu, kurb olek

nukrustama
[tegusõna, verb]
nukraks tegema

nukrutsema
[tegusõna, verb]
1. mingil põhjusel kurb olema, nukrust tundma

2. kurb, õnnetu olema

3. kurvaks muutuma

4. nukrutsema

nuku
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese kujuga mänguasi

2. selline teatritegemise vahend

3. (võrdlustes ilusa välimuse kohta)

nukuetendus
[nimisõna, substantiiv]
nukkudega antav etendus (nukuteatris vm)

nukufilm
[nimisõna, substantiiv]
animafilm, milles tegelasi kujutavad nukud

nukuhäll
[nimisõna, substantiiv]
süvend hrl puukoores või mullas, milles mõne putuka vastne nukkub

nukujuht
[nimisõna, substantiiv]
nuku liikuma panija nukufilmis või teatris

nukujärk
[nimisõna, substantiiv]
teatud putuka (nt liblika, sipelga) arengujärk, mil ta eksisteerib nukuna

nukuke
[nimisõna, substantiiv]
ilus, nukuliku välimusega tüdruk või noor naine (ka hellitusnimena)

nukukene
[nimisõna, substantiiv]
ilus, nukuliku välimusega tüdruk või noor naine (ka hellitusnimena)

nukukliinik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne töökoda, kus parandati nukke (ka muid mänguasju)

nukukunst
[nimisõna, substantiiv]
kunstiliik, kus nukkude looja, lavastaja, nukunäitlejate ja teiste koostöö tulemusena sünnib publikule vahetult esitatav nukuetendus

nukukunstnik
[nimisõna, substantiiv]
nukke loov kunstnik (nt nukuteatris)

nukulava
[nimisõna, substantiiv]
1. näitlejaid varjava sirmiga lava nukuetenduste esitamiseks

2. (ka nukuteatri kohta)

nukulavastus
[nimisõna, substantiiv]
nukuteatri vahendeil põhinev lavastus (nukuteatris või televisioonis)

nukulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. nukule omane

2. (välimuselt) nukku meenutav, lapselikult või kunstlikult ilus

3. nukule omane, nukutaoline

nukulikult
[määrsõna, adverb]
nukku meenutavalt, nukule omaselt

nukumaja
[nimisõna, substantiiv]
1. majake nukkudega mängimiseks

2. maja nukkudega mängimiseks

nukumeister
[nimisõna, substantiiv]
nukkude valmistaja

nukumäng
[nimisõna, substantiiv]
nukkudega mängimine

nukumööbel
[nimisõna, substantiiv]
lapse mänguasjad, mööbliesemed nukkude jaoks

nukunurk
[nimisõna, substantiiv]
nukkudega mängimiseks sisustatud ruumiosa (nt lasteaias või lastetoas)

nukunägu
[nimisõna, substantiiv]
(inimese nukulikult ilusa, korrapärase näo kohta)

nukunäidend
[nimisõna, substantiiv]
näidend, mida esitatakse nukkudega

nukunäitleja
[nimisõna, substantiiv]
nukuteatri näitleja

nukupea
[nimisõna, substantiiv]
sõlm (rahvapärase) tikandi elemendina

nukuriided
[nimisõna, substantiiv]
nukkudele tehtud riided

nukuriik
[nimisõna, substantiiv]
vormiliselt iseseisev, kuid teisest riigist sõltuv riik

nukustaadium
[nimisõna, substantiiv]
teatud putuka (nt liblika, sipelga) arengujärk, mil ta eksisteerib nukuna

nukuteater
[nimisõna, substantiiv]
1. nukunäidendeid lavastav, nukuetendusi korraldav teater

2. lavakunstiliik, milles teose esitavad nukunäitlejad nukkude kaudu

nukutuba
[nimisõna, substantiiv]
1. nukkudele (ka muudele mänguasjadele) mängult tehtud tuba

2. nukumaja tuba

nukuvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
valitsus, mis toimib teise riigi kuuleka tööriistana

nukuvanker
[nimisõna, substantiiv]
lapse mänguasi, vanker nuku sõidutamiseks

nulg
[nimisõna, substantiiv]
1. lamedate okaste ja koonusja võraga kõrge igihaljas puu, Eestis peamiselt pargipuu

2. see puu jõulupuuna

3. okaspuu

nulk
[nimisõna, substantiiv]
(Setomaal:) maa-ala, paikkonna (kõrvalisem, eraldatud) nurk

null
[arvsõna, numeraal, nimisõna, substantiiv]
1. põhiarv 0

2. number 0

3. 0

4. number 0

nullauto
[nimisõna, substantiiv]
(rallispordis:) auto, mis läbib ralliraja ohutuse kontrolliks

nulleelarve
[nimisõna, substantiiv]
kulude ja tulude ümberjagamine teatavaks perioodiks nii, et suurendatakse efektiivseid ja vähendatakse ebaefektiivseid kulusid, aga tulude mõttes jäädakse nulli

nullenergia
[nimisõna, substantiiv]
füüsikalise süsteemi väikseim võimalik energia

nullenergiamaja
[nimisõna, substantiiv]
maja, mille ülalpidamiseks vajamineva energia hulk on võrdne tema poolt toodetava (taastuv)energia hulgaga

nullifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tühistamine, kehtetuks tegemine, nullistamine

nullifitseerima
[tegusõna, verb]
tühistama, kehtetuks tunnistama, nullistama

nulliline
[omadussõna, adjektiiv]
nulliga (ka nullmääraga, nullkraadiga vms) võrduv

nullilähedane
[omadussõna, adjektiiv]
(arvulise suuruse, näitaja kohta:) nulli, nt null kraadi lähedusse jääv

nullima
[tegusõna, verb]
(vastutegevuse või -mõjuga) olematuks, tühjaks, kasutuks tegema

Ühendtegusõnad: ära nullimaära nullima

nullimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgpallis, jäähokis vm mäng, kus vastastel ei õnnestu lüüa ühtegi väravat

2. (ühe meeskonna, selle väravavahi seisukohast:) mäng, kus endale ei lasta ühtki väravat lüüa

nullindad
[nimisõna, substantiiv]
(aastakümnendi 2000–2009 kohta)

nulline
[omadussõna, adjektiiv]
nulliga (ka nullmääraga, nullkraadiga vms) võrduv

nullipoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. (võistlustel punkte mitte saanud võistleja kohta)

2. (toetajateta, häälteta jäänud erakonna või poliitiku kohta)

nulliring
[nimisõna, substantiiv]
(ebaõnnestumise, positiivse tulemuseta jäämise kohta)

nullis
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 0.

2. (0-korruse kohta)

nullistama
[tegusõna, verb]
(vastutegevuse või -mõjuga) olematuks, tühjaks, kasutuks tegema

nulljuhe
[nimisõna, substantiiv]
maandatud juhe, milles puudub pinge

nullkasum
[nimisõna, substantiiv]
seis, kus kõik kulud on kaetud tuludega, ent kasumit pole

nullkasv
[nimisõna, substantiiv]
(majanduses, ühiskonnas:) millegi hulga või koguse samale tasemele jäämine, mitte (loodetud) suurenemine või lisandumine

nullklass
[nimisõna, substantiiv]
üldhariduskooli juures tegutsenud eelkooli varasem nimetus

nullkoht
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) funktsioooni argumendi väärtus, mille korral funktsiooni väärtus on null

nullkorrus
[nimisõna, substantiiv]
korrus, mille põrand asub allpool maapinda või sellega tasa

nullkraad
[nimisõna, substantiiv]
1. nullpunkt temperatuuriskaalal

2. nulline temperatuurikraad

nullkulu
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnasäästlikud printsiibid, mida järgides saab elada kas täiesti jäätmevabalt või suunata kõik tarbitav uuesti ringlusesse

nullmeridiaan
[nimisõna, substantiiv]
mistahes koha geograafilise pikkuse määramisel aluseks võetav meridiaan, mis läbib Greenwichi observatooriumi asukohta

nullmäär
[nimisõna, substantiiv]
(maksu)määr, mis on 0%

nullpatsient
[nimisõna, substantiiv]
esimene teadaolev nakatumisjuhtum mingis kohas, rahvastikurühmas vm, teatava haiguse levikul esimesena diagnoosi saanud isik

nullpilet
[nimisõna, substantiiv]
ilma hinnata pilet ühissõidukis, tasuta üritusel vm

nullprotsendiline
[omadussõna, adjektiiv]
null protsenti moodustav

nullprotsendine
[omadussõna, adjektiiv]
null protsenti moodustav

nullpunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. nulliga märgitud punkt skaalal või arvteljel

2. millegi nullilist väärtust kujutav (tinglik) punkt, ajahetk vms

nullrühm
[nimisõna, substantiiv]
rühm, mida iseloomustab teatava omaduse või tunnuse puudumine

nullseis
[nimisõna, substantiiv]
seadme või mõõteriista osuti, näituri vms asend, kui mõõdetav suurus on null või kui vastav seade ei tööta

nullsirkel
[nimisõna, substantiiv]
1. sirkel õige väikeste, nullilähedase raadiusega ringide joonestamiseks

2. nullilähedase raadiusega ringide joonestamiseks

nullsummamäng
[nimisõna, substantiiv]
(mänguteoorias, majandusteoorias:) olukord, kus ühe võit on võrdne teise kaotusega

nulltelg
[nimisõna, substantiiv]
millegagi võrdlemiseks kasutatav mõtteline joon või suund

nulltolerants
[nimisõna, substantiiv]
täielik sallimatus väikseimagi rikkumise suhtes asjus, millega ühiskond ei saa leppida (nt vägivald, narkootikumid)

nulltsükkel
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise põhiliselt maa-aluste (esimese korruse põrandast madalamate) osade rajamine

2. ehitise vastavad osad

nulltuletus
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) uue sõna moodustamine ilma tuletusliite abita või ilma nähtavate teise sõnaliigi tunnusteta (nt eesti keeles kuld > kulda/ma)

nullvariant
[nimisõna, substantiiv]
1. (variandi kohta, mille puhul millegagi alustatakse nullist, puhtalt lehelt

2. variandi kohta, mille puhul millegi lõpptulemuseks jääb null)

nullvisioon
[nimisõna, substantiiv]
1. liiklusohutuse põhimõte, et inimese hukkumine või raskelt vigastada saamine liikluses ei ole aktsepteeritav

2. vastav mõtteviis koos sellest tulenevate järelduste ja toimingutega

nullvõti
[nimisõna, substantiiv]
võti, millega saab avada nt ühe hoone kõiki lukke

nuluistik
[nimisõna, substantiiv]
seemikust või pistikust alatisele kasvukohale istutamiseks kasvatatud noor nulutaim

nulumets
[nimisõna, substantiiv]
varjukas mets, kus valdavaks puuks on nulg (nt Siberis, Põhja-Ameerikas)

nuluõli
[nimisõna, substantiiv]
nulu okastest saadav õli

number
[nimisõna, substantiiv]
1. arvu tähistav sümbol, selle kirjamärk

2. märk, millega arve kirjas märgitakse, näiteks 2 või 6

numberkood
[nimisõna, substantiiv]
ühest kindlaksmääramist võimaldav numbrikombinatsioon

numberloend
[nimisõna, substantiiv]
loend, kus iga uus rida algab järjekorranumbriga

numbermõõteriist
[nimisõna, substantiiv]
numbernäiduga mõõteriist, mida kasutatakse nt paljude pidevalt muutuvate elektrisuuruste mõõtmiseks (nt voltmeeter, sagedusmõõtur)

numbernäit
[nimisõna, substantiiv]
numbrites väljendatav, numbriline näit

numbriklahv
[nimisõna, substantiiv]
numbriga klahv (nt arvutil)

numbrikoht
[nimisõna, substantiiv]
numbri asukoht arvu väljendavas numbrite järjestuses (positsioonilises arvusüsteemis)

numbrikombinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teataval viisil koos esinevate numbrite korrastatud rühm

numbrikood
[nimisõna, substantiiv]
ühest kindlaksmääramist võimaldav numbrikombinatsioon

numbrilaud
[nimisõna, substantiiv]
1. kella, mõõteriista tunni- vm jaotisega osa

2. kellal, mõõteriistal

numbriliikuvus
[nimisõna, substantiiv]
(mobiilsides:) võimalus vahetada sideoperaatorit oma telefoninumbrist loobumata

numbriline
[omadussõna, adjektiiv]
numbri(te)ga esitatud, numbrites väljenduv

numbrimaagia
[nimisõna, substantiiv]
numbri, arvu erakordne mõjujõud, selle abil mõjustamine või nõidumine

numbrimälu
[nimisõna, substantiiv]
võime numbreid meelde jätta

numbrimärk
[nimisõna, substantiiv]
1. numbrisümboliga märk või silt, mida kasutatakse millegi tuvastamiseks, registreerimiseks, järjestuse määramiseks vms (nt spordivõistlustel, autoregistris)

2. metallist plaat sõiduki ees ja taga, kus on sõiduki registreerimisnumbrid ja tähed

3. märk registreerimisnumbriga

numbrinäit
[nimisõna, substantiiv]
helistatavale nähtav helistaja telefoninumber

numbriooper
[nimisõna, substantiiv]
hrl varasema aja ooper, mille muusikaline ülesehitus koosneb üksikutest lõpetatud etteastetest (nagu aaria ja retsitatiiv)

numbriosund
[nimisõna, substantiiv]
numbrile osutav märk (hrl märk # ehk trellid, nt #32 tähendab sama mis nr 32)

numbrisaun
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ühissauna juurde kuuluv privaatseks kasutamiseks mõeldud saunaruum, mida üüritakse välja tunnihinnaga

2. individuaalselt kasutatav saunaruum

numbritehas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne Nõukogude Liidus toiminud salastatud asukohaga, seetõttu numbrit kandev ettevõte, mis tootis sõjavarustust ja sellega seonduvat

numbrituba
[nimisõna, substantiiv]
1. hotelli või võõrastemaja külastaja käsutuses olev ruum

2. hotellis, võõrastemajas

numbrituli
[nimisõna, substantiiv]
tuli, mis valgustab sõiduki esimest või tagumist numbrimärki

numeraal
[nimisõna, substantiiv]
1. asjade ja nähtuste hulka või järjekorda väljendav sõna (nt sada, kaksteist, viiekümnes)

2. sõna, mis väljendab asjade hulka või järjekorda ja vastab küsimusele mitu?, kui palju? või mitmes?. Arvsõnad on näiteks kolm, kakskümmend, sada ja esimene

3. hulka näitav sõna

numeraator
[nimisõna, substantiiv]
nummerdusseadis

numeratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. numbriline järjestus, nummerdamine

2. numbriline järjestus

numereerima
[tegusõna, verb]
järjekorranumbriga varustama, millelegi (järjekorra)numbrit andma

numeroloog
[nimisõna, substantiiv]
numeroloogia spetsialist

numeroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese elukäigus ja iseloomus avalduvate kosmiliste rütmide uurimine tema sünnidaatumit moodustavate numbrite tõlgendamise varal

2. arvusümboolikal põhinev ennustusmeetod

numinoosne
[omadussõna, adjektiiv]
(mütoloogias, usundis:) üleloomuliku jõuga, jumaliku väega

numismaatik
[nimisõna, substantiiv]
1. (vanu) münte ja nendega seonduvat uuriv teadlane

2. numismaatika eriteadlane

numismaatika
[nimisõna, substantiiv]
(vanaaegseid) münte, nende vermimist ja käivet, endisaegseid rahandusolusid uuriv teadus

nummerdama
[tegusõna, verb]
järjekorranumbriga varustama, millelegi (järjekorra)numbrit andma

nummerdus
[nimisõna, substantiiv]
1. numbriline järjestus, nummerdamine

2. numbriline järjestus

nummi
[omadussõna, adjektiiv]
armas, tore, nunnu

nummuliidid
[nimisõna, substantiiv]
1. selts läätse- või kettakujulise suure kojaga kambrilisi kriidiajastu ainurakseid

2. selts mereainurakseid

numps
[omadussõna, adjektiiv]
heldima panevalt armas või tore, hrl pehme, ümar ja kena (hrl väikese lapse, looma või asja kohta)

numpsik
[omadussõna, adjektiiv]
heldima panevalt armas või tore, hrl pehme, ümar ja kena (hrl väikese lapse, looma või asja kohta)

nunatak
[nimisõna, substantiiv]
1. mandrijääst väljaulatuv siledaks kulutatud kalju (pooluselähedastel aladel, nt Gröönimaal)

2. mandrijääst väljaulatuv kalju v mäetipp

nunn
[nimisõna, substantiiv]
1. usulistel põhjustel maailmast tagasitõmbunult eraldi kogukonnas (kloostris) elav naine

2. kloostris elav naine

nunnaelu
[nimisõna, substantiiv]
nunnana elamine, nunna askeetlik eluviis

nunnaklooster
[nimisõna, substantiiv]
1. klooster, kus elavad nunnad

2. nunnadele

nunnakong
[nimisõna, substantiiv]
nunna eluruum kloostris

nunnalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. nunnale omane või iseloomulik

2. nunnale omane v iseloomulik

nunnaordu
[nimisõna, substantiiv]
1. mungaordu naisharu

2. mungaordu naisharu kohta

nunnarüü
[nimisõna, substantiiv]
nunna pikk, maani langev kuub või mantel, nunna igapäevane rõivas

nunnatõotus
[nimisõna, substantiiv]
nunnaks pühitsemisel antav tõotus nunnaelu reeglitest kinnipidamise kohta

nunnu
[omadussõna, adjektiiv]
heldima panevalt armas või tore, hrl pehme, ümar ja kena (hrl väikese lapse, looma või asja kohta)

nunnumeeter
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites millegi ülimalt armsa või toreda kohta)

nunnusus
[nimisõna, substantiiv]
nunnu olek

nunnutama
[tegusõna, verb]
1. kedagi suure, liigse armastuse ja hellusega hoidma

2. kellegagi õrnalt, hellalt suhtlema, sel viisil rääkima

nunoviltimine
[nimisõna, substantiiv]
viltimistehnika, mille korral ühendatakse rullimise teel kangas ja vill

nuntsius
[nimisõna, substantiiv]
1. Püha Tooli suursaadik, paavsti diplomaatiline esindaja välisriigis

2. paavsti saadik

nupp
[nimisõna, substantiiv]
väike kerajas vm kujuga moodustis hrl varre või muu pikliku peenema eseme otsas (nt kaunistuseks või käepidemeks)

nuppel
[nimisõna, substantiiv]
nupp, konks vm millegi kinnitamiseks kasutatav vahend

nuppkuularid
[nimisõna, substantiiv]
kõrvaklapid, mis asetatakse kuulmekäigu sisse

nupplüliti
[nimisõna, substantiiv]
lüliti, mille lülitusmehhanism on nupp

nuppots
[nimisõna, substantiiv]
jämenev või nupuga otsaosa (nt arheoloogilistel ehteleidudel)

nuppuma
[tegusõna, verb]
õiepunga moodustama

nuppus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (taime, õie kohta:) pungas, puhkemata

2. pungas, puhkemata

nuppviiul
[nimisõna, substantiiv]
Rootsi päritolu traditsiooniline keelpill, millel heli tekitatakse poognaga ja heli kõrgust muudetakse pilli kaelal olevate klahvidega

nups
[nimisõna, substantiiv]
(väike) nupp

nupsik
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, titt

nupsusai
[nimisõna, substantiiv]
kolmest väiksemast kuklist koosnev pärmitaignasaiake

nupukalt
[määrsõna, adverb]
1. head taipu, leidlkkust ilmutades

2. leidlikult

3. taibukalt, arukalt

nupukas
[omadussõna, adjektiiv]
hea taibuga, terase aruga, (kavalalt) leidlik

nupukus
[nimisõna, substantiiv]
1. terane mõistus, hea taip

2. (kaval) leidlikkus

3. taibukus, arukus

4. leidlikkus

nupuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. nuppudega, nupuga

2. nuppudega

nupumees
[nimisõna, substantiiv]
1. (nupuka inimese kohta)

2. nupukas inimene

nupus
[määrsõna, adverb]
1. (taime, õie kohta:) pungas, puhkemata

2. pungas, puhkemata

nuputama
[tegusõna, verb]
mõistusega mingit lahendust otsima, midagi välja mõtlema

Ühendtegusõnad: välja nuputamavälja nuputama

nuputamisülesanne
[nimisõna, substantiiv]
hrl ajaviiteks mõeldud peamurdmist nõudev ülesanne

nuputelefon
[nimisõna, substantiiv]
klahvidega mobiiltelefon

nupuvajutus
[nimisõna, substantiiv]
nupule vajutamine

nupuvend
[nimisõna, substantiiv]
1. (nupuka inimese kohta)

2. nupukas inimene

nupuvõte
[nimisõna, substantiiv]
maadlusvõte vastase kaela ja õlavarre haaramisega, nii et vastane liikuda ei saa

nurama
[tegusõna, verb]
millegi üle rahulolematust või pahameelt avaldama

nurg
[nimisõna, substantiiv]
1. väike latikasarnane (magevee)kala

2. latikasarnane kala

nurgaadvokaat
[nimisõna, substantiiv]
kutseta advokaat

nurgaaken
[nimisõna, substantiiv]
hoone nurgapealne aken

nurgaarst
[nimisõna, substantiiv]
kutseta arst

nurgadiivan
[nimisõna, substantiiv]
nurka järgiva kujuga diivan

nurgahoone
[nimisõna, substantiiv]
nurgapealne, tänavate nurgal asuv hoone

nurgakapp
[nimisõna, substantiiv]
nurka järgiva kujuga kapp

nurgake
[nimisõna, substantiiv]
(rahulik) omaette, eraldatud koht (ruumiosana või vabas õhus)

nurgakene
[nimisõna, substantiiv]
(rahulik) omaette, eraldatud koht (ruumiosana või vabas õhus)

nurgakivi
[nimisõna, substantiiv]
hrl välisseina nurgas olev kivi, mida sümboolselt peetakse hoone esimeseks kiviks ja kuhu võidakse panna ehitust puudutavad vms dokumendid (hrl väljendites, mis märgivad ehituse (pidulikku) algust)

nurgakraad
[nimisõna, substantiiv]
nurga mõõtühik, 1/360 täispöördest

nurgakrunt
[nimisõna, substantiiv]
nurgapealne krunt

nurgalaud
[nimisõna, substantiiv]
(söögi-, joogikoha) nurgas asuv laud

nurgaleht
[nimisõna, substantiiv]
puulehte meenutav ehisdetail samba baasi nurkadel (romaani arhitektuuris)

nurgaliide
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust ehitise või eseme nurki ühendav liitmisviis

2. vastav ühenduskoht

nurgalipp
[nimisõna, substantiiv]
väike lipuvarras lipuga nt jalgpalliväljaku nurga tähisena

nurgalöök
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) löök väljaku nurgast, millega üle otsajoone läinud pall jälle mängu pannakse

nurgamaja
[nimisõna, substantiiv]
nurgapealne, tänavanurgal asetsev maja

nurgaminut
[nimisõna, substantiiv]
nurga ja kaare mõõtühik: 1/60 kraadi ehk 60 sekundit (tähis ′)

nurgamõõdik
[nimisõna, substantiiv]
lihtne vahend nurkade mõõtmiseks (nt mall)

nurgamõõtja
[nimisõna, substantiiv]
lihtne vahend või seade nurkade mõõtmiseks

nurgamõõtur
[nimisõna, substantiiv]
seade nurkade mõõtmiseks (nt goniomeeter)

nurganaine
[nimisõna, substantiiv]
lapsevoodis olev naine, sünnitaja või äsja sünnitanu

nurgapealne
[omadussõna, adjektiiv]
tänava või hoone nurga peal, nurgal asetsev

nurgapoolitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutise nurga tippu läbiv ning nurka poolitav sirge

2. (kolmnurgal:) kolmnurga tipust vastasküljeni tõmmatud lõik, mis poolitab kolmnurga sisenurga

nurgapost
[nimisõna, substantiiv]
ehitise nurkmine post

nurgaraud
[nimisõna, substantiiv]
nurga tugevdamiseks ja kaitseks

nurgaründaja
[nimisõna, substantiiv]
(võrkpallis:) ründemängija, kelle ülesanne on pallingu vastuvõtt ja rünnak

nurgasekund
[nimisõna, substantiiv]
nurga ja kaare mõõtühik: 1/3600 kraadi ehk 1/60 kaareminutit (tähis '')

nurgaseotis
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust ehitise või eseme nurki ühendav liitmisviis

2. vastav ühenduskoht

nurgatagune
[omadussõna, adjektiiv]
poolsalaja, ebaseaduslikult või saamatult tehtud või tegutsev

nurgatempel
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl blanketi pealdist asendav asutuse nimetusega templijäljend kirja või dokumendi (üla)nurgas

2. vahend sellise jälje löömiseks

nurgatohter
[nimisõna, substantiiv]
kutseta arst

nurgatorn
[nimisõna, substantiiv]
linnuse-, kloostri- vm müüri või hoone nurkmine torn

nurgavai
[nimisõna, substantiiv]
nurkmine vai ehitise vaivundamendis

nurgavise
[nimisõna, substantiiv]
(käsipallis vm:) vise väljaku nurgast, millega üle otsajoone läinud pall uuesti mängu pannakse

nurgavoodi
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites sünnituse ja sünnitusjärgse aja kohta)

nurgeline
[omadussõna, adjektiiv]
nurki või nukke omav

nurgelisus
[nimisõna, substantiiv]
kohmakus, tahumatus, rohmakus

nurgeti
[määrsõna, adverb]
püst- või rõhtasendiga võrreldes teatava nurga all, mitte otse

nurgi
[määrsõna, adverb]
teatava nurga all, nurgeti

nurgik
[nimisõna, substantiiv]
1. nurgaraud vm nurgakaitse

2. mingi nurkmine detail

nurin
[nimisõna, substantiiv]
rahulolematuse või pahameele avaldamine millegi üle

nuripidi
[määrsõna, adverb]
1. pahupidi, vastupidi

2. pahupidi, vastupidi

nuripidine
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest veider, moonutatud, (nagu) pea peale pööratud

nuripool
[nimisõna, substantiiv]
pahem pool, pahupool

nurisema
[tegusõna, verb]
millegi üle rahulolematust või pahameelt avaldama

nurisematult
[määrsõna, adverb]
nurisemata

nurisevalt
[määrsõna, adverb]
nurisedes, nurinaga

nurisündinud
[omadussõna, adjektiiv]
algusest peale, juba eos ebaõnnestunud

nurisünnitama
[tegusõna, verb]
1. raseduse või tiinuse iseenesliku katkemise tõttu elujõuetut või surnud järglast sünnitama

2. elujõuetut v surnud järglast sünnitama

nurisünnitis
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaõnnestunud, untsu läinud idee, tegevus vms, surnult sündinud asi

2. miski ebaõnnestunu, untsu läinu

nurisünnitus
[nimisõna, substantiiv]
1. raseduse või tiinuse iseeneslik katkemine enne loote ellujäämisvõime saavutamist, iseeneslik abort

2. abort, sagedamini looma kohta

nurjama
[tegusõna, verb]
1. midagi ära rikkuma, (tahtlikult) millegi ebaõnnestumist põhjustama

2. (hrl spordis:) ebaõnnestuma, soodsat võimalust mitte kasutama

nurjaminek
[nimisõna, substantiiv]
nurjumine

nurjas
[määrsõna, adverb]
(tulemuselt) ebaõnnestunud, nurjunud, edasiseks kõlbmatu

nurjatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaaus ning vääritu, häbiväärseid tegusid tegev

2. moraalselt halb, taunitav

nurjatult
[määrsõna, adverb]
ebaausalt ja häbitult, väärituid tegusid tehes

nurjatus
[nimisõna, substantiiv]
ebaaus ning häbiväärne tegu

nurjuma
[tegusõna, verb]
1. (toimingu, ettevõtmise vms kohta:) mittetulemuslikuks osutuma, minema nii, nagu polnud plaanitud

2. kui miski ebaõnnestub, siis see läheb halvasti, mitte nii, nagu sa lootsid või plaanisid

nurk
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa kahe lõikuva joone või pinna vahel, mida mõõdetakse hrl kraadides nende lõikumiskoha lähedalt

nurkapanek
[nimisõna, substantiiv]
lapse nägupidi nurka seisma panemine karistusviisina

nurkapidi
[määrsõna, adverb]
nurgaga (kuskil vastas või vastu, kuskilt paistmas vms)

nurkasurutud
[omadussõna, adjektiiv]
ummikusse aetud, selline, kelle vastupanu on murtud

nurkdiameeter
[nimisõna, substantiiv]
taevakeha näiline läbimõõt, mis määratakse Maalt kolmnurga mõõtmise põhimõttel

nurkhüpe
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemisel:) üleshüpe, mille sooritamisel jalad tõstetakse ette keha suhtes (täis)nurksesse asendisse

nurkipidi
[määrsõna, adverb]
1. nurkadest või nurkadega, nurk nurga vastu puutuvalt

2. nurkadega

nurkiste
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemisel:) isteasend, kus tahakallutatud keha ja ettesirutatud jalad on (täis)nurgi

nurkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. nurgataoline

2. nurka moodustav

nurkjoonlaud
[nimisõna, substantiiv]
täisnurkse kolmnurga kujuline joonlaud

nurkkaugus
[nimisõna, substantiiv]
kolmnurga mõõtmise põhimõttel määratav taevakeha vm objekti kaugus millestki

nurkkiirendus
[nimisõna, substantiiv]
pöörleva jäiga keha nurkkiiruse muutumine ajaühikus

nurkkiirus
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab pöörleva jäiga keha pöördenurga muutumist ajaühikus

nurklaud
[nimisõna, substantiiv]
täisnurkse kolmnurga kujuline joonlaud

nurklihvija
[nimisõna, substantiiv]
elektriline või suruõhutööriist metalli või kivi lõikamiseks, lihvimiseks, lõikeriistade teritamiseks, rooste eemaldamiseks vms

nurkliide
[nimisõna, substantiiv]
keevitatud liide, kus detailid on ühendatud nurkapidi

nurklik
[omadussõna, adjektiiv]
nurki või nukke omav

nurkläbimõõt
[nimisõna, substantiiv]
taevakeha näiline läbimõõt, mis määratakse Maalt kolmnurga mõõtmise põhimõttel

nurkmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. nurga pool või (tänava)nurga peal asetsev

2. nurgas v nurgal asetsev, nurgapoolne, nurgapealne

nurkne
[omadussõna, adjektiiv]
1. nurki omav, nurgeline

2. nurka moodustav

nurkpeegel
[nimisõna, substantiiv]
peeglite süsteem, milles tasapeeglid asuvad üksteise suhtes täisnurga all (nt helkurites)

nurkpildiotsija
[nimisõna, substantiiv]
fotokaamerale lisanduv pildiotsija, millega on võimalik ükskõik mis asendist pildistades pildistatavat näha ja ka suurendada

nurkraud
[nimisõna, substantiiv]
täisnurkse läbilõikega raud

nurkripe
[nimisõna, substantiiv]
asend võimlemisriistadel, mille korral õlavööde on hoidepunktidest madalamal ning jalad keha suhtes täisnurkselt ette tõstetud

nurkselt
[määrsõna, adverb]
teatava nurga all, nurgeti

nurkseotis
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust ehitise või eseme nurki ühendav liitmisviis

2. vastav ühenduskoht

nurksulud
[nimisõna, substantiiv]
kahepoolne kirjamärk [ ]

nurkteras
[nimisõna, substantiiv]
täisnurkse ristlõikega teraslatt, mida kasutatakse nt kandvate seinte ja konstruktsioonide rajamisel

nurktoeng
[nimisõna, substantiiv]
asend võimlemisriistadel, mille korral õlavööde on toetuspunktidest kõrgemal ning jalad keha suhtes täisnurkselt ette tõstetud

nurktoimne
[omadussõna, adjektiiv]
nurkse niietusega kootud

nurkventiil
[nimisõna, substantiiv]
torustikuseadis, mis muudab voolu suunda hrl 90°

nurm
[nimisõna, substantiiv]
looduslik (kuivem) rohumaa

nurmenaksur
[nimisõna, substantiiv]
vasekarva või roheka metalliläikega mardikas, kelle vastsed on taimekahjurid

nurmenukk
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav kollaste longus õitega kevadlill

2. lill, millel on palju kollaseid õisi ja mis õitseb kevadel

nurmenukulised
[nimisõna, substantiiv]
sugukond põhjaparasvöötme rohttaimi (siia kuuluvad nt alpikann ja laanelill)

nurmik
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne väiksem puunõu toidu hoidmiseks ja kandmiseks

2. piimapütt

nurmikas
[nimisõna, substantiiv]
1. puhmastena kasvav kõrreline rohttaim

2. kõrreline heintaim

nurmkana
[nimisõna, substantiiv]
Euroopas ja Lääne-Aasias elutsev pruuni- ja hallikirju kana meenutav lind

nurmnelk
[nimisõna, substantiiv]
liivikutel ja kuivadel niitudel kasvav väikeste lillakaspunaste õitega madal rohttaim, ka aialill

nurr
[nimisõna, substantiiv]
1. kassi ketrav, vokivurinat meenutav häälitsus

2. nurrumine, nurrulöömine

nurr
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kassi ketravat häälitsust, nurrumist

2. kassi häälitsuse kohta

nurrik
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt:) kass

nurrmootor
[nimisõna, substantiiv]
1. (kassi kohta)

2. kass

3. (naljatlevalt kassi kohta)

nurrukarvad
[nimisõna, substantiiv]
(kassi vurrude kohta)

nurruma
[tegusõna, verb]
1. (kassi kohta:) mõnust, rahulolust ketravalt häälitsema

2. (mõne linnu samalaadse häälitsemise kohta)

nurrumootor
[nimisõna, substantiiv]
1. (kassi kohta)

2. kass

3. (naljatlevalt kassi kohta)

nuruma
[tegusõna, verb]
pealekäivalt paluma

Ühendtegusõnad: välja nurumavälja nuruma

nuss
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekord, suguühe

nussima
[tegusõna, verb]
seksima, suguakti sooritama (sihilisena hrl mehe vastava tegevuse kohta)

nutatsioon
[nimisõna, substantiiv]
pöörleva keha (nt Maa) pöörlemistelje kaldenurga muutumine või võnkumine

nuti
kõrgtehnoloogilise rakendusena toimiv või sellega seotud

nutiajastu
[nimisõna, substantiiv]
ajajärk, mida iseloomustab nutiseadmete kasutus ja levik

nutiarvesti
[nimisõna, substantiiv]
elektri- vm arvesti, mis edastab ise oma näidu

nutifon
[nimisõna, substantiiv]
seade, milles on ühendatud arvuti ja mobiiltelefoni funktsioonid

nutijoove
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) sõltuvus nutitelefoni vm nutiseadme kasutamisest, eriti telefoni näppimise kohta autoroolis, (haiguslik) nutisõltuvus

nutikael
[nimisõna, substantiiv]
pidevast nutiseadmete kasutamisest tingitud ettepoole hoidev peahoiak ja sellest tulenevad kehalised vaevused, nt pea- ja seljavalud ning kroonilised lihasvalud

nutikalt
[määrsõna, adverb]
1. head taipu, leidlkkust ilmutades

2. leidlikult

3. taibukalt, arukalt

nutikas
[omadussõna, adjektiiv]
hea taibuga, terase aruga, (kavalalt) leidlik

nutikas
[nimisõna, substantiiv]
seade, milles on ühendatud arvuti ja mobiiltelefoni funktsioonid

nutikell
[nimisõna, substantiiv]
käekell, millel on mitmeid nutitelefoni või pihuarvuti omadusi

nutikile
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline kile, mis paigaldatakse klaaspinnale, et muuta selle läbipaistvust voolu abil

nutikinnas
[nimisõna, substantiiv]
sõrmkinnas, mille sõrmeotsad on kaetud erilise kihiga, mis võimaldab nutitelefoni ja tahvelarvutit kasutada kinnast käest võtmata

nutiklaas
[nimisõna, substantiiv]
klaas, mille pinna omadusi muudetakse elektripingega

nutikus
[nimisõna, substantiiv]
1. terane mõistus, hea taip

2. (kaval) leidlikkus

3. taibukus, arukus

4. leidlikkus

nutiline
[omadussõna, adjektiiv]
nuttidega, nuputaoliste moodustistega

nutilinn
[nimisõna, substantiiv]
nutikas linn, digilahendusi kasutav linn

nutilukk
[nimisõna, substantiiv]
ukselukk, mida saab avada nt mobiilirakenduse või programmeeritava koodi abil, sõrmejälje või silmaiirise tuvastamise kaudu

nutimaailm
[nimisõna, substantiiv]
paljude nutiseadmetega elukeskkond

nutimaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgtehnoloogiliste lahendustega maja (nt koos kaugjälgitavate turvasüsteemide, inimesi äratundvate liftidega)

2. kõrgtehnoloogiliste lahendustega maja (kaugjälgitavad turvasüsteemid, inimesi äratundvad liftid jne)

nutimees
[nimisõna, substantiiv]
nutikas, nupukas inimene

nutiparkla
[nimisõna, substantiiv]
kontaktivaba parkla, kus parkimissüsteem tuvastab automaatselt territooriumile siseneva auto omaniku ning võtab auto lahkudes omaniku kontolt vm maksevahendilt tasu

nutipoi
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtehnoloogiline ujuv meremärk, mis mõõdab teatud parameetreid ja edastab andmeid reaalajas

nutipott
[nimisõna, substantiiv]
sensorite ja mikroprotsessoriga lillepott, kus kastmine, väetamine vms toimub inimese abita

nutiprügikast
[nimisõna, substantiiv]
prügikast, millel on sisseehitatud prügipress ja mille täitumist saab veebi kaudu jälgida

nutipõlvkond
[nimisõna, substantiiv]
nutiseadmete võidukäigu ajal üles kasvanud noored (võrrelduna varasemal, nutiseadmeteta ajal kasvanud inimestega)

nutipöial
[nimisõna, substantiiv]
ebaloomulikest pöidlaliigutustest tingitud krooniline pöidlavalu inimestel, kes sagedasti pöidlaga nutitelefonis tegutsevad

nutirakendus
[nimisõna, substantiiv]
terviklik tarkvaraprogramm, mille abil nutiseadmes (nt telefonis, tahvelarvutis, nutikellas) saab traadita sidevõrgus täita kindlat ülesannet (nt mõõta pulssi, kuulata muusikat, õppida keelt, osta-müüa kaupu)

nutiseade
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav elektrooniline seade, mis sisaldab erinevaid tarkvararakendusi ning on ühenduses teiste seadmetega traadita sidevõrgu kaudu (nt nutitelefon, tahvelarvuti, nutivõru, e-luger)

nutistu
[nimisõna, substantiiv]
interneti kaudu omavahel ühenduses olevad seadmed, süsteemid ja rakendused, mis sensorite abil koguvad, töötlevad ja vahetavad infot ning täidavad koos mingeid ülesandeid

nutisõltlane
[nimisõna, substantiiv]
nutiseadmete kasutamisest sõltuvuses olev, sellest ülemäära mõjutatud inimene

nutisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) sõltumine nutitelefoni vm nutiseadmete kasutamisest, ülemäärane mõjutatus sellest

nutisõnaraamat
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline sõnaraamat, mida kasutaja saab oma vajaduste järgi häälestada ning mis paindlikult ühendab sõnastikuotsingu ja veebiotsingu võimalused

nutitehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgtasemel elektroonilised meetodid ja vahendid

2. vastav tehnikavaldkond

nutitelefon
[nimisõna, substantiiv]
seade, milles on ühendatud arvuti ja mobiiltelefoni funktsioonid

nutitelo
[nimisõna, substantiiv]
seade, milles on ühendatud arvuti ja mobiiltelefoni funktsioonid

nutiterminal
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline seade, mis võimaldab makseid nutitelefoni, tahvelarvuti vm nutiseadme vahendusel

nutiturvalisus
[nimisõna, substantiiv]
nutiseadmete kaitstus viiruste, häkkimise vms eest, nende kasutamise ohutus

nutivaba
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus ei kasutata nutiseadmeid

nutivõru
[nimisõna, substantiiv]
randmele või vööle kinnitatav väike seade, mis toimib sammulugejana, pulsikellana, hindab une kvaliteeti, teavitab ühildatud mobiiltelefonile saabuvast kõnest vm

nutja
[nimisõna, substantiiv]
(matustel:) inimene, kes lahkunu haual itkeb ja laualab nutulaule

nutlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. nutta tihkuv

2. nutune

3. nutu moodi

nutma
[tegusõna, verb]
1. kurbust, muret, valu vm pisaratega väljendama

2. kui sa nutad, siis voolavad su silmadest pisarad, sest sa oled kurb või sul on valus

Ühendtegusõnad: taga nutmataga nutma

nutria
[nimisõna, substantiiv]
suure roti taoline näriline

nutrialiha
[nimisõna, substantiiv]
nutrialt saadud liha toiduna

nutrianahk
[nimisõna, substantiiv]
nutrialt saadud karusnahk

nutrigenoomika
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib inimese genoomi, toitumise ja tervise vahelisi suhteid

nuts
[nimisõna, substantiiv]
asi, mis on ebamääraselt kokku kägardatud, vormitu tomp

nutsak
[nimisõna, substantiiv]
asi, mis on ebamääraselt kokku kägardatud, vormitu tomp

nutsakas
[nimisõna, substantiiv]
asi, mis on ebamääraselt kokku kägardatud, vormitu tomp

nutsell
[nimisõna, substantiiv]
1. taime seemnealgme südamik, sisemine osa

2. seemnealgme tuumik

nutsima
[tegusõna, verb]
(piipu, lutti) imema, lutsima

nutt
[nimisõna, substantiiv]
1. kurbuse, mure, valu vm pärast pisarate valamine, nutmine

2. see, kui sul voolavad silmadest pisarad, sest oled väga kurb või sul on valus

nutt
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimel:) ümar kobarõisik, mille laiale põhjale kinnitub hulk väikeseid õisi (nt ristikul, ohakal)

2. ristiku tutitaoline õis[ik]

nutthallitus
[nimisõna, substantiiv]
teatav hallitusseen

nutufilm
[nimisõna, substantiiv]
üliemotsionaalne, tunnetel mängiv film

nutuhoog
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mil inimene äkiliselt ja lühiajaliselt nutab

nutuhääl
[nimisõna, substantiiv]
1. nutmise hääl

2. nutune hääl

nutujoru
[nimisõna, substantiiv]
(nutu, nutmise kohta)

nutukas
[omadussõna, adjektiiv]
kurb, nutma ajav

nutukisa
[nimisõna, substantiiv]
(valjuhäälse nutu kohta)

nutukramp
[nimisõna, substantiiv]
(väikelapsel:) lühiajaline krambihoog, mis tekib enne nutmahakkamist, kui laps nutuks kopsud õhku täis tõmbab

nutulaul
[nimisõna, substantiiv]
(ohtra hädaldamise kohta)

nutumaiguline
[omadussõna, adjektiiv]
lähenevale nutule viitav, nutune

nutumaik
(nutule lähedase emotsionaalse seisundi kohta)

nutumaitse
[nimisõna, substantiiv]
(nutule lähedase emotsionaalse seisundi kohta)

nutumärg
[omadussõna, adjektiiv]
nutust, pisaraist märg

nutunaine
[nimisõna, substantiiv]
(mõne rahva, nt setude matusekombestikus:) itkude laulja, itkeja

nutune
[omadussõna, adjektiiv]
(näoilme, hääle kohta:) lähenevale nutule viitav või nutu jälgedega, nutusegune

nutupill
[nimisõna, substantiiv]
1. (nuttu, nutmist märkivates väljendites)

2. nutt, pill

nutupisar
[nimisõna, substantiiv]
(nutu või nutmisel tekkivate pisarate kohta)

nutupuhang
[nimisõna, substantiiv]
nutuhoog

nutupunane
[omadussõna, adjektiiv]
nutmisest punane

nutupurse
[nimisõna, substantiiv]
äkiline nutuhoog, vallapääsev nutt

nutusegune
[omadussõna, adjektiiv]
nutuga segunenud, nutuga pooleks

nutuselt
[määrsõna, adverb]
nuttes või nutu äärel olles, nutuga pooleks

nututama
[tegusõna, verb]
1. nutma ajama

2. nutta laskma

nututuju
[nimisõna, substantiiv]
nutmise meeleolu, tahtmine nutta

nutuvõru
[nimisõna, substantiiv]
(nuttu ennustava, nuttes tekkiva näoilme kohta)

nuubialane
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Kirde-Aafrikas Niiluse orus elava rahva liige

2. Kirde-Aafrikas elava rahva liige

nuudel
[nimisõna, substantiiv]
niidi- või lindikujuline õõnsuseta lühike makaron

nuudifrees
[nimisõna, substantiiv]
frees toorikusse soonte lõikamiseks ja nende töötlemiseks

nuudipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 7. või 13. jaanuar, eesti rahvakalendris jõulude lõppu tähistav päev

2. 7. v 13. jaanuar

nuuditama
[tegusõna, verb]
nuudiga peksma

nuudliroog
[nimisõna, substantiiv]
nuudlitest valmistatud toit

nuudlitaigen
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt nisujahust ja veest koosnev tainas nuudlite, pelmeenide vms ning magusate küpsetiste valmistamiseks

nuudlitainas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt nisujahust ja veest koosnev tainas nuudlite, pelmeenide vms ning magusate küpsetiste valmistamiseks

nuudlitoit
[nimisõna, substantiiv]
nuudlitest valmistatud toit

nuuks
[nimisõna, substantiiv]
nutune häälitsus, mis tekib vaoshoitud nutmisel, nuuksumisel

nuuks
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab kurvastust, kahjutunnet

nuuksatama
[tegusõna, verb]
1. korraks nutuselt, tasakesi häälitsema

2. korraks nuuksuma

nuuksatus
[nimisõna, substantiiv]
nutune häälitsus, mis tekib vaoshoitud nutmisel, nuuksumisel

nuukse
[nimisõna, substantiiv]
nutune häälitsus, mis tekib vaoshoitud nutmisel, nuuksumisel

nuuksuma
[tegusõna, verb]
1. nuttes kramplike häälekate tõmmetena sisse hingama

2. kramplike häälekate hingetõmmetega (tasahaaval) nutma

nuum
[nimisõna, substantiiv]
noorte põllumajandusloomade või -lindude rohke söötmine, et saada väärtuslikku liha, nuumamine

nuumafarm
[nimisõna, substantiiv]
farm, kus kasvatatakse nuumsigu (mujal ka nuumveiseid vms)

nuumajõudlus
[nimisõna, substantiiv]
nuumloomade ja nuumlindude võime soovitud kiiruse ja tulemuslikkusega kasvada ja valmida

nuumakonditsioon
[nimisõna, substantiiv]
nuumloomade ja nuumlindude toitumusaste

nuumalaut
[nimisõna, substantiiv]
nuumloomade laut

nuumama
[tegusõna, verb]
1. (hrl põllumajanduses:) noori loomi või linde rikkalikult söötma rohke ja väärtusliku liha ning rasva saamiseks, neid priskeks söötma

2. end priskeks sööma

nuumasööt
[nimisõna, substantiiv]
toit, mis on mõeldud loomade ja lindude nuumamiseks

nuumen
[nimisõna, substantiiv]
(mütoloogias, usundis:) üleloomulik jõud, jumalik vägi, mis esineb nt looduslikes objektides

nuumerus
[nimisõna, substantiiv]
grammatiline kategooria, mis märgib objektide hulka (nt ainsust, kaksust, mitmust)

nuumhani
[nimisõna, substantiiv]
liha ja rasva saamiseks rikkalikult söödetav hani

nuumhärg
[nimisõna, substantiiv]
liha ja rasva saamiseks rikkalikult söödetav härg

nuumik
[nimisõna, substantiiv]
nuumsiga, harvemini muu nuumloom

nuumikla
[nimisõna, substantiiv]
nuumloomade laut või farm

nuumkari
[nimisõna, substantiiv]
noorloomad, keda nuumatakse rasvarohkema liha saamiseks

nuumkarjatamine
[nimisõna, substantiiv]
nuumloomade karjatamine

nuumlind
[nimisõna, substantiiv]
liha ja rasva saamiseks rikkalikult söödetav noor põllumajanduslind (nt nuumhani)

nuumloom
[nimisõna, substantiiv]
liha ja rasva saamiseks rikkalikult söödetav noor põllumajandusloom (nt nuumveis, nuumsiga)

nuumrakk
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav bioaktiivseid molekule (nt histamiini) eritav sidekoerakk, mis kuulub organismi loomulikku immuunsüsteemi

2. liik koheva sidekoe rakke

nuumsiga
[nimisõna, substantiiv]
liha ja rasva saamiseks rikkalikult söödetav siga

nuumuma
[tegusõna, verb]
(põllumajanduslooma kohta:) rikkaliku söödaga kaalus juurde võtma, rasva minema

nuumvasikas
[nimisõna, substantiiv]
liha ja rasva saamiseks rikkalikult söödetav vasikas, kes hrl viiakse tapamajja enne viiekuuseks saamist

nuumveis
[nimisõna, substantiiv]
liha ja rasva saamiseks rikkalikult söödetav veis

nuusatama
[tegusõna, verb]
korraks, lühidalt nuuskama

nuuskama
[tegusõna, verb]
1. tugeva tõukega õhku läbi nina välja surudes ninna kogunenud lima eemaldama

2. nina puhastama sealt õhku ja vedelikku järsult välja hingates

Ühendtegusõnad: välja nuuskamavälja nuuskama

nuuskima
[tegusõna, verb]
(kuuldavalt) nuusutama, nuusutades lõhna järgi otsima

Ühendtegusõnad: ringi nuuskima, ringi nuuskima, välja nuuskimavälja nuuskima

nuusklema
[tegusõna, verb]
korduvalt nuusutama

nuuskpiiritus
[nimisõna, substantiiv]
hingamist ergutav teravalõhnaline vedelik, ammoniaagi vesilahus

nuusktubakas
[nimisõna, substantiiv]
tolmpeen tubakapulber, mida tõmmatakse või topitakse ninasse

nuuskur
[nimisõna, substantiiv]
millegi hoolikas otsija

nuust
[nimisõna, substantiiv]
hrl korratu (rippuvate otstega) kimp pikki peenikesi asju (nt karvu, juukseid, kõrsi)

nuustak
[nimisõna, substantiiv]
hrl korratu (rippuvate otstega) kimp pikki peenikesi asju (nt karvu, juukseid, kõrsi)

nuustakas
[nimisõna, substantiiv]
hrl korratu (rippuvate otstega) kimp pikki peenikesi asju (nt karvu, juukseid, kõrsi)

nuustik
[nimisõna, substantiiv]
1. (kiulisest materjalist) pesemis- või küürimisvahend

2. pehmest materjalist vahend, millega saab enda keha pesta

nuusutaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes aistib lõhna või lõhnu

nuusutama
[tegusõna, verb]
1. õhku ninasse tõmmates lõhna aistima, lõhna olemasolu või selle laadi määrata püüdma

2. nina kaudu sisse hingates lõhna tundma

3. lõhna laadi määrata püüdma

Ühendtegusõnad: üle nuusutamaüle nuusutama

nuut
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese varrega (punutud) piits hrl kellegi löömiseks või peksmiseks

2. lühikese varrega piits

nuut
[nimisõna, substantiiv]
1. väike piklik süvend või sisselõige, mis võimaldab detaile kinnitada või paigaldada

2. õnar, soon

nuut
[nimisõna, substantiiv]
lähistroopika põuastel aladel kasvatatav ümmargusi seemneid sisaldavate kaunviljadega taim

nuuter
[nimisõna, substantiiv]
ristõieliste, eriti kapsa seenhaigus, mis avaldub lagunevate mügaratena taimede juurtel

nuuthöövel
[nimisõna, substantiiv]
höövel soonte sisse lükkamiseks

nuutima
[tegusõna, verb]
nuudiga peksma

nuutsatama
[tegusõna, verb]
1. korraks nutuselt, tasakesi häälitsema

2. korraks nuuksuma

nuutsuma
[tegusõna, verb]
1. nuttes kramplike häälekate tõmmetena sisse hingama

2. kramplike häälekate hingetõmmetega (tasahaaval) nutma

n-vbl
1. veeblile eelnev madalaim vanemallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

nõbu
[nimisõna, substantiiv]
isa või ema õe või venna laps, tädi- või onulaps

nõder
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) kehaliselt või vaimselt seisundilt nõrk ja abitu, tahtetu või jõuetu

nõdrameelne
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
tugevalt vähenenud vaimsete võimetega, puuduliku mõistusega

nõdrameelsus
[nimisõna, substantiiv]
vaimsete võimete (intellekti, mõtlemisvõime ja mälu) tugev nõrgenemus

nõdrausuline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(hrl Piiblis:) see või selline, kes usus kahtleb

nõdrenema
[tegusõna, verb]
nõdremaks muutuma

nõdruke
[omadussõna, adjektiiv]
(jõult, vaimult) nõder

nõdrukene
[omadussõna, adjektiiv]
(jõult, vaimult) nõder

nõekarva
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti must, hrl nõest tumedaks tõmbunud või määrdunud

nõekulp
[nimisõna, substantiiv]
korstnapühkija kulp tahma tõstmiseks

nõel
[nimisõna, substantiiv]
1. õmblemisel tarvitatav peenike teravaotsaline metallist ese, mille ühes otsas on ava niidi tarvis

2. kinnitusnõel

3. peenike terava otsaga ese, millega saab õmmelda

nõelahoidja
[nimisõna, substantiiv]
nõela kinnitusseadis õmblusmasinal

nõelake
[nimisõna, substantiiv]
1. väike nõel

2. väike nõeljas moodustis

nõelakinnas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne erilise nõelaga punutud ning viltjaks vanutatud kinnas

nõelakoda
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne luust, metallist, nahast või muust materjalist tupp õmblusnõelte kaasaskandmiseks

nõelakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
terava otsaga või tipu poole järsult ahenev, nõela meenutav

nõelakuningas
[nimisõna, substantiiv]
(rätsepa kohta)

nõelama
[tegusõna, verb]
1. astelt (või pistmissuiseid) kellegi kehasse torkama

2. (mao kohta:) hammustama

nõelamaal
[nimisõna, substantiiv]
teatud pistes tikitud pilt (kunstitööna)

nõelaots
[nimisõna, substantiiv]
nõela teravik

nõelapadi
[nimisõna, substantiiv]
(pehme) ese nõelte hoidmiseks sissetorgatuna

nõelapea
[nimisõna, substantiiv]
(nööp)nõela teravikuta ots

nõelapiste
[nimisõna, substantiiv]
õmblemisel või nõelumisel tehtud piste

nõelapits
[nimisõna, substantiiv]
niidist õmmeldud pits

nõelaraha
[nimisõna, substantiiv]
naiste taskuraha

nõelasilm
[nimisõna, substantiiv]
ava õmblusnõela tömbis otsas, kust niit läbi aetakse

nõelastama
[tegusõna, verb]
surmatud putukat spetsiaalsele nõelale torkama (putukakogu tarvis)

nõelasulane
[nimisõna, substantiiv]
vahend niidi ajamiseks läbi nõelasilma

nõelatu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, keda putukas või uss on nõelanud

2. see, keda on nõelatud

nõelatäis
[nimisõna, substantiiv]
korraga nõela taha aetav või aetud tükk niiti, lõnga vms

nõelatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. (nõelaga tehtava töö, hrl õmblemise kohta)

2. nõelaga tehtav töö, õmblustöö

nõelavalt
[määrsõna, adverb]
1. (väljenduslaadiga seoses:) õelalt, salvavalt

2. torkavalt

nõele
[nimisõna, substantiiv]
1. nõelumine

2. nõelumine

nõelfilter
[nimisõna, substantiiv]
peenikeste piludega vahend tahkete osakeste eraldamiseks vedelikest

nõelhark
[nimisõna, substantiiv]
veekogude põhjas hrl liikumatult saaki varitsev suur kollakashalli kehaga putukas

nõelik
[nimisõna, substantiiv]
(etnograafias:) nõeljas luust või puust vahend viiskude, võrgu vms tegemiseks

nõeljas
[omadussõna, adjektiiv]
terava otsaga või tipu poole järsult ahenev, nõela meenutav

nõeljää
[nimisõna, substantiiv]
vees hõljuvad nõeljad jääkristallid

nõelkonts
[nimisõna, substantiiv]
1. jalatsi kõrge ja peenike konts

2. peenike ja terav konts

nõelköis
[nimisõna, substantiiv]
jõulise kasvu ja läikivate nahkjate lehtedega Kagu-Aasia ronitaim, Eestis toataim

nõellaager
[nimisõna, substantiiv]
võlli toetav masinaosa, milles on hõõrdumist vähendavad väikese läbimõõduga pikad rullid

nõelmatt
[nimisõna, substantiiv]
teravate ogadega matt

nõelohakas
[nimisõna, substantiiv]
mererandades ja prahipaikades kasvav väga kõvade torkavate ogadega ohakas

nõelpeen
[omadussõna, adjektiiv]
väga väikese läbimõõduga, väga peenike

nõelprinter
[nimisõna, substantiiv]
printer, mis tekitab punktidest koosnevaid märke nõelte löögiga vastu värvilinti (tänapäeval vähe kasutatav)

nõelravi
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi talitluse mõjutamine spetsiaalsete nõelte torkamisega keha bioloogiliselt aktiivsetesse punktidesse

2. ravimine nõelte torkamisega

nõelravimatt
[nimisõna, substantiiv]
teravate ogadega matt

nõelterav
[omadussõna, adjektiiv]
väga terav, väga terava otsaga

nõeltöötlemine
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilmaterjali kiudude seostamise menetlus ogaliste nõelte abil

nõeluma
[tegusõna, verb]
nõela taha aetud lõngaga põimides hrl silmkoeesemes olevat auku kinni õmblema

Ühendtegusõnad: kinni nõelumakinni nõeluma

nõelumisniit
[nimisõna, substantiiv]
nõelumiseks kasutatav niit

nõeluss
[nimisõna, substantiiv]
mürgine madu, Eestis hrl rästik

nõelviltimine
[nimisõna, substantiiv]
viltimistehnika, mille korral vill torgitakse spetsiaalse kolmekandilise nõela abil aluse külge

nõelviltvaip
[nimisõna, substantiiv]
nõelviltimise teel saadud üsna kulumiskindel põranda vaipkate

nõetama
[tegusõna, verb]
1. nõgiseks tegema, nõega määrima või katma

2. nõgiseks tegema

nõetuma
[tegusõna, verb]
nõgiseks muutuma

nõges
[nimisõna, substantiiv]
kõrvetavat ainet sisaldavate karvade ja väikeste roheliste õitega rohttaim

nõgeseekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
nõgestest saadud kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult nt taimekasvatuses ja kosmeetikas

nõgesekubel
[nimisõna, substantiiv]
nõgese kõrvetusest nahale tekkiv väike punane kubel

nõgeseleht
[nimisõna, substantiiv]
nõgeselt korjatud leht toiduna

nõgeseleotis
[nimisõna, substantiiv]
nõgestest saadud kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult nt taimekasvatuses ja kosmeetikas

nõgeseliblikas
[nimisõna, substantiiv]
pruunikirjude või musta-valgekirjude tiibadega päevaliblikas, kelle röövikud toituvad kõrvenõgestel

nõgesepalavik
[nimisõna, substantiiv]
kiheleva hrl punasekublalise nahalööbena ilmnev allergiline haigus

nõgesepõõsas
[nimisõna, substantiiv]
nõgesepuhmas

nõgesetõmmis
[nimisõna, substantiiv]
nõgestest saadud kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult nt taimekasvatuses ja kosmeetikas

nõgesevann
[nimisõna, substantiiv]
veeprotseduur, kus vette on lisatud kõrvenõgeseid, et leevendada luude-liigeste valusid

nõgeseviht
[nimisõna, substantiiv]
nõgestest valmistatud saunaviht

nõgesleht
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt (lähis)troopikas kasvav puu või põõsas, Eestis pikkade rippuvate õisikutega toataim

nõgeslööve
[nimisõna, substantiiv]
kiheleva hrl punasekublalise nahalööbena ilmnev allergiline haigus

nõgestik
[nimisõna, substantiiv]
nõgestega kaetud ala

nõgestõbi
[nimisõna, substantiiv]
kiheleva hrl punasekublalise nahalööbena ilmnev allergiline haigus

nõgi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt tahmast koosnev must sadestis nt suitsulõõride ja sisepõlemismootorite seintel

nõgieos
[nimisõna, substantiiv]
õistaimedel nugivate nõgiseente paljunemisrakk

nõgihaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. nõgiseente tekitatud taimehaigus (nt kõrrenõgi, lendnõgi)

2. nõgiseente tekitatud taimehaigus

nõgikikas
[nimisõna, substantiiv]
läikiva süsimusta sulestiku ja väga tugeva nokaga suur, isaslinnul punase lagipeaga lind, Eesti suurim rähn

nõgimust
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti must, hrl nõest tumedaks tõmbunud või määrdunud

nõgine
[omadussõna, adjektiiv]
1. nõega kattunud, nõega määrdunud

2. nõega koos

nõginina
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt, vahel ka halvustavalt määrdunud näoga inimese või mustema töö tegija, nt korstnapühkija kohta)

nõgipea
[nimisõna, substantiiv]
1. nõgiseente tekitatud taimehaigus (nt kõrrenõgi, lendnõgi)

2. nõgiseente tekitatud taimehaigus

nõgiseen
[nimisõna, substantiiv]
õistaimedel nugiv mustjate eostega seen, mis tekitab nõgihaigust

nõgitera
[nimisõna, substantiiv]
nõgihaigusest kahjustatud viljatera

nõgu
[nimisõna, substantiiv]
ümbrusest madalam ümara, ovaalse või korrapäratu põhiplaaniga pinnavorm

nõgujas
[omadussõna, adjektiiv]
sissepoole kaardus, (keskelt) lohuga

nõgunina
[nimisõna, substantiiv]
nõgusa seljaga nina

nõgus
[omadussõna, adjektiiv]
sissepoole kaardus, (keskelt) lohuga

nõgusalt
[määrsõna, adverb]
sissepoole kaardunud olekus

nõguslääts
[nimisõna, substantiiv]
keskelt õhem ning äärtest paksem valguskiiri hajutav lääts

nõguspeegel
[nimisõna, substantiiv]
valguskiiri koondav sile sissepoole kaardus pind, mida kasutatakse nt suurendava peeglina

nõgusselgsus
[nimisõna, substantiiv]
lülisamba kõverus ettepoole (eriti rinnaosas)

nõgusus
[nimisõna, substantiiv]
sissepoole kaardus olek

nõh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. hobust (kiiremini) edasi liikuma sundiv hüüe

2. hobust liikuma sundiv hüüe

nõhh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. hobust (kiiremini) edasi liikuma sundiv hüüe

2. hobust liikuma sundiv hüüe

nõiaeit
[nimisõna, substantiiv]
1. naine, kes uskumuse kohaselt suhtleb üleloomulike jõududega ning ning suudab nõidumise abil mõjutada loodust ja inimesi, naisnõid

2. teadjanaine, naisravitseja

nõiaella
[nimisõna, substantiiv]
(tigeda, pahatahtliku või vana inetu naise kohta, ka sõimusõnana)

nõiahammas
[nimisõna, substantiiv]
kollaste herne õit meenutavate õitega rohttaim, ka ilutaim

nõiajaht
[nimisõna, substantiiv]
(teisitimõtlejate või muidu ebasoovitavate isikute jälitamise ning tagakiusamise kohta)

nõiajook
[nimisõna, substantiiv]
nõia segatud jook, millel usutakse olevat imettegev jõud

nõiajuur
[nimisõna, substantiiv]
alrauni rahvapärane nimetus

nõiakartul
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Aasiast pärinev lillakate õitega köögiviljataim, mille söödavad lülilised mugulad on eriti hinnatud Jaapani ja Hiina köögis

nõiakatel
[nimisõna, substantiiv]
(möllava loodusjõu või muu segaduse, kaose kohta)

nõiakepp
[nimisõna, substantiiv]
imettegev kepp nõidusvahendina muinasjuttudes

nõiakold
[nimisõna, substantiiv]
niiskeis varjukais metsades kasvav väikeste valgete õitega õrn rohttaim

nõiakunst
[nimisõna, substantiiv]
1. oskus nõiduda, kedagi ära võluda

2. oskus millegagi hakkama saada

nõiakütke
[nimisõna, substantiiv]
nõiutud, lummatud seisund

nõialik
[omadussõna, adjektiiv]
nõia välimusega, nõida meenutav

nõialoss
[nimisõna, substantiiv]
loss nõia elupaigana muinasjuttudes

nõialuud
[nimisõna, substantiiv]
1. seenhaiguse vm tagajärjel puu võras tekkinud tihe peenikeste okste põimik

2. puu võras tekkinud tihe oksapõimik

nõiamoor
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl metsas elav kuri ja inetu vanamoor muinasjuttudes

2. naine, kellel usutakse olevat erilised võimed. Muinasjuttudes teeb nõid tavaliselt halba

nõiamärk
[nimisõna, substantiiv]
maagiline märk (nt rist, viisnurk, ring) nõiduse vm kurja tõrjeks

nõianõges
[nimisõna, substantiiv]
pea kogu maakeral levinud rohttaim või poolpõõsas, ka aialill

nõiaprotsess
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) kohtuprotsess nõiduses süüdistatu üle

nõiapuu
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikas ja Ida-Aasias kasvav kollaste õitega lehtpõõsas või väike lehtpuu, Eestis ilupõõsas

nõiapähklipuu
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikas ja Ida-Aasias kasvav kollaste õitega lehtpõõsas või väike lehtpuu, Eestis ilupõõsas

nõiaring
[nimisõna, substantiiv]
1. väljapääsmatu, kimbatust tekitav olukord, mis tekib põhjuse ja tagajärje vahetumisest, situatsioonide kordumisest vms

2. väljapääsmatu olukord

nõiarohi
[nimisõna, substantiiv]
1. aine vm vahend, millel usutakse olevat imettegev toime või vägi

2. raviva toimega (taimedest keedetud) leotis

3. imerohi, -vahend

nõiasabat
[nimisõna, substantiiv]
nõidade pidu

nõiasõna
[nimisõna, substantiiv]
maagiline väljend (vormel), mida lausutakse, et täituks mingi soov või teatud sündmus

nõiasõrmus
[nimisõna, substantiiv]
võlujõuga, nõidusliku imeväega sõrmus, mis täidab omaniku soove

nõiatants
[nimisõna, substantiiv]
rituaalne tants nõidusvahendina

nõiatar
[nimisõna, substantiiv]
(noor) naissoost nõid

nõiatemp
[nimisõna, substantiiv]
nõidumisega seotud maagiline toiming või võte

nõiatrumm
[nimisõna, substantiiv]
rituaalne nõidumis- ja ennustusvahend šamanismi levikualal Põhja-Euraasias ja Põhja-Ameerikas

nõiausk
[nimisõna, substantiiv]
usk nõidadesse ja nõidusse

nõiavits
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav hargi- või kaarekujuline puuoks või traat, mille vaba ots näitab allapoole kaldumisel kätte nt veesoone või maa sees peituvate metallesemete asukoha

nõiavõim
[nimisõna, substantiiv]
nõiduslik vägi

nõiavägi
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi väga tugev, otsekui nõiduslik mõjujõud

2. imettegev jõud, nõiduslik imevägi

nõid
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes uskumuse kohaselt suhtleb üleloomulike jõududega ning suudab nõidumise abil mõjutada loodust ja inimesi

nõiduma
[tegusõna, verb]
1. inimesi, loodust vm mõjutama üleloomulike jõudude, maagia abil

2. nõiasõnu, nõidusvahendeid vms rakendama

Ühendtegusõnad: välja nõiduma, välja nõiduma, ära nõidumaära nõiduma

nõidus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste, looduse vm mõjutamine üleloomulike jõudude, maagia abil, nõidumine

2. nõiatemp

nõiduslik
[omadussõna, adjektiiv]
imepäraselt, salapäraselt võluv, seletamatult lummav, kaasakiskuv

nõidussõna
[nimisõna, substantiiv]
maagiline väljend (vormel), mida lausutakse, et täituks mingi soov või teatud sündmus

nõidusuni
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasjuttude nõiutud uni

2. kellegi või millegi pikk soikusolek, tegevusetus vms

nõidusvahend
[nimisõna, substantiiv]
ese vms, mida kasutatakse inimeste või looduse mõjutamiseks maagia abil

nõiutu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes või mis on (ära) ära nõiutud

2. see, kes on millestki võlutud, lummatud, (nagu) nõiutud

nõjakil
[määrsõna, adverb]
1. millegi vastu toetudes

2. millelegi najatavas olekus

3. nõjatudes

nõjakile
[määrsõna, adverb]
1. millelegi toetuvasse asendisse

2. nõjakil olekusse

nõjal
[postpositsioon, tagasõna]
millegi vastu või millelegi nõjatuvana, toetuvana, millegi najal

nõjale
[postpositsioon, tagasõna]
millegi vastu või millelegi nõjatuvaks, millegi najale

nõjas
[nimisõna, substantiiv]
tugidetail või alus, millele mingi (seinale kinnitatav) seade toetub

nõjatama
[tegusõna, verb]
midagi millegi või kellegi vastu asetama, kuhugi toetama

nõjatuma
[tegusõna, verb]
end millegi või kellegi vastu toetama

nõka-nõka
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi nõksutamist, lühikeste järskute tõmmete või tõugetega sõitmist

nõks
[nimisõna, substantiiv]
1. leidlik toimimisviis, (kaval) võte

2. kaval võte

nõks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. lühikese järsu liigutusega või sel viisil liikudes

2. annab edasi liigutuse järskust

nõksa
veidi, natuke, sutike

nõksak
[nimisõna, substantiiv]
lühike järsk liigutus, nt tõmme või tõuge

nõksama
[tegusõna, verb]
1. järsku liigutust tegema, järsu liigutusega asendit vahetama

2. järsu tõmbe või tõukega liikuma hakkama või seisma jääma

nõksatama
[tegusõna, verb]
1. järsku liigutust tegema, järsu liigutusega asendit vahetama

2. järsu tõmbe või tõukega liikuma hakkama või seisma jääma

nõksatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike järsk liigutus, nt tõmme või tõuge

nõkshaaval
[määrsõna, adverb]
1. üksikute tõmmete või tõugete kaupa

2. vähehaaval

nõks-nõks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
(annab edasi järske tõmbeid või tõukeid, nende abil liikumist või liigutamist)

nõksti
[määrsõna, adverb]
nõksatades, nõksu tehes

nõksu
[määrsõna, adverb]
veidi, natuke, sutike

nõksuke
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

nõksuma
[tegusõna, verb]
1. lühidaid järske (edasi-tagasi) liigutusi tegema, sel viisil liikuma

2. nõkse tegema, korduvalt nõksatama

nõksutama
[tegusõna, verb]
1. lühidaid järske (edasi-tagasi) liigutusi tegema

2. järskude tõmmete või tõugetega liikuma

3. nõksuma panema, nõksudega liikuma

nõkutama
[tegusõna, verb]
üles-alla liigutama, nõtkuma panema

nõletõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt noorhobustel esinev äge nakkushaigus, mille nähtudeks on nina ja neelu limaskesta mädapõletik ning ninast erituv mädane nõre

2. hobuste nakkushaigus

nõlg
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt noorhobustel esinev äge nakkushaigus, mille nähtudeks on nina ja neelu limaskesta mädapõletik ning ninast erituv mädane nõre

2. hobuste nakkushaigus

nõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. mäe vm kõrguva pinnavormi kallak külg

2. kallak külg

nõlvak
[nimisõna, substantiiv]
1. (väiksem) nõlv

2. [väiksem] nõlv

nõlvakalle
[nimisõna, substantiiv]
mäe vm kõrguva pinnavormi külje kallak (kraadides)

nõlva-lehelind
[nimisõna, substantiiv]
väike rohekas lind, kes hrl tegutseb kõrgel lehtpuude võrades

nõlvjas
[omadussõna, adjektiiv]
nõlvataoline, kallakas

nõlvus
[nimisõna, substantiiv]
nõlva kallakus

nõme
[omadussõna, adjektiiv]
1. rumal, asjatundmatu

2. tobedana tunduv, totralt käituv vms

nõmedik
[nimisõna, substantiiv]
rumal, totralt käituv inimene

nõmedus
[nimisõna, substantiiv]
rumal, asjatundmatu, totter arvamus, tegu vms

nõmetsema
[tegusõna, verb]
1. lollusi rääkima, rumalalt, totralt käituma

2. töökorrast ära minema

nõmik
[nimisõna, substantiiv]
1. nõme inimene

2. nõme inimene, ignorant

nõmm
[nimisõna, substantiiv]
lage või harvade puude ja põõsastega kuiv, hrl liivase pinnasega ala

nõmmekas
[nimisõna, substantiiv]
Tallinna Nõmme linnaosa elanik

nõmmekiur
[nimisõna, substantiiv]
nõmmealadel pesitsev Eestis haruldane lind

nõmmelane
[nimisõna, substantiiv]
Tallinna Nõmme linnaosa elanik

nõmme-liivatee
[nimisõna, substantiiv]
liivastel (nõmme)aladel kasvav hrl roosakaslillade õitega poolpõõsas, mida kasutatakse ravimtaimena

nõmmeliivatee
[nimisõna, substantiiv]
liivastel (nõmme)aladel kasvav hrl roosakaslillade õitega poolpõõsas, mida kasutatakse ravimtaimena

nõmmelõoke
[nimisõna, substantiiv]
nõmmealadel pesitsev valge sabaotsaga hallikaspruun lind

nõmmemets
[nimisõna, substantiiv]
kuivadel toitainevaestel liivadel kasvav mets (hrl männik), mille alustaimestikule on iseloomulikud samblikud ja kanarbik

nõmmemuld
[nimisõna, substantiiv]
kanarbiku kasvualade tugevasti happelise reaktsiooniga toitevaene muld

nõmmemännik
[nimisõna, substantiiv]
hõre madal männimets nõmmealal

nõmmemünt
[nimisõna, substantiiv]
piparmündilõhnaline väikeste helelillade õitega rohttaim

nõmmenelk
[nimisõna, substantiiv]
liivikutel ja kuivades männikutes hrl tiheda kogumina kasvav valgete õitega madal rohttaim

nõmmik
[nimisõna, substantiiv]
kuivadel toitainevaestel liivadel kasvav mets (hrl männik), mille alustaimestikule on iseloomulikud samblikud ja kanarbik

nõmmkann
[nimisõna, substantiiv]
madal kuivalembene mäestikualade rohttaim, mille mitme liigi esindajaid kasvatatakse ilutaimena

nõmmkannike
[nimisõna, substantiiv]
liivastel (nõmme)aladel kasvav väikeste helesiniste või sinilillade lõhnata õitega rohttaim

nõmm-liivatee
[nimisõna, substantiiv]
liivastel (nõmme)aladel kasvav hrl roosakaslillade õitega poolpõõsas, mida kasutatakse ravimtaimena

nõmmliivatee
[nimisõna, substantiiv]
liivastel (nõmme)aladel kasvav hrl roosakaslillade õitega poolpõõsas, mida kasutatakse ravimtaimena

nõmmnelk
[nimisõna, substantiiv]
liivikutel ja kuivades männikutes hrl tiheda kogumina kasvav valgete õitega madal rohttaim

nõmmraba
[nimisõna, substantiiv]
õhukese turbakihiga, rabastunud nõmm

nõnda
[määrsõna, adverb]
1. sel kombel või viisil, seda moodi (nagu lause kontekstist teada, nagu keegi näitab või ütleb)

2. sel kombel, sel viisil

nõndagi
[määrsõna, adverb]
niigi

nõndaks
[määrsõna, adverb]
1. no nii, niisiis

2. nõnda siis, nõndamoodi

3. niisiis

nõndamoodi
[määrsõna, adverb]
1. sel kombel või viisil

2. nii, sellisel moel

3. nii, sel moel, sel kombel

4. sedasi, niimoodi

nõndanimetatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis mis seab öeldava teatava kahtluse alla

2. selle kohta, mis pole päris ametlik või mis seatakse teatava kahtluse alla

nõndanimetet
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis mis seab öeldava teatava kahtluse alla

2. selle kohta, mis pole päris ametlik või mis seatakse teatava kahtluse alla

nõndap
[määrsõna, adverb]
nõnda jah, just nõnda

nõndapalju
[määrsõna, adverb]
1. sel määral, niivõrd (palju)

2. sel määral, niivõrd (palju)

nõndapea
[määrsõna, adverb]
1. varsti, lähemal ajal, lähemas tulevikus

2. lähemas tulevikus, varsti

nõndaps
[määrsõna, adverb]
sedamoodi

nõndapsi
[määrsõna, adverb]
sedamoodi

nõndasama
[määrsõna, adverb]
ilma erilise põhjuse või eesmärgita, (lihtsalt) niisama

nõndasamuti
[määrsõna, adverb]
millegagi või kellegagi võrreldes niisama moodi

nõndaviisi
[määrsõna, adverb]
1. sel kombel või viisil

2. nii, sellisel moel

3. nii, sel moel, sel kombel

4. sedasi, niimoodi

nõnda-öelda
[määrsõna, adverb]
nagu (tavaliselt) öeldakse

nõndaöelda
[määrsõna, adverb]
nagu (tavaliselt) öeldakse

nõnda-ütelda
[määrsõna, adverb]
nagu (tavaliselt) öeldakse

nõndaütelda
[määrsõna, adverb]
nagu (tavaliselt) öeldakse

nõnge
[omadussõna, adjektiiv]
1. jonnakas ja järeleandmatu, visalt millegi juures püsiv

2. kangekaelne

nõnna
[määrsõna, adverb]
nõnda, nii

nõoksed
[nimisõna, substantiiv]
õdede-vendade lapsed üksteise suhtes, nõod

nõostik
[nimisõna, substantiiv]
looduslik nõgude kogum

nõre
[nimisõna, substantiiv]
näärmerakkudes tekkiv ning näärmest nõristuv hrl organismile vajalik eritis (nt higi, adrenaliin)

nõreline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pikkade peenikeste) allarippuvate okstega

2. [pikkade peenikeste] allarippuvate okstega

nõreoksaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pikkade peenikeste) allarippuvate okstega

2. [pikkade peenikeste] allarippuvate okstega

nõres
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
rippu, kooldu olev

nõretama
[tegusõna, verb]
millegagi liialdama, mingeid tundeid ülepaisutatult esitama

nõretav
[omadussõna, adjektiiv]
liigutavalt hale, pisaraid, halearmsaid tundeid esile kutsuv või väljendav

nõrevool
[nimisõna, substantiiv]
(organismis:) nõrede moodustumine ja näärmeist eritumine

nõrg
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelik, mis on kuskilt välja valgunud

2. [välja]nõrgunu

nõrgaandeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. andevaene, vähese andekusega

2. andevaene

nõrgaaruline
[omadussõna, adjektiiv]
normaalsest vaimsest arengust mahajäänud

nõrgaastmeline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõnatüve kohta seoses astmevaheldusega:) hrl 2. vältes olev või sulghäälikut, s-i mittesisaldav (nt haara/ta, tõve, käe)

nõrgabstsess
[nimisõna, substantiiv]
haiguskoldest allapoole nõrgunud mädakogum

nõrgajõuline
[omadussõna, adjektiiv]
vähese, nõrga jõuga

nõrgakasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) selline, mis ei kasva kõrgeks

nõrgake
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) keha- või vaimujõult üsna nõrk

nõrgakene
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) keha- või vaimujõult üsna nõrk

nõrgalt
[määrsõna, adverb]
vähesel määral, vähese jõuga, vaevu tajutavalt

nõrgameelne
[omadussõna, adjektiiv]
normaalsest vaimsest arengust mahajäänud

nõrgameelsus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasasündinud või varajases lapseeas tekkinud vaimse arengu mahajäämus, vaimne alaareng

2. mahajäämus normaalsest vaimsest arengust

nõrgamõistuslik
[omadussõna, adjektiiv]
normaalsest vaimsest arengust mahajäänud

nõrgamõistuslikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasasündinud või varajases lapseeas tekkinud vaimse arengu mahajäämus, vaimne alaareng

2. mahajäämus normaalsest vaimsest arengust

nõrganärviline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ei talu vaimset pinget

nõrgapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest üsna nõrk, olulise omaduse poolest kehva poole kalduv

2. nõrga poole kalduv

nõrgasti
[määrsõna, adverb]
vähesel määral, vähese jõuga, vaevu tajutavalt

nõrgatahteline
[omadussõna, adjektiiv]
nõrga tahtejõuga

nõrgatoimeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ravimi vm kohta:) nõrga toimega, nõrgalt mõjuv

2. nõrga toimega

nõrgavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest üsna nõrk, olulise omaduse poolest kehva poole kalduv

2. nõrga poole kalduv

nõrgemalt
[määrsõna, adverb]
1. vähemal määral, vähema jõuga vm viisil vähem

2. rohkem nõrgasti

nõrgemini
[määrsõna, adverb]
1. vähemal määral, vähema jõuga vm viisil vähem

2. rohkem nõrgasti

nõrgemus
[nimisõna, substantiiv]
tasemelt kehvem, nõrgem olek

nõrgendama
[tegusõna, verb]
inimese vm elusolendi tervislikku seisundit kehvemaks, nõrgemaks muutma

nõrgenema
[tegusõna, verb]
(füüsilise jõu, tugevuse kohta:) nõrgemaks muutuma, nõrgemaks jääma

nõrgestama
[tegusõna, verb]
inimese vm elusolendi tervislikku seisundit kehvemaks, nõrgemaks muutma

nõrgestuma
[tegusõna, verb]
(inimese vm elusolendi kohta:) tervise mõttes kehvemaks, nõrgemaks muutuma

nõrgkiht
[nimisõna, substantiiv]
tihenenud pinnakiht, kuhu on nõrgunud ained ülemistest mullakihtidest

nõrgkivi
[nimisõna, substantiiv]
kohati kivistunud sisseuhtekiht peamiselt soostunud ja leetunud muldades

nõrglubi
[nimisõna, substantiiv]
poorne settekivim, mis on sadestunud lubjarikka põhjavee väljumiskohtades

nõrgmädanik
[nimisõna, substantiiv]
haiguskoldest allapoole nõrgunud mädakogum

nõrguke
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) keha- või vaimujõult üsna nõrk

nõrgukene
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) keha- või vaimujõult üsna nõrk

nõrguma
[tegusõna, verb]
1. (vee vm vedeliku kohta:) nirena või tilkadena vähehaaval (allapoole, välja) valguma

2. (toiduaine vm materjali kohta:) sel viisil tahenema

Ühendtegusõnad: välja nõrgumavälja nõrguma

nõrgumisrest
[nimisõna, substantiiv]
1. rest hrl pestud nõude nõrutamiseks

2. pestud nõude nõrutamiseks

nõrgutama
[tegusõna, verb]
nõtkuma panema, nõtkuda laskma

nõrgvesi
[nimisõna, substantiiv]
(keskkonnakaitse termin:) ladestatud jäätmetest läbi nõrguv reostunud vesi

nõrgvorm
[nimisõna, substantiiv]
nõrgveest tekkiv mineraalne moodustis (nt karstikoobastes)

nõrisema
[tegusõna, verb]
peene joana valguma, voolama või langema

nõristama
[tegusõna, verb]
peene joana valama, puistama või valguda laskma

nõristuma
[tegusõna, verb]
nõrena erituma

nõristus
[nimisõna, substantiiv]
(organismis:) nõrede moodustumine ja näärmeist eritumine

nõrk
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, ka looma kohta:) selline, kellel on vähe keha- või vaimujõudu

2. vähest jõudu ilmutav

3. selline, kellel või millel pole palju jõudu

4. mitte vastupidav

nõrkema
[tegusõna, verb]
kehaliselt nõrgaks, jõuetuks muutuma, nõrgaks jääma

Ühendtegusõnad: ära nõrkemaära nõrkema

nõrkemiseni
[määrsõna, adverb]
1. meeletult palju, pööraselt

2. piirini, kus võib nõrkeda

nõrkenu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on kehaliselt nõrgaks, jõuetuks muutunud

nõrkuma
[tegusõna, verb]
kehaliselt nõrgaks, jõuetuks muutuma, nõrgaks jääma

nõrkus
[nimisõna, substantiiv]
1. keha- või vaimujõu vähesus või puudumine

2. jõu puudumine

3. nõrk olek

nõrkusehetk
[nimisõna, substantiiv]
(allaandmise hetk inimese vastupanuvõimes, tahteavaldustes, enesevalitsemises vms)

nõrkushetk
[nimisõna, substantiiv]
(allaandmise hetk inimese vastupanuvõimes, tahteavaldustes, enesevalitsemises vms)

nõrkustunne
[nimisõna, substantiiv]
hrl kehalise jõu puudumise tunne

nõrkvool
[nimisõna, substantiiv]
signaali ehk sidejuhtmeid hõlmava voolusüsteemi üldnimetus (nt televiisori antennikaabel, telefonijuhe, valvesignalisatsiooni juhtmed)

nõru
[nimisõna, substantiiv]
1. koht laeva põhjas, kuhu koguneb laeva laadruumist immitsenud vesi ja kust see välja pumbatakse

2. ruum laeva põhjas sise- ja väliskesta vahel

nõrutama
[tegusõna, verb]
1. toiduainest liigset vett vm vedelikku välja valguda laskma

2. seda sel viisil tahendama

Ühendtegusõnad: välja nõrutamavälja nõrutama

nõtk
[nimisõna, substantiiv]
nõtkumine, vetrumine

nõtkatama
[tegusõna, verb]
korraks järsku nõtkuma

nõtke
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha, kehaosa või kuju kohta:) sihvakas, kerge ja painduv

2. (liigutuse, liikumise kohta:) meeldivalt sujuv, viimistletud

3. painduv, paindlik, graatsiline

nõtku
[määrsõna, adverb]
(põlvede, jalgade kohta:) liigesest kõverasse asendisse

nõtkuma
[tegusõna, verb]
nõrkuse, ehmatuse vm tõttu jalgadest, põlvedest kõveraks vajuma

nõtkus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(põlvede, jalgade kohta:) liigesest kõveras asendis, mitte sirgelt püsti

nõtkus
[nimisõna, substantiiv]
olek või viis, mis on ühtaegu sujuv ja kaunis, õrnalt ja kergelt liikuv

nõtkutama
[tegusõna, verb]
1. korduvalt kõveraks, alla vajuda laskma ja siis üles tõstma, üles-alla liigutama

2. nõtkuma panema

nõtkutus
[nimisõna, substantiiv]
kõveraks, alla vajuda laskmine ja siis ülestõstmine

nõtkuvus
[nimisõna, substantiiv]
nõtkuv-olek

nõtruma
[tegusõna, verb]
kehaliselt või vaimselt nõrgaks ja abituks, tahtetuks või jõuetuks muutuma

nõtrus
[nimisõna, substantiiv]
kehaline või vaimne nõrkus ja abitus, tahtetus või jõuetus

nõu
[nimisõna, substantiiv]
1. ese millegi mahutamiseks, hoidmiseks või toidu tegemiseks (nt ämber, purk, pott, pann)

2. söögi-, lauanõu

3. ese, mida kasutatakse toidu tegemiseks või söömiseks

nõu
[nimisõna, substantiiv]
1. arvamus, soovitus selle kohta, kas või kuidas midagi teatud olukorras teha

2. soovitus selle kohta, mida keegi peaks teatud olukorras tegema

nõuandetelefon
[nimisõna, substantiiv]
telefon, millele helistajat nõustatakse mingis küsimuses

nõuandev
[omadussõna, adjektiiv]
mingi asutuse, organisatsiooni vms tegevust toetav, soovitusi andev ja ettepanekuid tegev (hrl sellise kogu, asutuse kohta)

nõuandja
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi nõu andev ja soovitusi jagav inimene (üldse või ameti poolest)

nõuandla
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud alal nõu andev asutus, nt noorte nõuandla, perenõuandla

2. nõu andev asutus

nõuanne
[nimisõna, substantiiv]
1. arvamus, soovitus selle kohta, kas või kuidas midagi teatud olukorras teha

2. soovitus selle kohta, mida keegi peaks teatud olukorras tegema

nõudehoius
[nimisõna, substantiiv]
pangakonto, kuhu klient saab teha sissemakseid sularahas või lasta sellele kanda oma töötasu ning kust ta saab välja võtta sularaha, teha makseid vm tehinguid

nõudekapp
[nimisõna, substantiiv]
kapp toidunõude hoidmiseks

nõudekiri
[nimisõna, substantiiv]
nõudmist või nõudmisi sisaldav kiri

nõudekuivatusrest
[nimisõna, substantiiv]
rest, millele pestud nõud kuivama asetatakse

nõudekuivatusrätik
[nimisõna, substantiiv]
nõude kuivatamiseks kasutatav rätik

nõudeleht
[nimisõna, substantiiv]
dokument millegi tellimiseks, välja nõudmiseks (nt laost materjali saamiseks)

nõudepeatus
[nimisõna, substantiiv]
peatus hrl bussiliinil, kus transpordivahend peatub sõitja märguandel

nõudepesija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle töö on mingis toitlustusettevõttes vm toidunõusid pesta

nõudepesu
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutatud, mustade toidunõude pesemine

2. nõudepesu

nõudepesuhari
[nimisõna, substantiiv]
varrega hari nõude pesemiseks

nõudepesumasin
[nimisõna, substantiiv]
1. kodumasin toidunõude pesemiseks ja kuivatamiseks

2. kodumasin, mis peseb ja kuivatab nõusid

nõudepesutablett
[nimisõna, substantiiv]
pesuvahendit sisaldav tablett nõudepesumasinas kasutamiseks

nõudepesuvahend
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne aine nõude pesemiseks

nõudepõhine
[omadussõna, adjektiiv]
(ühistranspordi kohta:) sõitjate nõudmisel põhinev, nende liikumisvajadustest lähtuv

nõuderest
[nimisõna, substantiiv]
rest, millele pestud nõud kuivama asetatakse

nõuderätik
[nimisõna, substantiiv]
nõude kuivatamiseks kasutatav rätik

nõudetrükk
[nimisõna, substantiiv]
raamatute trükkimine ühekaupa vajaduse järgi

nõudeveksel
[nimisõna, substantiiv]
veksel, mille tähtpäev on saabunud ja mille eest võib raha sisse nõuda

nõudeõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus ametlikult midagi nõuda, kellegi vastu nõuet esitada

nõudlema
[tegusõna, verb]
(millegi suhtes) nõuet esitama, midagi taotlema, millelegi pretendeerima

nõudlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. endale, teistele või millegi suhtes kindlaid soove ja tahtmisi esitav, järjekindlalt nende täitmist nõudev

2. seda väljendav

3. suuri nõudmisi esitav

4. palju nõudev, suurte nõudmistega

nõudlus
[nimisõna, substantiiv]
ostujõuline nõudmine mingi toote või teenuse järele, oodatav kogus, mida tarbijad soovivad ja suudavad osta

nõudluspõhine
[omadussõna, adjektiiv]
tarbijate (ostujõulisel) nõudmisel põhinev

nõudma
[tegusõna, verb]
1. mingit soovi, tahtmist väga kindlalt esitama

2. (tungivalt) küsima või pärima

3. väga kindla tooniga mingit soovi või tahtmist esitama

Ühendtegusõnad: sisse nõudma, sisse nõudma, taga nõudma, taga nõudma, tagasi nõudma, tagasi nõudma, välja nõudmavälja nõudma

nõudmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kindel soov, tahtmine või taotlus

2. see, kui midagi nõutakse

3. kindel soov, nõue

nõudmiseni
saaja nõudmisel väljastatav kiri vm postisaadetis

nõudvalt
[määrsõna, adverb]
tungivalt oma tahtmist väljendades, enesekindlas, nõudvas toonis või vormis

nõue
[nimisõna, substantiiv]
1. määratud tingimus (piirnorm, reegel vms)

2. kellegi määratud tingimus

nõuetekohane
[omadussõna, adjektiiv]
ettenähtud reeglitele, mingitele nõuetele, nõudmistele vastav

nõukaaeg
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Liidu võimu aeg Eestis 1940-1941 ja 1944–1991

nõukaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
Nõukogude Liidu võimu aegses Eestis olnud või toimunud, sellega seotud

nõukamentaliteet
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ühiskonna korraldusest tingitud mõtteviis

nõukanostalgia
[nimisõna, substantiiv]
valuline igatsus Nõukogude aja järele

nõukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lahendust leidev, leidliku nõuga abiks olev

2. lahendust leidev, taiplik, leidlik

nõukatse
[nimisõna, substantiiv]
katsete tegemine taimede kasvatamisega nõude sees

nõukoda
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühiskondlikel alustel nõuandev organisatsioon või töörühm

nõukogu
[nimisõna, substantiiv]
1. valitud või määratud isikutest koosnev korraldav, täidesaatev või nõuandev organ (hrl mingi organisatsiooni või asutuse juures)

2. rühm inimesi, kes on valitud või määratud mingeid asju otsustama

3. korraldav, täidesaatev v nõuandev organ

4. riigivõimu- v riigivalitsemisorgan NSVL Liidus

nõukogudeaegne
[omadussõna, adjektiiv]
Nõukogude Liidu võimu aegses Eestis olnud või toimunud, sellega seotud

nõukogudejärgne
[omadussõna, adjektiiv]
Nõukogude okupatsiooniaja järgse ajaga seotud, Nõukogude Liidu lagunemise järgne

nõukogudemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
Nõukogude Liitu, tema ideoloogiat ja elulaadi toetav

nõukogudevaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
Nõukogude Liitu, tema ideoloogiat ja elulaadi mitte aktsepteeriv, selle vastu vaenulikult meelestatud

nõukogudevastane
[omadussõna, adjektiiv]
Nõukogude Liidu, tema ideoloogia ja elulaadi vastu suunatud

nõukogulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Nõukogude Liidule, tema elulaadile või ideoloogiale tunnuslik või omane

2. Nõukogude Liidule, tema elulaadile, ideoloogiale omane

nõukogustama
[tegusõna, verb]
Nõukogude Liidu ideoloogiale vastavaks muutma

nõukus
[nimisõna, substantiiv]
nõukas-olek

nõulaud
[nimisõna, substantiiv]
1. kumer laud laudnõude valmistamiseks

2. pütilaud

nõunik
[nimisõna, substantiiv]
mingit asutust või kõrgemat võimukandjat mingis valdkonnas nõustav inimene

nõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, kus arutatakse mingit praktilist küsimust

nõupidamislaud
[nimisõna, substantiiv]
laud, mille ümber arvamuste vahetajad istuvad (hrl nõupidamist märkivates väljendites)

nõupidamistuba
[nimisõna, substantiiv]
ruum kohtus, kus kohtunikud (ja kaasistujad) teevad otsuseid

nõupuu
[nimisõna, substantiiv]
puunõude materjaliks sobiv puu

nõus
[määrsõna, adverb]
väljendab millegagi või kellegagi nõustumist

nõusolek
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi nõustumine

2. see, kui midagi heaks kiidetakse, millegagi nõus ollakse

nõustaja
[nimisõna, substantiiv]
1. erialane või erioskustega nõuandja

2. inimene, kelle töö on teistele mingis valdkonnas nõu anda

nõustama
[tegusõna, verb]
1. omal alal nõu andma

2. kui mingi spetsialist kedagi nõustab, siis ta aitab kellelgi otsust teha või ütleb, mida ta peaks tegema

nõustamine
[nimisõna, substantiiv]
omal alal nõu andmine

nõustuma
[tegusõna, verb]
1. mingis asjas nõusse jääma, milleski ühel meelel olema

2. kui sa kellegagi või millegagi nõustud, siis sa arvad samamoodi või oled valmis midagi tegema

3. nõusse jääma

nõustus
[nimisõna, substantiiv]
omal alal nõu andmine

nõustuvalt
[määrsõna, adverb]
millegagi nõus olles, midagi heaks kiites

nõutama
[tegusõna, verb]
otsimise, järelepärimise teel midagi enesele, enda tarbeks hankima või teada saama

nõutav
[omadussõna, adjektiiv]
millekski hädavajalik, selline, milleta ei saa miski toimuda

nõutlema
[tegusõna, verb]
1. arvamusi vahetades (läbi) arutama

2. (järele) mõtlema või kaalutlema, mõttes arutlema või plaani pidama

3. arutama, arvamusi vahetama

4. nõu pidama

nõutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes ei tea või ei suuda otsustada, mida teha, kuidas toimida

2. seda väljendav

nõutud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille või kelle järele on suur nõudmine

nõutult
[määrsõna, adverb]
1. nõutuna, ilma et teaks, mida teha või kuidas toimida

2. nõutuna

nõutus
[nimisõna, substantiiv]
1. hea nõu puudumine, seisund, kus ei tea, mida teha või kuidas toimida

2. nõuta-olek

nõuvits
[nimisõna, substantiiv]
1. puunõu kooshoidev võru

2. puunõul

nõva
[nimisõna, substantiiv]
piklik süvend või vagu hrl maapinnas

nõõ
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. hobust (kiiremini) edasi liikuma sundiv hüüe

2. hobust liikuma sundiv hüüe

nõõtama
[tegusõna, verb]
nõõ hüüdma (hobust sundides)

näd
1. seitsmepäevane ajavahemik esmaspäevast pühapäevani (ingliskeelsetes maades pühapäevast laupäevani)

2. seitsme päeva pikkune ajavahemik, tavaliselt esmaspäevast pühapäevani

nädal
[nimisõna, substantiiv]
1. seitsmepäevane ajavahemik esmaspäevast pühapäevani (ingliskeelsetes maades pühapäevast laupäevani)

2. seitsme päeva pikkune ajavahemik, tavaliselt esmaspäevast pühapäevani

nädalaajakiri
[nimisõna, substantiiv]
kord nädalas ilmuv ajakiri

nädalaajaline
[omadussõna, adjektiiv]
nädal aega kestev, nädalane

nädalaajane
[omadussõna, adjektiiv]
nädal aega kestev, nädalane

nädalaaruanne
[nimisõna, substantiiv]
aruanne nädalase töö kohta

nädalajagu
[määrsõna, adverb]
seitsekond päeva, umbes nädal

nädalakaupa
[määrsõna, adverb]
nädal korraga

nädalakava
[nimisõna, substantiiv]
ühe nädala saatekava (tele- või raadiosaadete kohta)

nädalakiri
[nimisõna, substantiiv]
kord nädalas ilmuv ajakiri

nädalakoormus
[nimisõna, substantiiv]
õppuri või õpetaja õppetundide arv nädalas

nädalakroonika
[nimisõna, substantiiv]
ülevaade nädala sündmustest (sõnas, pildis, filmis)

nädalaleht
[nimisõna, substantiiv]
kord nädalas ilmuv ajaleht

nädalalõpp
[nimisõna, substantiiv]
1. laupäev ja pühapäev (hrl kui puhkepäevad)

2. laupäev ja pühapäev

3. puhkepäevad nädala lõpus

nädalalõpukursus
[nimisõna, substantiiv]
hrl laupäeval-pühapäeval toimuv kursus, kus omandatakse või harjutatakse teatavaid oskusi

nädalalõpulisa
[nimisõna, substantiiv]
nädalavahetuseti ilmuv päevalehe kergema sisuga lisaosa

nädalalõpumaja
[nimisõna, substantiiv]
maja, kus käiakse puhkamas hrl nädalalõppudel vm lühema aja vältel

nädalalõpupakett
[nimisõna, substantiiv]
nädalalõppu hõlmav teenuste komplekt, nt kaht ööbimist sisaldav spaapuhkus või selline reisipakett

nädalalõputi
[määrsõna, adverb]
nädalalõppudel

nädalane
[omadussõna, adjektiiv]
üks nädal vana või nii kaua kestev

nädalapakkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe nädala jooksul nt kaupluses pakutav soodsama hinnaga toode

2. restoranis vm söögikohas nädala jooksul pakutav soodsa hinnaga toit

nädalapalk
[nimisõna, substantiiv]
töötasu nädalase töö eest

nädalapikkune
[omadussõna, adjektiiv]
pikkusega üks nädal

nädalapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. üks nädala seitsmest eri nimetusega päevast

2. üks nädala seitsmest päevast

nädalapäevad
[nimisõna, substantiiv]
nädalajagu aega, umbes seitsmepäevane ajavahemik mis tahes päevast alates

nädalaringvaade
[nimisõna, substantiiv]
ülevaade nädala sündmustest (sõnas, pildis, filmis)

nädalatagune
[omadussõna, adjektiiv]
nädal aega tagasi toimunud

nädalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
nädala jooksul teenitud palk vm tasu

nädalategu
[nimisõna, substantiiv]
teotöö, mida iga talu pidi tegema (aasta läbi või suvehooajal) teatud arv päevi nädalas

nädalati
[määrsõna, adverb]
iga nädal

nädalatund
[nimisõna, substantiiv]
õppe-, loengu- vms tundide arv nädalas

nädalavahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. laupäev ja pühapäev (hrl kui puhkepäevad)

2. laupäev ja pühapäev

3. puhkepäevad nädala lõpus

nädalavahetuseti
[määrsõna, adverb]
nädalavahetustel

nädalavanune
[omadussõna, adjektiiv]
üks nädal vana

nädalavanuselt
[määrsõna, adverb]
nädalavanusena

nädaliti
[määrsõna, adverb]
iga nädal

näeh
[hüüdsõna, interjektsioon]
tähelepanu juhtiv hüüatus, kasutatakse seletades, nentides, kinnitades või midagi pakkudes

nägelema
[tegusõna, verb]
(kerge ärritusnoodiga) vaidlema või sõnelema, vahekordi klaarima

nägelik
[omadussõna, adjektiiv]
visuaalselt tajutav, kujutluspildina nähtav

nägelikkus
[nimisõna, substantiiv]
väljenduse visuaalne tajutavus, omadus kutsuda esile kujutluspilt

nägelus
[nimisõna, substantiiv]
(kerge ärritusnoodiga) vaidlus, vahekordade klaarimine

nägema
[tegusõna, verb]
1. silmade abil esemeid ja keskkonda tajuma

2. nii kellestki või millestki teadlikuks saama, midagi märkama vms

3. silmade abil ümbrust tajuma, kellestki või millestki teadlikuks saama

Ühendtegusõnad: ette nägema, ette nägema, läbi nägema, läbi nägema, pealt nägema, pealt nägema, välja nägema, välja nägema, ära nägemaära nägema

nägematu
[omadussõna, adjektiiv]
nähtamatu

nägemine
[nimisõna, substantiiv]
1. valgustatud või valgust väljasaatvate esemete ja keskkonna tajumine nägemiselundite (silmade) abil optilise kujutisena

2. silmade abil ümbruse tajumine

nägemisaisting
[nimisõna, substantiiv]
silma võrkkestast saabunud närviimpulsside põhjal nägemiskeskuses tekkiv aisting, millel põhineb nägemistaju

nägemiselund
[nimisõna, substantiiv]
meeleelund (silm), mille abil saadakse kujutis ümbritsevast maailmast

nägemiseni
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. lahkumisel öeldav sõna või sõnaühend

2. see, mida sa ütled, kui sina lähed ära või keegi teine läheb ära

nägemishallutsinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
nägemisega seotud tajuelamus ilma välismaailma reaalse stiimulita, nägemistaju häire (nt deliiriumi vm psüühikahäirete korral)

nägemishäire
[nimisõna, substantiiv]
nägemise (ajutine) hälve (nt lühi- või kaugnägevus, rõngad silmade ees)

nägemisinvaliid
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on pime või kelle nägemisvõime on nii nõrk, et see häirib igapäevaelutoiminguid

nägemisjääk
[nimisõna, substantiiv]
säilinud nägemisvõime

nägemiskaugus
[nimisõna, substantiiv]
1. vahemaa, millelt miski on kellelegi nähtav

2. piirkond, mis (igas suunas) on nähtav teatavast punktist või kohast

nägemiskeskus
[nimisõna, substantiiv]
nägemistaju tekkimise keskus ajukoore kuklasagaras

nägemiskühm
[nimisõna, substantiiv]
selgroogsete aju osa, inimesel vaheaju ülemises osas asuv paariline hallaine moodustis, mis toimib impulsside vahejaamana kesknärvisüsteemi ja madalamal asuvate struktuuride vahel

nägemismeel
[nimisõna, substantiiv]
1. valgustatud või valgust väljasaatvate esemete ja keskkonna tajumine nägemiselundite (silmade) abil optilise kujutisena

2. silmade abil ümbruse tajumine

nägemismälu
[nimisõna, substantiiv]
põhiliselt nähtu meeldejätmisel rajanev mälu, visuaalne mälu

nägemisnurk
[nimisõna, substantiiv]
nägemisvälja äärepunktidest silma projitseeritud sirgete vaheline nurk

nägemisnärv
[nimisõna, substantiiv]
silmapõhja ajukoore nägemiskeskusega ühendav närv

nägemisorgan
[nimisõna, substantiiv]
meeleelund (silm), mille abil saadakse kujutis ümbritsevast maailmast

nägemispiirkond
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, mis (igas suunas) on nähtav teatavast punktist või kohast

nägemispurpur
[nimisõna, substantiiv]
üks silma võrkkesta valgustundlikke värvaineid

nägemispuue
[nimisõna, substantiiv]
nägemisvõime puudulikkus igapäevaelutoiminguid takistaval määral või nägemisvõime täielik puudumine

nägemist
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. lahkumisel öeldav sõna või sõnaühend

2. see, mida sa ütled, kui sina lähed ära või keegi teine läheb ära

nägemistaju
[nimisõna, substantiiv]
nägemisaistingul põhinev meeleline tunnetus

nägemistee
[nimisõna, substantiiv]
silma võrkkestast lähtuvaid impulsse nägemiskeskusesse juhtivad järjestikused närvirakud

nägemistelg
[nimisõna, substantiiv]
mõtteline joon silma kollatähnilt vaadeldavale punktile

nägemisteravus
[nimisõna, substantiiv]
silma nägemise täpsus (määratakse väikseima kujundi põhjal, mida silm on võimeline eristama)

nägemisulatus
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, mis (igas suunas) on nähtav teatavast punktist või kohast

nägemisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime tajuda silmade abil valgust, värvust, esemete kuju, mõõtmeid ja asukohta ruumis

nägemisväli
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi (igas suunas) nähtav ala, silmaga haaratav ala

2. liikumatu pilguga haaratav nägemispiirkond

nägemisväsimus
[nimisõna, substantiiv]
nägemisega seotud väsimusvaevused

nägemisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. nägemist, vaatamist vääriv

2. vaatamisväärne

nägemisväärsus
[nimisõna, substantiiv]
vaatamisväärsus

nägemisärritus
[nimisõna, substantiiv]
nägemisaistingut esile kutsuv silma võrkkesta valgustundlike rakkude ärritus

nägemus
[nimisõna, substantiiv]
1. tulevikku vaatav seisukoht, mis põhineb looval kujutlusel või mõtlemisel

2. tõlgendus või arusaam

3. looval kujutlusel põhinev seisukoht

nägemuslik
[omadussõna, adjektiiv]
looval kujutlusel või mõtlemisel põhinev, vahel müstikasse kalduv

nägemuspilt
[nimisõna, substantiiv]
1. tahtmatu meeleline nägemus

2. (sellest inspireeritud) nägemuslik maal vms

nägevus
[nimisõna, substantiiv]
nägemisvõime, nägemine

nägija
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes näeb, kes pole pime

2. see, kes midagi mõistma hakkab

nägu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese pea esikülg (otsmikust lõuani)

2. looma pea esikülg

3. inimese pea eespool olev külg

nägudeni
[hüüdsõna, interjektsioon]
(lahkumisel öeldav sõna:) nägemiseni, kohtumiseni

nägupidi
[määrsõna, adverb]
näo, välimuse järgi

nägur
[nimisõna, substantiiv]
1. häda ja viletsuse aeg, majanduslikult väga raske aeg

2. häda ja viletsuse aeg

nägurielu
[nimisõna, substantiiv]
1. häda ja viletsuse aeg, majanduslikult väga raske aeg

2. häda ja viletsuse aeg

näguripäevad
[nimisõna, substantiiv]
1. häda ja viletsuse aeg, majanduslikult väga raske aeg

2. häda ja viletsuse aeg

nägus
[omadussõna, adjektiiv]
välimuselt meeldiv, kena

nägusalt
[määrsõna, adverb]
kenasti, nii et näeb hea välja

nägusasti
[määrsõna, adverb]
kenasti, nii et näeb hea välja

näh
[hüüdsõna, interjektsioon]
tähelepanu juhtiv hüüatus, kasutatakse seletades, nentides, kinnitades või midagi pakkudes

nähe
[nimisõna, substantiiv]
nähtus

näht
[nimisõna, substantiiv]
haiguse, haigusliku seisundi tunnus (nt palavik, nahalööve)

nähtamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida (palja) silmaga ei näe

nähtamatult
[määrsõna, adverb]
1. nähtamatuna, silmale nähtamatul kujul

2. varjatult

nähtav
[omadussõna, adjektiiv]
1. näha olev, hästi märgatav

2. selline, mida on võimalik näha või märgata

nähtaval
[määrsõna, adverb]
näha, paistmas

nähtavale
[määrsõna, adverb]
näha, paistma

nähtavalt
[määrsõna, adverb]
nii, et on näha, märgatavalt

nähtavasti
[määrsõna, adverb]
1. nagu tundub

2. küllap, arvatavasti

nähtavus
[nimisõna, substantiiv]
see, kuidas miski või keegi on nähtav, äratuntav

nähtavuskaugus
[nimisõna, substantiiv]
kaugus, mille korral miski või keegi on (veel) nähtav

nähtu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida on (ise) nähtud

2. see, mida on nähtud [ja kogetud]

nähtu-kuuldu
[nimisõna, substantiiv]
see, mida on (ise) nähtud ja kuuldud

nähtuma
[tegusõna, verb]
1. ilmnema, selguma, näha olema

2. selguma, ilmnema

nähtumus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõiste, mis väljendab teadvuse vahetult kogetavat, nähtumuslikku sisu, vastandub noumenon'ile või asjale iseeneses

2. olemuse väline avaldumisvorm

nähtus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis mingil kujul ilmneb, eksisteerib, mingitel tingimustel tekib, muutub vms (nt mingi olukord, protsess, sündmus looduses või ühiskonnas)

2. see, mis mingitel tingimustel tekib, eksisteerib, näiteks sündmus või olukord looduses või ühiskonnas

nähv
[nimisõna, substantiiv]
1. äkiline kiire läbi õhu vihisev löök (nt vitsaga, piitsaga, käega)

2. kiire sähvav löök

nähvak
[nimisõna, substantiiv]
1. äkiline kiire läbi õhu vihisev löök (nt vitsaga, piitsaga, käega)

2. kiire sähvav löök

nähvakalt
[määrsõna, adverb]
1. (ütlemisviisi kohta:) teravalt, torkavalt, nähvates

2. teravalt, nipsakalt

nähvakas
[nimisõna, substantiiv]
1. äkiline kiire läbi õhu vihisev löök (nt vitsaga, piitsaga, käega)

2. kiire sähvav löök

nähvama
[tegusõna, verb]
midagi järsult, teravalt või tigedalt ütlema

Ühendtegusõnad: vastu nähvamavastu nähvama

nähvatama
[tegusõna, verb]
1. midagi teravalt või tigedalt ütlema

2. piitsaga nähvama

nähvav
[omadussõna, adjektiiv]
(ütluse, märkuse kohta:) terav, salvav, nipsakas

nähvima
[tegusõna, verb]
korduvalt midagi teravalt või tigedalt ütlema

nähvits
[nimisõna, substantiiv]
väike terane ning elavaloomuline loom (sageli koera kohta)

näide
[nimisõna, substantiiv]
1. üksiknähtus (ese, olend, fakt, sündmus vm) millegi üldisema ilminguna, esinemisjuhuna

2. miski, mis esindab teisi sama tüüpi asju, juhtumeid, nähtusi või muud

näidend
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl laval esitamiseks mõeldud dialoogivormis kirjandusteos

2. selle ettekanne

3. kirjutatud teos, mis on mõeldud näitlejatele teatris esitamiseks

näidik
[nimisõna, substantiiv]
1. näitu vm infot esitav mõõteriista vms osa

2. näitu esitav seadis

näidikuplokk
[nimisõna, substantiiv]
kompaktne alus näidikutega (nt auto armatuurlaua osana)

näidis
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud liiki, laadi vms esindav aineline näide (ese, proovitükk vm)

2. eeskujuks olev näide

3. aineline näide, eeskuju

näidisaed
[nimisõna, substantiiv]
iluaed näidisena, nt aianduskeskuses

näidiseksemplar
[nimisõna, substantiiv]
näidiseks olev, tutvustav üksikese

näidishukkamine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi range karistamine eesmärgiga teisi hirmutada või korrale kutsuda

näidiskorter
[nimisõna, substantiiv]
(sisustatud) korter näidisena, nt uuselamus või sisustusmessil

näidisleping
[nimisõna, substantiiv]
kirjaliku leping, mis on aluseks teistele sama valdkonna standardsetele lepingutele

näidismajand
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne eeskujulik majand

näidismenüü
[nimisõna, substantiiv]
eeskujuks olev menüü

näidispoomine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi range karistamine eesmärgiga teisi hirmutada või korrale kutsuda

näidispõhikiri
[nimisõna, substantiiv]
ühtne, aluseks olev põhikiri

näidistund
[nimisõna, substantiiv]
avalik õppetund, mida saavad jälgida nt praktikandid, lapsevanemad, tulevased õpilased vm huvilised

näidustama
[tegusõna, verb]
ravi või ravimit määrama

näidustatud
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse ravimiseks) vajalik, hea mõjuga

näidustus
[nimisõna, substantiiv]
haiguse ravimiseks millegi vajalikuks pidamine, kasutada lubamine

näikse
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
näib, tundub

näilik
[omadussõna, adjektiiv]
sellist muljet jättev, mis ei vasta tegelikkusele, petlikul kujutlusel põhinev

näilikkus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus miski paistab tõene või usutav, kui ta seda tegelikult pole, kujuteldav mulje

näilikult
[määrsõna, adverb]
mitte tegelikult, tegelikkusele mitte vastavat muljet jätvalt

näiline
[omadussõna, adjektiiv]
sellist muljet jättev, mis ei vasta tegelikkusele, petlikul kujutlusel põhinev

näiliselt
[määrsõna, adverb]
mitte tegelikult, tegelikkusele mitte vastavat muljet jätvalt

näilisus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus miski paistab tõene või usutav, kui ta seda tegelikult pole, kujuteldav mulje

näima
[tegusõna, verb]
1. mingit muljet jätma (nägemistaju, tunde või mõtlemise põhjal)

2. aimata olema

3. mingit muljet jätma

näis
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. (väljendab äraootavat suhtumist, kerget kahtlust või kõhklust, osutab, et küllap asi millalgi selgub)

2. näeb, eks näe, saab näha

näit
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi suuruse arvulise väärtuse esitus mõõteriista ekraanil, näidikul vm

2. vastav arvuline väärtus

3. aparaadil olevad numbrid, mis näitavad, kui palju midagi (näiteks vett või elektrit) on kulunud

näitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit eset, seadet, nähtust vm iseloomustav suurus, tunnus vm asjaolu

2. miski (arvudes väljendatav), mis iseloomustab mingit nähtust, eset või seadet

näitama
[tegusõna, verb]
1. kellelgi midagi (või kedagi) näha võimaldama, vaadata laskma

2. vaatamiseks nähtavale asetama või tooma

3. tegema nii, et keegi näeks midagi

Ühendtegusõnad: ette näitama, ette näitama, kätte näitama, kätte näitama, välja näitama, välja näitama, ära näitama, ära näitama, üles näitamaüles näitama

näitarv
[nimisõna, substantiiv]
mingit suurust väljendav arvuline näitaja

näitejuht
[nimisõna, substantiiv]
1. lavastaja või lavastamist juhtiv isik (hrl teatris)

2. lavastaja, režissöör

näitekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteosed, mis on mõeldud teatrilaval või telelavastusena esitamiseks

2. üks kirjanduse kolmest põhiliigist

näitekirjanik
[nimisõna, substantiiv]
kirjanik, kes kirjutab näidendeid

näiteks
[määrsõna, adverb]
1. näitena mitme või paljude hulgast (ka väljapakutava võimaluse kohta)

2. näitena mitme või paljude hulgast

näitekunst
[nimisõna, substantiiv]
kunstiliik, kus näitleja(te), lavastaja jt koostöö tulemusena sünnib publikule vahetult etenduv vaatemäng

näitekunstnik
[nimisõna, substantiiv]
(näitleja, ooperilaulja, baleriini vm näitekunsti viljeleva artisti kohta)

näitelause
[nimisõna, substantiiv]
näitena toodud lause (nt sõnaraamatus)

näitelava
[nimisõna, substantiiv]
maailm, mõni selle paik või ajalooline keskkond kui tegevusväli ja sündmuste toimumise koht

näitematerjal
[nimisõna, substantiiv]
näidetena esitatud keeleline, kirjanduslik vm materjal

näitemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl laval esitamiseks mõeldud dialoogivormis kirjandusteos

2. selle ettekanne

3. kirjutatud teos, mis on mõeldud näitlejatele teatris esitamiseks

näitemüük
[nimisõna, substantiiv]
üritusena korraldatud müük, mille tulu läheb heategevaks otstarbeks

näitering
[nimisõna, substantiiv]
näitemängu harrastajate ühendus (nt koolis)

näiteseltskond
[nimisõna, substantiiv]
teatrietenduses osalevad näitlejad

näitestik
[nimisõna, substantiiv]
näidete kogum, näited

näitetrupp
[nimisõna, substantiiv]
näitlejate kollektiiv

näitetükk
[nimisõna, substantiiv]
(näidendi, lavastuse, etenduse kohta)

näitevara
[nimisõna, substantiiv]
näited, näitestik

näitleja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kehastab näidendi- või filmitegelasi (ja on saanud sellekohase hariduse)

2. inimene, kes esineb teatris või filmis

näitlejaanne
[nimisõna, substantiiv]
võimekus laval, filmis näidelda

näitlejalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. näitlejale omane, (nagu) mingit rolli kehastav

2. näitlejale omane

näitlejalikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. näitlejale omane ümberkehastumise oskus

2. (nagu) mingi rolli kehastamine

näitlejameisterlikkus
[nimisõna, substantiiv]
näitlejatöö kõrgtase, väga heal tasemel näitlejaoskused

näitlejanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost näitleja

näitlejaskond
[nimisõna, substantiiv]
näitlejad (kogumina)

näitlejatar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost näitleja

näitlejatöö
[nimisõna, substantiiv]
näitleja loometöö osatäitmisel

näitlejaveri
[nimisõna, substantiiv]
(näitlejaande, näitlejaliku loomulaadi kohta)

näitlema
[tegusõna, verb]
1. filmis, etenduses vm mingis rollis esinema, mingit tegelast kehastama

2. kui sa näitled, siis sa mängid filmis või etenduses mingit tegelast

näitlemine
[nimisõna, substantiiv]
esinemine filmis, etenduses vm mingis rollis, mingi tegelase kehastamine

näitlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. näidiseks olev

2. nägemismeele kaudu mõistetavaks saav

näitlikustama
[tegusõna, verb]
1. näidise, pildi vms abil selgitama

2. nägemismeele kaudu mõistetavaks tegema

näitsik
[nimisõna, substantiiv]
1. noor naine (kes pole veel abielus) või naissoost laps

2. (kõnetlussõnana pöördumisel (vallaliste) noorte naiste poole)

näitur
[nimisõna, substantiiv]
1. näitu esitav seadis või seadise osa

2. näitav, osutav seadis

näitus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaatamiseks, tutvumiseks väljapandud kunstiteosed vm esemed

2. selline väljapanek kindlat aega kestva üritusena

3. esemed, mis on kuhugi välja pandud, et inimesed saaksid neid vaadata

4. vastav koht

näitusearvustus
[nimisõna, substantiiv]
hrl kunstinäituse kohta kirjutatud arvustus

näitusekoer
[nimisõna, substantiiv]
hea välimiku ja psüühikaga tõukoer, kes osaleb näitustel

näituseks
[määrsõna, adverb]
1. näitena mitme või paljude hulgast (ka väljapakutava võimaluse kohta)

2. näitena mitme või paljude hulgast

näitusekunst
[nimisõna, substantiiv]
1. näitustel eksponeeritavad unikaalsed kunstiteosed (nt vastandatult tiražeeritavatele kunstiteostele)

2. vastav kunstiala

näitusekülastaja
[nimisõna, substantiiv]
kunstinäituse vaataja näitusel, muuseumis vm

näituseloom
[nimisõna, substantiiv]
näitusel eksponeeritav (põllumajandus)loom

näituseruum
[nimisõna, substantiiv]
koht näituse ülespanekuks

näitusetund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund või väljapanekut tutvustav üritus muuseumis, galeriis või mujal toimuval näitusel

näitusmüük
[nimisõna, substantiiv]
näitus, mille eksponaate saab osta

näitustund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund või väljapanekut tutvustav üritus muuseumis, galeriis või mujal toimuval näitusel

näitvahend
[nimisõna, substantiiv]
näitlik õppevahend

näiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, nagu see silmaga vaadates paistab (mis hrl ei vasta tegelikkusele)

2. näiline, tegelikkusele mittevastav

näivkujutis
[nimisõna, substantiiv]
näiline kujutis, mis tekib, kui eseme igast punktist lähtunud kiired jäävad pärast optilise seadmega mõjustamist hajuvaks

näivtakistus
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvvooluahelas elektrivoolule mõjuv kogutakistus

näivus
[nimisõna, substantiiv]
1. illusoorne tegelikkus või olemus

2. see, kui miski tundub olevat teistsugune, kui see tegelikult on, nt petlikul kujutlusel, välisel muljel põhinev ilming, nähtus, või olukord

näkane
[omadussõna, adjektiiv]
1. omadustelt, kõlblikkuselt või tasemelt ebarahuldav, vähene või puudulik, seetõttu sobimatu (kasutamiseks, tegevuseks vms)

2. selline, kelle või mille omadused või kvaliteet ei vasta nõuetele, ootustele

näkileib
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke krõbedaks kuivatatud rukki- või nisujahust leivaviil

2. kuivikleib

näkineid
[nimisõna, substantiiv]
1. kauni neiuna vm olendina esinev hrl pahatahtlik veehaldjas, kes püüab inimesi vette meelitada ja uputada

2. neiukujuline merevaim

näkineitsi
[nimisõna, substantiiv]
1. kauni neiuna vm olendina esinev hrl pahatahtlik veehaldjas, kes püüab inimesi vette meelitada ja uputada

2. neiukujuline merevaim

näkineiu
[nimisõna, substantiiv]
1. kauni neiuna vm olendina esinev hrl pahatahtlik veehaldjas, kes püüab inimesi vette meelitada ja uputada

2. neiukujuline merevaim

näkirohi
[nimisõna, substantiiv]
1. madalais merelahtedes ja järvedes kasvav haprate varte ja väga väikeste õitega veetaim

2. veetaim

näkitsema
[tegusõna, verb]
väikesi suutäisi võttes, raasukeste kaupa, vähehaaval sööma

näkk
[nimisõna, substantiiv]
1. kauni neiuna vm olendina esinev hrl pahatahtlik veehaldjas, kes püüab inimesi vette meelitada ja uputada

2. neiukujuline merevaim

näkk
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest ümarast pehmest kehaosast, mis moodustavad tagumiku

näkkama
[tegusõna, verb]
(kala kohta:) (sööta haarama ja seetõttu) õnge hakkama

näkkima
[tegusõna, verb]
väikesi suutäisi võttes, raasukeste kaupa, vähehaaval sööma

näkku
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
inimese kohta, igaühe kohta (arvestatuna)

näks
[nimisõna, substantiiv]
1. väike toidupala, magus või soolane suutäis (nt kartulikrõpsud, soolapähklid, maisipulgad)

2. väike suupiste

näksama
[tegusõna, verb]
nahka vm hammaste vahele võtma ja õrnalt muljuma, korra kergelt hammustama

näksima
[tegusõna, verb]
väikesi suutäisi võttes, raasukeste kaupa, vähehaaval sööma

näksimine
[nimisõna, substantiiv]
toidukordade vahel väiksemate toidupalade vähehaaval söömine (nt teleka ees, kinos või arvuti taga)

nälg
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev tühja kõhu ning süüatahtmise tunne

2. tugev tunne, et tahad süüa

3. söömata olek

nälghein
[nimisõna, substantiiv]
liivikuil ja liivastel põldudel umbrohuna kasvav kitsaste lehtede ja väikeste valgete õitega rohttaim

nälgima
[tegusõna, verb]
söömataolemise või pideva puuduliku toitumise all kannatama

nälginu
[nimisõna, substantiiv]
nälja all kannatav inimene (või loom)

nälgus
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik seisund, mis tekib, kui organism ei saa täisväärtuslikku toitu või kui omastamishäirete tõttu toitained ei imendu

2. vaegtoitumisele iseloomulik organismi seisund

nälja-aasta
[nimisõna, substantiiv]
1. suure toidupuuduse aasta

2. näljahäda aasta

näljaaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajajärk ja olukord, kus toidupuudusest tingitud nälg ning sellega kaasnevad haigused põhjustavad erakordselt suure suremuse

näljadieet
[nimisõna, substantiiv]
näljutamine kehakaalu langetamiseks või soolestiku tühjendamiseks

näljahäda
[nimisõna, substantiiv]
ajajärk ja olukord, kus toidupuudusest tingitud nälg ning sellega kaasnevad haigused põhjustavad erakordselt suure suremuse

näljahädaline
[nimisõna, substantiiv]
vaegtoitumuse all kannatav inimene, näljahädas olija

näljakonn
[nimisõna, substantiiv]
(vaesuses, puuduses elava inimese kohta)

näljakopikas
[nimisõna, substantiiv]
väga väike rahasumma (nt millegi eest või tasuks)

näljakustutus
[nimisõna, substantiiv]
tühja kõhu tunde leevendamine söömisega

näljakuur
[nimisõna, substantiiv]
teatud aja kestev nälgimine, paastumine (nt tervislikel kaalutlustel)

näljakönn
[nimisõna, substantiiv]
(vaesuses, puuduses elava inimese kohta)

näljaleib
[nimisõna, substantiiv]
näljaaja leib, milles jahule oli lisatud sammalt, puukoort, kuivatatud lepaurbi vms

näljamarss
[nimisõna, substantiiv]
nälgijate, puudustkannatajate demonstratsioon

näljamäss
[nimisõna, substantiiv]
nälja tõttu puhkenud mäss

näljane
[omadussõna, adjektiiv]
1. süüa tahtev, nälga tundev või pikemat aega näljas olnud

2. seda väljendav

3. selline, kes tahab süüa

näljanõrkus
[nimisõna, substantiiv]
nälgimisest, vaegtoitumusest tingitud kehaline nõrkus

näljanäpistus
[nimisõna, substantiiv]
(näljatunde kohta)

näljapaistetus
[nimisõna, substantiiv]
nälgusega kaasnev turse

näljapajuk
[nimisõna, substantiiv]
(viletsa, armetu elatise kohta)

näljapalk
[nimisõna, substantiiv]
(viletsa, armetu töötasu kohta)

näljapeletus
[nimisõna, substantiiv]
1. nälja vaigistamine (vähese) söögiga

2. (vähene) söök

näljapete
[nimisõna, substantiiv]
1. nälja vaigistamine vähese söögiga

2. toidupala, vähene söök

näljapiin
[nimisõna, substantiiv]
piinav näljatunne

näljapäev
[nimisõna, substantiiv]
söömata oleku päev, toiduvaba päev

näljarott
[nimisõna, substantiiv]
(vaesuses, puuduses elava inimese kohta)

näljastreik
[nimisõna, substantiiv]
söömisest keeldumine passiivse vastupanu vormina (nt vangidel)

näljastreikima
[tegusõna, verb]
näljastreiki pidama, söömisest keeldumist passiivse vastupanu vormina kasutama

näljasurm
[nimisõna, substantiiv]
surm nälja tagajärjel

näljatoit
[nimisõna, substantiiv]
(väga vähese või ainult nälja ajal söödava toidu kohta)

näljatunne
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev tühja kõhu ning süüatahtmise tunne

2. tugev tunne, et tahad süüa

3. söömata olek

näljaurb
[nimisõna, substantiiv]
(lepa vana, seemnetest tühjaks pudenenud emasurva kohta)

näljutama
[tegusõna, verb]
1. liiga vähe sööma

2. kedagi näljas pidama, kellelgi nälgida laskma

nälkjas
[nimisõna, substantiiv]
1. tigu, kellel koda puudub või on väliselt nähtamatu

2. kojata tigu

nälpama
[tegusõna, verb]
1. (korraks, vähehaaval) limpsima

2. (keelega tõmmates) söömiseks, joomiseks suhu võtma

3. limpsides ahmima, limpsima

4. korraks nälpima, limpsama

nälpima
[tegusõna, verb]
1. (korraks, vähehaaval) limpsima

2. (keelega tõmmates) söömiseks, joomiseks suhu võtma

3. limpsides ahmima, limpsima

4. korraks nälpima, limpsama

nälpsama
[tegusõna, verb]
1. (korraks, vähehaaval) limpsima

2. (keelega tõmmates) söömiseks, joomiseks suhu võtma

3. limpsides ahmima, limpsima

4. korraks nälpima, limpsama

nälpsima
[tegusõna, verb]
1. (korraks, vähehaaval) limpsima

2. (keelega tõmmates) söömiseks, joomiseks suhu võtma

3. limpsides ahmima, limpsima

4. korraks nälpima, limpsama

nämm
[omadussõna, adjektiiv]
maitsev, isuäratav

nämm
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab toidu maitsvust, isuäratavust

nämma
[omadussõna, adjektiiv]
maitsev, isuäratav

nämma
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab toidu maitsvust, isuäratavust

nämm-nämm
[hüüdsõna, interjektsioon]
(söömise, söögi nautimise kohta)

nämm-nämm
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab toidu maitsvust, isuäratavust

nämmutama
[tegusõna, verb]
1. (tüütult) korrutama, targutama, heietama

2. korduvalt, tüdimuseni käsitlema

Ühendtegusõnad: läbi nämmutamaläbi nämmutama

nänn
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesed (väheväärtuslikud, tarbetud) asjad, nt (reklaamiks jagatavad) meened ja kingitused

2. kingitused, meened

nännikott
[nimisõna, substantiiv]
reklaamiks vm jagatav kotike pisikingitustega, söödava kraamiga vms

nännipunn
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrk, hädine, arglik inimene

2. nõrk, saamatu, hädine inimene, könn

nännutama
[tegusõna, verb]
(liialdatult) hellitama, nagu lapsega suhtlema

näohooldus
[nimisõna, substantiiv]
1. näonaha hooldamine puhastades, kreemitades vms

2. vastav hooldus ilusalongis

3. näonaha hooldamine puhastades, kreemitades jne

näoilme
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomu või psüühilise seisundi kajastus näol

2. see, kui inimese näo peal on näha tema mõtted või tunded

3. näoilme

näoindeks
[nimisõna, substantiiv]
näo kõrguse ja laiuse suhe protsentides

näojooned
[nimisõna, substantiiv]
näole eripära andvad ilmingud (ka näo kuju, lõike kohta)

näokaitse
[nimisõna, substantiiv]
kaitsev näokate (nt kiivril või murutrimmeriga töötaval inimesel)

näokarv
[nimisõna, substantiiv]
inimese näol kasvav karv

näokas
[omadussõna, adjektiiv]
nägus, kena

näokate
[nimisõna, substantiiv]
nägu varjav või kaitsev kate

näoke
[nimisõna, substantiiv]
kena, armas või väike nägu

näokene
[nimisõna, substantiiv]
kena, armas või väike nägu

näokolju
[nimisõna, substantiiv]
kolju esiosa, mis kaitseb ja toestab seede- ja hingamiselundite alguspiirkonda

näokoorija
[nimisõna, substantiiv]
teraline kreemjas kosmeetikatoode, mis näonahale hõõrudes eemaldab sealt surnud rakud

näokrimpsutus
[nimisõna, substantiiv]
näo krimpsutõmbamine (nt halvustuse, põlastuse väljendusena)

näol
[postpositsioon, tagasõna]
(osutab esinemis-, avaldumisvormile või ilmnemiskujule:) kellegi või millegi kujul

näolapike
[nimisõna, substantiiv]
(näo kohta)

näolapikene
[nimisõna, substantiiv]
(näo kohta)

näolapp
[nimisõna, substantiiv]
(näo kohta)

näoli
[määrsõna, adverb]
1. näoga millegi vastu või vastas

2. pikali, nii et nägu on allpool

näolihas
[nimisõna, substantiiv]
näopiirkonna väike lihas, mis sulgeb ja avab mõnd näo avaust ning kujundab näoilmet

näoliigutus
[nimisõna, substantiiv]
näolihaste liigutus

näoloor
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke näokate (nt araabia naistel riietuse osana)

2. loorjas näokate

näolõikus
[nimisõna, substantiiv]
näopiirkonna iluoperatsioon

näomaaling
[nimisõna, substantiiv]
värvidega loodud kaunistus näol

näomask
[nimisõna, substantiiv]
(iluhoolduses:) näonahale lühikeseks ajaks määritav ainete kiht

näomassaaž
[nimisõna, substantiiv]
massaaž näohooldusprotseduurina (nt ilusalongis)

näomoonutus
[nimisõna, substantiiv]
1. (tahtlikult tekitatud) veider või kole näoilme

2. näoilme

näonahk
[nimisõna, substantiiv]
inimese nägu kattev nahk

näoniit
[nimisõna, substantiiv]
nahaalustesse kudedesse paigaldatav haavaniit, mis aitab kaasa kollageeni tekkele ja võimaldab pinguldada lõtvunud nahka (ja lihaseid) ilma kirurgilise sekkumiseta

näonärv
[nimisõna, substantiiv]
maitsmis- ja miimikalihaste, pisaranäärme ja süljenäärmete närv

näooperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
näopiirkonna iluoperatsioon

näoovaal
[nimisõna, substantiiv]
1. ovaaljas nägu

2. nägu ovaalja moodustisena

näopiim
[nimisõna, substantiiv]
piimjas kreem näonaha puhastamiseks

näopilt
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese näo tasapinnaline kujutis (foto, portree vms)

2. [foto]portree

näopimedus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus ära tunda nägusid, inimesi nägude järgi

näoplaan
[nimisõna, substantiiv]
näo kuju või laad

näopool
[nimisõna, substantiiv]
pool nägu

näopuhastus
[nimisõna, substantiiv]
1. näonaha puhastamine

2. vastav hooldus ilusalongis

näoraamat
[nimisõna, substantiiv]
(sotsiaalse võrgustiku Facebooki kohta)

näorullik
[nimisõna, substantiiv]
näo ja kaela masseerimiseks kasutatav vahend, mille otstes asuvad väikesed pöörlevad rullid

näoseep
[nimisõna, substantiiv]
seep ihu pesemiseks

näost-näkku
vahetult vastamisi olles

näotoonik
[nimisõna, substantiiv]
näo puhastamisel kasutatav näonahka ergutav ja turgutav vahend

näotsi
[määrsõna, adverb]
1. (nägudega) vastamisi

2. näoga millegi poole (või vastu)

näotu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma välise iluta, esteetiliselt ebameeldiv

näotult
[määrsõna, adverb]
1. nii et ei näe kena välja

2. maotult

näotus
[nimisõna, substantiiv]
sobimatu, laiduväärne tegu, väljend vms

näotustama
[tegusõna, verb]
veebilehe sisu pahatahtlikult ära vahetama

näotustamine
[nimisõna, substantiiv]
veebilehe sisu pahatahtlik äravahetamine häkkeri poolt

näotuvastus
[nimisõna, substantiiv]
isikutuvastus inimese näopildi abil, mida vastav arvutiprogramm võrdleb olemasolevate piltidega andmebaasis

näovari
[nimisõna, substantiiv]
1. pead ja kaela kaitsev võrkjas kate (mesiniku kaitseriietuses)

2. (näokatte kohta üldisemalt)

näovesi
[nimisõna, substantiiv]
vedel kosmeetikavahend näonaha puhastamiseks

näovigur
[nimisõna, substantiiv]
1. tahtlikult tekitatud veider või kole näoilme

2. näoilme

näovormid
[nimisõna, substantiiv]
(näoosade kuju kohta)

näovõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
näolihaste treenimine, harjutused näolihastele

näovärv
[nimisõna, substantiiv]
näo (verevarustusest sõltuv) loomulik värvus

näoähvardus
[nimisõna, substantiiv]
(suhtlusteoorias:) tegu, mis kahjustab kellegi identiteeti ja enesekuvandit

näperdama
[tegusõna, verb]
midagi näppudega katsuma, (põgusalt, hooletult) sõrmitsema, nii midagi tegema

näpistama
[tegusõna, verb]
pöidla ja (esimese) sõrme vahele haarates pigistama

Ühendtegusõnad: ära näpistamaära näpistama

näpits
[nimisõna, substantiiv]
klamber millegi kahelt poolt kokku pigistamiseks (ning selliselt koos või millegi küljes hoidmiseks)

näpitsad
[nimisõna, substantiiv]
näpitstangid (või pihid) millegi haaramiseks

näpitsema
[tegusõna, verb]
midagi näppudega katsuma, (põgusalt, hooletult) sõrmitsema, nii midagi tegema

näpitsi
[määrsõna, adverb]
näppude abil, näppudega

näpitsprillid
[nimisõna, substantiiv]
varasema aja ilma sangadeta prillid, mis kinnituvad ninale klambriga

näpitstangid
[nimisõna, substantiiv]
tangid peamiselt millegi haaramiseks, kinnihoidmiseks või pigistamiseks

näplema
[tegusõna, verb]
1. kitarri vm keelpilli sõrmitsema

2. sõrmitsema

näpp
[nimisõna, substantiiv]
1. üks viiest inimese käelaba pulgataolisest esiosast

2. üks viiest piklikust osast käe otsas

3. sõrm

näppaja
[nimisõna, substantiiv]
varas (sagedamini pisi-, taskuvarga kohta)

näppama
[tegusõna, verb]
1. (midagi väikest või vähest viisi) varastama

2. (looma, linnu kohta:) võtma midagi sellist, mis on mõeldud kellelegi teisele, muuks otstarbeks

Ühendtegusõnad: ära näppamaära näppama

näpped
[nimisõna, substantiiv]
(villastest) kaltsudest harutatud kiudaine

näppepill
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrmedega keeli näppides mängitav keelpill (nt kitarr, harf, mandoliin)

2. sõrmedega keeli näppides mängitav keelpill

näppima
[tegusõna, verb]
1. sõrmeotstega haarates (kergelt) tõmbama või pigistama

2. sõrmedega millegi kallal tegevuses olema

näpp-näpult
[määrsõna, adverb]
hoolikalt, midagi vahele jätmata

näppupidi
[määrsõna, adverb]
näpuga, näppudega (millegi sees või kallal tegutsemas või kuskil kinni)

näpsakalt
[määrsõna, adverb]
(ütlemis-, käitumislaadiga seoses:) teravalt, irooniliselt, upsakalt vms

näpsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. terava ütlemisega, upsaka olemisega

2. seda väljendav

3. teravalt ütlev, ninakas

näpsama
[tegusõna, verb]
hrl midagi väikest kiiresti, märkamatult haarama (nt käega, nokaga)

Ühendtegusõnad: ära näpsamaära näpsama

näpsima
[tegusõna, verb]
midagi näppudega katsuma, (põgusalt, hooletult) sõrmitsema, nii midagi tegema

näpsti
[määrsõna, adverb]
1. annab edasi liigutuse, tegevuse kiirust, kergust (ja heli)

2. lipsti

näpuamet
[nimisõna, substantiiv]
1. varastamise komme

2. varastamine

näpuhari
[nimisõna, substantiiv]
sõrme otsa pandav hambahari beebi esimeste hammaste pesemiseks ja hammaste tulekul sügelevate igemete masseerimiseks

näpuharjutus
[nimisõna, substantiiv]
algaja töö, harjutustöö (hrl käelise tegevuse või selle tulemuse kohta)

näpujälg
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrmeotsa papillaarjoontest võetud või jäänud jälg

2. (määrdunud) sõrmest, sõrmeotsast jäänud jälg millelgi

näpukas
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjaviga, mis on tehtud kogemata, tähelepanematusest, mitte oskamatusest

2. kogemata tehtud kirjaviga

näpumees
[nimisõna, substantiiv]
varas (sagedamini pisi-, taskuvarga kohta)

näpumood
[nimisõna, substantiiv]
1. varastamise komme

2. varastamine

näpuniisutaja
[nimisõna, substantiiv]
(kontoritarve:) alusesse paigutatud svamm näppude niisutamiseks

näpunukk
[nimisõna, substantiiv]
sõrme otsa pandav, sõrmega liigutatav väike pehme nukk (nt teatritegemiseks)

näpunäide
[nimisõna, substantiiv]
1. väike õpetus või nõuanne

2. õpetus, juhatus, juhtnöör

näpunöör
[nimisõna, substantiiv]
sõrmede peal lõngast punutud ilupael

näpuosav
[omadussõna, adjektiiv]
käsitöös, meisterdamises vm käelises tegevuses osav, meisterlik

näpuosavus
[nimisõna, substantiiv]
osavus käelises tegevuses, käeline osavus

näpuots
[nimisõna, substantiiv]
sõrme tipmine kumer osa

näpuotsaga
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(väga vähese koguse kohta)

näpuotsatäis
[nimisõna, substantiiv]
(toidu- vm aine kohta:) väike, näpuotstega võetav kogus

näpupass
[nimisõna, substantiiv]
(näpujäljega varustatud Saksa okupatsiooni aegse isikutunnistuse kohta)

näpupood
[nimisõna, substantiiv]
iseteenindusega kauplus, ostja valib kaubad müügisaalis ise välja ja maksab nende eest kassas

näpurula
[nimisõna, substantiiv]
pisike trikirula (tavalise rula vähendatud koopia), mida juhitakse kahe või kolme sõrme abil

näpuspinner
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav vurr, mis lükatakse näppudega pöörlema ümber oma telje

näputoit
[nimisõna, substantiiv]
1. toit, mida pakutakse sellisel kujul, et seda on mugav sõrmede abil suhu panna (nt tahke imikutoit)

2. toit, mida pakutakse sellisel kujul, et seda on mugav sõrmede abil suhu panna

näputäis
[nimisõna, substantiiv]
(toidu- vm aine kohta:) väike, näpuotstega võetav kogus

näputöö
[nimisõna, substantiiv]
1. (naiste) käsitöö (peamiselt kudumine, heegeldamine, tikkimine, õmblemine)

2. (muu käsitsi tehtava hrl täpsust nõudva töö kohta)

3. [naiste] käsitöö

4. kätetöö

näpuvalge
[nimisõna, substantiiv]
(vähese rahasumma kohta)

näpuveri
[nimisõna, substantiiv]
sõrmeotsast võetud vereproov

näpuvibutus
[nimisõna, substantiiv]
(hoiatuse, hoiatava osutuse või korralekutsuva avalduse, märkuse kohta)

näpuviga
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjaviga, mis on tehtud kogemata, tähelepanematusest, mitte oskamatusest

2. kogemata tehtud kirjaviga

näpuviibutus
[nimisõna, substantiiv]
(hoiatuse, hoiatava osutuse või korralekutsuva avalduse, märkuse kohta)

näpuviluks
[määrsõna, adverb]
(näpu)tööks, et tööd oleks

näpuvurr
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav vurr, mis lükatakse näppudega pöörlema ümber oma telje

näpuvärv
[nimisõna, substantiiv]
näppudega pinnale kantav värv

närakas
[nimisõna, substantiiv]
(alatu, autu, reeturliku inimese kohta, ka sõimusõnana)

närb
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese vm elusolendi kohta:) selline, kes sööb väga vähe, on isutu (ja seetõttu näeb kõhn ja jõuetu välja)

närbsilo
[nimisõna, substantiiv]
1. närvutatud, poolkuivast rohust silo

2. heinsilo

närbuma
[tegusõna, verb]
(taimede kohta:) hrl vee puudusest longu vajuma, kuivama hakkama

Ühendtegusõnad: ära närbumaära närbuma

närbumistõbi
[nimisõna, substantiiv]
närbumisega iseloomustuv taimede seenhaigus

närbutama
[tegusõna, verb]
(taimede kohta:) hrl kuivusest longu tõmbama, närtsima panema

näriline
[nimisõna, substantiiv]
pidevalt kasvavate lõikehammastega väiksemat sorti imetaja, nt hiir, orav, okassiga

närilised
[nimisõna, substantiiv]
selts suhteliselt väikeseid ja lühikeste jalgadega imetajaid

närima
[tegusõna, verb]
1. hammustades millegi küljest osakesi eraldama, neid hammaste abil peenestama

2. hammastega, hamba all muljuma (ilma alla neelamata, katki või läbi hammustamata)

3. kui sa midagi närid, siis sa teed selle oma hammastega väikesteks tükkideks (või lihtsalt surud seda hammastega)

Ühendtegusõnad: läbi närima, läbi närima, ära närimaära närima

närimine
[nimisõna, substantiiv]
1. (söögi, millegi söödava kohta)

2. söök, söögikraam

närimisjälg
[nimisõna, substantiiv]
närimisest jäänud hambajälg

närimiskompvek
[nimisõna, substantiiv]
nätsu meenutav pehme kompvek närimiseks

närimiskont
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl veisenahast valmistatud kont, mis rahuldab koera närimisvajadust ning aitab eemaldada hambakivi

2. hrl veisenahast valmistatud kont, mis rahuldab koera närimisvajadust, aitab eemaldada hambakivi jne

närimiskumm
[nimisõna, substantiiv]
1. maitsestatud kummitaoline mass närimiseks

2. magus toode, mida sa saad pikka aega närida

närimislelu
[nimisõna, substantiiv]
1. näritav mänguasi, mis aitab imikutel leevendada igemete kihelust hammaste tuleku ajal

2. koera vm lemmiklooma närimisvajaduse rahuldamiseks mõeldud mänguasi

närimismänguasi
[nimisõna, substantiiv]
1. näritav mänguasi, mis aitab imikutel leevendada igemete kihelust hammaste tuleku ajal

2. koera vm lemmiklooma närimisvajaduse rahuldamiseks mõeldud mänguasi

närimisrõngas
[nimisõna, substantiiv]
väikelastele mõeldud igemete sügelemist leevendav vahend

närimistablett
[nimisõna, substantiiv]
tablett, mis näritakse enne allaneelamist puruks või mida imetakse

närimistubakas
[nimisõna, substantiiv]
suus mälutav (maitsestatud) tubakas

näripuru
[nimisõna, substantiiv]
putukate näritud puru putukate või nende vastsete käikudes

närpima
[tegusõna, verb]
taimelt närbunud õisi eemaldama, et soodustada uute õite arenemist

närtsima
[tegusõna, verb]
(taimede kohta:) hrl vee puudusest longu vajuma, kuivama hakkama

Ühendtegusõnad: ära närtsimaära närtsima

närtsitama
[tegusõna, verb]
(taimede kohta:) hrl kuivusest longu tõmbama, närtsima panema

näru
[omadussõna, adjektiiv]
1. (asjade seisukorra kohta:) kulunud või lagunenud, väljanägemiselt armetu

2. (olukorra, meeleolu kohta:) üsna vilets

3. (koguse, hulga kohta:) väga väike

närukael
[nimisõna, substantiiv]
(alatu, autu, reeturliku inimese kohta, ka sõimusõnana)

närune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (olukorra, meeleolu kohta:) üsna vilets, olukorra puhul vaesusele viitav

2. hulgalt, koguselt, väärtuselt tühine, väga väike

näruselt
[määrsõna, adverb]
1. (teostuselt, välimuselt) viletsalt, väga kehvalt

2. räbaldunult

närustama
[tegusõna, verb]
näru[de]ks muutma

närusti
[määrsõna, adverb]
(enesetunde, autu käitumisega seoses:) viletsalt, väga halvasti

närustuma
[tegusõna, verb]
1. väljanägemiselt katkiseks ja kulunuks, (just nagu) rebituks, narmendavaks muutuma

2. räbalaiks muutuma

närutama
[tegusõna, verb]
(rahaga) koonerdama, ülemäära kokkuhoidlik või ihne olema

närv
[nimisõna, substantiiv]
1. nöörjas kiudude kogum, mida mööda närviimpulsid liiguvad (meele)elunditest kesknärvisüsteemi või vastupidises suunas

2. üks pikkadest peenikestest osadest keha sees, mis edastavad tundeid ajuni

närvalt
[määrsõna, adverb]
(hrl söömise kohta:) vähe ja isutult

närveerima
[tegusõna, verb]
1. (kerges) ärevuses olema, vaimse pinge tõttu erutatud, rahutu olema

2. närviline olema

närveldama
[tegusõna, verb]
1. (kerges) ärevuses olema, vaimse pinge tõttu erutatud, rahutu olema

2. närviline olema

närvesööv
[omadussõna, adjektiiv]
ärritav, närviliseks tegev, psüühilist pinget tekitav

närvetama
[tegusõna, verb]
kuumusest, kuivusest nõrgaks, jõuetuks tegema

närvetu
[omadussõna, adjektiiv]
nõrk, jõuetu

närvetuma
[tegusõna, verb]
1. nõrgaks muutuma

2. nõrgaks muutuma, nõrkema

närviarst
[nimisõna, substantiiv]
närvihaiguste arst

närvienergia
[nimisõna, substantiiv]
(vaimujõu kohta)

närvierutus
[nimisõna, substantiiv]
välisärrituse mõjul meeleorgani retseptorites tekkiv erutus

närvigaas
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi kahjustav ründemürk (nt sariin, somaan)

närvihaige
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit närvihaigust põdev

2. (inimese kohta, kes on väga närviline või kelle käitumine tugevalt häirib)

närvihaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus ravitakse närvihaigusi

närvihaigus
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi kahjustus või haigus

närvihäire
[nimisõna, substantiiv]
närvitalitluse häire

närviimpulss
[nimisõna, substantiiv]
mööda närvirakke edasikanduv lühiaegne nõrk elektriline muutus, mille abil liigub info närvisüsteemis

närvijuur
[nimisõna, substantiiv]
seljaajunärvi juurmine, kõige ajupoolsem osa

närvikava
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteem (hrl loomuomadustega seoses), närvid, psüühika

närvikeskus
[nimisõna, substantiiv]
mingi elundi või lihase talitlust reguleeriv kesknärvisüsteemi osa

närvikiud
[nimisõna, substantiiv]
närviraku jätke (sageli närve moodustavate kimpude koosseisus)

närvikliinik
[nimisõna, substantiiv]
närvihaigla, mis on ühtlasi teadus- ja õppebaas

närvikude
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi moodustav kude

närvikulu
[nimisõna, substantiiv]
(närveerimise, närvipinge kui inimest väsitava teguri kohta)

närvikõdi
[nimisõna, substantiiv]
(põnevuse, erutuse kohta)

närviline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (meeleseisundi, loomuse kohta:) pingest, väsimusest vm tingitult erutatud või ärritunud, rahutu ja kärsitu, kergesti selliseks muutuv

2. sellist seisundit väljendav

3. ärevust tundev, muretsev

4. kergesti selliseks muutuv

närviliselt
[määrsõna, adverb]
närvilisena, erutusseisundis, kärsitult

närvilisus
[nimisõna, substantiiv]
meeleseisundi erutatud, ärritunud, rahutu, kärsitu vms mitterahulik olek

närvilõpe
[nimisõna, substantiiv]
närviharu lõpmine osa, kus toimub ärrituste vastuvõtmine või närviimpulsside ülekandmine

närvimürk
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemile mürgine aine (nt botuliin)

närviniit
[nimisõna, substantiiv]
(närvikiudude, närvi kohta)

närvinõrkus
[nimisõna, substantiiv]
vaimse ja kehalise pinge nõrk taluvus, mille nähud on nt kiire väsimine, ärritatus, närvilisus ja keskendumishäired

närvipalavik
[nimisõna, substantiiv]
närveerimisest vm psüühilisest erutusest tingitud kehatemperatuuri tõus, nahapunetus vms

närvipinge
[nimisõna, substantiiv]
(emotsionaalse, vaimse pinge kohta)

närviproov
[nimisõna, substantiiv]
närvipinget põhjustav, kannatust proovile panev olukord, tegevus vm

närviprotsess
[nimisõna, substantiiv]
(närvitalitluse vormide ja protsesside, hrl erutuse ja pidurduse kohta)

närvipundar
[nimisõna, substantiiv]
1. (väga närvilise inimese kohta, ka võrdlustes)

2. närviline inimene

närvipõimik
[nimisõna, substantiiv]
närvide põimumisest ja hargnemisest kujunev võrgutaoline moodustis

närvipõletik
[nimisõna, substantiiv]
närvide põletikuline kahjustus

närvirakk
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi ehitus- ja talitlusüksus, mis võtab vastu, juhib ja muundab erutusi

närvisignaal
[nimisõna, substantiiv]
mööda närvirakke edasikanduv lühiaegne nõrk elektriline muutus, mille abil liigub info närvisüsteemis

närvistama
[tegusõna, verb]
närvidega või närvierutustega varustama

närvisõlm
[nimisõna, substantiiv]
närvirakkude sõlmjas kogum

närvisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
elundkond, mis võtab retseptorite kaudu vastu infot organismist ja väliskeskkonnast ning juhib selle põhjal elundite talitlust

närvišokk
[nimisõna, substantiiv]
ülitugev järsk psüühiline vapustus

närvitalitlus
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi talitlus

närviteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis käsitleb närvisüsteemi, selle anatoomiat, füsioloogiat, biokeemiat ja molekulaarbioloogiat ning nende seoseid käitumise ja õppimisega

2. teadusala, mis käsitleb närvisüsteemi

närvitegevus
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi talitlus

närvitohter
[nimisõna, substantiiv]
1. psüühikahäireid raviv eriarst

2. arst, kelle töö on ravida vaimseid haigusi

närvitoru
[nimisõna, substantiiv]
3. nädala lõpul ja 4. nädala algul loote selgmises osas moodustuv toru, millest hakkavad kujunema pea- ja seljaaju

närvitsema
[tegusõna, verb]
1. (kerges) ärevuses olema, vaimse pinge tõttu erutatud, rahutu olema

2. närviline olema

närvitüvi
[nimisõna, substantiiv]
närvi tüviosa (närvijuure ja -lõpme vahel)

närvitüüp
[nimisõna, substantiiv]
(temperamenditüübi kohta)

närvivalu
[nimisõna, substantiiv]
ägedate torkavate hoogudena avalduv valu tundenärvide piirkonnas

närvivapustus
[nimisõna, substantiiv]
ülitugev järsk psüühiline vapustus

närvivõrgustik
[nimisõna, substantiiv]
andmetöötlusmudel, mis modelleerib neuronite talitlust närvisüsteemis (rakendatakse nt kujutuvastuses)

närvivõrk
[nimisõna, substantiiv]
andmetöötlusmudel, mis modelleerib neuronite talitlust närvisüsteemis (rakendatakse nt kujutuvastuses)

närvkasvaja
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt närvikoest koosnev kasvaja

närvlema
[tegusõna, verb]
1. (kerges) ärevuses olema, vaimse pinge tõttu erutatud, rahutu olema

2. närviline olema

närvlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (meeleseisundi, loomuse kohta:) pingest, väsimusest vm tingitult erutatud või ärritunud, rahutu ja kärsitu, kergesti selliseks muutuv

2. sellist seisundit väljendav

3. ärevust tundev, muretsev

4. kergesti selliseks muutuv

närvlikkus
[nimisõna, substantiiv]
meeleseisundi erutatud, ärritunud, rahutu, kärsitu vms mitterahulik olek

närvlikult
[määrsõna, adverb]
närvilisena, erutusseisundis, kärsitult

närvutama
[tegusõna, verb]
(taimede kohta:) hrl kuuma, kuivuse mõjul närtsima panema, sel viisil kuivatama

näsa
[nimisõna, substantiiv]
1. väike tüükataoline moodustis nt nahal või keelel

2. (taimedel:) kattekoe madal väljasopistis

3. moodustis nahal või keelel

4. taimedel: kattekoe väljasopistis

näsajas
[omadussõna, adjektiiv]
väikest tüügast, näsa meenutav

näsakaktus
[nimisõna, substantiiv]
näsalise varrega kerajas või silinderjas kaktus

näsakasvaja
[nimisõna, substantiiv]
näsakujuline healoomuline kasvaja nahal või limaskestal

näsake
[nimisõna, substantiiv]
väike näsa (nahal, taime kattekoel)

näsalihas
[nimisõna, substantiiv]
südamevatsakese seina lihas, mis liigutab südameklappe

näsaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikeste tüükataoliste moodustistega kaetud (nt nahal, keelel)

2. (taimedel:) madalate väljasopististega kaetud

näsasidrun
[nimisõna, substantiiv]
näsasidrunipuu kühmulise paksu rohekaskollase kestaga vili

näsasidrunipuu
[nimisõna, substantiiv]
Korsikal, Kreekas, Itaalias ja Iisraelis kasvatatav kollasekooreliste hapude viljadega taim

näsima
[tegusõna, verb]
vähehaaval ning pikkamööda sööma

näsiniin
[nimisõna, substantiiv]
1. lillakasroosade tugevasti lõhnavate õitega ning punaste marjataoliste luuviljadega mürgine põõsas

2. mürgine põõsas

näss
[nimisõna, substantiiv]
väike korratu väljanägemisega inimene või loom, ka kidur või kängunud puu

nässakas
[nimisõna, substantiiv]
1. väike korratu väljanägemisega loom või inimene

2. vilets, kulunud ese

nässu
[määrsõna, adverb]
1. märgib millegi ebaõnnestumist

2. ebaõnnestunuks, nurja

nässus
[määrsõna, adverb]
märgib, et miski on ebaõnnestunud

nässutama
[tegusõna, verb]
1. (kokku) muljuma, (hooletult) siia-sinna liigutama

2. kägarasse muljuma

näsuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. okslik, pahklik

2. läbipõimunud või keerdunud kiududega

3. keerdunud kiududega

näsulisus
[nimisõna, substantiiv]
(puudega seoses:) pahklikkus, läbipõimunud või keerdunud kiududega olek

nätakas
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge löök, hoop

2. karistusena mõjuv sündmus

3. hoop

nätaki
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsku hoopi, selle tuhmi heli

näts
[nimisõna, substantiiv]
1. maitsestatud kummitaoline mass närimiseks

2. magus toode, mida sa saad pikka aega närida

näts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi tuhmi (kleepumise) heli

2. annab edasi hoobi nätsumise heli

nätsakas
[omadussõna, adjektiiv]
niiskelt kleepjas või sitke, nätske(võitu)

nätsatama
[tegusõna, verb]
korraks nätsuma

nätserdama
[tegusõna, verb]
1. (kokku) muljuma, (hooletult) siia-sinna liigutama

2. kägarasse muljuma

nätsima
[tegusõna, verb]
1. hammastega, hamba all muljuma

2. aeglaselt või hambutult (midagi pehmet, nätsket) mäluma

nätske
[omadussõna, adjektiiv]
(taigna, küpsetise kohta:) kleepuvalt sitke, pooleldi küpsenud

nätskuma
[tegusõna, verb]
nätskeks, kleepuvalt sitkeks minema

nätskus
[nimisõna, substantiiv]
(taigna, küpsetise vm toiduga seoses:) kleepuv sitkus, pooleldi küpsenud olek

nätsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
nätsuga, nätsatades

nätsukomm
[nimisõna, substantiiv]
nätsu meenutav pehme kompvek närimiseks

nätsuma
[tegusõna, verb]
1. (millegi pehme, nätske kohta:) korduval järsul survel tuhmi heli tekitama

2. tuhmilt plaksuma

nätsutama
[tegusõna, verb]
1. hammastega, hamba all muljuma

2. aeglaselt või hambutult (midagi pehmet, nätsket) mäluma

näu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kassi häälitsust

näugatama
[tegusõna, verb]
1. (kassi lühida häälitsemise kohta)

2. korraks näu tegema

näuguma
[tegusõna, verb]
(hrl kassi häälitsemise kohta:) iseloomulikku kõrget ja teravat, nuttu meenutavat häält kuuldavale tooma

näuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

näuhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

näuks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kassi lühidat häälitsust

näuksatama
[tegusõna, verb]
1. (kassi lühida häälitsemise kohta)

2. korraks näu tegema

näuksuma
[tegusõna, verb]
(kassi katkendliku häälitsemise kohta)

näägutama
[tegusõna, verb]
kellegagi tüütult, pidevalt õiendama, etteheiteid tegema

näägutus
[nimisõna, substantiiv]
tüütult õiendamine, etteheidete tegemine

nääklema
[tegusõna, verb]
(kerge ärritusnoodiga) vaidlema või sõnelema, vahekordi klaarima

nääklus
[nimisõna, substantiiv]
(kerge ärritusnoodiga) vaidlus, vahekordade klaarimine

nääksuma
[tegusõna, verb]
(pidevalt) norima, etteheiteid korrutades õiendama, näägutama

nääkuma
[tegusõna, verb]
kellegagi tüütult, pidevalt õiendama, etteheiteid tegema

nääl
[nimisõna, substantiiv]
abikaasa vend (mehe seisukohast)

näälike
[nimisõna, substantiiv]
1. (looduslik) nelk

2. lillekene

näälikene
[nimisõna, substantiiv]
(metsik) nelk

nääps
[omadussõna, adjektiiv]
1. väike ja kõhnuke

2. (taimede kohta:) nõrk, kidur

nääpsjas
[omadussõna, adjektiiv]
nääpsuvõitu, kidurapoolne

nääpsuke
[omadussõna, adjektiiv]
1. väike ja kõhnuke

2. (taimede kohta:) nõrk, kidur

nääpsukene
[omadussõna, adjektiiv]
1. väike ja kõhnuke

2. (taimede kohta:) nõrk, kidur

nääpsulest
[nimisõna, substantiiv]
mikroskoopiline usjas nugiline inimese ja loomade karvanääpsu rasunäärmeis

näär
[nimisõna, substantiiv]
1. sulgjate lehtede ja sarikates õitega rohttaim

2. sulgjate lehtedega rohttaim

nääre
[nimisõna, substantiiv]
1. organismile vajalikku eritist (nõret) valmistav ainu- või hulkrakne elund

2. nõret valmistav elund

näärid
[nimisõna, substantiiv]
1. aastavahetuse aeg, mida vanasti kombekohaselt tähistati, 31. detsember ja 1. jaanuar

2. Nõukogude ajal uusaasta ja sellega piirnevad päevad

3. uusaastapühad

nääriehe
[nimisõna, substantiiv]
1. näärikuuse kaunistuseks mõeldud ese

2. muu nääriaegne kaunistus

näärikaart
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi saadetav uusaastatervitustega kaart

näärikakk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne nääriks küpsetatud leiva- või saiapäts, mille keskele pandi viljapead püsti ja millest uusaastahommikul jagati perele ja koduloomadele

näärikombestik
[nimisõna, substantiiv]
nääride või aastavahetuse pidustustega seotud kombed kogumina

näärikroon
[nimisõna, substantiiv]
1. roo- või õlekõrtest (kaheksatahuliste kujunditega) kaunistus, mis vanasti näärideks lakke riputati

2. roo- v õlekõrtest tehtud geomeetriline nääriehe

näärikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 1. kuu, põhjapoolkeral teine talvekuu

2. aasta esimene kuu

näärikuusk
[nimisõna, substantiiv]
näärideks hrl tuppa üles seatav ning ehete ja küünaldega kaunistatav kuusk

nääriküünal
[nimisõna, substantiiv]
näärikuusel põletatav küünal

näärilaud
[nimisõna, substantiiv]
pühadelaud nääriõhtuks

näärilaupäev
[nimisõna, substantiiv]
31. detsember

näärileib
[nimisõna, substantiiv]
näärideks küpsetatud, rahvakommetega seotud eriline leib

nääripidu
[nimisõna, substantiiv]
pidu uue aasta saabumise tähistamiseks

nääripuu
[nimisõna, substantiiv]
näärideks tuppa või linnaväljakule üles seatud ning ehete ja küünaldega kaunistatud puu (hrl kuusk)

nääripäev
[nimisõna, substantiiv]
1. jaanuar, aasta algust tähistav päev eesti rahvakalendris

nääripühad
[nimisõna, substantiiv]
1. aastavahetuse aeg, mida vanasti kombekohaselt tähistati, 31. detsember ja 1. jaanuar

2. Nõukogude ajal uusaasta ja sellega piirnevad päevad

3. uusaastapühad

näärisokk
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakommetes sokuks maskeeritud inimene, kes käis uusaastaööl (ehk nääriööl) perest peresse head uut aastat soovimas ja ande kogumas

näärivana
[nimisõna, substantiiv]
hrl pika habemega vana mees, kes nääriõhtul kinke jagab

nääriõhtu
[nimisõna, substantiiv]
vana aasta viimase päeva, 31. detsembri õhtu

nääriõled
[nimisõna, substantiiv]
vanasti näärideks põrandale laotatud õled

nääriöö
[nimisõna, substantiiv]
öö vastu 1. jaanuari, uusaastaöö

näärmeepiteel
[nimisõna, substantiiv]
epiteelkude, millest nääre peamiselt koosneb

näärmekarv
[nimisõna, substantiiv]
taimekarv, mille tipus on vedelikku eritav paisunud osa

näärmekarvane
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede, nende osade kohta:) näärmekarvadega kaetud

näärmekas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede, nende osade kohta:) selline, kus on palju näärmeid

näärmekude
[nimisõna, substantiiv]
näärmeid moodustav rakukogum (hrl seoses rinna-, piimanäärmega)

näärmeline
[omadussõna, adjektiiv]
näärmerakkudest koosnev

näärmemagu
[nimisõna, substantiiv]
linnu mao näärmelise seinaga eesosa, kus algab toidu seedimine

näärmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
mingi näärme põletik organismis

näärmerakk
[nimisõna, substantiiv]
(näärme ehitusosana või üherakulise näärmena)

näärmetiisikus
[nimisõna, substantiiv]
lümfisõlmede tuberkuloos

näärmevedelik
[nimisõna, substantiiv]
näärmete eritatav vedelik (nt taimedel)

nääts
[nimisõna, substantiiv]
üks torikseente hulka kuuluvaid seeni

nö
nagu (tavaliselt) öeldakse

n-ö
nagu (tavaliselt) öeldakse

nöbi
[omadussõna, adjektiiv]
1. väike ja lühike

2. väike ja lühike, töbi

nöbijas
[omadussõna, adjektiiv]
(veidi) väike ja lühike, (veidi) nöbi

nöbinina
[nimisõna, substantiiv]
väike ümmargune nina

nöbininaline
[omadussõna, adjektiiv]
väikese ümmarguse ninaga

nöha
[nimisõna, substantiiv]
nohu ja köha koos esinevana

nökerdama
[tegusõna, verb]
millegi kallal nokitsema, midagi teha pusima

nöps
[nimisõna, substantiiv]
keegi või miski väike ja ümar (ning armas, kena)

nöpsik
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
keegi või miski väike ja ümar (ning armas, kena)

nöpsnina
[nimisõna, substantiiv]
väike ümmargune nina

nörbus
[nimisõna, substantiiv]
väga nõrk nägemine

nördima
[tegusõna, verb]
1. sügavat meelepaha, nördimust tundma

2. nördimust tundma

nördimus
[nimisõna, substantiiv]
sügav meelepaha

nördinult
[määrsõna, adverb]
1. sügavat meelepaha, nördimust tundes

2. nördimust tundes

nörritama
[tegusõna, verb]
1. sügavat meelepaha, nördimust tekitama

2. nördima panema

nösu
[omadussõna, adjektiiv]
lühike ja tömp

nösunina
[nimisõna, substantiiv]
lühike lai nina

nösuninaline
[omadussõna, adjektiiv]
lühikese laia ninaga

nööbik
[nimisõna, substantiiv]
pisike sitke viljakehaga seen

nööbikarp
[nimisõna, substantiiv]
karp nööpide hoidmiseks

nööbiliist
[nimisõna, substantiiv]
riietuseseme kinnise osa, mille küljes on nööbid või mille sees on nööpaugud

nööbiline
[omadussõna, adjektiiv]
nööpidega

nööbirida
[nimisõna, substantiiv]
ühel joonel, hrl kohakuti asetsevad nööbid (riietusesemel)

nööbivurr
[nimisõna, substantiiv]
nööbist ja selle kahest august läbi pandud niidist koosnev tiirlema tõmmatav rahvapärane mänguasi

nööge
[nimisõna, substantiiv]
1. (heatahtlik) pilkamine, nöökamine

2. (heatahtlikult) pilkav ütlus

nöök
[nimisõna, substantiiv]
1. (saatuse) kius vms pahatahtlik jonn

2. kimbatus, häda, paha lugu

nöökama
[tegusõna, verb]
kedagi hrl naljatades, mitte kurjalt pilkama

nöökamisi
[määrsõna, adverb]
1. (heatahtlikult) pilgates

2. nöögates

nöökavalt
[määrsõna, adverb]
1. (heatahtlikult) pilgates

2. nöögates

nöökima
[tegusõna, verb]
kedagi (saatusena) kiusama, kimbutama, halvasti kohtlema

nööp
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hrl kettakujuline ese riietuseseme kinnikäimiskohal (kinnise sulgemiseks ja avamiseks), kaunistavana ka mujal

2. väike ümmargune ese riiete küljes

nööpaugumasin
[nimisõna, substantiiv]
õmblusmasin nööpaukude tegemiseks

nööpaugupiste
[nimisõna, substantiiv]
tihe käsitsipiste hrl nööpaugu äärestamiseks

nööpaugusiid
[nimisõna, substantiiv]
tiheda keeruga korrutatud (siid)niit nööpaukude äärestamiseks

nööpauk
[nimisõna, substantiiv]
töödeldud ava nööbi läbipistmiseks nööpkinnises

nööpaukkinnis
[nimisõna, substantiiv]
nööpaukudega kinnis (riietusesemel, padjapüüril vms)

nööpauktasku
[nimisõna, substantiiv]
sisselõigatud tasku, mille kanditud ava meenutab nööpauku

nööpija
[nimisõna, substantiiv]
painduva otsaga abivahend, mis aitab nööpe ja lukke kinnitada ühe käe abil (nt liikumispuudega inimestel, vanuritel)

nööpima
[tegusõna, verb]
1. nööpi või nööpe läbi nööpaugu pistma

2. nii riietuseseme kinnist sulgema (ka koos sõnaga kinni)

Ühendtegusõnad: lahti nööpimalahti nööpima

nööpjas
[omadussõna, adjektiiv]
nööbitaoline, nööpi meenutav

nööpkinnis
[nimisõna, substantiiv]
nööbiga või nööpidega suletav kinnis

nööpkuularid
[nimisõna, substantiiv]
väikesed, vaid kõrvaava katvad kõrvaklapid

nööpnõel
[nimisõna, substantiiv]
kinnitusnõel, mille ühes otsas on nuputaoline vm kujuga pea

nööppatarei
[nimisõna, substantiiv]
väike nööbikujuline patarei (nt käekellal)

nööpsaabas
[nimisõna, substantiiv]
nööpidega, nööpkinnisega saabas

nööpsilm
[nimisõna, substantiiv]
(tume) nööpjas silm

nöör
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl tekstiilkiudainest punutud või keerutatud sidumis- ja kinnitusvahend, niidist jämedam ja köiest peenem pikk ese

2. niidist jämedam pikk ese, millega saab midagi siduda või kinnitada

3. [peenem] pakkimis-

nöörduma
[tegusõna, verb]
nöörina sisse soonima

nöörija
[nimisõna, substantiiv]
teistelt liiga kalli hinna või tasu võtja, ka selle välja petja

nöörikonks
[nimisõna, substantiiv]
oksaharuga puukonks, millega vanasti keerutati takuheidest nööri

nöörilustus
[nimisõna, substantiiv]
nöörist kaunistus (nt vormi- või rahvariietel)

nöörima
[tegusõna, verb]
1. liiga kallist hinda või tasu küsima või seda välja petma

2. suurt raha võttes kedagi ahistama

Ühendtegusõnad: kinni nöörima, kinni nöörima, lahti nöörimalahti nöörima

nöörimaa
[nimisõna, substantiiv]
külakogukonna kasutuses olnud maa, mis jagati piklikeks põllu- või heinamaalappideks, mida talu võis kasutada

nööriots
[nimisõna, substantiiv]
nööri (lahtine) ots

nööripidi
[määrsõna, adverb]
1. nöörist kinni (hoides, võttes vms)

2. nööriga (veetavana, rippuvana vms)

3. nöörist, nööriga, nööri abil

nööritõmbaja
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl varjatud suunaja või otsustaja

2. varjatud suunaja v otsustaja

nööritäis
[nimisõna, substantiiv]
nööri peale või külge paigutatud kogus (nt pesu, kuivatatud kalu)

nöörjas
[omadussõna, adjektiiv]
nööritaoline, peenike

nöörjuhe
[nimisõna, substantiiv]
painduva tekstiilpunutisest kaitsekattega nöörjas juhe, mida kasutatakse nt triikraudade, laualampide, radiaatorite juures

nöörkaunistus
[nimisõna, substantiiv]
nöörist kaunistus (nt vormi- või rahvariietel)

nöörkeraamika
[nimisõna, substantiiv]
hilisneoliitikumis levinud keraamikaliik, mida iseloomustavad savinõule vajutatud nöörijäljed

nöörkeraamiline
[omadussõna, adjektiiv]
nöörornamendiga kaunistatud

nöörkiik
[nimisõna, substantiiv]
nööridega või nöörist kiik

nöörking
[nimisõna, substantiiv]
nööritav king

nöörkinnis
[nimisõna, substantiiv]
nööridega suletav kinnis

nöörkuub
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvarõivaste juurde kuuluv nöörkaunistustega pikk-kuub

2. nöörilustustega kuub

nöörlood
[nimisõna, substantiiv]
nööri küljes rippuva raskusega lood pindade või nurkade püstsihi määramiseks või kontrollimiseks

nöörmed
[nimisõna, substantiiv]
reljeefsed põikvöödid raamatu seljal

nöörornament
[nimisõna, substantiiv]
keeratud nööriga vajutatud ilustised savinõul

nöörpihik
[nimisõna, substantiiv]
ülakeha, vöökohta ning puusi vormiv ja toetav naiste pesuese

nöörpunutis
[nimisõna, substantiiv]
nöörist punutud ese või kaunistus

nöörpuu
[nimisõna, substantiiv]
ilu- või viljapuu, millele on kujundatud üks pikk toesoks, kuhu kinnituvad lühikesed oksad või pikad rippuvad oksad

nöörraamat
[nimisõna, substantiiv]
läbinööritud ning pitseeritav raamat ametlikeks sissekanneteks (kasutati varasemal ajal)

nöörredel
[nimisõna, substantiiv]
nöörist redel (nt laeval, laste mänguväljakul)

nöörring
[nimisõna, substantiiv]
poksiring

nöörsaabas
[nimisõna, substantiiv]
nööritav saabas

nöörsirge
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti sirge

2. täiesti otsejoones kulgev

nöörsirgelt
[määrsõna, adverb]
1. täiesti sirgelt või otse, täiesti sirgena

2. nöörsirgena

nöörtikand
[nimisõna, substantiiv]
kinnituspistetega paigale kinnitatud ilunöörist kaunistus nt riietusesemel

nöörvolt
[nimisõna, substantiiv]
1. peen läbitikitud volt

2. läbitikitud kitsas volt

nöörvöö
[nimisõna, substantiiv]
punutud nöörist või nööridest vöö

nüansikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljude varjunditega, peente erijoontega

2. paljude nüanssidega

nüansirikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljude varjunditega, peente erijoontega

2. paljude nüanssidega

nüansirohke
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljude varjunditega, peente erijoontega

2. paljude nüanssidega

nüansivahe
[nimisõna, substantiiv]
väike varjundiline erinevus

nüanss
[nimisõna, substantiiv]
millelegi lisanduv väike erijoon

nüansseerima
[tegusõna, verb]
1. nüansse tekitama, varjundirikkaks muutma

2. varjundeid andma, nüansseerima

nüansseeruma
[tegusõna, verb]
(rohkemate) varjunditena esinema

nüblik
[nimisõna, substantiiv]
tugev painduv vits

nüdima
[tegusõna, verb]
nudima, nüsima

nügima
[tegusõna, verb]
1. kedagi korduvalt kergelt tõukama, hrl millestki märku andes

2. sel viisil tõuklema, trügima

Ühendtegusõnad: välja nügimavälja nügima

nühkama
[tegusõna, verb]
korraks nühkima

nühkat-nühkat
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi nühkimist, selle heli

nühkima
[tegusõna, verb]
korduvate edasi-tagasi liigutustega midagi hõõruma, sel viisil midagi tegema (nt midagi puhastama)

Ühendtegusõnad: maha nühkimamaha nühkima

nühkuma
[tegusõna, verb]
(suurest nühkimisest) hõõrduma või kuluma

nüke
[nimisõna, substantiiv]
kaval (varjatud) võte, leidlik ja salakaval toimimisviis

nükerdama
[tegusõna, verb]
millegi kallal nokitsema, midagi teha pusima

nükk
[nimisõna, substantiiv]
sõrmenukk või varbaliigese nukk

nükkelharf
[nimisõna, substantiiv]
Rootsi päritolu traditsiooniline keelpill, millel heli tekitatakse poognaga ja heli kõrgust muudetakse pilli kaelal olevate klahvidega

nükkeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. varjatud pilget, nüket sisaldav

2. nöökav

nüktaloopia
[nimisõna, substantiiv]
halb nägemisvõime hämaruses ja pimedas

nülgima
[tegusõna, verb]
looma kehalt nahka eraldama, nahka maha võtma

nümf
[nimisõna, substantiiv]
(Kreeka mütoloogias:) noore võluva naisena kujutatud loodusvaim

nümfkakaduu
[nimisõna, substantiiv]
Austraaliast pärinev, uhke lagipeal oleva suletutiga kakaduu, Eestis puurilind

nümfomaan
[nimisõna, substantiiv]
varasem nimetus hüperseksuaalse naise kohta

nümfomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. ülemäärane ja kompulsiivne sugutung naisel ja emasloomal

2. haiguslik sugukihu naisel ja emasloomal

nüpeldama
[tegusõna, verb]
1. (nõtke, painduva) löömisvahendiga peksma

2. vitsaga, rihmaga peksma

nüppel
[nimisõna, substantiiv]
tugev painduv vits

nüri
[omadussõna, adjektiiv]
1. (lõiketera kohta:) teravuseta, halvasti lõikav, halvasti sisse või läbi tungiv

2. halvasti lõikav, mitte terav

3. tömp

nüridus
[nimisõna, substantiiv]
vaimukuseta, vaimuvaene, sisutu tekst, väljendus või seisund

nürikuulmine
[nimisõna, substantiiv]
nürinenud kuulmine

nürilt
[määrsõna, adverb]
1. mehaaniliselt, ükskõikselt

2. tuimalt, loiult

nürima
[tegusõna, verb]
(vaimselt) nüristama

nürimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. juhm, vaimselt tuim

2. tuim, juhm

nürimeelsus
[nimisõna, substantiiv]
piiratud mõistus, vähene taip, vaimne tuimus

nürinema
[tegusõna, verb]
vaimuvaesemaks, tundetumaks, vaimselt nürimaks muutuma

nürinurk
[nimisõna, substantiiv]
täisnurgast suurem ning sirgnurgast väiksem nurk

nürinurkne
[omadussõna, adjektiiv]
täisnurgast (90°) suuremat, nürinurka omav või seda moodustav

nüripea
[nimisõna, substantiiv]
1. (taipamatu, juhmi inimese kohta)

2. juhm inimene

nüristama
[tegusõna, verb]
vaimuvaeseks, tundetuks, vaimselt nüriks tegema

nüristuma
[tegusõna, verb]
vaimuvaesemaks, tundetumaks, vaimselt nürimaks muutuma

nürmik
[nimisõna, substantiiv]
kuulmispuudega inimene

nürmus
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrgenenud kuulmine

2. nürikuulmine

nüsima
[tegusõna, verb]
(nüri vahendiga) vaevaliselt lõikama

Ühendtegusõnad: maha nüsimamaha nüsima

nüstagm
[nimisõna, substantiiv]
1. silmamunade kramplik värin ja tõmblemine

2. silmamunade kramplik värisemine ja tõmblemine

nüü
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku 13. täht (N, ν), ladina tähestikus n

2. kreeka täht

nüüd
[määrsõna, adverb]
1. käesoleval ajahetkel või seda hõlmaval lühemal või pikemal ajalõigul

2. käesoleval hetkel või ajal

nüüdine
[omadussõna, adjektiiv]
nüüdne

nüüdisaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. käesolev, praegune aeg

2. nüüdne, praegune aeg

nüüdisaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale ajale iseloomulik või kohane, (oma arengult) sellele vastav

2. valitsevale moele või ajastu suundumustele vastav, moes olev või moodi järgiv

3. nüüdsele, praegusele ajale vastav

4. moes olev, moodi järgiv

nüüdisaegselt
[määrsõna, adverb]
käesolevale ajale või moele iseloomulikult või kohaselt

nüüdisaegsus
[nimisõna, substantiiv]
tänapäevale, kaasajale vastavus

nüüdisajastama
[tegusõna, verb]
tänapäevale, praegusajale kohase(ma)ks tegema

nüüdisautor
[nimisõna, substantiiv]
tänapäeval loov kirjanik või helilooja

nüüdisinimene
[nimisõna, substantiiv]
(inimlaste sugukonna liigina:) tänapäeva inimene, liigi homo sapiens ('tark inimene') esindaja

nüüdiskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
kaasaegne, käesoleval ajal ilmunud kirjandus

nüüdisklassika
[nimisõna, substantiiv]
nüüdisajal loodud püsiva väärtusega tippteosed (muusika, kirjanduse vm loomingulises valdkonnas)

nüüdismaailm
[nimisõna, substantiiv]
tänapäeva ühiskond, elukeskkond vms, nüüdisaegne maailm

nüüdismuusika
[nimisõna, substantiiv]
20. sajandile ja tänapäevale iseloomulik muusika, sel ajajärgul loodud heliteosed

nüüdistants
[nimisõna, substantiiv]
20. sajandi keskel tekkinud moderntantsu alaliik, millele on iseloomulik erinevate tantsustiilide ja teatraalsete võtete kasutamine

nüüdisühiskond
[nimisõna, substantiiv]
tänapäeva ühiskond

nüüdne
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesoleval ajal olev, kestev või toimuv

2. praegu olev, kestev või toimuv

3. tänapäevale omane

nüüdsama
[määrsõna, adverb]
1. väga vähe aega tagasi, natukese aja eest

2. väga vähe aega tagasi

3. väga vähe aega tagasi

nüüre
[omadussõna, adjektiiv]
kurb ja sünge

nyckelharpa
[nimisõna, substantiiv]
Rootsi päritolu traditsiooniline keelpill, millel heli tekitatakse poognaga ja heli kõrgust muudetakse pilli kaelal olevate klahvidega

o
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

oaas
[nimisõna, substantiiv]
ala kõrbes, kus on vett ning kasvab lopsakas taimestik

oakohv
[nimisõna, substantiiv]
kohviubadest valmistatud kohv

oakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. oakujuline

2. uba meenutav, oa kujuga

oa-lehetäi
[nimisõna, substantiiv]
väike must putukas, kes kahjustab peamiselt põlduba

oapuder
[nimisõna, substantiiv]
pehmeks keedetud põldoad pudruks tambituna

oapõld
[nimisõna, substantiiv]
põld, kus kasvatatakse oataimi

oaseeme
[nimisõna, substantiiv]
külvamiseks kasutatavad oad

oasupp
[nimisõna, substantiiv]
ubadest keedetud supp

oavars
[nimisõna, substantiiv]
põld- või aedoa vars

obadus
[nimisõna, substantiiv]
hrl U-kujuline metallist kinnitusvahend

obadus
[nimisõna, substantiiv]
tugev hoop, löök

obelisk
[nimisõna, substantiiv]
ülespoole ahenev neljatahuline kõrge kivisammas, mille tipp on püramiidikujuline

oberekk
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire, elavaloomuline, palju hüppeid ja tõsteid sisaldav poola rahva- ja peotants 2/4-taktis

2. sellele tantsule loodud muusika

obfuskeerimine
[nimisõna, substantiiv]
andmete hägustamine (nt meiliaadresside muutmine spämmirobotitele loetamatuks, isikuandmete pseudonüümimine) või koodi (osaline) loetamatuks muutmine (nt kahjuliku toime varjamiseks)

obiugrilane
[nimisõna, substantiiv]
Obi ugri keelt kõneleva rahva liige, hant või mansi

objekt
[nimisõna, substantiiv]
1. see, millele või kellele on suunatud tegevus, mõtted, tunded vm

2. see, millele mõtted või tegevus on suunatud

objektiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. vaadeldava või pildistatava keha poolne lääts, peegel või nende süsteem optikariistadel

2. optikariista osa

objektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
reaalsusel, käesoleval olukorral põhinev, sellele vastav või sellest tulenev

objektiivselt
[määrsõna, adverb]
erapooletult

objektiivsus
[nimisõna, substantiiv]
erapooletus

objektiklaas
[nimisõna, substantiiv]
klaasplaat, millele asetatakse ese mikroskoobiga vaatlemisel

objektikääne
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kääne, mis näitab, kellele tegevus on suunatud (eesti keeles osastav, omastav ja nimetav kääne)

objektiline
[omadussõna, adjektiiv]
mingi (jälgitava, plaanis oleva) asjaga seotud

objektistama
[tegusõna, verb]
1. (kirjeldatava, mõõdetava) asjana, esemena käsitlema

2. sel viisil uurimisele kättesaadavaks tegema

objektiteater
[nimisõna, substantiiv]
lavastus(ed), kus põhiliseks väljendus- ja mänguvahendiks on leitud objektid (argiesemed, masinad, loodusest leitu vms)

objektiveerima
[tegusõna, verb]
1. (kirjeldatava, mõõdetava) asjana, esemena käsitlema

2. sel viisil uurimisele kättesaadavaks tegema

objektiveeruma
[tegusõna, verb]
objektiivset kuju omandama

objektiviga
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sihitise kasutamine vääras käändevormis

objektiviseerima
[tegusõna, verb]
1. (kirjeldatava, mõõdetava) asjana, esemena käsitlema

2. sel viisil uurimisele kättesaadavaks tegema

objektivism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline õpetus, mis lähtub sellest, et tõed ja väärtused eksisteerivad teadvusest sõltumatult ega sõltu hindajast

2. näilik objektiivsus

3. tunnetusteooria suund

objektivist
[nimisõna, substantiiv]
objektivismi pooldaja

objektivistlik
[omadussõna, adjektiiv]
näilikult objektiivne

objektlause
[nimisõna, substantiiv]
sihitise funktsiooniga kõrvallause

objektorienteeritud
[omadussõna, adjektiiv]
(infotehnoloogias programmeerimise ja sellega seostuva kohta:) objektide ja nendevaheliste seoste kirjeldamisel põhinev

obl
1. haldusüksus Venemaal, Ukrainas ja mõnes muus riigis

2. haldusüksus Venemaal ja mujal

oblaat
[nimisõna, substantiiv]
armulaual jagatav nisujahust leivake

oblast
[nimisõna, substantiiv]
1. haldusüksus Venemaal, Ukrainas ja mõnes muus riigis

2. haldusüksus Venemaal ja mujal

oblastikeskus
[nimisõna, substantiiv]
asula, kus asuvad oblasti võimuorganid

obligaatne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (organismidega seoses:) alati, rangelt esinev või toimiv, tingimata tarvilik

2. tingimatu

obligatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tingimata, alati tarvilik või ettenähtud, rangelt, kohustusena esinev või toimiv

2. selline, mida peab kindlasti tegema

3. sunduslik, tingimata tarvilik

obligatoorselt
[määrsõna, adverb]
kohustuslikus korras, tingimata tarvilikuna

obligatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. pikaajalise võlakohustusena antud väärtpaber, tagatisega võlakiri

2. väärtpaber

3. kinnisvaraga tagatud võlakohustus

obliikvakääne
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) iga kääne peale nimetava käände

oblikaleht
[nimisõna, substantiiv]
hapuoblika leht toiduna

oblikas
[nimisõna, substantiiv]
väikeste kolmekandiliste pöörises õitega rohttaim, mille mõned liigid on kasutusel lehtköögiviljana

oblikhape
[nimisõna, substantiiv]
vees hästi lahustuv tahke kristalne aine, mida leidub paljudes taimedes (nt rabarberis, jänesekapsas)

obliteratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (õõneselundi) ummistumine, umbunud olek

2. umbumine, ummistus

oblitereerima
[tegusõna, verb]
(õõneselundite) ummistumist, umbunud olekut põhjustama

oblitereeruma
[tegusõna, verb]
(õõneselundi kohta:) ummistuma, umbe minema

oboe
[nimisõna, substantiiv]
1. veidi nasaalse kõlaga puupuhkpill

2. puupuhkpill

oboist
[nimisõna, substantiiv]
oboemängija

obool
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka massimõõt ja münt (1 obool = 1/6 drahmi)

obrok
[nimisõna, substantiiv]
loonus- ja raharent Venemaal 1861. aastani

obrokitalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa talupoeg, kes maksis mõisnikule maarenti 1861. aastani

observatoorium
[nimisõna, substantiiv]
hoone ja vastav teadusasutus, kus tehakse astronoomia- vm loodusvaatlusi

observatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(teaduslik) vaatlus

obsessiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(haigusliku) kinnismõttega, sundmõttega seotud

obsessioon
[nimisõna, substantiiv]
tahtele allumatult teadvuses püsiv ängistav mõte või tunne

obsidiaan
[nimisõna, substantiiv]
1. tume klaasjas purskekivim, vulkaaniline klaas

2. purskekivim

obskurant
[nimisõna, substantiiv]
1. hariduse ja kultuuri vastane inimene

2. kultuuri, progressi vaenlane

obskurantism
[nimisõna, substantiiv]
1. hariduse ja kultuuri vastasus

2. kultuurivaenulikkus

obskurantlik
[omadussõna, adjektiiv]
hariduse ja kultuuri vastane

obskurantlus
[nimisõna, substantiiv]
1. hariduse ja kultuuri vastasus

2. kultuurivaenulikkus

obskurantne
[omadussõna, adjektiiv]
hariduse ja kultuuri vastane

obskuurne
[omadussõna, adjektiiv]
selgusetu, segane, arusaamatu

obstaakel
[nimisõna, substantiiv]
ramp või takistus, millel (rulaga, suuskadega, rattaga) sõidetakse ja trikke tehakse

obstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
sihilik töö takistamine poliitilise võitlusvahendina (nt parlamendi töö takistamine opositsiooni poolt)

obstsöönne
[omadussõna, adjektiiv]
nilbe, rõve, ropp

obturaator
[nimisõna, substantiiv]
suurtükiluku tihend püssirohu põlemisgaaside luku kaudu väljatungimise takistamiseks

oda
[nimisõna, substantiiv]
varrest, käepidemest ja terava otsaga esiosast koosnev pikk viskeriist kergejõustikus

odajas
[omadussõna, adjektiiv]
1. odaotsa või oda kujuga

2. oda kujuga

odakaar
[nimisõna, substantiiv]
visatud oda lennukaar

odakirves
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne pika varrega sõjakirves, millel on ka odaots ja konks

2. keskaegne sõjakirves

odakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. odaotsa või oda kujuga

2. oda kujuga

odalehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile omaselt odaotsa meenutavate, odajate lehtedega

odalisk
[nimisõna, substantiiv]
1. haaremi orjatar, vahel ka üks oma isanda naistest

2. haaremi orjatar v tantsijatar

odamees
[nimisõna, substantiiv]
odaviskega tegelev sportlane

odaots
[nimisõna, substantiiv]
visk- või torkeoda varre otsa kinnitatud teravik

odasaba
[nimisõna, substantiiv]
ürgvähkide klassi kuuluv lülijalgne, kelle keha lõpeb odakujulise jätkega

odav
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähe raha maksev, madala hinnaga

2. selline, mis maksab vähe

odavahinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähe raha maksev, madala hinnaga

2. selline, mis maksab vähe

odavalt
[määrsõna, adverb]
madala hinna eest, väikesi kulutusi nõudvalt

odavars
[nimisõna, substantiiv]
vars, mille külge kinnitub odaots

odavasti
[määrsõna, adverb]
madala hinna eest, väikesi kulutusi nõudvalt

odavavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
üsna vähe maksev, hinnalt üsna odav (ja seetõttu vähekvaliteetne või maitsetu)

odavdama
[tegusõna, verb]
müügihinda alandama, kaupa odavamaks tegema

odavise
[nimisõna, substantiiv]
1. kergejõustikuala, kus võisteldakse spetsiaalse oda võimalikult kaugele viskamises

2. spordiala, kus tuleb pikka teravate otsadega pulka võimalikult kaugele visata

odaviskaja
[nimisõna, substantiiv]
odaviskega tegelev sportlane

odavlend
[nimisõna, substantiiv]
odava piletihinnaga lend

odavlennufirma
[nimisõna, substantiiv]
odavlende korraldav lennufirma

odavmüük
[nimisõna, substantiiv]
alandatud või madalate hindadega kauba müük

odavnema
[tegusõna, verb]
1. odavamaks minema

2. odava[ma]ks muutuma

odavpood
[nimisõna, substantiiv]
madala hinnatasemega ja piiratud kaubavalikuga toidu- ja esmatarbekaupade kauplus

odekolonn
[nimisõna, substantiiv]
1. väikese lõhnaaine kontsentratsiooniga lõhnastusvahend, healõhnaline värskendav ja desinfitseeriv vedelik

2. lõhnavesi

oder
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrreline rohttaim, mille kultuurliiki viljeldakse teraviljana

2. kõrreline viljakultuur

odinlane
[nimisõna, substantiiv]
uusnatslike vaadetega, eeskätt pagulaste vastu suunatud rühmituse liige Eestis ja Põhjamaades

odioosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vastumeelne, eemaletõukav, vihatud

2. vihatud, vastik

odomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõteriist liiklusvahendi läbitud tee pikkuse määramiseks, läbisõidetud kilomeetrite arvesti

2. mõõteriist kilomeetrite arvestamiseks

odontiit
[nimisõna, substantiiv]
1. hambanärvi või hambajuure tippu ümbritsevate kudede põletik

2. hambapõletik

odontoloog
[nimisõna, substantiiv]
hammaste ja hambahaiguste eriteadlane

odontoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. stomatoloogia osa, mis käsitleb hambaid ja nende haigusi

2. hammaste ja hambahaiguste õpetus

odorant
[nimisõna, substantiiv]
1. (tugev) lõhnaaine

2. lõhnaaine

odoreerima
[tegusõna, verb]
1. lõhnastama

2. gaasile lekete kiireks avastamiseks teravalõhnalist ainet lisama

odoroloogia
[nimisõna, substantiiv]
lõhnaõpetus

odraiva
[nimisõna, substantiiv]
silmalau rasunäärme mädane põletik

odrajahu
[nimisõna, substantiiv]
odrateradest jahvatatud jahu

odrakliid
[nimisõna, substantiiv]
odrateradelt jahvatamisel eraldatud kestad koos nende külge jäänud osakestega

odrakruup
[nimisõna, substantiiv]
1. odra kooritud ja lihvitud tera

2. sellised terad kogumina

odraleib
[nimisõna, substantiiv]
1. odrajahust leib

2. odrakarask või -sepik

odralinnas
[nimisõna, substantiiv]
idandatud oder, mida tarvitatakse õlle, kalja ning mõnd sorti leiva valmistamisel

odramärg
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese alkoholisisaldusega jook, mis on saadud tärkliserohket toorainet kääritades (Eestis hrl odralinnastest)

2. teraviljast tehtud jook, mis sisaldab alkoholi

odramärjuke
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese alkoholisisaldusega jook, mis on saadud tärkliserohket toorainet kääritades (Eestis hrl odralinnastest)

2. teraviljast tehtud jook, mis sisaldab alkoholi

odraokas
[nimisõna, substantiiv]
1. harjasetaoline moodustis (ohe) odratera kestal

2. odra ohe

odratang
[nimisõna, substantiiv]
1. odra kooritud ja purustatud tera

2. sellised terad kogumina

odratolgus
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt Käina ümbruse hiidlase kohta)

odul
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Magadani oblastis ja Jakuutias elava väikerahva liige

2. Siberi väikerahva liige

odöör
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhn

2. lõhnaõli, lõhnaaine

odööritama
[tegusõna, verb]
lõhnaainetega või neid sisaldavate toodetega healõhnaliseks muutma

odüsseia
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk seiklusrikas eksirännak, kurnav katsumuste rada

2. seikluslikud eksirännakud

oeh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi ohkamist

2. väljendab ja rõhutab hädaldamist, kurtmist või kergendustunnet, rõõmu

3. väljendab hädaldamist, kurtmist, rõõmu, kergendustunnet

ofensiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. pealetung või rünnak

2. ründetaktika sõjapidamisel

ofensiivne
[omadussõna, adjektiiv]
ründav, pealetungiv

ofert
[nimisõna, substantiiv]
ettepanek sõlmida juriidiline leping

off-line
[omadussõna, adjektiiv]
(informaatikas:) autonoomne, iseseisvalt toimiv

offline
[omadussõna, adjektiiv]
(informaatikas:) autonoomne, iseseisvalt toimiv

offshore
[omadussõna, adjektiiv]
(ettevõtte kohta:) selline, mis on registreeritud mõnes maksuvabas või väga madala maksumääraga riigis, mitte tegutsemisriigis

ofitsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ametivõimu poolt, riiklikult kehtestatud või korraldatud

2. valitsuse või muude võimu esindavate organisatsioonide või isikutega seotud

3. nende kehtestatud korrale vastav

4. kinnitatud korrale vastav, ametiasjus toimuv

ofitsiaalsus
[nimisõna, substantiiv]
rangus või jahe asjalikkus

ofitsinaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ametlikku raviminimestikku võetud

ofitsioosne
[omadussõna, adjektiiv]
poolametlik

ofordinõel
[nimisõna, substantiiv]
graafikas kasutatav tömbi otsaga nõel joonistuse kraapimiseks plaadile kantud kihti

ofort
[nimisõna, substantiiv]
(graafikas:) sügavtrükitehnika, mille korral happekindla kihiga kaetud metallplaadile kraabitud joonistus söövitatakse happega plaadi pinnasse

ofortist
[nimisõna, substantiiv]
1. oforti viljelev kunstnik

2. ofordikunstnik

ofset
[nimisõna, substantiiv]
1. lametrükimenetlus, mille puhul värv kandub trükivormilt paberile elastse kattega trükisilindri vahendusel

2. lametrükimenetlus

ofsettrükk
[nimisõna, substantiiv]
1. lametrükimenetlus, mille puhul värv kandub trükivormilt paberile elastse kattega trükisilindri vahendusel

2. lametrükimenetlus

oftalmia
[nimisõna, substantiiv]
1. silma pindmiste või sügavamate osade põletik

2. silmahaigus

oftalmoloog
[nimisõna, substantiiv]
silmahaiguste eriarst

oftalmoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. silma ja silmahaigusi käsitlev arstiteaduse haru

2. silmahaiguste õpetus

oftalmoskoop
[nimisõna, substantiiv]
arstiriist silma sisemuse, eriti silmapõhja vaatluseks

oftalmoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. silmamuna sisemuse, eriti silmapõhja uurimine spetsiaalse arstiriista (oftalmoskoobi) abil

2. silmapõhja vaatlus silmapeegliga

oga
[nimisõna, substantiiv]
1. terav, torkav moodustis taimedel või loomadel

2. terav okas

ogahai
[nimisõna, substantiiv]
meetripikkune söödava lihaga hai, kelle mõlema seljauime ees on terav oga

ogahambuline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) selline, mille serval olevad hambad kannavad väikesi teravaid ogasid

ogahiir
[nimisõna, substantiiv]
karmide, okkaid meenutavate seljakarvadega väike näriline, keda peetakse eksootilise lemmikloomana

ogajas
[omadussõna, adjektiiv]
ogataoline

ogajätke
[nimisõna, substantiiv]
selgroolüli lülikaarest tahapoole suunduv paaritu jätke, millele kinnituvad lihased

ogalik
[nimisõna, substantiiv]
1. väike riimveekala, kelle seljauime ees on 2–5 luuoga

2. kala

ogaline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede või loomadega seoses:) ogasid omav, ogadega

ogamelon
[nimisõna, substantiiv]
troopilisest Aafrikast pärinev oranžide ogaliste viljadega rohttaim

ogamid
[nimisõna, substantiiv]
vanakeldi kiri

ogamkiri
[nimisõna, substantiiv]
vanakeldi kiri

oganessoon
[nimisõna, substantiiv]
kaliforniumi ja kaltsiumi aatomite ühinemisel tekkinud gaas, omadustelt väärisgaas, keemiline element järjenumbriga 118

ogapaanaks
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida- ja Kagu-Aasias kasvav ogadega lehtpõõsas või madal lehtpuu, millest saadakse kurnatusevastast ravimit

2. lehtpuu v -põõsas

ogaputk
[nimisõna, substantiiv]
jäigalt püstise õõnsa varre, torkavalt hambuliste nahkjate lehtede ja väikeste õitega rohttaim, ka ilutaimena

ogar
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
mitte täie mõistusega, lollust ilmutav (ka sõimusõnana), hrl terve mõistusega inimese kohta, kui see toimib rumalasti, mittemõistlikult

ogarai
[nimisõna, substantiiv]
meetripikkune rombja kehaga merekala, kelle keha keskjoonel on suurte ogade rida

ogaralt
[määrsõna, adverb]
1. rumalasti, lollisti

2. hullul, pöörasel kombel

ogarihm
[nimisõna, substantiiv]
seespool olevate ogadega kaelarihm, mida kasutatakse koera treenimisel

ogarus
[nimisõna, substantiiv]
1. ogar-olek

2. rumal, arulage käitumine või toimimine, selline tegu, nähtus vms

ogavalk
[nimisõna, substantiiv]
viiruse pinnal olev valk, mis aitab viirusel organismi rakkudesse siseneda

ogaõun
[nimisõna, substantiiv]
1. õuna meenutavate ogaliste viljadega mürgine rohttaim, Eestis ravim- ja aiailutaimena

2. ravim- ja ilutaim

ogiiv
[nimisõna, substantiiv]
teravatipuline või gooti võlvkaar

oh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab vaimustust, imestust, üllatust või hädaldamist, kurbust, kahetsust, tagasihoidlikku tõrjumist

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab rõõmu, üllatust või kurbust

ohakaliblikas
[nimisõna, substantiiv]
kollaste ja pruunide vöötide ning valgete laikudega päevaliblikas, kelle röövikud toituvad ohakatel

ohakalind
[nimisõna, substantiiv]
ohakate jt korvõieliste seemneist toituv väike värvikas lind

ohakane
[omadussõna, adjektiiv]
ohakatega, ohakaid täis

ohakas
[nimisõna, substantiiv]
1. ogaliste lehtede ja punakate või lillakate õienuttidega rohttaim, Eestis peamiselt umbrohi

2. rohttaim

ohatama
[tegusõna, verb]
1. villilise lööbena nahale tekkima või nahal olema

2. ohatisega kattuma

ohatama
[tegusõna, verb]
korraks ohkama

ohatis
[nimisõna, substantiiv]
viiruslik naha- või limaskestahaigus, mille puhul nahale või limaskestale tekib vesiville, mis hiljem kattuvad koorikuga

ohe
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne ohkamine, hrl kannatuse, tüdimuse vms märgina

ohe
[nimisõna, substantiiv]
harjasetaoline moodustis kõrreliste sõkaldel

ohelik
[nimisõna, substantiiv]
(lühike) nöör, rihm vm köidik looma juhtimiseks või kinnihoidmiseks

oherdama
[tegusõna, verb]
oherdiga auku puurima

oherdi
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puur, mida keerati puuri kabaga ühendatud käänamispulgale rinnaga peale surudes

2. lusikpuur

oherdkarp
[nimisõna, substantiiv]
merikarp, kes puurib end karbi viilitaolise eesservaga kivisse

ohh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi sügavat ohkamist

2. väljendab ja rõhutab hädaldamist, kurtmist või igatsust, kergendust

ohhetama
[tegusõna, verb]
1. imestusest, üllatusest, vaimustusest (korduvalt) oh(h) ütlema või hüüdma

2. imestama või hädaldama

ohhoi
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab üllatust või vaimustust, ka kiitlemist, kelkimist

oh-hoo
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

ohhoo
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

ohjad
[nimisõna, substantiiv]
pikk rihm või nöör, mille otsad kinnitatakse päitsete külge kahel pool looma suud (hobuse juhtimiseks)

ohjaharu
[nimisõna, substantiiv]
ohjade üks haru

ohjama
[tegusõna, verb]
1. tegevust, protsessi suunama, juhtima, mõjutama

2. juhtnööre andma, õpetama

3. teatud suunas mõjustama

ohjaots
[nimisõna, substantiiv]
ohjade juhipoolne ots

ohje
[nimisõna, substantiiv]
töö otsene korraldamine, tippjuhtimisega võrreldes madalamal astmel juhtimine

ohjeldama
[tegusõna, verb]
1. ägeda loomuga nähtust, tugevaid tundeid vms tagasi hoidma, rahulikuks sundima

2. rahulikuks sundima

ohjeldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ägedalt, meeletu hooga toimuv, (nagu) ilma aruta

2. vaos hoidmatu

ohjur
[nimisõna, substantiiv]
ohjaja, töö korraldaja

ohkama
[tegusõna, verb]
1. sügavalt ja kuuldavalt välja hingama (nt kurbusest, murest)

2. kui sa ohkad, siis sa hingad nii sügavalt välja, et seda on kuulda, eriti kui oled kurb, väsinud või mures

ohkima
[tegusõna, verb]
millegi üle kurtma või hädaldama, tunnetest haaratuna millestki rääkima

ohmakas
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

ohmoon
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

ohmu
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

ohoh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

oh-oh-hoo
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi laia joviaalset naeru

oh-oh-oo
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi laia joviaalset naeru

ohoi
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab üllatust või vaimustust, ka kiitlemist, kelkimist

ohoo
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

ohootama
[tegusõna, verb]
(korduvalt) ohoo ütlema

ohranka
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilise politsei kohalik organ Tsaari-Venemaal

2. Tsaari-Venemaa poliitiline politsei

oht
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus ähvardab mingi ebaõnn või õnnetus

2. võimalus, et juhtub midagi halba

3. võimalus, et juhtub midagi halba, näiteks mingi õnnetus

ohted
[nimisõna, substantiiv]
harjasetaolised moodustised kõrreliste taimede sõkaldel

ohteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kõrreliste taimede sõkalde kohta:) harjasetaoliste moodustistega, ohetega

2. ohteid omav

ohtene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kõrreliste taimede sõkalde kohta:) harjasetaoliste moodustistega, ohetega

2. ohteid omav

ohter
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi (head) rohkesti sisaldav

2. mitut laadi, mitmes mõttes mitmekesine

3. selline, kus on mingit (head) asja palju

ohtetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kõrreliste taimede sõkalde kohta:) ilma harjasetaoliste moodustisteta, ilma oheteta

2. ilma oheteta

ohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. endast ohtu kujutav, endas ohtu kätkev, selline, mis võib põhjustada või kus võib juhtuda õnnetusi vm halba

2. endast ohtu kujutav

3. selline, kus võib juhtuda või mis võib põhjustada õnnetusi

ohtlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. riskantsus

2. ähvardus

ohtralt
[määrsõna, adverb]
1. suurel hulgal või määral, väga palju

2. palju

ohtrasti
[määrsõna, adverb]
1. suurel hulgal või määral, väga palju

2. palju

ohtrasõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
palju sõnu sisaldav

ohualdis
[omadussõna, adjektiiv]
(looduskaitses:) liigina hävimisohu lävel olev

ohuallikas
[nimisõna, substantiiv]
see, kust lähtub (võimalik) oht või mis seda võib põhjustada

ohuhinnang
[nimisõna, substantiiv]
kogemustel, vaatlustel või ka statistikal põhinev otsus ohu iseloomu, ulatuse ja realiseerumise tõenäosuse kohta

ohukolmnurk
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki hädapeatuse korral teele asetatav hoiatav märk

ohulill
[nimisõna, substantiiv]
jõe- ja tiigikallastel kasvav mürgine valkjate õitega rohttaim, Eestis haruldane

ohusignaal
[nimisõna, substantiiv]
tähelepanu, reageerimist nõudev märguanne või hoiatus

ohustama
[tegusõna, verb]
1. endast ohtu kujutama, ohuks olema

2. kellelegi või millelegi ohtlik olema

ohustatud
[omadussõna, adjektiiv]
hävimis-, väljasuremisohus olev

ohustsenaarium
[nimisõna, substantiiv]
mingit ohtu ennustav arengukäik

ohutama
[tegusõna, verb]
1. nõidusega või rahvatarkusega haigust arstima või paha peletama

2. nõidumise v rahvatarkusega haigust arstima vm paha peletama

ohutegur
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, mis suurendab mingi ohu või kahju tõenäosust

ohutis
[nimisõna, substantiiv]
1. kaelas vm kantav või kuhugi kinnitatav ese, millel usutakse olevat maagilist väge, kaitsvat jõudu

2. kurje vaime peletav ese

ohutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei põhjusta või kus ei juhtu õnnetust ega midagi halba

2. selline, kus ei juhtu või mis ei põhjusta õnnetust

ohutuli
[nimisõna, substantiiv]
mingi ohu eest hoiatav, millestki ohtlikust märku andev tuli

ohutunne
[nimisõna, substantiiv]
ohu tunnetamine

ohutus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus ei saa juhtuda õnnetust ega midagi halba

ohutusabinõu
[nimisõna, substantiiv]
ohutuse tagamiseks rakendatav abinõu

ohutusauto
[nimisõna, substantiiv]
(rallispordis:) auto, mis läbib ralliraja ohutuse kontrolliks

ohutuseeskiri
[nimisõna, substantiiv]
eeskiri, mille järgimine tagab ohutuse

ohutushoid
[nimisõna, substantiiv]
abinõude kogum, mille eesmärk on kaitsta inimest tööprotsessist tulenevate ohtude ja kahjustuste eest

ohutuskatse
[nimisõna, substantiiv]
katse, mis sooritatakse uue toote ohutuse kontrollimiseks enne tolle kasutuselevõttu, nt uue automudeli järeleproovimine sõiduki ohutussüsteemide, sõitjate ja jalakäijate ohutuse seisukohalt

ohutusmeede
[nimisõna, substantiiv]
ohutuse tagamiseks rakendatav abinõu

ohutusnõue
[nimisõna, substantiiv]
kohustuslik reegel, mille täitmine tagab ohutuse

ohutusrihm
[nimisõna, substantiiv]
1. rihm sõitja kinnitamiseks liiklusvahendi istme külge

2. pikk tugevast materjalist rihm autos, bussis või lennukis, mille sa ümber keha kinnitad

ohutussaar
[nimisõna, substantiiv]
jalakäija ohutust sõidutee ületamisel suurendav teerajatis

ohutustama
[tegusõna, verb]
ohutuks muutma, ohu põhjust kõrvaldama

ohutustehnika
[nimisõna, substantiiv]
abinõude kogum, mille eesmärk on kaitsta inimest tööprotsessist tulenevate ohtude ja kahjustuste eest

ohutustunnistus
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis tõendab ohutusnõuete täitmist või ettevõtja võimekust neid täita, hrl raudtee-ettevõtluse valdkonnas

ohutusvest
[nimisõna, substantiiv]
erksavärviline vest, mis on varustatud helkurribadega, et selle kandja oleks paremini nähtav

ohutusõpe
[nimisõna, substantiiv]
ohu vältimise, märkamise ja ohuolukorras käitumise süsteemne õpetamine (hrl koolis)

ohver
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi tõttu, millegi läbi kannatanu, kahjustatu või hukkunu

2. see, kes on kellegi või millegi tõttu kannatada saanud või hukkunud

ohverdama
[tegusõna, verb]
jumalusele vms hrl selleks ettenähtud kohas elusolendit, toitu, eset vm annetama

ohverdamiskoht
[nimisõna, substantiiv]
muistne pühapaik, kus toodi ohvriande

ohverdamiskomme
[nimisõna, substantiiv]
jumalus(t)ele ohverdamisega seotud komme

ohverdamispaik
[nimisõna, substantiiv]
muistne pühapaik, kus toodi ohvriande

ohverdus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi annetamine jumalus(t)ele, ohvri toomine

2. vastav kombetalitus

ohverduskoht
[nimisõna, substantiiv]
muistne pühapaik, kus toodi ohvriande

ohverduspaik
[nimisõna, substantiiv]
muistne pühapaik, kus toodi ohvriande

ohverduspüha
[nimisõna, substantiiv]
islamiusuliste püha (ʿĪd al-ʾAḍḥā), millega tähistatakse palverännaku ehk hadži lõppu ja mille käigus ohverdatakse lammas, veis või kaamel

ohvitser
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväelist haridust, teenistusstaaži pikkust ja teenistuses saavutatud edu näitav auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes isik

3. erialase haridusega spetsialist sõjaväes

4. vastav auaste

ohvitseriauaste
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelist haridust, teenistusstaaži pikkust ja teenistuses saavutatud edu näitav auaste Eesti jt riikide kaitseväes

ohvitserikraad
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelist haridust, teenistusstaaži pikkust ja teenistuses saavutatud edu näitav auaste Eesti jt riikide kaitseväes

ohvitseripagunid
[nimisõna, substantiiv]
ohvitseri vormirõivastuse õlgadele kinnitatavad õlakud (hrl väljendites ohvitseriks saamise või ohvitser-olemise kohta)

ohvitserirüht
[nimisõna, substantiiv]
hea, sirge rüht

ohvitserkond
[nimisõna, substantiiv]
ohvitserid kogumina

ohvitserlik
[omadussõna, adjektiiv]
otsekohese, austusväärse olekuga, ohvitserile omane

ohvriabi
[nimisõna, substantiiv]
kuriteo või õnnetuse ohvritele osutatav praktiline ja psühholoogiline abi

ohvriallikas
[nimisõna, substantiiv]
tervistavaks peetav allikas ohverdamispaigana

ohvrialtar
[nimisõna, substantiiv]
ohverdamisalus või -koht pühas paigas

ohvriand
[nimisõna, substantiiv]
1. jumalusele vm üleloomulikule olendile tema soosingu saavutamiseks või tänuks annetatav elusolend, aine, ese vms

2. see, mis või kes antakse kingituseks jumalatele

ohvrihiis
[nimisõna, substantiiv]
muistne pühapaik, ohvripaigana kasutatud puudesalu

ohvrikivi
[nimisõna, substantiiv]
(lohkudega) püha kivi, millel vanasti ohverdati

ohvrikoht
[nimisõna, substantiiv]
muistne pühapaik, kus toodi ohvriande

ohvrileid
[nimisõna, substantiiv]
ohvrianniks pandud esemed arheoloogilise leiuna

ohvrilohk
[nimisõna, substantiiv]
ohvrikivi lohk

ohvriloom
[nimisõna, substantiiv]
jumalusele ohverdatav loom või lind

ohvrimeel
[nimisõna, substantiiv]
valmisolek end kellegi heaks ohverdada, kellegi kasuks millestki loobuda

ohvrimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes mis väljendab valmidust end kellegi heaks ohverdada

ohvrimeelsus
[nimisõna, substantiiv]
valmisolek end kellegi heaks ohverdada, kellegi kasuks millestki loobuda

ohvrimentaliteet
[nimisõna, substantiiv]
kalduvus pidada ennast ohvriks või kannatajaks teiste inimeste pahatahtliku tegevuse tõttu

ohvripaik
[nimisõna, substantiiv]
muistne pühapaik, kus toodi ohvriande

ohvripidu
[nimisõna, substantiiv]
ohverdamisega seotud rituaalne pidustus

ohvripuu
[nimisõna, substantiiv]
püha puu, mille külge riputati või mille alla pandi ohvriande

ohvristama
[tegusõna, verb]
inimest kannatama panema (teda ohvri staatusesse viies), rakendama tema suhtes vaimset või kehalist vägivalda

ohvristamine
[nimisõna, substantiiv]
inimese kannatama panemine (viimine ohvri staatusesse), rakendades tema suhtes vaimset või kehalist vägivalda, teda ahistades, taga kiusates, vaenulikult koheldes vms

ohvristuma
[tegusõna, verb]
vaimse või kehalise vägivalla, ahistamise, tagakiusamise, vaenuliku kohtlemise vms mõjul kannatanu (ohvri) staatusesse langema

ohvristumine
[nimisõna, substantiiv]
kannatanu (ohvri) staatusesse langemine vaimse või kehalise vägivalla, ahistamise, tagakiusamise, vaenuliku kohtlemise vms mõjul

ohvrisuits
[nimisõna, substantiiv]
jumalale ohverdatava eseme, looma vms rituaalse põletamise suits

ohvritalitus
[nimisõna, substantiiv]
rituaalne ohverdamise kombetalitus

ohvritall
[nimisõna, substantiiv]
tall ohvriloomana

ohvriterohke
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on palju hukkunuid

ohvrituli
[nimisõna, substantiiv]
tuli, milles põletati ohvriande

oi
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab vaimustust, imestust, üllatust, ehmatust, igatsust või hädaldamist, valu, viha

2. sõna, mis väljendab või rõhutab mingit tugevat tunnet, näiteks rõõmu, üllatust, valu, viha või kurbust

oiatama
[tegusõna, verb]
korraks oigama (hrl valust)

oid
[nimisõna, substantiiv]
praktiline tarkus ja realistlik arusaamine asjadest

oidipaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(lapse arengufaasi kohta psühhoanalüüsis:) selline, kes väljendab tugevat kiindumust ühesse, vastassugupoolt esindavasse lapsevanemasse, ning tõrjub teist, enda sugupoolt esindavat lapsevanemat

oie
[nimisõna, substantiiv]
valu vm tugevat tunnet väljendav ühekordne oigamine

oietama
[tegusõna, verb]
hrl valust (korduvalt) oi ütlema või hüüatama

oietus
[nimisõna, substantiiv]
1. oie

2. oietamine

oigama
[tegusõna, verb]
valu vm tugeva tunde tõttu kestvalt kaeblikult häälitsema

oiglema
[tegusõna, verb]
valu vm tugeva tunde tõttu kestvalt kaeblikult häälitsema

oih
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab kerget imestust, ehmatust (millegi märkamisel, meenumisel ka kahetsuse varjundiga)

oijaa
[määrsõna, adverb]
väljendab ja rõhutab ohkamist, (murelikku) möönmist, nõustumist, kinnitust

oijah
[määrsõna, adverb]
väljendab ja rõhutab ohkamist, (murelikku) möönmist, nõustumist, kinnitust

oijee
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab ohkamist, imestust, kergendustunnet vms

oijeh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab ohkamist, imestust, kergendustunnet vms

oikumeen
[nimisõna, substantiiv]
maakera pinna osa, kus looduslikud tingimused võimaldavad inimese alalist elamist

oikumeeniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kristlike kirikute koostööd taotlev, kõiki kirikuid, usutunnistusi hõlmav

2. üleüldine

3. ülemaailmne, üldine

oim
[nimisõna, substantiiv]
kõrva, kulmu ja pealae vaheline pea osa

oimama
[tegusõna, verb]
taipama, aru saama

oimetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (löögist, põrutusest) meelemärkusetu või uimane, liikumisvõimetu

2. (väsimusest vms) jõuetu, nõrk, üsna tegutsemisvõimetu

oimetus
[nimisõna, substantiiv]
1. pooleldi meelemärkusetu või uimane olek (nt löögist, põrutusest)

2. suur jõuetus, nõrkus (nt väsimusest)

oimuauk
[nimisõna, substantiiv]
oimukohal paiknev koljuluu lohk

oimukoht
[nimisõna, substantiiv]
kõrva, kulmu ja pealae vaheline pea osa

oimulihas
[nimisõna, substantiiv]
oimuluu välispinnalt algav ja alalõuale kinnituv tugevaim mälumislihas

oimulokid
[nimisõna, substantiiv]
kummagi oimu kohalt kasvanud pikk krussikeeratud juuksesalk ultraortodokssetel juutidel

oimuluu
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju külgmine paariline luu, mis liigestub alalõualuuga

oimupiirkond
[nimisõna, substantiiv]
kõrva, kulmu ja pealae vaheline pea osa ja selle lähiümbrus

oimusagar
[nimisõna, substantiiv]
oimu ümbruses asuv suuraju osa

oinapea
[nimisõna, substantiiv]
(taipamatu, juhmi inimese kohta, ka sõimusõnana)

oinas
[nimisõna, substantiiv]
isane lammas

oinastall
[nimisõna, substantiiv]
noor oinas

oinik
[nimisõna, substantiiv]
noor oinas, oinastall

oiniktall
[nimisõna, substantiiv]
noor oinas, oinastall

oi-oi
[hüüdsõna, interjektsioon]
(rõhutab imestust, üllatust, ehmatust vm emotsiooni)

oiukas
[omadussõna, adjektiiv]
arukas, taibukas

oivakeskus
[nimisõna, substantiiv]
teatava valdkonna tegevust juhtiv ning nõustav, teadus- või rakendusuuringute, väljaõppe ja koolitustega tegelev (riikidevaheline) ekspertide ühendus

oivaline
[omadussõna, adjektiiv]
suurepärane, ülimalt hea, tore või sobiv

oivaliselt
[määrsõna, adverb]
1. väga, äärmiselt

2. suurepäraselt, eriti hästi

oivalisus
[nimisõna, substantiiv]
kvaliteedi, teostuse vms poolest tipptasemel olek, omadustelt ülim olek

oivik
[nimisõna, substantiiv]
eeskujulik õpilane

oja
[nimisõna, substantiiv]
1. jõest väiksem voolava veega veekogu

2. väike kitsas jõgi

ojaa
[määrsõna, adverb]
(jaatussõna:) jah, muidugi

ojakäär
[nimisõna, substantiiv]
1. oja kõverus, käänak

2. sellega piiratud ala

o-jalad
[nimisõna, substantiiv]
väljapoole kaardunud põlvedega jalad

o-jalgsus
[nimisõna, substantiiv]
jalgade kaardumus põlvedest väljapoole

ojamõõl
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav punkaspruunide longus õitega karvane rohttaim

ojanire
[nimisõna, substantiiv]
õige väike, vaevu voolav oja

ojasilm
[nimisõna, substantiiv]
väikest ussi meenutav kala, kes elutseb jõgedes ja ojades

ojatarn
[nimisõna, substantiiv]
niitudel, kraavides ja rannikul kasvav väikeste puhmastena kasvav rohttaim

ojavulin
[nimisõna, substantiiv]
oja voolamise heli

ok
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (suhtluses kasutatav ütlus, mis väljendab kinnitust, nõusolekut või mööndust)

2. sõna, millega sa näitad, et oled nõus, või mida sa kasutad, kui vahetad teemat või tegevust

okaapi
[nimisõna, substantiiv]
Kongo ürgmetsades elav pruunikaspunane valgete jalgade ja vöödiliste reitega sõraline

okariin
[nimisõna, substantiiv]
1. väike flöödikõlaline 8–10 avaga pirnjas puhkpill savist, kipsist või portselanist

2. flöödikõlaline puhkpill

okas
[nimisõna, substantiiv]
1. puu või põõsa nõelakujuline leht (nt kuusel, kadakal)

2. terava otsaga asi puude küljes

okasionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
üksikjuhuline

okasionaalsõna
[nimisõna, substantiiv]
uus sõna, mille kirjutaja või kõneleja loob mingi üksikjuhu tarvis ja kasutus piirdub selle juhuga (nt karnevalitama)

okasionaaltähendus
[nimisõna, substantiiv]
1. tähendus, mis on sõnale või sõnaühendile antud ainult mingis ühes kontekstis, tavatähendusest hälbides (nt klaaspärl 'suur vihmapiisk')

2. tähendus, mis on sõnale või sõnaühendile antud ainult mingis ühes kontekstis, tavatähendusest hälbides (nt klaaspärl 'suur vihmapiisk')

okasionalism
[nimisõna, substantiiv]
idealistlik metafüüsiline vool 17. sajandi filosoofias, mis eitas keha ja hinge vastastikust toimet, seletas kõiki kehalisi ja hingelisi muutusi ning nendevahelist seost Jumala otsese sekkumisega

okaskarv
[nimisõna, substantiiv]
karvkatte pikk jäik pealiskarv (ka karusnahal)

okaskasukas
[nimisõna, substantiiv]
siili nahk koos okastega

okaskera
[nimisõna, substantiiv]
(kerratõmbunud) siil

okaskroon
[nimisõna, substantiiv]
okkaline kibuvitstest pärg hrl kannatuste sümbolina

okasmets
[nimisõna, substantiiv]
valdavalt okaspuudest koosnev mets

okasnahksed
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimkond selgrootuid mereloomi, kelle nahas olevad lubiliistakud ulatuvad okastena kehapinnale (siia kuuluvad nt meritäht ja merisiilik)

2. selgrootute mereloomade hõimkond

okaspaju
[nimisõna, substantiiv]
jäikade astlaliste okste ja söödavate vitamiinirohkete hapukate viljadega põõsas, kasvatatakse ka ilupõõsana

okaspuit
[nimisõna, substantiiv]
okaspuupuit materjalina

okaspuu
[nimisõna, substantiiv]
okaste või väikeste paksude soomusetaoliste lehtedega puu (nt kuusk, mänd, kadakas)

okaspuu-kooresikk
[nimisõna, substantiiv]
kuivavate okaspuude tüvede ja kändude koore all elutsev kahjurmardikas

okaspuumets
[nimisõna, substantiiv]
valdavalt okaspuudest koosnev mets

okaspuunoorendik
[nimisõna, substantiiv]
kuni paarikümneaastane noor okaspuumets

okaspõõsas
[nimisõna, substantiiv]
põõsas, millel lehtede asemel on okkad

okasroos
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikult kasvav ogaliste varte, roosakaspunaste õite ja vitamiinirohkete punaste marjadega põõsas

2. harilik kibuvits

okasrull
[nimisõna, substantiiv]
ogadega varustatud rull, mille abil eemaldatakse murust tihenenud pinnakiht, takistades nii lumiseene ja muude talviste seenhaiguste levikut

okassiga
[nimisõna, substantiiv]
suur Euraasia ja Aafrika näriline, kelle keha ülapoolt ja külgi katavad pikad okkad

okastik
[nimisõna, substantiiv]
taime (või looma) okkad kogumina

okastraat
[nimisõna, substantiiv]
kahekordne teravate ogadega raudtraat, mida kasutatakse kuskile pääsu tõkestamiseks

okastraataed
[nimisõna, substantiiv]
püstpostide vahele tõmmatud okastraadiga tara

okastraattara
[nimisõna, substantiiv]
püstpostide vahele tõmmatud okastraadiga tara

okeanaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus mereloomade, mereelu eksponeerimiseks ja uurimiseks

2. mereveeakvaarium uurimiseks

okeanograaf
[nimisõna, substantiiv]
maailmamerd uuriv eriteadlane

okeanograafia
[nimisõna, substantiiv]
maailmamerd uuriv teadus

okeanograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
maailmamere uurimisega seotud, sellesse puutuv

okeanoloog
[nimisõna, substantiiv]
maailmamerd uuriv eriteadlane

okeanoloogia
[nimisõna, substantiiv]
maailmamerd uuriv teadus

okeanoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
maailmamere uurimisega seotud, sellesse puutuv

okei
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (suhtluses kasutatav ütlus, mis väljendab kinnitust, nõusolekut või mööndust)

2. sõna, millega sa näitad, et oled nõus, või mida sa kasutad, kui vahetad teemat või tegevust

okei
[omadussõna, adjektiiv]
normaalne, korralik, vastuvõetav

okeilt
[määrsõna, adverb]
hästi, täiesti rahuloldavalt

oki
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (suhtluses kasutatav ütlus, mis väljendab kinnitust, nõusolekut või mööndust)

2. sõna, millega sa näitad, et oled nõus, või mida sa kasutad, kui vahetad teemat või tegevust

oki
[omadussõna, adjektiiv]
normaalne, korralik, vastuvõetav

okidoki
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (suhtluses kasutatav ütlus, mis väljendab kinnitust, nõusolekut või mööndust)

2. sõna, millega sa näitad, et oled nõus, või mida sa kasutad, kui vahetad teemat või tegevust

okidoki
[omadussõna, adjektiiv]
normaalne, korralik, vastuvõetav

okis
[nimisõna, substantiiv]
selgrootute sisetoese okkataoline, nõeljas osa

okk
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (suhtluses kasutatav ütlus, mis väljendab kinnitust, nõusolekut või mööndust)

2. sõna, millega sa näitad, et oled nõus, või mida sa kasutad, kui vahetad teemat või tegevust

okk
[omadussõna, adjektiiv]
normaalne, korralik, vastuvõetav

okkaline
[omadussõna, adjektiiv]
(torkavate) okaste, ogade või asteldega (kaetud)

okkamuld
[nimisõna, substantiiv]
okaste kõdunemisel tekkiv kobe happeline muld

oklusioon
[nimisõna, substantiiv]
hambakaarte vastastikune asend kokkuhammustamisel

oknotsember
[nimisõna, substantiiv]
halva ilmaga pime sügistalvine aeg

okra
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja subtroopikas kasvav kõrge köögiviljataim

okroška
[nimisõna, substantiiv]
1. Vene köögist pärinev külm kaljasupp tükeldatud liha, muna, kurgi, sibulapealsete vm lisanditega

2. külm kaljasupp

oks
[nimisõna, substantiiv]
1. puu või põõsa tüvest või selle harust lähtuv varreharu

2. puu või põõsa osa, mis kasvab tüve seest välja (ja mille küljes on lehed)

oksaalhape
[nimisõna, substantiiv]
vees hästi lahustuv tahke kristalne aine, mida leidub paljudes taimedes (nt rabarberis, jänesekapsas)

oksaauk
[nimisõna, substantiiv]
puusisese oksaosa eemaldamisel puutootesse (nt lauasse) jääv auk

oksakoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht tüve või palgi pinnal, kust oks on ära saetud või ära murdunud

2. puusisene oksaosa samas kohas

oksakäärid
[nimisõna, substantiiv]
tööriist okste lõikamiseks ja kärpimiseks (nt aednikul, aiapidajal)

oksalaat
[nimisõna, substantiiv]
1. oksaal- ehk oblikhappe sool (eriti kaltsiumisool, mis võib tekitada kusekive)

2. oblikhappe sool

oksaline
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete oksatüügaste või oksakohtadega

oksalõikur
[nimisõna, substantiiv]
tööriist puude ja põõsaste pügamiseks või puude laasimiseks

oksapurustaja
[nimisõna, substantiiv]
seade äralõigatud ja mahakukkunud okste purustamiseks

oksapurusti
[nimisõna, substantiiv]
seade äralõigatud ja mahakukkunud okste purustamiseks

oksapuur
[nimisõna, substantiiv]
puuritera oksakohtade väljapuurimiseks (nt lauast)

oksareha
[nimisõna, substantiiv]
harudega tööriist mahalõigatud võsa kogumiseks

oksarisu
[nimisõna, substantiiv]
korratult kuhjunud oksad, murdunud puud vms

oksasaag
[nimisõna, substantiiv]
okste kärpimiseks kasutatav saag

oksastama
[tegusõna, verb]
taime teiselt taimelt võetud oksaga (pookoksaga) pookima

oksastik
[nimisõna, substantiiv]
puu või põõsa oksad kogumikuna

oksatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma oksteta

okse
[nimisõna, substantiiv]
maost suu kaudu välja paiskunud pooleldi seeditud toidu ja maomahla segu

oksehoog
[nimisõna, substantiiv]
äkiline (tugev) oksendamine

oksejuur
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas kasvav taim, mille juurt tarvitatakse oksendamist esilekutsuva vahendina ja köharohuna

oksekott
[nimisõna, substantiiv]
1. reisija käsutuses olev vedelikukindel kotike oksendamiseks (nt lennukis, laeval)

2. lennukis, laevas

oksemass
[nimisõna, substantiiv]
okse, väljaoksendatu

oksendama
[tegusõna, verb]
1. pooleldi seeditud toitu koos maomahlaga tahtele allumatult suu kaudu välja paiskama

2. kui sa oksendad, siis tuleb toit su kõhust suu kaudu välja

Ühendtegusõnad: välja oksendamavälja oksendama

oksendus
[nimisõna, substantiiv]
oksendamine

oksendushoog
[nimisõna, substantiiv]
äkiline (tugev) oksendamine

oksene
[omadussõna, adjektiiv]
oksega määrdunud, oksega koos

okserefleks
[nimisõna, substantiiv]
mingile ärritajale vastureaktsioonina tekkiv oksendus

oksetama
[tegusõna, verb]
oksele ajama

okseti
[nimisõna, substantiiv]
oksendamist esile kutsuv vahend

oksetlemine
[nimisõna, substantiiv]
toidu tagasiheide imikutel

oksiid
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi ja hapniku ühend, mille molekul ei sisalda omavahel seotud hapnikuaatomeid (nt raua pinnal õhu käes tekkiv rooste või metalli põletamisel tekkiv kiht)

oksine
[omadussõna, adjektiiv]
okstega, okslik

oksjon
[nimisõna, substantiiv]
vara või toote müük, kus ostjad pakuvad hinda ja ese vm müüakse kõrgeima pakkumise teinud ostjale

oksjonihaamer
[nimisõna, substantiiv]
haamer, millega vastu lauda lüües kuulutab oksjonipidaja eseme müüduks

oksjonikeskkond
[nimisõna, substantiiv]
veebikeskkond, kus toimub vara või toodete müük enampakkumise teel

oksjonimaja
[nimisõna, substantiiv]
oksjone korraldav asutus

oksjonipidaja
[nimisõna, substantiiv]
oksjoni läbiviija

okslik
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete okste, oksatüügaste või oksakohtadega

oksool
[nimisõna, substantiiv]
1. poollooduslik värnits, mis saadakse oksüdeeritud taimeõlide lahustamisel lakibensiinis

2. poollooduslik värnits

oksäke
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne, alepõllunduses kasutatud lõhestatud kuusepakkudest äke, millel pikad oksatüükad täitsid pulkade aset

2. okslikest kuusepakkudest äke

oksüdaas
[nimisõna, substantiiv]
molekulaarset hapnikku aktiveeriv ensüüm

oksüdant
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis seob endaga keemiliselt reageeriva aine elektrone

oksüdatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (organismiga seoses:) happelisuse ja aluselisuse suhte poolest tasakaalust väljas, liiga happeline

2. hapnikku siduv

oksüdatsioon
[nimisõna, substantiiv]
keemiline reaktsioon, milles seotakse hapniku elektrone ja suureneb oksüdatsiooniaste

oksüdatsiooniaste
[nimisõna, substantiiv]
suurus, mis näitab elemendi aatomite oksüdeerumise astet ühendis (võrdub elemendi aatomi laenguga ioonilises ühendis)

oksüdeerija
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis seob endaga keemiliselt reageeriva aine elektrone

oksüdeerima
[tegusõna, verb]
keemilise reageerimise käigus elemendi positiivset laengut ehk oksüdatsiooniastet suurendama, elemendiga hapnikku siduma

oksüdeeruma
[tegusõna, verb]
keemilise reageerimise käigus endaga hapniku elektrone siduma ja oma oksüdatsiooniastet suurendama

oksüdeerumine
[nimisõna, substantiiv]
keemiline reaktsioon, milles seotakse hapniku elektrone ja suureneb oksüdatsiooniaste

oksühemoglobiin
[nimisõna, substantiiv]
hemoglobiini ja hapniku ebapüsiv ühend arteriaalses veres

oksükodoon
[nimisõna, substantiiv]
poolsünteetiline opioid, mitme valuvaigistava ravimpreparaadi toimeaine

oksümeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade vere hapnikuga küllastatuse ja pulsisageduse mõõtmiseks läbi naha

oksümeetria
[nimisõna, substantiiv]
vere hapnikuga küllastatuse mõõtmine (nt sõrmele kinnitatud anduri abil)

oksütotsiin
[nimisõna, substantiiv]
ajuripatsi hormoon, mis stimuleerib emaka silelihasrakkude kokkutõmbumist ja piimanäärmete talitlust ning leevendab hirmu ja ärevust

oksütropism
[nimisõna, substantiiv]
õhu mõju taime või selle osade kasvusuunale, taimeosade kooldumine õhu mõjul

oksüümoron
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnekujund, mis stiilivõttena ühendab vastandlikke mõisteid, nt magus valu (tähistades sageli asja, mida ei saa tegelikkuses eksisteerida)

2. näiv vasturääkivus

oksüümoronlik
[omadussõna, adjektiiv]
midagi vastandlikku (nt mõisteid, asjaolusid) ühendav, (näilist) vastuolu sisaldav

okt
1. aasta 10. kuu, põhjapoolkeral teine sügiskuu

2. aasta 10. kuu

oktaalarv
[nimisõna, substantiiv]
kaheksandsüsteemis kujutatud arv (numbrid 0-st 7-ni)

oktaan
[nimisõna, substantiiv]
1. kergesti süttiv vees lahustumatu küllastunud süsivesinik, mille molekulis on kaheksa süsinikuaatomit

2. küllastunud süsivesinik

oktaanarv
[nimisõna, substantiiv]
suurus, millega mõõdetakse vedelkütuse plahvatuskindlust

oktaaniarv
[nimisõna, substantiiv]
suurus, millega mõõdetakse vedelkütuse plahvatuskindlust

oktaav
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe lähima samanimelise helikõrguse vahemik (nt do ja do vahel)

2. kaheksa astme suurune intervall helirea alushelide vahel, ka diatoonilise helirea kaheksas aste

3. heliredeli kaheksas aste

4. vastav intervall

oktaavkaust
[nimisõna, substantiiv]
(trükitööstuses:) formaat, mille puhul paberipoogen on murtud kaheksaks ja moodustab 16 lehekülge

oktaeeder
[nimisõna, substantiiv]
hulktahukas, millel on kaheksa tahku

oktant
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) kolme paarikaupa ristuva tasandi vaheline ruumikaheksandik

oktav
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe lähima samanimelise helikõrguse vahemik (nt do ja do vahel)

2. kaheksa astme suurune intervall helirea alushelide vahel, ka diatoonilise helirea kaheksas aste

3. heliredeli kaheksas aste

4. vastav intervall

oktavformaat
[nimisõna, substantiiv]
(trükitööstuses:) formaat, mille puhul paberipoogen on murtud kaheksaks ja moodustab 16 lehekülge

oktavist
[nimisõna, substantiiv]
eriti madala bassihäälega laulja

okteen
[nimisõna, substantiiv]
paljude isomeeridena esinev küllastumata süsivesinik

oktett
[nimisõna, substantiiv]
kaheksast esinejast (kuuest häälest või muusikariistast) koosnev ansambel

oktiljon
[arvsõna, numeraal]
(eri maades erinevalt:) 10^27 või 10^48

oktobrist
[nimisõna, substantiiv]
suurkodanluse ja mõisnike partei liige Venemaal 20. sajandi algul

oktogoon
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, mida piiravad kaheksat punkti ühendavad sirglõigud

oktoober
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 10. kuu, põhjapoolkeral teine sügiskuu

2. aasta 10. kuu

oktoober
[nimisõna, substantiiv]
1. jäigast vildist ilma lohuta kumera põhjaga kübar

2. jäik viltkübar

oktoobrikuine
[omadussõna, adjektiiv]
oktoobrile omane või sel kuul esinev, toimuv

oktoobrikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 10. kuu, põhjapoolkeral teine sügiskuu

2. aasta 10. kuu

oktoobrilaps
[nimisõna, substantiiv]
1. Nõukogude ajal 1.–3. klassi õpilane, kes kuulus rühma, mille liikmeid valmistati ette pioneeriorganisatsiooni astumiseks

2. pioneerieelik

oktoobripühad
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegsed pühad oktoobrirevolutsiooni aastapäeva tähistamiseks 7. ja 8. novembril

oktoobrirevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa bolševike riigipööre Petrogradis 1917. aasta novembris (vana kalendri järgi oktoobris)

oktood
[nimisõna, substantiiv]
kaheksa elektroodiga elektronlamp

oktoroon
[nimisõna, substantiiv]
(Ameerika ja Austraalia koloniaalühiskonnas:) inimene, kelle esivanemad olid kaheksandiku osas Aafrikast ja ülejäänud osas Euroopast

oktsident
[nimisõna, substantiiv]
maailma osa, mis hõlmab tänapäeva Lääne-Euroopat, Ameerikat ja muid läänepoolseid maid

oktsidentaal
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt romaani keeltel põhineva sõnavaraga rahvusvaheline tehiskeel

okulaar
[nimisõna, substantiiv]
1. optikariista silmapoolne lääts või läätsede süsteem

2. optikariista silmapoolne osa

okulaarid
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest (optilisest) klaasist ja raamist koosnev ese, mida kantakse nägemise parandamiseks ja korrigeerimiseks või silmade kaitseks

2. kahest klaasist ja raamist koosnev ese, mida inimesed kannavad silmade ees, et paremini näha

okulaat
[nimisõna, substantiiv]
silmastatud taim

okuleerima
[tegusõna, verb]
1. pookima taime lehekaenlas asuva pungaga (silmaga)

2. pungaga pookima

3. taime lehekaenlas asuva pungaga pookima

okulist
[nimisõna, substantiiv]
silmahaiguste eriarst

okultism
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetused looduses ja inimeses toimivaist üleloomulikest ja tunnetamata jõududest, salateadused

2. õpetus[ed] looduse ja inimpsüühika üleloomulikest jõududest

okultist
[nimisõna, substantiiv]
okultismiga tegelev inimene

okultistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. looduses ja inimeses toimivate üleloomulike ja tunnetamata jõududega seotud

2. salajane, varjatud

okultne
[omadussõna, adjektiiv]
1. looduses ja inimeses toimivate üleloomulike ja tunnetamata jõududega seotud

2. salajane, varjatud

okupant
[nimisõna, substantiiv]
okupatsiooni teostaja, okupeerija

okupatsioon
[nimisõna, substantiiv]
võõra riigi või selle osa ajutine hõivamine teise riigi relvajõududega

okupatsioonirežiim
[nimisõna, substantiiv]
võõra riigi või selle osa hõivanud riigi võim, mis hrl tugineb sõjalisele või poliitilisele vägivallale

okupatsioonivõim
[nimisõna, substantiiv]
okupantide võim okupeeritud territooriumil, nende valitsemine seal

okupatsiooniväed
[nimisõna, substantiiv]
okupeeritud territooriumil viibivad teise (okupeeriva) riigi relvajõud

okupeerima
[tegusõna, verb]
võõra riigi territooriumi ajutiselt hõivama, okupatsiooni teostama

olbama
[tegusõna, verb]
1. tähelepanelikult jälgima

2. tähelepanekuid tegema, midagi märkama

oldermann
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskajal:) gildi või tsunfti vanem

2. gildi v tsunfti vanem

oleander
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maades kasvav kitsaste nahkjate lehtede ja roosade või valgete lõhnavate õitega igihaljas põõsas või väike puu, Eestis ilutaim

2. põõsastaim

oleiin
[nimisõna, substantiiv]
rasvhapete vedel segu

oleiinhape
[nimisõna, substantiiv]
rasvades esinev õlijas küllastumata rasvhape

olek
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomust või meeleolust tingitud käitumise laad

2. viis või laad, kuidas keegi käitub või on

3. olemis- v käitumislaad

oleks
[nimisõna, substantiiv]
(kasutatakse seoses kahetsusega, tagantjärele tarkusega vale otsuse või tegevuse puhul)

olelema
[tegusõna, verb]
tegevusetult, niisama olema, hrl end mõnusalt, muretult tundes

olelus
[nimisõna, substantiiv]
olemasolu, eksistents, olelemine

oleluskeskkond
[nimisõna, substantiiv]
aineline keskkond (nt õhk, vesi või muld), milles organism elab ja mis teda mõjutab

olelusring
[nimisõna, substantiiv]
toorme hankimisega algav ja jäätmekõrvaldusega lõppev ühe toote eluring

olelustingimused
[nimisõna, substantiiv]
organismi elukeskkond, selle iseärasused

olelusvõitlus
[nimisõna, substantiiv]
organismide ellujäämise ja sigimise sõltuvus teistest organismidest ja eluta looduse tegureist, evolutsiooniline nähtus

olem
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis on (reaalselt, mõtteliselt) olemas, ilma täpsustamata selle laadi või liiki (nt asi, tegevus, suhe)

olema
[tegusõna, verb]
1. väljendab kellegi või millegi eksisteerimise, olemasolu fakti

2. eksisteerima, esinema

3. elama

Ühendtegusõnad: kinni olema, kinni olema, küllalt olema, küllalt olema, puudu olema, puudu olema, umbes olema, umbes olema, vastu olema, vastu olema, üle olemaüle olema

olemasolek
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kui keegi või miski on olemas, eksisteerib

2. see, kui keegi või miski eksisteerib, on olemas

olemasolemine
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kui keegi või miski on olemas, eksisteerib

2. see, kui keegi või miski eksisteerib, on olemas

olemasolu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kui keegi või miski on olemas, eksisteerib

2. see, kui keegi või miski eksisteerib, on olemas

olematu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei ole (ega ole olnud)

2. selline, mida ei ole (olemas)

olematus
[nimisõna, substantiiv]
mitteeksisteerimine

olemine
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomust, vahel ka meeleolust tingitud käitumise laad

2. olemus

olemisverb
[nimisõna, substantiiv]
olemist väljendav tegusõna (nt olema, näima, tunduma, osutuma, seisma)

olemisõpetus
[nimisõna, substantiiv]
metafüüsika haru, mis käsitleb olemise üldist loomust

olemus
[nimisõna, substantiiv]
1. seesmine loomus, asja või nähtuse sisu

2. see, ilma milleta miski või keegi poleks see, mis ta on

3. iseloom või põhiline sisu

olemusjoon
[nimisõna, substantiiv]
millelegi iseloomulik, oluline või olemust kajastav tunnus

olemuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhilisena, eriomasena millegi loomusesse kuuluv, millegi olemust haarav või kajastav

2. iseloomulik, oluline

olemuslugu
[nimisõna, substantiiv]
(ajakirjanduses:) ühele inimesele, nähtusele või sündmusele pühendatud pikem artikkel või saade

olend
[nimisõna, substantiiv]
1. elusorganism, hrl inimene või loom

2. üksikisik või isend

3. keegi, kes on elus, tavaliselt inimene või loom

olenema
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki määratud või (oluliselt) mõjutatud olema

2. kellestki või millestki mõjutatud olema

olenemata
[määrsõna, adverb]
teatud asjaolusid arvestamata, millestki hoolimata

olenematu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellestki või millestki mitte olenev

2. sõltumatu

olenematult
[määrsõna, adverb]
teatud asjaolusid arvestamata, millestki hoolimata

olenev
[omadussõna, adjektiiv]
millestki või kellestki määratav või (oluliselt) mõjutatav

olenevalt
[määrsõna, adverb]
1. olenedes millestki, teatud asjaolusid arvesse võttes

2. millestki lähtudes, millegi järgi

olenevus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus miski oleneb millestki või kellestki

oleng
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik koosviibimine, (lõbus, kärarikas) pidu

oleograafia
[nimisõna, substantiiv]
õlimaali reljeefseid pintslijälgi jäljendav värvitrükk

oles
[nimisõna, substantiiv]
[primitiivne] olend

oleskelema
[tegusõna, verb]
tegevusetult, niisama olema, hrl end mõnusalt, muretult tundes

oleskelu
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuseta, niisama olek

2. passiivne, üksluine elu

olesklema
[tegusõna, verb]
tegevusetult, niisama olema, hrl end mõnusalt, muretult tundes

oletama
[tegusõna, verb]
1. ebapiisava andmestiku või kogemuse põhjal midagi väitma või arvama

2. kujutlema, ette kujutama

3. oma kogemuste ja teadmiste põhjal midagi arvama

oletamisi
[määrsõna, adverb]
1. oletades, äraarvamise teel

2. oletamisi, äraarvamise teel

oletatav
[omadussõna, adjektiiv]
ebapiisavale teadmisele tuginev, isiklikul hinnangul, arvamusel põhinev, (seni) tõestamata

oletatavalt
[määrsõna, adverb]
1. osutab ebakindlale teadmisele, oletusele, suhteliselt suurele tõenäosusele

2. kasuta siis, kui sa arvad, et miski juhtub või on tõsi

oletatavasti
[määrsõna, adverb]
1. osutab ebakindlale teadmisele, oletusele, suhteliselt suurele tõenäosusele

2. kasuta siis, kui sa arvad, et miski juhtub või on tõsi

oletus
[nimisõna, substantiiv]
ebapiisavale teadmisele tuginev, (seni) tõestamata väide või kujutelm

oletuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebapiisavale teadmisele tuginev, (seni) tõestamata, oletusel põhinev

2. oletust väljendav

olev
[omadussõna, adjektiiv]
praegu eksisteeriv, olemas olev

olevane
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
käesolev, praegu olemas olev

olevik
[nimisõna, substantiiv]
1. praegune, käesolev aeg

2. elu, nähtused, sündmused selles

3. aeg ja elu, mis on praegu

olevikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. praegu, käesolevas ajas, olevikus toimuv, sellega seotud

2. olevikku kuuluv

olevus
[nimisõna, substantiiv]
1. olend (sagedamini looma või kujuteldava olendi kohta)

2. olend

olgu
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (suhtluses kasutatav ütlus, mis väljendab kinnitust, nõusolekut või mööndust)

2. sõna, millega sa näitad, et oled nõus, või mida sa kasutad, kui vahetad teemat või tegevust

olgugi
[sidesõna, konjunktsioon]
1. alustab piiravat väidet või täpsustust sisaldavat lauseosa

2. ehkki, kuigi

oligarh
[nimisõna, substantiiv]
1. võimuladvikusse kuuluja, oligarhia liige

2. (Nõukogude Liidu lagunemise järel:) suurärimees, kes omab märkimisväärset poliitilist mõjuvõimu

3. võimul oleva ladviku liige

oligarhia
[nimisõna, substantiiv]
valitsemisvorm, mille korral võim kuulub väikesearvulisele kildkonnale, kes kasutab seda omaenda hüvanguks

oligarhiline
[omadussõna, adjektiiv]
oligarhial rajanev, oligarhiaga seotud

oligeemia
[nimisõna, substantiiv]
vere koguhulga vähesus kogu organismis (ilma vere koostise muutuseta)

oligofreenia
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasasündinud või varajases lapseeas tekkinud vaimse arengu mahajäämus, vaimne alaareng

2. mahajäämus normaalsest vaimsest arengust

oligofreenik
[nimisõna, substantiiv]
vaimse alaarenguga inimene

oligoheedid
[nimisõna, substantiiv]
ühetaoliste lülide ja väheste harjastega rõngusside klass

oligonukleotiid
[nimisõna, substantiiv]
lühike, ühest või kahest ahelast koosnev DNA või RNA fragment

oligopol
[nimisõna, substantiiv]
tegevusvaldkond või turuseisund, kus valitseb väike arv ettevõtteid või nende rühmi

oligopoolne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus tootmist ja turustamist valitseb vaid väike hulk ettevõtteid ja konkurents on piiratud

oligotroofne
[omadussõna, adjektiiv]
väga väikese toitainete sisaldusega, toitesoolade poolest vaene

oligotseen
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline ajastik, paleogeeni ajastu noorim osa, mille kestel kujunesid ladestu kivimid

2. paleogeeni hiliseim osa

oliguuria
[nimisõna, substantiiv]
1. eritatava uriini vähesus, hrl organismi veevaeguse vm häda tunnus

2. vähekusesus

oliiv
[nimisõna, substantiiv]
1. õlipuu väike piklik vili, mis toorelt on roheline, küpselt mustjas

2. see vili toiduna

3. väike roheline või must vili, millel on kivi sees ja millest tehakse õli

oliiviistandus
[nimisõna, substantiiv]
oliive kasvatav istandus, oliivipuude istandus

oliivikarva
[omadussõna, adjektiiv]
toore oliivi värvi, kollakas- kuni pruunikasroheline

oliivikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. oliivikujuline

2. piklik, kujult oliivi meenutav

oliivimääre
[nimisõna, substantiiv]
soolakas segu, mis sisaldab purustatud oliive, anšoovist, kappareid ja teisi maitseaineid

oliivipasta
[nimisõna, substantiiv]
soolakas segu, mis sisaldab purustatud oliive, anšoovist, kappareid ja teisi maitseaineid

oliivipuu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Vahemere maades kasvav igihaljas lehtpuu või -põõsas, mille vili on oliiv

oliiviõli
[nimisõna, substantiiv]
1. oliividest pressitud (toidu)õli

2. oliividest pressitud õli

oliivjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. värvuselt oliivi sarnane

2. värvuselt oliivi sarnane

oliivkollane
[omadussõna, adjektiiv]
valminud oliivi värvi kollane, rohekas- kuni pruunikaskollane

oliivpruun
[omadussõna, adjektiiv]
(kollakaspruuni värvuse kohta)

oliivroheline
[omadussõna, adjektiiv]
toore oliivi värvi roheline, kollakas- kuni pruunikasroheline

oliivõli
[nimisõna, substantiiv]
1. oliividest pressitud (toidu)õli

2. oliividest pressitud õli

olija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes (pidevalt) on mingis kohas, seisundis vms

oliviin
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kollakasroheline mineraal, mille läbipaistvaid teisendeid kasutatakse vääriskivina (nt krüsoliit)

2. kollakasroheline mineraal

ollus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamääraselt tajutav aine või asi, millest miski koosneb

2. aine

olm
[nimisõna, substantiiv]
tõsiasi, fakt

olm
[nimisõna, substantiiv]
1. koopavetes elunev mandunud silmade ja pigmenditu nahaga kahepaikne

2. koopavetes elunev kahepaikne

olme
[nimisõna, substantiiv]
1. eluolu, (tööväline) igapäevaelu, selle korraldus või tingimused

2. eluolu, igapäevaeluga seotu

olmeallergeen
[nimisõna, substantiiv]
igapäevases elukeskkonnas leiduv allergia põhjustaja (nt tolmulestad, loomakarvad, õietolm)

olmeek
[nimisõna, substantiiv]
1. Mehhikos aastail 500 eKr – 100 pKr elanud rahva liige

2. Mehhikos elanud rahva liige

olmeelektroonika
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaseks kasutamiseks mõeldud elektroonikaseadmed (nt arvutid, telefonid, GPS navigatsiooniseadmed)

olmeheitmed
[nimisõna, substantiiv]
kodumajapidamises, kaubanduses ja teeninduses tekkivad jäätmed, hrl pakendid, vanad seadmed, mööbel vm prügi

olmejäätmed
[nimisõna, substantiiv]
kodumajapidamises, kaubanduses ja teeninduses tekkivad jäätmed, hrl pakendid, vanad seadmed, mööbel vm prügi

olmekaup
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelus vajaminev ese kaubana (nt pesupulber, hambapasta, piim ja leib)

olmekeemia
[nimisõna, substantiiv]
keemiatooted, mida kasutatakse koduses majapidamises (nt pesupulber, puhastusvahendid, putukamürgid)

olmekemikaal
[nimisõna, substantiiv]
kemikaal, mida kasutatakse koduses majapidamises eeskätt puhastamiseks, kahjurite tõrjeks või hügeeni tagamiseks

olmekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelu käsitlev kirjandus

olmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. igapäevase eluga seotud, eluolu puudutav

2. elutarbeline, olme-

olmemure
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaeluga, eluoluga seotud probleem või kohustus

olmemüra
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevusest põhjustatud müra hoonetes ja nende ümbruses (nt kodumasinate töötamise helid, vali muusika, koera haukumine)

olmepraht
[nimisõna, substantiiv]
igapäevases elus ja majapidamises tekkivad jäätmed

olmeprügi
[nimisõna, substantiiv]
kodumajapidamises, kaubanduses ja teeninduses tekkivad jäätmed, hrl pakendid, vanad seadmed, mööbel vm prügi

olmeromaan
[nimisõna, substantiiv]
argielu käsitlev realistlik romaan

olmeruum
[nimisõna, substantiiv]
elukondliku otstarbega ruum asutuses või ettevõttes (nt puhketuba, suitsuruum)

olmerämps
[nimisõna, substantiiv]
kodumajapidamises, kaubanduses ja teeninduses tekkivad jäätmed, hrl pakendid, vanad seadmed, mööbel vm prügi

olmetehnika
[nimisõna, substantiiv]
kodus kasutatavad masinad ja seadmed (nt kodumasinad, köögitehnika)

olmetingimused
[nimisõna, substantiiv]
hrl teataval töökohal töötamist, igapäevavajaduste rahuldamist mõjutavad, iseloomustavad asjaolud

olmetrauma
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelu olukorras, mitte tööülesandeid täites saadud trauma

olmevesi
[nimisõna, substantiiv]
vesi, mis on mõeldud joomiseks, toiduvalmistamiseks vm olmevajadusteks

olnu
[nimisõna, substantiiv]
1. mööda läinud aeg ja selles toimunu: elu, nähtused, sündmused

2. möödunud aeg ja sündmused, mis siis juhtusid

olu
[nimisõna, substantiiv]
1. elu- või keskkonnatingimused

2. sotsiaalne ja elukondlik olukord, keskkonna olukord

3. elu või keskkonnaga seotud tingimused

4. olukord

olukirjanik
[nimisõna, substantiiv]
olukirjelduste kirjutaja

olukirjeldus
[nimisõna, substantiiv]
publitsistlik-kirjanduslik proosatekst autori kaasaja sündmustest ja inimestest

olukord
[nimisõna, substantiiv]
1. asjade üldine olek, seis teatud ajahetkel

2. mingi sündmuse asjaolud, eluga seotud tingimused

oluline
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma väärtuse, vajalikkuse, mõju vms poolest esiletõusev, määravat või keskset osa etendav

2. millelegi mõju avaldav

3. tingimata vajalik

4. selline, mis on väärtuslik, vajalik või avaldab suurt mõju

5. oluline

oluliselt
[määrsõna, adverb]
1. olulisel määral, palju

2. olulisel määral

3. palju

olulisus
[nimisõna, substantiiv]
see, kui miski on mingilt seisukohalt määrav või keskne

olupilt
[nimisõna, substantiiv]
elu-olu kujutus või kirjeldus

olupoliitik
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl poliitikas:) inimene, kes käitub teadlikult omakasupüüdlikult, kasutades ära avanevaid võimalusi ning mitte hoolides põhimõtetest või laiematest huvidest

2. poliitikas omakasupüüdlikult toimiv isik

olupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl poliitikas:) teadlik omakasupüüdlik käitumine, avanevate võimaluste ärakasutamine enda kasuks, hoolimata põhimõtetest või laiematest huvidest

2. oludega kohanev järjekindlusetu poliitika

olustik
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalsed ja elukondlikud olud, mis inimest (teataval ajal, teatavas kohas) ümbritsevad

olustikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimest ümbritsevate sotsiaalsete ja elukondlike oludega seotud

2. seda jäljendav

olustikumaal
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt akadeemilises või realistlikus laadis maal, mis kujutab inimesi nende igapäevases ümbruses ja tegevuses

2. vastav maalikunsti liik

3. maalikunsti liik

olustikumuusika
[nimisõna, substantiiv]
ümbritseva keskkonnaga seotud, igapäevaelu toimingute juurde kuuluv muusika

olustikuromaan
[nimisõna, substantiiv]
romaan, milles on esiplaanil sotsiaalsete ja elukondlike olude kujutamine

olustikužanr
[nimisõna, substantiiv]
maalikunsti žanr, mis esitab inimesi nende igapäevases ümbruses ja tegevuses, kujutatuna hrl akadeemilises või realistlikus laadis

olv
[nimisõna, substantiiv]
1. katuseharja otstesse jäetud kolmnurkne auk (suitsu väljalaskmiseks suitsutarel, värske õhu ja valguse sisselaskmiseks)

2. suitsuauk

olviauk
[nimisõna, substantiiv]
1. katuseharja otstesse jäetud kolmnurkne auk (suitsu väljalaskmiseks suitsutarel, värske õhu ja valguse sisselaskmiseks)

2. suitsuauk

olümpia
[nimisõna, substantiiv]
nüüdisaja suurim rahvusvaheline spordivõistlus, mida peetakse iga nelja aasta tagant

olümpia-aade
[nimisõna, substantiiv]
olümpismi, olümpialiikumise aluspõhimõte

olümpia-aasta
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängude toimumise aasta

olümpiaad
[nimisõna, substantiiv]
nelja-aastane olümpiamängude vaheline periood Vana-Kreekas

olümpiaala
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängude võistluskavasse kuuluv spordiala

olümpiadebüüt
[nimisõna, substantiiv]
esmakordne võistlemine olümpiamängudel

olümpiadeviis
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängude deviis: citius, altius, fortius

olümpiaharta
[nimisõna, substantiiv]
ürik, milles sisalduvad olümpialiikumise alused, põhiprintsiibid ja reeglid

olümpiahõbe
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel teise koha saavutamist märkiv auhind, olümpiamängude hõbemedal

olümpiakoht
[nimisõna, substantiiv]
ühele võistlejale või võistkonnale antud võimalus osaleda olümpiamängudel

olümpiakomitee
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvahelise olümpialiikumise organ

2. riigi spordipoliitikat kujundav ja tippsporti arendav organisatsioon

olümpiakoondis
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel teatud riiki esindav võistkond

olümpiakuld
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel esimese koha saavutamist märkiv auhind, olümpiamängude kuldmedal

olümpiaküla
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel osalejatele mõeldud asula

olümpialane
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel võistlev sportlane

olümpialiikumine
[nimisõna, substantiiv]
tegutsemine olümpiatraditsioonide säilitamise ja jätkamise nimel

olümpialinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, kus toimuvad või toimusid nüüdisaegsed olümpiamängud

olümpialipp
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängude ajaks olümpiastaadionil heisatav lipp

olümpialootus
[nimisõna, substantiiv]
lootus pääseda olümpiamängudele ning saada seal väga hea tulemus

olümpiamedal
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel esimese, teise või kolmanda koha saavutanud sportlastele antav kuld-, hõbe- või pronksmedal

olümpiamees
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel võistlev või võistelnud sportlane

olümpiameeskond
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel teatud riiki esindav võistkond

olümpiamängud
[nimisõna, substantiiv]
nüüdisaja suurim rahvusvaheline spordivõistlus, mida peetakse iga nelja aasta tagant

olümpiapilet
[nimisõna, substantiiv]
(loa kohta osaleda olümpiamängudel)

olümpiaprogramm
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängude võistluskava

olümpiapronks
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel kolmanda koha saavutamist märkiv auhind, olümpiamängude pronksmedal

olümpiapääse
[nimisõna, substantiiv]
võimalus pääseda osavõtjana olümpiamängudele

olümpiaregatt
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängude purjeregatt

olümpiarekord
[nimisõna, substantiiv]
ametlikult tunnustatud parim (võistlus)tulemus mingil alal olümpiamängudel

olümpiarõngad
[nimisõna, substantiiv]
viis eri värvi ja üksteisest läbi põimitud rõngast olümpiamängude sümbolina

olümpiastaadion
[nimisõna, substantiiv]
olümpialinna (suur) staadion, kus olümpiamängud toimuvad

olümpiatuli
[nimisõna, substantiiv]
tuli, mis põleb olümpiamängude ajal olümpiastaadionil

olümpiaturist
[nimisõna, substantiiv]
(olümpiamängudel osaleva medalilootuseta sportlase kohta)

olümpiaturniir
[nimisõna, substantiiv]
olümpiavõistlused tennises, võrkpallis, vehklemises või mõnes teises turniirina korraldatavas spordialas

olümpiavanne
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängude avatseremoonial võistlejate, kohtunike ja treenerite nimel antav vanne

olümpiavõistkond
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel teatud riiki esindav võistkond

olümpiavõistleja
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel võistlev sportlane

olümpiavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
olümpiakavva kuuluva spordiala võistlus

olümpiavõit
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel mingil spordialal saavutatud esikoht, olümpiakuld

olümpiavõitja
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel mingil spordialal esikoha saavutanud võistleja, olümpiakulla omanik

olümpism
[nimisõna, substantiiv]
eluvaade, milles keha, tahte ja vaimu omadused moodustavad harmoonilise terviku ning mis taotleb jõupingutustest leitaval rõõmul ja eetiliste põhimõtete austamisel rajanevat sportlikku elulaadi

olümplane
[nimisõna, substantiiv]
olümpiamängudel võistlev sportlane

olümposlane
[nimisõna, substantiiv]
(Kreeka mütoloogias Olümpose mäel elava jumala kohta)

olümposlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Olümposele või olümposlasele iseloomulik

2. üleinimlikuna näiv, erakordselt suur

3. olümposele iseloomulik

om
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelle?, mille? (nt venna, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelle?/mille? (nt venna, õpiku)

oma
[asesõna, pronoomen]
1. viitab kuulumisele tegevuse tegijale, viitab millelegi, mis pärineb kelleltki või kuskilt

2. näitab, et miski kuulub tegijale või on seotud just temaga

oma
[määrsõna, adverb]
1. (ligikaudse hulga suurust rõhutades:) mitte vähem kui, vähemalt (kui mitte rohkemgi)

2. mitte vähem kui

omaabi
[nimisõna, substantiiv]
oma valduse kaitsmine omavoli vastu (jõudu kasutades)

omaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kaugemasse) minevikku, endisse aega kuuluv

2. kunagine

3. endis- ja tolleaegne

omaalgatus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellestki endast, tema vabast tahtest lähtuv algatus

2. kellestki endast lähtuv algatus

omaalgatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
omaalgatusel põhinev

omaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Omaani kodanik või elanik

2. Omaani päritolu inimene

omad
[nimisõna, substantiiv]
1. pereliikmed, sugulased vm tuttava, omase kollektiivi liikmed

2. mingi koha või kogukonnaga seotud inimesed

omadus
[nimisõna, substantiiv]
1. joon, külg, mis on kellelegi või millelegi püsivalt või oluliselt omane ja millest sõltub asja olemus, väärtus vm

2. (püsiv) iseloomulik tunnus

omadussõna
[nimisõna, substantiiv]
1. omadust väljendav sõna (nt punane)

2. sõna, mis väljendab asja või inimese omadust ja mis vastab küsimustele missugune?, milline?. Omadussõnad on näiteks suur, ilus, hea ja punane

3. sõnaliik

omadussõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
omadussõnaga väljendatud, omadussõna(de)st koosnev või omadussõnana toimiv

omadussõnastuma
[tegusõna, verb]
(grammatikas:) omadussõnaks ehk adjektiiviks muutuma

omadussõnastumine
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) omadussõnaks ehk adjektiiviks muutumine

omaealine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi endaga võrreldes sama vana, samas eas kui keegi ise

2. samas eas kui keegi ise

omaelulooline
[omadussõna, adjektiiv]
autori enda elukäiku käsitlev

omaelulugu
[nimisõna, substantiiv]
inimese enda kirjutatud elulugu

omaenda
[asesõna, pronoomen]
1. viitab (tugevasti) kuulumisele tegevuse tegijale, tegijale kui millegi lähtele või omanikule

2. näitab ja rõhutab seda, et keegi või miski kuulub tegijale endale

3. rõhutab kuuluvust

omaenese
[asesõna, pronoomen]
1. viitab (tugevasti) kuulumisele tegevuse tegijale, tegijale kui millegi lähtele või omanikule

2. näitab ja rõhutab seda, et keegi või miski kuulub tegijale endale

3. rõhutab kuuluvust

omaette
[määrsõna, adverb]
1. üksi, teistest eraldi

2. üksteisest lahus

3. teistest või üksteisest lahus, eraldi

omafinantseerimine
[nimisõna, substantiiv]
inimese või asutuse enda rahaline panustamine mingi ostu, projekti, tegevuse vms realiseerimisel

omafinantseering
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mis peab rahaliste vahendite (nt pangalaenu, toetuse) taotlejal endal olemas olema

2. omaosalus

omahind
[nimisõna, substantiiv]
kulude summa, mis on vajalik toote tootmiseks või teenuse osutamiseks

omahuviline
[omadussõna, adjektiiv]
oma huvidest, omakasu saamisest lähtuv

omailm
[nimisõna, substantiiv]
1. (biosemiootikas:) organismi või olendi enesekeskne maailm, ühtlasi maailm nii, nagu organism või olend seda tajub

2. organismi või olendi enesekeskne maailm, ühtlasi maailm nii, nagu organism või olend seda tajub

omailmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. laadilt, ilmelt eripärane, muudest omataolistest erinev

2. laadilt, ilmelt eripärane

omainimene
[nimisõna, substantiiv]
1. sama kollektiivi, töö või harrastusega seotud isik

2. kohalik elanik (vastandatuna võõrale)

omajagu
[määrsõna, adverb]
üsna suurel määral, võrdlemisi palju

omajuurne
[omadussõna, adjektiiv]
juurevõsundeist või mulla sisse painutatud okste juurdumise teel kasvatatud

omakaal
[nimisõna, substantiiv]
eseme, aine vms enda kaal

omakaitselane
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 1941–1944 tegutsenud Omakaitse-nimelise vabatahtliku relvastatud organisatsiooni liige

omakandi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
kellegi kodulähedasest piirkonnast pärit, sama kodukohaga seotud

omakant
[nimisõna, substantiiv]
kodukant

omakapital
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte omanikele kuuluv kapital, see osa, mille ulatuses ettevõttel on varasid rohkem kui kohustusi

omakasu
[nimisõna, substantiiv]
isiklik või kitsa kildkonna kasusaamine (tegevuse või püüdluste eesmärgina)

omakasuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. omakasu taotlev, omakasu peal väljas olev

2. omakasust lähtuv

omakasupüüd
[nimisõna, substantiiv]
isikliku või kitsa kildkonna kasusaamise taotlemine, omakasu peal väljas olemine

omakasupüüdlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. omakasu taotlev, omakasu peal väljas olev

2. omakasust lähtuv

omakasupüüdlikkus
[nimisõna, substantiiv]
isikliku või kitsa kildkonna kasusaamise taotlemine, omakasu peal väljas olemine

omakasupüüdmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. omakasu mitte taotlev, omakasu peal mitte väljas olev

2. selline, mis ei lähtu omakasust

omakasvatatud
[omadussõna, adjektiiv]
enda kasvatatud, mitte poest ostetud

omakeeli
[määrsõna, adverb]
1. omas (teistele arusaamatus) keeles

2. omakeelse sõnana

omakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
emakeelne (hrl vastandatuna võõrkeelsele)

omakeskis
[määrsõna, adverb]
1. vastastikku üksteisega või teineteisega

2. üksteisega või teineteisega

omakirjastamine
[nimisõna, substantiiv]
raamatu väljaandmine autori kulul, mitte (tuntud) kirjastuse vahendusel

omakirjastus
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu kirjanduse põrandaalune väljaandmine ja hrl käsikirjaline levitamine peamiselt Nõukogude Liidus

omakohta
[määrsõna, adverb]
teiste oma- või samasugustega võrreldes, kellegi isikut või muid omadusi arvestades

omakohus
[nimisõna, substantiiv]
omavoliline õigusvastane kohtumõistmine, milles hrl kasutakse vägivalda

omakootud
[omadussõna, adjektiiv]
kodus kootud, enda kootud

omakorda
[määrsõna, adverb]
1. ise ka

2. (seejärel) omalt poolt, seevastu

3. (seejärel) omalt poolt, (ise) edasi

omaksed
[nimisõna, substantiiv]
1. abikaasa, vanemad ja lapsed

2. lähedased sugulased

3. lähedased sugulased

omaksvõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi harjumine, selle tunnustamine ja sellega arvestamine

2. millegi enda omaks tunnistamine, millegagi nõustumine

omaksvõtt
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi harjumine, selle tunnustamine ja sellega arvestamine

2. millegi enda omaks tunnistamine, millegagi nõustumine

omakultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud piirkonna eripärane, oma (rahva) kultuur

2. rahvuslik kultuur

omakäeline
[omadussõna, adjektiiv]
isiklikult, oma käega kirjutatud

omakäeliselt
[määrsõna, adverb]
isiklikult, ise

omaküpsetatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. kodus, kodusel teel küpsetatud

2. enda küpsetatud, mitte poest vm toodud

omalaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
laadilt teistest või muust erinev, oma eripäraga

omalaadne
[omadussõna, adjektiiv]
laadilt teistest või muust erinev, oma eripäraga

omalaadselt
[määrsõna, adverb]
1. eripärasel viisil, omal kombel

2. omapäraselt

omaladina
[nimisõna, substantiiv]
mingi riigi, kus ei kasutata ladina tähestikku, enda poolt kehtestatud latinisatsioon

omaliikumine
[nimisõna, substantiiv]
tähe asukoha muutumine taevasfääril tähe enda ja Päikese liikumise tõttu maailmaruumis

omalooming
[nimisõna, substantiiv]
algupärane looming hrl mingil harrastusalal

omaloomingukonkurss
[nimisõna, substantiiv]
võistlus parimate selgitamiseks omaloomingu valdkonnas

omaloominguline
[omadussõna, adjektiiv]
omaloomingu alale kuuluv

omaloominguvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus parimate selgitamiseks omaloomingu valdkonnas

omama
[tegusõna, verb]
1. millelgi või kellelgi (olemas) olema

2. kui keegi või miski omab midagi, siis tal on see

3. oma[ndi]na valdama

omamaalane
[nimisõna, substantiiv]
oma, mitte välisriigist pärit inimene, oma riigi elanik või kodanik (vastandatuna välismaalasele)

omamaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma kodumaa päritoluga, kohalikku päritolu

2. kellegi kodumaal esinev, toimuv vms

3. kodumaa päritoluga

4. kodumaal asuv

omamees
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi ühel nõul, ühes mestis olija, kaaslane (mingis ettevõtmises, kitsamas seltskonnas)

omamehelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. koduselt, tuttavlikult, mitte ametlikult mõjuv, sõbrale omane või sõbrustada püüdev

2. koduselt, tuttavlikult mõjuv

omamoodi
[määrsõna, adverb]
1. omal erilisel viisil või kombel

2. erinevalt, teist moodi

omamärgitoode
[nimisõna, substantiiv]
toode, mis kannab ühe kindla poeketi kaubamärki ja mida müüakse selle märgiga ainult selles poeketis

omamüüt
[nimisõna, substantiiv]
endast loodud müüt, ettekujutus iseendast

omand
[nimisõna, substantiiv]
1. asi, vara või õigused-kohustused, mida omatakse, see, mis (omandiõiguse alusel) kellelegi kuulub ning mida saab mõõta rahas (nt kinnisasi, vallasasi, autoriõigus)

2. see, mis on kellegi oma, kuulub kellelegi

omandama
[tegusõna, verb]
1. midagi endale omandiks soetama või saama

2. midagi oma valdusse võtma

3. (omandi)õigusi saama

omandamine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi selgeks õppimine, ära õppimine

2. millegi (juurde) saamine või võtmine

omandamisvõime
[nimisõna, substantiiv]
meelde jätmise, õppimise võime

omandatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on ära õpitud, selgeks saadud, meelde jäetud

omandiline
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi omandiga seotud, kellegi valduses, omandis olemist puudutav

omandireform
[nimisõna, substantiiv]
omandisuhete ümberkorraldus, mille käigus muudetakse vara omandivormi (nt erastatakse või taasriigistatakse vara, tagastatakse õigusvastaselt võõrandatud vara)

omandisuhe
[nimisõna, substantiiv]
asja, vara õiguslik omamine, omanik olemine

omanditunne
[nimisõna, substantiiv]
1. vastutustundlik, hooliv suhtumine (kellegi) omandisse

2. omandit tähtsustav ellusuhtumine

omandivaidlus
[nimisõna, substantiiv]
(kohtusse lahendada antud) vaidlus omandiõiguse üle

omandivorm
[nimisõna, substantiiv]
omandiõiguse alusel kellegi omanduses olemise viis (nt eraomand, juriidilise isiku, munitsipaal-, riigi omand vm)

omandiõigus
[nimisõna, substantiiv]
täielik võim asja üle, õigus seda (nt kinnistut, korterit) vallata, kasutada ja käsutada

omandus
[nimisõna, substantiiv]
väljendab asja, vara kuulumist kellelegi, osutab selle (õiguslikule) omanikule

omandusõigus
[nimisõna, substantiiv]
täielik võim asja üle, õigus seda (nt kinnistut, korterit) vallata, kasutada ja käsutada

omane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi või millegi olemusse kuuluv

2. olemusse kuuluv, iseloomulik

3. iseloomulik, tüüpiline

omanik
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kellele miski omandina kuulub

2. millegi (või kellegi) omaja, see, kelle oma miski (või keegi) on

3. keegi, kellele miski kuulub

omanikfirma
[nimisõna, substantiiv]
millegi omanikuks olev ettevõte

omanikujärelevalve
[nimisõna, substantiiv]
ehitise omaniku korraldatud järelevalve selle üle, et ehitaja täidaks oma kohustusi

omanikustama
[tegusõna, verb]
ühele või mitmele konkreetsele omanikule andma

omanikustamine
[nimisõna, substantiiv]
riigi vara konkreetsele omanikule andmine lausriigistatud majanduse ümberkorraldamisel, erastamine ja munitsipaliseerimine

omanikutulu
[nimisõna, substantiiv]
omaniku saadav tulu (hõlmab nt kasumit ja omaniku palka)

omanikutunne
[nimisõna, substantiiv]
1. vastutustunne ja hoolivus millegi endale kuuluva suhtes

2. tunne, et miski kuulub sulle

omanimeline
[omadussõna, adjektiiv]
nime omanikuga samanimeline, enda nime kandev

omanimetus
[nimisõna, substantiiv]
mingi rahva omakeelne nimetus, mis sageli erineb teiste rahvaste kasutatud nimetustest (nt madjarid ungarlaste kohta, hellenid kreeklaste kohta))

omanuhti
[määrsõna, adverb]
1. omaette

2. omapead

omanäoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. laadilt, ilmelt eripärane, muudest omataolistest erinev

2. laadilt, ilmelt eripärane

omaosalus
[nimisõna, substantiiv]
ostja või rahaliste vahendite taotleja enda panustatud osa tasutavas või eraldatavas rahasummas

omapalgeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. laadilt, ilmelt eripärane, muudest omataolistest erinev

2. laadilt, ilmelt eripärane

omapead
[määrsõna, adverb]
1. iseseisvalt, omal algatusel või tahtel

2. teistest sõltumata või teistega kokku puutumata

omapoiss
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi ühel nõul, ühes mestis olija, kaaslane (mingis ettevõtmises, kitsamas seltskonnas)

omapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
(omakorda või vastuseks) kellegi enda poolt lähtuv, omalt poolt antav, lisatav või tehtav

omapuhku
[määrsõna, adverb]
ise ka, (ise) omakorda

omapäi
[määrsõna, adverb]
enda hooleks jäetuna, järelevalveta, ilma kontrollita

omapära
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik(ud) erijoon(ed), mille poolest keegi või miski teistest erineb, eriomaste tunnuste kogum

2. kellegi või millegi erilised, iseloomulikud omadused

omapärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma (kummalise) eripäraga, teistest või tavalisest (tugevasti) erinev, millegi poolest isesugune

2. tavalisest erinev, ebatavaline

3. oma eripäraga, teistest erinev

omapäraselt
[määrsõna, adverb]
teistest või tavalisest (tugevasti) erinevalt

omapärastama
[tegusõna, verb]
omapäraseks, millegi poolest isesuguseks tegema

omapärasus
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik(ud) erijoon(ed), mille poolest keegi või miski teistest erineb, eriomaste tunnuste kogum

2. kellegi või millegi erilised, iseloomulikud omadused

omapäratsema
[tegusõna, verb]
iga hinna eest omapärane olla püüdma, originaalsust taotlema

omapäratu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma ühegi huvitava või erilise omaduseta, ilma omapärata, hrl igav või üksluine

omarahastus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mis peab rahaliste vahendite (nt pangalaenu, toetuse) taotlejal endal olemas olema

2. omaosalus

omariiklus
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisva riigi seisund

2. riiklik iseseisvus

omaruum
[nimisõna, substantiiv]
terviklik, eriline keskkond või õhustik, mille loob mingi kunstiteos või inimene

omasaade
[nimisõna, substantiiv]
tele- või raadiokanali enda tehtud, mitte sisse ostetud saade

omasarnane
[omadussõna, adjektiiv]
selline nagu keegi või miski ise

omasoodu
[määrsõna, adverb]
(kellestki või millestki) sõltumatult või suunamatult, oma loomulikku rada

omasooihar
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet samast soost inimese vastu

omasooiharus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalne ja emotsionaalne tõmme samast soost inimese vastu

omasooline
[nimisõna, substantiiv]
(homoseksuaalsusega seoses:) endaga, kellegagi ühest ja samast sugupoolest inimene

omastama
[tegusõna, verb]
(organismi kohta:) elutegevuseks vajalikke aineid vastu võtma ja ära kasutama

omastatav
[omadussõna, adjektiiv]
(ainete kohta:) organismile sobiv, organismis hõlpsasti vastu võetav ja ära kasutatav

omastav
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelle?, mille? (nt venna, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelle?/mille? (nt venna, õpiku)

omastavaline
[omadussõna, adjektiiv]
omastavas käändes olev, genitiivist iseloomustatud (hrl nimisõnalise täiendsõna kohta)

omastehooldaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes hooldab kodus haiguse, puude vm erivajaduse tõttu abi vajavat pereliiget või lähedast

omastehooldus
[nimisõna, substantiiv]
omakse hooldamine ja põetamine kodus

omastuma
[tegusõna, verb]
organismi poolt vastu võetud ja ära kasutatud saama

omastusliide
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tuletusliide, mis väljendab omamist

omasugune
[omadussõna, adjektiiv]
selline nagu keegi või miski ise

omasus
[nimisõna, substantiiv]
mingite omaduste, tunnuste poolest omane-olek

omasuurune
[omadussõna, adjektiiv]
sama suur kui keegi või miski ise, endaga ühesuurune

omasõna
[nimisõna, substantiiv]
keelele häälduselt ja grammatiliselt omane sõna (nt taristu sõna infrastruktuur asemel)

omasõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
oma keele sõnadega väljendatud

omatahtsi
[määrsõna, adverb]
1. omal tahtel või soovil, oma tahtmist mööda

2. nii, nagu keegi soovib

omataoline
[omadussõna, adjektiiv]
selline nagu keegi või miski ise

omatarve
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte toodangu (nt elektrienergia, kütuse) osa, mis kasutatakse ära samas ettevõttes

omateada
[määrsõna, adverb]
enese arvates, oma arust

omatehtud
[omadussõna, adjektiiv]
kodus tehtud, kodusel teel valmistatud

omatoodang
[nimisõna, substantiiv]
mingis majandusüksuses endas valmistatud tooted või kaubad (mida kasutatakse samas majandusüksuses)

omatoodetud
[omadussõna, adjektiiv]
ise, kohapeal toodetud

omatrump
[nimisõna, substantiiv]
kuni 4 osavõtjaga kaardimäng, milles eestkäsi saab endale trumbi valida, teiste trumbimasti määrab istumisjärjekord

omatulu
[nimisõna, substantiiv]
1. eelarvelise asutuse eelarveväliselt saadud rahalised vahendid

2. mittetulundusühingu kasum müügist või teenustest

omausk
[nimisõna, substantiiv]
mingi rahva pärimuslik usk, mis on tekkinud selle rahva kujunemise käigus tema enda kultuuri pinnasest

omausuline
[nimisõna, substantiiv]
omausku, pärimuslikku usku inimene (Eestis maa- või taarausuline)

omavahel
[määrsõna, adverb]
1. vastastikku üksteisega või teineteisega

2. üksteisega või teineteisega

omavahele
[määrsõna, adverb]
kellegagi omaette, olukorda, kus kõrvalisi isikuid või teisi juures pole

omavaheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahe või enama osalise (nt inimese, riigi, asutuse) vahel toimuv või olemasolev

2. selline, mis on olemas või toimub kahe või enama inimese või nähtuse vahel (ühelt teisele ja teiselt tagasi)

omavahend
[nimisõna, substantiiv]
ettevõttesse paigutatud ettevõtja(te) oma raha (nt säästud, pärandus)

omavalitsus
[nimisõna, substantiiv]
kogukondlik valitsemisviis, mille puhul haldusüksuse inimesed vm koosluse esindajad valitsevad ennast oma asjades ise

omavalitsusasutus
[nimisõna, substantiiv]
linnas, maakonnas vm haldusüksuses kohalikku elu juhtiv ja korraldav asutus

omavalitsusjuht
[nimisõna, substantiiv]
omavalitsusüksuse juht, Eestis nt linnapea, vallavanem

omavalitsusliit
[nimisõna, substantiiv]
omavalitsusüksuste ühendus, mis on loodud ühishuvide edendamiseks ja kaitseks

omavalitsuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(kohalikku) omavalitsust rakendav, sellesse puutuv

omavalitsusvalimised
[nimisõna, substantiiv]
kohaliku omavalitsuse volikogu valimised

omavalitsusüksus
[nimisõna, substantiiv]
kohaliku omavalitsuse üksus, Eestis linn või vald

omavalmistatud
[omadussõna, adjektiiv]
kodus tehtud, kodusel teel valmistatud

omavaluuta
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi riigi valuuta, mida vahetatakse või mille kurssi võrreldakse teiste riikide valuutadega

2. riigi rahasüsteem ja selles rakendatavad rahamärgid

omavanune
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi endaga võrreldes sama vana, samas eas kui keegi ise

2. samas eas kui keegi ise

omavari
[nimisõna, substantiiv]
eseme tagumisele küljele moodustuv pehme üleminekuga vari

omavastutus
[nimisõna, substantiiv]
kahjusumma osa, mis jääb kindlustusjuhtumi korral kindlustusseltsi kliendi kanda

omavereülekanne
[nimisõna, substantiiv]
vere viimine haige ühest kehaosast teise

omaviisi
[määrsõna, adverb]
omamoodi

omavoli
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ametiisiku, ametiasutuse kohta:) oma tahte või õiguse vägivaldne, ebaseaduslik teostamine

omavoliline
[omadussõna, adjektiiv]
ebaseaduslikult, vägivaldselt vm lubamatul viisil tegutsev või tehtud

omavoliliselt
[määrsõna, adverb]
ilma loata, iseenda õigusega, omal volil

omavolitsema
[tegusõna, verb]
ebaseaduslikult, vägivaldselt vm lubamatul viisil tegutsema, oma tahet peale või läbi suruma, omavoliliselt käituma

omavolitsi
[määrsõna, adverb]
ilma loata, iseenda õigusega, omal volil

omavärav
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus mängija saadab palli või litri oma meeskonna väravasse (jalgpallis, hokis)

omavääring
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi riigi valuuta, mida vahetatakse või mille kurssi võrreldakse teiste riikide valuutadega

2. riigi rahasüsteem ja selles rakendatavad rahamärgid

ombrograaf
[nimisõna, substantiiv]
sademete hulka registreeriv sadememõõtur

ombromeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõtevahend vedelate sademete kogumiseks

2. sadememõõtel

ombudsman
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu riigiametnik, kes aitab ennetada kollektiivseid töötülisid vm vaidlusalaseid probleeme, lahendada kodaniku, riigiasutuste ja ametiisikute vahelisi tülisid

ometi
[määrsõna, adverb]
1. rõhutab kergendustunnet, imestust, pahameelt või tugevdab käsku, soovi

2. sõna, mis rõhutab palvet, ootust, rõõmu või seda, et sa imestad millegi üle, kahetsed midagi või oled kellegi peale pahane

ometigi
[määrsõna, adverb]
sellegipoolest, kõigele vaatamata

omikron
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku 15. täht (Ο, ο), ladina tähestikus lühike o

2. kreeka täht

omikrontüvi
[nimisõna, substantiiv]
koroonaviiruse SARS-CoV-2 mutatsioonide järjekorras kuues püsivate omadustega viirusevariant

omistama
[tegusõna, verb]
midagi kellegi või millegi olemusse kuuluvaks, kellestki lähtuvaks või tema omaks pidama

omlett
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese vedelikuga lahtiklopitud munadest (ja lisanditest) pannkoogikujuline toit

2. munast tehtud pannkoogi kujuga toit, mida süüakse tavaliselt hommikul

ommatiid
[nimisõna, substantiiv]
1. (putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) üks liitsilma moodustavatest silmakestest, millest igaüks näeb ühte osa tervikust

2. liitsilma osa

omnibuss
[nimisõna, substantiiv]
1. paljuistmeline sõiduk inimeste veoks

2. suur mootoriga sõiduk, kuhu mahub palju inimesi ja mis teeb peatusi, et sõitjad saaksid siseneda või väljuda

omnikanal
[nimisõna, substantiiv]
(e-kaubanduses:) erinevate elektrooniliste kanalite kombineerimine kliendi tellimuse täitmiseks

omnium
[nimisõna, substantiiv]
(jalgrattaspordis:) trekisõidu mitmevõistlus

omnivoor
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes tarvitab nii taimset kui loomset toitu

omul
[nimisõna, substantiiv]
1. siigade perekonda kuuluv suur kala Põhja-Siberis ja Kirde-Euroopas

2. kala

onager
[nimisõna, substantiiv]
1. eeslisarnane loom Ees-Aasias

2. eeselloom

onama
[tegusõna, verb]
sugutungi rahuldama oma suguelundeid käega vm viisil mehaaniliselt ärritades

onaneerima
[tegusõna, verb]
sugutungi rahuldama oma suguelundeid käega vm viisil mehaaniliselt ärritades

onanism
[nimisõna, substantiiv]
sugutungi rahuldamine oma suguelundeid käega vm viisil mehaaniliselt ärritades

onanist
[nimisõna, substantiiv]
käsikiimleja

ondatra
[nimisõna, substantiiv]
veekogude kalda-aladel elutsev rotist kogukam pruunikarvaline näriline, keda kasvatatakse ka farmides karusnahaloomana

ondatranahk
[nimisõna, substantiiv]
ondatralt saadud karusnahk

onduleerima
[tegusõna, verb]
juukseid (tangidega) laineliseks tegema, lainelisi lokke tegema

oneiroloogia
[nimisõna, substantiiv]
unenägusid uuriv teadus

oneiromantia
[nimisõna, substantiiv]
unenäo seletus, ebausklik unenägude „tähenduse“ tõlgendus tulevikuennustusena

one-step
[nimisõna, substantiiv]
fokstrotiga sarnane seltskonnatants

ongström
[nimisõna, substantiiv]
mittesüsteemne pikkusühik, mida kasutatakse spektroskoopias lainepikkuste mõõtmisel ning aatomite suuruse ning keemiliste sidemete pikkuse mõõtmisel

onkel
[nimisõna, substantiiv]
(võõras vanem) mees

onko
[nimisõna, substantiiv]
onkoloogiahaigla või -osakond

onkogeen
[nimisõna, substantiiv]
geen, mis võib DNA kahjustumisel muuta normaalse raku kasvajarakuks

onkogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kasvajaid põhjustav

2. kasvajaid tekitav

onkohaige
[nimisõna, substantiiv]
onkoloogilist haigust põdev inimene

onkohaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus ravitakse onkoloogilisi haigusi (eeskätt vähktõbe)

onkohaigus
[nimisõna, substantiiv]
kasvajaline haigus

onkokardioloogia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini ala, mis käsitleb vähiravi mõju südametervisele

onkoliit
[nimisõna, substantiiv]
sibulat meenutav kihiline lubiainest moodustis, mis on tekkinud merevees bakterite ja vetikate järkjärgulisel kasvamisel setteosakeste ümber

onkoloog
[nimisõna, substantiiv]
eriarst, kes diagnoosib ja ravib kasvajatega seotud haigusi

onkoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvajaid käsitlev arstiteaduse haru

2. arstiteaduse haru

onkoloogiahaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus ravitakse onkoloogilisi haigusi (eeskätt vähktõbe)

onkoloogiakeskus
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniasutus (hrl haigla allüksus), mis tegeleb vähiuuringute ja -raviga

onkoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kasvajatesse puutuv, kasvaja(te)ga seotud

2. sellist haigust põdev

onkomarker
[nimisõna, substantiiv]
(mitmesuguste organismis leiduvate ainete kohta, mille tase kasvaja esinedes ja arenedes veres tõuseb ning mis on üheks vahendiks kasvaja diagnoosimisel ja kasvajalise haiguse jälgimisel)

onkotsertsiaas
[nimisõna, substantiiv]
troopilistes maades levinud nakkushaigus, mille tekitaja on ussnugiline Onchocerca volvulus

onkoviirus
[nimisõna, substantiiv]
kasvajaid põhjustav, onkogeenne viirus

onku
[nimisõna, substantiiv]
(võõras vanem) mees

on-line
1. interneti, veebi kaudu toimuv režiim

2. veebis asumine

online
[nimisõna, substantiiv]
1. interneti, veebi kaudu toimuv režiim

2. veebis asumine

online-intervjuu
[nimisõna, substantiiv]
1. interneti vahendusel toimuv intervjuu

2. Interneti vahendusel toimuv intervjuu

online-väljaanne
[nimisõna, substantiiv]
1. internetis ilmuv väljaanne

2. Internetis ilmuv väljaanne

onn
[nimisõna, substantiiv]
okstest, mullast vm käepärasest materjalist ehitatud eluase, (ajutine) peavari vm eriotstarbega ehitis

onomasioloog
[nimisõna, substantiiv]
1. pärisnimesid uuriv teadlane

2. pärisnimede uurija

onomasioloogia
[nimisõna, substantiiv]
(keeleteaduses, terminoloogias:) mõistete ja nende tähistamise viiside uurimine ja kirjeldamine, hrl vastanduses sõnade ja sõnatähenduste uurimisele

onomastika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse haru, mis uurib pärisnimesid

onomatopoeetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sõnade kohta:) loodushääli, helisid jäljendav

2. helijäljendav

onomatopöa
[nimisõna, substantiiv]
loodushäälte tinglik väljendamine keele foneetiliste vahenditega

on's
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
on siis?, kas on?

ons
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
on siis?, kas on?

ontlik
[omadussõna, adjektiiv]
(laitmatult) korralik, heade kommetega

ontlikult
[määrsõna, adverb]
korralikult, nii nagu peab, häid kombeid järgides

ontogenees
[nimisõna, substantiiv]
organismi individuaalne areng, areng (viljastatud) munarakust täiskasvanuks või kuni loomuliku surmani

ontoloogia
[nimisõna, substantiiv]
metafüüsika haru, mis käsitleb olemise üldist loomust

ontsiidium
[nimisõna, substantiiv]
populaarne toataimena kasvatatav orhidee

onu
[nimisõna, substantiiv]
ema või isa vend

onuheinolik
[omadussõna, adjektiiv]
lamedalt naljatlev

onuke
[nimisõna, substantiiv]
(võõras vanem) mees

onulaps
[nimisõna, substantiiv]
onupoeg või onutütar

onulik
[omadussõna, adjektiiv]
onu moodi (nt vanema mehena heatahtlikult osutav ja õpetav)

onunaine
[nimisõna, substantiiv]
ema või isa venna abikaasa

onupoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. isa või ema venna meessoost laps, üks nõbusid

2. isa või ema venna meessoost laps

onupojapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
1. sugulaste või tuttavate, üldse omameeste soosimine ametikohtade jagamisel vms

2. sugulaste soosimine ametikohtade jaotamisel

onutütar
[nimisõna, substantiiv]
1. isa või ema venna naissoost laps, üks nõbusid

2. isa või ema venna naissoost laps

oo
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

oober
[nimisõna, substantiiv]
1. (mees)teenindaja, kes kohvikus või restoranis suhtleb klientidega ja toob toidu lauale

2. mees, kelle töö on restoranis toite ja jooke lauale tuua

ooberdama
[tegusõna, verb]
külalise, kliendi vajadusi rahuldama, kedagi teenindama

ooberst
[nimisõna, substantiiv]
1. kolonelile või polkovnikule vastav ohvitseri auaste Saksamaal, Austrias ja Šveitsis, ka Rootsis

2. selles auastmes sõjaväelane

3. kolonelile vastav auaste saksa keele maades

ooberstleitnant
[nimisõna, substantiiv]
1. leitnandist kõrgem auaste Saksamaa jt riikide relvajõududes

2. selles auastmes ohvitser

oobolus
[nimisõna, substantiiv]
väljasurnud väike käsijalgne, kelle karp sisaldas fosfaate

oobolusfosforiit
[nimisõna, substantiiv]
meres elanud käsijalgsete kodades leiduv fosforiit

ood
[nimisõna, substantiiv]
pidulik luuletus, ülistus- või mälestuslaul, mis on pühendatud ideele, isikule, sündmusele, loodusnähtusele vms

oodatav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida oodatakse või eeldatakse

oodatavasti
[määrsõna, adverb]
1. eelduste kohaselt, suure tõenäosusega, nagu võib oodata

2. tõenäoliselt, loodetavasti

oodatud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida või keda (väga) oodatakse

oodatult
[määrsõna, adverb]
1. ootuspäraselt

2. nii, et miski või keegi on oodatud

oode
[nimisõna, substantiiv]
kerge eine (nt söögikordade vahepeal või ka söögikorrana)

oodus
[nimisõna, substantiiv]
vekslite väljaostmisel või edasiandmisel võlasummalt tehtav mahaarvamine

oodustama
[tegusõna, verb]
vekslit enne tähtaja saabumist müüma või välja ostma

ooforiit
[nimisõna, substantiiv]
ühes või mõlemas munasarjas tekkinud põletik

oogoon
[nimisõna, substantiiv]
mõnede vetikate ja alamate seente emassuguorgan, kus tekivad munarakud

ooh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

ooid
[nimisõna, substantiiv]
väike kerajas või läätsjas mineraalmoodustis settekivimeis

oojaa
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab jaatust, möönmist, kinnitust

ookean
[nimisõna, substantiiv]
1. mandreid eraldav maailmamere osa, suur soolase vee väli

2. väga suur meri, mis eraldab mandreid. Ookeanid on näiteks Atlandi, India ja Vaikne ookean

ookeanikala
[nimisõna, substantiiv]
ookeanis elutsev kala

ookeanilaev
[nimisõna, substantiiv]
ookeanisõiduks kohane suur laev

ookeaniline
[omadussõna, adjektiiv]
(maakoore kohta:) ookeani, maailmamere põhjas olev, ookeaniga seotud

ookeanipüük
[nimisõna, substantiiv]
(tööstuslik) kalapüük ookeanist

ookeanisaar
[nimisõna, substantiiv]
ookeanilise tekkega või ookeanis asuv saar

ookeanitagune
[omadussõna, adjektiiv]
teisel pool ookeani asuv, seal toimuv, sealt pärinev

ookeanivaade
[nimisõna, substantiiv]
hrl mõnest kõrgemast kohast ookeanile avanev vaade

ooker
[nimisõna, substantiiv]
rauarikkast mineraalist saadav looduslik kollane värvaine, mida kasutatakse värvide valmistamiseks

ookerkass
[nimisõna, substantiiv]
liivakarva pruuni kuni kollakashalli karva ja mustatriibulise sabaga kassisarnane loom peamiselt Põhja-Aafrika kuivadel aladel

ookerkollane
[omadussõna, adjektiiv]
ookrile omast (tume)kollast värvi

ookervärv
[nimisõna, substantiiv]
rauarikkast mineraalist valmistatud (tume)kollane värv

ookrikarva
[omadussõna, adjektiiv]
ookrile iseloomulikku (tume)kollast või ka punast või rohelist värvi

ooleum
[nimisõna, substantiiv]
1. vääveltrioksiidiga küllastunud väävelhape, suitsev väävelhape

2. suitsev väävelhape

ooliit
[nimisõna, substantiiv]
1. (urbne) kivim, mis valdavalt koosneb väikestest kerajastest mineraalmoodustistest ehkooididest

2. kivim

oolong
[nimisõna, substantiiv]
osaliselt fermenteeritud teepõõsalehtedest jook (jääb musta ja rohelise tee vahele)

ooloog
[nimisõna, substantiiv]
linnumune uuriv eriteadlane

ooloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. linnumune käsitlev ornitoloogia haru

2. munateadus

oolrait
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. olgu, hea küll

2. korras, kombes

oom
[nimisõna, substantiiv]
1. elektritakistuse mõõtühik SI-süsteemis (tähis Ω)

2. elektritakistuse mõõtühik

oomega
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku viimane täht (Ω, ω), ladina tähestikus pikk o

2. kreeka täht

oomegaisane
[nimisõna, substantiiv]
madalaimaks hinnatud omadustega, teistest nõrgem, hädine vms mees

oomegarasvhape
[nimisõna, substantiiv]
oomega-3-, oomega-6-, oomega-7-, oomega-9-rasvhape

oomen
[nimisõna, substantiiv]
1. seik, nähtus või märk, mida arvatakse midagi ennustavat

2. viide millegi lähedusele, saabumisele

oomine
[omadussõna, adjektiiv]
(elektritakistuse kohta:) suurusega üks oom

oommeeter
[nimisõna, substantiiv]
elektritakistuse mõõtmise riist

oonüks
[nimisõna, substantiiv]
1. poolvääriskivina kasutatav kontrastselt kihiline (nt must valgega, pruun valgega, punane valgega) ahhaat

2. ehtekivi

oo-oh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

ooper
[nimisõna, substantiiv]
muusikaline lavateos, milles kogu tekst lauldakse instrumentaalmuusika saatel

ooperfilm
[nimisõna, substantiiv]
ooper filmina

ooperiaaria
[nimisõna, substantiiv]
iseseisev instrumentaalsaatega vokaalne soolo-osa ooperis

ooperietendus
[nimisõna, substantiiv]
ooperi ettekanne

ooperikoor
[nimisõna, substantiiv]
ooperi- jt muusikalavastustes esinev professionaalne segakoor

ooperikunst
[nimisõna, substantiiv]
ooper teatrikunsti alaliigina

ooperilaulja
[nimisõna, substantiiv]
soololaulja ooperis (ka vabakutselisena tegutsev)

ooperilava
[nimisõna, substantiiv]
1. ooperiteatri lava

2. (ka ooperiteatri kohta)

ooperiliteratuur
[nimisõna, substantiiv]
kõik (mingil ajastul või mingis piirkonnas) loodud ooperid

ooperilooming
[nimisõna, substantiiv]
helilooja loodud ooperid

ooperimaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone ooperite etendamiseks

ooperimuusika
[nimisõna, substantiiv]
ooperitele loodud muusika

ooperipublik
[nimisõna, substantiiv]
ooperite kuulajaskond

ooperiroll
[nimisõna, substantiiv]
roll, osatäitmine ooperis

ooperisolist
[nimisõna, substantiiv]
soololaulja ooperis (hrl töötab ooperiteatris)

ooperiteater
[nimisõna, substantiiv]
oopereid ja muid muusikalavastusi etendav teater

ooperitenor
[nimisõna, substantiiv]
kõrge meeshäälega ooperilaulja

ooperlik
[omadussõna, adjektiiv]
ooperile omane, hrl suurejooneline ja dramaatiline, tunnetest laetud

oopium
[nimisõna, substantiiv]
mooni (unimaguna) valmimata kuparde kuivatatud piimmahl, mida tarvitatakse valuvaigistite toorainena ja narkootikumina

oopiumimagun
[nimisõna, substantiiv]
oopiumi saamiseks kasvatatav sinakashallide lehtede, suurte erksavärviliste õite ja suurte paksuseinaliste väheseemneliste kupardega rohttaim

oopiumimoon
[nimisõna, substantiiv]
oopiumi saamiseks kasvatatav sinakashallide lehtede, suurte erksavärviliste õite ja suurte paksuseinaliste väheseemneliste kupardega rohttaim

oopiumimürgistus
[nimisõna, substantiiv]
oopiumist põhjustatud mürgitus

oopiumimürgitus
[nimisõna, substantiiv]
oopiumist põhjustatud mürgitus

oopiumipiip
[nimisõna, substantiiv]
pika varrega piip oopiumi suitsetamiseks

oopiumipreparaat
[nimisõna, substantiiv]
toimeainena oopiumi sisaldav ravim (nt morfiin)

oopiumipulber
[nimisõna, substantiiv]
toimeainena oopiumi sisaldav pulber ravimina

oopiumitinktuur
[nimisõna, substantiiv]
moonitaimest alkoholitõmmisena valmistatud vedel ravim

oopus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjanduslik, muusikaline, teaduslik vm teos

2. teos, kirjatöö

oos
[nimisõna, substantiiv]
1. vallikujuline mandrijää sulamisvee setteist pinnavorm

2. pinnavorm

oosistik
[nimisõna, substantiiv]
ooside rühm

oospoor
[nimisõna, substantiiv]
mõnede vetikate ja alamate seente munarakust tekkinud eos

oot
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab soovi, et oodataks või viivitataks veidi

2. osutab, et kõneleja soovib midagi meelde tuletada või täpsustust, selgitust saada

3. väljendab soovi, et veidi oodataks

oota
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
osutab, et kõneleja soovib midagi meelde tuletada või täpsustust, selgitust saada

ootama
[tegusõna, verb]
1. kuskil viibima, arvestades, et teatud aja möödumisel keegi või miski saabub või toimub

2. arvama, et keegi või miski saabub või toimub

3. kui sa kedagi või midagi ootad, siis sa arvestad sellega, et see inimene või asi saabub, tuleb

Ühendtegusõnad: ette ootama, ette ootama, juurde ootama, juurde ootama, järele ootama, järele ootama, tagasi ootama, tagasi ootama, vastu ootama, vastu ootama, ära ootamaära ootama

ootamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida (või keda) ei osatud oodata, ette näha või aimata

2. üllatuslikult mõjuv

3. selline, mida (või keda) ei osatud oodata, ette näha

ootamatult
[määrsõna, adverb]
1. üllatuslikult (kiiresti, sel samal hetkel), ette nägematult, ette teatamata vms

2. (kiiresti ja) nii et ei osanud ette näha

ootamatus
[nimisõna, substantiiv]
ettenägematu sündmus, olukord, tegu vms

ootamine
[nimisõna, substantiiv]
arvestamine asjaoluga, et teatud aja möödudes keegi või miski saabub või toimub, sellises teadmises (kuskil) viibimine

ootamisaeg
[nimisõna, substantiiv]
millegi (nt kaubasaamise, vastuvõtule pääsemise) ootamise aeg

ootavalt
[määrsõna, adverb]
oodates (nt vastust, seletust)

ooteaeg
[nimisõna, substantiiv]
millegi (nt kaubasaamise, vastuvõtule pääsemise) ootamise aeg

ooteala
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus sõidukid, inimesed või loomad ootavad oma järjekorra kättejõudmist (nt piiriületusel, taksopeatuses, lüpsiplatsi juures)

ooteasend
[nimisõna, substantiiv]
ootevalmis asend (nt tennises pallingu vastuvõtmiseks)

ootejärjekord
[nimisõna, substantiiv]
kuhugi pääsemist, millegi saamist ootavate inimeste vm järjestus, aeg, mis järjekorras ootamisele kulub

ootekoda
[nimisõna, substantiiv]
varikatuse ja pingiga rajatis bussi või muu liiklusvahendi ootamiseks peatuses

ootel
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
ootamas, millekski (nt kellegi saabumiseks, millegi toimumiseks) valmis

ootele
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
ootama, millekski (nt kellegi saabumiseks, millegi toimumiseks) valmistuma

ooteleht
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik järjekord millegi saamiseks või kuhugi pääsemiseks

ootenimekiri
[nimisõna, substantiiv]
vabanevale kohale pääsemist taotlevate inimeste järjestus

ootepaviljon
[nimisõna, substantiiv]
bussi, rongi vm sõiduvahendi ootamiseks mõeldud katusealune või (väike) hoone

ooteplatvorm
[nimisõna, substantiiv]
ooteala ühissõiduki peatuses, kõrgend sõiduvahendisse minekuks ja sealt mahatulekuks

ooterežiim
[nimisõna, substantiiv]
töövalmis olek väikese võimsustarbe juures, nt teleri vm seadme valmisolek puldist või taimerist kiireks töölerakendamiseks

ooteruum
[nimisõna, substantiiv]
ruum liiklusvahendi, vastuvõtu vm ootamiseks

ootesaal
[nimisõna, substantiiv]
(avar) ruum, kus oodatakse mingi tegevuse või sündmuse algust (nt vaksalis, lennujaamas liiklusvahendi väljumist, polikliinikus arsti vastuvõttu)

ootetuba
[nimisõna, substantiiv]
ruum liiklusvahendi, vastuvõtu vm ootamiseks

ootetöö
[nimisõna, substantiiv]
kohapeal ootavale tellijale tehtav kiire töö

ootevalmis
[omadussõna, adjektiiv]
kiiresti tegutsemiseks, reageeringuks või kasutamiseks valmis

ootlik
[omadussõna, adjektiiv]
ootusärev, äraootav, täis ootust

oot-oot
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab soovi, et oodataks või viivitataks veidi

2. osutab, et kõneleja soovib midagi meelde tuletada või täpsustust, selgitust saada

3. väljendab soovi, et veidi oodataks

ootus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida kelleltki või milleltki oodatakse või loodetakse

2. see, mida sa kelleltki või milleltki ootad

3. lootus

ootuspinge
[nimisõna, substantiiv]
ootusest tingitud psühholoogiline pinge

ootuspärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. ootusele vastav

2. selline, mida võiski eeldada, arvata

3. ootus[t]ele vastav

ootuspäratu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei osatud eeldada, arvata

ootusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
täis ootust

ootusärevus
[nimisõna, substantiiv]
1. ootusest tingitud erutus ja rahutus

2. selline õhustik

ootvel
[määrsõna, adverb]
1. ootamas, ootevalmis

2. ootamas, ootel

ootvele
[määrsõna, adverb]
ootama

op.
1. järjekorranumbriga märgitud muusikateos sama helilooja teiste teoste seas

2. nummerdatud heliteos

opa
[määrsõna, adverb]
süles, sülle

opaak
[nimisõna, substantiiv]
1. liik valget savi, mida on kasutatud nt lauanõude valmistamiseks

2. valge savi

3. sellest valmistatud tooted

opaakne
[omadussõna, adjektiiv]
1. läbipaistmatu, tuunjas

2. läbipaistmatu

3. tuunjas

opaal
[nimisõna, substantiiv]
1. piimjas või kollakasvalge mineraal, kvartsi teisend

2. poolvääriskivi

opaalklaas
[nimisõna, substantiiv]
nõrgalt värvitud küütlev või piimklaas

opaalloom
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu keha pinnaga toituv viburloom, hrl sooleparasiit

2. viburloom

opaalne
[omadussõna, adjektiiv]
piimjalt läbipaistev, opaalina küütlev

opakas
[omadussõna, adjektiiv]
rumal, loll, tobe

opalestsents
[nimisõna, substantiiv]
1. piimjas, läbipaistmatu küütlus, säramine, valguse hajumine

2. teat helendus

operaator
[nimisõna, substantiiv]
1. filmimaterjali ülesvõtja, filmiteose pildilahenduse looja

2. filmi-, teleoperaator

operaatorarvutus
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline meetod lineaarsete süsteemide (nt elektriahelate) dünaamiliste omaduste arvutamiseks

operaatorfirma
[nimisõna, substantiiv]
mingit tehnilist või ettevõtete süsteemi juhtiv, vastavaid töid teostav ja korraldav ettevõte

operatiivauto
[nimisõna, substantiiv]
hrl päästeteenistuse, politsei vm sireeniga auto kiireloomuliste ülesannete täitmiseks

operatiivgrupp
[nimisõna, substantiiv]
ajutine rühm inimesi kiireloomulise ülesande vahetuks läbiviimiseks kriisi-, sõja- vms olukorras

operatiivkaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart, mis annab õiguse sõita nagu operatiivauto (nt ületada lubatud piirkiirust, ignoreerida fooritulesid)

operatiivmälu
[nimisõna, substantiiv]
arvuti keskne mäluseade, kuhu saab andmeid kirjutada ja kust saab neid lugeda

operatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kiiresti ja tõhusalt tegutsev või toimuv

2. vahetult, kohe (siinsamas, samal hetkel) toimuv

operatiivnõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
lühike (erakorraline) nõupidamine

operatiivselt
[määrsõna, adverb]
kiiresti, kohe (ja tõhusalt)

operatiivstaap
[nimisõna, substantiiv]
vahetu, erakorralise juhtimise staap

operatiivsus
[nimisõna, substantiiv]
kiire reageerimine ja tegutsemine

operatiivtöö
[nimisõna, substantiiv]
kiireloomulist reageerimist nõudev töö (nt politsei- või tolliameti töö raames)

operatiivülesanne
[nimisõna, substantiiv]
kiireloomulist reageerimist nõudev ülesanne (nt politseitöö või kaitsepoliitika raames)

operatsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
igapäevaseid toiminguid jätkav, harjumuspäraselt toimiv või funktsioneeriv

operatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. relva-, politsei- vms jõudude kooskõlastatud plaanipärane tegevus teatava eesmärgi saavutamiseks

2. organiseeritud tegevus, millega on seotud palju inimesi

operatsioonieelne
[omadussõna, adjektiiv]
enne kirurgilist lõikust tehtav või toimuv

operatsioonihaav
[nimisõna, substantiiv]
kirurgilise lõikuse haav

operatsioonijärgne
[omadussõna, adjektiiv]
pärast kirurgilist lõikust tehtav või toimuv

operatsioonilamp
[nimisõna, substantiiv]
(reflektoriga üksiklampidest koosnev) valgusti opereeritava kehapiirkonna valgustamiseks

operatsioonilaud
[nimisõna, substantiiv]
reguleeritav erilaud kirurgilisteks operatsioonideks

operatsiooniplokk
[nimisõna, substantiiv]
operatsioonitoad ja narkoosist ärkamise palat tervikliku haiglaüksusena

operatsiooniriist
[nimisõna, substantiiv]
kirurgilisel operatsioonil kasutatav arstiriist

operatsioonisaal
[nimisõna, substantiiv]
suur ruum, kus tehakse kirurgilisi lõikusi (haiglas, polikliinikus)

operatsioonisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mis juhib arvuti, telefoni vm seadme talitlust (nt Windows, Android, Linux)

operatsioonituba
[nimisõna, substantiiv]
ruum, kus tehakse kirurgilisi lõikusi (haiglas, polikliinikus)

operatsiooniväli
[nimisõna, substantiiv]
opereeritav kehapiirkond

operatsiooniõde
[nimisõna, substantiiv]
arste operatsioonil abistav õde

opereerima
[tegusõna, verb]
kirurgilise ravivõttena lõikama, operatsiooni tegema

Ühendtegusõnad: välja opereerimavälja opereerima

opereeritu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, keda on (haiglas, polikliinikus) opereeritud

2. see, keda on opereeritud

operetikoomik
[nimisõna, substantiiv]
operettides koomilisi osi mängiv näitleja

operetimeloodia
[nimisõna, substantiiv]
operetist pärit meloodia

operetimuusika
[nimisõna, substantiiv]
operettidele loodud muusika

operetinäitleja
[nimisõna, substantiiv]
operettides mängiv näitleja

operetisolist
[nimisõna, substantiiv]
soololaulja operetis

operetiviis
[nimisõna, substantiiv]
operetist pärit meloodia

operetlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. opereti elementidega, operetile omane

2. operetile omaselt lõbus ja kerge vms

operett
[nimisõna, substantiiv]
1. lõbusa sisuga elurõõmus muusikaline lavateos, milles kõneldav tekst vaheldub laulu ja tantsuga

2. muusikaline lavateos

3. selle lavaline ettekanne

opex
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kulud, mille kogusumma jääb muutumatuks nii tegevusmahu suurenedes kui ka vähenedes (nt ruumide rendikulu)

opiaat
[nimisõna, substantiiv]
oopiumi või oopiumi alkaloide sisaldav ravim (nt morfiin, tebaiin)

opioid
[nimisõna, substantiiv]
rühm keemilisi ühendeid, mis avaldavad inimesele morfiinilaadset, valuaistinguid pärssivat toimet

opioidne
[omadussõna, adjektiiv]
morfiinilaadne, valuaistingut pärssiva toimega

opiomaan
[nimisõna, substantiiv]
oopiumi tarvitav narkomaan

opiomaania
[nimisõna, substantiiv]
oopiumi järjekindel tarvitamine uimastina, kehaline ja vaimne sõltuvus oopiumist

opiõde
[nimisõna, substantiiv]
arste operatsioonil abistav õde

opkunst
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutava kunsti vool, mis taotleb liikumise või ruumilisuse muljet optiliste efektidega (joonte ja geomeetriliste kujundite ning värvi- või valguskontrastide kombinatsioonidega)

2. optilistel efektidel rajanev kunstivool

opman
[nimisõna, substantiiv]
1. 16.–17. sajandil Eestis mitme mõisa ülemvalitseja

2. (hiljem:) mõisavalitseja rahvakeelne nimetus

opmanikeretäis
[nimisõna, substantiiv]
kõva nahatäis

oponeerima
[tegusõna, verb]
avalikus vaidluses vastuväiteid esitama

oponent
[nimisõna, substantiiv]
avalikus vaidluses vastuväidete esitaja, oponeerija

oportunism
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl poliitikas:) teadlik omakasupüüdlik käitumine, avanevate võimaluste ärakasutamine enda kasuks, hoolimata põhimõtetest või laiematest huvidest

2. oludega kohanev järjekindlusetu poliitika

oportunist
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl poliitikas:) inimene, kes käitub teadlikult omakasupüüdlikult, kasutades ära avanevaid võimalusi ning mitte hoolides põhimõtetest või laiematest huvidest

2. poliitikas omakasupüüdlikult toimiv isik

oportunistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(poliitiliselt) omakasupüüdlik, avanevaid võimalusi enda kasuks ära kasutav

oportuniteet
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalmenetluse lõpetamine süüdistatava ja prokuröri kokkuleppena, kui süü ei ole suur ja puudub avalik menetlushuvi

opositsionäär
[nimisõna, substantiiv]
1. riigis, erakonnas vm koosluses võimul olijatele vastanduv inimene või erakond

2. vastasrindlane

opositsioon
[nimisõna, substantiiv]
(poliitikas:) erakond, poliitikute rühm või poliitik, kes seab oma seisukohti vastu võimul olijate seisukohtadele kas parlamendis või riigis üldisemalt

opositsioonierakond
[nimisõna, substantiiv]
valitseva erakonnaga või valitsusliiduga opositsioonis olev erakond

opositsioonijõud
[nimisõna, substantiiv]
1. opositsioonis olevad poliitikud

2. valitsusvastaste vaadetega inimesed

opositsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. võimul olijatele vastanduv, opositsioonis olev

2. opositsioonile omane

opositsioonipartei
[nimisõna, substantiiv]
valitseva erakonnaga või valitsusliiduga opositsioonis olev erakond

opositsioonipoliitik
[nimisõna, substantiiv]
poliitilisse opositsiooni kuuluv isik (nt parlamendis või riigis üldisemalt)

opossum
[nimisõna, substantiiv]
1. rotti meenutav umbes kassisuurune Ameerika kukkurloom, kes ohu korral teeskleb surnut

2. Ameerika kukkurloom

opp
[nimisõna, substantiiv]
kirurgiline lõikus, operatsioon

opressiivne
[omadussõna, adjektiiv]
oma tahtele allutav, karmilt alla suruv

opritšnik
[nimisõna, substantiiv]
1. 16. sajandil Ivan IV sõjaväkke kuulunud teenistusaadlik või Ivan IV ihukaitseväelane

2. opritšninasse kuuluv teenistusaadlik

3. tsaar Ivan IV ihukaitseväelane

opritšnina
[nimisõna, substantiiv]
16. sajandil, tsaar Ivan IV ajal maa jagamise tulemusena tsaarile allunud riigiosa, sh maa, asutused, sõjavägi

opsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mis juhib arvuti, telefoni vm seadme talitlust (nt Windows, Android, Linux)

optant
[nimisõna, substantiiv]
1. soovi kohaselt kodakondsuse valija, kodumaale tagasipöörduja

2. kodumaale opteerinu

optatiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sooviv kõneviis

opteerima
[tegusõna, verb]
1. kodakondsust valima (eriti territooriumi üleminekul ühelt riigilt teisele), kodumaaks peetavale maale asuma

2. kodakondsust valima

3. kodumaale naasma

opteerimine
[nimisõna, substantiiv]
kodakondsuse valimine (eriti territooriumi üleminekul ühelt riigilt teisele), kodumaaks peetavale maale asumine

opteeruma
[tegusõna, verb]
1. kodakondsust valima (eriti territooriumi üleminekul ühelt riigilt teisele), kodumaaks peetavale maale asuma

2. kodakondsust valima

3. kodumaale naasma

optik
[nimisõna, substantiiv]
valgusõpetuse ehk optikaga tegelev teadlane

optika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis käsitleb valgust ning valguse ja aine vastastikust toimet

optikariist
[nimisõna, substantiiv]
hrl millegi vaatlemiseks mõeldud seade, mille konstruktsioonis on rakendatud optika seadusi (nt mikroskoop, binokkel, prillid)

optiline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl seadme kohta:) valguse levimisega seotud, valguskiirt, valgusjuhet vms kasutav

optimaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kõige sobivam, parem, soodsam

optimaalselt
[määrsõna, adverb]
1. parimal viisil, kõige soodsamalt

2. sobival määral

optimaalsus
[nimisõna, substantiiv]
parim, sobivaim, soodsaim seisund või määr

optimaat
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Roomas aristokraatliku ülemkihi huve esindanud poliitilise rühmituse liige

optimeerima
[tegusõna, verb]
nii soodsaks, sobivaks tegema kui võimalik, optimaalseks tegema

optimeeter
[nimisõna, substantiiv]
optilis-mehaaniline joonmõõtevahend täppismõõtmisteks

optimism
[nimisõna, substantiiv]
julge ja elurõõmus suhtumine elus ettetulevasse, headele külgedele keskendumine, lootusrikkus tuleviku suhtes

optimist
[nimisõna, substantiiv]
positiivse (ellu)suhtumisega, headele külgedele keskenduv, tuleviku suhtes lootusrikas inimene

optimistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. positiivse (ellu)suhtumisega, headele külgedele keskenduv, tuleviku suhtes lootusrikas

2. sellist suhtumist väljendav või sellisel hoiakul põhinev

3. rõõmus, positiivse suhtumisega

optimistlikult
[määrsõna, adverb]
julgelt ja elurõõmsalt, headele külgedele keskendudes, lootusrikkalt

optimum
[nimisõna, substantiiv]
1. sobivaim, parim, soodsaim olukord või tase

2. soodsaimate tingimuste kogum, soodsaim olukord

optomeeter
[nimisõna, substantiiv]
silma valgusmurdmisvõime mõõtur, nägevuse mõõtmise riist

optomeetria
[nimisõna, substantiiv]
tervishoiu eriala, mis hõlmab nägemistäpsuse uurimist ja selle korrigeerimist prillide ja kontaktläätsedega

optometrist
[nimisõna, substantiiv]
nägemise korrigeerimise asjatundja

optsioon
[nimisõna, substantiiv]
lepinguline väärtpaber, mille omanikul on õigus osta või müüa selle aluseks olevat vara (nt väärtpabereid) teatud aja jooksul hinnaga, mis on varem kokku lepitud

optsioonileping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega ühele lepingupoolele on antud vaba valiku õigus lepingus ettenähtud tehingu sooritamiseks või mittesooritamiseks

opuntsia
[nimisõna, substantiiv]
lapikute lülide ja tugevate asteldega kaktus, mille söödav vili meenutab viigimarja

ora
[nimisõna, substantiiv]
1. jämedam, hrl ühest otsast teravnev tugev metallvarras

2. pikk ja peenike teravaotsaline asi

oraakel
[nimisõna, substantiiv]
1. ennustaja, ettekuulutaja

2. vanades kõrgkultuurides ennustusvõimega preester, kes hrl tegutses ekstaatilises seisundis

oraakellik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ennustajale omane

2. ennustust sisaldav

oraal
[nimisõna, substantiiv]
suuõõnes moodustatav häälik

oraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. suuga seotud, suusse puutuv

2. suu abil toimuv

oraalseks
[nimisõna, substantiiv]
suguelundite erutamine suuga

oraator
[nimisõna, substantiiv]
1. (hea) kõnemees, kõnepidaja

2. kõnemees, kõnepidaja

oraatorikunst
[nimisõna, substantiiv]
avaliku kõne ülesehitamise ja kõnepidamise oskus

oraatorivõime
[nimisõna, substantiiv]
suutlikkus ja oskused (head) kõnet pidada

oraatorlik
[omadussõna, adjektiiv]
(heale) kõnepidajale, oraatorile omane või iseloomulik

orajas
[omadussõna, adjektiiv]
orakujuline, orataoline

orakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
pikk ja peenike, hrl ühest otsast teravnev

orangutan
[nimisõna, substantiiv]
Kalimantani ja Sumatra ürgmetsades elutsev suur pika punaka karvaga inimahv

orangutang
[nimisõna, substantiiv]
Kalimantani ja Sumatra ürgmetsades elutsev suur pika punaka karvaga inimahv

oranž
[omadussõna, adjektiiv]
1. porgandi, pihlakamarjade, apelsini värvi, spektris punase ja kollase vahel

2. punase ja kollase vahelist värvi

3. punakaskollane

oranžaad
[nimisõna, substantiiv]
gaseeritud apelsinijook

oranžerii
[nimisõna, substantiiv]
lossipargi kasvuhoone, kus hoitakse talvel apelsini- ja sidrunipuid jt külmakartlikke taimi

oranžikas
[omadussõna, adjektiiv]
veidi oranž, oranži varjundiga

oranžikaspunane
[omadussõna, adjektiiv]
oranžika varjundiga punane, pihlaka värvi

oranžpunane
[omadussõna, adjektiiv]
oranžika varjundiga punane, pihlaka värvi

oras
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrrelised taimed tärkamisest kõrsumiseni

2. orasepõld

orasaag
[nimisõna, substantiiv]
1. noataoline kitsa lehega saag, mida kasutatakse avade saagimiseks

2. noataoline saag

oraseroheline
[omadussõna, adjektiiv]
orase värvi, erk heleroheline

oraseöölane
[nimisõna, substantiiv]
1. hallikaspruun liblikas, kelle röövik, nn rukkiuss, kahjustab peamiselt taliviljaoraseid, juurviljade juuri ning mugulaid

2. liblikas

orashein
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrreline rohttaim, mille üks liik on tuntud kui aedades ja põldudel kasvav pikkade maa-aluste vartega tülikas umbrohi

2. rohttaim

orasroheline
[omadussõna, adjektiiv]
orase värvi, erk heleroheline

orastele
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
lootuse peale, millegi tulevikus saada loodetava peale

oras-tähthein
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel, teede ja põldude ääres kasvav kergesti murduva varre, pikkade peenikeste lehtede ja valgete õitega rohttaim

2. tähthein

oratoorium
[nimisõna, substantiiv]
koorile, solistidele ja sümfooniaorkestrile kirjutatud mitmeosaline heliteos, mille hrl vaimulik sisu antakse edasi lavastuseta

oratoriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(heliteosega seoses:) oratooriumina loodud või oratooriumile omane

orav
[nimisõna, substantiiv]
1. metsas (ja parkides) puudel elav pika koheva sabaga väike loom (peamiselt põhjapoolkeral)

2. väike loom, kellel on suur saba ja kes elab puu otsas

oravanahk
[nimisõna, substantiiv]
oravalt saadud karusnahk

oravanool
[nimisõna, substantiiv]
oravajahil kasutatud tömbiotsaline nool

oravapartei
[nimisõna, substantiiv]
(1994. aastal asutatud Eesti Reformierakonna kohta, kelle logol on orava kujutis)

oravaratas
[nimisõna, substantiiv]
(pingelise puhkuseta töötamise, vahetpidamatu tegutsemise, askeldamise kohta)

oravasaba
[nimisõna, substantiiv]
põldosja ja timuti rahvapärane nimetus

oravhiir
[nimisõna, substantiiv]
oravast väiksem punakaspruuni selja ning valge kõhupoole ja valgete käppadega näriline, Eestis üliharuldane

oravlane
[nimisõna, substantiiv]
1994. aastal asutatud Eesti Reformierakonna liige

oravlased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond keskmisi ja suuri närilisi

orb
[nimisõna, substantiiv]
1. laps, kelle mõlemad vanemad (või üks vanematest) on surnud

2. vaeslaps

orbiidilennuk
[nimisõna, substantiiv]
kosmoselennuk

orbiit
[nimisõna, substantiiv]
kõver, mida mööda taevakeha või tehisobjekt tiirleb ümber planeedi, tähe või taevakehade süsteemi

orbitaaljaam
[nimisõna, substantiiv]
planeedi ümber tiirlev pikka aega töötav (ajuti) mehitatud kosmoseaparaat, millega saab põkata kosmoselaevu (nt Skylab, Mir)

orbitaallend
[nimisõna, substantiiv]
kosmoseaparaadi lend orbiidil ümber mingi taevakeha

orbitaalne
[omadussõna, adjektiiv]
taevakeha või elektronide orbiidiga seoses olev, sellesse puutuv

orbravim
[nimisõna, substantiiv]
mõne haruldase haiguse (harvikhaiguse) ravis tarvitatav ravim

orbrida
[nimisõna, substantiiv]
tekstilõigu üksik eraldiseisev rida lehekülje alguses või lõpus

orbteos
[nimisõna, substantiiv]
autorikaitse all olev teos (raamat, film, fonogramm vm), mille õiguste omajat ei ole olnud võimalik tuvastada või leida

orbudekodu
[nimisõna, substantiiv]
(vanemateta laste, orbude) lastekodu

orbuma
[tegusõna, verb]
orvuks jääma

orbunud
[omadussõna, adjektiiv]
orvuks, vanemateta jäänud

orbus
[nimisõna, substantiiv]
orb-olek

ordaalid
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne kohtupidamisviis, mille kohaselt süü või süütus tõestati liisuheitmise, loodusjõudude küsitlemise (tule-, veeproov) või kahevõitlusega

2. keskaegne kohtupidamisviis

orden
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte teenete eest antav aumärk

2. au-, teenetemärk

ordenikapiitel
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kes endisaja Venemaal tegeles ordenite määramise ning väljaandmisega

ordenilint
[nimisõna, substantiiv]
1. vastavalt ordenile eri värvidest (hrl triibuline) pael ordeni kandmiseks rinnas

2. ka teatud suuruses ribana ordeni asemel kandmiseks

order
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik korraldus või luba

ordinaal
[nimisõna, substantiiv]
1. järjekorda märkiv arv (nt 5., 100., X)

2. vastav arvsõna (nt viies, sajas, kümnes)

ordinaalarv
[nimisõna, substantiiv]
1. järjekorda märkiv arv (nt 5., 100., X)

2. vastav arvsõna (nt viies, sajas, kümnes)

ordinaalne
[omadussõna, adjektiiv]
järgarvuline

ordinaalskaala
[nimisõna, substantiiv]
(hrl küsitluses:) skaala, mis kujutab vastuste varieerumist järjestikuste astmete kaupa (nt küsimuses hariduse kohta: "põhiharidus", "algharidus", "keskharidus", "kõrgem haridus")

ordinaarius
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu kõrgem vaimulik

ordinaarne
[omadussõna, adjektiiv]
tavaline, harilik

ordinaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) üks kolmest koordinaadist (lisaks abstsissile ja aplikaadile), mis määravad punkti asendi ruumis koordinaadistiku suhtes, punkti kaugus x-teljest

2. punkti kaugus x-teljest

ordinaator
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) raviarst, haigla osakonnajuhataja juhendamisel töötanud arst (nt palatiarst)

2. meditsiiniasutuse raviarst

ordinaattelg
[nimisõna, substantiiv]
koordinaatteljestiku vertikaalne, alt üles suunduv telg

ordinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus:) vaimuliku ametisse pühitsemine

ordinatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. arsti- või hambaarsti põhiõppele (ja internatuurile) järgnev noorte arstide praktiline ja teoreetiline erialaõpe, mis sõltuvalt erialast kestab 3–5 aastat

2. kitsama arstiala omandamine tegeliku töö kaudu raviasutuses

ordineerima
[tegusõna, verb]
(ristiusus:) vaimulikku ametisse pühitsema

ordnung
[nimisõna, substantiiv]
1. kord, korrastatud-olek

2. kord, korrasolek

ordonnants
[nimisõna, substantiiv]
valitseja käsk, korraldus (Prantsusmaal ja Inglismaal 18.-19. sajandil)

ordoviitsium
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaaegkonna ehk paleosoikumi vanuselt teine, kambriumile järgnev ning silurile eelnev ajastu ning ladestu

2. vanaaegkonna teine ajastu ning ladestu

ordu
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne, peamiselt kristliku misjoni tegemiseks loodud, kindla põhikorraga kinnine ühing

orduaeg
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne ordu valitsemisaeg, Eestis umbes 13. kuni 16. sajandini

ordulinnus
[nimisõna, substantiiv]
Liivi ordu ajal rajatud kaitseehitis, mille juurde kuulus ka orduloss valitseja, piiskopi vm tähtsa isiku elupaigana

orduloss
[nimisõna, substantiiv]
orduajal ehitud linnuse juurde kuulunud loss valitseja, piiskopi vm tähtsa isiku elupaigana

ordumeister
[nimisõna, substantiiv]
mõne vaimuliku ordu, hrl rüütliordu või selle haru kõrgeim võimukandja

orduriik
[nimisõna, substantiiv]
Eesti- ja Liivimaal 1243–1561 kehtinud riigikord, Saksa ordu haru, mille eesotsas oli ordumeister

ordurüütel
[nimisõna, substantiiv]
keskaja ordu liige, ordusse kuuluv rüütel

orduvend
[nimisõna, substantiiv]
ordu liige

orduvägi
[nimisõna, substantiiv]
ordurüütlite sõjavägi (keskajal)

oreaad
[nimisõna, substantiiv]
1. (Kreeka mütoloogias:) mäe sees elav nümf, mäenümf

2. mäenümf kreeka mütoloogias

oregano
[nimisõna, substantiiv]
hariliku puneme (kuivatatud) lehed maitseainena

oreiid
[nimisõna, substantiiv]
(tehnikas:) kullakarva messing

orel
[nimisõna, substantiiv]
1. suure heliulatusega klahvpill, mille heli tekitavad viled

2. suur pill (tavaliselt kirikus), mida mängitakse nagu klaverit

orelikapp
[nimisõna, substantiiv]
orelit ümbritsev kõla võimendav kapp

oreliklass
[nimisõna, substantiiv]
oreli eriala üksus muusikaõppeasutuses

orelikontsert
[nimisõna, substantiiv]
orelimuusika avalik ettekanne

orelikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
orelimuusika loov tõlgendaja ja esitaja

orelilooming
[nimisõna, substantiiv]
orelile loodud helitööd

orelilõõts
[nimisõna, substantiiv]
lõõts, mida tallates vanasti oreliviledesse õhku anti

orelimeister
[nimisõna, substantiiv]
orelite valmistaja

orelirõdu
[nimisõna, substantiiv]
kiriku lääneosas olev rõdu, millel paikneb orel

orelitallaja
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegse oreli õhusüsteemi lõõtsade tallaja

orelivile
[nimisõna, substantiiv]
üks oreli vilestiku heli moodustavatest torudest

oreliväär
[nimisõna, substantiiv]
kiriku lääneosas olev rõdu, millel paikneb orel

orelkorall
[nimisõna, substantiiv]
1. õisloom, kelle vaarikpunane skelett koosneb pikkadest omavahel ristplaatidega liitunud torukestest

2. korall

orelpunkt
[nimisõna, substantiiv]
mitmehäälses muusikas kestvalt ühel kõrgusel kõlav heli või kooskõla

orelsuurtükk
[nimisõna, substantiiv]
15.–17. sajandil kasutatud paljude väikesekaliibriliste torudega tulirelv, mis oli monteeritud ratastega alusele (ehk lafetile)

oreool
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl imetlusega seotud kuulsus ja au

2. maine

orfiline
[omadussõna, adjektiiv]
Prantsusmaa kubismist arenenud kunstisuunaga seotud, värvidega rütmi ja liikumist loov

orfism
[nimisõna, substantiiv]
usulis-filosoofiline müstiline kultus Vana-Kreekas, mis lähtus Orpheuse müüdist ning põhines usul hinge surematusse ja taaskehastumisse

org
[nimisõna, substantiiv]
piklik nõgus ala, mida kahest küljest piiravad veerud

orgaanika
[nimisõna, substantiiv]
orgaaniline aine või sellised ained

orgaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
elusa loodusega, organismidega seotud, looduslikult esinev

orgaanilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. seesmine loomulikkus

2. harmooniline seotus

orgaankeemik
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilise keemia eriteadlane

organ
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla asendi, kuju, ehituse ja ülesandega osa organismist (nt hingamiselund, suguelund)

2. organismi osa, millel on mingi kindel funktsioon, näiteks aju või kopsud

organdii
[nimisõna, substantiiv]
1. peen läbipaistev klaasjalt jäik puuvillriie

2. riidesort

organell
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlaid ülesandeid täitev raku osa (nt mitokonder, plastiid või vibur)

2. kindlaid funktsioone täitev raku osa

3. raku osa

organidoonor
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes loovutab siirdamiseks mõne oma elundi (eluajal või surmajärgselt)

organidoonorlus
[nimisõna, substantiiv]
doonorina elundite loovutamine

organisaator
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit üritust, ettevõtmist organiseeriv inimene, organisatsioon või asutus

2. inimene või asutus, kes organiseerib mingit üritust või ettevõtmist

organisatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ürituse vms läbiviimise, korraldamisega seotud

2. millegi korraldamisega seotud

organisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ühendus, mis on moodustatud ühiste eesmärkide saavutamiseks (nt erakond, ühing, ettevõte)

2. ühiste eesmärkide saavutamiseks tegutsevate inimeste rühm

3. ühing, selts

organisatsioonikultuur
[nimisõna, substantiiv]
väärtuste, normide, hoiakute ja põhimõtete kogum, millest asutus või ettevõte lähtub oma igapäevases tegevuses

organisatsioonikäitumine
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste käitumine organisatsioonis, organisatsiooni tegevuse korraldamine ja juhtimine ning selle tulemuslikkuse tagamine

2. vastav eriala ja õppeaine

organisatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
süsteemi, tegevuse, mingi organisatsiooni vms (üles)ehitusse, korraldusse puutuv

organiseerija
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit üritust, ettevõtmist organiseeriv inimene, organisatsioon või asutus

2. inimene või asutus, kes organiseerib mingit üritust või ettevõtmist

organiseerima
[tegusõna, verb]
1. mingit üritust, tegevust ette valmistama ja teoks tegema

2. midagi ette valmistama ja ellu viima

Ühendtegusõnad: ümber organiseerimaümber organiseerima

organiseerimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei ole organiseeritud

organiseerimatus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste, sündmuste, tegevuse vms ettevalmistamata, korraldamata olek

organiseerimine
[nimisõna, substantiiv]
mingi ürituse, tegevuse ettevalmistamine ja teokstegemine

organiseeritus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste, sündmuste, tegevuse vms hästi ettevalmistatud, korraldatud olek

organiseeruma
[tegusõna, verb]
kindla eesmärgiga (ametlikult juhitud) koosluseks, rühmituseks ühinema, mingil viisil koonduma

organism
[nimisõna, substantiiv]
1. igasugune elusolend (nt inimene, loom, taim), terviklik rakkudest koosnev süsteem

2. eluks võimeline süsteem bioloogias, näiteks inimene, loom või taim tervikuna

organist
[nimisõna, substantiiv]
orelimuusika loov tõlgendaja ja esitaja

organogeen
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilistes ühendites sisalduv element (nt hapnik, süsinik, vesinik)

organogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kivimite, setete kohta:) loomse või taimse päritoluga

2. orgaanilise päritoluga

organogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. (isendi arenemises:) organite väljakujunemine algkoest

2. organite väljakujunemine ontogeneesis

organogramm
[nimisõna, substantiiv]
organisatsiooni, asutuse vms struktuuri kirjeldus skeemina

organoid
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlaid ülesandeid täitev raku osa (nt mitokonder, plastiid või vibur)

2. kindlaid funktsioone täitev raku osa

3. raku osa

organoleptiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. meeleorganite abil tajutav või toimuv (nt maitsena, lõhnana tajutav)

2. meeleorganite abil tajutav v toimuv

organoplastika
[nimisõna, substantiiv]
1. hävinud või moonutatud kehaosade ümberkujundamine operatsiooniga elusate kudede varal

2. kehaosade taastamine operatsiooniga

organoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
haiguse ravimine looma või inimese elunditest (eriti sisenõrenäärmetest) valmistatud ekstraktiga

organsa
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistev, kerge ja õhuke siid-, hiljem ka puuvill- või sünteetiline riie, millest õmmeldakse nt pulmakleite

organza
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistev, kerge ja õhuke siid-, hiljem ka puuvill- või sünteetiline riie, millest õmmeldakse nt pulmakleite

orgasm
[nimisõna, substantiiv]
sugulise erutuse kõrghetk suguühte ajal, väga intensiivne mõnutunde seisund

orgasmiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. orgasmiga seotud

2. naudinguline

orgastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. orgasmiga seotud

2. naudinguline

orgia
[nimisõna, substantiiv]
ohjeldamatu jooma- ja seksipidu

orgialik
[omadussõna, adjektiiv]
1. orgiale omane, orgiat meenutav

2. orgiale omane

orgiastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. orgiale omane, orgiat meenutav

2. orgiale omane

orgkomitee
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit üritust vms korraldav rühm inimesi

2. organiseerimiskomitee

orgunn
[nimisõna, substantiiv]
korraldamine, organiseerimine

orgunnima
[tegusõna, verb]
1. mingit üritust, tegevust ette valmistama ja teoks tegema

2. midagi ette valmistama ja ellu viima

orhidee
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikametsades teistel taimedel kasvav keeruka õieehitusega rohttaim, Eestis toataim

2. Eesti looduses kasvav käpaline

3. lill

orhideelised
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmekesine ja liigirohke üheiduleheliste taimede sugukond, suurimaid õistaimede sugukondi

2. õistaimede sugukond

orhideemuld
[nimisõna, substantiiv]
orhideede ja teiste epifüütsete taimede ümberistutamiseks loodud muld, mille koostis tagab mullale hea veeläbilaskvuse, kohevuse ja soodsa õhurežiimi

orhiit
[nimisõna, substantiiv]
ühes või mõlemas munandis tekkinud põletik

ori
[nimisõna, substantiiv]
kellegi omandiks olev õigusteta inimene

orient
[nimisõna, substantiiv]
maailma osa, mis hõlmab eriti Lähis-Ida, Põhja-Aafrikat ja Kesk-Aasiat

orientaalmuusika
[nimisõna, substantiiv]
idamaine muusika

orientaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. idamaadest, hrl Lähis- ja Kaug-Idast ja Kesk-Aasiast pärinev, sealsele kultuurile omane

2. idamaadest pärit

orientalist
[nimisõna, substantiiv]
Idamaade keelte ja kultuuri tundja või uurija

orientalistika
[nimisõna, substantiiv]
1. Idamaade keeli ja kultuuri uuriv teadusharu

2. idamaade keelte ja kultuuri uurimine

orientatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teatav laad, iseloomulik tunnus, eesmärk või kavatsus

orienteerima
[tegusõna, verb]
1. üht kindlat, soovitud asendit või suunda andma, millelegi suunama

2. suunda andma

3. suunama, juhtima

Ühendtegusõnad: ümber orienteerimaümber orienteerima

orienteeritus
[nimisõna, substantiiv]
millelegi suunatud olek, valmidus midagi saavutada

orienteeriv
[omadussõna, adjektiiv]
1. umbkaudne, ligikaudne

2. ligikaudne, umbkaudne

orienteerivalt
[määrsõna, adverb]
1. ligikaudu, umbes

2. ligikaudselt

orienteeruja
[nimisõna, substantiiv]
orienteerumisega tegelev sportlane

orienteeruma
[tegusõna, verb]
oma asukohta mingi punkti või ilmakaarte suhtes kindlaks määrama, õiget liikumissuunda valida oskama

Ühendtegusõnad: ümber orienteerumaümber orienteeruma

orienteerumatus
[nimisõna, substantiiv]
orienteerumisoskuse puudumine

orienteerumine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, milles võistleja peab kaardi ja kompassi abil läbima maastikul märgitud kontrollpunktid

orienteerumisjooks
[nimisõna, substantiiv]
maastikul tähistatud ja kaardil märgitud kontrollpunktide läbimine joostes

orienteerumiskaart
[nimisõna, substantiiv]
orienteerumisspordis kasutatav spetsiaalne kaart

orienteerumislend
[nimisõna, substantiiv]
noorte mesilaste lühike väljalend tarust

orienteerumissport
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, milles võistleja peab kaardi ja kompassi abil läbima maastikul märgitud kontrollpunktid

orienteerumissportlane
[nimisõna, substantiiv]
orienteerumisega tegelev sportlane

orienteerumissuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
1. suusaorienteerumine, kus kontrollpunktid tuleb läbida etteantud järjestuses kiiruse peale

2. orienteerumise taliala, milles maastikul märgitud kontrollpunktid tuleb kaardi ja kompassi abil läbida suuskadel

orienteerumisvõime
[nimisõna, substantiiv]
suutlikkus määrata oma asukohta ilmakaarte suhtes, oskus valida õiget liikumissuunda

orienteerumisvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus orienteerumisspordis

orienteeruv
[omadussõna, adjektiiv]
1. umbkaudne, ligikaudne

2. ligikaudne, umbkaudne

orienteeruvalt
[määrsõna, adverb]
1. ligikaudu, umbes

2. ligikaudselt

orientiir
[nimisõna, substantiiv]
hästi nähtav liikumatu asi, koht või märk, mille järgi määratakse õiget liikumissuunda

orientuur
[nimisõna, substantiiv]
valikorienteerumisvõistlus pikal rajal

origami
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani traditsiooniline paberivoltimiskunst

2. jaapani paberivoltimiskunst

originaal
[nimisõna, substantiiv]
1. algupärane teos või esialgsel kujul dokument (vastandatult tõlkele, koopiale, reproduktsioonile vms)

2. algupärand

originaaldokument
[nimisõna, substantiiv]
dokument selle esialgsel kujul (vastandatult dokumendi koopiale või tõlkele)

originaaleksemplar
[nimisõna, substantiiv]
dokumendi, trükise vms originaal, mitte koopia

originaalgraafika
[nimisõna, substantiiv]
originaaltõmmiste kujul esinev(ad) graafikatehnikas kunstiteos(ed)

originaalilähedane
[omadussõna, adjektiiv]
algupärase, esialgse kujuga väga sarnane

originaalitsema
[tegusõna, verb]
iga hinna eest omapärane olla püüdma, originaalsust taotlema

originaalkeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, milles teos vm on kirjutatud või loodud

originaalkäsikiri
[nimisõna, substantiiv]
teose algne, autori kirjutatud käsikiri

originaallooming
[nimisõna, substantiiv]
algupärased teosed (või selline teos)

originaalmaal
[nimisõna, substantiiv]
kunstniku enda tehtud ja signeeritud maal (vastandatult koopiale või võltsingule)

originaalne
[omadussõna, adjektiiv]
teistest erinev, uudne, omapärane või eriline

originaalpakend
[nimisõna, substantiiv]
pakend, milles tootja on toote müügile saatnud

originaalravim
[nimisõna, substantiiv]
esimesena leiutatud ja kasutusele võetud uut toimeainet sisaldav ravim, mille toimeaine on hrl patenteeritud

originaalsaade
[nimisõna, substantiiv]
omal maal toodetud (omakeelne) tele- või raadiosaade

originaalselt
[määrsõna, adverb]
1. eripäraselt ja uudselt, tavapärasest eristuvalt

2. omapäraselt

originaalstsenaarium
[nimisõna, substantiiv]
filmi algupärane stsenaarium, mis ei põhine varem loodud kirjandusteosel

originaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. eripära ja uudsus, mis teeb millegi tavapärasest erinevaks

2. omapärasus

originaaltekst
[nimisõna, substantiiv]
algupärane (muutmata, reprodutseerimata vms) tekst

originaaltõmmis
[nimisõna, substantiiv]
kunstniku osavõtul tehtud ja tema poolt signeeritud tõmmis (graafiline leht)

originaalõpik
[nimisõna, substantiiv]
algupärane, mitte tõlgitud õpik

orikas
[nimisõna, substantiiv]
kohitsetud isane siga

oriksiga
[nimisõna, substantiiv]
kohitsetud isane siga

orine
[omadussõna, adjektiiv]
orjuses olev, orjana elav

orjaaeg
[nimisõna, substantiiv]
talupoegade mõisnikest sõltuvuse, sunnismaisuse ja teorendi aeg Eestis

orjaahelad
[nimisõna, substantiiv]
(orjuse, orjuses oleku, vabaduse puudumise kohta)

orjahing
[nimisõna, substantiiv]
(allaheitliku, alandliku inimese kohta)

orjaike
[nimisõna, substantiiv]
(orjuse, orjuses oleku, vabaduse puudumise kohta)

orjakaubandus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste toimetamine mujale ja müümine orjusse, eriti omaaegne mustanahaliste aafriklaste vedu ja müük Ameerikasse

orjakaupleja
[nimisõna, substantiiv]
orjadega kaupleja, hrl omal ajal mustanahalisi aafriklasi Ameerikasse vedanud ja müünud inimene

orjakauplemine
[nimisõna, substantiiv]
inimeste toimetamine mujale ja müümine orjusse, eriti omaaegne mustanahaliste aafriklaste vedu ja müük Ameerikasse

orjakaupmees
[nimisõna, substantiiv]
orjadega kaupleja, hrl omal ajal mustanahalisi aafriklasi Ameerikasse vedanud ja müünud inimene

orjakütked
[nimisõna, substantiiv]
(orjuse, orjuses oleku, vabaduse puudumise kohta)

orjalaev
[nimisõna, substantiiv]
laev, millega vanasti veeti müüdavaid orje

orjalik
[omadussõna, adjektiiv]
orjale omane, allaheitev ja alandlik, ülikuulekalt alluv

orjalikkus
[nimisõna, substantiiv]
orjale iseloomulik hoiak ja suhtumine, mis väljendub allaheitlikkuses, ülimas kuulekuses, püüdlikus käsutäitmises vms

orjalikult
[määrsõna, adverb]
orjale omaselt, allaheitlikult, kuulekalt vms

orjama
[tegusõna, verb]
kedagi teenima, võõra heaks (nt omaniku, asutuse) rasket tööd tegema, neile raha sisse tuues, aga ise vaevu toime tulles

orjameel
[nimisõna, substantiiv]
orjale iseloomulik hoiak ja suhtumine, mis väljendub allaheitlikkuses, ülimas kuulekuses, püüdlikus käsutäitmises vms

orjameelne
[omadussõna, adjektiiv]
orjale omane, allaheitev ja alandlik, ülikuulekalt alluv

orjameelselt
[määrsõna, adverb]
orjale omaselt, allaheitlikult, kuulekalt vms

orjameelsus
[nimisõna, substantiiv]
orjale iseloomulik hoiak ja suhtumine, mis väljendub allaheitlikkuses, ülimas kuulekuses, püüdlikus käsutäitmises vms

orjamentaliteet
[nimisõna, substantiiv]
mõtteviis, mida iseloomustab allaheitlikkus, iseseisvusetus, ülipüüdlikkus

orjandus
[nimisõna, substantiiv]
orjade omamine ja kasutamine tööjõu või kaubana

orjanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
orjapidamisega iseloomustuv, seda rakendav

orjapalk
[nimisõna, substantiiv]
(viletsa, armetu töötasu kohta)

orjapidaja
[nimisõna, substantiiv]
orja või orjade omanik ja orjatöö kasutaja

orjapidamine
[nimisõna, substantiiv]
orjade omamine ja kasutamine tööjõu või kaubana

orjapõli
[nimisõna, substantiiv]
elamine orjuses, orjana elamise aeg

orjapõlv
[nimisõna, substantiiv]
elamine orjuses, orjana elamise aeg

orjarahvas
[nimisõna, substantiiv]
orjana, orjuses elav rahvas

orjastama
[tegusõna, verb]
1. orjaks tegema

2. täielikult oma võimule või mõjule alistama, endast sõltuvaks tegema

orjastus
[nimisõna, substantiiv]
orjastamine

orjatar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost ori

orjaturg
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Roomas, endisaja Ameerikas, Aafrikas vm:) orjadega kauplemine, nende tööjõuks ost ja müük

orjatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. (raske, pealesunnitud, kehvasti tasustatud või tasustamata töö kohta)

2. raske pealesunnitud töö

orjaveri
[nimisõna, substantiiv]
(orja(liku) alistuva loomulaadi kohta)

orjavits
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikult kasvav ogaliste varte, roosakaspunaste õite ja vitamiinirohkete punaste marjadega põõsas

2. harilik kibuvits

orjaöö
[nimisõna, substantiiv]
(orjuse, orjaaja kohta)

orjus
[nimisõna, substantiiv]
orja seisund, vabadusetus, iseseisvusetus

orjuslaul
[nimisõna, substantiiv]
rahvalaul, mis kujutab orja rasket elu

ork
[nimisõna, substantiiv]
peenike terava otsaga (puust, metallist) tikk, kepp, pulk vm ese

ork
[nimisõna, substantiiv]
väljamõeldud kole, julm ja pahatahtlik olend, kes teenib kurjuse jõude

orka
[nimisõna, substantiiv]
väga kõrge seljauimega suur delfiin

orkaan
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi ookeani troopiline tsüklon, väga tugev torm, mille puhul tuule tugevus on 12 palli ehk 32,7 m/s või rohkem

orkester
[nimisõna, substantiiv]
1. helitöid pillidel esitav suur muusikute kollektiiv

2. suur rühm inimesi, kes mängivad koos mitmesuguseid pille

orkestra
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka teatris ümmargune väljak koori esinemiseks

2. ümmargune koori väljak Vana-Kreeka teatris

orkestraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. orkestrile omane, orkestripärane

2. orkestrile mõeldud

3. orkestrile omane v mõeldud

orkestrant
[nimisõna, substantiiv]
1. orkestri liige, orkestris mängiv muusik

2. orkestri liige

orkestratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. orkestrile või ansamblile seatud heliteos

2. heliteose seade, kohandus teatud orkestrikoosseisule

orkestreerima
[tegusõna, verb]
heliteost muusikariistadele, orkestrile seadma

orkestreering
[nimisõna, substantiiv]
1. orkestrile või ansamblile seatud heliteos

2. heliteose seade, kohandus teatud orkestrikoosseisule

orkestrijuht
[nimisõna, substantiiv]
orkestri dirigent

orkestrimuusik
[nimisõna, substantiiv]
1. orkestri liige, orkestris mängiv muusik

2. orkestri liige

orkestrimuusika
[nimisõna, substantiiv]
orkestrile kirjutatud, orkestri esitatavad muusikateosed

orkestrimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. orkestris mängimine

2. koosmäng orkestris

orkestrion
[nimisõna, substantiiv]
kõlalt puhkpilliorkestrit meenutav suur mehaaniline muusikariist

orkestripartii
[nimisõna, substantiiv]
orkestrile ettenähtud osa muusikateoses

orkestripill
[nimisõna, substantiiv]
orkestris kasutatav muusikariist

orkestriruum
[nimisõna, substantiiv]
ruum lava ja teatrisaali vahel, kus asub orkester

orkestriseade
[nimisõna, substantiiv]
1. orkestrile või ansamblile seatud heliteos

2. heliteose seade, kohandus teatud orkestrikoosseisule

orkjas
[omadussõna, adjektiiv]
orgitaoline

ornaat
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimuliku pidulik ametirüü või ilmaliku võimukandja tseremooniarõivas

2. [vaimuliku] pidulik ametirüü

ornament
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt sümmeetrial ja motiivide (rütmilisel) kordusel põhinev kaunistus ehitistel, rõivastel, tarbeesemetel vm

ornamentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
sümmeetrial ja motiivide (rütmilisel) kordusel põhineva kaunistusena esinev, selliste kaunistustega varustatud

ornamenteerima
[tegusõna, verb]
1. (esemeid, ehitisi) peamiselt sümmeetrial ja (rütmilisel) kordusel põhinevate motiividega kaunistama

2. ornamendiga kaunistama

ornamentika
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitistel, rõivastel, tarbeesemetel vm kasutatavate kaunistusmotiivide kogum

2. kaunistusmotiivide kogum

ornamentima
[tegusõna, verb]
1. (esemeid, ehitisi) peamiselt sümmeetrial ja (rütmilisel) kordusel põhinevate motiividega kaunistama

2. ornamendiga kaunistama

ornamentkaunistus
[nimisõna, substantiiv]
sümmeetrial ja motiivide (rütmilisel) kordusel põhinev kaunistus millelgi

orneerima
[tegusõna, verb]
ehtima, kaunistama

ornitiin
[nimisõna, substantiiv]
üks lämmastikuainevahetuses olulisi aminohappeid, uurea ainevahetuse tsükli vaheprodukt

ornitofauna
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala, piirkonna linnud (liigid ja isendid kokku)

2. mingi ala linnud

ornitofiilia
[nimisõna, substantiiv]
mõnede troopikataimede tolmlemine, mille puhul õietolmu kannavad edasi linnud

ornitogaamia
[nimisõna, substantiiv]
mõnede troopikataimede tolmlemine, mille puhul õietolmu kannavad edasi linnud

ornitohooria
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine lindude vahendusel

2. seemnete vms laialikandlus lindudega

ornitoloog
[nimisõna, substantiiv]
linde uuriv zooloogia eriteadlane

ornitoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. linde uuriv zooloogia haru

2. linde uuriv teadus

ornitoloogiajaam
[nimisõna, substantiiv]
teadusasutus ornitoloogiliseks vaatlus- ja uurimistööks

ornitoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. linnuteadusega seotud, sellesse kuuluv või puutuv

2. linde puudutav

ornitoos
[nimisõna, substantiiv]
1. lindude viirushaigus, mis kandub edasi ka inimesele

2. lindudelt inimesele nakkav viirushaigus

ornitopter
[nimisõna, substantiiv]
linnu tiibade liikumist jäljendav lennuaparaat (üks lennuki eelkäijaid)

ornung
[nimisõna, substantiiv]
1. kord, korrastatud-olek

2. kord, korrasolek

orogenees
[nimisõna, substantiiv]
kõrgendike jt kurrutuste tekkimine maakoore laamade põrkel

orogeneetiline
[omadussõna, adjektiiv]
orogeneesile omane

orograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. geograafia haru, mis uurib suurte pinnavormide mõõtmeid, orientatsiooni ja vastastikust asetust

2. maapinnavormide õpetus

orograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pinnavormist, reljeefist sõltuv, sellega iseloomustatav

2. orograafiasse kuuluv, sellega seotud

oromo
[nimisõna, substantiiv]
Etioopia suurima rahva liige

orsell
[nimisõna, substantiiv]
mõnedest samblikest saadav punane värvaine

orsoto
[nimisõna, substantiiv]
risoto moodi tehtud odrakruubiroog

oržaad
[nimisõna, substantiiv]
mandlimaitseline karastusjook roosi- või apelsiniõieveest, mida kasutatakse peamiselt kokteilide valmistamisel

ort
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt kulgeva kaeveõõne ehk streki esi

ortiit
[nimisõna, substantiiv]
haruldasi metalle sisaldav silikaatmineraal

ortodoks
[nimisõna, substantiiv]
õigeusku tunnistav inimene

ortodoksaalne
[omadussõna, adjektiiv]
õigeusku tunnistav

ortodoksia
[nimisõna, substantiiv]
1. Rooma riigi idaosas kujunenud ristiusu traditsioon, mis tähtsustab liturgilist jumalateenistust, müstilist kogemust ja kirikuelu järjepidevust apostlitest alates

2. kristliku religiooni suund, mis on levinud näiteks Venemaal ja Kreekas

ortodoksne
[omadussõna, adjektiiv]
õigeusku tunnistav

ortodokssus
[nimisõna, substantiiv]
mingi (usu)traditsiooni, õpetuse, seisukoha range järgimine

ortodont
[nimisõna, substantiiv]
1. hambaarst, kes on spetsialiseerunud hammaste asendi ja hambumuse korrigeerimisele

2. ortodontia eriarst

ortodontia
[nimisõna, substantiiv]
1. hambaravi haru, mis tegeleb hammaste asendi ja hambumuse korrigeerimisega

2. hambakorrastusõpetus

ortodontiline
[omadussõna, adjektiiv]
hammaste asendi ja hambumuse korrigeerimisega seotud

ortodroom
[nimisõna, substantiiv]
(navigatsioonis:) teekonda tähistav joon (suurringi kaar), mis ühendab lühima vahemaana kahte punkti maakera pinnal

ortoeepia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus kirjakeele õige häälduse normidest

2. normidele vastav hääldamine

3. õige häälduse õpetus

ortoeepiline
[omadussõna, adjektiiv]
kirjakeele hääldusnormidele vastav

ortofoto
[nimisõna, substantiiv]
fotogramm-meetriliselt töödeldud aerofoto, millelt on kõrvaldatud reljeefist või kaamera kaldenurgast tingitud moonutused

ortogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. arusaam, mille järgi organismide evolutsioon on toimunud sihipäraselt kindlas suunas (sisemise ettemääratusena)

2. ühesuunaline areng

3. kindlasuunaline evolutsioon

ortogneiss
[nimisõna, substantiiv]
1. magmakivimist tekkinud graniidile lähedane kihiline moondekivim

2. teat moondekivim

ortogonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. täisnurka (90°) omav või seda moodustav

2. risti olev

ortogonaalprojektsioon
[nimisõna, substantiiv]
(joonestamisel, geomeetrias:) projektsioon, kus kujutamiskiired langevad ekraaniga risti

ortograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalikus keeles kasutatav normikohane reeglite süsteem, mis hõlmab sõnakuju kirjapanekut

2. normikohane kirjutus

ortograafiaviga
[nimisõna, substantiiv]
eksimus õigekirjareeglite vastu

ortogramm
[nimisõna, substantiiv]
ortograafia reeglitele vastav sõnakuju

ortoklass
[nimisõna, substantiiv]
1. päevakivide hulka kuuluv kaaliumi sisaldav heleroosa või punakas mineraal

2. teat mineraal

ortokromaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundlik kõigi värvuste suhtes peale punase

2. tundlik kõigi spektrivärvuste suhtes peale punase

ortoloogia
[nimisõna, substantiiv]
normikohane kirjakeele tarvitamine, mis hõlmab eeskätt õigekirja ja morfoloogiat, mida õpetatakse koolis ning mida kasutatakse avalikus suhtluses, ameti- ja halduskeeles

ortoos
[nimisõna, substantiiv]
ortopeediline tugivahend, mis aitab hoida mingit kehapiirkonda (nt liigest, jäset) vajalikus asendis ja vähendada koormust sellele

ortopeed
[nimisõna, substantiiv]
1. ortopeedia eriarst, luu- ja liigesearst

2. ortopeedia eriteadlane, luu- ja liigesearst

ortopeedia
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiini haru, mis käsitleb tugi- ja liikumiselundite (lülisamba, vaagna, jäsemete) vigastusi, väärasendeid ja talitlushäireid ning nende ravi

2. lülisamba ja jäsemete vigadega tegelev arstiteaduse haru

ortopeediline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugi- ja liikumiselundite probleemide korral kasutatav (nt raviks)

2. ortopeediasse puutuv, sellega seotud

ortoreksia
[nimisõna, substantiiv]
1. söömishäire, mis seisneb kinnismõtteks muutunud ülitervislikus toitumises

2. söömishäire

ortorektik
[nimisõna, substantiiv]
söömishäirega inimene, kes vaevleb ülitervisliku toitumise kinnismõtte käes

ortostaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
püstiasendiga seotud, püstiasendis ilmnev

ortstein
[nimisõna, substantiiv]
kohati kivistunud sisseuhtekiht peamiselt soostunud ja leetunud muldades

orujärv
[nimisõna, substantiiv]
orus paiknev järv

oruke
[nimisõna, substantiiv]
väike org

orulamm
[nimisõna, substantiiv]
1. suurvee poolt üleujutatav osa jõeorust

2. üleujutatav orupõhi

oruline
[omadussõna, adjektiiv]
orurikas

oruliustik
[nimisõna, substantiiv]
jääliustik mägedevahelises orus

orund
[nimisõna, substantiiv]
lame orutaoline pinnavorm

orunõlv
[nimisõna, substantiiv]
oru kallak külg

orustik
[nimisõna, substantiiv]
1. orgude süsteem, peaorg koos lisaorgudega

2. orgude süsteem

oruterrass
[nimisõna, substantiiv]
jõeorus asuv looduslike astangutega ala

orutuul
[nimisõna, substantiiv]
tuul, mis puhub mägedes mööda oru nõlva alt üles

oruveer
[nimisõna, substantiiv]
oru kallak külg

orv
[nimisõna, substantiiv]
seina sees olev õõnsus või süvend

orvand
[nimisõna, substantiiv]
kaarjas järsuveeruline süvend mäenõlval

orvandimotiiv
[nimisõna, substantiiv]
rokokoole iseloomulik voldiliste servadega merikarpi meenutav kaunistusmotiiv peamiselt arhitektuuris ja tarbekunstis

orvulaul
[nimisõna, substantiiv]
rahvalaul, mis kujutab vaeslapse rasket saatust

orvupõli
[nimisõna, substantiiv]
vaeslapsepõli

orwellik
[omadussõna, adjektiiv]
(poliitilise valitsussüsteemi kohta:) inimeste iga tegevust jälgiv ja kontrolliv, George Orwelli romaanide "Loomafarm" (1945) ja "1984" (1949) järgi

orwellilik
[omadussõna, adjektiiv]
(poliitilise valitsussüsteemi kohta:) inimeste iga tegevust jälgiv ja kontrolliv, George Orwelli romaanide "Loomafarm" (1945) ja "1984" (1949) järgi

orwelllik
[omadussõna, adjektiiv]
(poliitilise valitsussüsteemi kohta:) inimeste iga tegevust jälgiv ja kontrolliv, George Orwelli romaanide "Loomafarm" (1945) ja "1984" (1949) järgi

os
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele keda?, mida? (nt venda, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele keda?/mida? (nt venda, õpikut)

osa
[nimisõna, substantiiv]
1. tükk, lõik, koostisdetail vm üksus, mis kuulub tervikusse ning on sellest (mõtteliselt või tegelikult) eraldatud või eraldatav, teataval viisil piiritletud (nt asendi, funktsiooni poolest)

2. üks neist asjadest, mida saab mingist tervikust eraldada või milleks mingi tervik jaguneb

osaajaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. osa aega hõlmav

2. osa aega hõlmav

osaajatöö
[nimisõna, substantiiv]
osalise tööajaga töötamine

osaajatöötaja
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes töötab osalise tööajaga

osaalus
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) eesti keeles osastavas käändes alus, mis väljendab osa või ebamäärast hulka olendeist või esemeist

osadus
[nimisõna, substantiiv]
1. usuline, hingeline või vaimne osa-olemine

2. millestki osasaamine

3. osa-olemine, osasaamine

osadustunne
[nimisõna, substantiiv]
teadvustatud tunnetus, et ollakse osa milleski suuremas või ülemas

osak
[nimisõna, substantiiv]
osa tervikvarast või selle omandiõigust tõendav nimeline väärtpaber

osakaal
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi suhteline tähtsus mingis süsteemis vm tervikus

2. suhteline tähtsus

osakapital
[nimisõna, substantiiv]
1. osaühingu (rahaline või mitterahaline) kapital

2. osaühingu (rahaline või mitterahaline) kapital, mis jaotub osanike vahel võrdselt

osakaupa
[määrsõna, adverb]
(üksikute) osadena, osade kaupa, üks osa korraga

osake
[nimisõna, substantiiv]
üks (väike) osa millestki

osakene
[nimisõna, substantiiv]
üks (väike) osa millestki

osakestefüüsika
[nimisõna, substantiiv]
aine ja kiirguse vähimaid osakesi ja nendevahelisi vastastikmõjusid uuriv füüsika haru

osakond
[nimisõna, substantiiv]
1. suurema asutuse, ühingu vm organisatsiooni hrl kindla ülesandega alljaotus või allasutus

2. selle ruumid

3. üks osa mingist asutusest, ettevõttest või organisatsioonist

osakonnajuhataja
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ettevõtte vms osakonna juht

osakoormus
[nimisõna, substantiiv]
1. osaline, vähem kui täismahus koormus

2. osaline koormus

osakorrutis
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises tehtes:) mitmekohaliste nullist erinevate numbritega arvude korrutamisel korrutaja ühe numbri ja korrutatava korrutis

osakraad
[nimisõna, substantiiv]
(kõrgkoolis:) tervikliku sisuga täiendõppeprogrammi läbimise tulemus, mida tõendatakse tunnistusega

osakumakse
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mille maksab ühistu või osaühingu asutamisel iga selle liige või osanik osakapitali moodustamiseks

osalause
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) liitlause osana esinev, hrl sidesõnade või komadega eraldatud lihtlause

2. lihtlause liitlause osana

osaleja
[nimisõna, substantiiv]
1. milleski osalev inimene, millestki osasaaja

2. inimene, kes mingil üritusel või sündmusel osaleb

osalejaskond
[nimisõna, substantiiv]
osalejad (kogumina)

osalema
[tegusõna, verb]
1. koos teistega mingil üritusel, sündmusel olema, teistega koos midagi tegema

2. teistega koos midagi tegema

osalemistasu
[nimisõna, substantiiv]
1. omaosalusena makstav tasuosa

2. osavõtumaks

osalenu
[nimisõna, substantiiv]
milleski osalenud inimene

osaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei esine, toimu täies ulatuses või mahus

2. selline, mis moodustab millestki ainult teatud osa

3. mittetäielik

osaliselt
[määrsõna, adverb]
1. mingil määral, mitte terviklikult või täielikult

2. mingis osas, osadena

3. mitte täielikult, aga mingil määral

4. mingil määral, osadena

osalisriik
[nimisõna, substantiiv]
mingisse organisatsiooni vastu võetud, mingi rahvusvahelise lepinguga ühinenud vms milleski osalev riik

osalisus
[nimisõna, substantiiv]
mitte täies mahus või ulatuses olek või toimumine

osalt
[määrsõna, adverb]
1. mingil määral, mitte terviklikult või täielikult

2. mingis osas, osadena

3. mitte täielikult, aga mingil määral

4. mingil määral, osadena

osalus
[nimisõna, substantiiv]
1. äris vms partnerina osalemine, hrl raha vm kohustusega ettevõtmisse panustades

2. millestki osavõtt

3. osalemine, osavõtt

osalusdemokraatia
[nimisõna, substantiiv]
demokraatia vorm, mille korral rahvast kaasatakse otsuste tegemise protsessi

osaluseksperiment
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjanduslik eksperiment, mille korral ajakirjanik katsetab enda peal mõnd ametit, tegevust vms või esineb teatud keskkonda sulandumiseks teise isikuna, eesmärgiga saada ainet artikli jaoks või vahendada lugejale saadud kogemust

osaluskogu
[nimisõna, substantiiv]
hrl noorte esindusorgan, kus noored saavad otsuste tegemises kaasa rääkida (nt noortevolikogu, noorteparlament)

osaluskohvik
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Noorteühenduste Liidu korraldatav üritus, kus noored arutlevad koos arvamusliidritega aktuaalsete teemade üle

osalusmeedia
[nimisõna, substantiiv]
veebipõhine ajakirjandus, mille loomisel osalevad teadlikult kõik ühiskonna liikmed

osalusprotsent
[nimisõna, substantiiv]
arvväärtus, mis väljendab hääletusel vm osalenud isikute osakaalu hääletus- vm õigusega isikute üldhulgas

osalustasu
[nimisõna, substantiiv]
1. omaosalusena makstav tasuosa

2. osavõtumaks

osalusteater
[nimisõna, substantiiv]
lavastus(ed), kus vaatajatest saavad etenduse kulgu haaratud ja seda mõjutada võivad osalejad

osalusvaatlus
[nimisõna, substantiiv]
välitööde uurimismeetod, kus taotletakse seesolija vaatenurka, ollakse koos uuritavatega nende tavapärases keskkonnas (nt pärimuse kogumisel)

osalusveeb
[nimisõna, substantiiv]
veebikeskkond, kus aktiivsel kodanikul on võimalus kaasa rääkida ühiskonna asjades, esitada (oma)valitsusele ettepanekuid ning avaldada arvamust vastuvõetud otsuste vm kohta

osamaks
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mille maksab ühistu või osaühingu asutamisel iga selle liige või osanik osakapitali moodustamiseks

osamakse
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mille maksab ühistu või osaühingu asutamisel iga selle liige või osanik osakapitali moodustamiseks

osamõiste
[nimisõna, substantiiv]
osa tähistav mõiste, hrl vastandudes laiemale tervikumõistele, üks alammõisteid

osamäär
[nimisõna, substantiiv]
1. osa (kindlaksmääratud) suurus tervikust

2. seda väljendav murd või protsent

osandama
[tegusõna, verb]
(osadeks) lahti võtma, demonteerima

osanema
[tegusõna, verb]
(osutab sellele, mida keegi kogeb, tunda saab)

osanik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellel on rahaline osa mingis ettevõttes (nt tehases, pangas)

osanikutulu
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtte kasumi osa, mis ettevõtte aktsionärile välja makstakse

2. aktsionäri kasumiosa

osaoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskuse koostisosa (nt keelte õppimisel lugemine, kuulamine, kirjutamine, kõnelemine)

osaotsustus
[nimisõna, substantiiv]
loogiline otsustus, milles jaatatakse (või eitatakse) tunnuse seost mõne esemete klassi mingi osaga (nt osajaatav otsustus, osaeitav otsustus)

osapool
[nimisõna, substantiiv]
1. üks vastastest või partneritest mingis toimingus (nt kohtus, läbirääkimistel)

2. üks partneritest või vastastest mingis tegevuses

3. osalev pool

osapäevatöö
[nimisõna, substantiiv]
osalise tööajaga töötamine

osaraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. (teatris:) näidendi teksti sisaldav raamat

2. näidendi teksti õppimiseks

osariik
[nimisõna, substantiiv]
mõne liitriigi osa, millel on mõningate iseseisva riigi tunnustega omavalitsus

osarõhk
[nimisõna, substantiiv]
rõhk, mida omaks iga segusse kuuluv gaas antud ruumalas, kui teised gaasid sealt kõrvaldataks

osas
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. teatavast küljest

2. mingis suhtes, mingis mõttes

3. tõttu, pärast

osasaamine
[nimisõna, substantiiv]
milleski, hrl vaimses, hingelises asjas osalemine, selle juures, sees olemine

osasihitis
[nimisõna, substantiiv]
osastavas käändes sihitis, mis näitab, et tegevus on suunatud osale või ebamäärasele hulgale

osasilm
[nimisõna, substantiiv]
1. (putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) üks liitsilma moodustavatest silmakestest, millest igaüks näeb ühte osa tervikust

2. liitsilma osa

osastama
[tegusõna, verb]
(juriidikas:) osadeks jagama, osa(ks) andma

osastav
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele keda?, mida? (nt venda, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele keda?/mida? (nt venda, õpikut)

osastavaline
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) osastavas käändes olev

osastis
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni aastani 1917 tsaariperekonnale kuulunud maa ja kinnisvara

2. feodaalse killustumuse ajal Vene vürsti maavaldusest tema perekonna liikmele eraldatud osa

osasubjekt
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) eesti keeles osastavas käändes alus, mis väljendab osa või ebamäärast hulka olendeist või esemeist

osasünonüüm
[nimisõna, substantiiv]
sõna või sõnaühend, mis on teise sõna või sõnaühendiga tähenduse poolest lähedane, osalt sarnane (nt kassipoeg ja kassipoiss)

osatama
[tegusõna, verb]
kellegi sisimas hoitud, varjatud kohta puudutama või seda (sõnadega, tegudega) ärritama, sel viisil haiget tegema

osatasuline
[omadussõna, adjektiiv]
osaliselt tasustatav

osati
[määrsõna, adverb]
1. mingil määral, mitte terviklikult või täielikult

2. mingis osas, osadena

3. mitte täielikult, aga mingil määral

4. mingil määral, osadena

osatsüklon
[nimisõna, substantiiv]
suure madalrõhkkonna servas tekkinud iseseisev õhukeeris

osatu
[omadussõna, adjektiiv]
vaene, õnnetu

osatäht
[nimisõna, substantiiv]
üks omandiõigust tõendavaid väärtpabereid (nt investeerimisfondi osatäht)

osatähtsus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi suhteline tähtsus mingis süsteemis vm tervikus

2. suhteline tähtsus

osatäitja
[nimisõna, substantiiv]
1. näidendi, filmi vm lavateose tegelase kehastaja, rolli esitaja

2. rolli esitaja

3. näitleja

osatäitmine
[nimisõna, substantiiv]
(näitleja kohta:) rollis esinemine

osatükk
[nimisõna, substantiiv]
(raie)langi osa

osav
[omadussõna, adjektiiv]
1. käsitöös, meisterdamises, spordis vm füüsilises tegevuses eriti hästi toimetulev, midagi eriti oskuslikult või vilunult sooritav

2. mingit vilumust, oskust omav, midagi hästi oskav

osavald
[nimisõna, substantiiv]
valla koosseisus ja maa-alal tegutsev omavalitsusüksus

osavalt
[määrsõna, adverb]
1. suure osavusega, oskuslikul või leidlikul viisil

2. suure osavusega

osavamini
[määrsõna, adverb]
rohkem osavasti

osavasti
[määrsõna, adverb]
1. suure osavusega, oskuslikul või leidlikul viisil

2. suure osavusega

osavili
[nimisõna, substantiiv]
koguvilja osa

osavkäpp
[nimisõna, substantiiv]
((käeliselt) osava inimese kohta)

osavnäpp
[nimisõna, substantiiv]
((käeliselt) osava inimese kohta)

osavus
[nimisõna, substantiiv]
mingi vilumuse, oskuse omamine, millegi hästi oskamine

osavusetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma osavuseta

osavusharjutus
[nimisõna, substantiiv]
harjutus, mis arendab oskust valitseda oma liigutusi, nii et maksimaalsed tulemused saavutatakse väikseima energiakuluga

osavusmäng
[nimisõna, substantiiv]
osavust (täpsust, kiirust, head reaktsiooni vms) nõudev või arendav mäng

osavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistluste sarja (nt karikasarja) osana toimuv võistlus

osavõtja
[nimisõna, substantiiv]
1. milleski osalev inimene, millestki osasaaja

2. inimene, kes mingil üritusel või sündmusel osaleb

osavõtjaskond
[nimisõna, substantiiv]
osalejad (kogumina)

osavõtlik
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi häda, muret mõista püüdev, kaastundlikult, siiralt toetav

osavõtlikkus
[nimisõna, substantiiv]
siiras kaasaelamine ja toetus kellegi mure vms puhul

osavõtmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. huvi või hoolimist mitteilmutav, kellegi või millegi suhtes neutraalne, mitte reageeriv

2. seda väljendav

3. mitte huvitatud, mitte hooliv

4. seda väljendav

osavõtmatus
[nimisõna, substantiiv]
1. osavõtmatu, huvitu, hoolimatu olek või suhtumine

2. seda väljendav käitumine või tegutsemine

3. ükskõiksus

osavõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis ürituses, sündmuses osalemine, teistega koos millegi tegemine

2. osalemine mingil üritusel või mingis tegevuses

osavõtnu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on mingil üritusel, sündmusel osalenud, sellest osa võtnud

osavõtt
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis ürituses, sündmuses osalemine, teistega koos millegi tegemine

2. osalemine mingil üritusel või mingis tegevuses

osavõtul
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
nii, et teatud isik(ud), meeskonnad, organisatsioon(id) vms osalevad

osavõtumaks
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis tasutakse mingist üritusest (nt konverentsist, võistlustest) osavõtu korral selle kulude katteks

osavõtutasu
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis tasutakse mingist üritusest (nt konverentsist, võistlustest) osavõtu korral selle kulude katteks

osaöeldistäide
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) osastavas käändes nimisõnaline lauseliige, mis laiendab tegusõnu olema, tunduma, paistma, näima vms ning näitab, kes, mis või missugune on alus (nt Jüri on meie helgemaid päid)

osaühing
[nimisõna, substantiiv]
1. äriühing, mille osanik vastutab selle tegevuse varaliste kohustuste eest ainult oma osamaksu ulatuses, piiratud vastutusega äriühing

2. teatud tüüpi ettevõte, mis tegeleb äriga

oseen
[nimisõna, substantiiv]
1. kroonilise nohu vorm, mille puhul ninas tekivad roiskuvad koorikud, mis levitavad maguslääget vina

2. teatav kroonilise nohu vorm

oseena
[nimisõna, substantiiv]
1. kroonilise nohu vorm, mille puhul ninas tekivad roiskuvad koorikud, mis levitavad maguslääget vina

2. teatav kroonilise nohu vorm

oseidž
Ameerika Ühendriikide keskosas Oklahomas elanud indiaanihõimu liige

oseiin
[nimisõna, substantiiv]
luukoe peamine orgaaniline koostisosa

osi
[nimisõna, substantiiv]
1. ringjalt ümber varre sõlmekohtade asetsevate lehtede ja õõnsa lülilise varrega rohttaim

2. eostaim

osis
[nimisõna, substantiiv]
1. (aineline) koostisosa

2. millegi iseloomulik osa või olemuslik üksikasi

3. koostisosa, komponent

ositi
[määrsõna, adverb]
1. mingil määral, mitte terviklikult või täielikult

2. mingis osas, osadena

3. mitte täielikult, aga mingil määral

4. mingil määral, osadena

osjakas
[omadussõna, adjektiiv]
osjataoline

osk
1. suurema asutuse, ühingu vm organisatsiooni hrl kindla ülesandega alljaotus või allasutus

2. selle ruumid

3. üks osa mingist asutusest, ettevõttest või organisatsioonist

oskaja
[omadussõna, adjektiiv]
1. vilumust, oskust omav või ilmutav, teadmisi võimekalt kasutav

2. teadlik, kiire ja õigeaegne

oskama
[tegusõna, verb]
1. (õppimise läbi) mingit oskust omama

2. millekski võimeline olema, millegagi (ladusalt) toime tulema

3. mingit oskust omama

4. millekski võimeline olema

oskamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. vilumust, oskusi mitteomav, kogemusteta

2. valesti, saamatult tegutsev või toimuv

oskamatus
[nimisõna, substantiiv]
teatava(te) oskus(t)e puudumine

oskar
[nimisõna, substantiiv]
1. (sea või sealiha kohta)

2. siga

oskus
[nimisõna, substantiiv]
1. õppimise ja harjutamise teel omandatud asjatundlikkus milleski

2. võime, osavus millekski, mingil alal

3. võime midagi hästi teha (tavaliselt omandatud õppimise ja harjutamise teel)

oskuskeel
[nimisõna, substantiiv]
1. erialasel suhtlemisel kasutatav keel, kirjakeele osa, mida kasutatakse teaduses, kunstis ja muudel aladel

2. konkreetsel erialal kasutatav keel

oskuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. vilumust, oskust omav või ilmutav, teadmisi võimekalt kasutav

2. teadlik, kiire ja õigeaegne

oskuslikkus
[nimisõna, substantiiv]
millegi hästi oskamine, hea asjatundmine ja osavus

oskuslikult
[määrsõna, adverb]
head oskust, asjatundmist ilmutades, head tulemust andvalt

oskussõna
[nimisõna, substantiiv]
1. erialast mõistet tähistav, täpselt piiritletud tähendusega sõna või sõnaühend

2. oskuskeele sõna

oskussõnastik
[nimisõna, substantiiv]
teatava valdkonna termineid seletav sõnastik

oskussõnavara
[nimisõna, substantiiv]
erialaste mõistete kogum, neid hõlmav kirjakeele osa

oskusteave
[nimisõna, substantiiv]
1. mingiks tegevuseks vajalike (teadus- ja tehnikaalaste) teadmiste ja oskuste kogum, erialane pädevus

2. teatav teadmisete ja oskuste kogum, erialane pädevus

oskustöö
[nimisõna, substantiiv]
vastava ala spetsialistioskusi eeldav töö

oskustööjõud
[nimisõna, substantiiv]
hrl tootmistegevuses vahetult osalevad, kehalist tööd tegevad oma ala väljaõppega töötajad, oskustöölised

oskustööline
[nimisõna, substantiiv]
oma ala väljaõppega tööline

oskustöötaja
[nimisõna, substantiiv]
oma ala väljaõppega tööline

osm
[nimisõna, substantiiv]
väike, kitsas ja (seetõttu) vilets maja

osman
[nimisõna, substantiiv]
1. türklase endine, Osmani riigi aegne nimetus

2. türklase endine nimetus

osmik
[nimisõna, substantiiv]
väike, kitsas ja (seetõttu) vilets maja

osmium
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva sinakashall väga vastupidav plaatinametall, keemiline element järjenumbriga 76

2. element

osmolaalsus
[nimisõna, substantiiv]
aine osmootselt aktiivsete osade hulk massiühiku (kilogrammi) kohta

osmolaarsus
[nimisõna, substantiiv]
aine osmootselt aktiivsete osade hulk ruumalaühiku (liitri) kohta

osmoos
[nimisõna, substantiiv]
lahustava aine (nt vee) imbumine läbi poolläbilaskva vaheseina väiksema kontsentratsiooniga lahusest suurema kontsentratsiooni suunas, kus tekib lisarõhk (ehk osmootne rõhk)

osmootne
[omadussõna, adjektiiv]
lahustuva aine imbumisel organismi tekkiva lisarõhuga (ehk osmoosiga) seotud, osmoosist tingitud

osmussaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Osmussaare elanik

2. Osmussaarelt pärit inimene

osokeriit
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakaspruun kuni must looduslik vaha, mis täidab naftaleiukohtade looduslikke tühemikke ja poorseid kivimeid

2. looduslik vaha

osokeriitravi
[nimisõna, substantiiv]
soojutusravi võte, kus soojuse talletajaks on osokeriit ehk maavaha, millele on pehmenduseks lisatud parafiini

osonaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade osooni saamiseks ja selle laskmiseks vette või õhku

2. aparaat osooni saamiseks

osoneerima
[tegusõna, verb]
osooniga töötlema

osoneeruma
[tegusõna, verb]
osooniga küllastuma

osonosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. Maad 10–50 km kõrgusel ümbritsev osooni sisaldav kiht, mis neelab osaliselt Päikeselt lähtuvat ultraviolettkiirgust

2. atmosfäärikiht

osoon
[nimisõna, substantiiv]
1. hapniku teisend, suhteliselt ebapüsiv iseloomuliku lõhna ja sinaka värvusega gaas, aine, mis neelab organismidele ohtlikku ultraviolettkiirgust

2. hapniku teisend

osooniauk
[nimisõna, substantiiv]
osoonivaene piirkond atmosfääri osoonikihis

osoonikiht
[nimisõna, substantiiv]
1. Maad 10–50 km kõrgusel ümbritsev osooni sisaldav kiht, mis neelab osaliselt Päikeselt lähtuvat ultraviolettkiirgust

2. atmosfäärikiht

osoonima
[tegusõna, verb]
osooniga töötlema

osoonimürgitus
[nimisõna, substantiiv]
(tunde kohta, mis tekib pikast väljas, värskes õhus viibimisest või kauase seesolemise järel välja, värskesse õhku sattumisel)

osoonine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (õhu kohta:) osoonirikas

2. osooni sisaldav

osoonirikas
[omadussõna, adjektiiv]
(õhu kohta:) palju osooni sisaldav, hrl kerge ja värske tunduv

oss
[nimisõna, substantiiv]
(madala haridustaseme ja jõhkra kõnepruugiga, sageli ka kakluslembese nooruki kohta)

oss
[nimisõna, substantiiv]
1. (sealiha kohta)

2. liha

ossa
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (imetlevalt, kahetsevalt, kirudes vms:) oh sa

2. väljendab kirumist, kahetsust

3. väljendab imetlust

osseet
[nimisõna, substantiiv]
Kaukaasias Osseetias elava mägirahva liige

osseiin
[nimisõna, substantiiv]
luukoe peamine orgaaniline koostisosa

ossi
[nimisõna, substantiiv]
(idasakslase kohta)

ossikultuur
[nimisõna, substantiiv]
madala haridustaseme ja jõhkra kõnepruugiga kakluslembestele noorukitele omane välimus, käitumine ja elustiil

ossikükk
[nimisõna, substantiiv]
sügav kükk täistallaga maha toetudes, nii et kükitaja mõlemad kannad puudutavad maad

ossuaarium
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või ruum, kus säilitatakse inimluid

ost
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi soetamine, omandamine raha eest

2. millegi ostmine

ost
[nimisõna, substantiiv]
1. ilmakaar, mis asub põhjast 90° päripäeva

2. ilmakaar, kust päike tõuseb

ostalgia
[nimisõna, substantiiv]
1. igatsus endise Ida-Saksamaa eluviisi järele

2. laiemalt üldse sotsialismiaja elulaadi nostalgia

osteoarheoloog
[nimisõna, substantiiv]
bioarheoloogia eriteadlane, kes uurib arheoloogilistel väljakaevamistel leitud inim- ja loomaluid

osteoarheoloogia
[nimisõna, substantiiv]
bioarheoloogia haru, mis uurib arheoloogilistel väljakaevamistel leitud inim- ja loomaluid

osteoartroos
[nimisõna, substantiiv]
liigesepindade kulumises seisnev liigesehaigus peamiselt kesk- ja vanemaealistel inimestel

osteoblast
[nimisõna, substantiiv]
luud kasvatav ja taastav rakk

osteofüüt
[nimisõna, substantiiv]
hrl liigeses moodustunud väike teravatipuline luu väljakasve, mis võib põhjustada valu

osteokondriit
[nimisõna, substantiiv]
kõhre ja sellega külgneva luukoe põletik

osteokondroos
[nimisõna, substantiiv]
luu ning kõhre mandumine või väärareng

osteoloogia
[nimisõna, substantiiv]
anatoomia haru, mis käsitleb luustikku ja luukudet

osteomalaatsia
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik luukoe pehmenemine, mis tekib D-vitamiini, kaltsiumi või fosfori vaegusest

2. luukoe pehmenemine

osteomüeliit
[nimisõna, substantiiv]
1. luuüdi, luukudet ja luuümbrist kahjustav põletik, mida tekitavad bakterid

2. luuüdi kahjustav põletik

osteoom
[nimisõna, substantiiv]
1. healoomuline luukasvaja

2. luukoekasvaja

osteopaat
[nimisõna, substantiiv]
manuaalterapeut, kes ravib luuvalu ning hingamisteede ja seedekulgla funktsionaalseid häireid

osteopaatia
[nimisõna, substantiiv]
manuaalteraapia viis, mis lähtub vaatest, et paljude haiguste tekkepõhjus on luude nihkumine ning lihaste ja sidemete ebanormaalne pingeseisund

osteopeenia
[nimisõna, substantiiv]
loomulik luu mineraalainetiheduse vähenemine, protsess ja seisund, mis aja jooksul võib edasi areneda osteoporoosiks

osteoporoos
[nimisõna, substantiiv]
1. luukoe hõrenemine, mille korral luud muutuvad hapraks ja murduvad kergesti

2. luukoe hõrenemine

osteosarkoom
[nimisõna, substantiiv]
üks sagedasemaid pahaloomulisi luukasvajaid

osteoskleroos
[nimisõna, substantiiv]
1. ebanormaalne luukoe tihkenemine, luu kõvastumine

2. luukoe tihkenemine

osteotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
organismi luus olev suure ümara tuumaga ja pikkade jätketega rakk

ostetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida palju ostetakse, mis müüb hästi

ostetavus
[nimisõna, substantiiv]
ostjate leidumine, see, kui palju teatud asja ostetakse

ostiit
[nimisõna, substantiiv]
luukoe põletik

ostinaatne
[omadussõna, adjektiiv]
(muusikas:) sama motiivi jätkuvalt kordav

ostja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene (või asutus), kes midagi ostab

2. inimene, kes midagi ostab

ostjak
[nimisõna, substantiiv]
ühe soome-ugri rahva liige Lääne-Siberis Obi ja Irtõši jõgikonnas

ostjaskond
[nimisõna, substantiiv]
1. ostjad, ostjate ring või hulk

2. ostjad

ostlema
[tegusõna, verb]
1. kauplusi mööda ringi käima, neis sisseoste tegema

2. kaulusi mööda käima, neis ostma

ostlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. kauplusi mööda ringi käimine, neis sisseostude tegemine

2. sisseostude tegemine

ostma
[tegusõna, verb]
1. raha eest midagi vastu saama

2. raha eest midagi saama

Ühendtegusõnad: ette ostma, ette ostma, juurde ostma, juurde ostma, kaasa ostma, kaasa ostma, kokku ostma, kokku ostma, lahti ostma, lahti ostma, sisse ostma, sisse ostma, tagasi ostma, tagasi ostma, välja ostma, välja ostma, ära ostma, ära ostma, üle ostma, üle ostma, üles ostmaüles ostma

ostmine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi soetamine, omandamine raha eest

2. millegi ostmine

ost-müük
[nimisõna, substantiiv]
ostmine ja müümine (ka ühesama tehinguna)

ostol
[nimisõna, substantiiv]
raudteravikuga kepp narta pidurdamiseks

ostrakism
[nimisõna, substantiiv]
1. savinõukildudega toimetatud rahvahääletus muistses Ateenas poliitiliselt kahtlaste kodanike pagendamiseks

2. potikildudega toimetatud rahvahääletus muistses Ateenas kodanike pagendamiseks

ostrakoodid
[nimisõna, substantiiv]
1. selts väga väikseid alamaid vähke, kelle segmenteerumata keha ümbritseb kahepoolmeline lubikoda

2. alamad vähid

ostsillaator
[nimisõna, substantiiv]
1. igasugune võnkuv või võnkumisvõimeline süsteem

2. elektrooniline seade harmooniliste elektrivõnkumiste tekitamiseks

3. elektrivõnkumist tekitav seade

ostsilleerima
[tegusõna, verb]
võnkuma, võnklema

ostsillograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, millega kirjutatakse üles või jälgitakse elektripinge vm sellega sõltuvuses oleva suuruse ajalist muutumist või mõõdetakse neid

2. elektrivõnkumist mõõtev ja registreeriv seade

ostsillogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. elektripinge vm sellega sõltuvuses oleva suuruse ajalise muutumise graafiline kujutis

2. kõver ostsillograafi ekraanil

ostubuum
[nimisõna, substantiiv]
1. ostmise järsk kasv

2. aktiivne ostmine

ostudokument
[nimisõna, substantiiv]
ostmist tõendav või võimaldav dokument

ostueesõigus
[nimisõna, substantiiv]
seadusega kehtestatud eesõigus kinnisasja välja osta

ostuhind
[nimisõna, substantiiv]
hind, mida ostja maksab kauba eest müüjale

ostuhull
[nimisõna, substantiiv]
arutult asju osta tavatsev inimene või ostusõltlane

ostuhullus
[nimisõna, substantiiv]
käitumisviis, mille korral inimene ostab hulga selliseid asju, mida ta ei vaja (ja mida ta endale tegelikult lubada ei tohiks), arutu ostlemine

ostuhuvi
[nimisõna, substantiiv]
1. soov, tahtmine hrl väärtpabereid vm kaupa osta

2. selle ostmine

ostuhuviline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes soovib midagi ostma hakata, huvitub millegi ostmisest

ostuhüsteeria
[nimisõna, substantiiv]
1. palavikuline, paaniline ostmine

2. arutu ostlemine, ostuhullus

ostujuht
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes korraldab ettevõtte või osakonna ostutegevust (vajalike materjalide, kaupade ja teenuste ostmist)

ostujõud
[nimisõna, substantiiv]
raha suhteline väärtus, mis väljendub rahaühiku eest saadavate kaupade ja teenuste hulgas

ostujõuline
[omadussõna, adjektiiv]
piisavalt rahakas, et osta kaupa ja kasutada tasulisi teenuseid, hea ostuvõimega

ostukaup
[nimisõna, substantiiv]
see, mida kodusel teel ei valmistata ja mis tuleb osta

ostukeskus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupluste ja teenindusasutuste suur kompleks

2. suur maja, kus asub palju kauplusi

ostukirg
[nimisõna, substantiiv]
tugev tahtmine midagi osta

ostukontroll
[nimisõna, substantiiv]
ostude eest tasumise kontroll kaupluse iseteeninduskassas

ostukorv
[nimisõna, substantiiv]
korv selvekaupluses ostude paigutamiseks

ostukott
[nimisõna, substantiiv]
paberist, kilest või riidest kott ostude mahutamiseks (ka koos ostudega)

ostukäitumine
[nimisõna, substantiiv]
ostja käitumisviis (nt kaupu või teenuseid välja valides, neid ostes või neist loobudes)

ostukäru
[nimisõna, substantiiv]
käru, kuhu saab selvekaupluses ostud paigutada

ostu-müügileping
[nimisõna, substantiiv]
müügilepingu varasem nimetus

ostu-müügitehing
tehing, mille üks pool on eseme vm objekti müüja ja teine pool on selle ostja

ostunimekiri
[nimisõna, substantiiv]
nimekiri asjadest, mida on vaja osta

ostupaanika
[nimisõna, substantiiv]
arutu kokkuostmine, nt enne arvatavat hinnatõusu või mingi kauba müügilt kadumise kartuses

ostupalavik
[nimisõna, substantiiv]
1. ostmisõhin

2. aktiivne või arutu ostmine

ostuparadiis
[nimisõna, substantiiv]
vaimustav ostude tegemise paik (nt linna, ostukeskuse kohta)

ostupreemia
[nimisõna, substantiiv]
(arhitektuurivõistlustel:) rahaline ergutusauhind, mille puhul hinnatakse pigem head ideed või eksperimentaalsust, mitte töö teostatavust või tegelikku sobivust tellija vajadustele

osturalli
[nimisõna, substantiiv]
suurte ostukeskuste korraldatud (mitmepäevane) hrl tavalisest madalamate hindadega müügikampaania

ostureis
[nimisõna, substantiiv]
asjade ostmiseks, peamiselt poodides käimiseks mõeldud reis

osturetk
[nimisõna, substantiiv]
1. kauplusi mööda ringi käimine, neis sisseostude tegemine

2. sisseostude tegemine

ostusoov
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov midagi osta

ostusurve
[nimisõna, substantiiv]
ostmisest lähtuv tugev mõju millegi hinnale, müümisele

ostusõltlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kirglikult armastab käia kauplustes osturetkedel, on sellest sõltuvuses

ostusõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
sõltuvus pidevast (ebavajalike) asjade ostmisest, suutmatus seda lõpetada

ostutalu
[nimisõna, substantiiv]
päriseks ostetud talu

ostutšekk
[nimisõna, substantiiv]
1. kassast antav ostudokument raha tasumise kohta

2. kviitung, mis näitab, et oled kauba eest tasunud

ostutänav
[nimisõna, substantiiv]
tänav, kus asuvad linna esinduslikumad rõiva- ja muud kauplused (nt Kurfürstendamm Berliinis)

ostuvõime
[nimisõna, substantiiv]
inimese varalisest seisundist olenev suutlikkus osta kaupa ja kasutada tasulisi teenuseid, täita oma rahalisi kohustusi

ostuvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
piisavalt rahakas, et osta kaupa ja kasutada tasulisi teenuseid, hea ostuvõimega

ostuöö
[nimisõna, substantiiv]
müügiüritus nt ostukeskuses, kus kauplused on lahti tavapärasest hilisemal ajal ja oste saab teha tavalisest soodsama hinnaga

osund
[nimisõna, substantiiv]
sõnasõnaline väljavõte tekstist (hrl viitega autorile või allikale)

osundama
[tegusõna, verb]
1. teiselt autorilt pärit tekstilõiku, andmeid või kunstilist kujundit esitama, teisest allikast võetud tsitaati või tsitaate esitama

2. tsitaati esitama

osundus
[nimisõna, substantiiv]
sõnasõnaline väljavõte tekstist (hrl viitega autorile või allikale)

osutama
[tegusõna, verb]
1. mingit abistavat toimingut sooritama, mingit vajadust rahuldavat tegevust võimaldama

2. mingi abistava, teenindava töö tegemise kohta

osuti
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriista liikuv osake mõõdetava suuruse näitamiseks (nt kellal, kaalul, spidomeetril)

osutissõrm
[nimisõna, substantiiv]
pöidlale järgnev sõrm

osutuma
[tegusõna, verb]
1. ilmnema, selguma

2. selguma, ilmnema

osutus
[nimisõna, substantiiv]
1. millelegi viitamine, millegi esile, ilmsiks toomine, millestki juhindumine

2. osutus, viide millelegi, millegi ilmsiks, esile toomine

osutusasesõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) asesõna, mis viitab situatsioonist või teistest lausetest selguvale asjale, omadusele või tegevusele (nt see, niisugune)

osutusel
1. midagi esile, ilmsiks tuues

2. millestki teada andes

osutusmärk
[nimisõna, substantiiv]
liiklusmärk, mis teavitab liikluskorra iseärasusest (nt osutab sõidusuundadele) või asulate ja teiste objektide asukohast

osutusseadis
[nimisõna, substantiiv]
seadis millelegi osutamiseks (nt arvutihiir, valguspliiats)

osutussõrm
[nimisõna, substantiiv]
pöidlale järgnev sõrm

ozeki
[nimisõna, substantiiv]
1. järk ja aunimetus sumos

2. selle nimetuse kandja

ot
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab soovi, et oodataks või viivitataks veidi

2. osutab, et kõneleja soovib midagi meelde tuletada või täpsustust, selgitust saada

3. väljendab soovi, et veidi oodataks

otepäälane
[nimisõna, substantiiv]
1. Otepää elanik

2. Otepäält pärit inimene

otepäälanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost otepäälane

otiaatria
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrva ja kõrvahaigusi käsitlev arstiteaduse haru

2. kõrvahaiguste õpetus

3. kõrva ehituse, talitluse ja haiguste õpetus

otiit
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl keskkõrvapõletik (harva väliskõrvapõletik)

2. hrl keskkõrvapõletik

otoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. sisekõrvas olev lubiainet sisaldav kristalliseerunud moodustis (tasakaaluelundi osa)

2. tasakaaluelundi osa

otoloog
[nimisõna, substantiiv]
kõrvahaigustele ja -probleemidele spetsialiseerunud arst, otoloogia spetsialist

otoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrva ja kõrvahaigusi käsitlev arstiteaduse haru

2. kõrvahaiguste õpetus

3. kõrva ehituse, talitluse ja haiguste õpetus

otoman
[nimisõna, substantiiv]
1. madal seljatoeta lahtiste patjadega lamamissohva

2. lamamissohva

otorinolarüngoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. arst, kelle erialaks on kõrva-, nina-, neelu-, kõri- ja hingetoruhaigused, otorinolarüngoloogia spetsialist

2. kõrva-, nina- ja kurguhaiguste arst

otorinolarüngoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiteaduse haru, mis käsitleb kõrva-, nina-, neelu-, kõri- ja hingetoruhaigusi

2. kõrva-, nina- ja kurguhaiguste õpetus

otoskleroos
[nimisõna, substantiiv]
1. kuulmist nõrgendav sisekõrva luulabürindi koldeline kahjustus

2. sisekõrva kahjustus

otoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtrikujuline arstiriist kõrva kuulmekäigu vaatluseks

2. riist kuulmekäigu vaatluseks

ots
[nimisõna, substantiiv]
1. tipmine osa

2. algus või lõpp(osa), eesosa või tagaosa, ülemine ja alumine või eesmine ja tagumine pool

3. millegi tipus, külgedel, alguses või lõpus, ees või taga, üleval või all olev osa

otsa
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. pealmisele pinnale, ülemise osa või tipu peale või külge

2. peale

3. millegi tippu

otsaaken
[nimisõna, substantiiv]
aken ehitise otsaküljes

otsaees
[määrsõna, adverb]
1. näo ülemises osas, otsmikul

2. otsmikul, otsa ees

otsaeest
[määrsõna, adverb]
1. näo ülemiselt osalt, otsmikult

2. otsmikult, otsa eest

otsaesine
[nimisõna, substantiiv]
1. kulmudest juustepiirini ulatuv näo osa

2. see osa näost, mis asub silmadest ülalpool

otsaette
[määrsõna, adverb]
1. näo ülemisele osale, otsmikule

2. otsmikule, otsa ette

otsajoon
[nimisõna, substantiiv]
palliväljaku otsa tähistav joon

otsaju
[nimisõna, substantiiv]
loote aju osa, mis moodustub eesajust ja millest omakorda areneb suuraju

otsak
[nimisõna, substantiiv]
tööriista, vooliku, kaabli vms (vahetatav) otsatükk, otsmine osa

otsake
[nimisõna, substantiiv]
väike ots

otsakene
[nimisõna, substantiiv]
väike ots

otsakont
[nimisõna, substantiiv]
(otsmiku, lauba kohta)

otsakorral
[määrsõna, adverb]
lõppemas, lõpul, otsa saamas

otsakorrale
[määrsõna, adverb]
1. lõppjärku, lõpule, otsa

2. lõppjärku, lõppu

otsakuti
[määrsõna, adverb]
1. ots vastu otsa, otstest koos või kokku

2. otstest koos või kokku

otsalaud
[nimisõna, substantiiv]
otsa moodustav laud mingil esemel (nt vankril, voodil)

otsaline
[nimisõna, substantiiv]
otsustaja, juhtija

otsaluuk
[nimisõna, substantiiv]
(ehitise vm) otsas asuv luuk

otsama
[tegusõna, verb]
otsa töötlema

otsamissaag
[nimisõna, substantiiv]
saag materjali või detaili otsa töötlemiseks

otsamoreen
[nimisõna, substantiiv]
liustiku serva ees setteist moodustunud kaarjas vallikujuline pinnavorm

otsapandud
[omadussõna, adjektiiv]
millegi külge kinnitatud (nt õmmeldud)

otsapidi
[määrsõna, adverb]
otsaga (kuhugi suunatud, millessegi või milleski kinni)

otsapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
(hoone) otsa pool asuv

otsas
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millegi tipus, ülemise osa peal või küljes

2. peal

3. millegi tipus

4. millegi küljes (kinni)

otsasein
[nimisõna, substantiiv]
otsmine sein

otsast
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. pealt, küljest

2. osalt, järguti (mingist kogumist).

3. pealt, küljest

4. millegi tipust

otsastikku
[määrsõna, adverb]
1. ots vastu otsa, otstest koos või kokku

2. otstest koos või kokku

otsasõit
[nimisõna, substantiiv]
teel vm liikuvale sõiduvahendile, inimesele või loomale peale, külge sõitmine (ja vigastuste tekitamine)

otsatu
[omadussõna, adjektiiv]
väga, lõpmatu suur, väga ulatuslik

otsatu
[määrsõna, adverb]
väga (palju)

otsatuba
[nimisõna, substantiiv]
maja otsas asuv tuba

otsatult
[määrsõna, adverb]
väga suurel määral, lõpmata palju

otsatus
[nimisõna, substantiiv]
lõputus, piiritus

otsauks
[nimisõna, substantiiv]
hrl hoone otsmine uks

otse
[määrsõna, adverb]
1. (liikumisega, kulgemisega seoses:) sirgjooneliselt mingis suunas, sellest kõrvale kaldumata

2. (asendi kohta:) mitte viltu

3. sirgelt (liikumise suunas)

4. sirgjoones, sirgelt

otse
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on sirges asendis, kulgeb suunast kõrvale kaldumata

otseallikas
[nimisõna, substantiiv]
see, kust (või kellelt) mingi info on lähtunud, esmane allikas

otsealluvus
[nimisõna, substantiiv]
otsene, vaheastmeta alluvus

otseblogi
[nimisõna, substantiiv]
sündmusi jooksvalt kommenteeriv blogi

otsedemokraatia
[nimisõna, substantiiv]
demokraatia vorm, mille korral rahvas saab otsustada riiki puudutavaid küsimusi otse, vahepealsete esindajateta

otsegu
[määrsõna, adverb]
otsekui

otsejoon
[nimisõna, substantiiv]
(mõtteline) sirge joon

otsejooneline
[omadussõna, adjektiiv]
sirgjoont moodustav, seda mööda kulgev

otsejooneliselt
[määrsõna, adverb]
(öeldes) nii, nagu mõeldakse, keerutamata, midagi varjamata

otsejoonelt
[määrsõna, adverb]
1. otsesuunas

2. kohe kiiresti

3. kohe, otsemaid

otsejoones
[määrsõna, adverb]
1. sihiks võetud suunast kõrvale kaldumata, sirges joones, otsesuunas

2. nii, et kulgeb otse

otsejoont
[määrsõna, adverb]
otsesuunast kõrvale kaldumata

otsekiirgus
[nimisõna, substantiiv]
paralleelsete kiirtena leviv päikesekiirgus, mis jõuab maapinnani siis, kui taevas on pilvitu

otsekil
[määrsõna, adverb]
1. poolkummargil, otsaga v peaga ettepoole

2. poolkummargil, otseti (maas)

otsekile
[määrsõna, adverb]
1. poolkummargile, otsaga v peaga ettepoole

2. poolkummargile, otseti (maha)

otsekohe
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

otsekohene
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes jutuga ei keeruta, ütleb seda, mida mõtleb

2. keerutamata, ilustamata väljendatud

otsekoheselt
[määrsõna, adverb]
(öeldes) nii, nagu mõeldakse, keerutamata, midagi varjamata

otsekohesus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kui jutuga ei keerutata, öeldakse keerutamata, ilustamata seda, mida mõeldakse

2. avameelsus

3. siirus

otsekoos
[nimisõna, substantiiv]
otsesuund, otsekurss

otsekoosi
[määrsõna, adverb]
1. sihiks võetud suunast kõrvale kaldumata, sirges joones, otsesuunas

2. nii, et kulgeb otse

otsekorraldus
[nimisõna, substantiiv]
varasem püsiv maksekorraldus otse panka laekuvate arvete kohta

otseks
[määrsõna, adverb]
õigesse, sirgesse asendisse, soovitud korda, mitte kõverasse või viltu

otsekui
[sidesõna, konjunktsioon]
1. esineb sarnasusele osutavates võrdlustes, alustab võrdluse varjundiga lauseosa

2. võrdlustes: näitab, et miski sarnaneb millegagi, meenutab midagi või kedagi

otsekurss
[nimisõna, substantiiv]
laeva vm liikumise suund otse, kõrvale kaldumata edasi

otsekõne
[nimisõna, substantiiv]
lause või lõik, mis refereerib isiku kõnet selle isiku enda sõnastuses (nt Ta ütles: „Tulen juba!”)

otsekülv
[nimisõna, substantiiv]
seemnevilja külvamine otse mullakamarasse ilma eelneva mullaharimiseta ja otse eelmise aasta kõrde

otselaskumine
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamisel:) laskumine mööda nõlva kallakut otsesuunas

otselend
[nimisõna, substantiiv]
ilma ümberistumiseta, otse sihtpunkti suunduv lend (lennukiga)

otseliin
[nimisõna, substantiiv]
ilma ümberistumiseta lennu- või bussiliin kahe punkti vahel

otselink
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline viide, mille aktiveerimisel hiireklõpsuga pääseb otse vajalikule veebilehele või selle osale

otseloodis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
otse püstsuunas (üles või alla)

otselot
[nimisõna, substantiiv]
1. keskmise suurusega laiguline kaslane Lõuna-Ameerikas ja Põhja-Ameerika lõunaosas

2. kaslane

otselöök
[nimisõna, substantiiv]
1. löök sirge käega otse ette (nt poksis, karates)

2. (võrkpallis:) sirgjooneline löök

otsem
[omadussõna, adjektiiv]
(tee, marsruudi kohta:) teistega võrreldes lühem

otsemaid
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

otsemalt
[määrsõna, adverb]
teistega võrreldes lühema tee, marsruudi kaudu

otsemini
[määrsõna, adverb]
teistega võrreldes lühema tee, marsruudi kaudu

otsemüük
[nimisõna, substantiiv]
kauba müük tootjalt otse tarbijaile ilma jaevõrgu abita

otsene
[omadussõna, adjektiiv]
1. vahendamata, ilma vaheastme vm vahepealseta

2. ilma vahepeal oleva astmeta

otsepilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet otse sihtkohta (vaatamata ümberistumistele)

otsepostitus
[nimisõna, substantiiv]
reklaami saatmine tõenäoliste klientide posti- või meiliaadressile

otsereis
[nimisõna, substantiiv]
ilma ümberistumiseta, otse sihtpunkti suunduv reis (hrl kindlal liinil)

otsereportaaž
[nimisõna, substantiiv]
reportaaž otse sündmuspaigalt

otseriie
[nimisõna, substantiiv]
(riide paiknemise kohta lõike all, kui lõige järgib lõimelõnga suunda)

otserünnak
[nimisõna, substantiiv]
otsene, suunast kõrvale kaldumata rünnak kellelegi või millelegi

otsesaade
[nimisõna, substantiiv]
toimuvat otseülekandena esitav, eelsalvestuseta tele- või raadiosaade

otseselt
[määrsõna, adverb]
1. vahetult, mitte kaudselt

2. vahetult, otse

otseseos
[nimisõna, substantiiv]
otsene vastastikune tingitus või sõltuvus, otsene millestki olenevus

otseside
[nimisõna, substantiiv]
vahetu, isiklik kokkupuude või vahetu suhtlemine

otsesihtimine
[nimisõna, substantiiv]
relva suunamine sihtimisseadmete abil vahetult näha olevale sihtmärgile

otsesilmi
[määrsõna, adverb]
otsekoheselt, sirgjooneliselt

otsestuudio
[nimisõna, substantiiv]
ruum või ruumid, kus salvestatakse otse eetrisse minevat raadio- või telesaadet

otsesui
[määrsõna, adverb]
otsesõnu

otsesuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suunast kõrvale kaldumata kulgev, otse kulgev

2. otsesuunas kulgev

otsesuund
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõidu-, liikumissuund otse, kõrvale kaldumata edasi

otsesõit
[nimisõna, substantiiv]
sõit otsesuunas

otsesõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selgelt, keerutamata välja ütlev, otsekoheselt väljendatud

2. otseselt välja ütlev v öeldud

otsesõnaliselt
[määrsõna, adverb]
(öeldes) nii, nagu mõeldakse, keerutamata, midagi varjamata

otsesõnu
[määrsõna, adverb]
(öeldes) nii, nagu mõeldakse, keerutamata, midagi varjamata

otsetabamus
[nimisõna, substantiiv]
suurtükimürsu, lennukipommi vm sattumine sihtmärgi pihta

otsetee
[nimisõna, substantiiv]
kõige lühem tee kahe punkti vahel

otseteed
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

otseteeklahv
[nimisõna, substantiiv]
klahv sagedase funktsiooni kiireks käivitamiseks (nt arvutiklaviatuuril)

otseti
[määrsõna, adverb]
peaga või esiosaga ettepoole või allapoole, otse enese ette

otsetoetus
[nimisõna, substantiiv]
(Euroopa Liidu makstavate põllumajandustoetuste kohta:) otse tootjale makstav toetus

otsetuletus
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) uue sõna moodustamine ilma tuletusliite abita või ilma nähtavate teise sõnaliigi tunnusteta (nt eesti keeles kuld > kulda/ma)

otsetuli
[nimisõna, substantiiv]
tuli sihtmärgi pihta, mida sihtur näeb

otseturundus
[nimisõna, substantiiv]
kauba müük tootjalt otse tarbijaile ilma jaevõrgu abita

otseturustus
[nimisõna, substantiiv]
kauba müük tootjalt otse tarbijaile ilma jaevõrgu abita

otsetõlge
[nimisõna, substantiiv]
tõlge, mis on tehtud otse lähtekeelest, kolmanda keele vahenduseta

otsetõus
[nimisõna, substantiiv]
taevakeha asendi koordinaat, mida mõõdab taevaekvaatori kaar kevadpunktist ida poole kuni taevakeha meridiaanini

otsetähendus
[nimisõna, substantiiv]
otsene tähendus (nt sõnal, vastandina ülekantud tähendusele)

otsevaade
[nimisõna, substantiiv]
vaade eestpoolt (nt pildistamisel)

otsevagun
[nimisõna, substantiiv]
algjaamast sihtjaamani kahe või mitme eri rongi koosseisu liidetav vagun

otsevalimine
[nimisõna, substantiiv]
valimine, kus valija annab oma hääle otse kas (saadiku)kandidaadile või kandidaatide nimekirjale

otsevastuvõtja
[nimisõna, substantiiv]
raadiovastuvõtja, mis võimendab vastuvõetud signaali ilma signaali sagedust muundamata

otseviide
[nimisõna, substantiiv]
1. andmed tekstis kasutatud esmase, algallika kohta

2. selleni juhatav märge artiklis, teadusteoses vm

otseühendus
[nimisõna, substantiiv]
liikumisvõimalus otseliini kaudu, ilma ümberistumiseta

otseülekanne
[nimisõna, substantiiv]
millegi toimuva samaaegne edastus televisioonis, raadios või internetis

otseütlemine
[nimisõna, substantiiv]
otsekohene jutt, otse välja ütlemine

otseütlev
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes jutuga ei keeruta, ütleb seda, mida mõtleb

2. keerutamata, ilustamata väljendatud

otsija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes midagi taotleb või leida püüab (nt töökohta, korterit)

otsijaht
[nimisõna, substantiiv]
jahipidamisviis, mille puhul jahimees tulistab (koera abil) ülesotsitud ulukit selle lennult või jooksult

otsik
[nimisõna, substantiiv]
tööriista, vooliku, kaabli vms (vahetatav) otsatükk, otsmine osa

otsima
[tegusõna, verb]
1. leida, kätte saada, avastada püüdma (nt ringi vaadates, uurides, nuputades)

2. (uurides) leida või avastada püüdma

Ühendtegusõnad: edasi otsima, edasi otsima, juurde otsima, juurde otsima, kokku otsima, kokku otsima, läbi otsima, läbi otsima, taga otsima, taga otsima, välja otsima, välja otsima, üles otsimaüles otsima

otsimislaiskus
[nimisõna, substantiiv]
viitsimatus kedagi või midagi otsida

otsimootor
[nimisõna, substantiiv]
infotöötlussüsteem või programm, mis võimaldab otsida vajalikke andmeid märksõnade vm etteantud tunnuste järgi

otsing
[nimisõna, substantiiv]
kadunu, kaotsiläinu otsimine

otsinguline
[omadussõna, adjektiiv]
vaimse, loomingulise idee, lahenduse poole pürgiv, oma teed otsiv

otsingumootor
[nimisõna, substantiiv]
infotöötlussüsteem või programm, mis võimaldab otsida vajalikke andmeid märksõnade vm etteantud tunnuste järgi

otsingusõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna (vm märgijada), millega tehakse päring

otsinguvõti
[nimisõna, substantiiv]
arvutis andmete väljaotsimiseks kasutatud märksõna, arvukombinatsioon vm, mille abil jõutakse otsitud tulemusele

otsipidi
[määrsõna, adverb]
otsadest, otsadega

otsirännak
[nimisõna, substantiiv]
rännak, mille eesmärk on midagi või kedagi leida

otsiskelema
[tegusõna, verb]
(alatasa, pidevalt) otsima

otsiskelu
[nimisõna, substantiiv]
(pidev, mõtisklev) otsimine

otsisklema
[tegusõna, verb]
(alatasa, pidevalt) otsima

otsisõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna (vm märgijada), millega tehakse päring

otsisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
infotöötlussüsteem või programm, mis võimaldab otsida vajalikke andmeid märksõnade vm etteantud tunnuste järgi

otsitav
[nimisõna, substantiiv]
inimene või asi, keda või mida tahetakse leida, tabada vms

otsitu
[nimisõna, substantiiv]
see, keda või mida on otsitud

otsitult
[määrsõna, adverb]
1. ebaloomulikult, tehtult

2. tehtult

otsitunnus
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) info väljaotsimist võimaldav tunnus

otsiv
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poole püüdlev, midagi saavutada ihkav

otsivalt
[määrsõna, adverb]
[nagu] otsides

otsivarras
[nimisõna, substantiiv]
sälkkaartide sorteerimiseks kasutatav varrast meenutav ese

otsivõti
[nimisõna, substantiiv]
arvutis andmete väljaotsimiseks kasutatud märksõna, arvukombinatsioon vm, mille abil jõutakse otsitud tulemusele

otsjoon
[nimisõna, substantiiv]
palliväljaku otsa tähistav joon

otslaud
[nimisõna, substantiiv]
otsa moodustav laud mingil esemel (nt vankril, voodil)

otsmik
[nimisõna, substantiiv]
1. kulmudest juustepiirini ulatuv näo osa

2. see osa näost, mis asub silmadest ülalpool

otsmikukoobas
[nimisõna, substantiiv]
üks ninakõrvalkoopaid

otsmikulamp
[nimisõna, substantiiv]
ümber pea otsmikule kinnitatav patareidega töötav valgustusvahend

otsmikuluu
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju eesosas paiknev lame luuplaat

otsmikunärv
[nimisõna, substantiiv]
närv, mis asub lauba piirkonnas

otsmikupiirkond
[nimisõna, substantiiv]
peaaju eesmine, kõige suurem poolkerade piirkond

otsmikusagar
[nimisõna, substantiiv]
ajupoolkera eesmisi osi

otsmikuurge
[nimisõna, substantiiv]
üks ninakõrvalkoopaid

otsmine
[omadussõna, adjektiiv]
otsapoolne, otsas asetsev

otsmoreen
[nimisõna, substantiiv]
liustiku serva ees setteist moodustunud kaarjas vallikujuline pinnavorm

otspaja
[nimisõna, substantiiv]
1. auk rehetoa või sauna soemüüri seinas või laes, et välja lasta suitsu ja vingu

2. rehetoa seinas suitsu väljajuhtimiseks

otspind
[nimisõna, substantiiv]
otsa moodustav pind

otspunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. joont piiritlev punkt

2. millegi alg- või lõpp-punkt

otstarbekalt
[määrsõna, adverb]
1. nii, et see vastab teatud otstarbele, vajadusele

2. mõttekalt, mõistlikult

otstarbekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud eesmärki, vajadust silmas pidav, sellega põhjendatud

2. mõistlik, arukas

3. oma ülesannet, eesmärki täitev

4. vajadusele vastav

otstarbekohane
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud eesmärki, vajadust silmas pidav, sellega põhjendatud

2. mõistlik, arukas

3. oma ülesannet, eesmärki täitev

4. vajadusele vastav

otstarbekohaselt
[määrsõna, adverb]
1. nii, et see vastab teatud otstarbele, vajadusele

2. mõttekalt, mõistlikult

otstarbekohasus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastavus teatud otstarbele, vajadusele

2. mõttekus

otstarbekus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastavus teatud otstarbele, vajadusele

2. mõttekus

otstarbelause
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuse, olukorra või omaduse otstarvet märkiv määruslause (nt Et palju teada, on vaja õppida.)

2. otstarvet märkiv määruslause

otstarbemäärus
[nimisõna, substantiiv]
määrus, mis väljendab tegevuse või olukorraga seoses olevat otstarvet (nt sõna süüa lauses Supp ei kõlvanud süüa)

otstarbetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (eesmärgi saavutamise seisukohalt) põhjendamata, mõttetu või ebamõistlik

2. ilma otstarbeta

otstarbetult
[määrsõna, adverb]
1. nii, et see ei vasta teatud otstarbele, vajadusele

2. põhjendamatult, mõttetult või ebamõistlikult

otstarbetus
[nimisõna, substantiiv]
1. otstarbe, vajaduse puudumine

2. mõttetus

otstarve
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mille jaoks miski on, tarvilikkus, toimimise siht, eesmärgi taotlus

2. ülesanne, mis millelgi on täita

3. see, mille jaoks miski on

4. millegi ülesanne, funktsioon

5. eesmärk

otsus
[nimisõna, substantiiv]
1. tulemus, millele jõutakse pärast asjaolude, võimaluste läbimõtlemist, kaalumist, arutlemist

2. valik, mille sa teed pärast hoolega mõtlemist

otsusekindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma otsuses kindel ja kõigutamatu, kõhklematult seda väljendav, vastuvaidlemist mittesalliv

2. oma otsuses kindel

otsusekindlalt
[määrsõna, adverb]
1. kindlalt ja kõhklemata

2. kindlalt, kõhklemata

otsusekindlus
[nimisõna, substantiiv]
võime kindlameelselt, kõhklemata otsuseid teha

otsusetugi
[nimisõna, substantiiv]
meedikutele suunatud elektrooniline teenus, mis on mõeldud pakkuma tuge patsiendi diagnoosimisel, ravi määramisel ja jälgimisel

otsustaja
[nimisõna, substantiiv]
(olulisi, määravaid) otsuseid tegev isik, eriti juht või poliitik

otsustama
[tegusõna, verb]
1. mõtlemise, kaalumise teel mingile tulemusele jõudma, võimaluste hulgast valikut tegema, otsust tegema

2. otsust tegema, otsusele jõudma

Ühendtegusõnad: ära otsustama, ära otsustama, ümber otsustamaümber otsustama

otsustamatus
[nimisõna, substantiiv]
1. otsuse või otsustusvõime puudumine

2. otsuse v otsustusvõime puudumine

otsustamiskindlus
[nimisõna, substantiiv]
võime kindlameelselt, kõhklemata otsuseid teha

otsustamisvabadus
[nimisõna, substantiiv]
õigus, võimalikkus otsuseid teha

otsustamisvõime
[nimisõna, substantiiv]
inimese võime otsustada, otsuseid teha

otsustamisõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus otsustada, otsuseid teha

otsustav
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi kulgu, tulemust otseselt mõjutav, mõjult eriti oluline

2. eriti oluline, peamine

3. mõjult eriti oluline

otsustavalt
[määrsõna, adverb]
1. kindlalt ja kõhklemata

2. kindlalt, kõhklemata

otsustavus
[nimisõna, substantiiv]
võime kindlameelselt, kõhklemata otsuseid teha

otsustuma
[tegusõna, verb]
1. otsustatud saama, otsustatuks osutuma

2. otsustatud saama v olema

otsustus
[nimisõna, substantiiv]
mõtlemisele, kaalumisele järgnev tulemus, otsus, milleni jõutakse

otsustusel
kellegi poolt otsustatuna või määratuna

otsustusjulgus
[nimisõna, substantiiv]
julgus otsustada, otsuseid teha

otsustuskindlus
[nimisõna, substantiiv]
võime kindlameelselt, kõhklemata otsuseid teha

otsustuskogu
[nimisõna, substantiiv]
otsustusõigusega instants (nõukogu, ülikooli senat vms)

otsustuspädevus
[nimisõna, substantiiv]
ametialased küsimused või asjaolud, mille suhtes teatud isikul või asutusel on otsustusõigus

otsustustugi
[nimisõna, substantiiv]
meedikutele suunatud elektrooniline teenus, mis on mõeldud pakkuma tuge patsiendi diagnoosimisel, ravi määramisel ja jälgimisel

otsustusvabadus
[nimisõna, substantiiv]
õigus, võimalikkus otsuseid teha

otsustusvõime
[nimisõna, substantiiv]
inimese võime otsustada, otsuseid teha

otsustusvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
julgelt otsuseid tegev, hea otsustusvõimega

otsustusvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
võimetu midagi otsustama, otsustusvõimeta

otsustusvõimetus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus otsustada, otsuseid teha

otsustusõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus otsustada, otsuseid teha

ott
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera suurtes metsades elav kogukas pruuni karvkattega kiskja

2. suur metsloom, kellel on paks pruun karv

ottava
[nimisõna, substantiiv]
Kanada indiaanisuguharu liige

otu
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl heatahtlikult:) rumal, taipamatu

oub
[nimisõna, substantiiv]
talunaiste väike pitsist, siidpaeltest ja kunstlilledest linnamoeline tanu

ouija-laud
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtede, numbrite ja liikuva osutusvahendiga tahvel, mille abil arvatakse saavat suhelda vaimolenditega, hrl surnute hingedega

2. vaimude väljakutsumise laud

oúzo
[nimisõna, substantiiv]
aniisiga maitsestatud Kreeka piiritusejook, mis jää või vee lisamisel muutub piimjaks

out
[määrsõna, adverb]
moest väljas, populaarsuse kaotanud, päevakorralt maas

outfit
[nimisõna, substantiiv]
riietus, seljas kantavad rõivad

outlet
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba soodushindadega müük (nt äri, kaupluse või lao likvideerimisel, enne remonti)

2. soodushindadega müük

ovaal
[nimisõna, substantiiv]
1. munakujuline kõverjoon

2. sellise joonega piiratud tasapind, kujund vm

3. muna kujuga kujund

ovaalaken
[nimisõna, substantiiv]
üks keskkõrva trummiõõne siseseinal asuvaist aknaist, milles paikneb kuulmeluukeste viimane lüli jalus

ovaalikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kontuuridelt muna meenutav

ovaalmulk
[nimisõna, substantiiv]
loote südame kodade vaheseinas olev ava, mis sulgub varsti pärast sündi

ovaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kontuuridelt või kujult muna meenutav

2. selline, mis meenutab oma kujult muna

ovaalsaal
[nimisõna, substantiiv]
ovaalse kujuga (pidulik) saal

ovaar
[nimisõna, substantiiv]
munarakke ja emassuguhormoone valmistav ploomikujuline paariselund kõhuõõnes

ovaarium
[nimisõna, substantiiv]
munarakke ja emassuguhormoone valmistav ploomikujuline paariselund kõhuõõnes

ovarektoomia
[nimisõna, substantiiv]
naise või emaslooma munasarja(de) kirurgiline eemaldamine

ovariaalhormoon
[nimisõna, substantiiv]
munasarja hormoon

ovariaalne
[omadussõna, adjektiiv]
munasarjasse või selle talitlusse puutuv

ovariektoomia
[nimisõna, substantiiv]
munasarja väljalõikamine

ovatsioon
[nimisõna, substantiiv]
rõõmuhõise tunnustuse avaldamisel, rõõmuhõisetega kiiduavaldus

overlok
[nimisõna, substantiiv]
õmbluse ääristus

overlokmasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne õmblusmasin, mis kokkuõmblemisega samaaegselt äärestas õmbluse

overlokõmblusmasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne õmblusmasin, mis kokkuõmblemisega samaaegselt äärestas õmbluse

ovidukt
[nimisõna, substantiiv]
munasarja emakaga ühendav torujas elund, mida mööda munarakud eemalduvad munasarjast

ovogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. munaraku arenemine munaraku eellasest küpse munarakuni

2. munarakkude arenemise protsess

ovo-laktovegetaarlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ning piima- ja munatooteid

ovoo
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kividest ja puutükkidest hrl kõrgele kohale ehitatud (kivi)kuhil Mongoolias, mida austatakse (muistse) šamanistliku ja (nüüdse) budistliku pühapaigana

ovoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. seade munade läbivalgustamiseks (nt et jälgida embrüo arengut)

2. aparaat munade läbivalgustamiseks

ovovegetaarlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ja muna

ovraag
[nimisõna, substantiiv]
ajutise vooluvee uuristatud järsuveeruline, hrl paljuharuline uhtorg

ovulatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
seotud küpsenud munaraku eraldumisega munasarjast, ovulatsiooniga seotud

ovulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. küpsenud munaraku väljumine munasarjast ja liikumine munajuhasse

2. munaraku väljumine munasarjast

p
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

p
1. mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust 10^12 korda väiksem

2. mõõtühikute kordne

p
(märge noodikirjas:) vaikselt, tasa

p
1. dokumendi, teksti vms alajaotus, väike sisult terviklik lõik või (nt tegevuskava) osa

2. dokumendi lõik, osa

3. dokumendi v teksti alajaotus

4. lõik, osa

p
1. 24 tundi kestev ajavahemik (keskööst keskööni või ebamäärasemalt)

2. (vahemaa mõõduna:) vahemaa läbimiseks kuluvate ööpäevade arv

3. 24 tundi kestev ajavahemik, ööpäev

p
endisaegne jõu ühik (peamiselt Austraalias, Saksamaal ja Hollandis)

pa
1. poole kalendri- või õppeaasta pikkune ajavahemik

2. poole aasta või poole õppeaasta pikkune ajavahemik

paa
[nimisõna, substantiiv]
tantsu- või balletisamm

paa
[nimisõna, substantiiv]
suur kindlustatud, pistandtaraga ümbritsetud maoori küla

paabel
[nimisõna, substantiiv]
1. erisuguste nähtuste, inimeste vm kirev rohkus ja kooslus, sellest johtuv segadus või segadik

2. segadus

paabellik
[omadussõna, adjektiiv]
erisuguste nähtuste, inimeste kooslusele või rohkusele omaselt kirev (ja segadust tekitav)

paabu
[nimisõna, substantiiv]
1. Indias ja Sri Lankal elutsev suur kanaline, kelle isaslinnul on küütlevate silmlaikudega pikad sabasuled, mis laiali laotatuna meenutavad suurt lehvikut

2. suur värviline lind, kellel on pikk sinist ja rohelist värvi saba

paabulind
[nimisõna, substantiiv]
1. Indias ja Sri Lankal elutsev suur kanaline, kelle isaslinnul on küütlevate silmlaikudega pikad sabasuled, mis laiali laotatuna meenutavad suurt lehvikut

2. suur värviline lind, kellel on pikk sinist ja rohelist värvi saba

paabusilm
[nimisõna, substantiiv]
1. laiadel tiibadel suurte silmlaikudega liblikas

2. liblikas

paadesaks
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes veedab suvepuhkust (mere)rannas, kuurordis vm puhkekohas

paadialune
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel pole kindlat tööd ega asupaika, kes on ühiskonnast mingil põhjusel eemaldunud või välja tõugatud

paadiklass
[nimisõna, substantiiv]
tehniliste näitajate alusel moodustatud võistluspaatide klass

paadikuur
[nimisõna, substantiiv]
kuur (mere)rannas kalastusvahendite ja talvel paatide hoidmiseks

paadilaenutus
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kust saab lõbusõiduks paate laenutada

2. paatide laenutamine lõbusõiduks

paadilaud
[nimisõna, substantiiv]
paadi ehitamiseks kasutatav laud (ka valmis paadi osana)

paadimaks
[nimisõna, substantiiv]
kohalik maks, mida võetakse paatide ja väikelaevade (jahtide, kaatrite) omanikelt

paadimatk
[nimisõna, substantiiv]
pikem rännak paadiga sõites (hrl jõel)

paadimees
[nimisõna, substantiiv]
paati juhtiv (hrl sellega elatist teeniv) mees

paadimeeskond
[nimisõna, substantiiv]
(sõudespordis:) paadi võistkond

paadimeister
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) paatide ehitaja

paadimootor
[nimisõna, substantiiv]
paadile paigaldatav statsionaarne või ahtris rippuv äravõetav mootor

paadipikkus
[nimisõna, substantiiv]
võistluspaadi pikkusega võrduv vahemaa

paadipõgenik
[nimisõna, substantiiv]
oma riigist paadis, kergel parvel vms lahkuja, kes põgeneb vallutajate, sõja, ränkade majandusolude vms eest

paadiralli
[nimisõna, substantiiv]
hrl kummipaatide võidusõit

paadisadam
[nimisõna, substantiiv]
sadam (kala)paatidele

paadisild
[nimisõna, substantiiv]
rajatis paatide, laevade vms vette laskmiseks või nende hoidmiseks kalda ääres ning inimestele paadile minekuks või sealt tulekuks

paadisõit
[nimisõna, substantiiv]
paadiga sõitmine

paaditali
[nimisõna, substantiiv]
(merenduses:) tali paadi vettelaskmiseks ja laevale tõstmiseks

paaditekk
[nimisõna, substantiiv]
laevatekk, millel hoitakse päästepaate

paaduma
[tegusõna, verb]
hingelt tuimaks ja tundetuks või jäigaks muutuma

paadumus
[nimisõna, substantiiv]
hingeline tuimus ja tundetus või jäikus

paadunud
[omadussõna, adjektiiv]
millestki (sagedamini halvast, pahelisest) visalt kinnipidav, selline, kes ei muutu

paadutama
[tegusõna, verb]
hingelt tuimaks ja tundetuks või jäigaks muutma, paaduma panema

paagitäis
[nimisõna, substantiiv]
paaki täitev, üsna suur kogus (nt bensiini)

paagivaht
[nimisõna, substantiiv]
tuletornivaht

paagutama
[tegusõna, verb]
peeneteralist või pulbrilist materjali kõrgel temperatuuril tükiliseks muutma

paak
[nimisõna, substantiiv]
hrl suhteliselt suur mahuti kütuse vm vedeliku säilitamiseks

paak
[nimisõna, substantiiv]
kaldamärk laevasõidutee juhatamiseks, hrl silmapaistva kujuga ja ümbritseva looduse suhtes kontrastseks värvitud

paak
[nimisõna, substantiiv]
suur, ebamäärase kujuga tihke (kõvaks kuivanud) tükk mingit ainet (nt mulda, jääd)

paaka
[määrsõna, adverb]
kõvaks tükiks, kõvaks või koorikuliseks

paakas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kõvaks tükiks ühinenud, kõvaks või koorikuliseks kuivanud

2. tükkis, kampas

paakauto
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku (nt vee, kütuse), aga ka gaasi ja pulbrilise või granuleeritud aine veoks mõeldud auto, mille oluliseks osaks on spetsiaalne mahuti

paakjää
[nimisõna, substantiiv]
polaaraladel ookeani pinda kattev lausaline jää

paakspuu
[nimisõna, substantiiv]
lepa lehti meenutavate lehtede, väikeste valkjate õite ja mustade marjataoliste luuviljadega kõrge põõsas või madal puu

paakuma
[tegusõna, verb]
1. (pinnase kohta:) kõvaks, koorikuliseks või praguliseks kuivama, kõvadeks tükkideks ühinema

2. (niiskusest) tükki hakkama

paakvagun
[nimisõna, substantiiv]
vedelike veoks mõeldud spetsiaalne vagun

paal
[nimisõna, substantiiv]
1. kaldasse või merre rammitud post või vaiade kimp laevade kinnitamiseks

2. laevakinnituspost

paalia
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika ja Euraasia põhjaosa ning Alpide siirde- ja mageveekala

paalinka
[nimisõna, substantiiv]
1. ungarlaste rahvusjook, naps, mida valmistatakse nt ploomidest, aprikoosidest, õuntest või pirnidest

2. ungari viin

paalisõlm
[nimisõna, substantiiv]
1. aasa moodustav (ja pärast lahtisõlmitav) tugev sõlm

2. aasa moodustav tugev sõlm

paalsteek
[nimisõna, substantiiv]
1. aasa moodustav (ja pärast lahtisõlmitav) tugev sõlm

2. aasa moodustav tugev sõlm

paan
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud otstarbeks vajalikus pikkuses tükk kangast vm muud materjali (hrl selle materjali laiuses)

2. laid, riba

paaniflööt
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvuti ühendatud (eri pikkusega) viledest koosnev sõrmilisteta puhkpill

2. vanimaid puhkpille

paanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sattub kergesti paanikasse, ka paanikahäire all kannataja

paanika
[nimisõna, substantiiv]
1. (korraga paljusid inimesi haarav) väga suur kontrollimatu hirm või ärevus

2. sellest tulenev segadus, peataolek, ebamõistlik toimimine

3. väga suur hirm või ärevus, mis haarab korraga paljusid inimesi ja mida ei ole võimalik kontrollida

4. sellest tulenev segadus

paanikahoog
[nimisõna, substantiiv]
inimest või looma, eriti teatud inimhulka või karja äkitselt haarav meeletu hirmu puhang

paanikahäire
[nimisõna, substantiiv]
ärevushäire, mis avaldub sagedaste paanikahoogudena

paanikakülvaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes alusetult paanitseb ja paanikat tekitab

paanikanupp
[nimisõna, substantiiv]
turvasüsteemiga ühendatud nupp abi kutsumiseks hädaolukorras

paanikaosakond
[nimisõna, substantiiv]
(olukorra või seisundi kohta, kus tuntakse väga suurt hirmu või ärevust, ollakse paanikas)

paanikategija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes alusetult paanitseb ja paanikat tekitab

paanikatekitaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes alusetult paanitseb ja paanikat tekitab

paaniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hirmu vms emotsiooni kohta:) pööraselt suur, ohjeldamatu

2. paanikas olemisega seotud

3. paanikaga seotud

paaniliselt
[määrsõna, adverb]
meeleheitlikult, suures ärevuses olles

paanitsema
[tegusõna, verb]
1. närvitsedes kartma või muretsema, väga hirmul olema

2. paanikat tekitama

3. paanikas olema

paanivile
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvuti ühendatud (eri pikkusega) viledest koosnev sõrmilisteta puhkpill

2. vanimaid puhkpille

paap
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese jämeda nokaga väike jässakas lind (isaslinnul on keha alapool punane)

2. punase kõhuga väike lind

paapua
[nimisõna, substantiiv]
Melaneesia lääneosa põliselanik

paapul
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik tihenenud koht nahal või koes, sõlmekujuline moodustis või tihend

2. paapul

paar
[nimisõna, substantiiv]
1. kaks ühesugust eset, mis kuuluvad kokku, on kahekaupa kasutatavad

2. kaks ühesugust eset, mis kuuluvad kokku

3. kaks kokkukuuluvat ühesugust eset

paar
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõitmisega seoses:) kiirus, hoog

2. võimsus, vunk

paarduma
[tegusõna, verb]
1. paari moodustama, paariks ühinema (nt kromosoomide, elektronide kohta)

2. paari moodustama, paariks ühinema

paargu
[nimisõna, substantiiv]
suveköök

paari
[määrsõna, adverb]
1. kahekaupa kokku (mingiks tegevuseks või tervikut moodustavaks)

2. kahekaupa käest kinni

paaria
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonna või teatud ringkonna silmis põlatud, kõrvale jäetud inimene

2. (rahvusvahelisele julgeolekule ohuks oleva riigi, paariariigi kohta)

paariaastane
[omadussõna, adjektiiv]
umbes 2-3 aastat vana

paariariik
[nimisõna, substantiiv]
(riigi kohta, kes on ohuks rahvusvahelisele rahule ja julgeolekule)

paariheitmine
[nimisõna, substantiiv]
(abiellumise kohta)

paarik
[nimisõna, substantiiv]
1. üks paarina võetavaist esemeist, nähtustest või olendeist

2. üks paarina võetavaist esemeist v nähtustest

paarikaupa
[määrsõna, adverb]
1. kaks olendit või eset paarina koos

2. paaris olles, paarikesi koos

paarike
[nimisõna, substantiiv]
1. (mõnikord irooniliselt, osutades suhte kerglusele:) armastajapaar

2. armastajapaar

paarikene
[nimisõna, substantiiv]
1. (mõnikord irooniliselt, osutades suhte kerglusele:) armastajapaar

2. armastajapaar

paarikesi
[määrsõna, adverb]
1. kaks koos paarina (ilma teisteta)

2. kahekesi

paarikordne
[omadussõna, adjektiiv]
hrl kahest (ühesugusest) osast, kihist vms koosnev

paarikuine
[omadussõna, adjektiiv]
1. paar kuud vana

2. paari kuu vanune

paarikuuline
[omadussõna, adjektiiv]
paar kuud kestev

paarikuune
[omadussõna, adjektiiv]
1. paar kuud vana

2. paari kuu vanune

paarikümnemeheline
[omadussõna, adjektiiv]
paarikümnest inimesest (hrl mehest) koosnev

paarikümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) umbes 20 aastat vana

paarilauseline
[omadussõna, adjektiiv]
vähestest lausetest koosnev

paariline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega kahekaupa koos tegutsetakse (võisteldakse, töötatakse vms)

paarima
[tegusõna, verb]
paarituma

paarima
[tegusõna, verb]
sarikaid peale panema

paarimees
[nimisõna, substantiiv]
paariline (hrl meesterahvas)

paarimeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
umbes kahe meetri pikkune

paariminek
[nimisõna, substantiiv]
(abiellumise kohta)

paarimisaeg
[nimisõna, substantiiv]
loomade ja lindude sugukihu aeg, eriti selleaegne isaste kogunemine emaslooma juurde

paarine
[omadussõna, adjektiiv]
kahe eespool mainitud ühiku pikkune, raskune vms

paarinisti
[määrsõna, adverb]
1. kaks olendit või eset paarina koos

2. paaris olles, paarikesi koos

paaripanek
[nimisõna, substantiiv]
abielu registreerimine, ka vastav tseremoonia

paaris
[määrsõna, adverb]
kahekaupa koos (mingis tegevuses või tervikut moodustavana)

paarisaeruline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõudmises paadi kohta:) selline, kus igal sõudjal on kaks aeru

paarisaja-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. paarisaja aasta vanune

2. paarisaja aasta vanune

paarisarv
[nimisõna, substantiiv]
kahega jaguv arv, mille üheliste number on 0, 2, 4, 6 või 8 (nt 8, 40, 222)

paarisarvuline
[omadussõna, adjektiiv]
kahega jaguva arvuna, paarisarvuna väljenduv

paariselu
[nimisõna, substantiiv]
(abielu, kahe osapoole kooselu kohta)

paariselund
[nimisõna, substantiiv]
kahekaupa esinev elund

paarisfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis:) funktsioon f(x), mille iga x korral funktsiooni määramispiirkonnast kehtib võrdus f(−x)=f(x)

paarisharjutus
[nimisõna, substantiiv]
kahekesi sooritatav harjutus

paarishärg
[nimisõna, substantiiv]
1. üks kahest koos rakendatud härjast

2. (võrdlustes kahekesi koos tegutseva inimese kohta)

paarisjälg
[nimisõna, substantiiv]
kaks jälge koos

paarislask
[nimisõna, substantiiv]
kaks teineteisele järgnevat lasku kahe üheaegselt liikuva märgi tabamiseks (jahilaskmises)

paarismaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kahele perele mõeldud elamu, mis koosneb kahest sarnasest kokkuehitatud majaosast

2. maja, mis koosneb kahest samasugusest osast ja kus elab kaks peret

paarismatus
[nimisõna, substantiiv]
kaks koos maetud surnut

paarismäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng, kus kaks mängijate paari võistlevad omavahel (nt tennises, lauatennises, sulgpallis)

paarisnimisõna
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna, mis koosneb kahest eri tähendusega nimisõnast ja tähistab ühe nähtuse, olendi vm asja kaht külge (nt lasteaed-algkool, arst-resident, noad-kahvlid)

paarisnumber
[nimisõna, substantiiv]
kahe numbri materjali sisaldav ja kahe numbriga tähistatav perioodiline vm väljaanne

paarisnädal
[nimisõna, substantiiv]
paarisarvuline nädal (hrl aastakalendri järgi loendades)

paarisorgan
[nimisõna, substantiiv]
kahekaupa esinev elund

paarisraam
[nimisõna, substantiiv]
aknaraam, kus välis- ja siseraam on omavahel ühendatud

paarisrahvas
[nimisõna, substantiiv]
koos elavad inimesed

paarisrakend
[nimisõna, substantiiv]
kahe kõrvuti etterakendatud hobuse vm loomaga veovahend (nt rakendispordis)

paarisratas
[nimisõna, substantiiv]
raskete koormate vedamiseks mõeldud sõiduki ratas, mis koosneb kahest kõrvutisest rattast (nt veoautol, lennukil)

paarisriim
[nimisõna, substantiiv]
(luule vormivõte:) kahes järjestikuses värsireas esinev riim

paarisstart
[nimisõna, substantiiv]
start, kus kaks võistlejat lastakse korraga rajale (nt suusatamises)

paarissulgjas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) ilma tipmise sulglehekeseta, ainult paarikaupa kinnitunud sulglehekestega

paarissõit
[nimisõna, substantiiv]
(hrl iluuisutamises:) paarina sõitmine spordialana

paarissõitja
[nimisõna, substantiiv]
paarissõiduga tegelev iluuisutaja

paarissõna
[nimisõna, substantiiv]
sõnapaar, mis hrl tähistab kogumõistet või üldmõistet (nt õed-vennad, tühi-tähi, suud-silmad, liigeldi-loogeldi)

paaristama
[tegusõna, verb]
paarina ühendama või liitma

paaristants
[nimisõna, substantiiv]
tants, mida tantsitakse paaris

paaristikku
[määrsõna, adverb]
1. kaks olendit või eset paarina koos

2. paaris olles, paarikesi koos

paaristuma
[tegusõna, verb]
paarina ühenduma või liituma

paaristurakas
[nimisõna, substantiiv]
turakas, mida mängitakse kahe paari vahel

paaristõuge
[nimisõna, substantiiv]
suusatamisel üheaegselt mõlema kepiga antav tõuge

paaristõukeline
[omadussõna, adjektiiv]
(suusatamises:) korraga kahe käega sooritatava tõukega

paarisuhe
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekordi ja seksuaalsust hõlmav suhe kahe (koos elava) inimese vahel

paarisuimed
[nimisõna, substantiiv]
(kaladel:) kahekaupa esinevad uimed, mis aitavad säilitada tasakaalu (hrl kõhu- ja rinnauimed)

paaritama
[tegusõna, verb]
1. (emaslooma) suguliselt viljastama

2. [emaslooma] suguliselt viljastama

paariteistaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. veidi üle kümne aasta vana

2. veidi üle 10 aasta vana

paariteistkümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. veidi üle kümne aasta vana

2. veidi üle 10 aasta vana

paariti
[määrsõna, adverb]
1. kaks olendit või eset paarina koos

2. paaris olles, paarikesi koos

paaritu
[omadussõna, adjektiiv]
kahega mittejaguvat arvu sisaldava numbriga

paarituarvuline
[omadussõna, adjektiiv]
kahega mittejaguva arvuna, paaritu arvuna väljenduv

paaritufunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis:) funktsioon f(x), mille iga x korral funktsiooni määramispiirkonnast kehtib võrdus f(−x)=−f(x)

paarituma
[tegusõna, verb]
(loomade-lindudega seoses:) suguliseks viljastamiseks ühinema

paaritumisaeg
[nimisõna, substantiiv]
loomade ja lindude sugukihu aeg, eriti selleaegne isaste kogunemine emaslooma juurde

paaritumisvalmidus
[nimisõna, substantiiv]
emaslinnul v -loomal

paaritunnine
[omadussõna, adjektiiv]
umbes kaks tundi kestev

paaritus
[nimisõna, substantiiv]
1. emaslooma suguline viljastamine

2. emas- ja isaslooma ühinemine suguliseks viljastuseks

paaritusaeg
[nimisõna, substantiiv]
loomade ja lindude sugulise aktiivsuse aeg

paaritusealine
[omadussõna, adjektiiv]
suguliseks viljastuseks sobivas vanuses olev, sigimisvõimeliseks saanud

paaritusiga
[nimisõna, substantiiv]
paljunemist, sigimist võimaldav iga

paarituskoda
[nimisõna, substantiiv]
üraskitel puukoorde uuristatud laiend, kus toimub paaritumine

paarituslend
[nimisõna, substantiiv]
1. suguliseks viljastumiseks, paaritumiseks toimuv lend teatud putukatel (nt sipelgatel)

2. putukatel

paarituspukk
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis emaslooma fikseerimiseks sugutamise ajal

paariviisi
[määrsõna, adverb]
1. kaks olendit või eset paarina koos

2. paaris olles, paarikesi koos

paarkond
[arvsõna, numeraal]
umbes kaks

paarkümmend
[arvsõna, numeraal, asesõna, pronoomen]
1. hulgalt, koguselt umbes 20

2. umbes 20

3. umbes kakskümmend

paarpüks
[nimisõna, substantiiv]
kiriku korjanduskarp

paarsada
[arvsõna, numeraal, asesõna, pronoomen]
1. hulgalt, koguselt umbes 200

2. umbes kakssada

paarsus
[nimisõna, substantiiv]
mikroosakeste ja -süsteemide sisemist sümmeetriat iseloomustav suurus

paarteist
[arvsõna, numeraal, asesõna, pronoomen]
1. hulgalt, koguselt umbes 12

2. umbes kaksteist

paarteistkümmend
[arvsõna, numeraal, asesõna, pronoomen]
1. hulgalt, koguselt umbes 12

2. umbes kaksteist

paaruma
[tegusõna, verb]
(eriti seoses putukatega:) suguliseks viljastamiseks ühinema

paarumislend
[nimisõna, substantiiv]
(mesilastel:) lend, mille ajal mesilasema paarub isamesilasega

paarumispere
[nimisõna, substantiiv]
paljude noorte mesilastega mesilaspere, mida kasutatakse suurema hulga paarunud mesilasemade saamiseks

paarumistaru
[nimisõna, substantiiv]
väike kerge taru, mida kasutatakse ainult mesilasema paarumiseks

paarutama
[tegusõna, verb]
kihutama, (ringi) sõitma või käima

paas
[nimisõna, substantiiv]
aluspõhja moodustavate karbonaatsete kivimite (lubjakivi, dolomiidi ja mergli) üldnimetus

paasaluspõhi
[nimisõna, substantiiv]
maapõue aluspõhi, mille moodustavad lubjakivi, dolomiit ja mergel

paasapäev
[nimisõna, substantiiv]
19. august, setude kirikupüha ja lõikusaja tähtpäev

paasapüha
[nimisõna, substantiiv]
1. juutide kevadpüha, millega tähistatakse iisraellaste Egiptusest pääsemist

2. juutide kevadpüha

paasasöömaaeg
[nimisõna, substantiiv]
(Uue Testamendi järgi:) söömaaeg, kuhu vaiksel neljapäeval kogunesid Jeesus ja tema 12 apostlit

paasatall
[nimisõna, substantiiv]
1. Vanas Testamendis tall, kelle ohverdamine päästis iisraellased Egiptuse vangipõlvest

2. küpsetatud lambalihatükk, mis juutidel selle pääsemise meenutuseks paasapüha pidusöögi ajal laual on

paasatoit
[nimisõna, substantiiv]
Kristuse ülestõusmise pidustusteks mõeldud toit, mida katoliku kirikus õnnistatakse vaiksel laupäeval ehk paastuaja viimasel päeval

paasaöö
[nimisõna, substantiiv]
paastuaja viimane öö, mil katoliku ja õigeusu kirikus peetakse öist jumalateenistust Kristuse ülestõusmise ootuses

paaspõrand
[nimisõna, substantiiv]
paekividest või -plaatidest põrand

paast
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud ajaks osaliselt või täielikult toidust või mõnest toiduliigist loobumine usulistel põhjustel

2. pikalt söömata või vähese söögiga olemine tervislikel vm kaalutlustel

3. paastumine

4. paastuaeg

paastuaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil toidust või mõnest toiduliigist usulistel põhjustel hoidutakse, eriti lihavõtte-eelne seitsmenädalane paastumise aeg ehk suur paast

paastuja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes loobub teatud ajaks täielikult või osaliselt toidust või mõnest toiduliigist

paastukatkestuspüha
[nimisõna, substantiiv]
islamiusuliste püha (ʿĪd al-Fiṭr), millega tähistatakse ramadaani lõppu

paastukuu
[nimisõna, substantiiv]
kalendrikuu, mil on usklike paastuaeg (nt islamis)

paastukuur
[nimisõna, substantiiv]
kavakindel pikem söömata olek või kasinalt söömine tervise turgutamiseks

paastulaager
[nimisõna, substantiiv]
laager, mis on korraldatud tervist turgutavaks koos paastumiseks asjatundja juhendamisel

paastuma
[tegusõna, verb]
teatud aja kestel täielikult või osaliselt toidust või mõnest toiduliigist loobuma, söömata või vähese söögiga olema

paastumaarjapäev
[nimisõna, substantiiv]
25. märts, eesti rahvakalendris päev, mis tähistab naiste talviste tubaste tööde lõppu, kirikliku tähtpäevana neitsi Maarjale Jeesus-lapse sünni ettekuulutamise päev

paastumine
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud ajaks osaliselt või täielikult toidust või mõnest toiduliigist loobumine usulistel põhjustel

2. pikalt söömata või vähese söögiga olemine tervislikel vm kaalutlustel

3. paastumine

4. paastuaeg

paastunädal
[nimisõna, substantiiv]
1. usklikel paastuaja nädal

2. nädal, mil ollakse söömata või süüakse kasinalt tervislikel vm kaalutlustel

paastupäev
[nimisõna, substantiiv]
1. usulise paastumise päev

2. päev, mil ollakse söömata või süüakse kasinalt tervislikel vm kaalutlustel

paasturavi
[nimisõna, substantiiv]
tervislikel kaalutlustel pikalt söömata või vähese söögiga olemine

paastusuhkur
[nimisõna, substantiiv]
vere glükoosisisaldus, mis määratakse söömata oleku järel antud vereproovist, tühja kõhu veresuhkur

paastutoit
[nimisõna, substantiiv]
(usklikel:) osalise paastu ajal söödav kergem toit, nt köögivili, mahlad, marjad

paastuveri
[nimisõna, substantiiv]
vereproov, enne mida ei tohi hulk aega süüa (nt kaheksa tundi)

paastuõli
[nimisõna, substantiiv]
paastuajal kasutatud toiduõli (hrl päevalilleõli)

paaž
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskajal:) rüütliõpilane enne kannupoisiks saamist

2. (hiljem:) õukonna teenistuses olnud aadlinooruk

3. rüütliõpilane

4. paažikooli kasvandik

paat
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pealt lahtine veesõiduk, mis liigub edasi aerude, purje või mootori jõul

2. väike sõiduk, mis on enamasti pealt lahtine ja millega saab vees sõita

paat
[omadussõna, adjektiiv]
kahvatu, luitunud tooniga pruun, kollakas või punakas

paatelamu
[nimisõna, substantiiv]
jõel, kanalil või järvel elamiseks sisustatud kaetud paat vms vee peale rajatud (liikuv) eluase

paater
[nimisõna, substantiiv]
preestriks pühitsetud katoliku munk

paater
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmest helmereast ja mitmest kannaga hõberahade reast koosnev naiste kaelaehe vana aja eestlastel

2. kaelaehe

3. kaelaraha

paatina
[nimisõna, substantiiv]
vasele või pronksile oksüdeerumisel tekkiv rohekas kiht

paatjas
[omadussõna, adjektiiv]
kahvatu, luitunud tooniga pruun, kollakas või punakas

paatjaspunane
[omadussõna, adjektiiv]
kahvatu, luitunud tooniga punane

paatkaelus
[nimisõna, substantiiv]
õlgade suunas piklik kaelus

paatkond
[nimisõna, substantiiv]
(sõudespordis:) paadi võistkond

paatmaja
[nimisõna, substantiiv]
jõel, kanalil või järvel elamiseks sisustatud kaetud paat vms vee peale rajatud (liikuv) eluase

paatmatus
[nimisõna, substantiiv]
1. surnu matmine paadis

2. sellise haua sisu

paatos
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud tunnet rõhutav väljenduslaad, kirglik tundehoogsus, ülev pidulikkus

2. kirglik vaimustus, pidulik kõrgelennuline hoogsus

paatoslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirglikult tundeküllane, ülev ja pidulik

2. täis paatost

paatuma
[tegusõna, verb]
1. (pinnase kohta:) kõvaks, koorikuliseks või praguliseks kuivama, kõvadeks tükkideks ühinema

2. (niiskusest) tükki hakkama

paavian
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrikas elutsev koera laadi koonu, tugevate kihvade, pika karva ja sabaga suur ahv

2. ahv

paavlipäev
[nimisõna, substantiiv]
25. jaanuar, Eesti saarte rahvakalendris talve ja talviste toiduvarude poolitaja, kirikukalendris Sauluse Pauluseks pöördumise päev

paavst
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku kiriku eesotsas seisev kõrgeim vaimulik ja Vatikani riigipea

2. katoliku kiriku kõrgeim juht

paavstimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl usutülide, -sõdadega seoses:) paavsti toetav, paavsti pooldav, katoliiklik

2. katoliiklik

paavstiriik
[nimisõna, substantiiv]
(Vatikani kohta)

paavstirüü
[nimisõna, substantiiv]
paavsti ametirüü

paavstitool
[nimisõna, substantiiv]
(paavsti ametikoha kohta)

paavstitroon
[nimisõna, substantiiv]
(paavsti ameti, ametisoleku sümbolina)

paavstivõim
[nimisõna, substantiiv]
katoliku kiriku valitsussüsteem paavstiga eesotsas

paavstlane
[nimisõna, substantiiv]
paavsti pooldaja, katoliiklane

paavstlik
[omadussõna, adjektiiv]
paavstile omane, paavstile kuuluv, paavstist lähtuv

paavstlus
[nimisõna, substantiiv]
katoliku kiriku valitsussüsteem paavstiga eesotsas

paber
[nimisõna, substantiiv]
1. taimsest kiudainest saadav õhuke materjal, mida kasutatakse kirjutamiseks, joonistamiseks, pakkimiseks vm

2. (ristkülikukujuline) tükk sellist materjali

3. õhuke materjal, mille peale kirjutatakse ja mille sisse saab asju pakkida

4. sellest materjalist leht

paberarve
[nimisõna, substantiiv]
trükitud, väljaprinditud arve

paberdama
[tegusõna, verb]
paberisse pakkima või paberiga katma, paberit ümber panema (peamiselt vihikute ja raamatute kohta)

paberdokument
[nimisõna, substantiiv]
paberkandjal dokument (vastandatult e- ehk digidokumendile)

pabereuro
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa rahaliidus, euroalal käibel olev paberraha

paberfilter
[nimisõna, substantiiv]
vahetatav paberist filter (nt kohvimasinal, tolmuimejal)

paberfoto
[nimisõna, substantiiv]
fotopaberile jäädvustatud foto

paberihoidik
[nimisõna, substantiiv]
köögi-, WC- vm paberi hoidmiseks mõeldud vahend

paberihoidja
[nimisõna, substantiiv]
köögi-, WC- vm paberi hoidmiseks mõeldud vahend

paberihunt
[nimisõna, substantiiv]
ebavajalikke dokumente, pabereid purustav kontorimasin

paberikask
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika lehtpuu, mille tüve katab suurte tükkidena eralduv valge või roosakas koor, Eestis pargipuuna

paberikoi
[nimisõna, substantiiv]
paberitöö ja asjaajamisega tegelev (kontori)töötaja

paberikorv
[nimisõna, substantiiv]
(põrandal seisev) korv või püstine lahtine kast tarbetu paberi äraviskamiseks

paberikuhi
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk segi paisatud pabereid

paberikunst
[nimisõna, substantiiv]
iluesemete (nt kaartide, karpide, märkmike) valmistamine paberist, papist vms

paberikäärid
[nimisõna, substantiiv]
pikkade sirgete teradega käärid paberi lõikamiseks

paberilasu
[nimisõna, substantiiv]
suur hunnik pabereid

paberileht
[nimisõna, substantiiv]
hrl ristkülikukujulisse formaati lõigatud paber (puhas või tekstiga)

paberiliim
[nimisõna, substantiiv]
liim paberi liimimiseks

paberilipakas
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga väike tükk paberit (nt mingi tekstiga)

paberilõikur
[nimisõna, substantiiv]
kontoritöös kasutatav lõiketeraga riist paberi lõikamiseks

paberimajandus
[nimisõna, substantiiv]
(asjaajamise, suure hulga dokumentide ja nendega seonduva kohta)

paberimasin
[nimisõna, substantiiv]
kiudainest paberit valmistav masin

paberimass
[nimisõna, substantiiv]
kiudainest, liimist, täite- ja värvainetest koosnev püdel mass, millest valmib paber

paberimäärija
[nimisõna, substantiiv]
1. (kirjatöötegija, nt kontoritöötaja või kirjaniku kohta)

2. ((bürokraatliku) asjaajamisega tegeleva töötaja kohta)

paberimäärimine
[nimisõna, substantiiv]
(igasuguste paberite, nt aruannete vormistamise ja muu asjaajamise või kirjatöö kohta)

paberimölder
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne paberivalmistaja, oskustöötaja paberiveskis

paberimöss
[nimisõna, substantiiv]
kiudainest, liimist, täite- ja värvainetest koosnev püdel mass, millest valmib paber

paberinuga
[nimisõna, substantiiv]
kahepoolse teraga nuga kokkumurtud paberi lahtilõikamiseks

paberinutsak
[nimisõna, substantiiv]
kokkukägardatud paber

paberipahn
[nimisõna, substantiiv]
mittevajalikuks, tarbetuks, väärtusetuks peetavad või kuskile visatud paberid või trükised

paberipakk
[nimisõna, substantiiv]
pakk paberit

paberipatakas
[nimisõna, substantiiv]
tekstiga paberite või dokumentide pakk

paberipoogen
[nimisõna, substantiiv]
1. standardse suurusega paberileht (nt trükise valmistamiseks)

2. teatud suurusega paberileht

paberipraht
[nimisõna, substantiiv]
ära- või mahavisatud paber

paberipuit
[nimisõna, substantiiv]
puit, mis läheb paberi valmistamiseks

paberipuru
[nimisõna, substantiiv]
paberi purustamisel tekkivad väikesed paberitükid

paberipurustaja
[nimisõna, substantiiv]
ebavajalikke dokumente, pabereid purustav kontorimasin

paberipuu
[nimisõna, substantiiv]
paberi valmistamiseks sobiv puu või puitmaterjal

pabeririba
[nimisõna, substantiiv]
1. paberi küljest lõigatud pikk ja kitsas tükk

2. ristkülikukujuline paberitükk

paberisalv
[nimisõna, substantiiv]
ruum, sahtel paberi hoidmiseks (nt printeris, koopiamasinas)

paberitoode
[nimisõna, substantiiv]
paberist valmistatud toode

paberitöö
[nimisõna, substantiiv]
dokumentide vormistamine, aruannete koostamine vms kirjatöö

paberitööline
[nimisõna, substantiiv]
tselluloosi- ja paberitööstusettevõttes töötav tööline

paberitööstus
[nimisõna, substantiiv]
tööstusharu, mis tegeleb paberi tootmisega

paberiuputus
[nimisõna, substantiiv]
korrastamata dokumentide vm paberite hulk, milles ei suudeta orienteeruda

paberivaba
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis toimub interneti vahendusel, ilma paberit kasutamata

paberivabrik
[nimisõna, substantiiv]
vabrik, kus valmistatakse paberit, kartongi, pappi ja neist tooteid

paberiveski
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi paberit valmistanud ettevõte (enne üleminekut masinalisele suurtootmisele)

paberivirn
[nimisõna, substantiiv]
(suur) hunnik pabereid

paberjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. paberitaoline, paberit meenutav

2. kuiv, õhuke ja habras

paberkandja
[nimisõna, substantiiv]
paber (kuhu midagi trükitakse, prinditakse vms, ka nt raamatu kujul)

paberkott
[nimisõna, substantiiv]
paberist kott (nt ostude kojutoomiseks poest või pakkimiseks)

paberkrohv
[nimisõna, substantiiv]
siseruumides kasutatav pinnakattematerjal, mida valmistatakse peenestatud paberist, kliistrist ja lisanditest

paberkuppel
[nimisõna, substantiiv]
(riisi)paberist lambikuppel

paberkuul
[nimisõna, substantiiv]
väikseks kõvaks keraks kokkukägardatud paberitükk

paberkäterätik
[nimisõna, substantiiv]
niiskust imav paber käte kuivatamiseks vm

paberkäterätt
[nimisõna, substantiiv]
niiskust imav paber käte kuivatamiseks vm

paberlaevuke
[nimisõna, substantiiv]
hapra koja ja kaheksa haarmega peajalgne (limune), kes elab merepõhjas

paberlatern
[nimisõna, substantiiv]
(tulekindel) paberist ilulatern

paberlaudlina
[nimisõna, substantiiv]
paberist laudlina ühekordseks kasutamiseks

paberleht
[nimisõna, substantiiv]
paberile trükitud ajaleht

paberlennuk
[nimisõna, substantiiv]
paberist volditud lennuk või nool

paberlik
[omadussõna, adjektiiv]
dokumentidel põhinev, (väiklaselt) formaalne

paberlikkus
[nimisõna, substantiiv]
kohmakas ja keerukas, kantseliitlik keelekasutus

paberlill
[nimisõna, substantiiv]
kuivatamiseks (kuivkimpudes kasutamiseks) kasvatatav väikeste valgete, roosade või lillade õitega suvelill

paberlohe
[nimisõna, substantiiv]
paberist tuulelohe

pabermass
[nimisõna, substantiiv]
1. peenestatud paberist, kriidist, kipsist ja liimainest saadud pehme mass, mida on võimalik vormida ja värvida

2. liimi, kipsi ja kriidiga segatud paberimass

pabermähe
[nimisõna, substantiiv]
pehmest niiskust imavast paberist ühekordse kasutusega mähe (hrl imiku jaoks)

pabermüts
[nimisõna, substantiiv]
paberist (volditud) müts

pabernukk
[nimisõna, substantiiv]
paksemast paberist või kartongist lõigatud inimkujuline nukk, millele saab selga kinnitada paberist riideid

pabernöör
[nimisõna, substantiiv]
paberist keerutatud nöör (sidumis- või meisterdamismaterjalina)

pabeross
[nimisõna, substantiiv]
paberist kestaga ümbritsetud ja tubakaga täitmata suuotsaga filtrita sigaret

paberossikarp
[nimisõna, substantiiv]
1. karbikujuline paberosside pakend

2. metallkarbike paberosside hoidmiseks

paberossikest
[nimisõna, substantiiv]
(paberossil:) torujas paberist kest, mis kooneb paksemast pitsi- ja õhukesest tubakaga täidetavast osast

paberossikoni
[nimisõna, substantiiv]
ärasuitsetatud paberossi ots

paberossiots
[nimisõna, substantiiv]
ärasuitsetatud paberossi ots

paberossipaber
[nimisõna, substantiiv]
(õhuke) paber paberossikestade valmistamiseks

paberpakend
[nimisõna, substantiiv]
paberist pakend (nt paberkott)

paberpilet
[nimisõna, substantiiv]
paberile trükitud sõidu- vm pilet (vastandatult e-piletile)

paberraamat
[nimisõna, substantiiv]
trükitud raamat (vastandatult e- ehk digiraamatule)

paberraha
[nimisõna, substantiiv]
paberist vms pehmest materjalist maksevahend

pabersalvrätik
[nimisõna, substantiiv]
paberist valmistatud salvrätik

pabersalvrätt
[nimisõna, substantiiv]
paberist valmistatud salvrätik

paberservjett
[nimisõna, substantiiv]
paberist valmistatud salvrätik

pabersuurätik
[nimisõna, substantiiv]
paberist valmistatud salvrätik

pabertahvel
[nimisõna, substantiiv]
paberi(ploki)ga esitlustahvel (jalgadel alus), kuhu kirjutatakse markeriga

pabertapeet
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt tselluloosist koosnev tapeet

pabertaskurätik
[nimisõna, substantiiv]
pehmest paberist taskurätik ühekordseks kasutamiseks

pabertaskurätt
[nimisõna, substantiiv]
pehmest paberist taskurätik ühekordseks kasutamiseks

paberteip
[nimisõna, substantiiv]
ühelt või mõlemalt poolt kleepuv paberlint nt millegi kinnitamiseks või maalritöödel kasutamiseks

pabertiiger
[nimisõna, substantiiv]
(riigi, armee vm kohta, mis tundub ohtlik ja ähvardav, aga mis tegelikku jõudu ei oma)

pabertoode
[nimisõna, substantiiv]
paberist valmistatud toode

pabervalge
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka tooniga valge, paberi või pärgamendi värvi

paberväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
paberile trükitud teos

paberõhuke
[omadussõna, adjektiiv]
väga õhuke

paberõpik
[nimisõna, substantiiv]
trükitud õpik (nt vastandatult e-õpikule)

pabin
[nimisõna, substantiiv]
pingest, millegi ootusest lähtuv (kerge) ärevus, pabistamine

pabistaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes satub kergesti ärevusse, muutub kergesti rahutuks

pabistama
[tegusõna, verb]
1. (kerges) ärevuses olema, vaimse pinge tõttu erutatud, rahutu olema

2. närviline olema

pabistis
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes satub kergesti ärevusse, muutub kergesti rahutuks

pablama
[tegusõna, verb]
1. (kerges) ärevuses olema, vaimse pinge tõttu erutatud, rahutu olema

2. närviline olema

pabul
[nimisõna, substantiiv]
1. väike tihke väljaheitetükike

2. muu väike ümmargune asi

pabuldama
[tegusõna, verb]
(looma kohta:) ümaraid väljaheitetükikesi, pabulaid tekitama

paburits
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaste õite ja piklike hrl punaste marjadega astlaline põõsas

2. põõsastaim

pada
[nimisõna, substantiiv]
1. pliidil (või lahtisel tulel) kasutatav hrl suur keedunõu või pott, hrl toidukeetmiseks, aga ka pesu või mingi aine (nt tõrva) keetmiseks

2. keedunõu

pada
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimast, mille sümboliks on must piigiots

2. kaardimast

padaemand
[nimisõna, substantiiv]
poti kaardimasti pildiga mängukaart (kuningast järgmine allapoole), millel on kujutatud naist, hrl kuningannat

padajann
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaasa võetud) asjad, esemed või toidukraam

2. kaasatoodud v -pandud v saadetud [toidu]pakk

padakonn
[nimisõna, substantiiv]
1. kohmakas, peamiselt ronides liikuv krobelise mürginäärmetega nahaga konn

2. konna moodi loom, kes elab põhiliselt maal

padamast
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimast, mille sümboliks on must piigiots

2. kaardimast

padasinine
[omadussõna, adjektiiv]
tume, tuhmi lillaka varjundiga sinine

padavai
[määrsõna, adverb]
1. (kiire, hoogsa liikumise, kuhugi minemise kohta:) otsejoones, kiiruga

2. otsejoones, otsemaid, jalamaid, kiirustades

padaäss
[nimisõna, substantiiv]
potimasti tugevaim mängukaart

padekaater
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne Inglise päritolu polkasarnane seltskonnatants

2. endisaegne tants

padel
[nimisõna, substantiiv]
tennist ja squash'i ühendav spordiala, mida mängitakse kaks kahe vastu üle võrgu 10 m x 20 m suurusel klaasist ja võrgust piiretega väljakul

padespaan
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne 3/4-taktimõõdus seltskonnatants

2. endisaegne tants

padespann
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne 3/4-taktimõõdus seltskonnatants

2. endisaegne tants

padi
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme materjaliga täidetud riidest ese, mis asetatakse nt magamisel pea alla toeks

2. pehme ese, mille sa voodis pea alla paned

padikond
[nimisõna, substantiiv]
(inimeste kohta:) rühm, trobikond

padin
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl paljajalu liikuva lapse) kiirete sammude heli

2. (kiiresti käimise, jooksmise kohta)

padinad
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsed saabaste alla köidetavad puutallad, mille all on kaks kõrgemat (naelteravikega) riistliistu (porisel ajal või jääl käimiseks)

padinal
[määrsõna, adverb]
1. kiiretest sammudest tekkiva heli saatel

2. suure kiiruga, kiiresti

padipõõsas
[nimisõna, substantiiv]
Austraaliast pärinev okastraadikera meenutav väike helehall ilupõõsas

padisema
[tegusõna, verb]
palju või kiiresti (ja segaselt) rääkima

padistama
[tegusõna, verb]
1. sammudest tekkiva heli saatel (kiiresti) liikuma

2. vett kuuldavalt liikuma pannes korduvalt astuma

3. (vihma kohta:) ühtlase heli saatel sadama, padisema

padišahh
[nimisõna, substantiiv]
1. Iraani (Pärsia) monarh, kellele kuulub täitevvõim

2. endisaegne Türgi sultanite, Pärsia ja Afganistani kuningate tiitel

3. valitseja islamimaades

padjakate
[nimisõna, substantiiv]
(diivani)padja ümbris

padjake
[nimisõna, substantiiv]
väike padi

padjakene
[nimisõna, substantiiv]
väike padi

padjakohv
[nimisõna, substantiiv]
kohv, mis valmistatakse spetsiaalse kohvimasina abil, kuhu pannakse kohvipadi

padjakohvimasin
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne kohvimasin padjakohvi valmistamiseks

padjakomm
[nimisõna, substantiiv]
padjakujuline pehme täidisega karamellkompvek

padjakompvek
[nimisõna, substantiiv]
padjakujuline pehme täidisega karamellkompvek

padjakott
[nimisõna, substantiiv]
padja sulgi vm pehmet täitematerjali ümbritsev (riide)kott

padjand
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) pehmendav või kaitsev kate millelgi

2. pehme tugi või alus

padjandama
[tegusõna, verb]
1. pehme materjaliga katma, pehmet täitematerjali panema

2. polstriga katma, pehmet täitematerjali panema, vooderdama

padjandfloks
[nimisõna, substantiiv]
tiheda madala kogumina kasvav punaste, roosade, valgete või lillade õitega kiviktaimlataim

padjand-leeklill
[nimisõna, substantiiv]
tiheda madala kogumina kasvav punaste, roosade, valgete või lillade õitega kiviktaimlataim

padjandtaim
[nimisõna, substantiiv]
1. tiheda madala padjandina kasvav püsiktaim või poolpõõsas

2. padjandina kasvavad püsiktaimed v poolpõõsad

padjanägu
[nimisõna, substantiiv]
unine ja loppis nägu

padjapüür
[nimisõna, substantiiv]
1. padja vahetatav ümbris voodipesuna

2. riidest kate, mis pannakse ümber padja

padjasõda
[nimisõna, substantiiv]
1. üksteise mänguline loopimine patjadega

2. patjadega peetav mängusõda

padre
[nimisõna, substantiiv]
1. roomakatoliku preester (ka kõnetlussõnana)

2. roomakatoliku preester

padrik
[nimisõna, substantiiv]
1. risune, tihe võsa või võsamets

2. tihedalt, läbipõimunult kasvavate taimede kogum

padrikuline
[omadussõna, adjektiiv]
risune, tihedalt, läbipõimunult kasvavate okstega, taimedega

padrun
[nimisõna, substantiiv]
käsitulirelva või väiksema kaliibriga suurtüki laskemoon, milles kuul (mürsk), paiskelaeng ja sütik on kesta abil ühendatud üheks tervikuks

padrundama
[tegusõna, verb]
[lõhkeainet] padrunitesse mahutama

padrunikast
[nimisõna, substantiiv]
metallkast, milles ladustatakse ja transporditakse käsitulirelvade või väiksema kaliibriga suurtükkide laskemoona

padrunikest
[nimisõna, substantiiv]
padrunit ümbritsev metallkest

padruniketas
[nimisõna, substantiiv]
kettakujuline padrunisalv (nt automaatpüssil, kergekuulipildujal)

padrunilint
[nimisõna, substantiiv]
lint, millesse kinnituvad padrunid

padrunipesa
[nimisõna, substantiiv]
ruum lastava padruni jaoks tulirelva raua tagaosas

padrunipide
[nimisõna, substantiiv]
püstoli või vintpüssi padrunisalve pandav metallraam teatud arvu padrunitega

padrunisalv
[nimisõna, substantiiv]
karbikujuline padrunite ruum tulirelvas, kust nad lükatakse padrunipessa

padrunitasku
[nimisõna, substantiiv]
(vööle kinnitatav) spetsiaalsete pesadega (aasadega) varustatud tasku padrunite hoidmiseks

padrunivöö
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsete pesadega (aasadega) varustatud vöö padrunite hoidmiseks või vöö, mille külge on kinnitatud padrunitasku(d)

padu
[nimisõna, substantiiv]
madal vesine koht

padu
1. ülimal määral, üliväga

2. kõigutamatu, veendunud, paadunud

paduheinamaa
[nimisõna, substantiiv]
madal põõsastega

paduigav
[omadussõna, adjektiiv]
väga igav

padujoodik
[nimisõna, substantiiv]
suuri alkoholikoguseid pruukiv joodik, paadunud joodik

padujoomine
[nimisõna, substantiiv]
suurtes kogustes alkoholi joomine, tugevasti purju joomine

padukas
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev vihm

padukommunist
[nimisõna, substantiiv]
ülimal määral kommunist

padulaisk
[omadussõna, adjektiiv]
väga laisk

paduliberaalne
[omadussõna, adjektiiv]
äärmusesse kalduvate liberaalsete vaadetega

padumeri
[nimisõna, substantiiv]
mõõna ajal kuivaks jääv mere osa

paduparempoolne
[omadussõna, adjektiiv]
poliitilise spektri paremal äärel asuv, äärmusesse kalduvate parempoolsete vaadetega

padupunane
[omadussõna, adjektiiv]
ülimal määral pahempoolsuse, kommunismi põhimõtteil rajanev, ülimal määral selliste vaadetega

padur
[nimisõna, substantiiv]
1. ranna kõrgem osa, mida mõjutavad mõõn ja tõus, aga kuhu tõus ulatub harva ning kus kasvavad soolalembesed taimed

2. ranna kõrgem osa

padurand
[nimisõna, substantiiv]
1. lauge rand, mida mõjutavad tõus ja mõõn ning kuhu on kuhjunud setted

2. lauge rand

paduroheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülimal määral ökoloogilisel mõttelaadil rajanev, ülimal määral selliste vaadetega

2. ülimal määral ökoloogilisel mõttelaadil rajanev, ülimal määral selliste vaadetega

padusadu
[nimisõna, substantiiv]
paduvihm

paduusklik
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. ülimal määral, kõigutamatult jumalasse uskuv, seda oma käitumise ja tegudega väljendav

2. selline inimene

paduvasakpoolne
[omadussõna, adjektiiv]
poliitiliselt äärmuslikult sotsialistlike vaadete poole kalduv

paduvesi
[nimisõna, substantiiv]
paduvihma vesi

paduvihm
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev vihm

paeala
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus paekivist aluspõhi on kaetud õhukese pinnasega või avaneb maapinnal

paearhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
ehituskunsti haru, milles materjalina kasutatakse peamiselt lubjakivi ja dolomiiti

paeastang
[nimisõna, substantiiv]
astmekujuline paenõlv

paeehitis
[nimisõna, substantiiv]
paekivist ehitis

paehall
[omadussõna, adjektiiv]
paekarva hall

paekallas
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge järsk kallas, kus paljanduvad paekivikihid

2. rannikupank

paekarjäär
[nimisõna, substantiiv]
kivimurd, kus kaevandatakse lubjakivi või dolomiiti

paekivi
[nimisõna, substantiiv]
aluspõhja moodustavate karbonaatsete kivimite (lubjakivi, dolomiidi ja mergli) üldnimetus

paekivine
[omadussõna, adjektiiv]
paekivist koosnev või sellest tehtud

paekõrgendik
[nimisõna, substantiiv]
paekivist aluspõhjal kujunenud kõrgendik

pael
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk kitsas ribakangas, mida kasutatakse kaunistamiseks, tugevdamiseks, kooshoidmiseks vm

2. pikk ja kitsas riidest ese, millega saab midagi (kokku) siduda või kaunistada

paelava
[nimisõna, substantiiv]
1. paekivist aluspõhjaga lavamaa

2. paekivist aluspõhi

paeljas
[omadussõna, adjektiiv]
paelataoline

paelkeraamika
[nimisõna, substantiiv]
paelakujuliselt sissekriibitud või täpitatud paralleeljoontest kujundatud mustriga keraamikaliik neoliitikumis

paelkinnis
[nimisõna, substantiiv]
kinnis, mida seob pael või paelataoliseks õmmeldud riideriba

paella
[nimisõna, substantiiv]
safraniga maitsestatud Hispaania panniroog riisist, mereandidest või kanast ja köögiviljast

paelornament
[nimisõna, substantiiv]
väänlevaid, ristuvaid ja põimuvaid paelu kujutav kaunistus (sisekujunduses ja tarbekunstis)

paelrohi
[nimisõna, substantiiv]
käbitaolise õisikuga kõrreline rohttaim

paeltikand
[nimisõna, substantiiv]
paeltega tikitud kolmemõõtmeline kaunistus nt kampsunil, mütsil, padjal vm

paeluma
[tegusõna, verb]
kellegi tähelepanu, pilku või huvi meeldivuse või eripäraga köitma

paelupidi
[määrsõna, adverb]
1. paeltest kinni (võetuna või seotuna)

2. paeltest kinni

paeluss
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste või loomade kehas parasiteeriv pikk paeljas soolenugiline

2. sellest põhjustatud haiguslik seisund

paelussid
[nimisõna, substantiiv]
1. klass parasiitseid lameusse

2. tsestoodid

paelusstõbi
[nimisõna, substantiiv]
paelussi põhjustatud usstõbi inimesel või loomal

paelutama
[tegusõna, verb]
1. paeltega varustama

2. paeltega kinni siduma või kokku tõmbama

paeluv
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest (väga) huvitav, tähelepanu äratav

2. meeldivuse või eripäraga köitev

paelöölane
[nimisõna, substantiiv]
ööliblikas, kelle suurtel tagatiibadel on lai sinine, punane või kollane vööt

paemurd
[nimisõna, substantiiv]
kivimurd, kus kaevandatakse lubjakivi või dolomiiti

paene
[omadussõna, adjektiiv]
paekivist koosnev või sellest tehtud

paepaljand
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus paljanduvad maapõue või pankranniku paekivikihid

paepealne
[omadussõna, adjektiiv]
paekivist pinnasel, paesel alal asuv

paeplaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kihtjast paekivist murtud plaatjas tükk

2. paekivist ehitusplaat

paeplatoo
[nimisõna, substantiiv]
1. paekivist aluspõhjaga lavamaa

2. paekivist aluspõhi

paepragu
[nimisõna, substantiiv]
paekivist aluspõhjas olev pragu

paepõrand
[nimisõna, substantiiv]
paekividest või -plaatidest põrand

paesein
[nimisõna, substantiiv]
paekividest või -plaatidest sein

paetasandik
[nimisõna, substantiiv]
paekivist aluspõhjaga tasane ala (nt Põhja- ja Lääne-Eestis)

pagan
[nimisõna, substantiiv]
1. traditsioonilist kohalikku usku inimene (omaaegsete ristiusuliste seisukohalt)

2. mittekristlane, mittejuut või mittemoslem (vastavat usku olijate seisukohalt)

pagana
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades, kedagi sarjates, harva ka tunnustades

2. kirumissõna

paganahing
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

paganajalg
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

paganama
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades, kedagi sarjates, harva ka tunnustades

2. kirumissõna

pagananahk
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

paganapea
[nimisõna, substantiiv]
1. karvaste lehtede ja valkjaskollakate õitega rohttaim

2. rohttaim

paganarahvas
[nimisõna, substantiiv]
maausku, mittekristlik rahvas

paganas
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

paganausk
[nimisõna, substantiiv]
vana traditsiooniline kohalik usk (hrl vastandatuna ristiusule)

paganausuline
[nimisõna, substantiiv]
vanas traditsioonilises kohalikus usus (nt loodususus) osaleja, selle usu tunnistaja

paganlik
[omadussõna, adjektiiv]
paganausuga seotud, sellele omane või seda esindav

paganlikult
[määrsõna, adverb]
paganausule omaselt, paganate kombel

paganlus
[nimisõna, substantiiv]
vana traditsiooniline kohalik usk (hrl vastandatuna ristiusule)

paganlusaegne
[omadussõna, adjektiiv]
paganausu aega kuuluv, selle ajaga seotud

paganus
[nimisõna, substantiiv]
vana traditsiooniline kohalik usk (hrl vastandatuna ristiusule)

paganusaegne
[omadussõna, adjektiiv]
paganausu aega kuuluv, selle ajaga seotud

pagar
[nimisõna, substantiiv]
1. leiba-saia, pirukaid, küpsiseid ja muid küpsetisi valmistav oskustöötaja

2. inimene, kelle töö on saia, leiba, pirukaid ja küpsiseid valmistada

pagarikoda
[nimisõna, substantiiv]
väike ettevõte, kus valmistatakse pagaritooteid (ja müüakse neid ka kohapeal)

pagaripoiss
[nimisõna, substantiiv]
noorukist käealune pagari juures, pagariäri jooksupoiss

pagaripood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse saiu, kooke jt pagaritooteid

pagaripärm
[nimisõna, substantiiv]
pärmseen, mida kasutatakse nt taigna kergitamisel ja õllepruulimisel

pagaritoode
[nimisõna, substantiiv]
jahust valmistatud ahjus küpsetatud toiduaine (nt tort, kook, pirukas, ka leib ja sai)

pagaritöökoda
[nimisõna, substantiiv]
väike ettevõte, kus valmistatakse pagaritooteid (ja müüakse neid ka kohapeal)

pagariäri
[nimisõna, substantiiv]
pagaritooteid valmistav ja müüv ettevõte

pagar-kondiiter
[nimisõna, substantiiv]
1. pagari ja kondiitri tööd ühendav kutse

2. sellele vastav ametikoht

pagarmeister
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne meistripaberitega pagar, hrl ka pagariäri pidaja

2. tänapäeval pagari kohta

pagas
[nimisõna, substantiiv]
1. reisil kaasas olevad kohvrid, kotid vms

2. kotid ja kohvrid, mis reisil kaasas on

pagasiait
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hoone raudteejaamas pagasi hoidmiseks

pagasikindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustus, mis hüvitab kulud pagasi kaotsimineku, hilinemise või kahjustumise korral

pagasikviitung
[nimisõna, substantiiv]
pileti osa või kviitung, mille alusel saab lennu- vm reisi sihtpunktis kätte äraantud pagasi

pagasikäru
[nimisõna, substantiiv]
käru pagasi vedamiseks nt lennu- või rongijaamas

pagasilint
[nimisõna, substantiiv]
konveieri ringlev lint, millelt saab lennujaamas lennult tulles kätte äraantud pagasi

pagasiluuk
[nimisõna, substantiiv]
auto, bussi vms pakiruumi luuk

pagasiruum
[nimisõna, substantiiv]
1. panipaik või eraldi ruum pakkide hoidmiseks (nt autos, lennukis)

2. spetsiaalne koht autos, kuhu saab panna pakid ja kohvrid

pagasivagun
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne vagun pagasiveoks

pagasivedu
[nimisõna, substantiiv]
sõitjate pagasi ühest kohast teise toimetamine bussi, lennuki vm liiklusvahendiga

pagasnik
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki, hrl auto pakiruum

pagass
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki, hrl auto pakiruum

pagema
[tegusõna, verb]
1. millegi või kellegi eest põgenema, varjule või ära minema

2. taganema, tagasi tõmbuma

pagendama
[tegusõna, verb]
maalt lahkuma sundima või kõrvalisemasse kohta asumisele saatma

pagendatu
[nimisõna, substantiiv]
sundkorras maalt välja või kõrvalisemasse kohta saadetud isik

pagendus
[nimisõna, substantiiv]
1. võõrsil asumine, maapaos olek kodumaalt lahkuma sunnitud inimesena (põgenenud või sundkorras välja saadetud isikuna)

2. võõrsil asumine

pagi
[nimisõna, substantiiv]
äkiline tugev tuulepuhang, millega hrl kaasnevad sademed ja tuule suuna muutumine

pagiliin
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti liikuv kitsaste äikesepilvede riba, millega käivad kaasas äkilised tugevad tuuleiilid, vihmavalingud ja äike

pagiline
[omadussõna, adjektiiv]
äkiliste tuulepuhangutega, pagidega iseloomustuv

pagin
[nimisõna, substantiiv]
äkiline tugev tuulepuhang, millega hrl kaasnevad sademed ja tuule suuna muutumine

paginatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatu vm dokumendi lehekülgede, veergude või lehtede nummerdus

2. lehekülgede nummerdus

pagineerima
[tegusõna, verb]
lehekülgi nummerdama

pagood
[nimisõna, substantiiv]
1. tornikujuline budistlik sakraalehitis (Kaug-Idas ja Kagu-Aasias), mille igal korrusel on ülespoole kaarduv katus

2. budausuliste tempel

pagu
[nimisõna, substantiiv]
1. pelgu-, varjupaik

2. pagemine, põgenemine, võimalus midagi vältida

pagulane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on oma kodumaalt siirdunud välismaale pakku rassist, usust, rahvusest, poliitilistest tõekspidamistest vms tuleneva tagakiusamise eest

pagulasaastad
[nimisõna, substantiiv]
paguluses, maapaos elamise aastad

pagulaselu
[nimisõna, substantiiv]
elu võõrsil pagulasena

pagulaskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool kodumaad, eksiilis loodud kirjandus

pagulaskond
[nimisõna, substantiiv]
kõik mingil maal või mingis paigas elavad (ühe maa) pagulased kokku

pagulaskvoot
[nimisõna, substantiiv]
(euroliidu) riigi kohustus vastu võtta teatud arv põgenikke aastas

pagulaslaager
[nimisõna, substantiiv]
sõjapõgenikele ja poliitilistele pagulastele rajatud ajutine peatuspaik

pagulaspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi poolt rakendatavad põhimõtted ja abinõud pagulaste vastuvõtmisel ja neile kohanemisabi osutamisel

pagulaspõlv
[nimisõna, substantiiv]
elu paguluses, pagulasena elamise aeg

pagulasvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
valitsus, mis on sunnitud asuma ja töötama väljaspool oma kodumaad

pagulasvastane
[omadussõna, adjektiiv]
pagulaste vastu suunatud või nende vastu olev

pagulus
[nimisõna, substantiiv]
1. võõrsil asumine, maapaos olek kodumaalt lahkuma sunnitud inimesena (põgenenud või sundkorras välja saadetud isikuna)

2. võõrsil asumine

pagun
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelase vormirõivastuse õlgadele kinnitatav eraldusmärkidega manus

paguuma
[nimisõna, substantiiv]
umbes meetripikkune Kagu-Aasia imetaja, keda Hiinas paiguti kütitakse ja süüakse

paguvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. rannikul tugeva tuule toimel alanenud veetase

2. tuule toimel alanenud veeseis

pah
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi tulistamise, paiskumise heli

paha
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebameeldivat tunnet tekitav, rahulolematust või pahameelt esile kutsuv

2. mitte meeldiv ega nauditav

pahaaimamatu
[omadussõna, adjektiiv]
halba (pettust vm) mitte kahtlustav

pahaendeline
[omadussõna, adjektiiv]
midagi halba, paha ennustav

pahakspanev
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis väljendab rahulolematust või etteheidet

pahakspanu
[nimisõna, substantiiv]
1. rahulolematus, tauniv suhtumine

2. halvustus, halvakspanu

pahalane
[nimisõna, substantiiv]
miski või keegi kahjustav, nt arvutiviirus vm pahavara, bakter vm haigusetekitaja, parasiit- või kahjurputukas

pahaloomuline
[omadussõna, adjektiiv]
ohtlik, elukardetav, raskesti või üldse mitte ravile alluv (hrl vähkkasvaja kohta)

pahameel
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) nördimustunne

pahameeletorm
[nimisõna, substantiiv]
paljude inimeste äge pahameele väljendamine

pahameelevari
[nimisõna, substantiiv]
pahameelt väljendav varjund näoilmes

pahandama
[tegusõna, verb]
1. pahane olema või pahaseks saama, seda ka sõnades väljendama (nt kellelegi etteheiteid tehes)

2. kellegi peale pahane, kuri olema

3. kellelegi midagi halvasti ütlema

Ühendtegusõnad: ära pahandamaära pahandama

pahandatult
[määrsõna, adverb]
pahaseks saanult

pahandus
[nimisõna, substantiiv]
1. halbade tagajärgedega tegu

2. millegi tekitatud kahju vm halb asi

pahane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi või millegi suhtes pahameelt, rahulolematust tundev

2. seda väljendav

3. selline, kellele keegi on põhjustanud paha tuju, natuke vihane või kuri

pahanema
[tegusõna, verb]
pahaseks saama

paharet
[nimisõna, substantiiv]
1. paha vaim

2. (eriti põrgu kujutelmas:) väike kurat, sarviku abiline

pahaselt
[määrsõna, adverb]
pahameelt, rahulolematust tundes või väljendades

pahasoovlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teistele halba sooviv, sihilikult halba tegev

2. sellist suhtumist väljendav

pahasoovlikkus
[nimisõna, substantiiv]
teistele halba soovimine, sihilikult halba tegemine

pahasoovlikult
[määrsõna, adverb]
teistele halba soovivalt, sihilikult halba tehes

pahasti
[määrsõna, adverb]
halvemini, kui peaks või võiks

pahatahtlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teistele halba sooviv, sihilikult halba tegev

2. sellist suhtumist väljendav

pahatahtlikkus
[nimisõna, substantiiv]
teistele halba soovimine, sihilikult halba tegemine

pahatahtlikult
[määrsõna, adverb]
teistele halba soovivalt, sihilikult halba tehes

pahatahtlus
[nimisõna, substantiiv]
pahatahtlikkus

pahatahtmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis pole teiste suhtes halvasti mõeldud või kavatsetud, aga kukub nii välja

2. (inimese kohta:) selline, kes ei kavatse midagi halba või kes tahtmatult midagi halba korda saadab

pahatar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost pahategija

pahategija
[nimisõna, substantiiv]
1. halva teo või halbade tegude tegija

2. see, mis kahjustab

pahategu
[nimisõna, substantiiv]
halbade tagajärgedega, taunimis- või karistusväärne tegu

pahatihti
[määrsõna, adverb]
1. (kahjuks) üsna tihti

2. [kahjuks] tihti

pahatujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pahas tujus, mitte rahul olev

2. pahas tujus olev

pahauskne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (isiku kohta:) teadlik sellest, et tema tegu (nt mingi vara või õiguse omandamine) pole õige ega aus ning rikub kellegi teise õigusi

2. sellise teadlikkusega tehtud või omandatud

pahauskselt
[määrsõna, adverb]
teadlikuna sellest, et tehtav tegu (nt mingi vara või õiguse omandamine) pole õige ega aus ning rikub kellegi teise õigusi

pahausksus
[nimisõna, substantiiv]
teadlikkus sellest, et tehtav tegu (nt mingi vara või õiguse omandamine) pole õige ega aus ning rikub kellegi teise õigusi

pahavara
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mida kasutatakse ilma omaniku teadmata tema arvutisse tungimiseks või selle kahjustamiseks

pahe
[nimisõna, substantiiv]
1. moraalselt taunitav omadus inimeste juures või nähtus ühiskonnas

2. halb harjumus

3. moraalselt taunitav omadus v ilming

paheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rikutud meelelaadi või loomusega, seda rikutust väljendav

2. moraalselt taunitav

3. selline, mis inimest rikub või milles on palju halba, negatiivset

pahem
[omadussõna, adjektiiv]
(varasemast või muust, teistest) halvem

pahemakäeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes eelistab vasakut kätt toimingutes, mis vajavad jõudu, täpsust ja koordinatsiooni

pahemal
[määrsõna, adverb]
1. keha keskjoonest südame pool

2. vasaku käe pool

pahemale
[määrsõna, adverb]
1. keha keskjoonest südame poole, vasaku käe poole või suunas

2. vasakule

3. vasaku käe poole või suunas

pahemalt
[määrsõna, adverb]
1. keha keskjoonest südame poolt

2. vasaku käe poolt või suunast

pahempidi
[määrsõna, adverb]
(riietuseseme, kanga vm kohta:) sisemine või alumine pool väljaspool

pahempidikude
[nimisõna, substantiiv]
kudumise viis, mille puhul kudumi krobeline pealispind moodustub pahempidisilmustest

pahempidisilm
[nimisõna, substantiiv]
pahempidi kootud silmus (kudumisel on lõng varraste ees), ümaralt eenduva kujuga silmus

pahempidisilmus
[nimisõna, substantiiv]
pahempidi kootud silmus (kudumisel on lõng varraste ees), ümaralt eenduva kujuga silmus

pahempoolitsema
[tegusõna, verb]
1. sotsialistlike vaateid väljendama või ilmutama

2. pahempoolsusele kalduma

pahempoolne
[omadussõna, adjektiiv]
poliitiliselt sotsialistlike vaadete poole kalduv

pahempoolsus
[nimisõna, substantiiv]
poliitiliselt kaldumine sotsialistlike vaadete poole, vastav mõtte- ja tegutsemisviis

pahemus
[nimisõna, substantiiv]
halvem-olek kellegagi või millegagi võrreldes

pahendama
[tegusõna, verb]
halvemaks tegema

pahenema
[tegusõna, verb]
halvemaks minema

pahh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi tulistamise, paiskumise heli

pahin
[nimisõna, substantiiv]
1. tugeva vee- või õhuvoolu tekitatud kõlatu ühetooniline heli (võib samal ajal märkida ka voolu hoogsust)

2. kohin, kahin, mühin, sahin

pahinal
[määrsõna, adverb]
1. pahinaga, pahinat tekitades

2. suurel hulgal, suure hooga

pahisema
[tegusõna, verb]
1. vee või õhu liikumise kõlatut ühetoonilist heli andma

2. selle heli saatel suure hooga liikuma

3. pahinaga liikuma, voolama, toimuma

pahistama
[tegusõna, verb]
1. kõlatu ühetoonilise heli saatel välja hingama

2. sellist heli tekitades hoogsalt sadama või midagi tegema

3. pahinat tekitama, pahisema panema, pahinal midagi tegema

pahk
[nimisõna, substantiiv]
mügarataoline väärmoodustis mingil taimeosal (nt lehel, võrsel, tüvel)

pahkam
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk (ühesuguseid asju), pahmakas, sületäis

pahkjas
[omadussõna, adjektiiv]
(puudega seoses:) mügarataoliste moodustisi ehk pahkasid täis, paksenenud kohtadega, seetõttu mügarlik

pahklased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond väikesi pahku tekitavaid kiletiivalisi putukaid

pahklest
[nimisõna, substantiiv]
pahku tekitav taimekahjur

pahklik
[omadussõna, adjektiiv]
(puudega seoses:) mügarataoliste moodustisi ehk pahkasid täis, paksenenud kohtadega, seetõttu mügarlik

pahkluu
[nimisõna, substantiiv]
1. luukühm(ud) jalal hüppeliigese külgedel

2. jala vastav piirkond

pahkmikornament
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalestakujuliselt keerduv kaunistus hõbesepises, puunikerduses vm

pahkpähkel
[nimisõna, substantiiv]
mügarataoline väärmoodustis ehk pahk taimelehel

pahksääsk
[nimisõna, substantiiv]
puid ja taimi kahjustav, puudele pahku tekitav putukas

pahktäi
[nimisõna, substantiiv]
puid kahjustav, neile pahku tekitav putukas

pahkuma
[tegusõna, verb]
(hrl käte kohta:) krobeliseks, pahklikuks muutuma

pahkvaablased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond väikesi pahku tekitavaid kiletiivalisi putukaid

pahlsabapart
[nimisõna, substantiiv]
umbes varesesuurune pika terava sabaga part

pahma
[määrsõna, adverb]
1. (kohevalt) sassi, (otsekui) sasituks

2. segamini, sassi

pahmak
[nimisõna, substantiiv]
kokkuseotud (korratu) kogum ühetaolisi asju, tihe, põimunud pundar (nt taimevarsi, karvu)

pahmakas
[nimisõna, substantiiv]
kokkuseotud (korratu) kogum ühetaolisi asju, tihe, põimunud pundar (nt taimevarsi, karvu)

pahmama
[tegusõna, verb]
(vana aja tegevusena:) mahalaotatud suvivilja terade eraldamiseks tallama, pahmast tallama

pahmas
[nimisõna, substantiiv]
rehealuses maha laotatud kuivatatud suvivilja lade, millest teri eraldati vilja tallates (enne rehepeksumasina kasutuselevõttu)

pahmas
[määrsõna, adverb]
(kohevalt) sassis, (otsekui) sasitud

pahmerdama
[tegusõna, verb]
(väheste tulemustega) askeldama, sahmerdama

pahmima
[tegusõna, verb]
pehmes pinnases sumama, vaevaga edasi liikuma

pahn
[nimisõna, substantiiv]
1. väheväärtuslikuks peetav raamat, muu kirjatöö või (kirjalik) mõtteavaldus

2. tarbetu paberikraam

pahnama
[tegusõna, verb]
sobrama, tuhlama

pahnane
[omadussõna, adjektiiv]
põhuprahti täis

pahr
[nimisõna, substantiiv]
isane siga

pahtel
[nimisõna, substantiiv]
taignataoline kivistuv mass, millega puit-, krohv- vm pindu enne värvimist tasandatakse

pahteldama
[tegusõna, verb]
enne värvimist puit-, krohv- vm pindu pahtelkitiga tasandama

pahteldus
[nimisõna, substantiiv]
puit-, krohv- vm pinna pahtelkitiga tasandamine enne värvimist

pahtelkitt
[nimisõna, substantiiv]
taignataoline kivistuv mass, millega puit-, krohv- vm pindu enne värvimist tasandatakse

pahtellabidas
[nimisõna, substantiiv]
hrl trapetsikujuline terasest labidake, mille abil ebatasaseid pindu enne värvimist pahtelkitiga tasandatakse

pahtlilabidas
[nimisõna, substantiiv]
hrl trapetsikujuline terasest labidake, mille abil ebatasaseid pindu enne värvimist pahtelkitiga tasandatakse

pahtuma
[tegusõna, verb]
kuivama, kõvaks tõmbuma, tarduma

pahuksis
[määrsõna, adverb]
1. halvas läbisaamises, tülis, riius, vaenujalal

2. vaenujalal, tülis, vimmas

pahuksisse
[määrsõna, adverb]
tülli, riidu, vaenujalale

pahupidi
[määrsõna, adverb]
(riietuseseme, kanga vm kohta:) sisemine või alumine pool väljaspool

pahupidine
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest veider, moonutatud, (nagu) pea peale pööratud

pahupool
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi halb, negatiivne külg

2. varjukülg

3. pahem pool

pahupoolne
[omadussõna, adjektiiv]
negatiivne, halvale keskenduv

pahur
[omadussõna, adjektiiv]
1. (meeleolu kohta:) halb, paha

2. (inimese kohta:) halvas tujus olev, olekult ebasõbralik

3. seda ilmutav või väljendav

pahuralt
[määrsõna, adverb]
tujutult, ebasõbralikult

pahurdama
[tegusõna, verb]
1. halvas tujus, pahane olema

2. halba tuju või pahameelt väljendama, nt midagi pahaselt öeldes

pahutsema
[tegusõna, verb]
1. halvas tujus, pahane olema

2. halba tuju või pahameelt väljendama, nt midagi pahaselt öeldes

pahv
[omadussõna, adjektiiv]
1. nii üllatunud või jahmunud, et ei leia sõnu

2. üllatusest keeletu

pahv
[nimisõna, substantiiv]
1. mahv (tubaka)suitsu

2. suitsumahv

pahvak
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskilt korraga paiskuv suur kogus õhku, lõhna, suitsu, vett vms

2. puhang vihma

pahvakas
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskilt korraga paiskuv suur kogus õhku, lõhna, suitsu, vett vms

2. puhang vihma

pahvaktsüklon
[nimisõna, substantiiv]
ilmastikunähtus, kus õhurõhk langeb väga kiiresti (ööpäeva jooksul vähemalt 24 millibaari) ning millega kaasnevad madalad temperatuurid ja lumetorm

pahvama
[tegusõna, verb]
1. (õhu, suitsu, lõhna vms kohta:) puhanguna paiskuma, vastu või üles lööma

2. pahvakuna paiskuma

3. vastu v üles lööma

pahvatama
[tegusõna, verb]
1. (õhu, suitsu, lõhna vms kohta:) puhanguna paiskuma, vastu või üles lööma

2. pahvakuna paiskuma

3. vastu v üles lööma

pahvatus
[nimisõna, substantiiv]
millegi (tagasihoitu, ootamatu) järsk ja äge väljaütlemine

pahvima
[tegusõna, verb]
(ägedate) sõõmudega suitsu tõmbama

pai
[nimisõna, substantiiv]
hellitav silitus

paiaan
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Kreekas:) koori esitatav kiidulaul jumalate (algselt Apolloni) auks

2. vanakreeka kiidulaul jumalate auks

paidekas
[nimisõna, substantiiv]
1. Paide elanik

2. Paidest pärit inimene

paidelane
[nimisõna, substantiiv]
1. Paide elanik

2. Paidest pärit inimene

paigakala
[nimisõna, substantiiv]
pidevalt ühes kohas elutsev kala (nt latikas, säga)

paigake
[nimisõna, substantiiv]
armas, väike või kena koht

paigakene
[nimisõna, substantiiv]
armas, väike või kena koht

paigal
[määrsõna, adverb]
1. ühe ja sama koha peal, liikumatult

2. ühe ja sama koha peal, nii et ei liigu

paigaldaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes (esemeid, seadmeid vms) paigaldab

paigaldama
[tegusõna, verb]
1. oma ettenähtud kohale (töökorda) seadma, paigale panema (hrl esemeid, seadmeid, tarkvara)

2. seadmeid, torusid või muud sellist ettenähtud kohta seadma

paigaldamine
[nimisõna, substantiiv]
1. ettenähtud kohale panemine, tööks, kasutamiseks valmis seadmine

2. seadmete, torude või muu sellise seadmine ettenähtud kohta

paigaldis
[nimisõna, substantiiv]
paigaldatud seade või seadmestik

paigalduma
[tegusõna, verb]
õigele kohale asetuma (esemete, tarkvara, paigast nihkunud luuotste kohta)

paigaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. ettenähtud kohale panemine, tööks, kasutamiseks valmis seadmine

2. seadmete, torude või muu sellise seadmine ettenähtud kohta

paigale
[määrsõna, adverb]
1. liikumatusse asendisse, (liikumatult) ühe ja sama koha peale (seisma)

2. samasse kohta (ära minemata) alles või edasi

paigale
[hüüdsõna, interjektsioon]
(käsklusena:) mitte edasi liikuda, sama kohale peale jääda

paigalind
[nimisõna, substantiiv]
kogu aasta oma pesitsusala lähemas ümbruses ringiliikuv lind

paigaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindla (asu-, elu)kohaga seotud

2. kohalik

paigaljooks
[nimisõna, substantiiv]
jooks koha peal, edasi liikumata

paigallend
[nimisõna, substantiiv]
1. (lindude kohta:) raplevate lennuliigutuste abil õhus ühe koha peal paigalpüsimine

2. ühe koha peal paigal püsimine tiibadega vehkides

paigalmarss
[nimisõna, substantiiv]
marssimine koha peal, edasi liikumata

paigalolek
[nimisõna, substantiiv]
1. liikumatus, ühe ja sama koha peal olek

2. samas paigas, piirkonnas olek

paigalpööre
[nimisõna, substantiiv]
ilma edasiliikumiseta sooritatav pööre ümber mõttelise telje (nt tantsus)

paigalpüsimatu
[omadussõna, adjektiiv]
elava loomuga ja kannatamatu

paigalpüsimine
[nimisõna, substantiiv]
(inimese, looma kohta:) liikumatu paigalolek, ühe koha peal paigalolek

paigalsamm
[nimisõna, substantiiv]
samm, mille lõppedes asetatakse jalg samasse kohta tagasi (nt tantsus, riviõppes)

paigalseis
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus teatava aja jooksul asjad (oodatult) ei arene

2. seisak

paigalsörk
[nimisõna, substantiiv]
sörkjooks koha peal, edasi liikumata

paigalt
[määrsõna, adverb]
1. oma (õigelt) kohalt mujale

2. (sõidukite sõitma hakkamisega seoses:) seismiskohalt

paigalthüpe
[nimisõna, substantiiv]
hoojooksuta kaugus-, kõrgus- või kolmikhüpe

paigaltstart
[nimisõna, substantiiv]
start stardijoonel liikumatult seisva auto, mootor- või jalgrattaga

paigapeal
[määrsõna, adverb]
kohapeal

paigas
[määrsõna, adverb]
oma õigel, ettenähtud kohal, sinna paigaldatud

paigas
[nimisõna, substantiiv]
keskmiselt suure pinnavormiga (nt sälkorg, mõhn) piiritletav maastikuüksus

paigast
[määrsõna, adverb]
oma õigelt, ettenähtud kohalt ära

paigastama
[tegusõna, verb]
paikseks tegema

paigastik
[nimisõna, substantiiv]
paigasest suurem maastikuüksus, mis on piiritletav tekkelt, kujult ja koostiselt ühesuguste pinnavormide kogumiga (nt mõhnastikuga, voorestikuga)

paigastuma
[tegusõna, verb]
paikseks saama

paigatruu
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade kohta:) kindla elamis- või kasvamiskohaga seotud

paigatruudus
[nimisõna, substantiiv]
teatud loomade omadus elutseda mingis paigas püsivalt või sinna pärast rännet naasta

paige
[nimisõna, substantiiv]
haiguse põhiline asukoht kehas

paigu
[postpositsioon, tagasõna]
ligikaudu mingil ajal, paiku

paigustama
[tegusõna, verb]
1. lokaliseerima

2. mingile alale piirama, lokaliseerima

paigustaud
[nimisõna, substantiiv]
hulgaline haigestumine mingisse nakkushaigusse teatud piirkonnas, ulatuslik nakkushaiguse puhang mingil alal

paigutama
[tegusõna, verb]
1. midagi (harvemini kedagi) õigesse, sobivasse või ettenähtud kohta panema või seadma

2. kedagi kuhugi majutama või teatud asutusse panema

3. midagi sobivasse kohta panema

Ühendtegusõnad: ringi paigutama, ringi paigutama, ära paigutama, ära paigutama, ümber paigutamaümber paigutama

paiguti
[määrsõna, adverb]
1. (juhuslikult) mõnes kohas, mitte igal pool

2. mitte igal pool, vaid mõnes kohas

3. siin ja seal

paigutine
[omadussõna, adjektiiv]
1. aeg-ajalt esinev

2. mõnes kohas esinev

paigutuma
[tegusõna, verb]
1. kuhugi, nt mingisse valdkonda või aega kuuluvaks arvatud saama

2. mingis järjestuses teatud kohale asetuma

paigutus
[nimisõna, substantiiv]
1. asjade, väeosade, teksti vm paiknemine teatud kohas või kohtades

2. viis, kuidas need on paigutatud

paik
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, piirkond üldiselt

2. mingi täpsem punkt või piirkond maastikul, looduses või linnaruumis (nt asukoht või toimumiskoht)

3. asukoht üldiselt

4. piirkond

paik
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest, nahast vm materjalist lapp katkise või kulunud koha parandamiseks või tugevdamiseks (nt riietusesemel)

2. lapp

paika
[määrsõna, adverb]
oma õigele, ettenähtud kohale

paikama
[tegusõna, verb]
parandama või tugevdama, hrl midagi lisaks pannes

paikapanek
[nimisõna, substantiiv]
selgeks tegemine, kindlaks määramine

paikapanemine
[nimisõna, substantiiv]
selgeks tegemine, kindlaks määramine

paikapidamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei vasta tõele, tegelikkusele, mis pole õige

2. alusetu

paikapidav
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõele, tegelikkusele vastav, õige

2. põhjendatud

paike
[nimisõna, substantiiv]
kasutatakse meelitus- ja pöördumissõnana

paikene
[nimisõna, substantiiv]
kasutatakse meelitus- ja pöördumissõnana

paikkino
[nimisõna, substantiiv]
paikne kino (vastandatult rändkinole)

paikkond
[nimisõna, substantiiv]
1. asustatud (maa)koht koos selle lähema ümbrusega

2. täpselt piiritlemata suurem maa-ala, teatav piirkond

3. ala, piirkond, [maa]koht, kant

paikkondlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit asustatud (maa)kohta ja selle ümbrust hõlmav, sellega või seal elavate inimestega seotud

2. mingi loodusliku piirkonnaga seotud

3. kohalik

paikkonniti
[määrsõna, adverb]
1. (maa)kohtade, piirkondade kaupa

2. eri (maa)kohtades või piirkondades

paiklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kohalik, teatud paigas esinev

2. kohalik, lokaalne

paikne
[omadussõna, adjektiiv]
(eluviisi kohta:) ühel kohal asuv või elav, kindla asukoha või elukohaga seotud

paiknema
[tegusõna, verb]
1. (hrl hoonete, loodusobjektide, inim- vm asustuse kohta:) kuskil, mingis kohas olema

2. kuskil asuma

Ühendtegusõnad: ümber paiknemaümber paiknema

paiknevus
[nimisõna, substantiiv]
millegi asukoht

paiksooline
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) selline, kelle sooidentiteet ühtib tema sünnipärase sooga

paiksus
[nimisõna, substantiiv]
paigalasumine, paikne eluviis

paiksustsensus
[nimisõna, substantiiv]
1. nõue olla teatud kohas teatud aeg paikselt elanud (poliitiliste õiguste, nt valimisõiguse eeltingimusena)

2. nõue olla antud kohas teatud aeg paikselt elanud

paiku
[postpositsioon, tagasõna]
1. mingi ajahetke kandis, ligikaudu mingil ajal

2. osutab, mis ajal umbes mingi tegevus toimub

paikvaatlus
[nimisõna, substantiiv]
süüteopaiga vaatlemine (sh sündmuspaiga üksikasjalik kirjeldamine ja pildistamine)

pailaps
[nimisõna, substantiiv]
soosik, lemmik (lapse kohta vahel ka halvustavalt)

pailt
[määrsõna, adverb]
1. kombekalt, kuulekalt, hea lapsena käitudes

2. armsasti

paimaias
[omadussõna, adjektiiv]
paitamist himustav

paimendama
[tegusõna, verb]
korraldama, vajalikus, sobivas korras hoidma

pain
[nimisõna, substantiiv]
leeliseline lahus, mida kasutatakse naha karvade ja marrasknaha eemaldamiseks

painaja
[nimisõna, substantiiv]
uskumuse kohaselt öösiti magajat rõhumas või tallamas käiv üleloomulik olend

painajalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hirmu ja õudu sisendav, hirmuäratavalt õudne

2. rõhuv ja ängistav, alatasa meelde tükkiv

painama
[tegusõna, verb]
1. psüühiliselt või kehaliselt vaevama

2. psüühiliselt rõhuma

painard
[nimisõna, substantiiv]
1. painutatud põikpuu, mis ühendab ree kodaraid paarikaupa nende ülemistest otstest

2. ree kodaraid ühendav ristpuu

painav
[omadussõna, adjektiiv]
1. hirmu ja õudu sisendav, hirmuäratavalt õudne

2. rõhuv ja ängistav, alatasa meelde tükkiv

painavalt
[määrsõna, adverb]
rõhuvalt, piinavalt

paindemoment
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab painde mõju kehale

paindepakk
[nimisõna, substantiiv]
endisajal kasutatud seadeldis lookade, reejalaste vm puust esemete painutamiseks

paindepinge
[nimisõna, substantiiv]
paindejõu mõjul tekkiv mehaaniline pinge (nt talades ja ehitusplaatides)

paindetugevus
[nimisõna, substantiiv]
suurim paindepinge, mida keha või materjal kannatab paindele vastupidamisel

paindhöövel
[nimisõna, substantiiv]
reguleeritava tallaga käsihöövel nõgusate või kumerate pindade töötlemiseks

paindlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kiirelt muudetav, olude ja vajaduste järgi kohandatav

2. selline, mis muutub sujuvalt koos olude muutumisega

3. selline, mida saab vajaduse korral kergesti muuta

paindlikkus
[nimisõna, substantiiv]
võime olukordadega, tingimustega sobituda, nendega toime tulla

paindlikult
[määrsõna, adverb]
1. nõudeid ja olusid arvestades

2. varjundirikkalt

painduma
[tegusõna, verb]
1. jõu, surve mõjul esialgsest asendist või kujust kõrvale kalduma, kõveraks või kaardu minema (hiljem oma asendit või kuju taastades või mitte)

2. elastne olema

paindumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. raskesti või üldse mitte muudetav, olude ja vajaduste järgi mitte kohandatav

2. selline, mis ei muutu koos olude muutumisega

paindumatus
[nimisõna, substantiiv]
1. mittepainduvus, jäikus, kangus

2. jäikus, kangus

paindus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
paindunult kõveras, lookas, kooldus

painduv
[omadussõna, adjektiiv]
1. (materjali, eseme kohta:) painduma andev (püsiva omadusena), mitte jäik

2. (inimese, looma kohta:) kehaliselt nõtke

3. selline, mille sirget kuju on võimalik muuta, ilma et see murduks

painduvus
[nimisõna, substantiiv]
kehaline sujuv liikuvus ja nõtkus

painduvusharjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. liigutuste ulatust ja liigeste liikuvust arendav harjutus

2. painduvust arendav harjutus

paindvineer
[nimisõna, substantiiv]
painutatav vineer, ühes või kahes suunas painutatud vineerdetail (nt mööbli valmistamiseks)

paindõpe
[nimisõna, substantiiv]
kontaktõppe korraldamise üks viise, kus korraga (st samal ajal) on osa õppijaid füüsilises ja osa virtuaalses ruumis

paine
[nimisõna, substantiiv]
1. paindumine või painutamine, selle surve

2. vastav koht

3. paindumine, painutamine

4. painutamine

5. paindekoht

paine
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline surve, hingeline ahistus, rusuv tunne

painepakk
[nimisõna, substantiiv]
endisajal kasutatud seadeldis lookade, reejalaste vm puust esemete painutamiseks

painik
[nimisõna, substantiiv]
endisajal kasutatud seadeldis lookade, reejalaste vm puust esemete painutamiseks

painima
[tegusõna, verb]
leeliselise lahusega nahka töötlema karvade ja marrasknaha eemaldamiseks

painimisvedelik
[nimisõna, substantiiv]
leeliseline lahus, mida kasutatakse naha karvade ja marrasknaha eemaldamiseks

paintball
[nimisõna, substantiiv]
sportmäng, kus vastasmeeskonda tulistatakse värvikuulidega ja tabamuse saanud mängija kõrvaldatakse mängust

painutaja
[nimisõna, substantiiv]
see, mis või kes painutab

painutajalihas
[nimisõna, substantiiv]
jäset painutav lihas

painutama
[tegusõna, verb]
jõudu, survet rakendades ühest asendist või kujust teise suruma või kallutama, mingis suunas painduma panema

painutatavus
[nimisõna, substantiiv]
materjali omadus olla mehaaniliselt painutatav, mis võimaldab muuta detaili või eseme kuju

painutus
[nimisõna, substantiiv]
keha viimine kumerasse asendisse ette, kõrvale või taha (võimlemisharjutusena)

painutusmasin
[nimisõna, substantiiv]
seade peamiselt plekist või profiilmetallist toorikute painutamiseks

paipoiss
[nimisõna, substantiiv]
korralik, kuulekas, hea poiss või mees

paipoisu
[nimisõna, substantiiv]
korralik, kuulekas, hea poiss või mees

pais
[nimisõna, substantiiv]
1. veevoolu tõkestav ja vett paisutav rajatis risti jõge

2. muu tõke veekogul (nt kopratamm)

paisatus
[nimisõna, substantiiv]
(justkui mingi kõrgema jõu toimel kuskile, mingisse olukorda) paisatud-olek

paise
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi pindmine selgepiiriline mädapõletik (nt koeranael või abstsess)

2. pindmine mädapõletik

paiseleht
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel õitsev kollaste õitega rohttaim, mida rahvameditsiinis on kasutatud paisete ravimisel ning köharohuna

paiseline
[omadussõna, adjektiiv]
paiseid täis

paisjärv
[nimisõna, substantiiv]
vooluvete paisutamisest tekkinud järv

paiskama
[tegusõna, verb]
hooga üles, õhku saatma või kuhugi, mingisse asendisse, olukorda viskama, tõukama või lööma

Ühendtegusõnad: laiali paiskama, laiali paiskama, maha paiskama, maha paiskama, välja paiskama, välja paiskama, ümber paiskamaümber paiskama

paiskeveski
[nimisõna, substantiiv]
seade mitmesuguste materjalide (nt liiva, savi, söe) peenestamiseks ja segamiseks ning mis koosneb kahest vastassuunas pöörlevast lööksõrmedega kettast

paiskuma
[tegusõna, verb]
löögist, tõukest, põrkest hooga kuhugi, mingisse asendisse või seisundisse viskuma, langema, tõusma vms

Ühendtegusõnad: lahti paiskuma, lahti paiskuma, laiali paiskuma, laiali paiskuma, välja paiskuma, välja paiskuma, ümber paiskumaümber paiskuma

paiskvili
[nimisõna, substantiiv]
äkitselt avanedes seemneid laiali paiskav vili

paismais
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud sorti mais, millelt saadakse röstimisel paisuvaid ja plaksuga lõhkevaid terasid

2. teatud sorti mais, millelt saadakse röstimisel paisuvaid ja plaksuga lõhkevaid terasid

paispool
[nimisõna, substantiiv]
suure induktiivtakistusega pool voolu piiramiseks, reguleerimiseks või stabiliseerimiseks

paisriis
[nimisõna, substantiiv]
riisiterad, mis röstimisel on paisunud ja süües krõmpsuvalt lõhkevad

paiste
[nimisõna, substantiiv]
1. valgustav, soojendav kiirgus

2. selle helk, kuma, sära

3. valgustav v soojendav kiirgus

paiste
[määrsõna, adverb]
paistetanud, tursunud olekusse

paistekakk
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti ahjusuus tule paistel küpsetatud õhuke pätsike

2. ahjusuus tule paistel küpsetatud pätsike

paistes
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
paistetanud, tursunud olekus

paistetama
[tegusõna, verb]
(kehaosade, kudede kohta:) vedeliku kogunemise tagajärjel paisuma

Ühendtegusõnad: kinni paistetama, kinni paistetama, üles paistetamaüles paistetama

paistetus
[nimisõna, substantiiv]
1. vigastuse, põletiku vms tagajärjel tekkinud paistes olek või koht

2. nähtav turse

3. koht keha peal, mis on mingi vigastuse või haiguse tagajärjel suurem kui tavaliselt

paistiik
[nimisõna, substantiiv]
paisu abil tekitatud tiik

paistma
[tegusõna, verb]
1. valgust (ja soojust) kiirgama

2. valgust (ja soojust) andma

Ühendtegusõnad: kätte paistma, kätte paistma, läbi paistma, läbi paistma, välja paistma, välja paistma, ära paistmaära paistma

paistus
[nimisõna, substantiiv]
1. valgustav, soojendav kiirgus

2. selle helk, kuma, sära

3. valgustav v soojendav kiirgus

paisul
[määrsõna, adverb]
paisunud, mõõtmetelt kasvanud

paisuma
[tegusõna, verb]
mahult, mõõtmetelt suurenema

paisumine
[nimisõna, substantiiv]
mahult, mõõtmetelt, arvult suurenemine

paisumiskoefitsient
[nimisõna, substantiiv]
arv, mis näitab, kui palju paisub teatud ühik mingit ainet, kui temperatuur tõuseb 1 °C võrra

paisumispilu
[nimisõna, substantiiv]
pilu, mis jäetakse materjali paisumist arvestades detailide vahele

paisumistegur
[nimisõna, substantiiv]
arv, mis näitab, kui palju paisub teatud ühik mingit ainet, kui temperatuur tõuseb 1 °C võrra

paisumisvõime
[nimisõna, substantiiv]
1. (ainete, materjalide kohta:) võime niiskumisel mahult suureneda

2. võime mahult suureneda

paisusilm
[nimisõna, substantiiv]
avaus paisus liigse vee ärajuhtimiseks

paisutama
[tegusõna, verb]
mahult, mõõtmetelt suuremaks ajama

Ühendtegusõnad: üle paisutama, üle paisutama, üles paisutamaüles paisutama

paisutus
[nimisõna, substantiiv]
1. vooluvee tõkestamine

2. selline tõke või selle taha kogunenud vesi

paisuvus
[nimisõna, substantiiv]
1. (ainete, materjalide kohta:) võime niiskumisel mahult suureneda

2. võime mahult suureneda

paitama
[tegusõna, verb]
(loodusnähtuste vm mõju kohta:) meeldivaid aistinguid tekitavalt mõjuma

paitavalt
[määrsõna, adverb]
1. meeldivalt, meeldivat aistingut tekitades

2. head enesetunnet tekitavalt

paitsi
[määrsõna, adverb]
1. millegi hulgast või arvestusest välja jäetud, mitte kaasa arvatud

2. näitab, et keegi või miski ei ole hulgas

paitus
[nimisõna, substantiiv]
1. õrn ja hellitav puudutus, kus käega libistatakse mööda kellegi juukseid või keha

2. õrn silitus või puudutus

3. hellitav (ühekordne) silitamine, hrl käega

4. paitus

paja
[nimisõna, substantiiv]
1. sepikoda, sepapaja

2. (liitsõna järelosana:) sepikoda

pajaahelad
[nimisõna, substantiiv]
endisajal kasutatud konksuga kett paja ülesriputamiseks lee kohale

pajaaken
[nimisõna, substantiiv]
lükandluugiga aknaauk suitsutares või rehetoa kolde vastas

pajaauk
[nimisõna, substantiiv]
lükandluugiga aknaauk suitsutares või rehetoa kolde vastas

pajakinnas
[nimisõna, substantiiv]
1. kuuma keedu- vm nõu tõstmisel käe kaitseks kasutatav kindakujuline abivahend

2. kuuma keedunõu tõstmiseks

pajakook
[nimisõna, substantiiv]
konksuga püstpuu rehetoa või suveköögi kolde kohal paja ülesriputamiseks

pajakrants
[nimisõna, substantiiv]
õlgedest võru alusena, millele vanasti asetati pada

pajalapp
[nimisõna, substantiiv]
1. kuuma keedu- vm nõu tõstmisel käte kaitseks kasutatav lapikujuline abivahend

2. kuuma keedunõu tõstmiseks

pajalaud
[nimisõna, substantiiv]
(suitsutares:) puust lükandluuk pajaakna sulgemiseks

pajapraad
[nimisõna, substantiiv]
1. eelnevalt rasvaines pruunistatud ja seejärel väheses vedelikus nõrgal kuumusel hautatud liha

2. pajapraad

pajapuu
[nimisõna, substantiiv]
üle kolde ehk lee paigutatud ristpuu, mille külge koogu või ahela otsa riputati keedunõu

pajapõhi
[nimisõna, substantiiv]
poti põhjaosa

pajaraud
[nimisõna, substantiiv]
rauast pajaalus

pajaroog
[nimisõna, substantiiv]
hautis, mis sisaldab hrl tükeldatud liha või kala, köögivilju ja mitmesuguseid lisandeid

pajasang
[nimisõna, substantiiv]
paja küljes olev kaarjas käepide

pajatama
[tegusõna, verb]
millestki jutustama, (lugu või lugusid) rääkima

pajats
[nimisõna, substantiiv]
(õukonnas, teatris, laadal vm:) seltskonda lõbustav kloun vm veiderdaja

pajatus
[nimisõna, substantiiv]
1. jutustamine, (muhe) jutt

2. humoristlik rahvajutt päriselt elanud inimese tegevusest või mingist tõsielusündmusest

pajatäis
[nimisõna, substantiiv]
1. potti täitev, suhteliselt suur kogus (hrl toitu)

2. pada täitev kogus

paju
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl niisketes kohtades kasvav süstjate lehtede ja kerge pehme puiduga puu või põõsas

2. lehtpuu või -põõsas

pajuharakas
[nimisõna, substantiiv]
hakisuurune sinise-mustavöödilise tiivatriibuga Eestis harilik lind

pajuk
[nimisõna, substantiiv]
1. igakuiselt makstav rahasumma vanaduse, invaliidsuse või toitjakaotuse korral või nõutava pikkusega tööpanuse olemasolul

2. raha, mida riik maksab iga kuu vanale inimesele, kes enam ei tööta

pajukass
[nimisõna, substantiiv]
paju dekoratiivne õisik

pajukiisu
[nimisõna, substantiiv]
paju dekoratiivne õisik

pajukil
1. pensionil olemine

2. kellegi ülalpidamisel olemine

pajukoor
[nimisõna, substantiiv]
paju tüve vintske pindmine kiht

pajulehine
[nimisõna, substantiiv]
(taime kohta:) liigile omaselt paju moodi lehtedega

pajulill
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogude kaldail ja raiesmikel kasvav pajulehetaoliste lehtede ja roosade õitega kõrge rohttaim

2. rohttaimede perekond

pajulind
[nimisõna, substantiiv]
1. linavästrikku meenutav sale kollakas lind

2. linavästrikku meenutav lind

pajumailane
[nimisõna, substantiiv]
pruunikashallika puukooremustriga tiibade ja paksu kehaga ööliblikas, kelle röövikud eritavad hapukat lõhna

pajuniin
[nimisõna, substantiiv]
pajukoor

pajupill
[nimisõna, substantiiv]
toorest pajukoorest lihtne vilepill

pajupõõsas
[nimisõna, substantiiv]
(põõsana kasvav) paju

pajustik
[nimisõna, substantiiv]
pajupõõsad, pajupõõsastega kaetud ala

pajutibu
[nimisõna, substantiiv]
paju dekoratiivne õisik

pajuurb
[nimisõna, substantiiv]
paju dekoratiivne õisik

pajuutt
[nimisõna, substantiiv]
paju dekoratiivne õisik

pajuutu
[nimisõna, substantiiv]
paju dekoratiivne õisik

pajuvaak
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja metsaservades kasvav jäiga varre, kitsaste pajulehetaoliste lehtede ja kuldkollaste õitega rohttaim

pajuvasikas
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

pajuvenelane
[nimisõna, substantiiv]
1. (end venelaseks pidava, venelane olla tahtva eestlase kohta)

2. end venelaseks pidav eestlane

pajuvile
[nimisõna, substantiiv]
toorest pajukoorest lihtne vilepill

pajuvillem
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

pajuvits
[nimisõna, substantiiv]
paju painduv oks

pajuvõsa
[nimisõna, substantiiv]
paju väheväärtuslik põõsastik

pajuväät
[nimisõna, substantiiv]
paju peenike (painduv) oks

pakaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
(lahkumisel öeldav sõna:) nägemiseni, kohtumiseni

pakal
[nimisõna, substantiiv]
takk

pakane
[nimisõna, substantiiv]
1. talvine (eriti) madal temperatuur, talvine kõva külm

2. väga külm õhutemperatuur

pakasekangas
[nimisõna, substantiiv]
kerge õhuline materjal, mis kaitseb õrnemaid taimi külma ja tuule eest

pakaseline
[omadussõna, adjektiiv]
(talveilma kohta:) väga külm, kõvade külmakraadidega

pakasene
[omadussõna, adjektiiv]
(talveilma kohta:) väga külm, kõvade külmakraadidega

pakasepoiss
[nimisõna, substantiiv]
(kõva külma, pakase kohta)

pakasepäev
[nimisõna, substantiiv]
väga külm, pakaseline päev

pakasetaat
[nimisõna, substantiiv]
(pakase kui elusolendi kohta)

pakatama
[tegusõna, verb]
1. (lõhkemiseni) paisuma, (vedelikust täitunult) pingul või pungil olema

2. (pungade puhul:) lahti lööma, avanema

pakatis
[nimisõna, substantiiv]
1. väikese lõhe kujuline haavand elastsuse kaotanud nahas

2. väike lõhe

pake
[nimisõna, substantiiv]
1. töötluseks või toote tehnoloogilisse protsessi kuuluvaks veoks kokku seotud, ühisele alusele kinnitatud esemete ajutine kogum

2. ühendatu, kokkuköidetu, kimpuseotu

pakend
[nimisõna, substantiiv]
1. müüdava toidu- vm kauba ümbris (nt karp, purk, pudel, tuub)

2. paber, papp, klaas või muu materjal, mille sisse on pakitud mingi kaup

pakendaja
[nimisõna, substantiiv]
töötaja või ettevõte, kes kaupa kindlas koguses valmis pakib

pakendama
[tegusõna, verb]
1. kaupa kindlas koguses valmis pakkima

2. kaupa kindlas koguses kaaluma ja valmis panema

pakendikonteiner
[nimisõna, substantiiv]
mahuti, kuhu saab panna tühjad pakendid

pakendiringlus
[nimisõna, substantiiv]
pakendite taaskasutus ja korduskasutus säästvas majanduses

pakett
[nimisõna, substantiiv]
1. tervikuna valitav komplekt teenuseid

2. kindla rakendusotstarbe kaudu üksteisega seotud abinõude, seaduste, programmide vms kogum

3. pake

pakettaken
[nimisõna, substantiiv]
klaaspaketist ja raamist koosnev aken

pakettreis
[nimisõna, substantiiv]
turismibüroo korraldatav turismireis, mille hind sisaldab mitmeid teenuseid (nt sõitu, majutust, õhtusööki)

pakiauto
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kaubaauto või -buss

2. pakiveo auto

3. väike kaubaauto

pakiautomaat
[nimisõna, substantiiv]
1. automaat, kuhu saab tellida ja kust saab saata postipakke (nt kaubanduskeskuses)

2. postiteenus, mis võimaldab tellida ja saata pakke teatud kappidesse nt kaubanduskeskustes

3. automaat, kuhu saab pakke tellida ja kust saab pakke saata

pakihoid
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus hoitakse pakke, kohvreid vms

pakihoiuruum
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus hoitakse pakke, kohvreid vms

pakikaart
[nimisõna, substantiiv]
postipaki saatmisel täidetav kaart

pakikandja
[nimisõna, substantiiv]
reisijate pagasi kandja jaamades või sadamas

pakikutse
[nimisõna, substantiiv]
teade postipaki saabumisest

pakikäru
[nimisõna, substantiiv]
käru pakkide transportimiseks (nt jaamas, sadamas)

pakil
[määrsõna, adverb]
1. tulvil (täis)

2. millestki täitunult pakitsemas

3. pakitamas, pakitsedes täis

pakiline
[omadussõna, adjektiiv]
kiiret sooritamist, ilmtingimata lahendamist nõudev

pakiliselt
[määrsõna, adverb]
nii ruttu kui võimalik, võimalikult selsamal hetkel

pakilisus
[nimisõna, substantiiv]
rutulisus

pakilt
[määrsõna, adverb]
1. (ülemäära) kiirustades, kiiruga

2. kiirustades

pakilt-palavalt
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, suure rutuga

pakipiim
[nimisõna, substantiiv]
1. pakendatud piim (vastandatuna lahtiselt müüdavale piimale)

2. tetrapakendis piim (nt vastandatuna kilepiimale)

pakiraam
[nimisõna, substantiiv]
1. (jalgrattal:) alus koti, istme vm kinnitamiseks

2. jalgrattal

pakirobot
[nimisõna, substantiiv]
väike kõrgtehnoloogiline ratastel masin, mis inimese juuresoluta toimetab paki selle saaja aadressile

pakiruum
[nimisõna, substantiiv]
1. panipaik või eraldi ruum pakkide hoidmiseks (nt autos, lennukis)

2. spetsiaalne koht autos, kuhu saab panna pakid ja kohvrid

pakis
[nimisõna, substantiiv]
pisipakk

pakistanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Pakistani kodanik või elanik

2. Pakistani päritolu inimene

pakisupp
[nimisõna, substantiiv]
1. pakis müüdav kuiv supikontsentraat

2. sellest valmistatud supp

pakitama
[tegusõna, verb]
1. tuikavat valutunnet andma, (pingul-, täitunud-olekust) kihelema

2. valutunnet või kihelust andma

pakitee
[nimisõna, substantiiv]
1. teekotikestesse pakituna müüdav tee

2. sellest valmistatud jook

pakitsema
[tegusõna, verb]
1. tuikavat valutunnet andma, (pingul-, täitunud-olekust) kihelema

2. valutunnet või kihelust andma

pakitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. pakitsev valu

2. pakitsev valu

pakivedu
[nimisõna, substantiiv]
(tellitud, saadetud) pakkide laialivedu

pakivein
[nimisõna, substantiiv]
pappkarpi villitud vein

pakiveorobot
[nimisõna, substantiiv]
väike kõrgtehnoloogiline ratastel masin, mis inimese juuresoluta toimetab paki selle saaja aadressile

pakjas
[omadussõna, adjektiiv]
pakutaoline

pakk
[nimisõna, substantiiv]
1. postiga saatmiseks pakitud ese või esemed, pakitud postisaadetis

2. standardpakendis kindel kogus kaupa

3. postiga saatmiseks pakitud asjad

4. pakendisse pandud kindel kogus kaupa

pakk
[nimisõna, substantiiv]
jämeda laasitud puutüve otsast saetud suurem või väiksem tükk

pakk
[nimisõna, substantiiv]
laeva vööri kõrgem osa, mis kaitseb vastulaine eest

pakk-aasta
[nimisõna, substantiiv]
ühik, millega mõõdetakse, kui suures koguses on inimene aastate jooksul sigarette tarbinud: üks pakk-aasta võrdub 20 suitsetatud sigaretiga päevas ühe aasta jooksul

pakkaasta
[nimisõna, substantiiv]
ühik, millega mõõdetakse, kui suures koguses on inimene aastate jooksul sigarette tarbinud: üks pakk-aasta võrdub 20 suitsetatud sigaretiga päevas ühe aasta jooksul

pakkeautomaat
[nimisõna, substantiiv]
kaupa pakkiv seade

pakkekaup
[nimisõna, substantiiv]
pakitud kaup, pakendis müügile tulev kaup

pakkekile
[nimisõna, substantiiv]
pakkimiseks mõeldud kilematerjal

pakkeliin
[nimisõna, substantiiv]
(pool)automaatliin toodete pakendamiseks

pakkemasin
[nimisõna, substantiiv]
kaupa, tooteid pakkiv seade

pakkematerjal
[nimisõna, substantiiv]
pakendiks või pakkimisel (täiteks) kasutatav materjal

pakkenöör
[nimisõna, substantiiv]
nöör paki sidumiseks

pakkepaber
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev paber pakkimiseks või pakendite valmistamiseks

2. ilupaber kingituste pakkimiseks

pakkima
[tegusõna, verb]
1. esemeid, asju kaasavõtmiseks korrapäraselt nt kohvrisse, kotti, autosse paigutama, kohvrit vm kaasavõetavaga täitma

2. asju kohvrisse, kotti vms paigutama

Ühendtegusõnad: kaasa pakkima, kaasa pakkima, kokku pakkima, kokku pakkima, lahti pakkima, lahti pakkima, sisse pakkima, sisse pakkima, välja pakkima, välja pakkima, ära pakkima, ära pakkima, ümber pakkimaümber pakkima

pakk-kast
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust kast mingi kauba pakkimiseks

2. kauba pakkimiseks

pakksillutis
[nimisõna, substantiiv]
puupakkudest sillutis

pakktaru
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne õõnestatud puupakust mesitaru sülemite püüdmiseks

2. õõnestatud puupakust taru

pakktee
[nimisõna, substantiiv]
pakksillutisega

pakktuba
[nimisõna, substantiiv]
väike ettevõte, kus valmistatakse pagaritooteid (ja müüakse neid ka kohapeal)

pakktöötlus
[nimisõna, substantiiv]
(arvutis:) andmete vm töötlusüksuse töötlemine rühmiti ilma inimese sekkumiseta

pakku
[määrsõna, adverb]
1. kellegi eest peitu, varjule, kohta, kust üles ei leita

2. millegi eest varjule

3. peitu, varjule

pakkuja
[nimisõna, substantiiv]
hinnaettepaneku tegija (nt hanke puhul)

pakkuma
[tegusõna, verb]
1. ettepanekut tegema, ärgitama või paluma, et keegi võtaks midagi vastu, endale, oma kasutusse

2. ostma kehutama

3. kellelegi ettepanekut tegema, et ta midagi vastu võtaks

Ühendtegusõnad: vastu pakkuma, vastu pakkuma, välja pakkuma, välja pakkuma, üle pakkumaüle pakkuma

pakkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. ettepanek midagi teatud hinna eest osta või müüa või mingit teenust kasutada, konkreetne pakkumine

2. vastava ettepanekuna esitatav summa või hind

3. ettepanek midagi teatud tingimustel saada, teatud hinna eest osta või müüa

pakkuminek
[nimisõna, substantiiv]
varjumine, põgenemine millegi eest

pakkumiskutse
[nimisõna, substantiiv]
kutse esitada hinnapakkumine

pakkumus
[nimisõna, substantiiv]
1. ettepanek midagi teatud hinna eest osta või müüa või mingit teenust kasutada, konkreetne pakkumine

2. vastava ettepanekuna esitatav summa või hind

3. ettepanek midagi teatud tingimustel saada, teatud hinna eest osta või müüa

pakkäke
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kahest või kolmest reast liikuvaist pakkudest koosnev puuäke

paklane
[omadussõna, adjektiiv]
takune, takust või takusest riidest tehtud

pakpoord
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva vasakpoolne parras ahtrist vaadatuna

2. laeva vasakpoolne parras

pakrilane
[nimisõna, substantiiv]
1. Pakri saarte elanik

2. Pakri saartelt pärit inimene

paks
[omadussõna, adjektiiv]
1. laiuselt suur, suhteliselt suure ümber- või läbimõõduga

2. suhteliselt suure läbi- või ümbermõõduga

paksend
[nimisõna, substantiiv]
1. paksenenud koht või moodustis

2. paksenenud koht

paksendama
[tegusõna, verb]
vedelast olekust paksemaks tegema (nt toitu)

paksendus
[nimisõna, substantiiv]
täiendav materjalikiht millegi leevendamiseks või summutamiseks

paksenema
[tegusõna, verb]
ristlõikepinnalt või ümbermõõdult suurenema

pakslaup
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Aasia jõgedes elutsev laia kumera otsmiku ja pea alaosas asetsevate silmadega karpkala

paksmagu
[nimisõna, substantiiv]
(paksu inimese kohta)

paksoi
[nimisõna, substantiiv]
Aasiast pärinev köögiviljataim, millest süüakse lihavaid valgeid leherootse ja spinatitaolisi mahedaid lehti

paksuhuuleline
[omadussõna, adjektiiv]
paksude, lopsakate huultega

paksuke
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese või looma kohta:) armsalt paksuvõitu

paksukene
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese või looma kohta:) armsalt paksuvõitu

paksukestaline
[omadussõna, adjektiiv]
(viljade, seemnete kohta:) paksu kestaga

paksukooreline
[omadussõna, adjektiiv]
(viljade, puude kohta:) paksu koorega

paksuleheline
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile omaselt paksude lehtedega

paksulehelised
[nimisõna, substantiiv]
taimesugukond, kuhu kuuluvad peamiselt Lõuna-Aafrikas kasvavad lihakate lehtedega rohttaimed ja väikesed põõsad

paksulehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile omaselt paksude lehtedega

paksult
[määrsõna, adverb]
1. paksu kihina

2. (riietuse kohta:) nii, et on soe

paksunahaline
[nimisõna, substantiiv]
paksu nahaga loom (nt elevant, ninasarvik, jõehobu)

paksune
[omadussõna, adjektiiv]
teatava läbimõõduga, millegi jämeduse, paksusega

paksupoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha, kehaosade kohta:) laiusmõõtudelt pigem suur kui keskmine, võrdlemisi paks

2. võrdlemisi tüse

paksupõhjaline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl anuma kohta:) paksu põhjaga

paksupõseline
[omadussõna, adjektiiv]
paksude põskedega

paksus
[nimisõna, substantiiv]
inimese keha normaalsest suurem suurus ja/või normaalsest raskem kehakaal

paksuseinaline
[omadussõna, adjektiiv]
paksu seina või paksude seintega

paksusmasin
[nimisõna, substantiiv]
1. kahelt küljelt korraga hööveldav höövelmasin

2. teat höövelmasin

paksusmõõtur
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist lehtmaterjalide ja pinnakatete paksuse mõõtmiseks

paksustama
[tegusõna, verb]
vedelikku, õli

paksuti
[määrsõna, adverb]
paksust pidi (mõõtes)

pakt
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilise tähtsusega rahvusvaheline leping

2. rahvusvaheline leping

pakuke
[nimisõna, substantiiv]
väiksem puupakk

pakutama
[tegusõna, verb]
(hrl last) loomulikke tarbeid tegema kehutama

pakutu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida pakutakse või on pakutud

2. see, mida pakuti v on pakutud

pala
[nimisõna, substantiiv]
väike tükk toitu, mida saab korraga hammustada või suhu panna, suutäis toitu

paladiin
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegse valitseja kaaskonda kuulunud rüütel

2. rüütel keskaja valitseja kaaskonnas

3. ustav rüütel v austaja

palagan
[nimisõna, substantiiv]
rumalaks, labaseks veiderdamiseks muutunud tegevus või ettevõtmine

palaganitegija
[nimisõna, substantiiv]
1. mitte tõsiselt võetav tegutseja

2. veiderdavalt esineja, nt narr või komejant

3. narr, komejant

palaganlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (labaselt) jantlik

2. jantlik

palakas
[nimisõna, substantiiv]
voodilina vm sellelaadne riidetükk

palake
[nimisõna, substantiiv]
1. leiva- vm raasuke, suutäis

2. toidupoolis

3. tükike, raasuke

palakene
[nimisõna, substantiiv]
1. leiva- vm raasuke, suutäis

2. toidupoolis

3. tükike, raasuke

palaleib
[nimisõna, substantiiv]
madal rõhtselt pooleks lõigatud leivake, mida müüakse mitmekaupa pakendatult

palang
[nimisõna, substantiiv]
põlemine, hrl tulekahju näol

palankiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kaetud kandetool Idamaades

2. idamaine kandetool

palasilk
[nimisõna, substantiiv]
(imestust väljendav või kirumissõna)

palat
[nimisõna, substantiiv]
1. haigete tuba haiglas

2. haiglaruum

3. koda

palataal
[nimisõna, substantiiv]
1. häälik, mille põhimoodustuskoht on kõva suulae piirkonnas (nt j, š)

2. kõvasuulae häälik

palataalne
[omadussõna, adjektiiv]
(hääliku kohta:) selline, mille moodustuskoht on keeleselja keskosa ja kõva suulae piirkonnas

palatalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kaashäälikute hääldamine i-lise varjundiga

palatalisatsioonimärk
[nimisõna, substantiiv]
kaashääliku palatalisatsiooni tähistav märk (nt märk ' kaashääliku järel ülal)

palataliseerima
[tegusõna, verb]
mõnd kaashäälikut pehmemalt, i-lise varjundiga hääldama

palataliseeruma
[tegusõna, verb]
1. (kaashäälikute kohta:) peenendatult, i-lise varjundiga häälduma

2. i-lise varjundiga häälduma

palatiin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kõrgem riigi- või õukonnaametnik mõnel maal

palatiõde
[nimisõna, substantiiv]
teatud palatites töötav õde haiglas

palatogramm
[nimisõna, substantiiv]
keele puudutuse jälg tehissuulael

palatso
[nimisõna, substantiiv]
1. renessanss- või barokkstiilis loss (Itaalias)

2. renessanss- v barokkstiilis loss Itaalias

palav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrge temperatuuriga, väga soe

2. väga soe, kõrge temperatuuriga

palavalt
[määrsõna, adverb]
1. kogu hingest, kogu oma olemusega

2. (üli)väga

3. tundeküllaselt

4. kirglikult

palavasti
[määrsõna, adverb]
1. kogu hingest, kogu oma olemusega

2. (üli)väga

3. tundeküllaselt

4. kirglikult

palavik
[nimisõna, substantiiv]
1. normaalsest kõrgem kehatemperatuur (hrl haigussümptomina)

2. kui sul on palavik, siis su keha on liiga kuum, kuna oled haige

palavikravi
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne ravivõte:) ravimine palavikuga

palavikualandaja
[nimisõna, substantiiv]
palavikku alandav ravim (või looduslik vahend)

palavikuhaige
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
haige, kellel on palavik, palavikuga kulgevat haigust põdev haige

palavikuhaigus
[nimisõna, substantiiv]
palavikuga kulgev haigus, nt angiin, neeruvaagnapõletik

palavikuhoog
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mis iseloomustub kõrgenenud kehatemperatuuriga

palavikukramp
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti tõusva kõrge palavikuga kaasnev krambihoog (imikutel ja väikelastel)

palavikukõver
[nimisõna, substantiiv]
palaviku kulgu tähistav graafiline kõver

palavikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. palaviku(haige)le iseloomulik

2. kõrgenenud kehatemperatuuriga iseloomustuv

palavikune
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrgenenud kehatemperatuuriga, palavikuga iseloomustuv

2. palavikus (olev)

palavikupuna
[nimisõna, substantiiv]
kõrgenenud kehatemperatuurist, palavikust tingitud õhetus näol

palavikurohi
[nimisõna, substantiiv]
palavikku alandav ravim (või looduslik vahend)

palavikuvastane
[omadussõna, adjektiiv]
palavikku alandav

palavikuvärin
[nimisõna, substantiiv]
palaviku tõusuga kaasnev külmavärin

palavus
[nimisõna, substantiiv]
kõrge temperatuur (hrl õhu, ilmastiku kohta)

palavvöö
[nimisõna, substantiiv]
(Maa soojusvöö:) piirkond, mis jääb põhja- ning lõunapöörijoone vahele

palavvööde
[nimisõna, substantiiv]
lähisekvatoriaalse ja lähistroopilise vöötme vahel asetsev vööde, mida iseloomustab kõrge õhutemperatuur ja suur päikesekiirgus, troopiline vööde

palderjan
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav sulgjate lehtede ja väikeste roosade või valgete õitega kõrge rohttaim, mille aromaatsed juurikad sisaldavad rahustavaid toimeaineid

palderjanhape
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mida leidub lodjapuu marjades ja šokolaadis ning mis aitab tekitada mõnutunnet, karboksüülhape, mis on küllastunud viie süsinikuaatomiga

2. hape

palderjaniekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
palderjanijuurtest saadud kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult nt loodusliku rahustava toimega ravimina

palderjanijuur
[nimisõna, substantiiv]
palderjani maa-alused osad ravimi toorainena (droogina)

palderjanitee
[nimisõna, substantiiv]
palderjanijuurtest valmistatav rahustava toimega tee

palderjanitilgad
[nimisõna, substantiiv]
palderjanijuurtest saadavat rahustavat toimeainet sisaldav vedel ravim

palderjanitinktuur
[nimisõna, substantiiv]
palderjanijuurtest saadavat rahustavat toimeainet sisaldav vedel ravim

paldiskilane
[nimisõna, substantiiv]
1. Paldiski elanik

2. Paldiskist pärit inimene

pale
[nimisõna, substantiiv]
1. väljanägemine, väline ilme

2. olemus, eripära, (eri)laad

palearktiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. Euroopa maismaaosa, Himaalaja mäestikust põhja poole jäävat Aasia osa ning Põhja-Aafrikat hõlmav või seal levinud

2. Euraasia parasvöötmes asetsev

palee
[nimisõna, substantiiv]
1. esinduslik elu- või haldushoone, valitseja või kõrgaadliku loss

2. muu suur ja uhke ehitis

paleepööre
[nimisõna, substantiiv]
valitseja kõrvaldamine troonilt õukonna vandenõu abil

paleerevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
valitseja kõrvaldamine troonilt õukonna vandenõu abil

palehigi
[nimisõna, substantiiv]
(vaevanägemise, suure pingutuse kohta)

palehigis
[määrsõna, adverb]
vaeva nähes, suure pingutusega

palendama
[tegusõna, verb]
1. ruumi, kunstiteose, veebilehe vm kunstilist välist kuju looma, sellele kunstipärast välimust andma

2. kunstipäraselt

3. millelegi teatud kuju, ilmet andma, ka kunstis

palendsein
[nimisõna, substantiiv]
akna-, ukse- vm müüriava külg

palenukk
[nimisõna, substantiiv]
põse esileulatuv, kõrgem osa

paleoantropoloog
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja ahvinimese fossiilseid jäänuseid uuriv eriteadlane

paleoantropoloogia
[nimisõna, substantiiv]
antropoloogia haru, mis uurib inimese ja ahvinimese fossiilseid jäänuseid

paleoastronoomia
[nimisõna, substantiiv]
interdistsiplinaarne uurimisvaldkond, mis otsib ja tõlgendab seoseid inimloodud monumentide, sümbolite, mustrite, rituaalide ja astronoomia vahel, samuti kirjeldab muistseid observatooriume, ajaarvamis- ja kalendrisüsteeme vms

paleobioloog
[nimisõna, substantiiv]
väljasurnud organismide elutegevust ja elutingimusi uuriv eriteadlane

paleobioloogia
[nimisõna, substantiiv]
paleontoloogia haru, mis uurib väljasurnud organismide elutegevust ja elutingimusi

paleobotaanik
[nimisõna, substantiiv]
väljasurnud taimorganisme uuriv eriteadlane

paleobotaanika
[nimisõna, substantiiv]
väljasurnud, kivistunud taimorganisme uuriv teadus

paleodieet
[nimisõna, substantiiv]
toitumisviis, mille korral püütakse järgida ürginimeste (küttide ja korilaste) toitumistavasid, nt süüakse puu- ja juurvilja, pähkleid, seeni, liha ja mereande ning välditakse piima- ja teraviljatooteid

paleogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline ajastu, uusaegkonna varaseim osa, mille kestel kujunesid ladestu kivimid

2. uusaegkonna vanim ajastu ning ladestu

paleogenoomika
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib arheoloogilisest materjalist eraldatud DNAd ning rekonstrueerib kunagi elanud organismide genoome

paleogeograaf
[nimisõna, substantiiv]
möödunud ajastute loodusolusid uuriv eriteadlane

paleogeograafia
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib möödunud ajastute loodusolusid, ajaloolise geoloogia ja loodusgeograafia piiriteadus

paleograaf
[nimisõna, substantiiv]
paleograafia eriteadlane

paleograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaloo ja filoloogia abiteadus, mis käsitleb vanu kirjasüsteeme ning vanade käsikirjade dešifreerimist ja dateerimist

2. käsikirjaliste mälestiste kirjutusviisi ja materjali uuriv teadus

paleoklimatoloog
[nimisõna, substantiiv]
möödunud ajastute kliimat ja selle muutumise põhjusi uuriv eriteadlane

paleoklimatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
paleogeograafia haru, mis uurib möödunud ajastute kliimat ja selle muutumise põhjusi

paleoliitikum
[nimisõna, substantiiv]
1. vanem kiviaeg, algas esimeste tööriistade valmistamisega (vähemalt kaks miljonit aastat tagasi) ja lõppes mesoliitikumi algusega (10 000–8000 aastat eKr)

2. vanem kiviaeg

paleoliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
vanemasse kiviaega ehk paleoliitikumi kuuluv, sellest pärinev, sellele iseloomulik

paleontoloog
[nimisõna, substantiiv]
ammuste aegade organisme, nende elutegevusjälgi ja kivistisi uuriv eriteadlane

paleontoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib ammuste aegade organisme, nende elutegevusjälgi ja kivistisi, geoloogia ja bioloogia piiriteadus

paleontoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
paleontoloogia valdkonda kuuluv

paleosoikum
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline aegkond, mis järgneb agueoonile ehk proterosoikumile ja eelneb keskaegkonnale ehk mesosoikumile

2. geoloogiline aegkond

paleosoiline
[omadussõna, adjektiiv]
paleosoikumisse kuuluv, sellele iseloomulik

paleozooloog
[nimisõna, substantiiv]
väljasurnud loomorganisme uuriv eriteadlane

paleozooloogia
[nimisõna, substantiiv]
paleontoloogia haru, mis uurib väljasurnud loomorganisme

paleotoitumine
[nimisõna, substantiiv]
toitumisviis, mille korral püütakse järgida ürginimeste (küttide ja korilaste) toitumistavasid, nt süüakse puu- ja juurvilja, pähkleid, seeni, liha ja mereande ning välditakse piima- ja teraviljatooteid

paleotseen
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline ajastik, paleogeeni ajastu varaseim osa, mille kestel kujunesid ladestu kivimid

2. paleogeeni algusosa

paleotüüp
[nimisõna, substantiiv]
Lääne-Euroopas aastatel 1501–1550 trükitud raamat

paleoökoloog
[nimisõna, substantiiv]
geoloogilise mineviku organismide ja keskkonna suhteid uuriv paleontoloogia eriteadlane

paleoökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
paleontoloogia haru, mis uurib geoloogilise mineviku organismide ja keskkonna suhteid

palestiinlane
[nimisõna, substantiiv]
Palestiina või Iisraeli araablasest elanik

palestik
[nimisõna, substantiiv]
akna-, ukse- vm müüriava külg

palestra
[nimisõna, substantiiv]
1. Vanas-Kreekas aristokraatlike noorte kooli ehk gümnaasiumi keskne plats maadlus-, vehklemis- ja võimlemisharjutusteks vabas õhus

2. selleks määratud ruum või peamiselt poiste võimlemis- või maadluskool

3. poiste maadluskool Vana-Kreekas

4. maadlusväljak

palett
[nimisõna, substantiiv]
(maalikunstnikul:) käes hoitav pöidlaauguga lauake värvide segamiseks

paleus
[nimisõna, substantiiv]
taotluste kõrgeim eesmärk, ettekujutus millestki täiuslikust

paleuslik
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt ülim, nõudmistele kõigekülgselt vastav, selline, mis on veatu ja ebakõlata

palg
[nimisõna, substantiiv]
(hrl arhailise või poeetilise varjundiga:) nägu, põsk

palgaarmee
[nimisõna, substantiiv]
tähtajalise palgalepinguga sõduritest moodustatud sõjavägi

palgaarvestus
[nimisõna, substantiiv]
töötasu arvestamine, hrl töötatud aja või töötulemuse järgi

palgaaste
[nimisõna, substantiiv]
näitarv, mis seostab ametikoha sellele vastava kuupalga määraga

palgaastmik
[nimisõna, substantiiv]
palkade astmik

palgaerinevus
[nimisõna, substantiiv]
erinevus palga suuruses

palgafond
[nimisõna, substantiiv]
kogu rahasumma, mis on mõeldud töötajatele palga maksmiseks mingis majandusüksuses või mingi ala kõigis majandusüksustes

palgakasv
[nimisõna, substantiiv]
palkadena makstavate rahasummade suurenemine ühiskonnas

palgakokkulepe
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepe palkade korraldamise kohta (nt teenistujate ametiliitude keskorganisatsiooni ja valitsuse vahel)

palgakorraldus
[nimisõna, substantiiv]
töötasu arvestamise aluseks olevad tehnilised ja õiguslikud põhimõtted

palgakulu
[nimisõna, substantiiv]
majandusüksuse väljaminek, mille moodustavad töötajate palgad, lisatasud, puhkusetasud, preemiad, töötajatele määratud toetused vms

palgakõnelused
[nimisõna, substantiiv]
palgatõusu üle peetavad läbirääkimised

palgakõrgendus
[nimisõna, substantiiv]
töötasuna makstava rahasumma suurendamine, palga tõstmine

palgakärbe
[nimisõna, substantiiv]
palkadena makstavate rahasummade vähendamine

palgal
[määrsõna, adverb]
tööl, teenistuses (hrl püsiva ametikohana)

palgale
[määrsõna, adverb]
tööle, teenistusse (hrl püsivalt mingile ametikohale)

palgaleht
[nimisõna, substantiiv]
palgaarvestuse dokument, millele koondatakse kõigile töötajatele arvestatud palgad ja muud tasud ning töötasust tehtud kinnipidamised

palgalepe
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepe palkade korraldamise kohta (nt teenistujate ametiliitude keskorganisatsiooni ja valitsuse vahel)

palgaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mille eest palka makstakse

2. selline, kellele palka makstakse, kellegi palgal olev

palgalipik
[nimisõna, substantiiv]
palgateatis, eriti paberkandjal

palgalisa
[nimisõna, substantiiv]
1. töötasule lisanduv rahasumma (lisatasu või palgatõusu näol)

2. lisasissetulek palga kõrval

palgalõhe
[nimisõna, substantiiv]
(ühiskonnas:) eri inimrühmi lahutav palgaerinevus, erinev töötasu suurus

palgalõks
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus inimesel ei ole võimalik oma sissetulekute suurust muuta

palgaläbirääkimised
[nimisõna, substantiiv]
palgatõusu üle peetavad läbirääkimised

palgamaa
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal palga asemel või rahapalgale lisaks kasutada antud maa

palgamiinimum
[nimisõna, substantiiv]
alampalk, miinimumpalk

palgamõrtsukas
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tasu eest sooritab tellitud mõrvu

palgamõrv
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tellimusel tasu eest sooritatav mõrv

palgamõrvar
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tasu eest sooritab tellitud mõrvu

palgamäär
[nimisõna, substantiiv]
töötasu suurus kindlas ajaühikus tehtava töö eest

palganatuke
[nimisõna, substantiiv]
väike, napp palk

palganumber
[nimisõna, substantiiv]
töö eest saadava tasu, palga suurus

palgaolud
[nimisõna, substantiiv]
palk, mis on ametlikult ette nähtud või kokku lepitud (nt seaduses, lepingus)

palgaootus
[nimisõna, substantiiv]
töötasu suurus, mis vastab mingi ala töötajate või teatud inimrühma kuuluvate isikute palgasoovile

palgaori
[nimisõna, substantiiv]
(palgatööd tegeva, töökohast sõltuva inimese kohta)

palgaorjus
[nimisõna, substantiiv]
(palgatöö ja töökohast sõltumise kohta)

palgapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
põhimõtted ja abinõud, mida riik rakendab palgasaajate huvide kaitseks ning ühtlasi majanduses tekkida ähvardavate ebakõlade vältimiseks

palgapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. palgamaksmise päev

2. päev, mil makstakse palka

palgapäeviti
[määrsõna, adverb]
palgapäevadel

palgaraamat
[nimisõna, substantiiv]
varemalt töövõtjale (hrl tükitöölisele) antud raamat, mis sisaldas töölepingu ning kuhu kanti sisse palga arvestus ja väljamakstav summa

palgaraha
[nimisõna, substantiiv]
palga maksmiseks ette nähtud raha

palgaralli
[nimisõna, substantiiv]
(majandusoludele mittevastava kiire palgatõusu kohta ühiskonnas)

palgaredel
[nimisõna, substantiiv]
palkade astmik

palgasaaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes oma töö eest ametlikult, seaduslikult palka saab

palgaseadus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad töötasu, tagatiste ja hüvituste maksmist ja korraldamist

palgaskaala
[nimisõna, substantiiv]
palkade astmik

palgasoov
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine saada teatava suurusega palka

palgasulane
[nimisõna, substantiiv]
palga eest (hrl põllutöödel) töötav meessoost maatööline

palgasumma
[nimisõna, substantiiv]
1. rahaline tasu tehtud töö eest, hrl palgana kord kuus makstav tasu

2. raha, mille töötaja saab tehtud töö eest, tavaliselt üks kord kuus

palgasurve
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev nõudmine, ootus suurema palga järele

2. tugev suurema palga ootus

palgasõdur
[nimisõna, substantiiv]
sõdur, kellel on tähtajaline palgaleping

palgasõjavägi
[nimisõna, substantiiv]
tähtajalise palgalepinguga sõduritest moodustatud sõjavägi

palgasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
töötasu arvestamise aluseks olevad tehnilised ja õiguslikud põhimõtted

palgatariif
[nimisõna, substantiiv]
töötasu suurus kindlas ajaühikus tehtava töö eest

palgatase
[nimisõna, substantiiv]
töötasu suurus (teatava valdkonna) palgasüsteemi osana

palgateadlik
[omadussõna, adjektiiv]
teadlik oma väärtusest ja panusest tööturul, võimeline põhjendama oma panuse väärilist palka

palgateadlikkus
[nimisõna, substantiiv]
arusaamine oma väärtusest ja panusest tööturul, võimekus põhjendada oma panuse väärilist palka

palgateatis
[nimisõna, substantiiv]
töötajale esitatav teave talle igakuiselt arvutatud palga ja muude tasude ning töötasust tehtud kinnipidamiste kohta (e-kirjale lisatud failis või paberkandjal)

palgatingimused
[nimisõna, substantiiv]
palk, mis on ametlikult ette nähtud või kokku lepitud (nt seaduses, lepingus)

palgatoetus
[nimisõna, substantiiv]
tööandjale töötu töölerakendamiseks antav raha

palgatulu
[nimisõna, substantiiv]
palgatööga teenitud tulu, saadud palkade kogusumma

palgatõend
[nimisõna, substantiiv]
töötasu saamist tõendav dokument

palgatõus
[nimisõna, substantiiv]
töötasuna makstava rahasumma suurenemine või lisandumine

palgatöö
[nimisõna, substantiiv]
palga eest tehtav töö

palgatööjõud
[nimisõna, substantiiv]
palgatöö tegijad erinevalt ettevõtjaist, omanikest

palgatööline
[nimisõna, substantiiv]
palgatööd tegev, palgatööst elatuv inimene, hrl vastanduses ettevõtjale

palgatöötaja
[nimisõna, substantiiv]
palga eest tööd tegev töötaja, hrl vastanduses ettevõtjale

palgauuring
[nimisõna, substantiiv]
uuring töötajate palkade kohta

palgavaene
[nimisõna, substantiiv]
täiskohaga töötav, kuid siiski vaesuses elav inimene

palgavaesus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus tehakse küll tööd ja saadakse palka, aga see ei aita vaesusest välja tulla

palgavahe
[nimisõna, substantiiv]
erinevus palga suuruses

palgavõitlus
[nimisõna, substantiiv]
nõupidamiste ja läbirääkimiste või ka streikide näol kulgev võitlus, milles töövõtjate esindajad taotlevad palkade tõstmist ja tööandjate esindajad püüavad palgatõusu hoida teatud raames

palgavõlg
[nimisõna, substantiiv]
määratud ajal tasumata palk, kohustus seda teha

palgavõrdsus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus samasuguse töö tegemisel saadakse võrdset töötasu

palgavägi
[nimisõna, substantiiv]
tähtajalise palgalepinguga sõduritest moodustatud sõjavägi

palgaväline
[omadussõna, adjektiiv]
töötasu(de)le lisaks saadav või olev

palgejooned
[nimisõna, substantiiv]
(mingi nähtuse vm eripäraste ilmingute, iseloomulike tunnuste kohta)

palgeleht
[nimisõna, substantiiv]
tiitellehe vastas asuv pildiga lehekülg

palgepool
[nimisõna, substantiiv]
üks hrl kahest vastandlikust olemuslikust joonest, eripärasest küljest

palgijumikas
[nimisõna, substantiiv]
jäme puupakk vm puutüügas

palgijump
[nimisõna, substantiiv]
jäme puupakk vm puutüügas

palgijupak
[nimisõna, substantiiv]
lühike palk või palgist järele jäänud osa

palgijupp
[nimisõna, substantiiv]
lühike palk või palgist järele jäänud osa

palgikelk
[nimisõna, substantiiv]
endisaja palgiveol ree taha köitega kinnitatud kelk, millele toetusid palkide ladvaotsad

palgikord
[nimisõna, substantiiv]
üks palkide ring palkmaja seinast

palgimets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus kasvavad palgiks sobivad puud või kust lõigatakse palke

palginott
[nimisõna, substantiiv]
pehkinud, kõdunenud puupakk vm puutüügas

palgiots
[nimisõna, substantiiv]
1. palgi otsmine osa

2. palgijupp

palgipakk
[nimisõna, substantiiv]
vanasti palkide metsast väjavedamisel koormaga pööramist võimaldanud palkidealune pakk reel ja palgikelgul

palgiparv
[nimisõna, substantiiv]
(palgiparvetusel:) parveks ühendatud palgid

palgiparvetaja
[nimisõna, substantiiv]
endisaja tööline, kes palgiparvetusel juhtis vett mööda ujutatavate palkide liikumist

palgiparvetus
[nimisõna, substantiiv]
metsamaterjali, palkide edasitoimetamine vett mööda ujutades

palgipuu
[nimisõna, substantiiv]
puu, millest võib saada palgi (nt mänd, kuusk)

palgivedaja
[nimisõna, substantiiv]
metsamaterjali, palke vedav inimene (endisaja või tänapäeva palgiveol)

palgivedu
[nimisõna, substantiiv]
palkide ühest kohast teise toimetamine

palgiveoauto
[nimisõna, substantiiv]
palkide vedamiseks mõeldud veok

palgiveok
[nimisõna, substantiiv]
palkide vedamiseks mõeldud veok

palgivirn
[nimisõna, substantiiv]
hunnik laotud või kuhjatud palke

palgivoor
[nimisõna, substantiiv]
reas liikuvad palgikoormatega veokid

pali
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne hrl ovaalne kolme jalaga puunõu pesupesemiseks

2. kolme jalaga puunõu pesupesemiseks

palimpsest
[nimisõna, substantiiv]
1. pärgamentkäsikiri, mille tekst on maha kraabitud või pestud ja asendatud uuega

2. pärgament, millelt varasem kirjutus on kustutatud ja asendatud uuega

palindroom
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna (või lause), mis tagurpidi loetuna annab sama sõna või lause (nt aias sadas saia)

2. selline sõnamäng või mõistatus

3. nii päri- kui ka tagurpidi lugedes sama keelend

palinka
[nimisõna, substantiiv]
1. ungarlaste rahvusjook, naps, mida valmistatakse nt ploomidest, aprikoosidest, õuntest või pirnidest

2. ungari viin

palisander
[nimisõna, substantiiv]
1. lillaka varjundiga punane kuni pruun väärispuit, millest tehakse nt muusikariistu ja mööblit

2. teat väärispuit

palisandripuit
[nimisõna, substantiiv]
palisander

palissaad
[nimisõna, substantiiv]
1. maasse taotud teritatud palkidest pihtaed hrl vanaaegse kindluse või linnuse muldvallil

2. palktara vanaaegse kindluse muldvallil

palistama
[tegusõna, verb]
piki tee äärt või ääri paiknema, mingit maa-ala ääristama

palistus
[nimisõna, substantiiv]
riide(eseme) palistamisel tekkiv ääris või läbiõmmeldud mitmekordne äär

palistuspiste
[nimisõna, substantiiv]
riide tagasikeeratud serva palistamisel kasutatav piste (nt peitpiste)

palistusõmblus
[nimisõna, substantiiv]
palistamisel kasutatav ääreõmblus

palitu
[nimisõna, substantiiv]
1. väljas kantav pikk varrukatega ülerõivas

2. pikem riideese, mida sa õues teiste riiete peal kannad

paljajalgne
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljajalu olev

2. paljaste jalgadega

paljajalu
[määrsõna, adverb]
1. katmata jalgadega, ilma sukkade-sokkide ja jalatsiteta

2. paljaste jalgadega, palja jalu

paljajalujalats
[nimisõna, substantiiv]
avara jalakujulise esiosa ja painduva tallaga kerge jalanõu, millel pole võlvitoestusi ega kannakõrgendust

paljak
[nimisõna, substantiiv]
1. karv- või taimkattest, katvast kihist vms paljas koht

2. paljas koht

paljakäsi
[määrsõna, adverb]
ilma kinnasteta, kinnastamata kätega

paljalt
[määrsõna, adverb]
ilma riieteta

paljand
[nimisõna, substantiiv]
1. maakoore kivimite või setete paljandumise koht, hrl järsak

2. maakoore kivimite v setete paljandumiskoht

paljandama
[tegusõna, verb]
1. aluspõhja või pinnasekihti avama, seda nähtavale tooma

2. aluspõhja v pinnasekihti avama

paljandik
[nimisõna, substantiiv]
paljand, paljandunud koht

paljanduma
[tegusõna, verb]
1. maapinnal katmatult esinema (hrl kivimi või sette kohta)

2. maapinnal katmatult esinema

paljandusekskavaator
[nimisõna, substantiiv]
masin, mille abil vabastatakse pinnases olev kivim või sete selle peal olevast muust kihist

paljandustöö
[nimisõna, substantiiv]
pinnases olevat kivimit või setet selle peal olevast muust kihist vabastama

paljanema
[tegusõna, verb]
1. (aeglaselt, järk-järgult) millestki katvast (nt juustest, lehtedest) ilma jääma, paljaks minema

2. aja jooksul millegi katva alt nähtavale tulema

paljapäi
[määrsõna, adverb]
katmata peaga, ilma peakatteta

paljapäine
[omadussõna, adjektiiv]
katmata peaga, ilma peakatteta olev

paljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma rõivasteta, jalanõudeta vm tavaliselt keha katva või varjava katteta, millegagi katmata

2. ilma riieteta

3. katteta

4. alasti, rõivasteta, katteta

paljasjalgne
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel pole kindlat tööd ega asupaika, kes on ühiskonnast mingil põhjusel eemaldunud või välja tõugatud

paljasjuhe
[nimisõna, substantiiv]
isolatsioonikihita juhe, mida kasutatakse õhuliinide juures (nt tramm, troll)

paljaskarp
[nimisõna, substantiiv]
1. peaaegu soomusteta karpkala

2. soomusteta karpkala

paljaspea
[nimisõna, substantiiv]
(paljaks pöetud peaga või kiilaspäise inimese kohta)

paljaspeasus
[nimisõna, substantiiv]
täiesti ilma juusteta olek kogu pealae ulatuses või pealae mõnes kohas

paljaspäine
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti ilma juusteta

2. paljaks pöetud või aetud peaga

paljaspäisus
[nimisõna, substantiiv]
täiesti ilma juusteta olek kogu pealae ulatuses või pealae mõnes kohas

paljasseemnetaim
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimkond õite ja viljadeta taimi, millel seemned arenevad käbisoomuste vahel (siia kuuluvad nt mänd, nulg, kuusk)

2. kõrgemate taimede hõimkond

paljastama
[tegusõna, verb]
midagi salajast, varjatut, seni teadmata olnut avalikkuse ette, päevavalgele tooma

paljastu
[nimisõna, substantiiv]
lage taimedeta ala

paljastuhnur
[nimisõna, substantiiv]
peaaegu karvkatteta väike uruloom, kes elab kolooniatena Ida-Aafrikas

paljastuma
[tegusõna, verb]
(millegi salajase, varjatu, seni teadmata olnu kohta:) päevavalgele tulema, avalikuks saama

paljastus
[nimisõna, substantiiv]
hrl meedias millegi salajase, varjatu, seni teadmata olnu avalikkuse ette, päevavalgele toomine või tulemine (nt sõnavõtt, kirjutis)

paljasvili
[nimisõna, substantiiv]
vili, mis tekib ainult sigimikust

paljasväljak
[nimisõna, substantiiv]
1. (linnul:) kattesulgedeta ala suleväljakute vahel

2. kattesulgedeta ala linnul

paljasõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selgesti määratlemata, mittemidagiütlev, sisuga kinnitamata

2. selgesti määratlemata

paljasääri
[määrsõna, adverb]
1. katmata, paljaste jalasäärtega

2. paljaste säärtega

palju
[määrsõna, adverb]
1. suurel hulgal, arvul või määral, rohkesti

2. tavapärasest, vajaminevast vms suuremal hulgal

3. suurel hulgal või määral

palju
[asesõna, pronoomen]
1. (viitab umbmääraselt kellegi või millegi suuremale hulgale)

2. väljendab suurt hulka

paljuke
[asesõna, pronoomen]
1. (tunderõhuliselt millegi vähese, pisku kohta)

2. kui palju, paljuks

paljukene
[asesõna, pronoomen]
1. (tunderõhuliselt millegi vähese, pisku kohta)

2. kui palju, paljuks

paljukesi
[määrsõna, adverb]
1. ühise hulgana, paljudega koos

2. paljudega koos, mitmekesi

paljukordne
[omadussõna, adjektiiv]
paljudel juhtudel (samamoodi) olnud, toimunud, mitmendat korda toimuv või esinev

paljukorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
paljudest korrustest koosnev

paljukorteriline
[omadussõna, adjektiiv]
paljude korteritega

paljuks
[määrsõna, adverb]
(tunderõhuliselt millegi vähese kohta:) paljuke siis

paljukõneldud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millest on palju juttu olnud

paljulapseline
[omadussõna, adjektiiv]
laste poolest rohkearvuline (hrl perekonna kohta)

paljulubav
[omadussõna, adjektiiv]
häid saavutusi, tulemusi ennustav, tulevikus palju loota lubav

paljundama
[tegusõna, verb]
teatud viisil uusi taime- või loomaisendeid saama, nt taime vegetatiivseist organeist või nende osadest uusi isendeid kasvatama

paljundi
[nimisõna, substantiiv]
paljundusaparaat

paljundis
[nimisõna, substantiiv]
paljundatud eksemplar

paljundus
[nimisõna, substantiiv]
tekstist, dokumendist vm koopia tegemine

paljundusaparaat
[nimisõna, substantiiv]
seade fotokoopiate tegemiseks

paljundusgraafika
[nimisõna, substantiiv]
graafikatehnika, mille puhul kujutis lõigatakse või uuristatakse esmalt trükiplaadile (nt puusse, linooli, metalli) ja trükitakse sellelt hiljem paberile

paljundusistandik
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus kasvatatakse paljunduseks mõeldud taimi

paljundusmasin
[nimisõna, substantiiv]
seade fotokoopiate tegemiseks

paljundusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
taimede paljundamiseks kasutatavad tütartaimed, pistikud, võsud vms

paljunduspeenar
[nimisõna, substantiiv]
peenar paljundatavate taimede kasvatuseks (nt mugul- ja sibultaimedele)

paljunema
[tegusõna, verb]
järglasi andma, (järglaste mõttes) arvuliselt kasvama

paljunemine
[nimisõna, substantiiv]
(organismidel:) endasarnaste järglaste saamine

paljunemiselund
[nimisõna, substantiiv]
taime elund, mille abil taim paljuneb (nt õis, vili)

paljunemisorgan
[nimisõna, substantiiv]
taime elund, mille abil taim paljuneb (nt õis, vili)

paljunõudlik
[omadussõna, adjektiiv]
väga nõudlik, suurte nõudmistega

paljupakkuv
[omadussõna, adjektiiv]
huvitav, sisukas

paljurahvuseline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on esindatud palju eri rahvusi

paljuräägitud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millest on palju juttu olnud

paljus
[nimisõna, substantiiv]
suurel arvul või koguses esinemine, erinevusi sisaldav rohkus

paljuseemneline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede viljade kohta:) paljude seemnetega

paljuski
suurel määral, suuresti

paljusus
[nimisõna, substantiiv]
suurel arvul või koguses esinemine, erinevusi sisaldav rohkus

paljusõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
palju sõnu sisaldav

paljutahuline
[omadussõna, adjektiiv]
mitmekülgne, midagi ohtralt sisaldav, millegi poolest rikas

paljuti
[määrsõna, adverb]
1. suurel määral, suuresti

2. paljudel juhtudel

paljutõotav
[omadussõna, adjektiiv]
häid saavutusi, tulemusi ennustav, tulevikus palju loota lubav

paljutähendav
[omadussõna, adjektiiv]
1. erilise, eriti olulise tähendusega, selgelt millelegi vihjav või viitav

2. erilise tähendusega, millelegi viitav

paljutähenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. erilise, eriti olulise tähendusega, selgelt millelegi vihjav või viitav

2. erilise tähendusega, millelegi viitav

paljuvõitu
[määrsõna, adverb]
pisut (liiga) palju

paljuõieline
[omadussõna, adjektiiv]
paljude õitega

paljuütlev
[omadussõna, adjektiiv]
1. erilise, eriti olulise tähendusega, selgelt millelegi vihjav või viitav

2. erilise tähendusega, millelegi viitav

palk
[nimisõna, substantiiv]
1. rahaline tasu tehtud töö eest, hrl palgana kord kuus makstav tasu

2. raha, mille töötaja saab tehtud töö eest, tavaliselt üks kord kuus

palk
[nimisõna, substantiiv]
1. langetatud puu laasitud tüvi või selle osa

2. langetatud puu tüvi (või selle osa), millelt on oksad eemaldatud

palkama
[tegusõna, verb]
1. tööle, teenistusse võtma (hrl püsivale ametikohale)

2. kedagi (teatud ajaks) tööle võtma

3. kellelgi tasu eest midagi teha laskma

Ühendtegusõnad: juurde palkamajuurde palkama

palklagi
[nimisõna, substantiiv]
palkidest lagi

palkmaja
[nimisõna, substantiiv]
palkidest ehitatud maja

palkon
[nimisõna, substantiiv]
1. lahtine rinnatisega platvorm maja välisküljel

2. maja külge ehitatud pind, mis on kinnitatud välisele seinale

3. väike [katuseta] rõdu

palkonn
[nimisõna, substantiiv]
kerge palkidest ehitis

palksein
[nimisõna, substantiiv]
palkidest laotud sein

pall
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmargune põrkav ese (mänguasi või spordivahend)

2. ümmargune ese, millega saab mängida ja sporti teha

pall
[nimisõna, substantiiv]
tuule ja maavärina tugevuse mõõtühik

pallaadium
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge intensiivse läikega väärismetall, keemiline element järjenumbriga 46

pallapool
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik linane riidetükk, mida naised kandsid õlakattena või vaipseelikuna

2. omaaegne valge linasest riidest suveseelik

pallaslane
[nimisõna, substantiiv]
1919–1944 Tartus tegutsenud Pallase kunstikoolis õppinud kunstnik

palliatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. haigustunnuseid leevendav ravim

2. ajutiselt leevendav ravim

palliatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. leevendav, ajutiselt kergendav

2. ajutiselt leevendav

palliatiivravi
[nimisõna, substantiiv]
ravi, mis on suunatud elu ohustava haigusega patsiendi ja tema perekonna elukvaliteedi parandamisele, toetav ravi

pallija
[nimisõna, substantiiv]
mängija, kes üle võrgu mängitavates mängudes (nt tennises, võrkpallis) palli mängu paneb

pallikaotus
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) palli üleminek vastasmängijatele

pallike
[nimisõna, substantiiv]
väike pall

pallikool
[nimisõna, substantiiv]
(tütarlaste) pallimäng, mida mängitakse vastu seina

pallikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kera, palli kujuga

pallikäsitsus
[nimisõna, substantiiv]
palli käsitsemise oskus (sportmängudes)

pallilahing
[nimisõna, substantiiv]
väga võistluslik pallimäng

pallima
[tegusõna, verb]
1. üle võrgu mängitavates mängudes palli mängu panema (mängu alustamisel või katkestamise järel) (nt tennises, võrkpallis)

2. palli mängu lööma

pallima
[tegusõna, verb]
1. (risttahukakujulisteks) pallideks pressima

2. pallidesse pressima

pallimeri
[nimisõna, substantiiv]
mängukoht lastele, kus nad saavad pallide sees hullata

pallimuru
[nimisõna, substantiiv]
1. pallimängudeks mõeldud tallamiskindel muru

2. sellega kaetud jalgpalli-, tennise- vms väljak

pallimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. (sport)mäng, milles (üheks) vahendiks on pall, nt rahvastepall, korvpall

2. sellise mängu mängimine

pallimängija
[nimisõna, substantiiv]
sellise (sport)mängu mängija, milles (üheks) vahendiks on pall

palling
[nimisõna, substantiiv]
löök, millega üle võrgu mängitavates mängudes pall mängu pannakse (nt tennises, võrkpallis)

pallinguala
[nimisõna, substantiiv]
väljakul ala, millelt toimub pallimine

pallingujoon
[nimisõna, substantiiv]
võrguga paralleelne, pallinguala eraldav joon mänguväljakul

pallingutõrje
[nimisõna, substantiiv]
vastase pallingu tõrjumine

pallinguviga
[nimisõna, substantiiv]
pallimisel tehtav viga

palliplats
[nimisõna, substantiiv]
mänguväljak mingiks pallimänguks

pallipoiss
[nimisõna, substantiiv]
(tennises:) väljakult väljalennanud pallide mängijaile tagasi toimetaja

pallisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
hindamissüsteem, mille aluseks on pall

pallitama
[tegusõna, verb]
1. (risttahukakujulisteks) pallideks pressima

2. pallidesse pressima

pallitiir
[nimisõna, substantiiv]
ümbermaailmareis meritsi, nt purjejahiga

pallium
[nimisõna, substantiiv]
kitsas villane riideriba, mida katoliku piiskop kannab liturgilise rõivastuse peal (üks ots ees ja teine seljal)

pallivahetus
[nimisõna, substantiiv]
palli mängusolek pallingust kuni ühe võistkonna või võistleja punkti võitmiseni (nt võrkpallis, tennises, lauatennises)

pallivise
[nimisõna, substantiiv]
koolispordi ala, kus võisteldakse palli võimalikult kaugele viskamises

palliväljak
[nimisõna, substantiiv]
mänguväljak mingiks pallimänguks

pallon
[nimisõna, substantiiv]
1. üle pea selga käiv kõrge tagasipööratava kraega nailonsviiter, mis oli populaarne 1960. aastatel

2. kõrge rullkraega särk

palltool
[nimisõna, substantiiv]
tervislikku kehaasendit võimaldav iste, metallraamil olev täispuhutud kummipall, mis võib olla kaetud tekstiiliga

pallur
[nimisõna, substantiiv]
korv-, võrk-, jalgpalli- vm pallimängu mängiv inimene, hrl sportlane

palm
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas ja lähistroopikas kasvav hrl sirgetüveline puu suurte lehvikutaoliselt asetsevate lehtedega

2. hästi soojas kliimas kasvav puu, millel ei ole oksi ja mille tipus kasvavad suured laiad lehed

palmett
[nimisõna, substantiiv]
(arhitektuuris, kunstis:) lehvikukujuline ornament, mis meenutab palmilehte

palmihoone
[nimisõna, substantiiv]
1. suur troopikataimede kasvuhoone (hrl botaanikaaias)

2. suur kasvuhoone, kus kasvatatakse troopilisi ilutaimi ja mida hrl kasutatakse ka koosviibimiste korraldamiseks

palmik
[nimisõna, substantiiv]
hrl kolmest juuksekimbust tehtud punutis peas

palmikkiri
[nimisõna, substantiiv]
palmikuid meenutav kudumiskiri

palmikkude
[nimisõna, substantiiv]
koepinnal keerduvate ja põimuvate parempidiste silmuste tulpadega kudumisviis

palmikpiste
[nimisõna, substantiiv]
kaunistuspiste, mille rida töö paremal poolel meenutab palmikut

palmiksai
[nimisõna, substantiiv]
1. palmikuks või muidu keerdu keeratud magus sai

2. keerdudega sai

palmileht
[nimisõna, substantiiv]
palmilt saadud leht hrl materjalina (nt hüttide ehitamiseks, seelikute valmistamiseks)

palmima
[tegusõna, verb]
1. juuksesalke, lõngakimpe vms teatud järjekorras üksteisest üle viies palmikuks punuma

2. põimima

3. palmikuks punuma

palmimaja
[nimisõna, substantiiv]
1. suur troopikataimede kasvuhoone (hrl botaanikaaias)

2. suur kasvuhoone, kus kasvatatakse troopilisi ilutaimi ja mida hrl kasutatakse ka koosviibimiste korraldamiseks

palmioks
[nimisõna, substantiiv]
(datli)palmilt lõigatud lehevars koos lehtedega

palmipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas ja lähistroopikas kasvav hrl sirgetüveline puu suurte lehvikutaoliselt asetsevate lehtedega

2. hästi soojas kliimas kasvav puu, millel ei ole oksi ja mille tipus kasvavad suured laiad lehed

palmipuudepüha
[nimisõna, substantiiv]
1. ülestõusmispühadele eelnev pühapäev, tähistab Kristuse saabumist Jeruusalemma, kus rahvas puistas tema teele tervituseks palmioksi

2. ülestõusmispühadele eelnev pühapäev

palmirasv
[nimisõna, substantiiv]
õlipalmi viljalihast valmistatud õli

palmisuhkur
[nimisõna, substantiiv]
looduslik suhkur, mida valmistatakse datli- ja mõne muu palmi tüvest kogutavast mahlast

palmitsema
[tegusõna, verb]
1. juuksesalke, lõngakimpe vms teatud järjekorras üksteisest üle viies palmikuks punuma

2. põimima

3. palmikuks punuma

palmituum
[nimisõna, substantiiv]
palmiseemnel

palmituumaõli
[nimisõna, substantiiv]
õlipalmi seemneist pressitud õli

palmivaha
[nimisõna, substantiiv]
palmiõlist saadav aine, mida kasutatakse nt küünalde valmistamisel ja kosmeetikatoodete koostises

palmivein
[nimisõna, substantiiv]
palmimahlast saadud alkohoolne jook

palmiõli
[nimisõna, substantiiv]
õlipalmi viljalihast valmistatud õli

palmjas
[omadussõna, adjektiiv]
palmitaoline

palmlehik
[nimisõna, substantiiv]
suurte sulgjate lehtedega madal puu

palmlehikud
[nimisõna, substantiiv]
klass keskaegkonnale iseloomulikke (osalt väljasurnud) paljasseemnetaimi

palmuma
[tegusõna, verb]
põimuma

paloolouss
[nimisõna, substantiiv]
troopikameredes elutsev rõngaslülidest koosneva kehaga uss

palpatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kehal oleva haige koha sõrmega, käega kompamine, kobades katsumine (nt kõhuõõne seisundi uurimisel)

2. käega, sõrmega kompamine, kobades katsumine

palpeerima
[tegusõna, verb]
1. (haiget kohta kehal) sõrmega, käega korduvalt kompama, kobades katsuma

2. korduvalt kompama, kobades katsuma

palsam
[nimisõna, substantiiv]
1. šampooniga pesemise järel juustele kantav vedel aine, mis neid pehmendab ja tervendab

2. vedel aine, mida sa määrid pärast pea pesemist juustesse, et need oleksid pehmemad ja tervemad

palsameerima
[tegusõna, verb]
surnukeha roiskumisvastaste ainetega immutama

palsamikreem
[nimisõna, substantiiv]
palsamiäädikast ja lisandeist valmistatud magushapu siirupine toode, mida kasutatakse nt salatite ja magustoitude maitsestamiseks ning kastmena kookidel ja jäätistel

palsaminulg
[nimisõna, substantiiv]
laia koonusja võraga igihaljas okaspuu, Eestis pargipuuna

palsamipappel
[nimisõna, substantiiv]
pealt tumeroheliste, alt valkjate lehtede ja lõhnavate pungadega puu, Eestis pargipuuna

palsamipuu
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Ameerikast pärinev palsamit andev troopikapuu

palsamiäädikas
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia päritolu pruun siirupitaoline äädikas, mis on saadud valge veiniäädika vähemalt 12 aasta pikkusel laagerdamisel puutünnides (salatite, marinaadide, grillitud aedviljade vm roogade maitsestamiseks)

palsamnulg
[nimisõna, substantiiv]
laia koonusja võraga igihaljas okaspuu, Eestis pargipuuna

palsampappel
[nimisõna, substantiiv]
pealt tumeroheliste, alt valkjate lehtede ja lõhnavate pungadega puu, Eestis pargipuuna

paltus
[nimisõna, substantiiv]
1. Atlandi ja Vaikse ookeani rannikuvete suur väärtuslik püügikala

2. kala

palu
[nimisõna, substantiiv]
1. kuiv liivane okasmets, hrl männik

2. kuiv okasmets, hrl männik

palu-härghein
[nimisõna, substantiiv]
palumetsades kasvav kahvatukollaste õitega rohttaim, mis poolparasiidina kinnitub teiste taimede juurtele

palukamets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus kasvab rohkesti pohli

palu-karukell
valgusküllastes metsades kasvav lillade püstiste, hiljem tähtjalt laiuvate karvaste õitega rohttaim

palukas
[nimisõna, substantiiv]
1. nõmme- ja rabametsades kasvav igihaljas punaste hapude marjadega kääbuspõõsas

2. raba lähedal asuvates metsades kasvav taim, mille küljes on väikesed punased marjad

paluke
[nimisõna, substantiiv]
1. leiva- vm raasuke, suutäis

2. toidupoolis

3. tükike, raasuke

palukene
[nimisõna, substantiiv]
1. leiva- vm raasuke, suutäis

2. toidupoolis

3. tükike, raasuke

palukuklane
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt valguserikastes palumetsades elav suur sipelgas

paluma
[tegusõna, verb]
1. mingit soovi, palvet esitama, mingi palvega kellegi poole pöörduma

2. mingit soovi või palvet esitama

Ühendtegusõnad: kaasa paluma, kaasa paluma, tagasi palumatagasi paluma

palumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole soovitud, palutud

palumets
[nimisõna, substantiiv]
liivastel muldadel kasvav mets (hrl männik), mille alustaimestikule on iseloomulikud mustikad ja pohlad

palumine
[nimisõna, substantiiv]
mingi soovi, palve esitamine, mingi palvega kellegi poole pöördumine

palumännik
[nimisõna, substantiiv]
liivasel, kuid nõmmemännikuga võrreldes niiskemal pinnasel kasvav kõrge männimets

palun
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. viisakussõna mingi soovi, palve esitamisel, kellelegi midagi andes või kellegi poole pöördumisel

2. sõna, mida sa ütled, kui sa pöördud kellegi poole mingi soovi või palvega

palusammal
[nimisõna, substantiiv]
okasmetsades sageli aluskatet moodustav punakate, sulgjalt harunenud varte ja läikivate kollakasroheliste lehtedega sammal

paluv
[omadussõna, adjektiiv]
soovi, palvet väljendav

paluvalt
[määrsõna, adverb]
soovi, palvet väljendades, paluval pilgul või toonil

palve
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi teisele teatavaks tehtud (tungiv) soov, mille täitmist loodetakse

2. see, kui sa esitad kellelegi oma soovi ja loodad, et ta selle täidab

palvegrupp
[nimisõna, substantiiv]
palvetamiseks kokku tulnud rühm usklikke inimesi

palvehelmed
[nimisõna, substantiiv]
1. helmestega nöör loetud palvete loendamiseks (tuntud mitmes usundis)

2. helmestega nöör palvete loendamiseks

palvekiri
[nimisõna, substantiiv]
1. riigiorganile, ametiasutusele või -isikule esitatud kirjalik palve

2. kirjalik palve

palvekoda
[nimisõna, substantiiv]
palvemaja, kirik vm kultushoone, kus ühiselt palvetatakse

palvekoosolek
[nimisõna, substantiiv]
usklike kogunemine, kus loetakse palvetekste või palvetatakse Jumala või jumaluse poole

palvela
[nimisõna, substantiiv]
eraldi hoone või suurem ruum jumalateenistuste või palvetundide pidamiseks

palvelaul
[nimisõna, substantiiv]
palvet sisaldav vaimulik laul

palveline
[nimisõna, substantiiv]
see, kes palvetab

palvelipp
[nimisõna, substantiiv]
värviline riidetükk, mis nöörile riputatuna tuules lehvides aitab uskumuse kohaselt levitada palveid ja häid soove (eriti Tiibeti budismis)

palvemaja
[nimisõna, substantiiv]
eraldi hoone või suurem ruum jumalateenistuste või palvetundide pidamiseks

palvenöör
[nimisõna, substantiiv]
teatud arvu sõlmedega nöör loetud palvete loendamiseks (nt õigeusu kloostrites)

palvepäev
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi valitud päev, millal kutsutakse üles palvetama mingi sündmuse, olukorra eest, isikute vm toetuseks

palveraamat
[nimisõna, substantiiv]
palveid sisaldav raamat

palveratas
[nimisõna, substantiiv]
Tiibeti budistide pööratav või tuule jõul pöörlev aparaat, millesse on asetatud kirjutatud palved ja mille iga pöördering märgib nende palvete ühekordset lugemist

palveruum
[nimisõna, substantiiv]
ruum palvetamiseks (nt kirikus, lennujaamas, hotellis vm)

palverändaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes rändab usuliselt tähtsaks tunnistatud paika

palverändur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes rändab usuliselt tähtsaks tunnistatud paika

palverännak
[nimisõna, substantiiv]
uskliku rituaalne teekond pühapaika

palvesaal
[nimisõna, substantiiv]
ruum palvetamiseks ja palvetalituste läbiviimiseks

palvesall
[nimisõna, substantiiv]
palvetamisel, jumalateenistusel kantav sall (nt juutidel, tiibetlastel)

palvesõna
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnaliselt või mõttes mingi soovi, abipalve või tänutundega jumala või jumaluse poole pöördumine

2. pöördumine jumala poole valju häälega või mõttes, et teda tänada või talt abi küsida

palvetaja
[nimisõna, substantiiv]
(usklik) inimene, kes palvetab

palvetajaritsikas
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna- ja Kesk-Euroopas esinev röövputukas, kelle asend saaki oodates meenutab palvetavat inimest

2. röövputukas

palvetama
[tegusõna, verb]
1. sõnadega või mõttes mingi soovi, abipalve või tänutundega Jumala või jumaluse poole pöörduma, palveteksti lugema

2. jumala poole pöörduma, et talt midagi paluda või teda tänada

palveteenistus
[nimisõna, substantiiv]
usutalitus nt nelipühilastel, adventistidel

palvetekst
[nimisõna, substantiiv]
tekst, mida kasutakse palvetalitusel või mis sisaldab palvet

palvetuba
[nimisõna, substantiiv]
väiksem ruum palvetamiseks (hrl ilmalikus hoones)

palvetund
[nimisõna, substantiiv]
palvemajas vm paigas toimuv hrl jutlustaja, palvevenna vms peetav jumalateenistus

palvevaip
[nimisõna, substantiiv]
vaip, millel põlvitades loeb muslim oma palveid

palvevend
[nimisõna, substantiiv]
vennastekoguduse, vabakoguduste ja teiste usuvoolude innukas järgija või jutlustaja

palveveski
[nimisõna, substantiiv]
Tiibeti budistide pööratav või tuule jõul pöörlev aparaat, millesse on asetatud kirjutatud palved ja mille iga pöördering märgib nende palvete ühekordset lugemist

palveõde
[nimisõna, substantiiv]
palvetamisele pühendunud usklik naine

palvlema
[tegusõna, verb]
kestvalt paluma, palvetama, palves olema

palvus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike palvetalitus (kirikus vm)

2. lühike palvetalitus

palvushommikusöök
[nimisõna, substantiiv]
hommikune koosviibimine ettekannete, arutelu ja söömaajaga, mis toob kokku kiriku-, poliitika-, ühiskonna- ja kultuuritegelased ning huvirühmade esindajad

palünoloogia
[nimisõna, substantiiv]
taimede õietolmu ja eoste uurimisega tegelev teadusharu

pamfletist
[nimisõna, substantiiv]
1. naeruvääristavate päevakajaliste artiklite, pamflettide kirjutaja

2. pamfletikirjutaja

pamflett
[nimisõna, substantiiv]
1. naeruvääristav ja paljastav päevakajaline kirjutis või ilukirjandusteos

2. naeruvääristav päevakajaline kirjutis

pamm
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kella vm löökide tumeda kõlaga heli

pamp
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamäärase kujuga, millessegi mähitud või seotud pakk mingeid (pehmeid) esemeid

2. pakitud vähene vara või kraam

pampa
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerika lähistroopiline tasane rohtla, kus kasvavad peamiselt kuivalembesed ja lühikese kasvueaga rohttaimed

2. Lõuna-Ameerika rohtla

pampahirv
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas elutsev väheldane saleda kehaehitusega hirv

pampakass
[nimisõna, substantiiv]
jässakas karmi karvaga kaslane

pamparebane
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas elutsev pika koonu ja suurte kõrvadega segatoiduline rebast meenutav loom

pamparohi
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerika rohtlates kõrgeid tihnikuid moodustav hõbedaläikeliste õisikutega kõrreline rohttaim

pampeero
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerikas Patagoonia alalt põhja poole puhuv tugev külm tuul

2. pampas puhuv tuul

pampel
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärinev aedades kasvatatav mustade vaarikasarnaste viljadega poolpõõsas

pamper
[nimisõna, substantiiv]
auto, traktori vm sõiduvahendi ees- või tagaosas paiknev autokeret kaitsev osa

pampers
[nimisõna, substantiiv]
1. ühekordselt kasutatav imiku mähe (hrl kaubamärgiga Pampers)

2. selline mähe täiskasvanute (nt vanurite) tarbeks

pan
[nimisõna, substantiiv]
1. Poolas ja Tšehhis aadlitiitel

2. (kõnetlussõnana:) härra

3. Poola, Tšehhi aadlitiitel ja kõnetlussõna härra

pan
kõik-, kogu-, üld-

panakeia
[nimisõna, substantiiv]
1. utoopiline ravim kõigi haiguste vastu

2. imerohi kõigi hädade puhul

3. imerohi kõigi haiguste ja pahede vastu

panama
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge punutud meestekübar, millel on madal lame põhi ja lai sirge äär

2. suvekübar

panamakaabu
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge punutud meestekübar, millel on madal lame põhi ja lai sirge äär

2. suvekübar

panamakübar
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge punutud meestekübar, millel on madal lame põhi ja lai sirge äär

2. suvekübar

panamalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Panama kodanik või elanik

2. Panama päritolu inimene

panamerikanism
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika riikide ja rahvaste solidaarsusideoloogia ja -liikumine

panariitsium
[nimisõna, substantiiv]
sõrme või varba äge mädapõletik

panatroop
[nimisõna, substantiiv]
1920-ndatel toodetud suur, kapikujuline grammofon (koos raadioga) vinüülplaatide mängimiseks

panatsea
[nimisõna, substantiiv]
1. utoopiline ravim kõigi haiguste vastu

2. imerohi kõigi hädade puhul

3. imerohi kõigi haiguste ja pahede vastu

pancetta
[nimisõna, substantiiv]
kergelt soolatud, aga mitte suitsutatud Itaalia peekon

pand
[nimisõna, substantiiv]
1. looka või rõngaks painutatud tugev vits

2. võru, vibu

panda
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Tiibeti bambustihnikuis elutsev haruldane koheva karvaga loom, kelle põhitoiduks on bambusevõrsed

2. Ida-Tiibeti bambustihnikuis elutsev haruldane karulane

pandadiplomaatia
[nimisõna, substantiiv]
Hiina valitsuse tava kasutada hiidpandasid ehk bambuskarusid hea tahte avaldusena välisriikidega suhete parandamiseks

pandakaru
[nimisõna, substantiiv]
bambuskaru, hiidpanda

pandan
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas kasvav puu või põõsas, millel on tüveharude tipus tuttidena paiknevad mõõkjad lehed

2. troopikapuu

pandav
[omadussõna, adjektiiv]
seksuaalselt ahvatlev, seksikas

pandeemia
[nimisõna, substantiiv]
hulgaline haigestumine mingisse nakkushaigusse, mis haarab kogu maailma, ülemaailmne nakkushaiguse puhang

pandeemiline
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse kohta:) kogu maailma haarav, ülemaailmselt leviv

panderoll
[nimisõna, substantiiv]
1. paberpakendis postipakk hrl trükitoodete, dokumentide vms saatmiseks (nt suur ümbrik või nööriga kinniseotud pakk)

2. ristpaelsaadetis

3. pealekleebitud sedel aktsiisimaksu tasumise kohta

panderollima
[tegusõna, verb]
maksumärgiga, panderolliga varustama

pandiandja
[nimisõna, substantiiv]
võlgnik, kes on võtnud laenu pandi tagatisel

pandihärra
[nimisõna, substantiiv]
mõisnik, kes teatud rahasumma eest sai oma käsutusse pandimõisa, mõisa pandilevõtja

pandilunastamine
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne seltskonnamäng, kus milleski kaotanul või eksinul tuli pant anda ja see hiljem teiste poolt määratud teoga lunastada

2. seltskonnamäng

pandimaja
[nimisõna, substantiiv]
tarbeesemete ja väärtasjade pantimise tagatisel lühiajalist tasulist laenu andev asutus

pandimõis
[nimisõna, substantiiv]
teatud rahasumma eest kindlaks ajavahemikuks pandiomaniku käsutusse antud mõis, mille pärusomanik võis tähtaja möödudes tagasi lunastada

pandimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne seltskonnamäng, kus milleski kaotanul või eksinul tuli pant anda ja see hiljem teiste poolt määratud teoga lunastada

2. seltskonnamäng

pandimärk
[nimisõna, substantiiv]
märk pakendil, mis osutab, et tegemist on pandipakendiga

pandipakend
[nimisõna, substantiiv]
pakend, mille eest on makstud tagatisraha, pandimärgiga varustatud pakend

pandipidaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kelle nõude tagamiseks on pant antud

pandit
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetatud braahmani tiitel Indias

2. selle tiitli kandja

3. õpetatud braahmani tiitel

panditaara
[nimisõna, substantiiv]
pandipakendid

pandivaldus
[nimisõna, substantiiv]
(omaaegne mõisavaldamise viis Eesti- ja Liivimaal:) teatud rahasumma eest kindlaks ajavahemikuks pandiomaniku käsutusse antud valdus, mille pärusomanik võis tähtaja möödudes tagasi lunastada

pandivõtja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kelle nõude tagamiseks on pant antud

pandiõigus
[nimisõna, substantiiv]
laenuandja õigus varale, mis laenu saaja on talle võla tagatiseks pantinud

pandlakeel
[nimisõna, substantiiv]
pandla nõelakujuline osa, mis rihma kinnitamisel pannakse läbi sobiva rihmaaugu

pandžab
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Ees-India loodeosas elava rahva liige

2. Indias elava rahva liige

pandur
[nimisõna, substantiiv]
1. vees hoitav vett läbilaskev kast eluskala ja vähkide säilitamiseks või transportimiseks

2. eluskala hoidmise kast

pandurpaat
[nimisõna, substantiiv]
1. paat, mis on varustatud vees hoitava vett läbilaskva kastiga eluskala ja vähkide säilitamiseks või transportimiseks

2. paat

pandus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaldtee või hoones treppi asendav kaldpind

2. kaldpind, -tee

paneel
[nimisõna, substantiiv]
1. (suur) monteeritav plaaditaoline ehitusdetail (nt raudbetoonist)

2. ehitusdetail

paneeldiskussioon
[nimisõna, substantiiv]
publiku ees (ja osalusel) aset leidev vestlusring mingil kindlal teemal

paneelelamu
[nimisõna, substantiiv]
paneelidest monteeritud elumaja (hrl korterelamu)

paneelikas
[nimisõna, substantiiv]
paneelmaja, paneelelamu

paneelima
[tegusõna, verb]
paneeli[de]ga katma

paneeliveok
[nimisõna, substantiiv]
veok ehituspaneelide transportimiseks

paneelkardin
[nimisõna, substantiiv]
sirgest materjaliribast kardin, mis liigub siinidel ainult külgsuunas (teda ei saa pöörata ega kokku siduda)

paneelkarp
[nimisõna, substantiiv]
(hrl paneelelamu kohta)

paneelmaja
[nimisõna, substantiiv]
paneelidest monteeritud maja, hrl paneelelamu

paneer
[nimisõna, substantiiv]
India toorjuust, mis kuulub nt mitmesuguste karride koostisse või mida pudendatakse suppidesse ja salatitesse

paneerima
[tegusõna, verb]
lihalõike, kala vms enne praadimist jahus, riivsaias, lahtiklopitud munas, seemnetes vm veeretama, et küpsedes tekiks neile krõbe koorik

paneering
[nimisõna, substantiiv]
krõbe koorik, mis katab kala, liha vm toidupala, kui seda on enne küpsetamist veeretatud jahus, riivsaias, lahtiklopitud munas vm segus

panegüürik
[nimisõna, substantiiv]
1. ülistava proosa- või luuleteose autor

2. kiidukõne pidaja, kellegi ülistaja

3. panegüürika autor v harrastaja

panegüürika
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulik kiidukõne

2. liialdatud ülistus

panegüüriline
[omadussõna, adjektiiv]
(liialdavalt) ülistav

panek
[nimisõna, substantiiv]
panemine

panema
[tegusõna, verb]
1. hrl käeliigutusega midagi kuskile, mingisse kohta asetama

2. käte abil midagi mingisse kohta liigutama või mingisse asendisse, olukorda seadma

Ühendtegusõnad: alla panema, alla panema, edasi panema, edasi panema, ette panema, ette panema, juurde panema, juurde panema, kaasa panema, kaasa panema, kinni panema, kinni panema, kokku panema, kokku panema, kõrvale panema, kõrvale panema, külge panema, külge panema, maha panema, maha panema, mööda panema, mööda panema, otsa panema, otsa panema, paika panema, paika panema, peale panema, peale panema, pealt panema, pealt panema, pihta panema, pihta panema, püsti panema, püsti panema, sisse panema, sisse panema, tagasi panema, tagasi panema, taha panema, taha panema, tuksi panema, tuksi panema, vahele panema, vahele panema, vastu panema, vastu panema, välja panema, välja panema, ära panema, ära panema, üles panema, üles panema, ümber panemaümber panema

panetama
[tegusõna, verb]
1. millegagi harjumise tõttu hingelt tuimaks, tundetuks muutuma

2. tuimaks, tundetuks muutuma

panetuma
[tegusõna, verb]
1. millegagi harjumise tõttu hingelt tuimaks, tundetuks muutuma

2. tuimaks, tundetuks muutuma

panetunud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hingelt) tuim, tundlikkuse kaotanud

2. selline, kes (enam) ei muutu

pang
[nimisõna, substantiiv]
1. sangaga nõu vedelike vm ainete kandmiseks või ammutamiseks

2. anum, milles saab kanda vedelikku, liiva või muud

pangaametnik
[nimisõna, substantiiv]
pangas töötav ametnik

pangaarve
[nimisõna, substantiiv]
1. teenus raha pangas hoidmiseks ja arvelduste vm tehingute tegemiseks (nt arvelduskonto, hoiuarve)

2. teenus, mille kaudu inimene või firma saab hoida pangas oma raha ja teha sellega toiminguid

pangaasius
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasia jõgedest pärit, välimuselt haid meenutav valge lihaga kala

2. Aasia jõgedest pärit valge lihaga, madala rasva- ja kõrge valgusisaldusega kala

pangaautomaat
[nimisõna, substantiiv]
1. automaat, millest pangakaardiga saab kontolt välja võtta sularaha ja teha makseid

2. automaat, mille abil saab spetsiaalse kaardiga oma pangakontolt raha võtta ja makseid teha

pangabuss
[nimisõna, substantiiv]
liikuv pangakontor, kus saab teha pangatehinguid ja võtta kontolt või maksta kontole sularaha

pangahoius
[nimisõna, substantiiv]
pangas hoitav rahasumma

pangahoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles asub pank

pangahärra
[nimisõna, substantiiv]
(panga omaniku, pangajuhi või kõrge pangaametniku kohta, sageli irooniliselt, negatiivses kontekstis)

pangainspektsioon
[nimisõna, substantiiv]
riigiasutus, mis korraldab järelevalvet pankade üle

pangajooks
[nimisõna, substantiiv]
1. massiline sularaha kontolt välja võtmine (nt devalveerimispaanika, panga sulgemise hirmu mõjul)

2. massiline sularaha kontolt välja võtmine

pangajuht
[nimisõna, substantiiv]
panga igapäevast tegevust juhtiv ja selle eest vastutav tippjuht

pangajärelevalve
[nimisõna, substantiiv]
riiklik järelevalve pankade üle pangandussüsteemi stabiilsuse ja pangaklientide hoiuste kaitseks

pangakaart
[nimisõna, substantiiv]
1. panga poolt konto omanikule või tema poolt määratud isikule välja antud kaart, mis toimib elektroonilise maksevahendina

2. plastist kaart, mille pank annab pangaarve omanikule ning millega saab tasuda ostude ja teenuste eest

pangakonto
[nimisõna, substantiiv]
1. teenus raha pangas hoidmiseks ja arvelduste vm tehingute tegemiseks (nt arvelduskonto, hoiuarve)

2. teenus, mille kaudu inimene või firma saab hoida pangas oma raha ja teha sellega toiminguid

pangakontor
[nimisõna, substantiiv]
pangateenuseid osutav panga allasutus

pangakrahh
[nimisõna, substantiiv]
panga majanduslik kokkuvarisemine, mis hrl lõppeb pankrotiga

pangakrediit
[nimisõna, substantiiv]
pangast lepingu alusel laenuna antav rahasumma

pangalaen
[nimisõna, substantiiv]
pangast lepingu alusel laenuna antav rahasumma

pangamaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles asub pank

pangandus
[nimisõna, substantiiv]
1. pangateenuseid, panku ja nende tegevust hõlmav majandusharu

2. panku ja nende tegevust hõlmav majandusharu

pangandusalane
[omadussõna, adjektiiv]
pangandusvaldkonnaga seotud

pangaoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
panga vahendusel tehtav rahaline toiming (nt makse sooritamine, valuutavahetus, konto avamine)

pangaorjus
[nimisõna, substantiiv]
(pangalaenu võtmise ja sellele järgneva olukorra kohta, kus pika aja jooksul tuleb pangale laenu koos intressidega tagasi maksta)

pangaprotsent
[nimisõna, substantiiv]
1. (panga poolt makstava või võetava intressi kohta

2. teenustasu kohta, mida pank võtab kaardimaksetelt)

pangapäev
[nimisõna, substantiiv]
(seoses pangatehingutega, maksete liikumisega:) panga tööpäev, mis tahes nädalapäev, välja arvatud laupäev, pühapäev ja riiklik püha

pangarööv
[nimisõna, substantiiv]
panga röövimine raha omandamise eesmärgil

pangaröövel
[nimisõna, substantiiv]
pangaröövi toime pannud, selles osalenud inimene

pangas
[nimisõna, substantiiv]
suur settekivimi rahn

pangasaladus
[nimisõna, substantiiv]
kogu teave ja hinnangud, mis on pangale teatavaks saanud tema või teise panga kliendi kohta (nt isikuandmed, tehingud, ärisaladused)

pangasmäestik
[nimisõna, substantiiv]
mäestik, mis on tekkinud murrangutest lõhestatud maakoore pangaste nihkumise tõttu

pangasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
seadustega määratud pankade ja rahapoliitika üldine korraldus, mille ülesanne on tagada raha ja raharingluse stabiilsus riigis

pangateenus
[nimisõna, substantiiv]
panga osutatav teenus (nt arvelduskonto avamine)

pangatehing
[nimisõna, substantiiv]
panga vahendusel tehtav rahaline toiming (nt makse sooritamine, valuutavahetus, konto avamine)

pangatoiming
[nimisõna, substantiiv]
panga vahendusel tehtav rahaline toiming või mis tahes pangateenuse kasutamine (nt makse sooritamine, kontopäringu tegemine, hoiuselepingu sõlmimine)

pangatšekk
[nimisõna, substantiiv]
1. raha valdaja kirjalik korraldus, mille järgi pank maksab selle esitajale välja korraldusel märgitud summa

2. dokument, mille järgi pank peab selle esitajale dokumendis märgitud rahasumma välja maksma

pangatäht
[nimisõna, substantiiv]
paberist vms pehmest materjalist maksevahend

pangavõlg
[nimisõna, substantiiv]
pangale tasuda olev võlg

pangaülekanne
[nimisõna, substantiiv]
1. maksesumma ülekandmine ühe isiku või asutuse kontolt teise isiku või asutuse kontole

2. raha kandmine ühelt pangakontolt teisele

pangene
[omadussõna, adjektiiv]
ühe pangetäie mahutav

pangermanism
[nimisõna, substantiiv]
kõiki germaani rahvaid ühendada püüdev liikumine

pangesalat
[nimisõna, substantiiv]
sügisel eri köögiviljadest (nt sibul, porgand, kapsas, kurk) ämbris vm suures nõus kokku segatud klassikaline hoidis, mida kasutatakse salatina lihatoitude juurde

pangetäis
[nimisõna, substantiiv]
ämbrit täitev kogus (nt vett, toidu- vm ainet)

pangoliin
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt suurte kõrvalestadega soomusloom Põhja-Indias, Nepalis, Lõuna-Hiinas vm

pani
[nimisõna, substantiiv]
1. (Poolas ja Tšehhis kõnetlussõnana:) proua

2. proua Poolas, Tšehhis, Slovakkias

panihhiida
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu kirikus surnumälestusteenistus, kus palvetatakse surnute eest

paniir
[nimisõna, substantiiv]
India toorjuust, mis kuulub nt mitmesuguste karride koostisse või mida pudendatakse suppidesse ja salatitesse

paniköör
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes alusetult paanitseb ja paanikat tekitab

panila
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus midagi (varjul) hoitakse

panini
[nimisõna, substantiiv]
soe röstitud itaaliapärane võileib

panipaik
[nimisõna, substantiiv]
koht või ruum, kus midagi hoitakse (nt kuhu asjad saab eest ära panna või kus säilitatakse tagavarasid)

panislamism
[nimisõna, substantiiv]
1. 1860-ndatel tekkinud, kõigi islamiusuliste rahvaste ja riikide ühinemist ning koostööd taotlev usulis-poliitiline liikumine

2. kõigi islamiusuliste ühisriigi loomist taotlev liikumine

pank
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguseid rahaoperatsioone (nt hoiustamist, laenuandmist, arveldamist, valuutavahetust) sooritav ja sellega raharinglust korraldav finantsasutus

2. vastav hoone

3. asutus, kus saab oma raha hoida

pank
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge järsk kallas, kus paljanduvad paekivikihid

2. rannikupank

pank
[nimisõna, substantiiv]
suur, ebamäärase kujuga tihke (kõvaks kuivanud) tükk mingit ainet (nt mulda, jääd)

panka
[määrsõna, adverb]
(hrl pinnase kohta:) suuri tükke, kamakaid sisaldavaks

pankas
[määrsõna, adverb]
(hrl pinnase kohta:) suuri tükke, kamakaid sisaldav

pankiir
[nimisõna, substantiiv]
1. panga omanik või suuraktsionär

2. kõrge pangaametnik

3. panga omanik või inimene, kellel on pangas tähtis töö

pankjas
[omadussõna, adjektiiv]
suuri tükke sisaldav, neist koosnev

panklik
[omadussõna, adjektiiv]
suuri tükke sisaldav, neist koosnev

pankraation
[nimisõna, substantiiv]
1. maadluse ja rusikavõitluse sugemetega spordiala Vanas-Kreekas

2. antiikne spordiala

pankrannik
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge järsk kallas, kus paljanduvad paekivikihid

2. rannikupank

pankreas
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhuõõnes mao taga paiknev elund, mis seedenäärmena eritab seedenõret ja sisenõrenäärmena toodab hormoone (nt insuliini)

2. mao taga paiknev nääre

pankreatiin
[nimisõna, substantiiv]
1. ensüüme sisaldav ravim seedehäirete puhuks (valmistatakse veiste kõhunäärmest)

2. looma kõhunäärmest valmistatud ravimpreparaat

pankreatiit
[nimisõna, substantiiv]
kõhunäärme kudede põletikuline kahjustus

pankromaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
kõigi värvide suhtes tundlik

pankroonia
[nimisõna, substantiiv]
lähenemine, mille puhul võetakse arvesse nii nähtuse varieerumist ühes ajalõikes (ehk sünkrooniat) kui ka selle ajaloolist arengut (ehk diakrooniat)

pankrot
[nimisõna, substantiiv]
1. maksejõuetus, mis seisneb võlgniku suutmatuses rahuldada võlausaldajate nõudeid, mille täitmise tähtpäev on saabunud

2. olukord, kus firmal pole piisavalt raha, et oma võlgu ära maksta

pankroteeruma
[tegusõna, verb]
1. lõplikult maksejõuetuks jääma

2. sattuma olukorda, kus firmal pole piisavalt raha, et oma võlgu ära maksta

pankrotiavaldus
[nimisõna, substantiiv]
avaldus pankroti väljakuulutamiseks, mille võlgnik või võlausaldaja esitab kohtule

pankrotihaldur
[nimisõna, substantiiv]
kohtu ja võlausaldajate usaldusisik, kes kontrollib maksejõuetu võlgniku majandustegevust ja kaitseb võlausaldajate huve

pankrotihoiatus
[nimisõna, substantiiv]
võlgnikule esitatud kirjalik hoiatus selle kohta, et kavatsetakse välja kuulutada pankrot

pankrotilaine
[nimisõna, substantiiv]
paljud üksteisele järgnevad pankrotti minekud

pankrotimeister
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes teadlikult loob ettevõtteid, et võlausaldajate petmise teel kasu teenida ja seejärel ettevõte pankrotiga lõpetada

2. ettevõtja, kes enne pankroti väljakuulutamist ettevõttest varad välja kandib

pankrotimenetlus
[nimisõna, substantiiv]
kohtu algatatud õigustoimingud, mille kaudu võlausaldaja saab õiguse rahuldada oma nõudeid võlgniku vara arvel

pankrotipesa
[nimisõna, substantiiv]
nõuded pankrotistunud ettevõtte vastu ning pankrotivõlgniku vara, mille arvel neid nõudeid rahuldatakse

pankrotiprotsess
[nimisõna, substantiiv]
kohtu algatatud õigustoimingud, mille kaudu võlausaldaja saab õiguse rahuldada oma nõudeid võlgniku vara arvel

pankrotiseadus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad võlgniku kohtumäärusega väljakuulutatud maksejõuetust

pankrotistama
[tegusõna, verb]
pankrotti jõudmist, lõplikku maksejõuetust põhjustama

pankrotistuma
[tegusõna, verb]
1. lõplikult maksejõuetuks jääma

2. sattuma olukorda, kus firmal pole piisavalt raha, et oma võlgu ära maksta

pankrotistunud
[omadussõna, adjektiiv]
pankrotti jäänud, lõplikult maksejõuetuks jäänud

pankrotitoimkond
[nimisõna, substantiiv]
vähemalt kolmest isikust koosnev toimkond, kes kaitseb pankrotimenetluses võlausaldajate huve ja valvab pankrotihalduri tegevuse üle

pankrotivara
[nimisõna, substantiiv]
pankrotivõlgniku vara, mille arvel rahuldatakse võlausaldajate nõudeid

pankrotivõlgnik
[nimisõna, substantiiv]
isik vm õigussubjekt, kelle suhtes on kohus pankroti välja kuulutanud

pankur
[nimisõna, substantiiv]
1. panga omanik või suuraktsionär

2. kõrge pangaametnik

3. panga omanik või inimene, kellel on pangas tähtis töö

panleukopeenia
[nimisõna, substantiiv]
kasside parvoviiruse põhjustatud, eeskätt kassidel esinev nakkushaigus

panlogism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline arusaam, mille järgi kõik olemasolev on mõistuspärane ja kõik mõistuspärane on tegelik või saab selleks kunagi (hrl Hegeli filosoofia kohta)

2. õpetus olemise ja mõtlemise samasusest

pann
[nimisõna, substantiiv]
1. madalate äärtega siledapõhjaline metallnõu toidu praadimiseks või küpsetamiseks

2. madalate äärtega metallist nõu, mille peal saab toitu praadida ja küpsetada

panna
[nimisõna, substantiiv]
1. (omaaegne kõnetlussõna Poolas ja Tšehhis:) preili

2. (omaaegne kõnetlussõna) preili Poolas, Tšehhis

pannal
[nimisõna, substantiiv]
(liikuva nõelaga) kinnitusvahend rihma vm eseme ühe otsa küljes (otste omavaheliseks kinnitamiseks, ka kaunistuseks)

pannaldama
[tegusõna, verb]
1. pannalt või pandlaid kinni panema, pandlaga kinnitama

2. pannaldega varustama

pannalking
[nimisõna, substantiiv]
pandlaga king

pannalvöö
[nimisõna, substantiiv]
pandlaga vöö

pannilabidas
[nimisõna, substantiiv]
1. pikema käepideme ja laia lameda tööosaga riist pannil küpsetatava toidu ümberpööramiseks ja pannilt äratõstmiseks

2. ese, millega sa pannil toitu tõstad ja ümber pöörad

pannileib
[nimisõna, substantiiv]
kartulit, suitsuliha ja nisujahu sisaldavast taignast küpsetatud plaadipirukas (Lääne-Eesti ja saarte toiduna)

panninäpits
[nimisõna, substantiiv]
1. enisaegsed puuvarrega pihid sabata panni tõstmiseks

2. sabata panni tõstmiseks

pannipitsa
[nimisõna, substantiiv]
paksu põhjaga pitsa

panniroog
[nimisõna, substantiiv]
eri toiduainetest pannil (hautades) valmistatav toit (nt paella)

pannitäis
[nimisõna, substantiiv]
1. panni täitev, suhteliselt suur kogus (toitu)

2. panni täitev kogus

pannkoogijahu
[nimisõna, substantiiv]
piima- ja munapulbri ning kergitusainega jahu pannkookide küpsetamiseks

pannkoogitort
[nimisõna, substantiiv]
ülestikku laotud ülepannikookidest ja nende vahele laotatud täidisest tort

pannkook
[nimisõna, substantiiv]
1. pannil vedelast taignast praetud (väike) ümmargune kook

2. pannil vedelast tainast küpsetatud ümmargune kook

pannkookla
[nimisõna, substantiiv]
prantsuspärane pannkoogibaar

pannoo
[nimisõna, substantiiv]
1. maaling, bareljeef vm kaunistus raamiga piiratud seina- või laepinnal

2. mingi kindla ruumi seinale või laele loodud (suur) dekoratiivne kunstiteos

3. raamitud dekoratiivne seinakompositsioon

pannukas
[nimisõna, substantiiv]
1. pannil vedelast taignast praetud (väike) ümmargune kook

2. pannil vedelast tainast küpsetatud ümmargune kook

pano
[nimisõna, substantiiv]
(hrl meeste keelepruugis:) seksimine

panoftalmiit
[nimisõna, substantiiv]
kogu silmamuna põletik, silma üldpõletik

panoptikum
[nimisõna, substantiiv]
vahakujude muuseum

panoraam
[nimisõna, substantiiv]
1. maastiku, linna vm avar vaatepilt kõrgemalt kohalt või eemalt

2. ringvaade, maastiku üldvaade

3. ringmaal

4. nurgamõõtur

panoraamne
[omadussõna, adjektiiv]
(vaatepildi kohta:) avar, ümbritsevat laialt haarav

panoraampilt
[nimisõna, substantiiv]
avarat vaatepilti kujutav foto, videopilt vm

panoraamröntgen
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu hammaskonna ning lõualuude pildistamine röntgenikiirtega

2. röntgenipilt kogu hammaskonnast ning lõualuudest

panoraamvaade
[nimisõna, substantiiv]
1. maastiku, linna vm avar vaatepilt kõrgemalt kohalt või eemalt

2. ringvaade, maastiku üldvaade

3. ringmaal

4. nurgamõõtur

panotroop
[nimisõna, substantiiv]
1920-ndatel toodetud suur, kapikujuline grammofon (koos raadioga) vinüülplaatide mängimiseks

panpsühhism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline vaade, mille järgi maailm ehk loodus on elav ja hingestatud organism või mis käsitleb kogu mateeriat teadvuslikuna

2. õpetus mateeria hingestatusest

panseksuaal
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet mistahes sooidentiteediga isiku vastu

panseksuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet mistahes sooidentiteediga inimese vastu

panseksuaalsus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalne identiteet, mille korral tuntakse seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet mistahes sooidentiteediga isiku vastu

pansion
[nimisõna, substantiiv]
1. üürieluase, millega kaasneb söök, korter kostiga

2. kostikorter

3. pansionaat

4. kinnine õppe- v kasvatusasutus

pansionaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (ajutist) eluaset koos söögiga üüriv ettevõte (nt võõrastemaja, eakate hooldekodu)

2. võõrastekodu, kostiga tube üüriv ettevõte

pansionär
[nimisõna, substantiiv]
pansionaadis elav isik

panslaavi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
kõigi slaavlastega, nende ühtsusega seotud

panslavism
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaal 19. sajandi keskpaiku kujunenud liikumine ja ideoloogia, mille eesmärk oli slaavi rahvad poliitiliselt ja kultuuriliselt ühendada

2. kõiki slaavi rahvaid ühendada püüdnud liikumine

pansool
[nimisõna, substantiiv]
sool, mis saadakse tavalise lauasoola naatriumisisalduse vähendamisel ja kaaliumkloriidi ja magneesiumsulfaadi lisamisel

pansootia
[nimisõna, substantiiv]
loomataud, mis on levinud laialdastel aladel

pant
[nimisõna, substantiiv]
1. (laenusuhetes:) vara, millega tagatakse laenu vm kohustuse täitmine

2. vastav lepinguline suhe, lepingust tulenev laenuandja õigus sellele varale

pantaloone
[nimisõna, substantiiv]
koomiline vanamehekuju Itaalia 16.–18. sajandi rahvakomöödias

pantaloonid
[nimisõna, substantiiv]
pikad meestepüksid

panteism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline õpetus, mis samastab jumala kõiksusega või peab universumit jumala ilminguks

2. kõikjumalus, jumalat loodusega samastav õpetus

panteist
[nimisõna, substantiiv]
panteismi pooldaja

pantenool
[nimisõna, substantiiv]
B5-vitamiini alkohoolne analoog, toatemperatuuril viskoosne läbipaistev vedelik, mida kasutatakse niisutava ja rahustava ainena kosmeetikas ja farmaatsias

panteon
[nimisõna, substantiiv]
paljude jumalatega usundi jumalad tervikuna

panter
[nimisõna, substantiiv]
must panter, leopardi (või jaaguari) mustakarvaline vorm

panter-kärbseseen
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspruuni valgetäpilise kübaraga mürgine seen

pantese
[nimisõna, substantiiv]
1. (laenusuhetes:) vara, millega tagatakse laenu vm kohustuse täitmine

2. vastav lepinguline suhe, lepingust tulenev laenuandja õigus sellele varale

panthabe
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tihe habe

2. suur, tihe

pantija
[nimisõna, substantiiv]
võlgnik, kes on võtnud laenu pandi tagatisel

pantima
[tegusõna, verb]
(laenuandjale) lepinguga midagi tagatiseks, võlgnevuse katteks lubama või andma, midagi panti panema või pandiks andma

pantkiri
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) kinnisvaraga tagatud pika tähtajaga võlakohustus

pantofaag
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes tarvitab nii taimset kui loomset toitu

pantograaf
[nimisõna, substantiiv]
seade jooniste kopeerimiseks suurendatud või vähendatud mõõdus (kasutatakse nt graveerimisel)

pantohvel
[nimisõna, substantiiv]
kerge ja pehme jalats toas kandmiseks

pantokraator
[nimisõna, substantiiv]
motiiv kunstis ja ikoonitüüp, mis kujutab aujärjel istuvat Kristust, avatud evangeeliumiraamat vasakus käes ja parem käsi õnnistavalt üles tõstetud

pantokriin
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede hirvede noortest pehmetest sarvedest valmistatav toniseeriv ravimpreparaat

2. luustumata hirvesarvedest saadav erguti

pantomiim
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnatu kehalise väljenduse kunst, mis rajaneb jäljendamisel ja kujutlusvõimel

2. tummnäidend

pantomiimika
[nimisõna, substantiiv]
1. keha väljendusliigutused

2. tegevuse, olukorra vms väljendamine kehakeele abil, ilma sõnadeta

pantomiimiline
[omadussõna, adjektiiv]
sõnatul kehalisel väljendusel põhinev, pantomiimina esitatav

pantomiimiteater
[nimisõna, substantiiv]
pantomiimilavastusi etendav teater

pantoteenhape
[nimisõna, substantiiv]
üks B-rühma vitamiinidest (B5-vitamiin), toidust (nt maksast, pärmist, munadest) saadav ja organismis leiduv aine, mis reguleerib ainevahetust

pantrik
[nimisõna, substantiiv]
kollakashall tumedate piklike laikudega kaslane Kagu-Aasia troopikametsades

pantrinahk
[nimisõna, substantiiv]
leopardilt saadud karusnahk

pants
[nimisõna, substantiiv]
suur raske tükk

pantsatama
[tegusõna, verb]
raskelt kukkuma

pantser
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva kate mõnedel loomadel (nt kilpkonnal, jõevähil, vöölastel)

2. soomuskate loomadel

pantserdama
[tegusõna, verb]
soomustama, metallkattega või kaitsva luuplaadiga katma

pantser-ninasarvik
[nimisõna, substantiiv]
Aasia suurim ninasarvik, kelle sügavate vagudega hall nahk meenutab soomusplaati

pantsid
[nimisõna, substantiiv]
(vanasti tavaliste madalasäärelise saapaga uiskude kohta)

pantsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
pantsatades

pantšen-laama
[nimisõna, substantiiv]
(budismi mõnes koolkonnas:) tähtsuselt teine vaimulik dalai-laama järel

pantvang
[nimisõna, substantiiv]
nõudmiste täitmise tagatiseks võetud vang

pantvangi
[määrsõna, adverb]
(pantvangistusse võtmise kohta)

pantvangidraama
[nimisõna, substantiiv]
äärmuslik, väga ohtlik olukord, kus oma eesmärkide saavutamiseks on võetud pantvange, kes võivad hukkuda

pantvangikriis
[nimisõna, substantiiv]
äärmuslik, väga ohtlik olukord, kus oma eesmärkide saavutamiseks on võetud pantvange, kes võivad hukkuda

pantvangis
[määrsõna, adverb]
(nõudmiste täitmise tagatiseks kuskil kinnihoituna, pantvangistuses olemise kohta)

pantvangist
[määrsõna, adverb]
(pantvangistusest vabastamise, pääsemise kohta)

pantvangistama
[tegusõna, verb]
nõudmiste täitmise tagatiseks kuskil kinni hoidma, pantvangi võtma

pantvangistus
[nimisõna, substantiiv]
nõudmiste täitmise tagatiseks kuskil kinnihoituna olemine (ilma liikumis- ja lahkumisvabaduseta)

pantvorm
[nimisõna, substantiiv]
paeluss

pantürkism
[nimisõna, substantiiv]
1. Türgis 20. sajandi algul mõjule pääsenud liikumine ja ideoloogia, mille eesmärk oli turgi rahvad poliitiliselt ja kultuuriliselt ühendada

2. kõiki turgi rahvaid ühendada püüdev liikumine

panus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida keegi (nt oma tegevusega) millelegi lisab, kellegi töine, rahaline vms osa mingi tulemuse saavutamisel

2. see, mille keegi (näiteks oma tegevusega) kuhugi juurde annab, lisab

panustama
[tegusõna, verb]
oma (rahalist, töist) osa andma millegi õnnestumiseks, edenemiseks vms

panustehnika
[nimisõna, substantiiv]
esemete kaunistamine teisest materjalist või teist värvi osadega, mis kinnitatakse hrl eseme süvendatud kohtadesse

paokiirus
[nimisõna, substantiiv]
vähim kiirus, mis on vajalik selleks, et jäädavalt lahkuda antud taevakeha(de) külgetõmbejõu mõjupiirkonnast

paokil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. veidi avatud olekus, pisut lahti(sena)

2. poollahti, veidi avatud

paokile
[määrsõna, adverb]
1. veidi avatud olekusse, pisut lahti(seks)

2. pooleldi avatuks

paoklahv
[nimisõna, substantiiv]
arvutiklaviatuuril klahv Esc, mis enamikus programmides katkestab käsu täitmise

paopaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus saab peituda, varjul olla

2. raskesti ligipääsetav koht, kuhu vanasti sõda vm hädaohtu kartes varjuti (nt soosaar, koobas)

paos
[määrsõna, adverb]
1. kellegi eest peitu pagenud, varjule läinud

2. millegi eest varjul

paotama
[tegusõna, verb]
1. veidi avama, pooleldi lahti tegema (nt ust, suud, silmi)

2. praokile avama

paotuma
[tegusõna, verb]
1. veidi avanema, pooleldi lahti minema

2. paokile minema

3. praokile avanema

papa
[nimisõna, substantiiv]
(vanemas või vabamas pruugis:) isa

papaaha
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge karusnahkne meestemüts lohku vajutatud pehme põhjaga (peamiselt Kaukaasias ja Kesk-Aasias, vormimütsina kasakatel ning Vene sõjaväes polkovnikutel, kindralitel ja marssalitel)

2. kõrge torujas karusmüts

papagoi
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ereda, kireva sulestikuga troopikalind, Eestis hrl lemmiklinnuna

2. värviliste sulgedega lind, keda peetakse sageli puuris lemmikuna

papagoikala
[nimisõna, substantiiv]
nokataolise suuga eredavärviline korallriffide kala

papagoilaskmine
[nimisõna, substantiiv]
1. keskajal gildide korraldatud kevadised pidulikud laskevõistlused, kus püüti ammuga tabada kõrge posti otsa seatud linnukujulist märklauda (ka võistlustele järgnevaid jootusid hõlmavalt)

2. keskajal gildide korraldatud kevadised pidulikud laskevõistlused

papagoilik
[omadussõna, adjektiiv]
papagoile omane, papagoid või tema käitumist meenutav

papagoilised
[nimisõna, substantiiv]
selts kirevaid troopikametsa linde

papagoitulp
[nimisõna, substantiiv]
kahe-kolmevärviliste pooltäidisõitega tulp, mille õieservad on narmastunud või justkui kroogitud

papaia
[nimisõna, substantiiv]
1. kollane või oranž väikeste mustade seemnetega puuvili, mis maitselt, kujult ja suuruselt meenutab melonit

2. puuvili

papaiin
[nimisõna, substantiiv]
1. taimne ensüüm, mida kasutatakse nt liha pehmitamiseks ja mõne ravimi valmistamiseks

2. taimne ensüüm

papake
[nimisõna, substantiiv]
(vabamas keelepruugis, sageli irooniliselt või halvustavalt:) isa

papakene
[nimisõna, substantiiv]
(vabamas keelepruugis, sageli irooniliselt või halvustavalt:) isa

paparatso
[nimisõna, substantiiv]
kuulsuste pilte jahtiv (hrl vabakutseline) fotograaf

papardelle
[nimisõna, substantiiv]
väga laiad, vahel krookelise äärega itaaliapärased lintnuudlid

papaveriin
[nimisõna, substantiiv]
1. oopiumis leiduv alkaloid, mis lõõgastab silelihaseid

2. silelihase spasme lõõgastav ravim

papi
[nimisõna, substantiiv]
vanem meesterahvas

papiljonipolka
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne 2/4-taktimõõdus seltskonnatants

papiljott
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk peenike painduvast materjalist lokirull

2. vanaaegne lokirull (paberist, riidest vms)

3. lokirull

papill
[nimisõna, substantiiv]
1. väike tüükataoline moodustis nt nahal või keelel

2. (taimedel:) kattekoe madal väljasopistis

3. moodustis nahal või keelel

4. taimedel: kattekoe väljasopistis

papillaarjooned
[nimisõna, substantiiv]
jooned sõrme- ja varbaotstel, peopesades ja jalataldadel

papilloom
[nimisõna, substantiiv]
näsakujuline healoomuline kasvaja nahal või limaskestal

papilloomiviirus
[nimisõna, substantiiv]
paljut tüüpi viirus, mis tekitab inimesel kasvajaid (nt soolatüükaid, aga ka emakakaelavähki)

papimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
usuliste eelarvamustega

papinael
[nimisõna, substantiiv]
laia lameda peaga lühike nael papi vms kinnitamiseks

papitöö
[nimisõna, substantiiv]
pappesemete valmistamine

papjeemašee
[nimisõna, substantiiv]
1. peenestatud paberist, kriidist, kipsist ja liimainest saadud pehme mass, mida on võimalik vormida ja värvida

2. liimi, kipsi ja kriidiga segatud paberimass

papka
[nimisõna, substantiiv]
paberist või kartongist kaaned hrl koos seal hoitavate dokumentide, kirjade või muuga

papliebemed
[nimisõna, substantiiv]
papli seemnekarvad (õhus lendlevatena, maad katva valge kogumina)

paplitolm
[nimisõna, substantiiv]
papli seemnekarvad (õhus lendlevatena, maad katva valge kogumina)

paplivatt
[nimisõna, substantiiv]
papli seemnekarvad (õhus lendlevatena, maad katva valge kogumina)

paplivill
[nimisõna, substantiiv]
papli seemnekarvad (õhus lendlevatena, maad katva valge kogumina)

paponüüm
[nimisõna, substantiiv]
vanaisa nimest (või nime osast) saadud nimi

papp
[nimisõna, substantiiv]
1. raha

2. raha

papp
[nimisõna, substantiiv]
1. paberist ja kartongist paksem jäik materjal, mida kasutatakse nt taara või ühekordsete nõude valmistamiseks

2. väga paks kõva paber, millest tehakse näiteks karpe

3. paberist ja kartongist paksem materjal

papp
[nimisõna, substantiiv]
(hrl õigeusu) vaimulik

pappel
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolkeral levinud haavataoline lehtpuu, millel on karvatutiga seemned

pappkaas
[nimisõna, substantiiv]
papist või kartongist kaas

pappkast
[nimisõna, substantiiv]
papist kast

pappkatus
[nimisõna, substantiiv]
katusepapiga kaetud katus

papptaldrik
[nimisõna, substantiiv]
papist taldrik ühekordseks kasutamiseks

papptops
[nimisõna, substantiiv]
papist joogitops ühekordseks kasutamiseks

papptopsik
[nimisõna, substantiiv]
papist joogitops ühekordseks kasutamiseks

paprika
[nimisõna, substantiiv]
1. suure ümara kauna taoline mahedamaitseline, mahlakas, värvikas vili köögiviljana

2. piklik köögivili, mis on osaliselt seest tühi

paprikapulber
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud paprikaviljadest jahvatatud pulber maitseainena

paps
[nimisõna, substantiiv]
(vanemas või vabamas pruugis:) isa

papu
[nimisõna, substantiiv]
pehme (tallaga) imikujalats

papuloosne
[omadussõna, adjektiiv]
haiguslike sõlmekujuliste nahamoodustistena, paapulitena esinev

papüroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. papüürusele kirjutatud tekste uuriv ajaloo abiteadus

2. papüürusetekste uuriv teadusharu

papüürus
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Aafrikas kasvav kõrkjat meenutav kõrge rohttaim, millest muistsel ajal valmistati kirjutusmaterjali

2. taim

papüüruserull
[nimisõna, substantiiv]
kepi külge kinnitatud ja rulli keeratud (kirjutatud tekstiga) papüüruseriba

papüüruskäsikiri
[nimisõna, substantiiv]
käsikiri, mis on kirjutatud papüürusetaimest valmistatud kirjutusmaterjalile

papüüruslaev
[nimisõna, substantiiv]
papüürusekimpudest ehitatud laev (Vana-Egiptuses)

papüürus-lõikhein
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Aafrikas kasvav kõrkjat meenutav kõrge rohttaim, millest muistsel ajal valmistati kirjutusmaterjali

2. taim

papüürusrull
[nimisõna, substantiiv]
kepi külge kinnitatud ja rulli keeratud (kirjutatud tekstiga) papüüruseriba

papüürussammas
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Egiptuse ehituskunstile omane papüüruse-lõikheina õit või punga kujutava kapiteeliga sammas

paraad
[nimisõna, substantiiv]
1. rivistunud väeosade pidulik ülevaatus ja möödamarss (hrl avalikul väljakul)

2. pidulik üritus, kus näiteks sõdurid kindlas rütmis astuvad ja teised inimesed neid vaatavad

paraadiline
[nimisõna, substantiiv]
paraadist või rongkäigust osavõtja

paraaditsema
[tegusõna, verb]
toredana (ringi) liikuma, uhkeldades ennast näitama

paraadlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (paraadile omaselt) pidulik või esinduslik

2. välise toredusega uhkeldav või muljet avaldav

paraadlikkus
[nimisõna, substantiiv]
pidulikkus, esinduslikkus

paraadlikult
[määrsõna, adverb]
paraaditsevalt

paraadmarss
[nimisõna, substantiiv]
paraadi korras liikumine

paraadmunder
[nimisõna, substantiiv]
(auastme- või ametitunnustega) pidulik vormiriietus

paraadna
[nimisõna, substantiiv]
1. (korrus)maja välisuks (koos trepikojaga)

2. trepikoda

paraadportree
[nimisõna, substantiiv]
esinduslik portreemaal, millel rõhutatakse kujutatava inimese (nt valitseja, väepealiku) suursugusust ja väärikust

paraadsamm
[nimisõna, substantiiv]
pidulikel puhkudel kasutatav rivisamm (nt paraadil, auvalve vahtkonnavahetusel)

paraadtrepp
[nimisõna, substantiiv]
esindusliku hoone peasissekäigu lai välistrepp või sisetrepp

paraaduks
[nimisõna, substantiiv]
suurema maja peamine, hrl esinduslikum välisuks maja fassaadiküljel

paraadvorm
[nimisõna, substantiiv]
(nt kaitseväelaste, sportlaste) pidulik vormiriietus, esindusvorm

parabeen
[nimisõna, substantiiv]
hügieenitoodetes ning kosmeetikas kasutatav säilitusaine, mis takistab bakterite, seente ning mikroobide tekkimist tootes

parabellum
[nimisõna, substantiiv]
1. 9 mm kaliibriga automaatpüstol

2. teat püstol

paraboloid
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) kõverpind, mis tekib parabooli liikumisel ümber oma telje

parabool
[nimisõna, substantiiv]
sümmeetriline kõverjoon, mille iga punkti kaugused fookusest ja juhtsirgest on võrdsed

paraboolantenn
[nimisõna, substantiiv]
nõgusa taldriku kujuline antenn

paraboolne
[omadussõna, adjektiiv]
sümmeetrilist kõverjoone, parabooli kujuline või seda meenutav

paradeerima
[tegusõna, verb]
toredana (ringi) liikuma, uhkeldades ennast näitama

paradigma
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmavaateline lähtemall

2. (teadusaladega seoses:) mõistete, seaduste ja meetodite süsteem, millel rajaneb uurimine ja õpetamine

paradigmaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
(maailmavaatelise lähtemalliga, teadusaladega seoses:) paradigmasse puutuv, paradigmas esinev

paradiis
[nimisõna, substantiiv]
(usundites:) taevas kui koht, kuhu õndsate hinged pääsevad pärast surma, sealne õndsusseisund

paradiisiaed
[nimisõna, substantiiv]
(Vanas Testamendis:) kaunis rohuaed, Aadama ja Eeva muretu elupaik enne pattulangemist

paradiisilind
[nimisõna, substantiiv]
kireva sulestikuga värvuline Uus-Guinea ja Austraalia troopikametsades

paradiisilindlased
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond troopilisi kaunikujuliste ja -värviliste sulgedega värvulisi

2. värvuliste sugukond

paradiisilinnulill
[nimisõna, substantiiv]
paradiisilindu meenutavate erkoranžide õitega Lõuna-Aafrika taim, Eestis lõikelill

paradiisisaar
[nimisõna, substantiiv]
imeilus, paradiislikult kaunis saar

paradiisiõun
[nimisõna, substantiiv]
paradiisi-õunapuu väike kõva vili

paradiisi-õunapuu
[nimisõna, substantiiv]
väikeste kõvade viljadega õunapuu

paradiisiõunapuu
[nimisõna, substantiiv]
väikeste kõvade viljadega õunapuu

paradiislik
[omadussõna, adjektiiv]
1. paradiisi meenutav, idülliline

2. õnne, täiust või luksust pakkuv

paradoks
[nimisõna, substantiiv]
1. näilikult mõistusvastane, vastuolu või vasturääkivust sisaldav väide või nähtus

2. vastuolulisus

paradoksaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (näilikult) absurdne, (justkui) kokkusobimatut ühendav

2. paradoksi meenutav

paradoksaalselt
[määrsõna, adverb]
(näilikult) vastuolulisel, paradoksaalsel kombel

paradoksaalsus
[nimisõna, substantiiv]
näilik vastuolulisus või mõistusvastasus

paradokslema
[tegusõna, verb]
1. (mõtteväljendustes) paradokse kasutama, paradoksidega mängima

2. paradokse kasutama, paradoksidega mängima

paradokslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (näilikult) absurdne, (justkui) kokkusobimatut ühendav

2. paradoksi meenutav

paradoksne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (näilikult) absurdne, (justkui) kokkusobimatut ühendav

2. paradoksi meenutav

parafeerima
[tegusõna, verb]
1. dokumenti, eriti rahvusvahelist lepingut selle koostajate nimetähtede allakirjutamisega tõendama

2. rahvusvahelist lepingut nimetähtede allakirjutamisega tõendama

parafiilia
[nimisõna, substantiiv]
normist kõrvale kalduv seksuaalne käitumine või eelistus (nt nekrofiilia, zoofiilia)

parafiin
[nimisõna, substantiiv]
valge vahataoline lõhna ja maitseta aine, mida saadakse naftast või sünteetiliselt ning kasutatakse nt küünalde valmistamiseks ja immutusvahendina

parafiinima
[tegusõna, verb]
parafiiniga katma või immutama

parafiinmähis
[nimisõna, substantiiv]
parafiiniga tehtud mähis (soojutusravis)

parafiinpaber
[nimisõna, substantiiv]
parafiiniga immutatud niiskuskindel paber (nt pakendite valmistamiseks)

parafiinravi
[nimisõna, substantiiv]
soojutusravi võte, kus soojuse talletajaks on parafiin

parafiinõli
[nimisõna, substantiiv]
naftast saadav värvuseta, lõhnata ja maitseta õline vedelik, mida kasutatakse nt meditsiinis ja kosmeetikas

parafimoos
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik suguti tipmise osa pitsumine eesnaha avas

2. sugutiluki pitsumine eesnaha avas

parafraas
[nimisõna, substantiiv]
1. teiste sõnadega edasi antud, ümber sõnastatud väljend või ütlus

2. teise autori teksti ümbersõnastus, kus mõte jääb samaks (hrl lõigu tasandil)

parafraasima
[tegusõna, verb]
1. kellegi teise ütlust või teksti oma sõnastuses kordama või seda natuke teisiti, muudetud mõttega esitama

2. parafraasina esitama

parafraseerima
[tegusõna, verb]
1. kellegi teise ütlust või teksti oma sõnastuses kordama või seda natuke teisiti, muudetud mõttega esitama

2. parafraasina esitama

parafrastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. parafraasirohke

2. parafraseeriv

paragenees
[nimisõna, substantiiv]
mineraalide, kivimite vm samaaegne või kindlas järgnevuses moodustumine, mis põhineb sarnastel tekketingimustel ning nende koostises olevate keemiliste elementide lähedastel omadustel ja rändevõimel

paragraafia
[nimisõna, substantiiv]
kirjutamispuue, mida iseloomustab tähtede, kirjavahemärkide või sõnade väärkasutamine

paragrahv
[nimisõna, substantiiv]
1. seaduse vm õigusakti nummerdatud alljaotis (tähistatud märgiga § ja vastava numbriga), mis sisaldab õigusnormi või selle osa

2. üks osadest, millest seadus koosneb (märk §)

3. õigusakti teksti osa

paragrahvimärk
[nimisõna, substantiiv]
paragrahvi tähistamiseks kasutatav märk (§)

paragrahviväänaja
[nimisõna, substantiiv]
(osava seadusetõlgendaja, hrl advokaadi kohta)

paragripp
[nimisõna, substantiiv]
1. gripisarnaste nähtudega viirushaigus

2. gripisarnane nakkushaigus

paraguailane
[nimisõna, substantiiv]
1. Paraguay kodanik või elanik

2. Paraguay päritolu inimene

paraguaylane
[nimisõna, substantiiv]
1. Paraguay kodanik või elanik

2. Paraguay päritolu inimene

parajalt
[määrsõna, adverb]
sobival, vajalikul määral, mõõdukalt

parajasti
[määrsõna, adverb]
1. (just) praegu, (just) sel ajal või hetkel

2. (just) siis

parajus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõdukus, eriti söögi ja alkoholiga piiri pidamine

2. mõõdukus

parajuslane
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõdukuse, mitte liialduste pooldaja

2. mõõdukas alkoholitarvitaja

3. parajuse toetaja

paraku
[määrsõna, adverb]
1. märgib kahetsevat suhtumist, kahjutunnet mingi soovimatu, ebameeldiva, paratamatu asjaolu puhul

2. kasuta siis, kui tahad osutada, et sul on kahju, kurb meel millegi pärast

paralingvistika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse haru, mis uurib mittesõnalisi kõnenähtusi (nt tämber, kõne valjus, pausid)

parallaks
[nimisõna, substantiiv]
1. vaatlusobjekti (nt taevakeha) näiv nihe tausta suhtes vaatleja asendi muutumise tõttu

2. selle nihke suurus nurgakraadides

3. nurk kahest eri kohast mingisse punkti suunatud kiirte vahel

parallaktiline
[omadussõna, adjektiiv]
vaatlusobjekti (nt taevakeha) näiva nihkega tausta suhtes ehk parallaksiga seotud, parallaksisse puutuv

paralleel
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvutus, võrdlus

2. samaväärne tunnus või nähtus

paralleelepipeed
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) keha, mille kõik tahud on rööpkülikud

2. prisma, mille põhjad on rööpkülikud

paralleeljoon
[nimisõna, substantiiv]
1. rööpne joon

2. rööpjoon, paralleel

paralleeljoonlaud
[nimisõna, substantiiv]
rööpjoonte tõmbamise vahend, mis koosneb kahest, teineteisega kahe ühepikkuse kangi abil liikuvalt ühendatud joonlauast

paralleelklass
[nimisõna, substantiiv]
üks kooli sama astme klassidest

paralleelkäive
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus on üheaegselt kasutusel kaks valuutat

paralleellüke
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) teisendus, mille korral kujundi kõik punktid liiguvad ühes ja samas suunas edasi võrdse pikkusega lõigu võrra

paralleellülitus
[nimisõna, substantiiv]
elektriahela elementide ühendusviis, mille korral kõikidele elementidele on rakendatud ühesugune pinge

paralleelmaailm
[nimisõna, substantiiv]
meie maailma kõrval eksisteeriv, sellest väga erinev hüpoteetiline universum või maailm (kosmoloogias, ulmeteostes)

paralleelne
[omadussõna, adjektiiv]
üksteisest igas punktis võrdsel kaugusel või kõrvuti asetsev

paralleelprojektsioon
[nimisõna, substantiiv]
(joonestamisel, geomeetrias:) objekti kujutis kolmemõõtmelises ruumis, kus sirglõigud on paralleelsed

paralleelpööre
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamises:) liikumissuuna muutmine otse- ja põikilaskumisel, mida iseloomustab kaarjas libisemine paralleelseil suuskadel

paralleelselt
[määrsõna, adverb]
samaaegselt

paralleelsirge
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) sirge, mis paikneb ühe või mitme teise sirgega ühel ja samal tasandil ja ei lõiku

paralleelsus
[nimisõna, substantiiv]
rööpsus

paralleeltänav
[nimisõna, substantiiv]
teise tänavaga rööbiti asuv tänav

paralleeluniversum
[nimisõna, substantiiv]
meie maailma kõrval eksisteeriv, sellest väga erinev hüpoteetiline universum või maailm (kosmoloogias, ulmeteostes)

paralleelvorm
[nimisõna, substantiiv]
(hrl sõnade kohta:) võrdväärselt kasutatav sõnavorm

paralleelvärss
[nimisõna, substantiiv]
(regilauludes parallelismi korral:) peavärsis väljendatud mõtet kordav, süvendav ja varieeriv värss

parallelism
[nimisõna, substantiiv]
(stiilivõte regilauludes:) ühe ning sama mõtte väljendamine erinevas sõnastuses mitu korda, nt Igav on olla iluta, / hale olla laulemata, / kole käo kukkumata, / raske rõõmuta elada

parallelismirühm
[nimisõna, substantiiv]
(regilaulus:) peavärsist ja järelvärsist või -värssidest koosnev värsirühm

parallelogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. rööpsete vastaskülgedega nelinurk

2. paralleelsete vastaskülgedega nelinurk

3. nelja nurgaga kujund, mille teineteise vastas olevad küljed on igas punktis võrdsel kaugusel

paralogism
[nimisõna, substantiiv]
1. loogilise arutluse veast tulenev ekslik järeldus

2. eksijäreldus

paralümpia
[nimisõna, substantiiv]
1. puuetega inimeste suurimad rahvusvahelised tiitlivõistlused

2. puuetega inimeste olümpiamängud

paralümpiamängud
[nimisõna, substantiiv]
1. puuetega inimeste suurimad rahvusvahelised tiitlivõistlused

2. puuetega inimeste olümpiamängud

paralüseerima
[tegusõna, verb]
tegutsemisvõimet, -võimalust takistama, millegi toimimist võimatuks tegema

paralüseeruma
[tegusõna, verb]
halvatud saama, liikumatuks muutuma

paralüüs
[nimisõna, substantiiv]
lihaste talitluse puudumine, võimetus liigutada kogu keha või mõnd kehaosa

paralüüsima
[tegusõna, verb]
tegutsemisvõimet, -võimalust takistama, millegi toimimist võimatuks tegema

paralüüsuma
[tegusõna, verb]
halvatud saama, liikumatuks muutuma

paralüütik
[nimisõna, substantiiv]
1. halvatud, halvatusega isik

2. halvatusega isik

paralüütiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. halvatusega iseloomustuv

2. halvatust tekitav, halvav

3. halvatuslik

paramagneetik
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis magneetub välise magnetväljaga samas suunas ja tugevdab vähesel määral magnetvälja (nt magneesium, molübdeen ja liitium)

2. nõrgalt magneetuv aine

paramagnetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. paramagnetismiga seotud

2. paramagneetiku omadustega, nõrgalt magneetuv

paramagnetism
[nimisõna, substantiiv]
1. paramagnetiliste kehade omadus tõmbuda magneti poole

2. paramagnetilised nähtused

parameedik
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist (nt kiirabis, kaitseväes), kes annab esmast erakorralist meditsiiniabi: hindab patsiendi seisundit, vajaminevaid ressursse ja olukorda sündmuskohal ning alustab õnnetusse sattunu või haigestunu aitamisega

parameeter
[nimisõna, substantiiv]
1. tunnus, mis iseloomustab mingit objekti või nähtust ning mille väärtus määrab mingi oleku, protsessi või süsteemi

2. ühelaadseid objekte ja nähtusi iseloomustav suurus

parameetriline
[omadussõna, adjektiiv]
keerulisele geomeetrilisele tunnuste ja reeglite arvutimudelile toetuv, sellel põhinev

parametriit
[nimisõna, substantiiv]
emaka kõrvalkoe põletik

parametritsism
[nimisõna, substantiiv]
nüüdisaegse arhitektuuri suund, mis arvutiprogrammide abil toetub keerulisele geomeetrilisele tunnuste ja reeglite kogumile

paramilitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
osalt sõjaväeline, mõnede sõjaväelisele omaste tunnustega

parand
[nimisõna, substantiiv]
täpsustav korrektiiv (nt mõõtehälbe kompenseerimiseks)

parandama
[tegusõna, verb]
1. midagi lagunenut, katkist terveks ja kasutamiskõlblikuks tegema

2. kahjustust, riket kõrvaldama

3. katkist asja terveks tegema

Ühendtegusõnad: ära parandamaära parandama

parandamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa parandada või heastada

parandamine
[nimisõna, substantiiv]
1. lagunenud, katkise eseme, hoone vms terveks tegemine

2. kahjustuse, rikke kõrvaldamine

3. katkise asja terveks tegemine

parandžaa
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Aasia islamiusuliste naiste keha peast jalgadeni kattev rüü seljale köidetavate valevarrukatega

2. Kesk-Aasia muhamediusuliste naiste keha peast jalgadeni kattev rüü

parandus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi halbuse või vea kõrvaldamine tekstist

2. muudatus, mis asendab halba või vigast kohta

3. muudatus, mis teeb millegi õigeks ja kõrvaldab vea

4. muudatus, ümbertegemine

5. selle tulemus

6. millegi õigekstegemine

parandusettepanek
[nimisõna, substantiiv]
konkreetne ettepanek mingis tekstis (nt kõnealuses õigusaktis) mingit kohta paremaks teha

paranduslik
[omadussõna, adjektiiv]
(moraalselt) parandava toimega

parandusmaja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kasvatuslik kinnipidamisasutus hrl alaealistele

parandustöö
[nimisõna, substantiiv]
millegi parandamise või remontimisega seotud töö

parandusõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppetööga toimetulekut toetav õpe (nt õpiraskustega õpilastele tavakoolis)

paranefriit
[nimisõna, substantiiv]
neeru ümbritseva rasvkoe põletik

paraneja
[nimisõna, substantiiv]
terveneja, terveks saaja

paranema
[tegusõna, verb]
paremaks muutuma

Ühendtegusõnad: ära paranemaära paranema

paranoia
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mis väljendub umbusklikus suhtumises teistesse inimestesse ja nende käitumise tõlgendamises enda vastu suunatud pahatahtlikkusena

paranoidne
[omadussõna, adjektiiv]
haigusliku paranoiaga iseloomustuv, seda meenutav või sellele omane

paranoik
[nimisõna, substantiiv]
kõike ja kõiki kahtlustav inimene

paranoilik
[omadussõna, adjektiiv]
kõike ja kõiki kahtlustav

paranoiline
[omadussõna, adjektiiv]
kõike ja kõiki kahtlustav

paranormaalia
[nimisõna, substantiiv]
tavapärase maailmaga mitte kooskõlas olevate, teaduslikult seletamatute ehk paranormaalsete nähtuste valdkond

paranormaalne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole kooskõlas tavapärase arusaamaga maailmast ning pole teaduslikult seletatav

paranähtus
[nimisõna, substantiiv]
üleloomulik, seletamatu nähtus

paraolümpia
[nimisõna, substantiiv]
1. puuetega inimeste suurimad rahvusvahelised tiitlivõistlused

2. puuetega inimeste olümpiamängud

paraolümpiamängud
[nimisõna, substantiiv]
1. puuetega inimeste suurimad rahvusvahelised tiitlivõistlused

2. puuetega inimeste olümpiamängud

parapett
[nimisõna, substantiiv]
1. umbes rinnakõrgune kaitserajatis, mis piirab katust, silda, kaldapealset vms

2. kaitserajatis, millegi äär, (kõrgem) serv

paraplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. lennuvahend purilennu sooritamiseks, tiibvarju edasiarendus

2. tuult püüdvast tiibjast varjust, lendaja rakmeist ja istmest koosnev lennuvahend

parapleegia
[nimisõna, substantiiv]
1. sümmeetriliste kehaosade (käed või jalad) täielik halvatus

2. sümmeetriliste jäsemete (käed või jalad) täielik halvatus

parapleegik
[nimisõna, substantiiv]
mõlemast käest või jalast, mõlemast kehapoolest halvatu

parapood
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede usside jäsemetaoline kehaosa, paariline külgjätke (nt hulkharjasussidel)

2. jäsemetaoline kehaosa

parapsühholoog
[nimisõna, substantiiv]
üleloomulike, loodusseadustega seletamatute nähtuste spetsialist

parapsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
1. valdkond, mis uurib üleloomulikke, loodusseadustega seletamatuid nähtusi (nt meeltevälist taju, telekineesi)

2. meeltevälise tunnetuse uurimine

parapsühholoogiline
[omadussõna, adjektiiv]
parapsühholoogiaga seotud, selle uurimisobjekte puudutav

parapähkel
[nimisõna, substantiiv]
parapähklipuu suur õlirikas söödav seeme

parapähklipuu
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas Amazonase vihmametsades kasvav suurte õlirikaste seemnetega (parapähklitega) kõrge puu

pararattur
[nimisõna, substantiiv]
parasportlasest jalgrattur

paras
[omadussõna, adjektiiv]
1. millekski igati õige ja hea

2. suuruselt, hulgalt, mõõtudelt sobiv, selline, nagu vaja

3. (mõõtmetelt, koguselt) sobiv

4. sobiv, kohane

parasiidikandja
[nimisõna, substantiiv]
nakkusallikaks olev haigustunnusteta loom, kelle organismis leidub mingi parasiit

parasiiditsema
[tegusõna, verb]
1. ühiskonnas teiste kulul, teiste tööviljast elama

2. teiste kulul elama

parasiit
[nimisõna, substantiiv]
1. loom, taim või mikroorganism, kes elab teist liiki organismi sees või peal ja toitub tema koevedelikest, kudedest või seedinud toidust

2. teiste organismide kulul elav olend

parasiitarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
äri-, avalikule või väikeelamumaale ehitatud kõrged korruselamud, mis rikuvad kujundatud linnaruumi või loodusvaateid (nt rannaalale ehitatud kortermajad)

parasiithaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl loomsete parasiitide tekitatud haigus (nt usstõbi, toksoplasmoos)

2. hrl loomsete parasiitide tekitatud haigus (nt usstõbi)

parasiitkraater
[nimisõna, substantiiv]
pinnases olev lehtrikujuline või peekerjas süvend, mille on tekitanud vulkaani purskekolde kesklõõrist külgedele hargnevad lisalõõrid

parasiitlik
[omadussõna, adjektiiv]
teiste kulul elav, teiste töövilja kasutav

parasiitloom
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes elab teist liiki organismi sees või peal ja toitub tema koevedelikest, kudedest või seedinud toidust

parasiitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimühiskonnas:) teiste kulul, teiste tööviljast elamine

2. teiste arvel elamine

parasiitne
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide kohta:) teist liiki organismi arvel toituv, sellega teist kahjustav

parasiitputukas
[nimisõna, substantiiv]
putukas, kes parasiidina elutseb teise organismi sees või peal ja toitub temast (nt puuk, lutikas, käguvaablane)

parasiitseen
[nimisõna, substantiiv]
taimede, loomade või inimeste kudedes parasiteeriv seen (nt rooste-, nõgiseened)

parasiitsõna
[nimisõna, substantiiv]
sageli korratav sisutühi täitesõna

parasiittaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis toitub teistest taimedest, kinnitudes nende juurtele või võsudele (nt käopäkk, härghein)

parasiituss
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeses, loomas või taimes parasiteeriv uss

2. organismides parasiteeriv uss

parasitaarhaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl loomsete parasiitide tekitatud haigus (nt usstõbi, toksoplasmoos)

2. hrl loomsete parasiitide tekitatud haigus (nt usstõbi)

parasitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. parasiitidest põhjustatud, nende tekitatud

2. nugilistest põhjustatud

parasiteerima
[tegusõna, verb]
teist liiki organismi sees või peal elama ja tema arvel toituma

parasitism
[nimisõna, substantiiv]
looduses eluviis, kus üht liiki organism ehk parasiit toitub teist liiki organismi ehk peremehe kehavedelikest, kudedest või seedinud toidust

parasitoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. parasiitide eriteadlane

2. parasiitide tekitatud haigustega tegelev arst või loomaarst

parasitoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia haru, mis käsitleb parasitismi ning inimeste, kasulike loomade ja taimede kaitset parasiitide eest

2. teadus parasiitidest

parasitoos
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl loomsete parasiitide tekitatud haigus (nt usstõbi, toksoplasmoos)

2. hrl loomsete parasiitide tekitatud haigus (nt usstõbi)

parasjagu
[määrsõna, adverb]
üsna suurel määral, võrdlemisi palju

parask
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaheidete nõu vanglas või kartseris

2. väljaheitenõu vanglas

paraskliima
[nimisõna, substantiiv]
parasvöötme kliima

parasniiske
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl kasvukoha, mulla kohta:) parajalt niiske

parasomnia
[nimisõna, substantiiv]
une ajal ilmnev soovimatu nähtus, nt uneärevus või uneskõndimine

parasportlane
[nimisõna, substantiiv]
keha-, meele- või intellektipuudega sportlane

parastama
[tegusõna, verb]
1. kahjurõõmsalt ette heitma, osatama või näägutama

2. kahjurõõmsalt osatama

parasvöö
[nimisõna, substantiiv]
(Maa soojusvöö:) piirkond, mis jääb pöörijoone ja polaarjoone vahele

parasvööde
[nimisõna, substantiiv]
lähistroopilise ja lähisarktilise või -antarktilise vöötme vahel asetsev vööde, mida iseloomustab kõrge õhutemperatuur suvel ja madal temperatuur talvel

parašütism
[nimisõna, substantiiv]
langevarjusport

parašütist
[nimisõna, substantiiv]
1. langevarjur, eriti õhudessantväelane

2. langevarjur, langevarjusportlane

parašütt
[nimisõna, substantiiv]
1. mäetöödel kasutatav tõsteseadme kukkumist vältiv mehhanism

2. avariiseadeldis

parata
[määrsõna, adverb]
väljendab võimatust asjade käiku kuidagi mõjutada

parataks
[nimisõna, substantiiv]
liitlause, kus osalaused on omavahel võrdväärsed ning seotud nt komaga või sidesõnadega ja ja või (nt Sina teed söögi, mina pesen nõud)

paratamata
[määrsõna, adverb]
1. tahtest sõltumata, igal juhul, vältimatult

2. sellisel moel, mida ei saa vältida

paratamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei saa vältida ega ära hoida, mis toimub meist sõltumata

2. ilmtingimata vajalik

paratamatult
[määrsõna, adverb]
1. tahtest sõltumata, igal juhul, vältimatult

2. sellisel moel, mida ei saa vältida

paratamatus
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtuste olemusest, korrast tulenev vältimatus

2. see, mis toimub möödapääsmatult, tahtest sõltumata

3. vältimatus, möödapääsmatus

parathormoon
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvalkilpnäärme hormoon, mis mõjutab kaltsiumi ja fosfori ainevahetust ning reguleerib luustumisprotsessi

2. kõrvalkilpnäärmete hormoon

paratsentees
[nimisõna, substantiiv]
kõrva kuulmekile läbitorge mäda väljalaskmiseks

paratsetamool
[nimisõna, substantiiv]
valuvaigistav ja palavikku alandav ravim

paratüüfus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhutüüfusega sarnane, kuid kergema kuluga soolenakkushaigus

2. nakkav kõhutõbi

paraujuja
[nimisõna, substantiiv]
parasportlasest ujuja

paravoss
[nimisõna, substantiiv]
raudteevagunite vedamise masin

paravõime
[nimisõna, substantiiv]
üleloomulik, seletamatu võime (parapsühholoogia valdkonnas, nt selgeltnägemise võime)

pard
[nimisõna, substantiiv]
(täis)habe

pardaaparatuur
[nimisõna, substantiiv]
lennuki, kosmoselaeva vms (juht)seadmete kogum

pardaarvuti
[nimisõna, substantiiv]
lennuki, auto vm sõiduvahendi juhtpaneelis olev arvuti, mille abil saab jälgida liikumisteekonda, kiirust, kütusekulu vm sõiduga seonduvat

pardainsener
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki meeskonnaliige, kes täidab mootoritesse, hüdraulikasüsteemi vms puutuvaid insenerikohustusi

pardakaamera
[nimisõna, substantiiv]
lennuki, auto vm sõiduvahendi juhtpaneelis olev kaamera, mille abil saab filmida ja pildistada nii liiklusvahendi sees kui väljas toimuvat

pardakaart
[nimisõna, substantiiv]
laevale või lennukile pääsemiseks esitatav kaart

pardal
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
laevas, lennukis, ka reisibussis kui kohas, kus asuvad sõitjad või laadung

pardalaskur
[nimisõna, substantiiv]
lennuki laskurrelvi käsitsev lennuväelane

pardalaud
[nimisõna, substantiiv]
paadi või laeva küljelaud

pardaluuk
[nimisõna, substantiiv]
veetihedalt suletav ava laeva pardas (hrl reisijate peale- ja mahatulekuks või lastimiseks)

pardapood
[nimisõna, substantiiv]
esemed ja muu kaup, mida müüakse lennuki pardal

pardapuu
[nimisõna, substantiiv]
paadi parda tugevdamiseks ülemise küljelaua külge löödud latt või laud

pardarelv
[nimisõna, substantiiv]
lahingulaeval või -lennukil paiknev relv (nt kuulipilduja)

pardasalvesti
[nimisõna, substantiiv]
(lennunduses:) elektrooniline seade, mis salvestab lennu kõiki üksikasju

pardastringer
[nimisõna, substantiiv]
laeva tala, mis toetab pardaplaadistust ja kaari

pardasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
lennuki, kosmoselaeva, Maa tehiskaaslase vms juhtimiseks kasutatav elektrooniliste seadmete kogum

pardatoit
[nimisõna, substantiiv]
lennureisil pakutav söök

pardatuli
[nimisõna, substantiiv]
laeva või lennuki parrast tähistav värviline signaaltuli

pardel
[nimisõna, substantiiv]
1. (elektriline) seade habemekarvade lõikamiseks

2. seade habeme lõikamiseks

pardiajaja
[nimisõna, substantiiv]
sõjaröövel, siss (Lõuna-Eesti, eriti Mulgimaa pärimuses)

pardike
[nimisõna, substantiiv]
(väike, armas) part

pardikene
[nimisõna, substantiiv]
(väike, armas) part

pardikõnnak
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta:) taaruv kõnnak, käies keha kallutamine ühelt küljelt teisele

pardilest
[nimisõna, substantiiv]
pardi lestjalg

pardiliha
[nimisõna, substantiiv]
pardilt saadud liha toiduna

pardinina
[nimisõna, substantiiv]
(inimese laiaotsalise ja nõgusa seljaga nina kohta)

pardipoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kasvueas part

2. noor part

pardipraad
[nimisõna, substantiiv]
pardilihast praad

pardirind
[nimisõna, substantiiv]
pardi rinnatükk toiduna

parditaarumine
[nimisõna, substantiiv]
eest rahvamäng, mida mängitakse kükakil kõndides, käed põlvedel, pardi moodi taarudes

parditibu
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kasvueas part

2. noor part

parditiik
[nimisõna, substantiiv]
tiik, kus elavad pardid

pardkala
[nimisõna, substantiiv]
1. poisetega mageveekala peamiselt Aasias ja Aafrikas

2. mageveekala

pardon
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. viisakussõna, mida kasutatakse viisakal pöördumisel või vabandamisel

2. sõna, mida sa kasutad, kui tahad viisakalt midagi küsida või teatada või kui soovid, et keegi sulle midagi andestaks

pardonks
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. viisakussõna, mida kasutatakse viisakal pöördumisel või vabandamisel

2. sõna, mida sa kasutad, kui tahad viisakalt midagi küsida või teatada või kui soovid, et keegi sulle midagi andestaks

pardur
[nimisõna, substantiiv]
meestejuuksur, kes hoolitseb ka näopiirkonnas kasvavate karvade eest

parduun
[nimisõna, substantiiv]
masti jätku ehk tengi hoidev alla laeva pardasse jooksev kinnitustross

pareerima
[tegusõna, verb]
vastase lööki või rünnakut tõrjuma (vastava võttega, palli tagasi lüües vm moel)

parees
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik lihas(t)e talitluse nõrkus, lihas(t)e lõtvus, kerge ehk osaline halvatus

2. osaline halvatus

pareiasaurus
[nimisõna, substantiiv]
lehmasuurune väljasurnud hiidsisalik

pareidoolia
[nimisõna, substantiiv]
inimese aju sünnipärane omadus näha juhuslikes ilmingutes tähenduslikke kujundeid, nt inimnägusid

parem
[omadussõna, adjektiiv]
1. omaduste, võimete, seisundi vm poolest millestki või kellestki rohkem väärt olev

2. omaduste, kvaliteedi poolest suuremal määral hea

parem
[määrsõna, adverb]
1. (valiku puhul:) midagi eelistades, millegi poole kaldudes

2. kasuta siis, kui tahad näidata, kumba sa kahest võimalusest eelistad

paremakäeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes eelistab paremat kätt toimingutes, mis vajavad jõudu, täpsust ja koordinatsiooni

paremakäelisus
[nimisõna, substantiiv]
omadus kasutada toimingutes paremat kätt tõhusamalt kui vasakut

paremal
[määrsõna, adverb]
1. keha keskjoonest südamest teisel pool

2. parema käe pool

paremale
[määrsõna, adverb]
1. keha keskjoonest südamest teisele poole, parema käe poole või suunas

2. parema käe suunas

paremalt
[määrsõna, adverb]
1. keha keskjoonest südamest teiselt poolt

2. parema käe suunast

paremerakond
[nimisõna, substantiiv]
parempoolne (konservatiivne, uusliberaalne) erakond

paremhaak
[nimisõna, substantiiv]
(poksis:) parema käega alt või küljelt antud löök

paremik
[nimisõna, substantiiv]
1. (valitud) parem osa mingist hulgast, omal alal või omas liigis millegi poolest teistest paremad

2. parem osa, parimad

paremini
[määrsõna, adverb]
suuremal määral hästi

paremjõud
[nimisõna, substantiiv]
parempoolsed parteid, parempoolsete vaadetega inimesed

paremkaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. (jalgpallis:) oma väravat väljaku paremal küljel kindlustav positsioon

2. sel positsioonil mängija

paremkaitsja
[nimisõna, substantiiv]
sportmängudes värava või korvi ligiduses liikuv ja seda paremalt kaitsev mängija

paremkallas
[nimisõna, substantiiv]
jõe parem kallas (voolu suunas vaadatuna)

paremklikk
[nimisõna, substantiiv]
vajutus arvutihiire parempoolsel klahvil

paremklõps
[nimisõna, substantiiv]
vajutus arvutihiire parempoolsel klahvil

paremklõpsama
[tegusõna, verb]
arvutihiire paremale klahvile vajutama

paremkurv
[nimisõna, substantiiv]
teekäänak paremale

paremparras
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva parempoolne parras ahtrist vaadatuna

2. paremparras, parempoord

parempartei
[nimisõna, substantiiv]
parempoolne (konservatiivne, uusliberaalne) erakond

parempidi
[määrsõna, adverb]
(riietuseseme, kanga vm kohta:) väline või pealmine pool väljaspool

parempidikude
[nimisõna, substantiiv]
1. kudumise viis, mille puhul kudumi sile pealispind moodustub parempidisilmustest

2. silmkoeesemel

parempidine
[omadussõna, adjektiiv]
parempidi kootud

parempidisilm
[nimisõna, substantiiv]
parempidi kootud silmus (kudumisel on lõng varraste taga), v-kujuline silmus

parempidisilmus
[nimisõna, substantiiv]
parempidi kootud silmus (kudumisel on lõng varraste taga), v-kujuline silmus

parempoolitsemine
[nimisõna, substantiiv]
parempoolsusele kaldumine

parempoolne
[omadussõna, adjektiiv]
paremal pool või küljel asuv või toimuv

parempoolsus
[nimisõna, substantiiv]
poliitiliselt kaldumine parempoolsete vaadete poole, vastav mõtte- ja tegutsemisviis

parempopulism
[nimisõna, substantiiv]
parempoolne poliitiline vool, mille keskmes on etableerunud parteide, immigrantide ja rahvusvähemuste populistlik vastustamine

parempopulist
[nimisõna, substantiiv]
parempopulismi esindav poliitik

parempööre
[nimisõna, substantiiv]
(liiklusvahendi) pööre paremale

paremradikaal
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes poliitiliselt on ülimal määral parempoolsete vaadetega

paremradikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
poliitilise spektri paremal äärel asuv, äärmusesse kalduvate parempoolsete vaadetega

paremsirge
[nimisõna, substantiiv]
(poksis:) parema käega löödud otselöök

paremsisemine
[nimisõna, substantiiv]
jalgpallimängus parempoolne sisemine edurivimängija

paremtiib
[nimisõna, substantiiv]
1. parempoolse(ma)te vaadetega inimeste haru (nt erakonnas, valitsuses)

2. parempoolse(ma)te tiib nt erakonnas, valitsuses vm

paremtsentristlik
[omadussõna, adjektiiv]
tsentrismi ja parempoolsuse joontega

paremus
[nimisõna, substantiiv]
1. parem-olek kellegagi või millegagi võrreldes

2. seda näitav punktisumma, aeg, vahemaa vm näitaja

3. seda osutav seik, omadus vms

paremusjärjestama
[tegusõna, verb]
paremuse järgi pingeritta seadma

paremusjärjestus
[nimisõna, substantiiv]
järjestus edetabelis, hrl spordis

paremusrida
[nimisõna, substantiiv]
järjestus edetabelis, hrl spordis

paremustabel
[nimisõna, substantiiv]
edetabel, paremusjärjestuse tabel

paremustama
[tegusõna, verb]
(olukorda vms) parandama, paremaks tegema

paremäär
[nimisõna, substantiiv]
jalgpallimängus väljaku parema ääre edurivimängija

paremäärmuslane
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes poliitiliselt on ülimal määral parempoolsete vaadetega

paremäärmuslik
[omadussõna, adjektiiv]
poliitilise spektri paremal äärel asuv, äärmusesse kalduvate parempoolsete vaadetega

parendama
[tegusõna, verb]
1. (midagi head veelgi) paremaks tegema

2. paremaks tegema

parendamine
[nimisõna, substantiiv]
omadustelt täielikumaks, kvaliteedilt paremaks tegemine

parendus
[nimisõna, substantiiv]
omadustelt täielikumaks, kvaliteedilt paremaks tegemine

parenema
[tegusõna, verb]
(veelgi) paremaks muutuma

parenhümatoosne
[omadussõna, adjektiiv]
teatud elundi eriomase koega (parenhüümiga) seotud või sellest lähtuv

parenhüüm
[nimisõna, substantiiv]
elundite (nt maksa, neeru või näärmete) kude, milles toimub nende elundite iseloomulik talitlus

parenhüümkude
[nimisõna, substantiiv]
elundite (nt maksa, neeru või näärmete) kude, milles toimub nende elundite iseloomulik talitlus

parenhüümne
[omadussõna, adjektiiv]
taime põhikoega (parenhüümiga) seotud

parentees
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) lauseosa, sisuline kõrvalepõige, mis on ülejäänud lausega sidumata (nt tõsi küll lauses Mina, tõsi küll, seda ei usu)

parenteraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (raviga seoses:) muul viisil kui seedeelundite kaudu toimuv või manustatav

2. seedekulglaväline

paresteesia
[nimisõna, substantiiv]
1. välise ärrituseta tekkiv ebameeldiv aisting, nt sipelgajooksu tunne (hrl haigusliku ilminguna)

2. välise ärrituseta tekkiv ebameeldiv aisting

parfee
[nimisõna, substantiiv]
(magustoit:) külmutatud kreem vahukoorest ja munakollastest, millele võib olla lisatud marju vm

parfümeeria
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhnaainesegude loomine

2. lõhnaõlid ja kosmeetikakaubad ning nende tootmine

parfümeeriatööstus
[nimisõna, substantiiv]
parfüüme, kosmeetika- ja hügieenivahendeid tootev tööstusharu

parfüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl lilledest ja vürtsidest saadud eeterlikest õlidest ja lisaainetest valmistatud lõhnav vedelik, mida kasutatakse keha lõhnastamiseks

2. vedelik, mida sa oma kehale paned, et sa hästi lõhnaks

parfüümima
[tegusõna, verb]
(parfüümiga) lõhnastama, healõhnaliseks tegema

parfüümvesi
[nimisõna, substantiiv]
parfüümist väiksema lõhnaaine kontsentratsiooniga lõhnastusvahend

pargas
[nimisõna, substantiiv]
1. suur lameda põhjaga paat või jõepraam

2. lameda põhjaga suur paat

pargend
[nimisõna, substantiiv]
(puidurike:) koorealuste puidukihtide värvumine punakas- või hallikaspruuniks

pargiarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
arhitektuuri haru, mis käsitleb parkide ja aedade kujundamist

pargikujundus
[nimisõna, substantiiv]
parkide kujundamine, ka sellekohased võtted ja vahendid

pargilind
[nimisõna, substantiiv]
parkides pesitseda eelistav lind

pargimööbel
[nimisõna, substantiiv]
parkidesse mõeldud ühiskasutuses olevad esemed, nt pargipingid, piknikulauad, prügikastid

pargi-nahkhiir
[nimisõna, substantiiv]
maist septembrini meie parkides tegutsev väike nahkhiir, kes talvituma rändab lõuna poole

pargipidu
[nimisõna, substantiiv]
suur vabaõhupidu pargis

pargipuu
[nimisõna, substantiiv]
parki sobiv või pargis kasvav puu

pargirada
[nimisõna, substantiiv]
(väike) pargitee

pargiroos
[nimisõna, substantiiv]
rikkalikult õitsev külmakindel roos

pargisõit
[nimisõna, substantiiv]
1. (lumelauasõidu ja vigursuusatamise ala:) laskumisrajal olevate takistuste läbimine trikke ja hüppeid tehes

2. (lumelauasõidu ja vigursuusatamise ala)

pargitatar
[nimisõna, substantiiv]
1. väänduva varre ja suurte kolmnurkjate või südajate lehtedega rohttaim, mille mõnede liikidega on peletatud kirpe, Eestis võõrliik

2. rohttaim

pargi-turteltuvi
[nimisõna, substantiiv]
musträstast veidi suurem hallikas-beeži sulestiku ja kaela ümbritseva musta vöödiga lind

pargivaht
[nimisõna, substantiiv]
pargis avaliku korra järele valvav isik

parh
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe toimne ühelt poolelt karvastatud puuvillane riie

2. puuvillane riie

pariisitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost pariislane

pariislane
[nimisõna, substantiiv]
1. Pariisi elanik

2. Pariisist pärit inimene

3. Pariisi elanik

pariislanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost pariislane

parim
[omadussõna, adjektiiv]
1. omaduste, võimete, seisundi vms poolest üle kõigi teiste olev

2. omaduste, kvaliteedi poolest kõige suuremal määral hea

parimini
[määrsõna, adverb]
(võrdlustes:) kõige suuremal määral hästi

parin
[nimisõna, substantiiv]
kiire rütmiga kõlatu katkeline heli, mis tekib nt tiibade kiirel liikumisel, masina töötamisel või valanguna tulistamisel

parinal
[määrsõna, adverb]
1. parinat tekitades

2. (tegutsemise kohta:) tormakalt, ühe hooga, ülepeakaela

parisema
[tegusõna, verb]
1. kõlatut katkelist heli kuuldavale laskma või tekitama

2. parinat kuuldavale laskma

parisnik
[nimisõna, substantiiv]
hobustega sahkerdaja, hobustega hangeldaja endisajal

paristama
[tegusõna, verb]
kiiresti (ja mõtlematult), ühe hooga rääkima

Ühendtegusõnad: läbi paristama, läbi paristama, maha paristama, maha paristama, välja paristamavälja paristama

paristama
[tegusõna, verb]
hobustega kaubitsema (endisaja laatadel)

Ühendtegusõnad: läbi paristama, läbi paristama, maha paristama, maha paristama, välja paristamavälja paristama

pariteet
[nimisõna, substantiiv]
1. (poliitikas, majanduses:) väärtuse, taseme või arvuline võrdsus

2. üheõiguslikkus, samaväärsus

pariteetne
[omadussõna, adjektiiv]
samaväärne, võrdväärne, (arvulisel) võrdsusel põhinev

pariteetsus
[nimisõna, substantiiv]
1. (poliitikas, majanduses:) väärtuse, taseme või arvuline võrdsus

2. üheõiguslikkus, samaväärsus

park
[nimisõna, substantiiv]
1. suur haljasala jalutusteedega, vahel ka purskkaevude, skulptuuride või paviljonidega

2. muru, puude ja põõsastega koht, kuhu igaüks võib jalutama minna

3. mitmekesise taimkattega haljasala

park
[nimisõna, substantiiv]
1. parkaine või selle lahus

2. parkaine

park
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme- või enamamastiline kaugsõidupurjekas, mille viimases mastis on pikipurjed (kahvelpuri ja topsel), teistes raapurjed

2. kaugsõidupurjekas

park
[nimisõna, substantiiv]
seadmete, masinate või sõidukite kogum

parka
[nimisõna, substantiiv]
tuule- ja veekindel kapuutsiga jakk külma ilmaga kandmiseks

parka
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Rooma mütoloogias:) saatusejumalanna, kes muudab inimese elukäiku ning sündmusi

parkaine
[nimisõna, substantiiv]
1. parkiva, kootava toimega aromaatne keemiline ühend

2. toornahkade parkimiseks kasutatav vees lahustuv keemiline ühend või ühendite segu

parkal
[nimisõna, substantiiv]
nahaparkimise oskustööline

parkalitöökoda
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus töödeldakse loomanahku

parkekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
kange lahus, mida kasutatakse naha parkimisel

parketikilp
[nimisõna, substantiiv]
laudkilp, millele on liimitud parketilipid

parketikivi
[nimisõna, substantiiv]
korrapäraseks töödeldud kivi mustriliseks tänava- või põrandakatteks

parketikõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ametlikult, avalikult sobiv

2. teatavasse olukorda, seltskonda sobiv

3. teatavasse, valitud seltskonda sobiv

parketikõlbulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ametlikult, avalikult sobiv

2. teatavasse olukorda, seltskonda sobiv

3. teatavasse, valitud seltskonda sobiv

parketilaud
[nimisõna, substantiiv]
väärispuidust pealispinnaga kihiline laud parketi tegemiseks

parketilipp
[nimisõna, substantiiv]
kitsas lauake parkettpõranda tegemiseks

parketilõvi
[nimisõna, substantiiv]
(meeessoost isiku kohta, kes meeleldi ja hästi tantsib)

parkett
[nimisõna, substantiiv]
1. mustrina paigutatud lauakestest või kiviplaatidest kate (hrl põrandal)

2. lauakesed, plaadid vm materjal sellise katte tegemiseks

parkettija
[nimisõna, substantiiv]
põrandale parketi paigaldaja

parkettima
[tegusõna, verb]
põrandat parketiga katma

parkettkivi
[nimisõna, substantiiv]
korrapäraseks töödeldud kivi mustriliseks tänava- või põrandakatteks

parkettpõrand
[nimisõna, substantiiv]
parketiga kaetud põrand

parkettsillutis
[nimisõna, substantiiv]
korrapärastest kividest laotud mustriline tänavakate

parkhape
[nimisõna, substantiiv]
1. suud kuivatava maitsega, parkiva ja kootava toimega kollakas pulber, mida leidub paljudes taimedes (nt pajukoores, viinamarjakestades) ja mida kasutatakse nt veinide valmistamisel

2. parkaine

parkhein
[nimisõna, substantiiv]
1. niisketes kohtades kasvav, veidi nõgest meenutav väikeste valgete õitega rohttaim, mida on kasutatud nahkade parkimisel ning värvi- ja ravimtaimena

2. rohttaim

parkija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes jätab sõiduki kuhugi seisma (kauemaks kui mõneks hetkeks)

parkima
[tegusõna, verb]
1. sõidukit kuhugi seisma jätma (kauemaks kui mõneks hetkeks)

2. (sõiduki kohta:) seisma

3. sõidukit kuhugi seisma jätma

Ühendtegusõnad: kinni parkima, kinni parkima, ära parkimaära parkima

parkima
[tegusõna, verb]
toornahka mehaaniliselt ja keemiliselt töötlema, et saada kasutamiskõlbulik nahk esemete valmistamiseks

Ühendtegusõnad: kinni parkima, kinni parkima, ära parkimaära parkima

parkimine
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduki kuhugi seisma jätmine (kauemaks kui mõneks hetkeks)

2. see, kui sa jätad sõiduki kuhugi seisma

parkimine
[nimisõna, substantiiv]
looma toornaha töötlemine

parkimisautomaat
[nimisõna, substantiiv]
automaat parkimispileti lunastamiseks

parkimiskaart
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki parkimisõigust tõendav dokument

parkimiskeeld
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki parkimist keelav korraldus

parkimiskell
[nimisõna, substantiiv]
pargitud autosse nähtavale kohale asetatud ese, mis näitab parkimise algusaega

parkimiskiosk
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniliste parkimislubade süsteemi kasutajaliides, kuhu auto registreerimisnumbri sisestamisel antakse konkreetsele sõidukile elektrooniline parkimisluba kindlaksmääratud ajaks

parkimiskoht
[nimisõna, substantiiv]
(valge joonega märgistatud) koht sõiduki parkimiseks

parkimiskontrolör
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes kontrollib, kas autod on pargitud nõuetekohaselt ja lubatud kohas

parkimiskorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
1. sõidukite parkimist korraldav ettevõte

2. töötaja, kes kontrollib parkimisõigust tasulisel parkimisalal ja abistab sõidukijuhte parkimisel

parkimiskorraldus
[nimisõna, substantiiv]
see, kuidas sõidukite parkimine on korraldatud (hõlmab parkimiskohti, parkimisaja piiranguid ja muud)

parkimisluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba autot teatud kohas (soodustingimustel) parkida

parkimismaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone sõidukite parkimiseks

parkimispilet
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki parkimisõigust tõendav pilet

parkimisplats
[nimisõna, substantiiv]
sõidukite parkimiseks mõeldud ala

parkimistasku
[nimisõna, substantiiv]
parkimiseks mõeldud sõidutee laiendus

parkimistasu
[nimisõna, substantiiv]
teatud kohas parkimise eest makstav tasu

parkimistrahv
[nimisõna, substantiiv]
trahv sõiduki valesti või keelatud kohas parkimise eest

parkimistöökoda
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus töödeldakse loomanahku

parkinsonism
[nimisõna, substantiiv]
1. sündroom, millele on iseloomulikud jäsemete värin, lihaste jäikus ja liigutuste aeglus

2. (kroonilise süveneva haigusena:) Parkinsoni tõbi

parkjuur
[nimisõna, substantiiv]
suurte nahkjate lehtede ja väikeste õitega rohttaim, mida kasutatakse kuivkimpudes, Eestis aiailutaimena

parkkoor
[nimisõna, substantiiv]
puukoor, mille leotisega vanasti loomanahku pargiti

parkla
[nimisõna, substantiiv]
1. sõidukite parkimise koht või ehitis (nt parkimisplats või -maja)

2. plats või hoone, kus saab autosid parkida

parklaev
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme- või enamamastiline kaugsõidupurjekas, mille viimases mastis on pikipurjed (kahvelpuri ja topsel), teistes raapurjed

2. kaugsõidupurjekas

parklahus
[nimisõna, substantiiv]
parkainete vesilahus toornaha töötlemiseks

parkmaastik
[nimisõna, substantiiv]
hrl linnas asuv looduslik koht, mis on kujundatud pargiks

parkmets
[nimisõna, substantiiv]
vabakujuliseks pargiks korrastatud metsaala (linnas vm)

parkmik
[nimisõna, substantiiv]
linnas autode parkimiskoha kõrvale rajatud istumisala koos taimestikuga

parknahk
[nimisõna, substantiiv]
pargitud loomanahk

parksepp
[nimisõna, substantiiv]
nahaparkimise oskustööline

parktaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, milles leidub rohkesti parkimiseks kasutatavaid parkaineid

parktuli
[nimisõna, substantiiv]
seisvast sõidukist märku andev tuli

parkuma
[tegusõna, verb]
parkainete, päikese vm mõjul tumedamaks värvuma (ja karedaks, kõvaks muutuma)

parkuur
[nimisõna, substantiiv]
1. takistustega võistlusrada ratsaspordis

2. võistlussõit takistusrajal

parkuurima
[tegusõna, verb]
linnaruumis vm takistusi ületades liikuma, nt treppidel, käsipuudel, autode vahel hüppeid sooritades

parkuuriväljak
[nimisõna, substantiiv]
takistusrajatiste ja mahamärgitud joontega väljak parkuurimiseks (takistusi ületavaks kiireks liikumiseks)

parlamendierakond
[nimisõna, substantiiv]
erakond, millel on liikmeid parlamendis (Eestis Riigikogus)

parlamendifraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühte parteisse kuuluvad saadikud parlamendis

parlamendiliige
[nimisõna, substantiiv]
parlamendi koosseisu kuuluv isik (Eestis riigikogu liikme kohta)

parlamendipartei
[nimisõna, substantiiv]
erakond, millel on liikmeid parlamendis (Eestis Riigikogus)

parlamendipension
[nimisõna, substantiiv]
parlamendi (Eestis Riigikogu) liikmele või toitjakaotuspensionina tema perekonnaliikmele makstav tavalisest kõrgem riiklik pension

parlamendisaadik
[nimisõna, substantiiv]
parlamendi koosseisu kuuluv isik (Eestis riigikogu liikme kohta)

parlamendivalimised
[nimisõna, substantiiv]
parlamendi liikmete ametisse nimetamine hääletamise teel

parlament
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi kõrgeim seadusandlik esindusorgan, mille pädevuses on teiste riigiorganite valimine, nimetamine ja kinnitamine ning poliitiline ja õiguslik kontroll nende tegevuse üle

2. rühm inimesi, kes teevad riigis seadusi. Eesti parlamenti nimetatakse riigikoguks

parlamentaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (riigivalitsemisvormiga seoses:) seadusandliku võimu (parlamendi) kontrolli all toimuv, parlamendi otsustele, reformidele vm tuginev

2. parlamendi kontrolli all toimuv, selle otsustele tuginev

parlamentarism
[nimisõna, substantiiv]
1. riigivalitsemisvorm, mille korral täidesaatev võim (valitsus) on seadusandliku võimu (parlamendi) kontrolli all

2. riigikord, kus põhiseaduse järgi juhtiv osa riigis kuulub parlamendile

parlamentlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (riigivalitsemisvormiga seoses:) seadusandliku võimu (parlamendi) kontrolli all toimuv, parlamendi otsustele, reformidele vm tuginev

2. parlamendi kontrolli all toimuv, selle otsustele tuginev

parlamentäär
[nimisõna, substantiiv]
parlamendi koosseisu kuuluv isik (Eestis riigikogu liikme kohta)

parlando
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) rütmiliselt, laulvalt rääkides

parlanks
[nimisõna, substantiiv]
1. tasakaal

2. kord

parlatoorium
[nimisõna, substantiiv]
kloostri vestlusruum, kus oli lubatud eirata üldist vaikimiskohustust

parlograaf
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne seade, mis dikteeritud teksti paberile trükib

parm
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kahetiivaline putukas, kelle emased imevad loomade verd

2. suur kahe tiivaga putukas, kelle emased toituvad inimeste ja loomade verest

parm
[nimisõna, substantiiv]
joodik, allakäinud inimene

parmaat
[nimisõna, substantiiv]
joodik, allakäinud inimene

parmas
[nimisõna, substantiiv]
1. viljavihkude hunnik

2. sületäis lõigatud, sidumata vilja

parmesan
[nimisõna, substantiiv]
kõva tugevamaitseline väga valgurohke Itaalia juust

parmupiits
[nimisõna, substantiiv]
1. (lehma saba kohta)

2. lehma saba

parmupill
[nimisõna, substantiiv]
1. huulte vahel hoides mängitav rahvapill võtmepärakujulise raudraami ja õhukese teraskeelega, mille mängija paneb sõrmega võnkuma

2. rahvapill

parnaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. vormitäiust ning klassikalist selgust ja täpsust taotlenud Prantsuse 19. sajandi teise poole luulekoolkonna esindaja

2. kirjandusrühmituse Parnasse esindaja

parnass
[nimisõna, substantiiv]
1. luulekunsti viljelejate paremik, ka mingi muu ala paremik

2. nende tegevusväli

3. muusade ja luulekunsti asupaik

4. luuletajate paremik

parodeerima
[tegusõna, verb]
1. humoorikalt või naeruvääristavalt jäljendama

2. pilkavalt järele aimama

parodist
[nimisõna, substantiiv]
1. paroodiate autor ja esitaja, parodeerija

2. parodeerija

parodont
[nimisõna, substantiiv]
hambaid ümbritsev kude

parodontiit
[nimisõna, substantiiv]
1. hambaid ümbritseva koe põletikuline haigus, mille tagajärjel võivad hambad hakata liikuma

2. hambaid ümbritseva koe põletik

parodontoos
[nimisõna, substantiiv]
1. hambaid ümbritseva koe põletikuline haigus, mille tagajärjel võivad hambad hakata liikuma

2. hambaid ümbritseva koe põletik

paroksüsm
[nimisõna, substantiiv]
1. äkiline äge haigushoog, tunde- vm puhang

2. äkiline äge [haigus]sööst

paronüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna, mis sõnatüve ja häälduse poolest on lähedane mingile teisele sõnale, kuid mis tähenduselt erineb (nt käsitlema, käsitama ja käsitsema)

2. üks häälikuliselt lähedastest, kuid tähenduselt erinevatest sõnadest

paronüümia
[nimisõna, substantiiv]
tähenduselt erinevate sõnakujude lähedus (nt käsitlema, käsitama ja käsitsema)

paroodia
[nimisõna, substantiiv]
1. teose vm pilkav või humoorikas jäljendus

2. pilkav järeleaimus

paroodiline
[omadussõna, adjektiiv]
parodeeriv, paroodiat sisaldav, paroodiana esinev

parool
[nimisõna, substantiiv]
salajane sõna või väljend, mille abil saab tuvastada isikut (nt konkurssidel hindajate erapooletuse tagamiseks, teatavasse kohta pääsuks)

paroolikaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart internetipanka sisselogimiseks vajalike paroolidega

parosmia
[nimisõna, substantiiv]
lõhnataju, haistmismeele (haiguslik) moondumine, nii et hrl tuntakse ühte ja sama ebameeldivat lõhna

parotiit
[nimisõna, substantiiv]
1. viiruse tekitatud äge nakkushaigus, mis avaldub kõrvasüljenäärmete põletikuna ning võib peamiselt poistel tüsistusena tekitada sugunäärmete põletikku

2. haigus

parrakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pika) habemega mees

2. habemega

parras
[nimisõna, substantiiv]
laeva, paadi külg või ülemine äär

parritsiid
[nimisõna, substantiiv]
ema, isa, abikaasa, laste vm lähisugulase tapmine

parrootia
[nimisõna, substantiiv]
1. Iraani metsades kasvav kõva ja raske puiduga pikkade looklevate okste, hambuliste lehtede ja väikeste kollaste õitega puu, mujal ilupõõsana

2. lõunamaa lehtpuu

pars
[nimisõna, substantiiv]
1. üks kõrvu laotud lahtistest jämedatest lattidest rehetoa taladel

2. rehetoa taladel asetsev latt

pars
[nimisõna, substantiiv]
Iraani traditsioonilise usundi zoroastrismi järgija tänapäeval

parsa
[nimisõna, substantiiv]
loguks või vanarauaks sõidetud auto vm sõiduvahend

parsahein
[nimisõna, substantiiv]
1. rohttaim, mille mitmeid liike kasvatatakse ilutaimena, mõnd köögiviljataimena

2. rohttaim

parsek
[nimisõna, substantiiv]
1. Päikesesüsteemi-väliste objektide kauguse mõõtühik, 3,26 valgusaastat

2. tähekauguse mõõtühik

parseldama
[tegusõna, verb]
1. ebaausal viisil midagi müüma või korraldama, millegagi sahkerdama, ebaausalt äritsema

2. hangeldama, sahkerdama

Ühendtegusõnad: maha parseldamamaha parseldama

parsima
[tegusõna, verb]
analüüsima tekstis esinevaid lauseid, lauseosi ja sõnavorme vastavalt loomuliku keele formaalse grammatika reeglitele

parsimine
[nimisõna, substantiiv]
protsess, mille käigus analüüsitakse tekstis esinevaid lauseid, lauseosi ja sõnavorme vastavalt loomuliku keele formaalse grammatika reeglitele

parsimoonia
[nimisõna, substantiiv]
ökonoomiaprintsiip, mille järgi võrdse seletusjõuga teooriate (lahenduste) puhul tuleks eelistada vähima keerukusega teooriat (lahendust)

part
[nimisõna, substantiiv]
1. hanest väiksem jässaka kere ja laia lameda nokaga veelind

2. selline kodulind

3. laia nokaga lind, kes elab vees või vee ääres

part
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele keda?, mida? (nt venda, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele keda?/mida? (nt venda, õpikut)

partei
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitiline organisatsioon, mis ühendab sarnase maailmavaate ja ühiskondlike huvidega inimesi

2. poliitiline organisatsioon, kuhu kuuluvad sarnaste ühiskondlike vaadetega inimesed

parteiaktivist
[nimisõna, substantiiv]
aktiivne erakonnaliige

parteiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
partei jooksvat tööd korraldavad töötajad

parteiboss
[nimisõna, substantiiv]
parteijuht vm parteieliiti kuuluv inimene

parteibroiler
[nimisõna, substantiiv]
noor (karjääri)poliitik, kelle kogu ametialane tegevus on kulgenud parteilisi kohti pidi

parteieliit
[nimisõna, substantiiv]
parteihierarhia tipuosa

parteijuht
[nimisõna, substantiiv]
erakonna esimees

parteijünger
[nimisõna, substantiiv]
erakonna ustav pooldaja, erakonna poliitika eest seisja

parteikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
sama erakonna liige

parteikassa
[nimisõna, substantiiv]
erakonna valduses ja kasutada olevad rahalised vahendid, vastav raamatupidamiskonto

parteikontor
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus, kus aetakse ja otsustatakse erakonnaasju

2. (erakonna juhatuse kohta)

parteiladvik
[nimisõna, substantiiv]
parteihierarhia tipuosa

parteilane
[nimisõna, substantiiv]
erakonna liige

parteiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. erakonnaga või erakondadega seotud

2. erakonnale omane

parteilisus
[nimisõna, substantiiv]
erakonda kuuluvus, erakonnaga või erakondadega seotus

parteiorganisaator
[nimisõna, substantiiv]
kommunistliku partei (hrl NLKP) algorganisatsiooni sekretär (oli asutuses või ettevõttes sageli tähtsam tegelane kui direktor)

parteiorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kommunistliku partei (hrl NLKP) struktuuriüksus

parteipilet
[nimisõna, substantiiv]
märgib teatud erakonda kuuluvust

parteipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
erakondade või erakonna eesmärgipärane poliitiline tegevus

parteipoliitiline
[nimisõna, substantiiv]
parteipoliitikasse puutuv, sellega seotud

parteisekretär
[nimisõna, substantiiv]
poliitilise partei juhtkonda kuuluv isik, parteijuhi parem käsi mõnes riigis

parteisisene
[omadussõna, adjektiiv]
üksnes erakonda hõlmav, selle sees või piires ilmnev või toimuv

parteistama
[tegusõna, verb]
erakonna mõju alla võtma, erakonnaga siduma

parteistuma
[tegusõna, verb]
erakonda astuma, erakonna või erakondade mõju alla minema

parteisõdur
[nimisõna, substantiiv]
1. oma erakonda ustavalt teeniv eeskätt käsutäitjast erakonnaliige

2. oma erakonda ustavalt teeniv erakonnaliige

parteitegelane
[nimisõna, substantiiv]
(aktiivse parteilase, partei juhtiva isiku, parteitöötaja kohta)

parteitu
[omadussõna, adjektiiv]
erakonda mitte kuuluv

parteitus
[nimisõna, substantiiv]
(ühessegi) erakonda mittekuulumine

parteituus
[nimisõna, substantiiv]
tähtis parteitegelane (parteijuht vms)

parteitöö
[nimisõna, substantiiv]
(töötamise kohta partei organisatsioonis)

parteitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
kommunistliku partei (hrl NLKP) organisatsioonis töötav isik

parteiveteran
[nimisõna, substantiiv]
(hrl Nõukogude-aegses kõnepruugis kommunistliku partei pikaajalise liikme kohta)

partenogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
mittesugulisel teel paljunev

partenogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede taimede ja loomade mittesuguline paljunemisviis, mille puhul emasorganism annab järglasi ilma sama liigi isassugurakkude osaluseta, suguline sigimine ilma munaraku eelneva viljastumiseta

2. sigimine viljastamata munaraku kaudu

partenogeneetiline
[omadussõna, adjektiiv]
mittesugulisel teel paljunev

partenokarpia
[nimisõna, substantiiv]
seemneteta või kängunud seemnega viljade arenemine normaalse viljastumiseta

parter
[nimisõna, substantiiv]
1. teatri, kontserdimaja vm vaatesaali põrand ja selle istekohad

2. vaatesaali põrand ja selle istekohad

3. tervikuna kujundatud avar pargiosa

4. toengpõlvitus maadluses

parterasend
[nimisõna, substantiiv]
(maadluses:) toengpõlvitus

partermaadlus
[nimisõna, substantiiv]
maadlus põlvili, kõhuli, küljeli või sillas sooritatavaid võtteid kasutades

parthein
[nimisõna, substantiiv]
1. märgadel aladel kasvav pika roomava risoomi ja kitsaste lehtedega väga harva õitsev kõrreline rohttaim

2. rohttaim

partii
[nimisõna, substantiiv]
1. üks mäng (nt males, kabes, kaardimängudes)

2. üks mäng näiteks males või kabes

partiiarvestus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade vm üle arvepidamine partiide alusel

partiita
[nimisõna, substantiiv]
mitmeosaline tantsuline instrumentaalsüit

partikkel
[nimisõna, substantiiv]
1. (traditsioonilises eesti grammatikas:) kõikide muutumatute sõnade ühisnimetus (nt kaas-, side-, määrsõnad)

2. (hilisemal ajal:) pragmaatilise tähendusega muutumatu sõna (nt abimäärsõna, sidesõna, hüüdsõna)

partikulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. isepärasena eraldi seisev

2. individuaalsega seotud, seda puudutav

3. eraldi seisev

4. era-, tsiviil-

partikularism
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmavaade, mis väärtustab üksikut, isepärast, individuaalset

2. riigi mõne osa püüdlus saavutada võimalikult sõltumatut seisundit riigi koosseisus

3. mingi riigiosa püüe sõltumatusele keskvalitsusest

partisan
[nimisõna, substantiiv]
vastase võimu all oleval maa-alal vastupanu osutav vabatahtlik relvastatud võitleja

partisaniliikumine
[nimisõna, substantiiv]
partisanide relvastatud tegevus vastase võimu all oleval riigis või teatud maa-alal

partisanisõda
[nimisõna, substantiiv]
partisanide relvastatud tegevus vastase võimu all oleval riigis või teatud maa-alal

partisanitsema
[tegusõna, verb]
partisani võtteid kasutama

partisanivõitlus
[nimisõna, substantiiv]
partisanide relvastatud tegevus vastase võimu all oleval riigis või teatud maa-alal

partitiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele keda?, mida? (nt venda, maja)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele keda?/mida? (nt venda, õpikut)

partitiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) osastavas käändes olev

partitiivverb
[nimisõna, substantiiv]
sihiline tegusõna, mille juures saab kasutada ainult osasihitist (nt tahtma, puudutama, alustama)

partitsiip
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) verbist, sh ühendverbist tuletatud käändeline vorm (nt eitav, kaasasündinud)

2. verbi käändeline vorm

partituur
[nimisõna, substantiiv]
1. orkestrile või muule koosseisule kirjutatud heliteose kõiki partiisid sisaldav noodistik

2. helitöö kõiki partiisid sisaldav noodistik

partla
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone või ruum partide pidamiseks

2. hoone v ruum partide pidamiseks

partner
[nimisõna, substantiiv]
1. teine osapool mingis koostöös (inimene, ettevõte vms)

2. koostöös osalev riik, organisatsioon, firma või inimene (teise poole suhtes)

partnerettevõte
[nimisõna, substantiiv]
koostöös osalev ettevõte, täisühingust äriühing

partneriaad
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheline ettevõtjate kohtumine, kus otsitakse koostööpartnereid ning ühishuve edasiseks koostööks

partnerkool
[nimisõna, substantiiv]
haridusalases koostöös (nt õpilas- või üliõpilasvahetuses, sõpruskoolide projektis) osalev õppeasutus

partnerlinn
[nimisõna, substantiiv]
omavalitsuste tasemel mingis valdkonnas koostööd tegev linn

partnerlus
[nimisõna, substantiiv]
1. partneritena tegutsemine, partneriks-olek

2. partneriks olek, partneritena tegutsemine

partnerlusleping
[nimisõna, substantiiv]
koostööpartneritena tegutsemise leping

partnerlussuhe
[nimisõna, substantiiv]
1. võrdsetel alustel rajanev koostöösuhe

2. mis tahes (võrdväärsete) partnerite vaheline suhe

partnerorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingis töökorralduses, koostöös osalev organisatsioon

partnerriik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis rahvusvahelises organisatsioonis, töökorralduses vms (võrdsetel alustel) osalev, seda toetav või selles koostööd tegev riik

2. mingis rahvusvahelise organisatsioonis, töökorralduses vms (võrdsetel alustel) osalev, seda toetav või selles koostööd tegev riik

partokraatia
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus riigi tegelik juhtimine ja otsustamine toimub partei või parteide ja nende tagatubade kaudu, parteijuhtide valitsus

partorg
[nimisõna, substantiiv]
kommunistliku partei (hrl NLKP) algorganisatsiooni sekretär (oli asutuses või ettevõttes sageli tähtsam tegelane kui direktor)

parts
[nimisõna, substantiiv]
1. (millegi raskega antud) hoop, löök, lask

2. löögi, kukkumise, lasu lühike järsk heli

parts
[määrsõna, adverb]
annab edasi (löömise, kukkumise) lühikest järsku heli

parts
[nimisõna, substantiiv]
suur puunui

partsama
[tegusõna, verb]
1. hooga, valju järsku heli tekitades midagi tegema, nt kukkuma, lõhkema või viskama

2. partsti kukkuma, lõhkema vms

partsatama
[tegusõna, verb]
1. hooga, valju järsku heli tekitades midagi tegema, nt kukkuma, lõhkema või viskama

2. partsti kukkuma, lõhkema vms

partsatus
[nimisõna, substantiiv]
1. kukkumise, löögi vm vali järsk heli

2. kukkumise, löögi vms heli

partsell
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonestamiseks vm otstarbeks mõeldud väike maatükk

2. väike maaomand

3. väike maatükk, väike maaomand

partselleerima
[tegusõna, verb]
maad tükeldama, partsellideks jagama

partsellima
[tegusõna, verb]
maad tükeldama, partsellideks jagama

partselltalund
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne talumajapidamine, mille toodangust ei jätkunud keskmisele perekonnale elatumiseks, mistõttu mõned pereliikmed olid sunnitud otsima tööd suuremais talundeis või tegema käsitööd

partsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. osaline, mitte täies ulatuses või mahus esinev või täit ulatust hõlmav

2. (epilepsiahoo kohta:) selline, mis lähtub ühe ajupoolkera piiratud alalt

3. osa-, osaline

partsiaalobjekt
[nimisõna, substantiiv]
osastavas käändes sihitis, mis näitab, et tegevus on suunatud osale või ebamäärasele hulgale

partsiaalrõhk
[nimisõna, substantiiv]
rõhk, mida omaks iga segusse kuuluv gaas antud ruumalas, kui teised gaasid sealt kõrvaldataks

partsiaalsubjekt
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) eesti keeles osastavas käändes alus, mis väljendab osa või ebamäärast hulka olendeist või esemeist

partsima
[tegusõna, verb]
vees v poris sumama

partsti
[määrsõna, adverb]
annab edasi (löömise, kukkumise) lühikest järsku heli

partsuma
[tegusõna, verb]
intensiivsete puhangutena järsku heli tekitama

partsutama
[tegusõna, verb]
partsuma panema, partsuda laskma

parukapuu
[nimisõna, substantiiv]
karvaste lillakaspunaste viljapööristega ja sügisel eredavärviliste lehtedega põõsas või puu, Eestis aiataimena

parukas
[nimisõna, substantiiv]
juustest või juuksesarnasest materjalist kate, mis asendab või varjab kandja oma juukseid

parukategija
[nimisõna, substantiiv]
parukate valmistaja

parukpuu
[nimisõna, substantiiv]
karvaste lillakaspunaste viljapööristega ja sügisel eredavärviliste lehtedega põõsas või puu, Eestis aiataimena

parun
[nimisõna, substantiiv]
1. aadlitiitel Euroopas

2. seda tiitlit kandev isik

paruneslik
[nimisõna, substantiiv]
parunessile omane

paruness
[nimisõna, substantiiv]
1. parunile vastav naissoost isiku aadlitiitel Euroopas

2. paruni tütar või abikaasa

parunihärra
[nimisõna, substantiiv]
parun, parunist isand

paruniproua
[nimisõna, substantiiv]
paruni abikaasa

parunivõsu
[nimisõna, substantiiv]
(paruni lapse, järglase kohta)

parunlik
[omadussõna, adjektiiv]
parunile omane

parv
[nimisõna, substantiiv]
suurem korrapäratu kogum samast liigist linde, putukaid või kalu

parvekala
[nimisõna, substantiiv]
parves elav ja liikuv kala, nt räim, latikas, ahven

parvekaupa
[määrsõna, adverb]
1. parve[de]na

2. parve(de)na

parvematk
[nimisõna, substantiiv]
pikem (sportlik) retk parvedel sõites

parvemees
[nimisõna, substantiiv]
parvevedaja või metsamaterjali parvetaja

parvenüü
[nimisõna, substantiiv]
1. eesõigustatute ning rikaste hulka tõusnud isik, kes püüab oma üleolekut näidata raha ja asjade ning silmahakkava, ka seadusi eirava käitumise kaudu

2. omandiinimene

parvepoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. palgiparvetusel parvedeks ühendatud palkide liikumist juhtinud (noor) tööline

2. [noor] parvetaja

parvesaun
[nimisõna, substantiiv]
parvel asuv saun

parvetama
[tegusõna, verb]
metsamaterjali (peamiselt palke) vett mööda ujutades edasi toimetama

parvetus
[nimisõna, substantiiv]
1. (palgiparvetuse kohta)

2. parvetamine

parvetuskanal
[nimisõna, substantiiv]
metsamaterjali parvetamiseks rajatud kanal

parvetusrenn
[nimisõna, substantiiv]
jõe käänulisse kohta ehitatud renn, mis palgiparved mööda jõevoolu allavett suunab

parvik
[nimisõna, substantiiv]
1. (palgiparvetusel:) väiksem üksus, millest koosneb suur palgiparv

2. väiksem üksus suure parve koosseisus

parvis
[nimisõna, substantiiv]
lahtiselt parvetatava metsamaterjali kogum

parviti
[määrsõna, adverb]
parvedena, parve[de]s

parvkaravan
[nimisõna, substantiiv]
üksteise järel liikuvad (ühendatud) parved rohke metsamaterjali veoks jõel

parvkond
[nimisõna, substantiiv]
parvega sõitmisel ühe parve meeskond

parvlaev
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlal liinil sõitev autotekiga reisilaev

2. laev, mis veab sõitjaid ja autosid kindlate kohtade vahel

parvlaevaliiklus
[nimisõna, substantiiv]
parvlaevade liiklus merel

parvlema
[tegusõna, verb]
korrapäratu kogumina liikuma või sagima

parvo
[nimisõna, substantiiv]
koerte, kasside jt loomade, vahel ka inimese haigestumist põhjustav viirus

parvoviirus
[nimisõna, substantiiv]
koerte, kasside jt loomade, vahel ka inimese haigestumist põhjustav viirus

parvsaun
[nimisõna, substantiiv]
parvel asuv saun

parömioloog
[nimisõna, substantiiv]
rahvaluule eriteadlane, kes uurib rahvaluule lühivorme, nt vanasõnu, kõnekäändusid

parömioloogia
[nimisõna, substantiiv]
rahvaluuleteaduse haru, mis uurib rahvaluule lühivorme, eelkõige ütlusi ehk vanasõnu ja kõnekäändusid

parömioloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
rahvaluule lühivormidega (nt ütlustega) seotud, vanasõnalis-fraseloogilisele ainestikule omane või sellesse puutuv

paröömia
[nimisõna, substantiiv]
vanasõnalis-fraseoloogiline üksus, nt ütlus (vanasõna, kõnekäänd, aforism)

paröömiline
[omadussõna, adjektiiv]
rahvaluule lühivormidega (nt ütlustega) seotud, vanasõnalis-fraseloogilisele ainestikule omane või sellesse puutuv

pasa
[nimisõna, substantiiv]
sõimusõna, näiteks altvedaja, reetja kohta

pasakott
[nimisõna, substantiiv]
(sõimusõnana, nt ara või saamatu inimese kohta)

pasal
(väljendites roojamise, ka kõhulahtisuse kohta)

pasamagnet
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, kes satub tihti pahandustesse vm ebameeldivatesse olukordadesse)

pasandama
[tegusõna, verb]
(vedelat) roojama

Ühendtegusõnad: täis pasandamatäis pasandama

pasane
[omadussõna, adjektiiv]
pasaga koos, räpane, väga määrdunud

pasapea
[nimisõna, substantiiv]
(sõimusõnana nt ara või mannetu inimese kohta)

pasapeeter
[nimisõna, substantiiv]
(sõimusõnana mannetu inimese, ebaõnnestuja kohta)

pasapüks
[nimisõna, substantiiv]
(sõimusõnana ara (ja reetliku) inimese kohta)

pasarahe
[nimisõna, substantiiv]
(sõimu kohta)

pasatski
[nimisõna, substantiiv]
1. pätt, suli

2. hulgus, looder

pasha
[nimisõna, substantiiv]
1. kohupiimast, koorest, rosinatest, võist ning munadest juudi-vene päritolu lihavõttetoit

2. kohupiimast lihavõttetoit

pasigraafia
[nimisõna, substantiiv]
1. üldmõistetav, loomulikust keelest sõltumatu märgisüsteem, nt araabia numbrid või noodikiri

2. üldmõistetav kiri, näiteks noodikiri

pasjanss
[nimisõna, substantiiv]
1. kaartide ladumise mäng ühele inimesele

2. kaardiladumine

pask
[nimisõna, substantiiv]
(vedel) väljaheide, roe

paskaak
[nimisõna, substantiiv]
1. pahandusi tegev, huligaanse käitumisega (noor) inimene

2. huligaan, võllaroog

paskagi
üldse, (mitte) vähematki

paskal
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhu- ja pingeühik SI-süsteemis

2. rõhu- ja pingeühik

paskhein
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel ja puisniitudel kasvav peensaagja servaga lehtede ja hrl lillakate õitega rohttaim, mida on kasutatud värvitaimena

2. korvõieline rohttaim

pasklepp
[nimisõna, substantiiv]
metsaservadel, endistel põldudel ja karjamaadel võsasid moodustav helehalli sileda koorega lehtpuu

pasknäär
[nimisõna, substantiiv]
hakisuurune sinise-mustavöödilise tiivatriibuga Eestis harilik lind

paskrästas
[nimisõna, substantiiv]
terashalli sulestikuga, pealael mustade tähnidega ja valge kõhualusega rästas, kes rüüstab sügisel marjaaedu

paskvill
[nimisõna, substantiiv]
1. tõsiasju vassiv ja sihilikult solvava sisuga laimav, teotav kirjutis

2. teotav pilke- ning laimukirjutis

paskvillant
[nimisõna, substantiiv]
1. paskvilli(de) kirjutaja, teotav laimaja

2. paskvilli autor

paslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tingimustelt, asjaolude poolest või moraalselt sobiv

2. millekski (hästi) kõlbav

paslik
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne kapuutsitaoline peakate, mille pikad seotavad otsad pööratakse sallina ümber kaela

pasmak
[nimisõna, substantiiv]
kokkuseotud (korratu) kogum ühetaolisi asju, tihe, põimunud pundar (nt taimevarsi, karvu)

pasmalõng
[nimisõna, substantiiv]
1. lõngavihti sissepõimitud (teist värvi või jämedam) lõng pasmaste üksteisest eraldamiseks

2. lõng pasmaste üksteisest eraldamiseks

pasmas
[nimisõna, substantiiv]
1. lõngavihi osa ja vastavalt ka kangasoa osa umbes 30 piivahe ulatuses

2. lõngavihi osa

pasodoobel
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaania marsilikust härjavõitluse algtantsust kujunenud elavas 2/5-taktimõõdus tants, üks Ladina-Ameerika võistlustantsudest

2. tants

pasparteerima
[tegusõna, verb]
pilti paspartuusse panema

paspartuu
[nimisõna, substantiiv]
pilti (joonistust, graafilist lehte, fotot vm) raamiv paberist või kartongist alusleht või lai ääris

pasportist
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne passiametniku nimetus

paspuaal
[nimisõna, substantiiv]
1. tiheda keeruga (ääris)nöör või peene rulli kujuline äärekant rõiva kaunistusena

2. kitsas diagonaalriide riba v [ääris]nöör

pass
[nimisõna, substantiiv]
1. isikut tõendav ja riigipiiri ületamist võimaldav dokument

2. mitme lehega dokument, kus on inimese foto ja andmed ning millega saab teise riiki sõita

pass
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kaardimängus: eemalejäämine teatud mängujärgust

2. sõna, millega eemalejäämisest teatatakse

pass
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmängudes palli, litri vm vahendi edasitoimetamine teisele oma võistkonna mängijale

2. palli, litri edasitoimetamine oma võistkonna mängijale

3. sportmängudes palli ettesöötmine teisele mängijale

passaaž
[nimisõna, substantiiv]
poodidega ääristatud vahe- või läbikäik, (klaaskatusega kaetud) sisetänav

passaažiriist
[nimisõna, substantiiv]
1. riist taevakehade vaatlemiseks meridiaanist läbimineku hetkel (võimaldab mõõta nt tähtede otsetõusu), 18.-19. sajandi observatooriumide tähtsaim instrument

2. taevakehade asukoha määramiseks taevaskeral

3. kantav instrument

passaat
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt püsiva suuna ja kiirusega tuul, mis puhub aasta läbi troopikavöötme alalt ekvaatori poole

2. püsiva suunaga troopikatuul

passaathoovus
[nimisõna, substantiiv]
passaattuulte mõjul tekkiv vee liikumine

passaattuul
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt püsiva suuna ja kiirusega tuul, mis puhub aasta läbi troopikavöötme alalt ekvaatori poole

2. püsiva suunaga troopikatuul

passakalja
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulikult pikaldane vana Hispaania tants

2. vastav muusikavorm, mida iseloomustab pidevalt korduv bassifraas

3. tants

4. muusikavorm

passatski
[nimisõna, substantiiv]
1. pätt, suli

2. hulgus, looder

passe
[nimisõna, substantiiv]
1. rõiva eraldi lõigatud osa õlast kuni hrl rinnajooneni või seelikutel ja pükstel vöökohast hrl puusajooneni

2. rõiva eraldi lõigatud ülaosa

passeerima
[tegusõna, verb]
kiiresti väheses rasvaines pruunistama

passeism
[nimisõna, substantiiv]
minevikuihalus, trots või vaen oleviku ja arengu vastu

passeist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ihaleb (parema) mineviku järele ning trotsib või vaenab olevikku ja arengut

passeistlik
[omadussõna, adjektiiv]
minevikku ihalev, olevikku ja arengut trotsiv või vaenav

passiametnik
[nimisõna, substantiiv]
passide vormistamise või kontrollimisega tegelev ametnik

passiandmed
[nimisõna, substantiiv]
passis kirjas olevad passi puudutavad andmed (nt passinumber, passi väljaandmise koht ja aeg)

passiealine
[omadussõna, adjektiiv]
(noore kohta:) passi saamise eas olev, hrl 16-aastane ja vanem

passiiga
[nimisõna, substantiiv]
passi saamise vanus

passiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tegusõna grammatiline kategooria, mis tõstab esile tegevusobjekti

passiiv-agressiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(käitumise, isiksuse kohta:) selline, millele või kellele on iseloomulik varjatud vaenulikkus ja vastupanu

passiivmaja
[nimisõna, substantiiv]
kõrgetele energiasäästu nõuetele vastav maja, mille energiavajadus on kaetud kohapeal või läheduses toodetud energiaga

passiivne
[omadussõna, adjektiiv]
loiult, ilma jõuta tegutsev või toimiv, ükskõiksust, innu puudumist väljendav

passiivradar
[nimisõna, substantiiv]
radar, mis tuvastab õhus, maal ja merel olevaid objekte, jäädes ise märkamatuks

passiivtehing
[nimisõna, substantiiv]
pangatehing, mis on seotud raha hoiulevõtmiseja maksete laekumisega

passija
[nimisõna, substantiiv]
teenija, koduabiline

passijaoskond
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne asutus passide, sissesõidulubade ja muude dokumentide vormistamiseks

passikontroll
[nimisõna, substantiiv]
1. koht nt riigipiiril või lennujaamas, kus kontrollitakse inimeste dokumente

2. dokumentide kontrollimine

passilaud
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne asutus passide, sissesõidulubade ja muude dokumentide vormistamiseks

passima
[tegusõna, verb]
1. pikalt või ainiti vaatama

2. (luurates, varitsedes) ootama ja jälgima

Ühendtegusõnad: kokku passima, kokku passima, peale passima, peale passima, üleval passimaüleval passima

passinumber
[nimisõna, substantiiv]
passi üheselt tähistav numbrikombinatsioon (kuulub passiandmete hulka)

passion
[nimisõna, substantiiv]
troopilises Ameerikas kasvava kannatuslille söödav vili

passionaar
[nimisõna, substantiiv]
maailma muutmisele (kirglikult) pühendunud inimene, kes suudab innustada teisi

passionaarne
[omadussõna, adjektiiv]
kirglik, pühenduv (sageli seotud eesmärgiga muuta ühiskonda)

passionaarsus
[nimisõna, substantiiv]
(Lev Gumiljovi käsituses:) elujõuga seotud vastupandamatu sisemine kihk muuta (ühiskondlikku) keskkonda, võime tuua ohvreid üldise hüvangu ja maailma muutmise nimel

passionato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kirglikult

passionivili
[nimisõna, substantiiv]
troopilises Ameerikas kasvava kannatuslille söödav vili

passioon
[nimisõna, substantiiv]
oratooriumilaadne heliteos, mis põhineb Kristuse kannatusi kirjeldaval evangeeliumitekstil

passipilt
[nimisõna, substantiiv]
kindlate mõõtmetega dokumendifoto (passi vm tarvis)

passistama
[tegusõna, verb]
1. millegi nõuetele vastavuse, tehniliste omaduste vm kohta tõendavat tunnistust andma

2. looma kohta tõutunnistust andma

passitama
[tegusõna, verb]
1. sättides, kohta otsides (kuskile) sobitama

2. proovimisega millegi või kellegi sobivust selgitama

3. (rõivast) kandja järgi kohendama

4. sobitama, passima, proovima

passiva
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) ettevõtte kohustused, rahastamise allikad ja omakapital (nt laenud, maksmata arved, aktsionäride investeeringud), bilansi n-ö parem pool

passivakonto
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) kohustuste ja omakapitali üksikute liikide muutusi kirjeldav konto, mille alg- ja lõppsaldo on kreeditis

passiveerima
[tegusõna, verb]
metalli pinda õhukese korrosioonivastase kaitsekihiga katma

passus
[nimisõna, substantiiv]
mõttelõik, koht tekstis

pasta
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt nisujahust ja veest valmistatud ning toru- vm kujuliseks vormitud toiduaine, ka lasanjeplaadid

2. Itaalia päritolu toit, mis on tehtud jahust, veest ja vahel ka munadest. Pasta võib olla mitmesuguse (näiteks makaronide) kujuga

pastakas
[nimisõna, substantiiv]
1. kuulotsikuga kirjutusvahend, milles kasutatakse pastataolist ainet

2. kirjutamiseks mõeldud ese, mille sees on tavaliselt sinine, must või punane vedel aine

pastamasin
[nimisõna, substantiiv]
köögimasin, millega saab valmistada värsket pastat, nt spagette ja lasanjeplaate

pastapliiats
[nimisõna, substantiiv]
1. kuulotsikuga kirjutusvahend, milles kasutatakse pastataolist ainet

2. kirjutamiseks mõeldud ese, mille sees on tavaliselt sinine, must või punane vedel aine

pastariis
[nimisõna, substantiiv]
riisiterakujuline makaron

pastaroog
[nimisõna, substantiiv]
1. nisujahust ja veest vormitud toiduainest ehk pastast valmistatud toit (nt lasanje)

2. sellest tehtud toit

pastataigen
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt nisujahust ja veest koosnev tainas mitmesuguse kujuga makaronide ja lasanjeplaatide valmistamiseks, Itaalia nuudlitainas

pastatainas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt nisujahust ja veest koosnev tainas mitmesuguse kujuga makaronide ja lasanjeplaatide valmistamiseks, Itaalia nuudlitainas

pastatoit
[nimisõna, substantiiv]
1. nisujahust ja veest vormitud toiduainest ehk pastast valmistatud toit (nt lasanje)

2. sellest tehtud toit

pastavärv
[nimisõna, substantiiv]
pasta konsistentsiga, pasta kujul kasutatav värv

pasteerima
[tegusõna, verb]
magajate nägusid hambapastaga määrima (varasemal ajal, nt pioneerilaagrites levinud kombena)

pasteerima
[tegusõna, verb]
(arvutis:) lõikelaual talletatud teksti või pilti vajalikku kohta teisaldama

pasteet
[nimisõna, substantiiv]
hrl külm toit keedetud, hautatud või küpsetatud ja läbi hakkmasina lastud maksast, lihast või kalast

pastel
[nimisõna, substantiiv]
ühest nahatükist valmistatud kerge kontsata jalanõu, mis seotakse jalga selle serva tehtud aukudest läbi aetud paelaga

pastell
[nimisõna, substantiiv]
pehme kriiditaoline värvipliiats

pastelljoonistus
[nimisõna, substantiiv]
kõvemate pastellkriitidega tehtud joonistus

pastellkriit
[nimisõna, substantiiv]
pehme kriiditaoline värvipliiats

pastellmaal
[nimisõna, substantiiv]
pastellvärvidega tehtud maal

pastelltoon
[nimisõna, substantiiv]
valgega mahendatud värvitoon

pastellvärv
[nimisõna, substantiiv]
pehme kriiditaoline värvipliiats

pastelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. valgega mahendatud tooni(de)s

2. mahe[davärviline]

pastilaa
[nimisõna, substantiiv]
maiustus marja- või puuviljapüree, suhkru ja munavalge vahustatud ja tarretatud segust

pastill
[nimisõna, substantiiv]
1. kuuli- või tabletikujuline imemiskompvek

2. sama kujuga ravim, mida imetakse kohaliku toime saavutamiseks (nt kurgus)

3. imemisravim v -kompvek

pastinaak
[nimisõna, substantiiv]
maitsetaimena ja köögiviljana kasvatatav porganditaolise kollakasvalge juurega aiataim

pastis
[nimisõna, substantiiv]
Prantsumaalt pärit valge, kreemja konsistentsiga aniisiviin, mis paneb suu õhkama

pastišš
[nimisõna, substantiiv]
1. kunsti-, kirjandus- või muusikateos, mis teadlikult ja pilkamata jäljendab mõne teise ajastu, suuna või autori stiili või motiive

2. vastav võte

3. teos, mis jäljendab teist ajastut

pastlakandja
[nimisõna, substantiiv]
talupoeg

pastlanahk
[nimisõna, substantiiv]
omal ajal pastelde valmistamiseks kasutatud pargitud (tööpastelde tarvis parkimata) (veise)nahk

pastlanõel
[nimisõna, substantiiv]
kolmekandilise otsaga nõel, millega pastlaid õmmeldi ja parandati

pastlapael
[nimisõna, substantiiv]
pastla servas olevatest aukudest läbi aetud pael pastla jalga sidumiseks

pastoi
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (pidurdav hüüatus:) oota veidi, pea kinni

2. väljendab soovi, et veidi oodataks

pastoosne
[omadussõna, adjektiiv]
(maali, maalimislaadi kohta:) paksult pealekantud värvidega, reljeefne

pastor
[nimisõna, substantiiv]
1. luteri vm protestantliku koguduse vaimulik juht

2. inimene, kelle töö on luteri kirikus jumalateenistusi pidada ja muid toiminguid läbi viia

pastoraal
[nimisõna, substantiiv]
1. idüllilist karjase- või maaelu kujutav kirjandusteos, muusikateos või maastikumaal

2. idülliline karjaseelu kujutav kirjandus- v muusikateos

pastoraalkirjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. idülliline karjuseelu kujutav kirjandus 14.–18. sajandi Euroopas

2. pastoraalne kirjandus

pastoraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pastoraalile omane või selle moodi

2. idülliline

pastoraalnõustamine
[nimisõna, substantiiv]
ligimesearmastusest lähtuv religioosne nõustamine kriisi puhul

pastoraalseminar
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis:) diakoni- ja preestrikoolitusi ja vaimulikuametiks valmistumise kutseõpet korraldav õppeasutus

pastoraat
[nimisõna, substantiiv]
pastori elukoht ja ametihoone

pastorell
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne dialoogivormis luuleteos rüütlist ja karjusneiust

2. keskaegne dialoogivormis luuleteos

pastoriamet
[nimisõna, substantiiv]
(pastori töö kohta)

pastorihärra
[nimisõna, substantiiv]
(austavalt:) pastor, kirikuõpetaja

pastorikandidaat
[nimisõna, substantiiv]
pastorikohale kandideerija

pastorimaja
[nimisõna, substantiiv]
pastori elukoht ja ametihoone

pastorlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirikuõpetajale omane või temaga seotud

2. isalik

pastörisaator
[nimisõna, substantiiv]
seade toiduainete kuumtöötlemiseks hrl keemispunktist madalatel temperatuuridel

pastöriseerima
[tegusõna, verb]
1. mikroobide hävitamiseks toiduaineid hrl keemispunktist madalamatel temperatuuridel kuumtöötlema

2. toiduaineid mikroobide hävitamiseks kuumutama

pastöör
[nimisõna, substantiiv]
seade toiduainete kuumtöötlemiseks hrl keemispunktist madalatel temperatuuridel

pastöörima
[tegusõna, verb]
1. mikroobide hävitamiseks toiduaineid hrl keemispunktist madalamatel temperatuuridel kuumtöötlema

2. toiduaineid mikroobide hävitamiseks kuumutama

pastöörpiim
[nimisõna, substantiiv]
pastöriseeritud piim

pasun
[nimisõna, substantiiv]
1. puhkpillide, eriti vaskpuhkpillide (nt trompet, bariton, metsasarv) rahvapärane üldnimetus

2. puhkpilli kohta

pasunakoor
[nimisõna, substantiiv]
orkester, mis koosneb puu- ja vaskpuhkpilli- ning löökpillimängijatest või ainult vaskpuhkpillimängijatest

pasunamees
[nimisõna, substantiiv]
pasunapuhuja, -mängija (hrl mees)

pasunapoiss
[nimisõna, substantiiv]
(noor) puhkpillimängija

pasunapuhuja
[nimisõna, substantiiv]
pasunaga signaali andja või pasunal mängija

pasundama
[tegusõna, verb]
üliagaralt kuulutama, teatama või edasi rääkima

paša
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema riigiametniku ja sõjaväelase tiitel Osmanite Türgis

2. tiitel Osmanite Türgis

pašalõk
[nimisõna, substantiiv]
Osmani riigi suurim haldusüksus, mida juhtis paša

pašmiina
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud kašmiirvilla sort, peenim kašmiirvill

2. sellest valmistatud sall

patakas
[nimisõna, substantiiv]
hunnik, pakk (paberit, rahatähti vms)

patakas
[nimisõna, substantiiv]
1. vooluallikas, mis koosneb ühest või mitmest galvaanielemendist või akust, mis muudavad salvestatud keemilise energia elektrienergiaks

2. väike ese näiteks raadio, käekella või puldi sees, mis annab elektrit

pataljon
[nimisõna, substantiiv]
1. põhiline sõjaväeline väeüksus, mis kuulub hrl brigaadi, rügemendi või polgu koosseisu

2. rügemendi allüksus

pataljonikomandör
[nimisõna, substantiiv]
pataljoni juhtiv sõjaväelane

pataljoniülem
[nimisõna, substantiiv]
pataljoni juhtiv sõjaväelane

patarei
[nimisõna, substantiiv]
1. vooluallikas, mis koosneb ühest või mitmest galvaanielemendist või akust, mis muudavad salvestatud keemilise energia elektrienergiaks

2. väike ese näiteks raadio, käekella või puldi sees, mis annab elektrit

patareiraadio
[nimisõna, substantiiv]
raadiovastuvõtja, mille toiteallikaks on patareid

patareitoide
[nimisõna, substantiiv]
patarei(de)st saadav elektrivool (mingi seadme käivitajana)

pateen
[nimisõna, substantiiv]
(katoliku kirikus:) armulaualeiva taldrik

pateetika
[nimisõna, substantiiv]
1. kirglik tundehoogsus, ülev pidulikkus (väljendus-, esituslaadis)

2. paatos

pateetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirglikult tundeküllane, ülev ja pidulik

2. täis paatost

pateetiliselt
[määrsõna, adverb]
tundeküllaselt, ülevalt ja pidulikult

patefon
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne kohvritaolise kasti kujuline kaasaskantav grammofon

patendiala
[nimisõna, substantiiv]
patente ja leiutiste õiguskaitset hõlmav ala

patendiamet
[nimisõna, substantiiv]
tööstusomandi õiguskaitsega tegelev ametiasutus

patendiasjandus
[nimisõna, substantiiv]
patente ja leiutiste õiguskaitset hõlmav ala

patendiinfo
[nimisõna, substantiiv]
kõige varasem info uute leiutiste kohta (avaldatud patenditaotluste ja väljaantud patentide näol)

patendikaitse
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslikult kasutatava leiutise (nt seadme, meetodi, aine) õiguslik kaitse

patendindus
[nimisõna, substantiiv]
patente ja leiutiste õiguskaitset hõlmav ala

patendiomanik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellel on ainuõigus patendiga kaitstud leiutisele

patendiseadus
[nimisõna, substantiiv]
leiutise õiguskaitset reguleeriv seadus

patendispetsialist
[nimisõna, substantiiv]
patendinduse asjatundja

patendisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
patentide õiguslikku kaitset, nende väljaandmist, ekspertiisi reguleeriv kord

patenditaotlus
[nimisõna, substantiiv]
dokumentide kogum, millega taotletakse leiutisele patenti

patendivolinik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes osutab õigusteenust tööstusomandi alal, hrl ühenduses leiutiste, kaubamärkidega vms

patendiõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad tehniliste lahenduste leiutisteks tunnistamise korda, patendiomaniku õigusi ning kaitset

patent
[nimisõna, substantiiv]
1. leiutise registreeritud autorsus ja kasutamise ainuõigus

2. leiutaja õigusi tõendav dokument

3. leiutaja õigusi tõendav dokument

4. ametlik tunnistus, mis annab õiguse mingiks tegevuseks

patentankur
[nimisõna, substantiiv]
hästi põhja kinnituv liikuvate käppadega ankur

patenteerima
[tegusõna, verb]
leiutisele vms õiguskaitset (valdamise, kasutamise ja käsutamise ainuõigust) taotlema või saama

patentima
[tegusõna, verb]
leiutisele vms õiguskaitset (valdamise, kasutamise ja käsutamise ainuõigust) taotlema või saama

patentkoeline
[omadussõna, adjektiiv]
patentkoes

patentkork
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne traadist seadisega suletav fajansskork (karastusjoogi)pudelil

patentkude
[nimisõna, substantiiv]
1. kudumisviis, mille puhul õhksilmustega kokku kootud parem- ja pahempidisilmustest saadakse elastne soonikkude

2. elastne soonikkude

patentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. leiutaja ainuõiguse saamise nõuetele vastav, õiguskaitset, patenti saada võiv

2. patendivõimeline, patenti saada võiv

patentoloog
[nimisõna, substantiiv]
patendinduse asjatundja

patentravim
[nimisõna, substantiiv]
patendiga kaitstud originaalravim

patentsilmus
[nimisõna, substantiiv]
(kudumisel:) parempidisilmus koos õhksilmusega tema kohal

patentsus
[nimisõna, substantiiv]
patendivõime

patentvõti
[nimisõna, substantiiv]
mutrivõti, mille suurust saab vastavalt keeratava mutri suurusele muuta

paterdama
[tegusõna, verb]
ettevaatlikult või kohmakalt (lühikese sammuga, taarudes) käima, nt märjal või libedal pinnal, vees või lumes

paterell
[nimisõna, substantiiv]
keskajal linnuste ründamisel kasutatud kiviheitemasin

paternaalne
[omadussõna, adjektiiv]
isast lähtuv, isaliiniga seotud

paternalism
[nimisõna, substantiiv]
1. riigivalitsemisviis, kus valitseb seisukoht, et valitsus teab inimesest endast paremini, mis talle kasulik on

2. (üldisemalt:) kellegi eest otsustamine

paternoster
[nimisõna, substantiiv]
1. ladina keeles loetava meieisapalve eestikeelne nimetus

2. meieisapalve

patineerima
[tegusõna, verb]
1. vasele või pronksile sinakasrohelist kuni pruunikasmusta kihti (paatinat) tekitama või muudele materjalidele (nt kipsile) pronksjat tooni andma

2. puitpinna tumedaks tõmbumist põhjustama

3. paatinaga katma

patineeruma
[tegusõna, verb]
1. (vase ja pronksi kohta:) oksüdeerumisel sinakasrohelise kuni pruunikasmusta kihiga (paatinaga) kattuma

2. (pinnakatteta puidu kohta:) tumedaks tõmbuma

3. paatinaga kattuma

patinka
[nimisõna, substantiiv]
tanksaabas

patisaks
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes veedab suvepuhkust (mere)rannas, kuurordis vm puhkekohas

patiseis
[nimisõna, substantiiv]
lahenduseta, väljapääsuta olukord

patisson
[nimisõna, substantiiv]
1. lapikute söödavate viljadega aiataim, hariliku kõrvitsa teisend

2. aiataim

patoanatoom
[nimisõna, substantiiv]
patoanatoomia eriteadlane

patoanatoomia
[nimisõna, substantiiv]
patoloogia haru, mis käsitleb kudede ja elundite haiguslikke muutusi, patoloogiline anatoomia

patofüsioloog
[nimisõna, substantiiv]
patoloogilise füsioloogia eriteadlane

patofüsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniharu, mis käsitleb haiguste tekkepõhjusi rakkudes, kudedes ja organismides, haiguse arengut ning mõju organismi funktsioonidele, patoloogiline füsioloogia

patogeen
[nimisõna, substantiiv]
haiguse tekitaja, tõvestav tegur

patogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
haigust esile kutsuv, seda põhjustav

patogeensus
[nimisõna, substantiiv]
võime haigust esile kutsuda, võime tõvestada

patogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguse tekkimine ja arenemine

2. tõveteke, haiguse teke ja arenemine

patogeneetiline
[omadussõna, adjektiiv]
haiguse tekkimise ja arenemisega seotud

patognoomiline
[omadussõna, adjektiiv]
(haigusnähu kohta:) mingile tõvele iseloomulik

patognoomne
[omadussõna, adjektiiv]
(haigusnähu kohta:) mingile tõvele iseloomulik

patognostiline
[omadussõna, adjektiiv]
(haigusnähu kohta:) mingile tõvele iseloomulik

patoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. sõltumatu ekspert patoloogia alal, kes uurib organismist eemaldatud kudesid ja organeid ning vormistab täpse diagnoosi (ka surma põhjusena)

2. patoloogia eriteadlane

patoloogia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini ja veterinaaria haru, mis käsitleb haiguse olemust, põhjusi, teket, nähte ning haiguslikke muutusi organismis

patoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
haigusele omane, haigusest põhjustatud või haigusega seotud

patopsühholoog
[nimisõna, substantiiv]
psühholoog, kes uurib haiglaslikke muutusi inimese psüühikas ja käitumises

patopsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia haru, mis uurib haiglaslikke muutusi inimese psüühikas ja käitumises

patrama
[tegusõna, verb]
1. palju ja kiiresti, hrl ebaolulist, tühist või ebamäärast, segast rääkima

2. lobisema, patrama

Ühendtegusõnad: välja patramavälja patrama

patriarh
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu kiriku kõrgeim vaimulik

patriarhaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. patriarhaadil rajanev, isaõigust ja meesliini esimust järgiv

2. (laiemalt:) meeste võimuga iseloomustatav

patriarhaat
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnakorraldus, milles juhtkoht on mehel (perekonnas isal) ja kus sugulust ja pärimisjärglust arvestatakse meesliinis

2. (laiemalt:) meeste võim ühiskonnas vm rühmas

patriits
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Rooma aristokraat, hrl vastanduses plebeile

patrilineaarne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus pärimine toimub meesliini pidi

patrimoniaalne
[omadussõna, adjektiiv]
isalt vm meessoost eellaselt päritud, meessoost liini pidi sugukondlik või päruslik

patrimoonium
[nimisõna, substantiiv]
1. isalt vm meessoost eellaselt päritud pärusvara, sugukondlik vara

2. isalt päritud pärusvara, sugukondlik vara

patrioot
[nimisõna, substantiiv]
1. oma riiki ja rahvast, oma isamaad armastav ja selle heaks töötav inimene

2. isamaalane

patriootiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. isamaad ülistav või tema kasu ning heakäekäiku silmas pidav, isamaalasele omane

2. isamaad ülistav

patriootlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. isamaad ülistav või tema kasu ning heakäekäiku silmas pidav, isamaalasele omane

2. isamaad ülistav

patriotism
[nimisõna, substantiiv]
1. isamaa-armastus, ühtekuuluvustunne, ustavus oma riigile

2. isamaa-armastus

patristika
[nimisõna, substantiiv]
1. II–VIII sajandi nn kirikuisade kirjutiste teaduslik uurimine

2. nende kirjutiste kogud

patritsiaat
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Rooma patriitsid kogumina või keskaegne ülemkiht

2. patriitside kiht

patroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. II–VIII sajandi nn kirikuisade kirjutiste teaduslik uurimine

2. nende kirjutiste kogud

patronaadiõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskajal:) hrl suurmaaomanikele kuulunud pärandatav õigus täita vaimulike ametikohti

2. kirikuõpetaja valimise õigus

patronaaž
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus millegi või kellegi eest hoolitsetakse, kus ollakse kellegi hoolitseva järelevalve all

patronaažiõde
[nimisõna, substantiiv]
koduõe varasem nimetus

patronaat
[nimisõna, substantiiv]
vanemateta laste kasvatamine perekondades riikliku lepingu alusel

patroneerima
[tegusõna, verb]
ürituse õnnestumise eest seisma, sellesse panustama, midagi või kedagi soosima või kaitsma

patronüüm
[nimisõna, substantiiv]
isa nimest (või nime osast) saadud nimi (nt araabia ibn 'poeg')

patronüümia
[nimisõna, substantiiv]
ühest esiisast lähtunud ühise nimega sugulasperede rühm

patronüümikon
[nimisõna, substantiiv]
isa nimest tuletatud pärisnimi

patroon
[nimisõna, substantiiv]
mees või naine, kes panustab ürituse õnnestumisse, millegi või kellegi soosija, kaitsja või eestseisja

patrull
[nimisõna, substantiiv]
1. julgestuse või korravalve tagamiseks ringkäiku või ringsõitu tegev korravalvurite või sõjaväelaste salk

2. patrulliv salk

patrullauto
[nimisõna, substantiiv]
auto, millega ringsõitu tehakse, et tagada julgestus või korravalve

patrullekipaaž
[nimisõna, substantiiv]
mingit sõiduvahendit patrullimiseks kasutav meeskond (nt politseis, sõjaväes)

patrullima
[tegusõna, verb]
julgestust või korravalvet tagava valvesalgana liikuma, vastavat ringkäiku või ringsõitu tegema

patrull-laev
[nimisõna, substantiiv]
piirivalve, merepääste, keskkonnakaitse vm ülesannetes merel patrulliv (väiksem) laev

patrull-lend
[nimisõna, substantiiv]
patrullimiseks tehtav lend (kopteri või lennukiga)

patrullpolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
politseinik, kelle ülesanne on tagada avalikku korda tänavatel ning reageerida inimeste abikutsetele

patrullteenistus
[nimisõna, substantiiv]
patrullimisega tegelev üksus (politsei, turvafirmas)

pats
[nimisõna, substantiiv]
hrl kolmest juuksekimbust tehtud punutis peas

pats
[nimisõna, substantiiv]
lahtise käe löök teise inimese peopesale, hrl tänuavalduse või tervitusena

pats
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi tuhmi, nagu summutatud heli

pats
[nimisõna, substantiiv]
kerge pehme löök (nt lahtise käega)

patsaan
[nimisõna, substantiiv]
1. (elav, hakkaja, üleannetu) poiss või nooruk

2. hakkaja poisijõmpsikas

patsahkam
[nimisõna, substantiiv]
1. patakas, hunnik (paberit, rahatähti vms)

2. suur hulk

3. suur hulk

patsakas
[nimisõna, substantiiv]
hunnik, pakk (paberit, rahatähti vms)

patsama
[tegusõna, verb]
1. patsti lööma

2. patsti lööma

patsatama
[tegusõna, verb]
(millegi pehme kohta:) tuhmi, nagu summutatud heli kuuldavale lastes langema, kukkuma

patseerima
[tegusõna, verb]
1. jalutama, uitama (ka loomade kohta)

2. jalutama, uitama

Ühendtegusõnad: ringi patseerimaringi patseerima

patsiendikindlustus
[nimisõna, substantiiv]
tervishoiuteenuse osutaja (raviasutuse) vastutuskindlustus, mis katab patsiendile raviprotsessis saadud välditava kahju

patsienditestament
[nimisõna, substantiiv]
inimese kirjalik avaldus selle kohta, millist ravi ta soovib või ei soovi olukorras, kus ta pole enam võimeline ise otsuseid langetama (nt kooma, dementsuse puhul)

patsient
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiabi tarvitaja, ravitav inimene (või loom)

2. haige inimene, keda arst ravib

patsientuur
[nimisõna, substantiiv]
(ühe arsti) patsientide ring, patsiendid

patsifism
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmavaade, mis eitab igasugust sõda ja pooldab rahu säilitamise passiivseid vahendeid

2. rahuaade, maailmavaade, mis eitab igasugust sõda

patsifist
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmavaatelt sõjavastane inimene

2. patsifismi pooldaja

patsifistlik
[omadussõna, adjektiiv]
patsifismi-, patsifisti-

patsikandja
[nimisõna, substantiiv]
patsidega tütarlaps

patsike
[nimisõna, substantiiv]
peenike või lühike pats

patsikene
[nimisõna, substantiiv]
peenike või lühike pats

patsiline
[omadussõna, adjektiiv]
juuksepatsi või -patse kandev, patsi(de)ga

patsilokid
[nimisõna, substantiiv]
patsidest tekkinud lokid

patsilutikas
[nimisõna, substantiiv]
pisik, batsill

patsima
[tegusõna, verb]
(käsi kokku lüües) kihla vedama

patsima
[tegusõna, verb]
1. juuksesalke, lõngakimpe vms teatud järjekorras üksteisest üle viies palmikuks punuma

2. põimima

3. palmikuks punuma

patsipael
[nimisõna, substantiiv]
lai pael juuksepatsi kinnisidumiseks (hrl varasemal ajal)

patsis
[määrsõna, adverb]
juuksekimpudest palmikuna, palmikuks punutuna

patsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
patsatades

patsuma
[tegusõna, verb]
(hrl pehme asja põrkamisel millegi vastu:) tuhme, nagu summutatud helisid tekitama

patsutama
[tegusõna, verb]
(sõbralikkuse, tunnustuse, julgustuse, lohutuse, meelituse märgina) lahtise käega korduvalt kergelt ja pehmelt lööma

patšokk
[nimisõna, substantiiv]
rõiva õlaosa polsterdatud detail, millega õlajoont tõstetakse ja kandilisemaks tehakse

patšuli
[nimisõna, substantiiv]
patšulipõõsa lehtedest saadud eeterlik õli, mida kasutatakse nt lõhnaõlide koostises

patšulipõõsas
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aasias kasvav väikeste roosakasvalkjate õitega poolpõõsas, mille lehtedest saadavat eeterlikku õli kasutatakse nt lõhnaõlide koostises

patt
[nimisõna, substantiiv]
(usu kontekstis:) sõna, mõtte või teoga Jumala seadusest üleastumine, usulis-kõlbeliste põhimõtete vastu eksimine

patt
[nimisõna, substantiiv]
(males:) mänguseis, kus mängija ei saa käia kuningaga, kuna see sattuks iga järgneva käiguga vastase tule alla, ega ühegi muu malendiga

pattulangemine
[nimisõna, substantiiv]
(usulises pärimuses:) Aadama ja Eeva üleastumine Jumala käsust, sündmus, mille tagajärjel inimene eraldub Jumalast

patuasi
[nimisõna, substantiiv]
1. miski taunitav, selline, mida ei kiideta heaks

2. patt

patuelu
[nimisõna, substantiiv]
1. religioossete ettekirjutuste vastane elu

2. ebaseaduslik seksuaalne vahekord

patuhunnik
[nimisõna, substantiiv]
(patustanud või pahelise inimese kohta)

patujutt
[nimisõna, substantiiv]
1. pahelise sisuga jutt

2. laim, (häbematu) vale või paljusõnaline sisutu jutt

patujuurikas
[nimisõna, substantiiv]
(patustanud või pahelise inimese kohta)

patukahetsus
[nimisõna, substantiiv]
1. patu tunnistamine ja kahetsemine

2. igasugune isikliku eksimuse (avalik) kahetsus

patukaristus
[nimisõna, substantiiv]
1. uskliku surmajärgne karistus pattude eest (nt hinge viibimine puhastustules)

2. uskliku karistus pattude eest (nt hinge viibimine puhastustules)

patuke
[nimisõna, substantiiv]
1. uskliku inimese väiksem, kergem patt

2. (üldisemalt:) vähema, kergema kaaluga pahe, eksimus või pahategu

patukene
[nimisõna, substantiiv]
1. uskliku inimese väiksem, kergem patt

2. (üldisemalt:) vähema, kergema kaaluga pahe, eksimus või pahategu

patukoorem
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kõik patud ja eksimised

patukott
[nimisõna, substantiiv]
(patustanud või pahelise inimese kohta)

patukustutus
[nimisõna, substantiiv]
1. (katoliku kirikus:) uskliku patukaristuse leevendamine või hüvitamine

2. pattude andeksandmine

patukustutuskiri
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) kirjalik tunnistus, mida katoliku kirik müüs usklikele nende patukaristuse leevendamiseks

patulaps
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool abielu sündinud laps, vallalisele (mitte lapse isaga abielus olevale) emale sündinud laps (vastandatult abielulapsele)

patumõte
[nimisõna, substantiiv]
1. millelegi halvale või lubamatule suunatud mõte

2. siivutu mõte

patune
[omadussõna, adjektiiv]
1. moraalselt rikutud, pahelisusele kalduv või pattu teinud

2. mingite reeglite vms vastu eksinud, vääralt käitunud või toiminud

3. pattu teinud

4. patust rikutud

5. paheline, hukkamõistetav

patuoinas
[nimisõna, substantiiv]
see, kellele (või millele) süü veeretatakse, see, kes (pea)süüdlaseks tehakse

patuori
[nimisõna, substantiiv]
1. pattu teinud inimene

2. milleski eksinu või süüdlane

patuorikas
[nimisõna, substantiiv]
(patustanud või pahelise inimese kohta)

patupesa
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus tehakse patuks peetavaid tegusid (lõbumaja, kasiino, teatud piirkond vms)

paturegister
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi kõigi eksimuste ja väärtegude kohta)

patuselt
[määrsõna, adverb]
patusena, pattu tehes

patustama
[tegusõna, verb]
1. Jumala käsust üle astuma, pattu tegema

2. mingite reeglite vms, ka kellegi vastu eksima, midagi keelatut tegema, vääralt käituma või toimima

patustus
[nimisõna, substantiiv]
1. patustamine

2. eksimus, viga

3. patu tegemine, patutegu

4. eksimus

patusus
[nimisõna, substantiiv]
(päris)patust johtuv moraalne rikutus, pattudega koormatus

patusüü
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus:) pattude pärast süüdiolek

patutee
[nimisõna, substantiiv]
(väjendites patuelu, patustamise kohta)

patutegu
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi teoga usulis-kõlbeliste põhimõtete vastu eksimine

2. eksimus, taunitav tegu üldisemalt

patutunnistus
[nimisõna, substantiiv]
(kristluses:) pattude ülestunnistamine

patuurgas
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus tehakse patuks peetavaid tegusid (lõbumaja, kasiino vms)

2. koht, kus tehakse patutegusid

patuvaba
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) tavalisega võrreldes tervislikum, ka vähem kalori- või suhkrurikas, selline, et süües ei teki patustamise tunnet

patuvili
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi patu, eksimuse tagajärg

2. (taunivalt abieluvälise lapse kohta)

pau
[nimisõna, substantiiv]
1. krõllist suurem hõbehelmes (naiste kaelakeedes)

2. suur pärl

pau
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kirikukella heli

pau
[nimisõna, substantiiv]
kell, kuljus

pauad
[nimisõna, substantiiv]
väga suurtest hõbehelmestest kaelakee

pauer
[nimisõna, substantiiv]
jõud, energia, hoog

paugatama
[tegusõna, verb]
1. (valju) pauguga sulguma, sulgema, avama või tulistama

2. pauku tegema

paugatus
[nimisõna, substantiiv]
(üksik) pauk, hrl tugeva löögiga sulgumise heli

paugupealt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

paugutaja
[nimisõna, substantiiv]
paberist või plastist kestas pürotehniline toode, mis on mõeldud peamiselt heliefekti, paugu tekitamiseks

paugutama
[tegusõna, verb]
pauke tekitades midagi tegema, nt tulistama, rakette laskma, midagi suure hooga kuskile vastu lööma

pauguti
[nimisõna, substantiiv]
paberist või plastist kestas pürotehniline toode, mis on mõeldud peamiselt heliefekti, paugu tekitamiseks

pauh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi paugatamist, (tuhmi) pauku

pauhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi paugatamist, (tuhmi) pauku

pauk
[nimisõna, substantiiv]
vali lühike ja terav heli (nt lasust, plahvatusest, löögist)

paukelavhõbe
[nimisõna, substantiiv]
valge või hallikas peenekristalliline, väga tundlik pihustuv lõhkeaine

paukgaas
[nimisõna, substantiiv]
vesiniku ja hapniku mehaaniline segu vahekorras 2 : 1

paukhernes
[nimisõna, substantiiv]
väike paberkestas kuulike, mis kuhugi vastu heidetuna plaksatades lõhkeb

paukpadrun
[nimisõna, substantiiv]
laenguta padrun ainult paugu tekitamiseks

paukselt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

pauksuhkur
[nimisõna, substantiiv]
suhkur, millele on lisatud süsihappegaasi ja mis suus sulades hakkab vabanevate gaasimullide tõttu praksuma (kasutatakse nt maiustustes)

paukuma
[tegusõna, verb]
1. valje lühikesi ja teravaid helisid kuuldavale laskma (nt tulistamisel, hooga millegi vastu, lahti või kinni paiskumisel)

2. selliseid helisid andes (halvasti) töötama

paulike
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikast pärit madal igihaljas kannikesele sarnanev rohttaim, Eestis toalill

paun
[nimisõna, substantiiv]
(ümara kujuga) kott või kotike millegi kaasavõtmiseks või kaasaskandmiseks

paunparv
[nimisõna, substantiiv]
(üks palgiparvetuses kasutatud parve tüüpe)

pauper
[nimisõna, substantiiv]
1. igasuguste elatusvahenditeta vaene inimene, hoolekande toetusel elav isik

2. puruvaene, elatusvahenditeta inimene

paus
[nimisõna, substantiiv]
1. vahepealne katkestus kõnes vm tegevuses, aeg, mil mingi jätkuv, kestev tegevus või olukord on peatunud, ajutiselt lakanud

2. see, kui mingi tegevus ajutiselt katkeb

3. vaheaeg, peatus

pauseerima
[tegusõna, verb]
1. määratud aja või hetkeks vaikima (muusikateose ettekandel, teksti esitamisel)

2. pausi pidama, vaikima

pausima
[tegusõna, verb]
kalkeerima

pausimärk
[nimisõna, substantiiv]
kõlakatkestuse (pausi) vältust tähistav märk noodikirjas

pausipanek
[nimisõna, substantiiv]
koolist põhjuseta puudumine

pausitama
[tegusõna, verb]
1. mingit tegevust ajutiselt katkestama, milleski vahet pidama

2. puhkepausi või puhkepause tegema

pauspaber
[nimisõna, substantiiv]
poolläbipaistev paber jooniste kopeerimiseks

paušaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogusummas, tervikuna võetud, kogusummana makstav

2. tervikuna v kogusummas võetud

paušaalsumma
[nimisõna, substantiiv]
kogusumma, terviksumma

paut
[nimisõna, substantiiv]
1. purjelaeva, -paadi või -jahi pööre vööriga vastutuult (et kurssi muuta)

2. purjelaeva v -paadi pööre

pautima
[tegusõna, verb]
1. (purjetamisel:) kursi muutmiseks jahti vm vööriga vastutuult pöörama

2. purjelaeva v -paati vööriga vastutuult pöörama

pavaan
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia või Hispaania päritolu 4/4-taktimõõdus pidulik ning väärikas aeglane käigutants

pavana
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia või Hispaania päritolu 4/4-taktimõõdus pidulik ning väärikas aeglane käigutants

paviljon
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguse kuju ja otstarbega kergema konstruktsiooniga või ajutine ehitis (nt puhkemaja pargis, väljapanekumaja näituseväljakul, müügikiosk)

2. kergehitis

paviljonivõte
[nimisõna, substantiiv]
sisevõte filmimisel

pavlova
[nimisõna, substantiiv]
vahukoore ja hapukate puuviljadega kaunistatud beseetort

pc
1. Päikesesüsteemi-väliste objektide kauguse mõõtühik, 3,26 valgusaastat

2. tähekauguse mõõtühik

pdl
1. korgiga suletav kitseneva ülaosaga (klaas)anum hrl vedelike jaoks (ka koos sisuga)

2. ese vedeliku hoidmiseks, mida saab korgiga sulgeda ja mis on sageli klaasist või plastist

pea
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese ja looma keha ülemine (hrl kerest kaelaga eraldatud) osa, kus paiknevad aju ja meeleelundid

2. kaela küljes olev kehaosa, kus asuvad aju, silmad, nina ja suu

pea
[määrsõna, adverb]
1. nii, et vaid pisut jääb vajaka (mingist kogusest, hulgast, seisundist vm)

2. näitab, et vaid natuke jääb millestki puudu

pea
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (pidurdav hüüatus:) oota veidi, pea kinni

2. väljendab soovi, et veidi oodataks

peaaegu
[määrsõna, adverb]
1. nii, et vaid pisut jääb vajaka (mingist kogusest, hulgast, seisundist vm)

2. näitab, et vaid natuke jääb millestki puudu

peaahelik
[nimisõna, substantiiv]
keskne, kõrgeim mäeahelik (mäestikus)

peaaine
[nimisõna, substantiiv]
peaeriala õppeaine (kõrgkoolis)

peaaju
[nimisõna, substantiiv]
1. selgroogsete koljuõõnes paiknev kesknärvisüsteemi osa

2. pea sees olev elund, mille abil sa mõtled ja tunned

peaajuinfarkt
[nimisõna, substantiiv]
ajuvereringe haigus, kus veresoone sulgusest tingituna tekib peaaju mingis piirkonnas koekärbus

peaajukasvaja
[nimisõna, substantiiv]
hea- või pahaloomuline kasvaja peaajus

peaajunärv
[nimisõna, substantiiv]
peaajust lähtuv peapiirkonna närv (inimesel 12 paari)

peaajuoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
peaaju kirurgiline lõikus

peaajupõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. peaaju koe põletikuline haigus, mis iseloomustub peavalu, teadvushäirete, krampide ja halvatusega

2. ajuhaigus

peaajupõrutus
[nimisõna, substantiiv]
löögist või kukkumisest põhjustatud (teadvuse kaotusega seotud) paikne kahjustus peaaju koes

peaajutus
[nimisõna, substantiiv]
loote väärarend, mis seisneb suure osa peaaju ning koljuluude puudumises

peaajuvapustus
[nimisõna, substantiiv]
kukkumisel, löögist saadud kerge, lühiajalise teadvusekaotusega seotud ajukahjustus

peaaktsionär
[nimisõna, substantiiv]
aktsionär, kellel on rohkem ettevõtte aktsiaid kui teistel sama ettevõtte aktsionäridel kokku

peaala
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtsaim võistlusala spordivõistlustel

2. peamine, põhiline ala

peaaltar
[nimisõna, substantiiv]
Jumalale pühitsetud altar, tähtsaim altar kirikus

peaalune
[nimisõna, substantiiv]
lamamisel või magamisel pea alla asetatav(ad) ese(med), hrl padi või padjad

peaarhitekt
[nimisõna, substantiiv]
peaspetsialistina töötav arhitekt

peaarst
[nimisõna, substantiiv]
raviasutuses peaspetsialistina töötav arst, oma valdkonna juht

peaasi
[nimisõna, substantiiv]
peamine, kõige tähtsam, kõige olulisem asi, küsimus või probleem

peaasjalikult
[määrsõna, adverb]
1. valdava asjana, suuremalt jaolt, enamikul juhtudel

2. enamikul juhtudel, enamasti

3. valdavalt

peaassamblee
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvahelise organisatsiooni liikmeskonna esinduskogu

2. selle koosolek

peaauhind
[nimisõna, substantiiv]
mingi võistluse olulisim auhind

peaauk
[nimisõna, substantiiv]
riietusesemel

peaballettmeister
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv ballettmeister suuremas teatris

peadirektor
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ettevõtte või ametkonna juht, kõrgeim direktor

peadirigent
[nimisõna, substantiiv]
koori, orkestri juhtiv dirigent

pead-jalad
[nimisõna, substantiiv]
tapetud loomade pead ja jalad toiduainena

peadligi
[määrsõna, adverb]
tihedasti, liibuvalt vastu pead

peadpidi
[määrsõna, adverb]
peaga (millegi vastu, kuskil), pead vastamisi või peast

peadpööritav
[omadussõna, adjektiiv]
1. peapööritust tekitav

2. väga suur, pööraselt suur

peadpööritavalt
[määrsõna, adverb]
väga, tohutult

peaeesmärk
[nimisõna, substantiiv]
peamine, olulisim eesmärk

peaehe
[nimisõna, substantiiv]
pead kaunistav ehe

peaelatusala
[nimisõna, substantiiv]
peamine, põhiline elatusala

peaenergeetik
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv energeetik (energeetikaettevõttes)

peaeriala
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkoolis omandatav erialaste teadmiste ja oskuste kogum, mis on eelduseks sellel erialal tööle asumiseks või õpingute jätkamiseks magistriõppes

peaesindaja
[nimisõna, substantiiv]
tähtsaim esindaja

peaesineja
[nimisõna, substantiiv]
keskne, tuntuim vms esineja

peafassaad
[nimisõna, substantiiv]
hoone esinduslik, arhitektuuriliselt kõige kujundatum külg, kus hrl on peasissekäik

peagi
[määrsõna, adverb]
1. natukese aja pärast

2. lühikese aja pärast, üsna ruttu

peagrupp
[nimisõna, substantiiv]
(rattaspordis, suusatamises vm:) põhiline, kõige suurem hulk võistlejaid

peagu
[määrsõna, adverb]
1. nii, et vaid pisut jääb vajaka (mingist kogusest, hulgast, seisundist vm)

2. näitab, et vaid natuke jääb millestki puudu

peahaav
[nimisõna, substantiiv]
peas olev haav

peahari
[nimisõna, substantiiv]
hari juuste ja peanaha hooldamiseks

peaharu
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna, teadusala vms peamine iseseisev osa või (tegevus)suund

peahoone
[nimisõna, substantiiv]
asutuse keskne või tähelepanuväärseim hoone

peaingel
[nimisõna, substantiiv]
(kristlikus religioonis:) tähtsaim ingel taevas, jumala tahte täideviija

peainsener
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte tootmistegevust juhtiv insener

peajagu
[määrsõna, adverb]
suurel määral, päris palju

peajalgsed
[nimisõna, substantiiv]
1. klass pikliku või ümmarguse kehaga limuseid, kelle suuava ümbritsevad iminappadega kombitsad (siia kuuluvad nt kalmaar ja seepia)

2. limuste klass

peajas
[omadussõna, adjektiiv]
peataoline, peakujuline

peajoon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi peamine, iseloomustav külg või põhiline tegevus- ja arengusuund

2. peajoon

peajumal
[nimisõna, substantiiv]
panteistlik taevajumal, kes on tähtsaim jumalate seas, kõrgeim olevus

peajuur
[nimisõna, substantiiv]
taime juurestiku keskne, hrl otsesuunas maasse kasvav juur, millest hargnevad külgjuured

peajõgi
[nimisõna, substantiiv]
jõestiku pikim, lisajõgedega jõgi

peajõud
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjas, päästetöödel vm peamise, põhilise jõuna osalev väeosa, päästerühm vms

2. peamisi, põhilisi ülesandeid täitev inimene

3. sellised inimesed kogumina

peakaitse
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis näitab, milline on tarbimiskoha suurim võimalik elektrivoolu tugevus

peakangelane
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse, ürituse, juhtumi olulisim isik, keskne kuju (võistluse võitja vms)

peakapsas
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav, tihedalt mähkunud lehtedest ühe suure pea moodustav aiataim, valge peakapsas

peakataloog
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogu teoseid või muuseumi esemeid kõige täielikumalt kajastav kataloog

peakate
[nimisõna, substantiiv]
1. pea kaitsmiseks või kaunistamiseks kasutatav rõivastusese (nt kübar, müts, rätik)

2. kübar, müts, rätik vms

peake
[nimisõna, substantiiv]
väike või armas pea, nt lapsel

peakene
[nimisõna, substantiiv]
väike või armas pea, nt lapsel

peakeskus
[nimisõna, substantiiv]
peamine, põhiline keskus

peakirik
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna, koha tähtsaim või suurim kirik

peakirurg
[nimisõna, substantiiv]
peaspetsialistina töötav kirurg

peakohtumees
[nimisõna, substantiiv]
1. vallakohtu eesistuja 19. sajandil Eesti- ja Liivimaal

2. vallakohtu eesistuja 19. saj Eesti- ja Liivimaal

peakohtunik
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel tegutsevate kohtunike juht

peakokk
[nimisõna, substantiiv]
teiste kokkade tööd juhtiv tähtsaim kokk

peakolu
[nimisõna, substantiiv]
(inimese pea kohta)

peakomisjon
[nimisõna, substantiiv]
allkomisjone juhtiv, kõrgemal seisev komisjon

peakomitee
[nimisõna, substantiiv]
ürituse, tegevuse vms korraldamist (ja allkomiteesid) juhtiv inimeste rühm

peakomplekt
[nimisõna, substantiiv]
mikrofon ja kuular(id), nt telefoni vabakäeseadmena

peakonkurent
[nimisõna, substantiiv]
kõige arvestatavam, ohtlikum konkurent

peakonstruktor
[nimisõna, substantiiv]
peaspetsialistina töötav konstruktor

peakonsul
[nimisõna, substantiiv]
riiki välisriigis esindav kõrgeima astme konsul

peakonsulaat
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi välisesindus, mida juhib peakonsul

2. sellise esinduse ametiruumid

peakontor
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse keskne, juhtiv osa (ja selle hoone, ruumid) oma filiaalide, haruasutuste ja esinduste suhtes

2. asutuse keskne, juhtiv osa (ja selle hoone, ruumid) oma filiaalide, haruasutuste, esinduste jne suhtes

peakool
[nimisõna, substantiiv]
(luteri kirikus:) noorte õpetamine ning ettevalmistamine kogudusse vastuvõtmiseks (leeriõpetus) ja koguduse liikmeks õnnistamine (leeriõnnistus)

peakoosolek
[nimisõna, substantiiv]
ühingu, ettevõte vms tähtsaim, peamine koosolek, hrl aastakoosolek või üldkoosolek

peakorpus
[nimisõna, substantiiv]
asutuse vms hooneist keskne või suurim ja esinduslikem

peakorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
konverentsi, festivali, võistluse vms peamine korraldaja (isik või asutus)

peakorter
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse keskne, juhtiv osa ja vastav maja oma filiaalide, haruasutuste, esinduste suhtes

2. ülemjuhataja staap

3. organisatsiooni, seltsi vms juhtimiskeskus

peakorv
[nimisõna, substantiiv]
suukorv

peakott
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaaja kapuuts või selletaoline peakate

2. kapuuts

peakraater
[nimisõna, substantiiv]
meteoriidikraatrite rühma põhiline, kõige suurem kraater

peakraav
[nimisõna, substantiiv]
vee äravoolu peamine kraav, millesse suubuvad harukraavid

peaksi
[nimisõna, substantiiv]
metsaga kaetud rabasaar (ka rabasaarte nimedes, nt Haavapeaksi ja Salupeaksi Nigula rabas)

peakunstnik
[nimisõna, substantiiv]
peaspetsialistina töötav kunstnik

peakurat
[nimisõna, substantiiv]
(Lutsiferi, Saatana kohta)

peaküsimus
[nimisõna, substantiiv]
peamine küsimus või probleem

peal
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millestki või kellestki pealpool, ülalpool, kõrgemal, millegi pealispinnal

2. millegi (ülemisel) pinnal

3. nii, et miski katab

pealagi
[nimisõna, substantiiv]
pea ülemine osa, mida piiravad otsmik, oimud ja kukal

pealamp
[nimisõna, substantiiv]
ümber pea otsmikule kinnitatav patareidega töötav valgustusvahend

pealause
[nimisõna, substantiiv]
(liitlauses:) osalause, mida täpsustab kõrvallause ning mis saab esineda iseseisva lausena (nt osa Ma ei tea lauses Ma ei tea, kas ma täna viitsin)

pealava
[nimisõna, substantiiv]
lava, kus esinevad kõige tähtsamad lauljad ja muusikud (üritusel, kus esinemispaiku on mitu)

pealdis
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumendi, tahvli vm ülaosale juurde, peale kirjutatud (osutav, kinnitav, kohustav) tekst

2. peale kirjutatud lühitekst

peale
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millestki või kellestki ülespoole, kõrgemale, millegi pealispinnale

2. millegi (ülemisele) pinnale

3. nii, et millegagi kaetakse

pealeehitis
[nimisõna, substantiiv]
1. juba olemasolevale ehitisele peale ehitatud osa (hrl majakorrus)

2. olemasolevale ehitisele peale ehitatud osa

pealeehitus
[nimisõna, substantiiv]
millegi peale ehitatav hoone või rajatis

pealegi
[määrsõna, adverb]
1. väljendab nõustumist või möönmist

2. näitab, et keegi on millegagi nõus

pealehakkaja
[omadussõna, adjektiiv]
täis tahet midagi ära teha, tragi ja ettevõtlik

pealehakkamine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi alustamine

2. ettevõtlikkus, tahe midagi ära teha

3. hakkamine, ettevõtlikkus

pealehüpe
[nimisõna, substantiiv]
millegi peale hüppamine

pealejook
[nimisõna, substantiiv]
alkoholile peale joodav mittealkohoolne jook

pealekaebaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teis(t)e peale kaebab või teise(d) üles annab

pealekaebamine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi peale kaebamine

pealekaebus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kohta tagaselja, ka äraandlikult esitatud süüdistav teade

pealekas
[nimisõna, substantiiv]
alkoholile peale joodav mittealkohoolne jook

pealekasv
[nimisõna, substantiiv]
noored, uus vahetus (mingil alal)

pealekauba
[määrsõna, adverb]
ostetule või kokkulepitule tasuta lisaks, peale kõige muu

pealekuti
[määrsõna, adverb]
üksteise peal või peale, üksteise otsas või otsa

pealekäimine
[nimisõna, substantiiv]
järelejätmatu, visa veenmine millekski

pealekülv
[nimisõna, substantiiv]
heintaimede seemne külvamine hõrenenud rohukamara parandamiseks

pealelaadimine
[nimisõna, substantiiv]
kauba, pagasi vm paigutamine hrl veokile

pealelugeja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes esitab filmi, telesaate vms tõlget või diktoriteksti (nii, et taustal on kuuldaval originaalheli)

pealelugemine
[nimisõna, substantiiv]
1. filmi, telesaate vms tõlke esitamine või diktoriteksti lugemine, säilitades taustal originaalheli

2. selliselt esitatud tõlge või diktoritekst

pealelõuna
[nimisõna, substantiiv]
1. päeva osa pärast lõunat

2. päeva osa pärast lõunat ja enne õhtut

pealelõunane
[omadussõna, adjektiiv]
pärastlõunal esinev, toimuv vms

pealelõunati
[määrsõna, adverb]
1. pärastlõunatel, pärastlõunastel aegadel

2. pärastlõunatel

pealelööja
[nimisõna, substantiiv]
(sepistamisel:) sepa abiline, kes sepa näidatud kohale sepisel suure vasaraga löögi annab

pealelöök
[nimisõna, substantiiv]
1. väravale suunatud löök (nt jalgpallis, hokis)

2. palli väravasse löömiseks

pealemakse
[nimisõna, substantiiv]
juurdemaks

pealeminek
[nimisõna, substantiiv]
reisijate sisenemine sõidukisse

pealenihe
[nimisõna, substantiiv]
1. maakoore pindmine lasund, kus üks kivimiplokk on nihkunud teise peale

2. üks kivimiplokk on nihkunud teise peale

pealepoole
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
(paiknemise kohta või suunda osutavalt:) millegi allpool asuva suhtes kõrgemale

pealesõidutee
[nimisõna, substantiiv]
1. tee nt sillale või kiirteele pealesõiduks

2. vastav teisaldatav vahend

pealesõit
[nimisõna, substantiiv]
koht, miskaudu kõrvalteelt peateele sõidetakse, hrl pika külgmise sõidurajana

pealetikkuv
[omadussõna, adjektiiv]
pealekäiv

pealetrükk
[nimisõna, substantiiv]
1. paberrahale või postmargile hiljem trükitud lisatekst vm

2. paberrahale v postmargile hiljem trükitud lisatekst

pealetulija
[nimisõna, substantiiv]
liiklusvahendisse siseneja

pealetung
[nimisõna, substantiiv]
1. lahingutegevus vastase väeüksuste hävitamiseks ning tähtsate piirkondade või objektide hõivamiseks

2. rünnak

pealetungilahing
[nimisõna, substantiiv]
lahing, mille eesmärk on purustada kaitsele asunud vastase väed ja hõivata mingi maa-ala

pealetuule
[määrsõna, adverb]
1. (liikumise, asendi, paiknemise kohta:) millegi või kellegi suhtes selles suunas, kust tuul puhub, millegi tuulepoolses küljes või tuulepoolsest küljest

2. tuulepealses(t) küljes(t)

pealetuult
[määrsõna, adverb]
1. (liikumise, asendi, paiknemise kohta:) millegi või kellegi suhtes selles suunas, kust tuul puhub, millegi tuulepoolses küljes või tuulepoolsest küljest

2. tuulepealses(t) küljes(t)

pealetükkimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes või mis end peale ei sunni ega suru

pealetükkiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. agressiivsena mõjuv, jõuliselt peale suruv

2. visalt pealekäiv

pealetükkivalt
[määrsõna, adverb]
1. visalt peale käies, agressiivselt, pealesuruvalt

2. ebadelikaatselt, liiale minevalt

pealetükkivus
[nimisõna, substantiiv]
jõuliselt pealesuruv, delikaatsuseta käitumine, pealetükkiv olek

pealevise
[nimisõna, substantiiv]
korvi või väravat taotlev vise pallimängudes

pealevool
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeliku või gaasi pidev juurdevool või sisenemine nt mingisse ringlusse

2. ringlusse sisenev vesi vm

pealiige
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kõige tähtsam lauseliige (alus või öeldis)

pealiin
[nimisõna, substantiiv]
peamine, keskne tegevusliin (ka teoses)

pealik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit tegevust korraldav või juhtiv isik, valitud või määratud juht

2. riigikaitseorganisatsioonide vm sõjaväestatud organisatsioonide üksuse ülem

3. eestvedaja, peamees

4. vanem

5. ülem

pealine
[omadussõna, adjektiiv]
teatavast hulgast isenditest koosnev

pealinik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne abielunaise pikk käterätikutaoline linane pearätik

pealinlane
[nimisõna, substantiiv]
pealinna elanik

pealinlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. pealinnale või pealinlasele omane

2. pealinnale v pealinlasele omane

pealinn
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi haldus- ja poliitiline keskus

2. linn, kus on riigi poliitiline keskus

pealinnus
[nimisõna, substantiiv]
linnuse kõige kindlustatum osa

pealis
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi pealmine osa, kiht või kate

2. pealmine osa

pealisehitis
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on ehitatud müüride vm tugitarindite peale

2. ehitatud müüride v tugitarindite peale

pealisehitus
[nimisõna, substantiiv]
millegi peale ehitatav hoone või rajatis

pealishein
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema kasvuga heintaim

pealiskarv
[nimisõna, substantiiv]
aluskarva peal olev hrl tugevatest jäikadest karvadest karvkate või selle üksik karv

pealiskaudne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sisuliselt) mitte eriti põhjalik, süvenenud või süvenev

2. vähe põhjalik

pealiskaudselt
[määrsõna, adverb]
mitte eriti põhjalikult, süvenemiseta, välise põhjal (otsustades, käsitledes vms)

pealiskaudu
[määrsõna, adverb]
mitte eriti põhjalikult, süvenemiseta, välise põhjal (otsustades, käsitledes vms)

pealiskiht
[nimisõna, substantiiv]
pealmine, ülemine, millegi peal (katteks, kaitseks) olev kiht

pealiskiri
[nimisõna, substantiiv]
1. pealekirjutatud, -trükitud või -raiutud lühitekst

2. peale kirjutatud lühitekst, pealdis

pealiskord
[nimisõna, substantiiv]
maakoore aluskorral lasuv settekivimikiht

pealiskrae
[nimisõna, substantiiv]
krae pealmine, välimine osa

pealiskuub
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisaegne) pikem hõlmadega meeste või naiste ülerõivas

2. pikem ülerõivas

pealislakk
[nimisõna, substantiiv]
küünte värvimiseks kasutatav, hrl aluslaki peale kantav küünelakk

pealispind
[nimisõna, substantiiv]
1. pealmine, ülemine pind

2. pealmine pind

pealispindne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sisuliselt) mitte eriti põhjalik, süvenenud või süvenev

2. vähe põhjalik

pealispinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sisuliselt) mitte eriti põhjalik, süvenenud või süvenev

2. vähe põhjalik

pealispüksid
[nimisõna, substantiiv]
alus- vm pükste peal kantavad püksid

pealisriie
[nimisõna, substantiiv]
pealmine, vahel spetsiaalse otstarbega kangas

pealisrõivas
[nimisõna, substantiiv]
1. õues, toariiete peal kantav riietusese (nt mantel, kasukas)

2. õues kantav riietusese (nt mantel, kasukas, jope)

pealisseelik
[nimisõna, substantiiv]
alusseeliku(te) peal kantav seelik (nt rahvariiete puhul)

pealistama
[tegusõna, verb]
1. katvat, kaitsvat pealiskihti peale panema, pealisega katma

2. pealt katma

pealistikku
[määrsõna, adverb]
üksteise peal või peale, üksteise otsas või otsa

pealistikune
[omadussõna, adjektiiv]
(kihina) üksteise peal asetsev

pealistus
[nimisõna, substantiiv]
pealistamine

pealistusõmblus
[nimisõna, substantiiv]
teatav rõivadetailide ühendamisel kasutatav õmblus

pealisvesi
[nimisõna, substantiiv]
veekogu (sageli järve) pealmine veekiht

pealisvill
[nimisõna, substantiiv]
villkatte ülemine jõhvjate kiududega osa

pealisülesanne
[nimisõna, substantiiv]
lavastuse või rolli idee, selle põhieesmärk

pealkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. teose, kirjatöö või selle osa nimi või nimetus

2. artikli, raamatu või muu teose nimi

pealkirjastama
[tegusõna, verb]
pealkirjaks panema, pealkirjaga varustama

pealmaakaevandamine
[nimisõna, substantiiv]
maavarade kaevandamine karjäärides

pealmaatöö
[nimisõna, substantiiv]
töö, mida tehakse maapinnal (nt kaevanduses)

pealmik
[nimisõna, substantiiv]
pealmine, ülemine osa

pealmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. peal, pealpool olev või asetsev

2. peal olev, pealpoolne

pealne
[nimisõna, substantiiv]
jalatsi pealmine osa

pealoomine
[nimisõna, substantiiv]
kõrrelistel viljadel

pealpool
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
(paiknemise kohta või suunda osutavalt:) millegi allpool asuva suhtes kõrgemal

pealpoolne
[omadussõna, adjektiiv]
pealpool olev v asetsev

pealsed
[nimisõna, substantiiv]
juur- ja mugulviljade maapealsed osad

pealsenahk
[nimisõna, substantiiv]
jalatsipealseteks sobiv nahk

pealsetegija
[nimisõna, substantiiv]
jalatsite pealsete valmistaja

pealt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millegi või kellegi ülapoolelt, pealispinnalt, millestki kõrgemalt (ära)

2. millegi (ülemiselt) pinnalt (ära)

3. katmast (ära)

4. väljastpoolt

pealtharima
[tegusõna, verb]
mulda ilma ümberkündmiseta harima

pealthoie
[nimisõna, substantiiv]
1. (võimlemisel:) hoie rippes või toengus, pöidlad suunaga sissepoole

2. võimlemisel

pealtkuulaja
[nimisõna, substantiiv]
teiste kõneluse (ka telefonikõne) varjatud, salajane kuulaja

pealtkuulamine
[nimisõna, substantiiv]
1. teiste kõneluste (ka telefonikõnede) varjatud, hrl salajane kuulamine

2. teiste kõneluse hrl salajane kuulamine

pealtkuulamisseade
[nimisõna, substantiiv]
seade telefonikõnede salajaseks pealtkuulamiseks

pealtlaetav
[omadussõna, adjektiiv]
(pesumasina kohta:) selline, millesse pestavad esemed pannakse ülalt

pealtlaius
[nimisõna, substantiiv]
laius pealt mõõdetuna (nt kraavil)

pealtnägija
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse vahetu tunnistaja, seda oma silmaga näinud inimene

pealtnäha
[määrsõna, adverb]
1. välisel, pealispindsel vaatlusel

2. nagu mulje põhjal tundub

3. esimese mulje põhjal

pealtpanek
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) palli jõuline surumine korvi (ühe või mõlema käega)

pealtparandamine
[nimisõna, substantiiv]
rohumaa parandamine väetamise ja rohukamara täiendamisega, ilma ümberkündmiseta

pealtparandus
[nimisõna, substantiiv]
rohumaa parandamine väetamise ja rohukamara täiendamisega, ilma ümberkündmiseta

pealtpoolt
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
(paiknemise kohta või suunda osutavalt:) millegi allpool asuva suhtes kõrgemalt, pealmiselt poolelt, ülapoolelt

pealttuul
[nimisõna, substantiiv]
1. tagant puhuv tuul

2. (laeva puhul:) ahtrist puhuv tuul

pealttuule
[määrsõna, adverb]
1. (liikumise, asendi, paiknemise kohta:) millegi või kellegi suhtes selles suunas, kust tuul puhub, millegi tuulepoolses küljes või tuulepoolsest küljest

2. tuulepealses(t) küljes(t)

pealttuult
[määrsõna, adverb]
pealttuule

pealttäidetav
[omadussõna, adjektiiv]
(pesumasina kohta:) selline, millesse pestavad esemed pannakse ülalt

pealtuule
[määrsõna, adverb]
1. (liikumise, asendi, paiknemise kohta:) millegi või kellegi suhtes selles suunas, kust tuul puhub, millegi tuulepoolses küljes või tuulepoolsest küljest

2. tuulepealses(t) küljes(t)

pealtuulekülg
[nimisõna, substantiiv]
tuulepoolne, tuule eest kaitsmata külg (nt laeval, purjel, mäel)

pealtuuleparras
[nimisõna, substantiiv]
laeva tuulepoolne, tuule eest kaitsmata külg

pealtvaade
[nimisõna, substantiiv]
1. vaade millelegi pealtpoolt

2. selle kujutis joonisena või fotona

3. vaade pealt

pealtvaataja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes jälgib toimuvat ise sellest osa võtmata

2. inimene, kes jälgib mingit sündmust, aga ei võta sellest osa

pealtvaatajaskond
[nimisõna, substantiiv]
millegi toimuva pealtvaatajad

pealtväetama
[tegusõna, verb]
1. taimi nende kasvu ajal mulla pealispinnalt väetama ilma väetise maasse kündmise või kaevamiseta

2. taimi kasvu ajal väetama

pealtväetamine
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede väetamine nii, et mineraalväetis lisatakse kasvupinnale

2. taimede väetamine kasvupinnalt

pealtväetis
[nimisõna, substantiiv]
taimedele nende kasvu ajal antav väetis

pealtväetus
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede väetamine nii, et mineraalväetis lisatakse kasvupinnale

2. taimede väetamine kasvupinnalt

pealuu
[nimisõna, substantiiv]
1. pea luustik (inimesel ja loomadel)

2. inimese või looma pea kõva, luudest koosnev osa

pealuukütt
[nimisõna, substantiiv]
kolbakütt

pealuumurd
[nimisõna, substantiiv]
koljumurd

pealvee
[määrsõna, adverb]
vee peal

pealveelaev
[nimisõna, substantiiv]
(sõja)laev, mis sõidab vee peal

pealöök
[nimisõna, substantiiv]
1. löök peaga (nt jalgpallis)

2. löök peaga jalgpallimängus

pealööv
[nimisõna, substantiiv]
keskmine hrl sammastega eraldatud piklik ruumiosa nt kirikus, külglöövide vaheline lööv

peamaja
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse keskne, juhtiv osa ja vastav maja oma filiaalide, haruasutuste, esinduste suhtes

2. ülemjuhataja staap

3. organisatsiooni, seltsi vms juhtimiskeskus

peamasin
[nimisõna, substantiiv]
suurima võimsusega jõuseade laevas

peamast
[nimisõna, substantiiv]
1. (purjelaeval:) kõige pikem, hrl teine mast

2. kõige pikem mast

peamees
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi tööd korraldav või juhtiv isik, mingi koosluse juht, pealik või vanem

2. juht, eestvedaja

peamehaanik
[nimisõna, substantiiv]
peaspetsialistina töötav mehaanik

peamine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõige olulisem, kõige tähtsam

2. (hulgalt) valdav

3. kõige olulisem

4. valdav

peaminister
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsuse (ministrite kabineti) juht, kelle hrl nimetab ametisse riigipea

2. valitsuse juht. Eestis nimetab peaministri ametisse president

peamiselt
[määrsõna, adverb]
1. valdava asjana, suuremalt jaolt, enamikul juhtudel

2. enamikul juhtudel, enamasti

3. valdavalt

peamootor
[nimisõna, substantiiv]
(laeva, raketi, kosmoseaparaadi) suurima võimsusega mootor

peamotiiv
[nimisõna, substantiiv]
teose ainestiku või vormistruktuuri peamine element

peamurdmine
[nimisõna, substantiiv]
1. raske, keerukas mõttetöö, kõva nuputamine

2. raske, keerukas mõttetöö

peamurre
[nimisõna, substantiiv]
üks Eesti keeleala kahest kesksest keelekujust (põhjaeesti ja lõunaeesti), mis eristuvad kõige suurema hulga keelenähtuste poolest

peamõis
[nimisõna, substantiiv]
suurem, hrl rüütlimõisa õigustes mõis, mille alla kuulus üks või mitu väiksemat mõisa

peamõte
[nimisõna, substantiiv]
(hrl teose) keskne idee, põhiidee

peamäng
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) löökide sooritamine peaga

peanahk
[nimisõna, substantiiv]
pea ülaosa nahk

peanaine
[nimisõna, substantiiv]
suuremate õigustega naine teiste (madalamast soost) naiste kõrval (mitmenaisepidamisel)

peanikutus
[nimisõna, substantiiv]
pea noogutamine (kergelt, nõusoleku märgiks)

peanoogutus
[nimisõna, substantiiv]
pea liigutamine üles-alla (nt nõusoleku, heakskiidu või tervituse märgiks)

peanupp
[nimisõna, substantiiv]
inimese (või looma) pea, eriti selle ülemine osa

peanutt
[nimisõna, substantiiv]
(inimese pea kohta)

peanäitejuht
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv näitejuht suuremas teatris

peaorg
[nimisõna, substantiiv]
suurem org, millel on lisaorge

peaosa
[nimisõna, substantiiv]
1. näidendi, filmi vm lavateose keskse tegelase, peategelase osa

2. tähtsaim, olulisim osa filmis või näidendis

peaosaline
[omadussõna, adjektiiv]
peaosa esitav näitleja (filmis või lavateoses)

peaosatäitja
[nimisõna, substantiiv]
peaosa esitav näitleja (filmis või lavateoses)

peaots
[nimisõna, substantiiv]
1. peapoolne ots (voodil, puusärgil vm)

2. peapoolne ots

peaotsimine
[nimisõna, substantiiv]
täide ja tingude otsimine juustest

peapael
[nimisõna, substantiiv]
1. ümber pea kantav laiem pael (hoidmaks juukseid näole langemast, ehtena)

2. rahvariiete juurde kuuluv värviline kitsam pael neidude peaehtena

peapall
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) pallilöök peaga

peaparandus
[nimisõna, substantiiv]
1. pohmeluse leevendamine alkoholiga

2. selleks pruugitav alkohol

3. pohmeluse leevendamine

4. selleks võetav naps

peapesu
[nimisõna, substantiiv]
1. juuste ja peanaha pesemine

2. pea pesemine

peapesumüts
[nimisõna, substantiiv]
ühekordse kasutusega spetsiaalne müts, mis pähe panduna teeb juuksed puhtaks (olukorras, kus tavaline peapesu on raskendatud või võimatu)

peapiiskop
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim, juhtiv piiskop

peapiiskopkond
[nimisõna, substantiiv]
katoliku peapiiskopi kirikliku (keskajal ka ilmaliku) võimu piirkond

peapool
[nimisõna, substantiiv]
pool pead

peapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
pea pool asetsev

peapostkontor
[nimisõna, substantiiv]
keskne, kõige suurem postkontor (suuremas linnas)

peapreemia
[nimisõna, substantiiv]
mingi võistluse olulisim auhind

peaprodutsent
[nimisõna, substantiiv]
filmi, telesaate vm peamine, vastutav produtsent (mitme produtsendi korral)

peaprokurör
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim prokurör, Eestis prokuratuuri juht

peaproov
[nimisõna, substantiiv]
etenduse, kontserdi vm viimane proov, kus kõik toimub nii nagu valmis etendusel

peapuudus
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine viga või nõrk külg

peapõhjus
[nimisõna, substantiiv]
peamine põhjus

peapõrutus
[nimisõna, substantiiv]
(kergekujuline) peaajupõrutus

peapööritus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik aisting ümbritseva ringikäimistunde ja tasakaaluhäiretega, inimese keha ruumis orienteerumise häire

pearaamat
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte tehinguid kajastav, kõiki kontosid sisaldav süstemaatiline raamatupidamisregister

pearaamatupidaja
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte või asutuse rahaasju korraldav ja selle eest vastutav isik, tänapäeval hrl finantsjuht

pearaha
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimese pealt millegi eest makstav summa

pearahakütt
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes otsib tagaotsitavaid, kelle õiguskaitsjatele ülesandmise eest makstakse tasu (pearaha)

pearahamaks
[nimisõna, substantiiv]
maksualuste seisuste meeskodanike otsene riigimaks 18.–19. sajandi Venemaal (Eesti- ja Liivimaal alates 1783)

pearaharahutused
[nimisõna, substantiiv]
pearaha sisseseadmisest ajendatud Eesti ja Läti talupoegade vastuhakk 1784. aastal

pearaputus
[nimisõna, substantiiv]
pea raputamine eitamise, keeldumise märgiks

pearaskus
[nimisõna, substantiiv]
millegi põhiline asjaolu, peamine kese

pearegister
[nimisõna, substantiiv]
inimhäälel kõrgeim heliulatuse lõik, kus resoneerib pea

pearežissöör
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv režissöör

pearindmik
[nimisõna, substantiiv]
(vähkidel, ämblikulistel:) rindmiku lülide ja pea kokkukasvamise teel tekkinud kehaosa

pearinglus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik aisting ümbritseva ringikäimistunde ja tasakaaluhäiretega, inimese keha ruumis orienteerumise häire

pearivaal
[nimisõna, substantiiv]
peamine, olulisim võistleja või vastane sama eesmärgi nimel või samal alal (nt spordis, armusuhtes, poliitikas)

pearoll
[nimisõna, substantiiv]
1. näidendi, filmi vm lavateose keskse tegelase, peategelase osa

2. tähtsaim, olulisim osa filmis või näidendis

pearood
[nimisõna, substantiiv]
taime lehe keskmine rood, rootsu jätk

pearoog
[nimisõna, substantiiv]
lõuna- või õhtusöögil pakutav peamine toit, hrl praad

pearõhk
[nimisõna, substantiiv]
peatähelepanu, peamine keskendumine

pearätik
[nimisõna, substantiiv]
peas kandmiseks mõeldud rätik

pearätt
[nimisõna, substantiiv]
peas kandmiseks mõeldud rätik

peas
[määrsõna, adverb]
1. (hrl peakattega seoses kaetud seisundit märkivana)

2. väljendites, mis nätavad, et pea on kaetud

peasaal
[nimisõna, substantiiv]
hoone suurim või esinduslikem saal

peasaar
[nimisõna, substantiiv]
saarestiku tähtsaim saar

peasalat
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav salat, mille lehed moodustavad keraja pea (nt jääsalat), aedsalati teisend

peasekretär
[nimisõna, substantiiv]
ühiskondliku, poliitilise või rahvusvahelise organisatsiooni haldusaparaadi kõrgeim ametiisik

peasiht
[nimisõna, substantiiv]
peamine, põhiline eesmärk

peasissekäik
[nimisõna, substantiiv]
peamine, hrl esinduslikum sissekäik

peaspetsialist
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv töötaja, kellele allub mingi kindel töölõik (nt peainsener, pearaamatupidaja)

peasponsor
[nimisõna, substantiiv]
mingi ürituse, spordiklubi, sportlase vms peamine rahaline toetaja

peast
[määrsõna, adverb]
1. (peakatte vms äravõtmisega seoses)

2. väljendites, mis on seotud pead katva eseme eemaldamisega

peast
1. märgib seisundit, mida eelnev sõna täpsustab: kellenagi või millenagi, teataval kujul või teatavas vanuses

2. elatiivis seisundi märkimiseks

peastaap
[nimisõna, substantiiv]
1. Eesti kaitseväe juhtiv asutus, kes korraldab kogu kaitseväe tööd, sh väljaõpet ja arendust

2. (reas riikides:) kindralstaap

peastarvutamine
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl liitmis-, lahutamis-, korrutamis- ning jagamistehete sooritamine mõttes, ilma abivahendita

2. arvutamine peast

peastrekk
[nimisõna, substantiiv]
(kaevanduses:) peamine rõhtsalt kulgev kaeveõõs, mis on rajatud maavara kihti ning mis ei suubu maapinnale

peasuund
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine siht, suund milleski

peasuurune
[omadussõna, adjektiiv]
hrl inimpea suurune

peasüüdlane
[nimisõna, substantiiv]
milleski peamisena süüdi olev isik, (süü- või pahateo sooritanute rühma) peamine süüdlane

peašaht
[nimisõna, substantiiv]
maapinnale avanev õõs kaevanduses

peatala
[nimisõna, substantiiv]
tala, mis kannab temale toetuvaid abitalasid

peatama
[tegusõna, verb]
1. liikuvat sõidukit või inimest peatuma panema

2. protsessi vm seisma panema, seda katkestama

3. kellegi või millegi liikumist lõpetama

4. mingit tegevust katkestama

Ühendtegusõnad: kinni peatamakinni peatama

peatamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida või keda ei saa peatada

peataolek
[nimisõna, substantiiv]
(nõutuse, segaduses olemise kohta)

peatee
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud paiga teedevõrgu suurim ja kasutatavaim tee

2. kõrvaltee suhtes eesõigusega tee

peateema
[nimisõna, substantiiv]
peamine, keskne teema

peategelane
[nimisõna, substantiiv]
1. filmi, romaani vm teose olulisim tegelaskuju

2. kõige olulisem tegelane

peategelanna
[nimisõna, substantiiv]
filmi, romaani vm teose olulisim naissoost tegelaskuju

peategevus
[nimisõna, substantiiv]
peamine, põhiline tegevus või tegevusala

peategur
[nimisõna, substantiiv]
peamine, tähtsaim tegur

peatehnoloog
[nimisõna, substantiiv]
peaspetsialistina töötav tehnoloog

peatekk
[nimisõna, substantiiv]
1. laevakeret kogu ulatuses kattev ülemine tekk

2. laeva ülemine tekk

peatelefon
[nimisõna, substantiiv]
pähe asetatav kuulari(te)ga ja mikrofoniga varustatud seadis

peatelg
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtsaim, keskne mõtteline joon

2. millegi peamine teema või tegevusliin

peatne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (üsna) varsti, lähemas tulevikus toimuv või saabuv

2. varsti toimuv või saabuv

peatoidus
[nimisõna, substantiiv]
1. äraelamiseks vajalikud vahendid (hrl toit või raha)

2. peamine toit

peatoimetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. toimetuse juht (nt ajakirjanduses, raadios, televisioonis)

2. toimetuse juht, näiteks ajakirjanduses, raadios või televisioonis

peatoimetama
[tegusõna, verb]
1. (ajalehe, uudisteportaali, saate vm) toimetuse juhina töötama

2. (teatmeteose) kõrgeima astme toimetaja olema

peatoimetus
[nimisõna, substantiiv]
varasemalt omaette struktuuriüksus kirjastuses, raadios, televisioonis

peatoit
[nimisõna, substantiiv]
peamine, tähtsam toit

peatreener
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv, kõige ülem treener

peatrepp
[nimisõna, substantiiv]
peasissekäigu trepp

peats
[nimisõna, substantiiv]
1. peapoolne ots (voodil, puusärgil vm)

2. peapoolne ots

peatselt
[määrsõna, adverb]
(üsna) varsti

peatsilaud
[nimisõna, substantiiv]
voodi peatsipoolne otsalaud

peatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma peata

peatugi
[nimisõna, substantiiv]
1. istme vm osa, millele saab pead toetada

2. pea toetamiseks

peatugi
[nimisõna, substantiiv]
tugi, oluline toetaja

peatult
[määrsõna, adverb]
segaduses olles, kaine otsustamisvõime kaotanult

peatuma
[tegusõna, verb]
1. liikumist (ka mingit tegevust) katkestama või lõpetama

2. liikumist lõpetama, seisma jääma

3. seisma jääma

peatumatu
[omadussõna, adjektiiv]
(protsessi vms kohta:) selline, mis ei peatu, pidevalt kestev

peatumismärguanne
[nimisõna, substantiiv]
märguanne peatumiseks (hrl sõidukijuhile)

peatunnistaja
[nimisõna, substantiiv]
peamine tunnistaja (kohtus)

peatus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühissõidukite peatumise koht, kus sõitjad saavad peale tulla ja maha minna

2. (taksopeatuse kohta)

3. koht, kus buss, troll või tramm peatub

peatus
[nimisõna, substantiiv]
(nõutuse, segaduses olemise kohta)

peatusevahe
[nimisõna, substantiiv]
ühissõiduki peatuste vahemik

peatuskoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht ajutiseks viibimiseks, ajutine peavari

2. teekonnal peatuse tegemise koht

peatuspaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht ajutiseks viibimiseks, ajutine peavari

2. teekonnal peatuse tegemise koht

peatuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. koht ajutiseks viibimiseks, ajutine peavari

2. teekonnal peatuse tegemise koht

peatähelepanu
[nimisõna, substantiiv]
(seoses millegagi, mis vajab või saab kõige rohkem tähelepanu või toetust)

peatäht
[nimisõna, substantiiv]
kaaslas(t)est heledam või suurem täht tähesüsteemis

peatähtis
[omadussõna, adjektiiv]
esmajärgulise tähtsusega, kõige tähtsam

peatäi
[nimisõna, substantiiv]
inimese pea juustega kaetud alal nugiv täi

peatäis
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kogus alkoholi (nt selline, mis paneb purju)

2. purjusolekut tekitav alkoholi hulk

peatänav
[nimisõna, substantiiv]
keskne tänav

peatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. peamine, põhiline töö

2. olulisim, tähtsaim töö (teos vms)

peatööettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
töövõtjast ettevõte või ettevõtja, kes omakorda sõlmib lepingud alltöövõtjatega (nt ehitusvaldkonnas)

peatöövõtja
[nimisõna, substantiiv]
töövõtjast ettevõte või ettevõtja, kes omakorda sõlmib lepingud alltöövõtjatega (nt ehitusvaldkonnas)

peatükk
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatu suurem terviklik jaotus

2. numbri ja/või pealkirjaga eraldatud osa raamatus

peauks
[nimisõna, substantiiv]
suurema maja peamine, hrl esinduslikum välisuks maja fassaadiküljel

peavaht
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne vahistatud sõjaväelaste kinnipidamise koht

2. arestimaja

peavaksal
[nimisõna, substantiiv]
algus- või lõppjaam raudteel

peavalitsus
[nimisõna, substantiiv]
mingi (riigi)valitsemisala keskorgan (Eestis Nõukogude ajal)

peavalu
[nimisõna, substantiiv]
valu peas

peavalupäevik
[nimisõna, substantiiv]
päevik (elektrooniline keskkond), kuhu peavalu ja migreeni all kannatav inimene märgib päev-päevalt üles hoogude sageduse, tarvitatavad ravimid vms, et jälgida hoogude alluvust ravile

peavalurohi
[nimisõna, substantiiv]
peavaluvastane ravim

peavangutus
[nimisõna, substantiiv]
pea kõigutamine ühelt küljelt teisele nt rahulolematuse, kahtluse, imestuse vm märgina

peavarahoidja
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim varade eest vastutav isik (nt muuseumis)

peavari
[nimisõna, substantiiv]
koht või ehitis, mis sobib öömajaks, kaitseb vihma, tuule vms eest

peavarjutu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel ei ole kodu

peaveterinaararst
[nimisõna, substantiiv]
haldusüksuse või ametkonna juhtiv veterinaararst

peaviibe
[nimisõna, substantiiv]
osutust, märguannet vms väljendav pealiigutus

peavool
[nimisõna, substantiiv]
1. peamine, valdav suundumus mingis valdkonnas

2. ulatuslik, oluline või põhiline suundumus mingis valdkonnas

peavoolumeedia
[nimisõna, substantiiv]
1. laiale rahvahulgale suunatud meediakanalid, kus käsitletakse paljudele olulisi asju, vahendatakse eri arvamusi ning toetutakse ühiskonnas üldtunnustatud väärtustele ja normidele

2. ametlikke või üldtunnustatud seisukohti esitav ajakirjandus

peavoolumootor
[nimisõna, substantiiv]
jadamisi ergutusega elektrimootor

peavoolustamine
[nimisõna, substantiiv]
nähtuse või teema muutmine peamiseks, valdavaks suundumuseks ühiskonnas

peavõit
[nimisõna, substantiiv]
suurim võit (nt loteriil)

peavõll
[nimisõna, substantiiv]
pöörlev masinaosa, võll, mis peale ülekandeelementide kannab veel masina tööseadiseid, nt turbiinirattaid või vänti

peavõru
[nimisõna, substantiiv]
juukseid näole langemast takistav peas kantav võru

peavõti
[nimisõna, substantiiv]
võti, millega saab avada nt ühe hoone kõiki lukke

peaväljak
[nimisõna, substantiiv]
linna vm asula tähtsaim, keskne väljak

peavärav
[nimisõna, substantiiv]
tähtsaim (nt esiküljel asuv) värav

peavärss
[nimisõna, substantiiv]
(regilauludes parallelismi korral:) värss, milles väljendatud mõtet kordab, süvendab ja varieerib paralleelvärss

peavöö
[nimisõna, substantiiv]
Setu naiste rahvarõivais liniku peale ümber pea seotav villastest lõngadest põimitud lai pael

peaökonomist
[nimisõna, substantiiv]
peaspetsialistina töötav ökonomist (nt pangas)

peaülekanne
[nimisõna, substantiiv]
hrl kahest hammasrattast koosnev ülekandemehhanism autol

peaülesanne
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, kõige olulisem ülesanne

peaümbermõõt
[nimisõna, substantiiv]
pea ümbert võetud mõõt

peber
[nimisõna, substantiiv]
pudenenud, purukshõõrdunud heinalible

pebred
[nimisõna, substantiiv]
pudenenud, puruks hõõrdunud heinalibled

pebrestuma
[tegusõna, verb]
pepredeks purunema

pecorino
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia päritolu lambajuustu üldnimetus

peda
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne Tallinna pedagoogiline instituut (praegu Tallinna ülikool)

pedaal
[nimisõna, substantiiv]
1. jalaga liigutatav kangina talitlev seade millegi käiku rakendamiseks, reguleerimiseks või tallates käigus hoidmiseks (nt autos, jalgrattal)

2. jalgratta või muu sõiduki osa, mida sa jalaga vajutad, et see liiguks

pedaalima
[tegusõna, verb]
pedaale tallama, pedaale tallates (jalgrattaga) sõitma

pedagoog
[nimisõna, substantiiv]
1. õppe ja kasvatuse alal töötav pedagoogilise haridusega isik, hrl õpetaja

2. õpetaja, kasvataja

pedagoogiamet
[nimisõna, substantiiv]
(õpetaja töö kohta)

pedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
inimeste, eeskätt noorte kasvatamist ja õpetamist käsitlev teadus

pedagoogikainstituut
[nimisõna, substantiiv]
õpetajaid ettevalmistav õppeasutus

pedagoogikateadlane
[nimisõna, substantiiv]
pedagoogika eriteadlane

pedagoogikaülikool
[nimisõna, substantiiv]
õppe- ja teadusasutus, kus omandatakse akadeemiline kõrgharidus ja akadeemiline kraad koolis õpetamisega seotud erialadel

pedagoogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. õpetamise, õpetajatööga seotud

2. õpetajate ettevalmistamisega seotud

pedagoogitöö
[nimisõna, substantiiv]
töö pedagoogina, hrl kooliõpetajana

pedagoogium
[nimisõna, substantiiv]
algkooliõpetajaid koolitav õppeasutus mõnel maal (ka sõjaeelses Eestis)

pedagoog-metoodik
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja kõrgeim ametijärk

pedajane
[omadussõna, adjektiiv]
männipuust (valmistatud)

pedajas
[nimisõna, substantiiv]
1. (Eestis kasvav) mänd

2. mänd

pedak
[nimisõna, substantiiv]
1. (Eestis kasvav) mänd

2. mänd

pedakane
[omadussõna, adjektiiv]
männipuust (valmistatud)

pedakas
[nimisõna, substantiiv]
1. (Eestis kasvav) mänd

2. mänd

pedakas
[nimisõna, substantiiv]
endise Tallinna pedagoogilise instituudi või hilisema Tallinna pedagoogikaülikooli üliõpilane (või vilistlane)

pedant
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on väiklaselt täpne

pedantlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõiki reegleid ja formaalsusi rangelt arvestav, väikluseni täpne

2. väiklaselt täpne

pedantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõiki reegleid ja formaalsusi rangelt arvestav, väikluseni täpne

2. väiklaselt täpne

pedantselt
[määrsõna, adverb]
1. rangelt, väga hoolikalt

2. range, väikluseni ulatuva täpsusega

pedantsus
[nimisõna, substantiiv]
kõikide reeglite ja formaalsuste range arvestamine, väiklane täpsus

pedastik
[nimisõna, substantiiv]
männik

pede
[nimisõna, substantiiv]
homoseksuaalne mees (ka sõimusõnana)

pedell
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne korravalve ülesannetega ülikooli- või kooliteener

2. korravalveülesannetega [üli]kooliteener

3. kohtu- v kirikuteener

pederast
[nimisõna, substantiiv]
homoseksuaalne mees (ka sõimusõnana)

pederastia
[nimisõna, substantiiv]
mehe ja poisi seksuaalsuhe, poisile suunatud homoseksuaalsus

pediaater
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsi raviv ning nende tervislikku seisundit jälgiv arst

2. lapsi raviv arst

pediaatria
[nimisõna, substantiiv]
1. lastehaigusi, ka laste kehalisi ja vaimseid iseärasusi ning hügieeni käsitlev arstiteaduse haru

2. lastehaigusi käsitlev arstiteaduse haru

pedikuloos
[nimisõna, substantiiv]
rohke täide esinemine peas või kehal

pediküür
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgade, eriti varvaste ja varbaküünte eest hoolitsemine, jalgade iluravi

2. jalgade, eriti küünte eest hoolitsemine

pediküürija
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgade, eriti varvaste ja varbaküünte hoolduse alal töötav inimene

2. pediküüritegija

pedofiil
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsi seksuaalselt ahistav täiskasvanud inimene

2. pedofiilia harrastaja

pedofiilia
[nimisõna, substantiiv]
1. täiskasvanu seksuaalne kiindumus lastesse, lapse või laste seksuaalne ahistamine täiskasvanu poolt

2. suguline kiindumus lapsesse

pedoloog
[nimisõna, substantiiv]
teatava pedagoogikasuuna esindaja, pedoloogiaga tegeleja

pedoloogia
[nimisõna, substantiiv]
mulla teket, arenemist, koostist, omadusi, režiime ja aineringet käsitlev loodusteadus

pedoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. sajandi alguse pedagoogikasuund, mis püüdis kõiki last käsitlevaid teadusi suhteliselt mehaaniliselt ühendada

2. lapse arengu uurimise suund pedagoogikas

pedomeeter
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav mõõteriist astutud sammude loendamiseks

pedosfäär
[nimisõna, substantiiv]
maakoore mullastik koos elustiku ja mineraalse osaga, Maad ümbritseva elusloodust sisaldava kihi ehk biosfääri osa

pee
[nimisõna, substantiiv]
(eufemistlikult:) perse

peebulind
[nimisõna, substantiiv]
varblasest pisut suurem pruuni sulestikuga ja üle selja jooksva musta triibuga metsalind

peedihummus
[nimisõna, substantiiv]
pasteeditaoline määre kikerhernestest ja punapeedist

peedikas
[nimisõna, substantiiv]
1. odav (punane) piiritusega kangestatud vein

2. odav piiritusvein

peedikärbes
[nimisõna, substantiiv]
hall kärbes, kelle vaglad kahjustavad peedilehti

peedipudel
[nimisõna, substantiiv]
pudel peediveiniga

peedipunane
[omadussõna, adjektiiv]
söögipeedi värvi, lillakaspunane

peedisalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille põhiosa on peet

peediseeme
[nimisõna, substantiiv]
seeme, millest areneb peeditaim

peedisiirup
[nimisõna, substantiiv]
suhkrupeedist toodetud siirup

peedistama
[tegusõna, verb]
pedantliku käitumise vm tegevusega kiusama või ahistama

peedisuhkur
[nimisõna, substantiiv]
suhkrupeedi juurikate mahlast saadav suhkur

peedisupp
[nimisõna, substantiiv]
punane supp, mille põhikomponente on peet (hrl juurikas, harva lehed)

peedivein
[nimisõna, substantiiv]
1. odav (punane) piiritusega kangestatud vein

2. odav piiritusvein

peedivend
[nimisõna, substantiiv]
1. (peamiselt peediveini ja muud kehva kraami pruukiva joodiku kohta)

2. peediveini pruukiv alkohoolik

peedivesi
[nimisõna, substantiiv]
1. odav (punane) piiritusega kangestatud vein

2. odav piiritusvein

peegel
[nimisõna, substantiiv]
1. valgust peegeldav sile pind (hrl õhukese metallikihiga kaetud klaas), mis tekitab asjadest ja inimestest selge kujutise, ka tualettesemena

2. vastav optikariista osa

3. spetsiaalne klaas, mille pealt saab ennast vaadata

peegelahter
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva või paadi päraosa, millel on püst- või kaldtasapinnaga tagasein

2. peegliga päraosa

peegeldama
[tegusõna, verb]
1. valgust, heli vm (vastassuunda) tagasi heitma

2. enda peale langevat valgust tagasi saatma

Ühendtegusõnad: tagasi peegeldama, tagasi peegeldama, vastu peegeldamavastu peegeldama

peegeldi
[nimisõna, substantiiv]
metallist või klaasist nõguspeegel

peegelduma
[tegusõna, verb]
1. (valguse, heli vm kohta:) milleltki (vastassuunda) tagasi põrkuma või pöörduma

2. endast (helkivat) kujutist, vastukaja vm tekitama

Ühendtegusõnad: tagasi peegelduma, tagasi peegelduma, vastu peegeldumavastu peegelduma

peegeldumine
[nimisõna, substantiiv]
1. (valguse, heli vm) milleltki (vastassuunda) tagasipõrkumine või -pöördumine

2. endast (helkiva) kujutise, vastukaja vm tekitamine

peegeldumisnurk
[nimisõna, substantiiv]
peegeldunud kiire ja peegeldava pinna ristsirge vaheline nurk

peegeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse, heli vm peegeldumine

2. selle optiline, heliline vm kujutis (nt vastuhelk, värving, kaja)

peegeldusnurk
[nimisõna, substantiiv]
peegeldunud kiire ja peegeldava pinna ristsirge vaheline nurk

peegeldusteooria
[nimisõna, substantiiv]
marksistliku filosoofia tunnetusteooria alus, mis käsitab tunnetust reaalsuse peegeldusena inimese teadvuses

peegeldusvastane
[omadussõna, adjektiiv]
peegelduvat valgust tagasi tõrjuv, selle tugevust vähendav

peegeldusvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime peegeldada

peegeljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. läikiva, peegeldava pinnaga

2. väga sileda pinnaga

3. peeglitaoline

peegelkaamera
[nimisõna, substantiiv]
fotoaparaat, milles peegel suunab valguse pildiotsijasse, nii et sealt vaadates näeb täpselt seda, mis läbi objektiivi paistab ja pildile jääb

peegelkarp
[nimisõna, substantiiv]
metalliläikeliste soomustega karpkala

peegelkarpkala
[nimisõna, substantiiv]
metalliläikeliste soomustega karpkala

peegelkera
[nimisõna, substantiiv]
(laes pöörlev) prožektorivalguses sätendavate peegelpindadega kera (valgusefektideks nt diskosaalis, ööklubis)

peegelkiri
[nimisõna, substantiiv]
tagurpidikiri, mis peeglist vaadatuna paistab harilik

peegelklaas
[nimisõna, substantiiv]
ainult ühelt poolt läbi paistev (paks) klaas

peegellabürint
[nimisõna, substantiiv]
peegelseintega käikude keeruline süsteem, kust tuleb leida väljapääs (nt lõbustuspargis)

peegellamp
[nimisõna, substantiiv]
hõõglamp, mille sisepind on osaliselt kaetud õhukese valgust peegeldava metallikihiga või millesse on paigutatud peegeldi

peegelmalm
[nimisõna, substantiiv]
rohke mangaanisisaldusega malm, mida kasutatakse terase tootmisel

peegelmeede
[nimisõna, substantiiv]
samaväärne, samas mõõdus vastumeede

peegelpilt
[nimisõna, substantiiv]
1. vaataja vm optiline kujutis (kus parem ja vasak pool on vahetatud) peegeldaval pinnal

2. peegeldus

peegelpind
[nimisõna, substantiiv]
1. valgust peegeldav pind

2. peegel pinnana

peegelpuhas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (eseme, pinna kohta:) väga, läikivalt puhas

2. läikivalt puhas

peegelsein
[nimisõna, substantiiv]
peeglitega kaetud sein

peegelsile
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti tasane, ilma konaruste või lainetuseta

2. sile nagu peegel

peegelteleskoop
[nimisõna, substantiiv]
teleskoop, mille objektiiviks on nõguspeegel ja okulaariks lääts või läätsede süsteem

peegeltiitel
[nimisõna, substantiiv]
üldandmetega tiitelleht, mis sarja kuuluvas teoses eelneb tiitellehele

peegeluks
[nimisõna, substantiiv]
peegliga uks, peegelklaasist uks (nt kapil)

peegelvaatlus
[nimisõna, substantiiv]
organismi sisemiste osade arstlik vaatlus peegliga arstiriista abil

peegelvaikne
[omadussõna, adjektiiv]
liikumatu, tasane (veepinna kohta)

peeglike
[nimisõna, substantiiv]
väike peegel

peeglikene
[nimisõna, substantiiv]
väike peegel

peegliklaas
[nimisõna, substantiiv]
õhukese metallikihiga kaetud klaas, mida kasutatakse peeglites

peeglilaud
[nimisõna, substantiiv]
1. peegliga laud meikimiseks ja enese kordaseadmiseks, tualettlaud

2. seinapeegli all olev väike laud (nt esikus)

peeglisaal
[nimisõna, substantiiv]
peegelseintega saal

peeker
[nimisõna, substantiiv]
pealt laienev karikast väiksem (ilma jalata) jooginõu

peekon
[nimisõna, substantiiv]
noore sea (soolatud või suitsutatud) tihe küljeliha, kus tai ja pekk vahelduvad selgesti eristuvate triipudena

peekonikuubik
[nimisõna, substantiiv]
väike kandiline peekonitükk

peekonilõik
[nimisõna, substantiiv]
peekonist lõigatud lapik tükk

peekoniriba
[nimisõna, substantiiv]
riba peekonit

peekonisiga
[nimisõna, substantiiv]
tai- ja pekitriipudega küljeliha saamiseks nuumatav siga

peekonitõug
[nimisõna, substantiiv]
seatõug, mis on kujundatud tai- ja pekitriipudega küljeliha saamiseks

peekonitükk
[nimisõna, substantiiv]
tükk peekonit

peekoniviil
[nimisõna, substantiiv]
peekonist lõigatud lapik tükk

peekonsiga
[nimisõna, substantiiv]
tai- ja pekitriipudega küljeliha saamiseks nuumatav siga

peekrik
[nimisõna, substantiiv]
väike kollane karikakujulise viljakehaga mittesöödav seen

peekritäis
[nimisõna, substantiiv]
peekrit täitev kogus (jooki, hrl alkoholi)

peel
[nimisõna, substantiiv]
1. külgmine puu või raampuu, mille sisse või külge on kinnitatud pulgad (nt redelil, vankril)

2. redeli või vankri külgpuu

peel
[nimisõna, substantiiv]
1. jaotistega latt vee sügavuse mõõtmiseks liikuvast paadist või (üles seatuna) merepinna ööpäevase kõikumise jälgimiseks

2. latt vee kõrguse mõõtmiseks

peelepuu
[nimisõna, substantiiv]
1. puu purje kinnitamiseks (nt poom, kahvel, raa)

2. purjekinnituspuu

peelestik
[nimisõna, substantiiv]
1. (purjelaeval:) taglase puitosa (mastid, poomid, raad, saalingud)

2. taglase puitosa

peen
[omadussõna, adjektiiv]
1. suhteliselt väikese läbi- või ümbermõõduga

2. väikese läbi- või ümbermõõduga

3. mitte paks

peenar
[nimisõna, substantiiv]
1. (ristkülikukujuline) pinnakõrgendik lillede või aedvilja, ka puutaimede kasvatamiseks

2. pikk ja kitsas maapinna osa, kus inimesed kasvatavad näiteks lilli või köögivilju

peendispersne
[omadussõna, adjektiiv]
ülipisikesteks osakesteks peenestatud

peenehambaline
[omadussõna, adjektiiv]
(tööriista kohta:) väikeste tihedate hammastega

peenejooneline
[omadussõna, adjektiiv]
1. peente, kitsaste joontega

2. sellise üldilmega

peenekihiline
[omadussõna, adjektiiv]
õhukese kihina esinev

peenekoeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. üksikasjaliselt välja töötatud või viimistletud

2. sisemiselt peen

peenekombeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. peente kommetega, lihvitud käitumisega

2. peente kommetega

peeneleheline
[omadussõna, adjektiiv]
väga kitsaste lehtedega

peenelt
[määrsõna, adverb]
pisikeste osadena, tihedalt pisikestest osadest koosnevalt

peenemaitseline
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) hõrgu maitsega, peent naudingut pakkuv

peenemustriline
[omadussõna, adjektiiv]
väikese (tiheda) mustriga

peenend
[nimisõna, substantiiv]
1. peenenenud koht milleski

2. peenenenud koht

peenendama
[tegusõna, verb]
väikesteks osadeks tükeldama, (lõigates, hõõrudes, jahvatades) peeneks tegema

peenenduma
[tegusõna, verb]
1. (taju, meelte, käitumisviisi kohta:) tundlikumaks või lihvitumaks, rafineeritumaks muutuma

2. rafineeritumaks, lihvitumaks muutuma

peenendus
[nimisõna, substantiiv]
kaashäälikute hääldamine i-lise varjundiga

peenendusmärk
[nimisõna, substantiiv]
kaashääliku palatalisatsiooni tähistav märk (nt märk ' kaashääliku järel ülal)

peenenema
[tegusõna, verb]
1. (taju, meelte, käitumisviisi kohta:) tundlikumaks või lihvitumaks, rafineeritumaks muutuma

2. rafineeritumaks, lihvitumaks muutuma

peenepihaline
[omadussõna, adjektiiv]
saleda taljega

peeneraldus
(digitaaltelevisiooni süsteemi kohta:) suurema eraldusvõimega, seetõttu tavatelevisioonist selgema ja detailirohkema telepildiga

peeneraldustelevisioon
[nimisõna, substantiiv]
digitaaltelevisiooni süsteem, mis tänu suuremale eraldusvõimele pakub tavatelevisiooni omast selgemat ja detailirohkemat telepilti

peenes
[nimisõna, substantiiv]
1. mulla või kaevise peened osakesed

2. mulla peened osad

peeneseemneline
[omadussõna, adjektiiv]
hästi väikeste seemnetega

peenestama
[tegusõna, verb]
väikesteks osadeks tükeldama, (lõigates, hõõrudes, jahvatades) peeneks tegema

peenesti
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või masin millegi peenestamiseks

2. peenestusseade, -masin

peenesti
[määrsõna, adverb]
nooblilt, elegantselt

peenestuma
[tegusõna, verb]
1. väikesteks osadeks, peeneks minema

2. peeneks muutuma

peenestus
[nimisõna, substantiiv]
peenestamine

peenestusaste
[nimisõna, substantiiv]
määr, milleni midagi peenestatakse või on peenestatud

peeneteraline
[omadussõna, adjektiiv]
väikestest osakestest koosnev, väikeste teradena esinev

peenetriibuline
[omadussõna, adjektiiv]
peente triipudega

peenetundeline
[omadussõna, adjektiiv]
teisi inimesi või olukorda arvestav ja vastavalt käituv, mõõdutunnet omav

peenetundeliselt
[määrsõna, adverb]
taktitunnet ilmutavalt, teisi inimesi või olukorda arvestavalt, mõõdutunnet omavalt

peenetundelisus
[nimisõna, substantiiv]
1. oskus arvestada teiste inimeste tunnetega ja olukordadega ning vastavalt käituda, mõõdutundeline käitumine

2. oskus arvestada teiste inimestega

peenetäpiline
[omadussõna, adjektiiv]
väikeste (tihedate) täppidega

peenfilter
[nimisõna, substantiiv]
(sõidukil:) tihe kütusefilter

peenhäälestamine
[nimisõna, substantiiv]
(optikariista vm seadme, ka tarkvara kohta:) väga täpne reguleerimine

peenhäälestus
[nimisõna, substantiiv]
(optikariista vm seadme, ka tarkvara kohta:) väga täpne reguleerimine

peenike
[omadussõna, adjektiiv]
1. suhteliselt väikese läbi- või ümbermõõduga

2. väikese läbi- või ümbermõõduga

3. mitte paks

peenikene
[omadussõna, adjektiiv]
1. suhteliselt väikese läbi- või ümbermõõduga

2. väikese läbi- või ümbermõõduga

3. mitte paks

peenikeselt
[määrsõna, adverb]
peenelt, pisikeste osadena

peenis
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe või isaslooma suguelund, mille kaudu väljub seemnevedelik

2. mehe kehaosa, mida ta kasutab seksiks ja selleks, et uriini välja lasta

peenisekadedus
[nimisõna, substantiiv]
1. Freudi teooria järgi sugudevahelise erinevuse avastamise vanuses tüdrukutel tekkiv mure peenise puudumise pärast

2. (psühhoanalüüsis:) sellelt pinnalt arenev psüühiline konflikt, mis suunab naise psühhoseksuaalset arengut ja võib põhjustada alaväärsustunnet ning seda kompenseerivat käitumist

peenisepikendus
[nimisõna, substantiiv]
peenisele pikkust ja suurust lisav ese (seksuaalvahekorra ajal kasutamiseks)

peenjahvatatud
[omadussõna, adjektiiv]
peeneks jahvatatud

peenjahvatus
[nimisõna, substantiiv]
jahvatusaste, kus jahvatise osakesed on väga pisikesed

peenkala
[nimisõna, substantiiv]
väike, töönduslikult madala väärtusega kala

peenkalev
[nimisõna, substantiiv]
peenest villast kalev

peenkeemia
[nimisõna, substantiiv]
keemiatööstuse haru, mis toodab väikeses mahus puhtaid keemilisi aineid (nt ravimi-, kosmeetikatööstuse tarbeks)

peenkeere
[nimisõna, substantiiv]
väikese sammuga keere (nt poldil, mutril)

peenkeha
[nimisõna, substantiiv]
(tantrismis, joogas, new age'i vaimsetes praktikates) inimese kehas asuv energeetiline süsteem, mis koosneb kanalitest ja energiapööristest ehk tšakratest

peenkivi
[nimisõna, substantiiv]
teatud suurusega väike kivi (nt mulla koostises)

peenkruus
[nimisõna, substantiiv]
väikestest kruusakividest koosnev pinnakatte- ja täitematerjal

peenleib
[nimisõna, substantiiv]
peenikesest jahust, püülijahust tehtud leib

peenliiv
[nimisõna, substantiiv]
peeneteraline liiv

peenmehaanika
[nimisõna, substantiiv]
mehaaniline täppistöö, ka vastav tööala

peenmotoorika
[nimisõna, substantiiv]
käte ja silmade koostöö, sõrmede liikumise nõtkus ja täpsus

peennahk
[nimisõna, substantiiv]
(peenekoelise viimistletud naha kohta)

peenpalk
[nimisõna, substantiiv]
puutüve ladvapoolsest osast saadud palk

peenpruss
[nimisõna, substantiiv]
pruss, mille paksus on väiksem kui 10 cm ja laius ei ületa paksust üle kahe korra

peenraha
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksema väärtusega metallraha (hrl mitme rahamündi kohta)

2. väiksema väärtusega mündid

peenralapp
[nimisõna, substantiiv]
(väike) tükk peenramaad

peenralill
[nimisõna, substantiiv]
peenral kasvatatav aialill

peenramaa
[nimisõna, substantiiv]
1. peenarde all olev maa

2. köögivilja kasvatamiseks kasutatav maa

peenraroos
[nimisõna, substantiiv]
madalakasvuline põõsasroos, mille õied paiknevad sama aasta võrsetel

peenravahe
[nimisõna, substantiiv]
ala, hrl süvend peenarde vahel

peenravaip
[nimisõna, substantiiv]
kangas, mis takistab umbrohu kasvu ja kiirendab noorte taimede juurdumist, hoides pinnase niiske ja sooja

peenravärske
[omadussõna, adjektiiv]
(maitsetaime, köögivilja vms kohta): äsja peenralt võetud

peensaagjas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehtede kohta:) väikeste tipu poole suunatud sakkidega

peensepis
[nimisõna, substantiiv]
1. metalli, peamiselt raua kunstipärane töötlemine tarbeesemeiks

2. niiviisi ehistööna valmistatud ese või esemed

peensepp
[nimisõna, substantiiv]
lukkude, ukse- ja aknahingede, peenemate tööriistade ja kannuste sepistaja (hrl keskajal)

peensool
[nimisõna, substantiiv]
mao ja jämesoole vaheline pikem sool, kus toimub toidu seedimine ning toitainete, vee ja soolade imendumine

peensool
[nimisõna, substantiiv]
peeneks jahvatatud, peeneteraline (puhastatud) söögisool

peensoolekinnisti
[nimisõna, substantiiv]
kõhukelme volt, mille abil peensool kinnitub selgmisele kõhuseinale

peensoolepõletik
[nimisõna, substantiiv]
peensoole limaskesta põletik

peensuhkur
[nimisõna, substantiiv]
väikeste kristallidega rafineeritud suhkur

peensus
[nimisõna, substantiiv]
1. vähimgi üksikasi või pisiasi

2. peen võte

peenterine
[omadussõna, adjektiiv]
väikestest osakestest koosnev, väikeste teradena esinev

peentöö
[nimisõna, substantiiv]
(oskusi nõudva täpse töö kohta)

peentöödeldud
[omadussõna, adjektiiv]
peenelt töödeldud

peenus
[nimisõna, substantiiv]
väikese läbi- või ümbermõõduga iseloomustuv suurus

peenutseja
[nimisõna, substantiiv]
1. peenutsevate kommete harrastaja

2. ülearu nõudlik ja valiv inimene

peenutsema
[tegusõna, verb]
1. (kommetes, väljendumises) peen olla püüdma, liigset peenust taotlema

2. ülearu nõudlik ja valiv olema

peenviin
[nimisõna, substantiiv]
paremat, peenemat sorti alkohoolne jook (nt maitsestatud viin, liköör)

peenvill
[nimisõna, substantiiv]
1. peenekiuline vill loomal

2. sellest saadud ühtlaselt peened kiud

peenvillalammas
[nimisõna, substantiiv]
peenvilla andev lammas

peenvillaline
[omadussõna, adjektiiv]
peenekiulise villaga

peenvillane
[omadussõna, adjektiiv]
1. peene kiuga

2. peenekiulisest villast, peenest villasest lõngast või sellest valmistatud kangast

3. peenekiulisest villast, peenest villasest lõngast

peenviltjas
[omadussõna, adjektiiv]
õrnade viltkarvadega kaetud (taimede, seente osade kohta)

peer
[nimisõna, substantiiv]
(häälekalt) väljuv soolegaas

peer
[nimisõna, substantiiv]
Suurbritannia parlamendi ülemkoja liige

peeretama
[tegusõna, verb]
1. soolegaasi (häälekalt) välja laskma, peeru laskma

2. peeru laskma

3. halvustava, üleoleva suhtumise kohta

peeretus
[nimisõna, substantiiv]
soolegaasi väljalaskmine, selle heli

peerg
[nimisõna, substantiiv]
1. männi- või kasepakust kistud pikk laast (vanal ajal valgustusvahendina või punumismaterjalina)

2. pikk õhuke laast

peergkorv
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne männipeergudest punutud korv

2. peergudest punutud

peerujalg
[nimisõna, substantiiv]
1. umbes meetrikõrgune põrandal seisnud riist rehetoas põleva peeru hoidmiseks

2. riist põleva peeru hoidmiseks

peerukott
[nimisõna, substantiiv]
see, kes peeretab, peeretaja

peerulõmm
[nimisõna, substantiiv]
1. puuhalg laastude või peergude kiskumiseks, ka kütteks

2. puuhalg peergude kiskumiseks

peerupalsam
[nimisõna, substantiiv]
palsamipuu peamiselt vaikudest ja eeterlikest õlidest koosnev lõhnav mahl, mida kasutatakse ravimite ja lõhnaõlide valmistamisel

peerupiht
[nimisõna, substantiiv]
raudklamber põleva peeru hoidmiseks (kinnitati tulejala külge, ahju- või koldekivide vahele)

peerupuu
[nimisõna, substantiiv]
1. puuhalg laastude või peergude kiskumiseks, ka kütteks

2. puuhalg peergude kiskumiseks

peerutuli
[nimisõna, substantiiv]
puuhalust tõmmatud laastu põlemise tuli

peeruvalge
[nimisõna, substantiiv]
peeru põlemisel tekkiv (vähene) valgus toas

peeruvalgus
[nimisõna, substantiiv]
peeru põlemisel tekkiv (vähene) valgus toas

peesitama
[tegusõna, verb]
1. end mõnusasti soojendama, sooja käes pikutama või muidu mõnuledes lesima

2. mõnuledes aega veetma

peeso
[nimisõna, substantiiv]
suurem rahaühik mitmes Ladina-Ameerika riigis ja Filipiinidel

peet
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana või söödaks kasvatatav lihaka lillakaspunase juurikaga rohttaim

peetima
[tegusõna, verb]
pedantliku käitumise vm tegevusega kiusama või ahistama

peetis
[määrsõna, adverb]
katki, rikkis, omadega läbi

peetpunane
[omadussõna, adjektiiv]
söögipeedi värvi, lillakaspunane

peetrileht
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl niisketel aladel kasvav suurte süstjate lehtede ja hrl siniste õienuttidega rohttaim

2. rohttaim

peetripäev
[nimisõna, substantiiv]
22. veebruar, Lääne-Eesti rahvakalendris üks kevade alguse tähiseid, talvine peetripäev

peetud
[omadussõna, adjektiiv]
(riiete, jalanõude kohta:) kantud, kasutatud

peetuma
[tegusõna, verb]
1. (haiguslike seisunditega seoses:) kinni jääma, seisma jääma

2. kinni jääma, seisma jääma

peetumine
[nimisõna, substantiiv]
1. (haiguslik) kinnijäämine või ärajäämine, millegi arenemise, toimimise pidurdus

2. kinnijäämine, pidurdus

peetus
[nimisõna, substantiiv]
1. (haiguslik) kinnijäämine või ärajäämine, millegi arenemise, toimimise pidurdus

2. kinnijäämine, pidurdus

pegasus
[nimisõna, substantiiv]
1. tiivuline hobune lennuka kujutluse, (luuletaja) inspiratsiooni ja loomepuhangu sümbolina

2. luulekunsti sümbol

pegmatiit
[nimisõna, substantiiv]
mustriline suurekristalliline kivim, mis kulgeb soonena lähedase mineraloogilise koostisega (hrl graniitses) tardkivimis

pehastama
[tegusõna, verb]
(hrl puidu kohta:) veidi mädanema, niiskuse tõttu pudedaks muutuma

pehastanud
[omadussõna, adjektiiv]
veidi mäda, niiskuse tõttu pudedaks muutunud

pehastuma
[tegusõna, verb]
(hrl puidu kohta:) veidi mädanema, niiskuse tõttu pudedaks muutuma

pehastunud
[omadussõna, adjektiiv]
veidi mäda, niiskuse tõttu pudedaks muutunud

pehik
[nimisõna, substantiiv]
kändudel ja mahalangenud puudel mädanikke tekitav seen

pehkima
[tegusõna, verb]
(hrl puidu kohta:) veidi mädanema, niiskuse tõttu pudedaks muutuma

pehkinud
[omadussõna, adjektiiv]
veidi mäda, niiskuse tõttu pudedaks muutunud

pehkoks
[nimisõna, substantiiv]
(puidul:) oks, milles pehmemädanik hõlmab kuni 1/3 oksa lõikepinnast

pehme
[omadussõna, adjektiiv]
1. (materjali, aine, asjade kohta:) survele kergesti järele andev

2. vetruv, painduv

3. selline, mis muudab peale vajutades kergesti kuju

pehmejoodis
[nimisõna, substantiiv]
väiksema tugevusega jootesulam

pehmejooneline
[omadussõna, adjektiiv]
vormilt ümarate, mittenurgeliste joontega

pehmekaaneline
[omadussõna, adjektiiv]
(raamatu kohta:) pehmete kaantega

pehmekarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) pehmete karvadega, (loomade kohta:) pehme karvaga

pehmekarvane
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) pehmete karvadega, (loomade kohta:) pehme karvaga

pehmeke
[omadussõna, adjektiiv]
(loomult) üsna leebe ja järeleandlik

pehmekeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl alkoholi toimel) ebaselge rääkimisega

2. purjus

pehmekelme
[nimisõna, substantiiv]
veresoonterikkast sidekoest koosnev sisemine ajukest

pehmekest
[nimisõna, substantiiv]
veresoonterikkast sidekoest koosnev sisemine ajukest

pehmeksrääkimine
[nimisõna, substantiiv]
ümberveenmine

pehmekõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, häälduse, pilliheli kohta:) pehmelt kõlav, pehme kõlaga

pehmekäeline
[omadussõna, adjektiiv]
loomult, olemuselt pehme, järeleandlik, mitte karm või range

pehmeköiteline
[omadussõna, adjektiiv]
(raamatu kohta:) pehmete kaantega

pehmelakk
[nimisõna, substantiiv]
1. (graafikas:) sügavtrükitehnika, mille korral pehme krundiga kaetud metallplaadile läbi paberi tehtud joonistus hiljem söövitatakse

2. graafikatehnika

pehmeleheline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) pehmete ja painduvate, mitte jäikade lehtedega

pehmelehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) pehmete ja painduvate, mitte jäikade lehtedega

pehmeloomuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimloomuse ja selle väljenduste kohta:) heatahtlik, leebe, mitte karm ega range

2. kergesti mõjutatav, järeleandlik

pehmelt
[määrsõna, adverb]
(ütlemislaadiga seoses:) leebelt, heatahtlikul viisil

pehmemaitseline
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt mahe, mitte terav või vänge

pehmemädanik
[nimisõna, substantiiv]
puidu seenhaigus, mille korral kahjustunud puit muutub pehmeks ja rabedaks

pehmendama
[tegusõna, verb]
millegi karedust, teravust, tugevust vms vähendama

pehmendi
[nimisõna, substantiiv]
pehmendav aine või vahend

pehmendus
[nimisõna, substantiiv]
pehmendav kiht mingit materjali, pehme polster vms

pehmendusmärk
[nimisõna, substantiiv]
vene keele tähe ь nimetus eesti keeles

pehmenema
[tegusõna, verb]
(ainete, kudede kohta:) survele kergesti järele andvaks muutuma

pehmepaber
[nimisõna, substantiiv]
WC-paber, paberist käte-, nina- ja salvrätikud

pehmepall
[nimisõna, substantiiv]
pesapallist kujunenud sportmäng, mida mängitakse väiksemal väljakul suurema ja pehmema palliga

pehmeportselan
[nimisõna, substantiiv]
väiksema tugevuse ja madalama põletustemperatuuriga portselan (nt kondiportselan)

pehmerobootika
[nimisõna, substantiiv]
teadus- ja tehnikaharu, mis käsitleb pehmest materjalist, nõtket liikumist võimaldavate robotite loomist

pehmerobot
[nimisõna, substantiiv]
pehmest materjalist, eriti nõtket liikumist võimaldav robot, mis jäljendab looduses esinevaid elusorganisme (nt taimi, ämblikku)

pehmesti
[määrsõna, adverb]
pehmelt

pehmesüdameline
[omadussõna, adjektiiv]
heatahtlik, osavõtlik, pehme südamega

pehmetoimeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei mõju ärritavalt, õrna, leebe toimega

pehmetooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mahedate, mitte intensiivsete värvitoonidega

2. (muusikariista kohta:) maheda tonaalsusega

pehmeveeline
[omadussõna, adjektiiv]
(veekogu kohta:) sellise veega, mis sisaldab vähe kaltsiumi- ja magneesiumisooli, pehme veega

pehmevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
võrdlemisi pehme

pehmik
[nimisõna, substantiiv]
pehmekaaneline trükis

pehmitama
[tegusõna, verb]
mingi aine kõvadust või jäikust vähendama, seda töödeldes pehme(ma)ks tegema

pehmo
[nimisõna, substantiiv]
leebe ja järeleandlik, abituna mõjuv, mittekarm inimene, hrl mehe kohta

pehmostuma
[tegusõna, verb]
leebeks ja järeleandlikuks, abituks muutuma, hrl mehe kohta

pehmuma
[tegusõna, verb]
1. kõvast pehmeks muutuma

2. pehmeks muutuma

pehmumus
[nimisõna, substantiiv]
1. (haiguslik) pehmunud olek

2. pehmunud olek

pehmus
[nimisõna, substantiiv]
ainete või esemete omadus survele kergesti järele anda

peiar
[nimisõna, substantiiv]
vigurdaja, veiderdaja, vallatu inimene

peiarlik
[omadussõna, adjektiiv]
vigurdavalt lõbus ja naljakas, mängulusti täis

peibutama
[tegusõna, verb]
1. ahvatlevana midagi tegema mõjutama, kutsuvalt mõjuma

2. sel viisil sulle mõjuma, et sa tahad kuhugi minna või midagi teha

peibutamine
[nimisõna, substantiiv]
lapseealisega kontakti otsimine seksuaalsuhte eesmärgil

peibutis
[nimisõna, substantiiv]
1. sööt, lõhnaaine vm vahend, millega meelitatakse ligi kalu vm loomi, et neid tabada või surmata

2. peibutis

peibutus
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi tegema või ligi meelitamine

2. (ligi)meelitav, ahvatlev vahend, asjaolu vms

peibutushäälitsus
[nimisõna, substantiiv]
isaslooma või -linnu eriline häälitsus emasisendi ligimeelitamiseks paaritumisajal

peibutusjaht
[nimisõna, substantiiv]
jahiviis, mille puhul jahiloom või -lind meelitatakse ligi peibutisega (nt linnukuju või imiteeriv häälitsus)

peibutuslind
[nimisõna, substantiiv]
kodustatud lind või linnutopis peibutisena nt linnujahil või -püügil

peibutuspart
[nimisõna, substantiiv]
tuntud inimene, kelle populaarsuse abil püütakse valimistel hääli võita ning kes valituks osutudes ei pruugi oma senisest tööst või tegevusest loobuda

peibutussööt
[nimisõna, substantiiv]
1. kala või ulukit ligimeelitav, peibutav sööt

2. peibutav sööt

peibutusvahend
[nimisõna, substantiiv]
jahil ja kalapüügil peibutamiseks kasutatav vahend (nt sööt, vile, linnukuju)

peibutusvile
[nimisõna, substantiiv]
1. vile loomade või lindude ligimeelitamiseks

2. loomade ja lindude peibutamiseks

peide
[nimisõna, substantiiv]
1. peitmine

2. peitev või varjav kate

peidetult
[määrsõna, adverb]
1. salakohta peidetuna

2. varjatult

peidik
[nimisõna, substantiiv]
(ehitatud) peidukoht

peidukas
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus miski või keegi on või saab olla peidetuna, varjatuna või redus

peidukoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus miski või keegi on või saab olla peidetuna, varjatuna või redus

peidul
[määrsõna, adverb]
1. peidetud, varjatud olekus, (kaitseks) varjul

2. (leidumise, sisaldumise kohta)

peiduline
[omadussõna, adjektiiv]
varju hoidev, ennast mitte näitav

peidupaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus miski või keegi on või saab olla peidetuna, varjatuna või redus

peidus
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. peidukohas

2. peidetud, varjatud olekus, peidetuna, varjatuna

3. millegi eest kaitseks varjul

peidust
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
peidukohast, peidetud, varjatud olekust välja

peidutama
[tegusõna, verb]
korduvalt peitu panema, peitma

peiduurgas
[nimisõna, substantiiv]
varju- või peidupaigaks olev õõnsus vm varjuline koht

peied
[nimisõna, substantiiv]
1. muldasängitamisele või matusetalitusele järgnev koosviibimine surnu mälestamiseks

2. matusepidu

peiekomme
[nimisõna, substantiiv]
peiedega seotud komme

peielaud
[nimisõna, substantiiv]
kaetud söögilaud peietel

peieline
[nimisõna, substantiiv]
1. matustele järgneval koosviibimisel, peiedel osaleja

2. peiedel osaleja

peiesöök
[nimisõna, substantiiv]
1. muldasängitamisele või matusetalitusele järgneval koosviibimisel söödav toit

2. peietoit

peietoit
[nimisõna, substantiiv]
1. muldasängitamisele või matusetalitusele järgneval koosviibimisel söödav toit

2. peietoit

peig
[nimisõna, substantiiv]
1. abielluda kavatsev (ka kihlatud) mees (eriti oma pruudi suhtes)

2. mees oma pulmas

3. abielluda kavatsev mees

peigmees
[nimisõna, substantiiv]
1. abielluda kavatsev (ka kihlatud) mees (eriti oma pruudi suhtes)

2. mees oma pulmas

3. abielluda kavatsev mees

peigmeespoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. abielluda kavatsev (ka kihlatud) mees (eriti oma pruudi suhtes)

2. mees oma pulmas

3. abielluda kavatsev mees

peigmehepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pulmakülaliste kohta:) peigmehe liini või tuttavate hulka kuuluv

2. peigmehe liini või tuttavate hulka kuuluv

peika
[nimisõna, substantiiv]
meessoost kallim, ka elukaaslane

peiks
[nimisõna, substantiiv]
meessoost kallim, ka elukaaslane

peil
[nimisõna, substantiiv]
1. jaotistega püstlatt vedeliku kõrguse mõõtmiseks laeva tankides vm

2. varras veekihi kõrguse mõõtmiseks laeva tankides vm

peilima
[tegusõna, verb]
objekti suunda, asukohta otsima või määrama (elektromagnetlainete vms abil)

Ühendtegusõnad: välja peilimavälja peilima

peiling
[nimisõna, substantiiv]
1. vaadeldava objekti, nt taevakeha suund (nurgakraadides meridiaani põhjasuunast)

2. raadio- või helilainete suuna määramine

peilingaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või seadis raadio- ja helilainete või kaldamärkide ja taevakehade suuna määramiseks

2. peilimisseade

peioote-uimakaktus
[nimisõna, substantiiv]
Mehhikos ja USA lõunaosas kasvav väike ümara kujuga asteldeta kaktus, mis on tuntud peamiselt taju muutva (hallutsinogeense) toime poolest

peipsivenelane
[nimisõna, substantiiv]
Peipsi lääne- ja põhjaranniku või Piirissaare venelane (sageli vanausuliste või nende järeltulijate kohta)

peisaaž
[nimisõna, substantiiv]
loodust, maakohta või linnavaadet kujutav maal

peisažist
[nimisõna, substantiiv]
1. maastikumaali viljeleja, maastikumaalija

2. maastikumaalija

peiteaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg nakkuse saamisest esimeste haigustunnuste ilmumiseni

peitekreem
[nimisõna, substantiiv]
jumestuskreem nahadefektide katmiseks ja peitmiseks

peitel
[nimisõna, substantiiv]
tööriist puidusse süvendite ja aukude raiumiseks ning puidu nikerdamiseks või treimiseks

peiteldama
[tegusõna, verb]
peitli ja haamriga või peiteldusmasinaga töötlema

peiteldus
[nimisõna, substantiiv]
peiteldamine

peiteline
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguste, bakterite kohta:) varjatud, latentsel kujul esinev, ilma haigusnähtudeta

peitemäng
[nimisõna, substantiiv]
peitus vm mäng, mis on seotud kellegi või millegi peidetu otsimisega

peitenimetus
[nimisõna, substantiiv]
eufemistlik nimetus

peitenimi
[nimisõna, substantiiv]
eufemistlik nimetus, välditava nimetuse asemel kasutatav mahendav nimetus või nimi (nt surma asemel Liiva-Annus)

peiteosla
[nimisõna, substantiiv]
1. kottseente täiesti kinnine viljakeha, millest eosed vabanevad selle avanemisel

2. kottseente kinnine viljakeha

peiteperiood
[nimisõna, substantiiv]
aeg nakkuse saamisest esimeste haigustunnuste ilmumiseni

peitepilt
[nimisõna, substantiiv]
1. joonistatud pilt, kuhu on vaatajale otsimiseks peidetud inimese, looma vm kujutis(ed)

2. joonistatud pilt, kuhu on vaatajale otsimiseks peidetud kujutised

peitepliiats
[nimisõna, substantiiv]
pliiatsitaoline jumestusvahend nahadefektide katmiseks ja peitmiseks

peitepulk
[nimisõna, substantiiv]
1. huulepulgataoline jumestusvahend nahadefektide katmiseks ja peitmiseks

2. kosmeetikas väikeste iluvigade varjamiseks

peitesõna
[nimisõna, substantiiv]
1. ebasündsa vm sobimatuks peetava sõna või väljendi asemel kasutatav mahendav sõna või väljend (nt täissale sõna paks asemel)

2. pehmendav ümbernimetus

peitetehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
meetodid, seadmed ja vahendid, mida kasutatakse peamiselt sõjanduses lennukite, laevade vms varjamiseks elektromagnetkiirgust tuvastavate seadmete eest

peitkristalliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kivimite, mineraalide kohta:) üliväikeste mõõtmetega kristallidest koosnev

2. üliväikestest kristallidest koosnev

peitkristalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kivimite, mineraalide kohta:) üliväikeste mõõtmetega kristallidest koosnev

2. üliväikestest kristallidest koosnev

peitkujutis
[nimisõna, substantiiv]
fotomaterjali valgustundlikus kihis valguse toimel tekkiv nähtamatu kujutis, mis keemilise töötlusega muudetakse nähtavaks ja valguskindlaks

peitkuritegevus
[nimisõna, substantiiv]
hrl organiseeritud, laialdane ja hästi varjatud kuritegevus, mida on keeruline avastada

peitleid
[nimisõna, substantiiv]
maasse, veekogusse, hoonesse või mujale peidetud muistsed esemed arheoloogilise leiuna

peitlik
[omadussõna, adjektiiv]
varju hoidev, ennast peitev

peitlitera
[nimisõna, substantiiv]
peitli terav, lõikav põhiosa

peitlukk
[nimisõna, substantiiv]
õmblusse peidetud tõmblukk, mis ei ole riideeseme paremalt poolelt nähtav

peitma
[tegusõna, verb]
1. sellisesse kohta panema või toimetama, kust teistele näha pole või kust teised ei leia, ka sellises kohas hoidma

2. (koos sõnaga end:) kellegi eest neile teadmata kohta minema või seal olema

3. midagi salajasse kohta panema, et teised seda ei leiaks

4. teiste eest salajasse kohta minema või kedagi sinna viima

Ühendtegusõnad: ära peitmaära peitma

peitmunand
[nimisõna, substantiiv]
looteeas munandikotti laskumata jäänud munand (kasutatakse seoses loomadega)

peitmunandilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasasündinud häire, mille korral üks või kumbki munand ei asu munandikotis, vaid kõhuõõnes või kubemekanalis

2. kaasasündinud häire, mille puhul munand(id) ei asu munandikotis

peitpea
[nimisõna, substantiiv]
kruvi- või naelapea, mis sissekruvimisel või -löömisel väga vähe näha jääb

peitpiste
[nimisõna, substantiiv]
palistamisel või detailide ühendamisel (traageldamisel) kasutatav piste, mis ei ole riietuseseme paremalt poolt nähtav

peitrasv
[nimisõna, substantiiv]
toiduainetes sisalduv, silmaga mittenähtav rasv

peits
[nimisõna, substantiiv]
1. lahus puidu pinna töötlemiseks, selle värvitooni muutmiseks

2. lahus, millega töödeldakse kiudu, et muuta seda värvainele vastuvõtlikumaks

peitsima
[tegusõna, verb]
(puitu, kiudu) peitsiga töötlema

peittaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille uuenemispungad asuvad mullas või vees (nt kuldtäht või vesiroos)

peittapp
[nimisõna, substantiiv]
puupulk, millega palkmaja ehitusel ühendatakse palke, et need ei vajuks seinast välja

peitu
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. peidukohta

2. peidetud, varjatud olekussse

3. millegi eest kaitseks varjule

peituma
[tegusõna, verb]
1. (varjatult) sisalduma, (varjatud kujul) kuskil olema

2. milleski seisnema

3. milleski leiduma või seisnema

peitur
[nimisõna, substantiiv]
geopeitust harrastav isik, aarde peitja (või otsija)

peitus
[nimisõna, substantiiv]
1. lastemäng, milles üks (liisusalmiga määratud) mängija teisi, end ära peitnud mängijaid taga otsib

2. laste peitemäng

peitusemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. lastemäng, milles üks (liisusalmiga määratud) mängija teisi, end ära peitnud mängijaid taga otsib

2. laste peitemäng

peitvara
[nimisõna, substantiiv]
maasse kaevatud vm viisil peidetud raha või väärisesemed, mille omanikku ei saa kindlaks teha

peitveri
[nimisõna, substantiiv]
silmale nähtamatu veri väljaheites

peiu
[nimisõna, substantiiv]
1. abielluda kavatsev (ka kihlatud) mees (eriti oma pruudi suhtes)

2. mees oma pulmas

3. abielluda kavatsev mees

peiulill
[nimisõna, substantiiv]
kollaste, oranžide või pruunide õitega Ameerika rohttaim, Eestis aialillena

peiupoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. pulmas peigmeest saatev vallaline noormees (sageli peigmehe lähedane sõber või sugulane)

2. peigmehe saatja pulmas

peiupoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pulmakülaliste kohta:) peigmehe liini või tuttavate hulka kuuluv

2. peigmehe liini või tuttavate hulka kuuluv

peiupõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. noormehe abiellumiseelne (kihlusest ja kosjadest pulmadeni vältav) aeg

2. noormehe abiellumiseelne aeg

pejoratiiv
[nimisõna, substantiiv]
halvustava, põlgliku tähendusvarjundiga sõna või väljend, nt lakard joomari, joodiku kohta

pejoratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. halvakspanev, halvustav (hrl keelendi kohta)

2. halvustav

pekaanipähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. USA Mississipi jõe orust pärit pekani-hikkoripuu piklik, kahest poolest koosnev söödav vili

2. kahest osast koosnev pähkel, mis meenutab oma kujult Kreeka pähklit, aga on sellest magusama maitsega

pekaari
[nimisõna, substantiiv]
1. metssiga meenutav Kesk- ja Lõuna-Ameerika loom, kelle seljal on nabataolised haisunäärmed

2. metsseataoline sõraline

pekani-hikkoripuu
[nimisõna, substantiiv]
USA Mississippi orust pärit, väga vanaks kasvav puu, mis kasvatab piklikke söödavaid pekanipähkleid

pekanipähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. USA Mississipi jõe orust pärit pekani-hikkoripuu piklik, kahest poolest koosnev söödav vili

2. kahest osast koosnev pähkel, mis meenutab oma kujult Kreeka pähklit, aga on sellest magusama maitsega

pekešš
[nimisõna, substantiiv]
kroogitud, taljes palitu v kasukas

pekikaste
[nimisõna, substantiiv]
hrl paks jahukaste pekitükikestega

pekikiht
[nimisõna, substantiiv]
nahaaluse rasvkoe kiht (nt seal)

pekikild
[nimisõna, substantiiv]
väike (õhuke) pekitükk

pekikuubik
[nimisõna, substantiiv]
väike kandiline pekitükk

pekikõrne
[nimisõna, substantiiv]
rasva, peki sulatamisel järelejääv lihatükike

pekiliha
[nimisõna, substantiiv]
pekine liha, pekk

pekine
[omadussõna, adjektiiv]
1. pekki sisaldav, pekiga

2. (ülemääraselt) rasvane

pekinglane
[nimisõna, substantiiv]
1. Pekingi elanik

2. Pekingist pärit inimene

pekisiga
[nimisõna, substantiiv]
rasvarikka sealiha saamiseks kasvatatav siga

pekisoust
[nimisõna, substantiiv]
hrl paks jahukaste pekitükikestega

pekitükk
[nimisõna, substantiiv]
seapeki tükk

pekk
[nimisõna, substantiiv]
nahaalune kõvenenud rasvkude seal

pekki
[määrsõna, adverb]
(ebaõnnestumise, katkimineku vms kohta:) untsu, nässu

pekkima
[tegusõna, verb]
pekki, köögivilja vms (enne küpsetamist) ribadena lihasse või kalasse torkama

pekkis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(halva olukorra, ebaõnnestumise, katkioleku kohta:) untsus, nässus

peks
[nimisõna, substantiiv]
kellegi peksmine, talle hoopide andmine (ka ihunuhtlusena)

peksja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes peksab

pekslema
[tegusõna, verb]
1. (end) kestvalt ja kiiresti millegi vastu lööma

2. rahutult ja kiiresti edasi-tagasi liikuma või nii midagi liigutama

peksma
[tegusõna, verb]
1. (rünnates, karistades) järjest lööke, hoope andma

2. korduvalt lüües kedagi või midagi mingisse seisundisse viima

3. korduvalt ja kõvasti lööma

Ühendtegusõnad: kokku peksma, kokku peksma, laiali peksma, laiali peksma, läbi peksma, läbi peksma, sisse peksma, sisse peksma, tagasi peksma, tagasi peksma, välja peksma, välja peksma, ära peksma, ära peksma, üles peksmaüles peksma

peksmine
[nimisõna, substantiiv]
1. (rünnates, karistades) järjest löökide, hoopide andmine

2. korduvalt lüües kellegi või millegi mingisse seisundisse viimine

pekstav
[nimisõna, substantiiv]
see, keda pekstakse

peksukaristus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt orjade või pärisorjade karistamine vitsa-, kepi-, piitsa- või nuudihoopidega

peksukepp
[nimisõna, substantiiv]
kepp, mida kasutati peamiselt orjade või pärisorjade karistamiseks

peksukorv
[nimisõna, substantiiv]
1. peksutrumli all asuv (vilja)peksumasina osa

2. peksumasina osa

peksukott
[nimisõna, substantiiv]
1. see, keda pidevalt kiusatakse

2. tihti kritiseeritav, pilatav isik või institutsioon

peksumasin
[nimisõna, substantiiv]
1. (viljapeksumasina kohta)

2. viljapeksumasin

peksunuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
peksukaristus, ihunuhtlus

peksupink
[nimisõna, substantiiv]
endiaegne (keskelt kitsam) pink, mille peal karistatavat peksti

peksupoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. see, keda pidevalt kiusatakse

2. tihti kritiseeritav, pilatav isik või institutsioon

peksutrummel
[nimisõna, substantiiv]
viljavarsi masinasse tõmbav ja teri või seemneid eraldada aitav masina osa (viljapeksumasinal, kombainil)

peksuvermed
[nimisõna, substantiiv]
peksu tagajärjel tekkinud verised triibud või vorbid

pektiin
[nimisõna, substantiiv]
1. puuviljades ja marjades sisalduv aine, mis põhjustab nt keediste tarretumist

2. taimne polüsahhariid

pelaagiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. avavees elutsev või esinev

2. mere-, mereline, meretekkeline

pelagiaal
[nimisõna, substantiiv]
veekogus väljaspool ranniku ja põhja mõjusid olev veemass organismide elukeskkonnana

pelamiid
[nimisõna, substantiiv]
1. maitsva lihaga röövkala Atlandi ookeani soojades osades, ka Vahemeres ja Mustas meres

2. kala

pelargoon
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikast pärinev värvirõõmsate õitega rohttaim või lihakate lehtede ja vartega (pool)põõsas, Eestis toa- või aialill

pelargoonium
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikast pärinev värvirõõmsate õitega rohttaim või lihakate lehtede ja vartega (pool)põõsas, Eestis toa- või aialill

pelasg
[nimisõna, substantiiv]
enne kreeklasi muistses Kreekas elanud rahva liige (Vana-Kreeka pärimuse järgi)

peldik
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või ruum urineerimiseks ja roojamiseks

peldikupaber
[nimisõna, substantiiv]
1. tualetis pühkimiseks kasutatav pehme paber

2. pehme paber, millega inimene tualetis oma tagumikku pühib

peldikupott
[nimisõna, substantiiv]
1. suur istmega anum tualettruumis

2. suur istmega anum WC-s

peldikusein
[nimisõna, substantiiv]
(sotsiaalmeedias laialt leviva väärtusetu, kahtlase või vaenuliku info kohta)

pele
[hüüdsõna, interjektsioon]
esineb hüüatustes, mis väljendavad imestust, üllatust või rahulolematust, pahameelt

peled
[nimisõna, substantiiv]
1. Euraasia põhjaosa järvedes ja jõgedes (Eestis sissetooduna) elutsev siiga meenutav kala

2. kala

peleriin
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl küünarnukkideni ulatuv keebitaoline õlakate (ka üleriide osana)

2. lühike keebitaoline õlakate

peletama
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi eemale tõrjuma, ära ajama või eemal hoidma

Ühendtegusõnad: eemale peletama, eemale peletama, üles peletamaüles peletama

peletav
[omadussõna, adjektiiv]
hirmus, kole

peleti
[nimisõna, substantiiv]
1. (elektriline) seade kahjulike loomade, lindude või putukate eemale tõrjumiseks, eemal hoidmiseks

2. kahjureid eemale tõrjuv aine

peletis
[nimisõna, substantiiv]
1. hirmuäratav, kole olend

2. hirmutis

peletislik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hirmuäratav, peletist meenutav

2. inetu, kole

3. nagu peletis, inetu, kole

peletu
[omadussõna, adjektiiv]
koleda väljanägemisega, eemalepeletavalt inetu

peletus
[nimisõna, substantiiv]
peletamine

peletusvahend
[nimisõna, substantiiv]
midagi hävitav, eemalepeletav aine, ese vms tõrjeabinõu

pelg
[nimisõna, substantiiv]
kerge hirm, mure, et midagi halba või ebasoovitavat võiks juhtuda

pelgalt
[määrsõna, adverb]
1. (muid võimalusi välistavalt:) ainult, üksnes

2. muud kõrvale või arvestamata jättes

pelgama
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi ees hirmu tundma

2. (hirmusegust) muret tundma

3. kartma midagi teha

pelglik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergesti hirmu tundev, hädaohtu kartev, tegutseda mitte julgev

2. selline, kes hakkab kergesti kartma, hirmu tundma

pelglikult
[määrsõna, adverb]
1. kartlikult

2. ettevaatusega

pelgu
[määrsõna, adverb]
kellegi või millegi eest pakku, rettu, varjule

pelgulinlane
[nimisõna, substantiiv]
Tallinna Pelgulinna linnaosa elanik

pelguma
[tegusõna, verb]
1. hirmu tundma, kartma hakkama

2. tugevasti

pelgupaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus saab peituda, varjul olla

2. raskesti ligipääsetav koht, kuhu vanasti sõda vm hädaohtu kartes varjuti (nt soosaar, koobas)

pelgur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene (vm olend), kes on loomult arg, kartlik, kes kardab midagi teha

2. inimene, kes ei ole julge ja kes hakkab kergesti kartma

pelgurlik
[omadussõna, adjektiiv]
arale inimesele iseloomulik, hrl tegutsemis-, toimimisviisi kohta

pelgus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kerge, muresegune) hirm

2. kartmine

peli
[nimisõna, substantiiv]
(laeval:) rõhtsa võlliga seade ankrute allalaskmiseks ja tõstmiseks

peliit
[nimisõna, substantiiv]
1. väga peeneteralisest materjalist ja savimineraalidest koosnev sete või kivim

2. peeneteraline sete v kivim

pelikan
[nimisõna, substantiiv]
1. soojematel maadel elutsev pika koguka noka ja veniva kurgupaunaga suur roosakahelgiline valge veelind

2. suur lind, kellel on noka all nahast kott, kus ta hoiab söögiks püütud kalu

pelikanilised
[nimisõna, substantiiv]
selts suuri varvastevahelise ujunahaga veelinde (hõlmab nt kormorani ja haigrut)

pelima
[tegusõna, verb]
(laeval:) rõhtsa võlliga seadme ehk peli abil ankrut alla laskma ja tõstma

peljupaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus saab peituda, varjul olla

2. raskesti ligipääsetav koht, kuhu vanasti sõda vm hädaohtu kartes varjuti (nt soosaar, koobas)

pelk
[omadussõna, adjektiiv]
muud peale mainitava välistav, määrsõnalaadses tähenduses 'ainult, üksnes, vaid'

pell
[nimisõna, substantiiv]
1. eriklamber torude, elektrijuhtmete, kaablite vms kinnitamiseks mingile pinnale

2. klamber torude vm kinnitamiseks

pellagra
[nimisõna, substantiiv]
1. nikotiinhappe vm B-rühma vitamiinide vaegusest tingitud haigus, mis avaldub nahapõletiku, kõhulahtisuse ja dementsusena

2. B-rühma vitamiinide vaegusest tingitud haigus

peller
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või ruum urineerimiseks ja roojamiseks

pellet
[nimisõna, substantiiv]
saepurust, puidust vm ainest pressitud graanulid või pulgakesed biokütusena

pelletikamin
[nimisõna, substantiiv]
kaminat meenutav saepurugraanulitega töötav täisautomaatne kütteseade, kus põleb elav tuli

pelletikatel
[nimisõna, substantiiv]
küttesüsteemi katel, mida köetakse saepuru- vm puidugraanulitega (hrl koos küttemahuti ja põletiga)

pelletiküte
[nimisõna, substantiiv]
saepuru- vm puidugraanulid biokütusena

pellima
[tegusõna, verb]
pelli[de]ga kinnitama

pelmeen
[nimisõna, substantiiv]
1. Siberist pärinev hakkliha-, seene- vm täidisega nuudlitaignast taskuke

2. õhukesest tainast väike ümmargune toit, mille sees on näiteks hakkliha või seened

peloteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimudaga ravimine

pelt
[nimisõna, substantiiv]
1. siibri aset täitev kaas ahjulõõris

2. ettetõstetav ahjuuks

pelts
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne Läänemaa naiste kraeta, pikkade varrukatega (villane) pihtkuub

2. endisaegne Mulgi meeste villane või linane hõlmadega pihtkuub

pelus
[määrsõna, adverb]
kellegi või millegi eest paos, redus, varjul

pelusk
[nimisõna, substantiiv]
söödataimena kasvatatav värviliste õite ja ronivartega rohttaim

pelutama
[tegusõna, verb]
1. hirmu äratama, pelgama panema

2. (eemale) peletama

pelutu
[omadussõna, adjektiiv]
kartmatu, kohkumatu

pemfigus
[nimisõna, substantiiv]
1. autoimmuunne nahahaigus, mida iseloomustavad suured villid nahal ja limaskestadel

2. autoimmuunne nahahaigus

pemmikan
[nimisõna, substantiiv]
1. päikese käes kuivatatud peenestatud veiselihast ja rasvast (ning kuivatatud marjadest) valmistatud kaua säiliv indiaani päritolu toit (tarvitatakse konservina nt uurimisreisidel)

2. teat kõrge toiteväärtusega lihakonserv

penaadid
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Rooma mütoloogias:) kodukoldejumalad, majapidamise ja maja jõukuse kaitsjad

2. vanarooma kodukoldejumalad

penalt
[nimisõna, substantiiv]
1. (jalgpallis:) löök, mille kohtunik määrab vastasvõistkonna kasuks juhul, kui mängija on sooritanud oma võistkonna karistusalas rikkumise, üheteistkümne meetri karistuslöök

2. üheteistkümne meetri karistuslöök jalgpallis

penalti
[nimisõna, substantiiv]
1. (jalgpallis:) löök, mille kohtunik määrab vastasvõistkonna kasuks juhul, kui mängija on sooritanud oma võistkonna karistusalas rikkumise, üheteistkümne meetri karistuslöök

2. üheteistkümne meetri karistuslöök jalgpallis

penaltiseeria
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) viigiga lõppenud mängu järel mõlemalt poolelt löödavad üheteistkümne meetri karistuslöögid, mille põhjal selgub võitja

pendel
[nimisõna, substantiiv]
1. niidi või varda külge kinnitatud jäik keha, mis võngub raskusjõu mõjul

2. selline tööelement nt seinakellal

pendeldama
[tegusõna, verb]
1. (regulaarselt) eri kohtade vahel edasi-tagasi sõitma või käima, siia-sinna liikuma

2. pidevalt, edasi-tagasi suunda vahetama

pendelkell
[nimisõna, substantiiv]
kell, mida hoiab töös pendli võnkumine

pendelmigrant
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes igapäevaselt või iganädalaselt liigub elukoha ja teises piirkonnas asuva töö- või õppimiskoha vahel

pendelmigratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste igapäevane või iganädalane liikumine elukoha ja teises piirkonnas asuva töö- või õppimiskoha vahel

2. liikumine elukoha ja kauge töökoha vahel

pendelrong
[nimisõna, substantiiv]
(lühikest maad) edasi-tagasi sõitev rong

pendelrändaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes igapäevaselt või iganädalaselt liigub elukoha ja teises piirkonnas asuva töö- või õppimiskoha vahel

pendelränne
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste igapäevane või iganädalane liikumine elukoha ja teises piirkonnas asuva töö- või õppimiskoha vahel

2. liikumine elukoha ja kauge töökoha vahel

pendelsaag
[nimisõna, substantiiv]
pendeldava raamistiku küljes oleva saekettaga mehaaniline saag puidu järkamiseks

pendelteatejooks
[nimisõna, substantiiv]
teatejooks, kus joostakse distantsi edasi-tagasi, kusjuures suund muutub teatepulga üleandmisel

pendeluks
[nimisõna, substantiiv]
uks, mis avaneb mõlemale poole

pendlimees
[nimisõna, substantiiv]
1. pendli liikumise järgi inimesi mõjutavat energiavoogu mõõtev ravitseja või feng shui asjatundja

2. pendli liikumise abil oma küsimustele vastuste otsija

peneplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. suur lainjas või nõrgalt künklik tasandik, mis on kujunenud mäestikest pikaajalise murenemise ja kulumise tagajärjel

2. kulumiskindlaist kivimeist kõrgendik

penetratsioon
[nimisõna, substantiiv]
läbi- või sissetungimine

penetreerima
[tegusõna, verb]
läbi või sisse tungima

pengö
[nimisõna, substantiiv]
1. Ungari suurem rahaühik aastatel 1927–1946

2. endine Ungari rahaühik

peni
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt hundist põlvnev koduloom, keda peetakse majavalvurina ja lemmikloomana

2. karvane loom, keda võetakse lemmikloomaks või maja valvama

penikeel
[nimisõna, substantiiv]
1. üleni vees kasvav pika lookleva varre ja veest välja ulatuvate rohekate või pruunikate õisikutega taim

2. veetaim

penikoorem
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne pikkusühik Eestis (7468 m, umbes 7 versta) ja Soomes (10 688 m)

2. endisaegne pikkusmõõt

peninukk
[nimisõna, substantiiv]
koera pea ja inimese kehaga mütoloogiline olend

penipaun
[nimisõna, substantiiv]
karp või kott restorani- ja kohvikueine ülejääkidega, mis külastajatele kaasa pakitakse

penirüütel
[nimisõna, substantiiv]
1. (Saksa ordurüütli kohta, ka sõimusõnana)

2. Saksa ordurüütel

penitsilliin
[nimisõna, substantiiv]
1. antibiootikum, mida saadakse rohelistest hallitusseentest ning tarvitatakse eriti põletikuliste haiguste puhul

2. teat antibiootikum

penitsilliinravi
[nimisõna, substantiiv]
ravi penitsilliiniga

penn
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem rahaühik mitmes riigis

2. vastava väärtusega münt (Eesti Vabariigi algusaegadel ka paberrahana)

penn
[nimisõna, substantiiv]
rõhtpuu, mis ühendab püstisteks paarideks ühendatud katuse kandepuid (ehk sarikapaare)

pennal
[nimisõna, substantiiv]
1. (jalgpallis:) löök, mille kohtunik määrab vastasvõistkonna kasuks juhul, kui mängija on sooritanud oma võistkonna karistusalas rikkumise, üheteistkümne meetri karistuslöök

2. üheteistkümne meetri karistuslöök jalgpallis

pennal
[nimisõna, substantiiv]
noorüliõpilane, esimese aasta üliõpilane

penne
[nimisõna, substantiiv]
viltuse otsaga lühike torukujuline makaron või sellised makaronid (ka pastaroogade nimetustes)

penniline
[nimisõna, substantiiv]
pennine münt

pennine
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega üks penn

peno
[nimisõna, substantiiv]
kerge, poorse täidisega plast, mida kasutatakse nt majaseinte soojustusmaterjalina

penoplast
[nimisõna, substantiiv]
kerge, poorse täidisega plast, mida kasutatakse nt majaseinte soojustusmaterjalina

pension
[nimisõna, substantiiv]
1. igakuiselt makstav rahasumma vanaduse, invaliidsuse või toitjakaotuse korral või nõutava pikkusega tööpanuse olemasolul

2. raha, mida riik maksab iga kuu vanale inimesele, kes enam ei tööta

pensioneerima
[tegusõna, verb]
1. töölt vabastades pensionile saatma

2. pensioni määrates teenistusest vabastama

pensioneeruma
[tegusõna, verb]
pensionile minema, pensionile jääma

pensioniealine
[omadussõna, adjektiiv]
pensionieas olev, hrl umbes 65-aastane ja vanem

pensionieelik
[nimisõna, substantiiv]
peatselt pensioniikka jõudev inimene

pensionieelne
[omadussõna, adjektiiv]
pensionile eelnev

pensionifond
[nimisõna, substantiiv]
fond, kuhu kogutakse raha pensionide maksmiseks

pensioniiga
[nimisõna, substantiiv]
vanaduspensioni võimaldav vanus

pensionikindlustus
[nimisõna, substantiiv]
süsteem, millega tagatakse tulevane pensioni maksmine varasemate sissemaksete alusel

pensionikonto
[nimisõna, substantiiv]
kogumispensioniga liitunu personaalne konto, kus on koos kõik tema kogumispensioni kohta käiv info (nt valitud fondid, laekunud maksed, pensionifondide osakud)

pensionilisa
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud tingimustel pensionile lisanduv rahasumma

2. lisasissetulek pensioni kõrval

pensionimakse
[nimisõna, substantiiv]
1. kogumispensioni sissemakse

2. igakuine pensioni väljamakse

pensioniosak
[nimisõna, substantiiv]
üks vanaduspensioni moodustavatest osadest, nt staaži- või kindlustusosak

pensionipõli
[nimisõna, substantiiv]
vanaduspensionil olemise aeg, pensionärina elamine

pensionipõlv
[nimisõna, substantiiv]
vanaduspensionil olemise aeg, pensionärina elamine

pensionipäev
[nimisõna, substantiiv]
pensioni maksmise päev (iga kuu samal kuupäeval)

pensionipäevad
[nimisõna, substantiiv]
vanaduspensionil olemise aeg, pensionärina elamine

pensioniraamat
[nimisõna, substantiiv]
(hrl varasema aja raamatukesekujulise pensionitunnistuse kohta)

pensioniraha
[nimisõna, substantiiv]
1. igakuiselt makstav rahasumma vanaduse, invaliidsuse või toitjakaotuse korral või nõutava pikkusega tööpanuse olemasolul

2. raha, mida riik maksab iga kuu vanale inimesele, kes enam ei tööta

pensionisaaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes oma töötatud aastate eest pensioni saab

pensionisammas
[nimisõna, substantiiv]
(riikliku pensionisüsteemi peamiste osade kohta)

pensioniseadus
[nimisõna, substantiiv]
riiklike pensionide (nt vanaduspensioni, invaliidsuspensioni) maksmist reguleeriv seadus

pensionisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
pensioni arvestamise, kogumise, väljamaksmise süsteem

pensionitaotlus
[nimisõna, substantiiv]
avaldus pensioni saamiseks

pensionitunnistus
[nimisõna, substantiiv]
pensioniõigust ja -liiki tõendav dokument

pensioniõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus saada riiklikku pensioni

pensioniõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
pensioniõigust omav, seda tagav

pensionär
[nimisõna, substantiiv]
1. pensioniikka jõudnud isik, kes saab töötatud aastate eest riiklikku vanaduspensioni

2. inimene, kes saab riigilt pensioni

pensionäripõli
[nimisõna, substantiiv]
vanaduspensionil olemise aeg, pensionärina elamine

pensionäripõlv
[nimisõna, substantiiv]
vanaduspensionil olemise aeg, pensionärina elamine

penskar
[nimisõna, substantiiv]
1. pensioniikka jõudnud isik, kes saab töötatud aastate eest riiklikku vanaduspensioni

2. inimene, kes saab riigilt pensioni

pensnee
[nimisõna, substantiiv]
varasema aja ilma sangadeta prillid, mis kinnituvad ninale klambriga

penss
[nimisõna, substantiiv]
1. igakuiselt makstav rahasumma vanaduse, invaliidsuse või toitjakaotuse korral või nõutava pikkusega tööpanuse olemasolul

2. raha, mida riik maksab iga kuu vanale inimesele, kes enam ei tööta

pensum
[nimisõna, substantiiv]
ülesantud õppetükk, ülesandeks antu

pentaan
[nimisõna, substantiiv]
1. kergesti süttiv värvusetu vedelik, küllastunud süsivesinik, mille molekulis on viis süsinikuaatomit

2. teat küllastunud süsivesinik

pentaanhape
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mida leidub lodjapuu marjades ja šokolaadis ning mis aitab tekitada mõnutunnet, karboksüülhape, mis on küllastunud viie süsinikuaatomiga

2. hape

pentaeeder
[nimisõna, substantiiv]
1. hulktahukas, millel on viis tahku

2. viie tahuga hulktahukas

pentagoon
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, millel on viis tippu, mis on ühendatud sirglõikudega

pentagoondodekaeeder
[nimisõna, substantiiv]
hulktahukas, millel on kaksteist viisnurgakujulist tahku, üks kristallide vorme

pentagramm
[nimisõna, substantiiv]
korrapärane viieharuline tähekujund (maagilise märgina, sümbolina), mis on moodustatud ühe katkematu joonega

pentaloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. viis teost (nt romaani), mis moodustavad sisulise terviku

2. viiest kirjandusteosest koosnev tervik

pentameeter
[nimisõna, substantiiv]
1. antiikse päritoluga viiejalaline, hrl eleegilise distihhoni teine värss

2. viiejalaline värss

pentanool
[nimisõna, substantiiv]
iseloomuliku lõhna ja narkootilise toimega värvuseta, etanoolist umbes 20 korda mürgisem vedelik

pentatoonika
[nimisõna, substantiiv]
1. viieastmeline helilaad, milles hrl puuduvad pooltoonid

2. viieastmeline helilaad

penthouse
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl kõrghoonetes:) kõrgeima korruse avar korter (ka läbi kahe korruse

2. katuseehitis

pentood
[nimisõna, substantiiv]
viie elektroodiga elektronlamp

pentoos
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis leiduv, vees lahustuv, viie süsinikuaatomiga kristalne lihtsuhkur ehk monosahhariid (nt riboos)

2. teat monosahhariid

pents
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt mootorikütusena kasutatav värvusetu vedelik, mis süttib kergesti ja vees ei lahustu ning mida saadakse naftast, maagaasist vm

2. vedelik, millega tuleb autot varustada, et see sõidaks

pentsel
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl purjelaevade taglastamisel:) peenest nöörist või traadist side, mis hoiab koos kaht jämedamat trossi või puitlatti ja metallvarrast

2. peenest nöörist side, mis hoiab koos kaht jämedamat trossi v köit

pentsik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (oma ebatavalisuse tõttu) naljakas, veider

2. silmahakkavalt ebaharilik või kummaline

pentsikult
[määrsõna, adverb]
1. ebatavaliselt, veidralt, natuke naljakalt

2. kummaliselt, kentsakalt

3. naljakalt

4. veidralt

pentsikus
[nimisõna, substantiiv]
veider käitumisviis, nähtus, asi vms

peo
[nimisõna, substantiiv]
käelaba sisemine külg

peoga
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
suurel hulgal, väga palju

peohoog
[nimisõna, substantiiv]
hoogne, äge pidutsemine

peojuht
[nimisõna, substantiiv]
piduüritust (nt pulma, sünnipäeva, koolilõpupidu) juhtiv inimene

peojärgne
[omadussõna, adjektiiv]
peole järgnev

peokava
[nimisõna, substantiiv]
peo eeskava

peoking
[nimisõna, substantiiv]
king pidulikumateks juhtudeks

peokleit
[nimisõna, substantiiv]
kleit pidulikumateks juhtudeks

peokorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
pidusid ja üritusi, ka peolaudu korraldav isik

peokutse
[nimisõna, substantiiv]
(kirjalik) kutse peost osavõtuks

peokõne
[nimisõna, substantiiv]
aktusel vm pidulikul puhul peetav kõne

peokõneleja
[nimisõna, substantiiv]
peokõne pidaja

peokülaline
[nimisõna, substantiiv]
peost osavõtja

peolaud
[nimisõna, substantiiv]
kaetud laud pidusöögiks

peoleo
[nimisõna, substantiiv]
kollase sulestikuga rästasuurune laululind

peoline
[nimisõna, substantiiv]
peost osavõtja

peolipp
[nimisõna, substantiiv]
pidulikul puhul heisatud lipp

peolipud
[nimisõna, substantiiv]
nööri otsa aetud hrl kolmnurksed lipukesed kaunistuseks (nt laste sünnipäevadel)

peoloom
[nimisõna, substantiiv]
kõva, väsimatu pidutseja

peolõvi
[nimisõna, substantiiv]
kõva, väsimatu pidutseja

peomaja
[nimisõna, substantiiv]
1. maja, kus peetakse pidu

2. maja ja asutus, mis korraldab pidusid, rendib selleks ruume vms

peomeeleolu
[nimisõna, substantiiv]
1. pidutsemise tuju, peotuju

2. pidulik meeleolu

peomöll
[nimisõna, substantiiv]
äge, lärmakas pidutsemine

peonahk
[nimisõna, substantiiv]
peopesa kattev nahk

peonarkootikum
[nimisõna, substantiiv]
uimasti, mille kasutamine on levinud ööklubides, reividel vm pidudel (nt ecstasy, GHB)

peoon
[nimisõna, substantiiv]
1. vaene päevatööline Kesk- ja Lõuna-Ameerikas

2. poolorja seisuses põllutööline Lõuna-Ameerikas

peoon
[nimisõna, substantiiv]
1. neljasilbiline värsijalg, värsirea korduv üksus, mis koosneb kolmest lühikesest (või rõhutust) ja ühest pikast (või rõhulisest) silbist (ᵕ ᵕ ᵕ –)

2. neljasilbiline värsijalg

peoperemees
[nimisõna, substantiiv]
külalisi vastuvõttev ja võõrustav isik, peo vm ürituse korraldaja

peopesa
[nimisõna, substantiiv]
peo keskmine osa, peo õõnsus

peopesasuurune
[omadussõna, adjektiiv]
1. suuruselt peopesaga võrreldav

2. võrdlemisi, suhteliselt väike

peoplats
[nimisõna, substantiiv]
paik vabas looduses, kus pidusid korraldatakse

peopäev
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne sündmusega seotud pidulik päev

2. pidutsemise päev

peoriided
[nimisõna, substantiiv]
pidulikul puhul, pidudel kantav riietus

peoriietus
[nimisõna, substantiiv]
pidulikuks puhuks mõeldud riietus

peoroog
[nimisõna, substantiiv]
hrl rikkalik valik toite, mis on tehtud pidulikuks puhuks

peorõivas
[nimisõna, substantiiv]
pidulikul puhul, pidudel kantav riietusese

peos
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. käes (hoituna), käte vahel vms

2. võimuses

peosaal
[nimisõna, substantiiv]
(suurem) pidude ja pidustuste korraldamise ruum

peotants
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud seltskonnatantsude (nt aeglane valss, fokstrott, rumba jt) koondnimetus

2. nende tantsude tantsimine

3. (mõnikord ka võistlustantsu kohta)

peoteenindus
[nimisõna, substantiiv]
pidude ja ürituste toitlustamine ja teenindamine tellimustööna

peotelk
[nimisõna, substantiiv]
suur telgilaadne varjualune vabaõhuürituse korraldamiseks

peotoit
[nimisõna, substantiiv]
hrl rikkalik valik toite, mis on tehtud pidulikuks puhuks

peotuju
[nimisõna, substantiiv]
pidutsemiseks kohane meeleolu, tahtmine pidutseda

peotäis
[nimisõna, substantiiv]
pihku mahtuv kogus

peovõõras
[nimisõna, substantiiv]
peokülaline, peoline

peoõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune pidu

peoülikond
[nimisõna, substantiiv]
ülikond pidudel vm pidulikumatel juhtudel kandmiseks

peperoomia
[nimisõna, substantiiv]
toataimena kasvatatav püstiste või lamavate varte ja lihakate dekoratiivsete lehtedega troopikataim

pepiino
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärineva melon-maavitsa magus mahlane vili, mis maitselt meenutab pirni ja melonit

pepita
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl musta-valge vaheldusega väikeseruuduline riidemuster

2. teat riidemuster

pepitamuster
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl musta-valge vaheldusega väikeseruuduline riidemuster

2. teat riidemuster

peplos
[nimisõna, substantiiv]
1. õlgadelt kinnitatud riidetükk vanakreeka naiste ülerõivana

2. vanakreeka naisterüü

peplum
[nimisõna, substantiiv]
kroogitud lühike sats, mis on kinnitatud pluusi, jaki või kleidi taljekõrgusele

peplumpluus
[nimisõna, substantiiv]
pluus, mille vöökohale on kinnitatud lühike kroogitud sats

pepperoni
[nimisõna, substantiiv]
pikaajalise säilivusega teravamaitseline Itaalia vorst

peps
[omadussõna, adjektiiv]
1. üleliia nõudlik ja valiv

2. (tehtult) peenutsev

pepsi
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud koolapähklite essentsi sisaldav karastusjook

2. karastusjook

pepsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. maomahlas sisalduv valke lõhustav ensüüm

2. maomahla ensüüm

pepsikoola
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud koolapähklite essentsi sisaldav karastusjook

2. karastusjook

pepsilt
[määrsõna, adverb]
1. üleliia nõudlikult ja valivalt

2. peenutsevalt

3. peenutsevalt

4. tujukalt, valivalt

pepsutama
[tegusõna, verb]
üleliia nõudlik ja valiv olema

peptiid
[nimisõna, substantiiv]
1. aminohapete kondenseerumisel tekkiv ühend, milles aminohappejäägid on ühinenud hrl lineaarseks ahelaks

2. teat orgaaniline ühend

peptisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
hüübe muutmine lahustuvaks kolloidsüsteemiks, nt rasvade mõjutamine sapi toimel

peptoon
[nimisõna, substantiiv]
valkude lagunemise vaheprodukt

pepu
[nimisõna, substantiiv]
tagumik

pepuli
[määrsõna, adverb]
tagumiku peale või peal, istuli

pepupoiss
[nimisõna, substantiiv]
homoseksuaalne mees

pepuvahe
[nimisõna, substantiiv]
vagu tuharate vahel

pepuvahepüksid
[nimisõna, substantiiv]
1. väga napid aluspüksid, mis katavad ainult kubemepiirkonda

2. väga napid aluspüksid

perbüroo
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaseisuakte koostav ja nende alusel vastavaid tunnistusi välja andev ametiasutus

pere
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe majandusliku üksusena elavad vanemad ja lapsed

2. (laiemalt hõlmab ka lähisugulasi)

3. rühm inimesi, kes elavad koos ja on omavahel sugulased, tavaliselt vanemad ja lapsed

4. ühte leibkonda kuuluvad inimesed

pereajakiri
[nimisõna, substantiiv]
pereprobleeme ja laste arengut käsitlev ajakiri

pereansambel
[nimisõna, substantiiv]
ühe perekonna muusikutest koosnev ansambel

perearst
[nimisõna, substantiiv]
1. esmatasandi üldarst, kelle poole patsient esimesena pöördub

2. arst, kes ravib lihtsamaid haiguseid ja suunab sind vajadusel edasi konkreetse spetsialisti juurde

perearstikeskus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus töötavad perearstid

pereauto
[nimisõna, substantiiv]
lastega perekonnale sobiv auto

peredvižnik
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaal 19. sajandi teisel poolel loodud realistlikku kunsti esindanud ja propageerinud Rändnäituste Ühingu liige

2. demokraatlik kunstnik-realist Venemaal 19. saj teisel poolel

peredünaamika
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas pereliikmed omavahel suhtlevad, üksteisega suhestuvad vms

pereelamu
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühele perele elamiseks mõeldud, korteriteks jaotamata elamu

pereelu
[nimisõna, substantiiv]
perekonna igapäevane elu ja tegemised

pereema
[nimisõna, substantiiv]
naine abikaasana (või elukaaslasena) ja laste kasvatajana

pereemand
[nimisõna, substantiiv]
pereproua, perenaine

pereettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mida peab üks perekond

perefarm
[nimisõna, substantiiv]
farm, mida hooldab üks perekond

perefilm
[nimisõna, substantiiv]
igas eas vaatajale sobiv film

perefirma
[nimisõna, substantiiv]
firma, mille omanike ja/või juhtide seas on ühe pere (suguvõsa) liikmed

pereheitmine
[nimisõna, substantiiv]
sülemlemine

pereinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. perekonda omav, abielus vm kooselusuhtes olev inimene

2. inimene, kes hindab perekesksust

pereisa
[nimisõna, substantiiv]
1. mees abikaasana (või elukaaslasena) ja laste kasvatajana

2. perekonna-

3. peremees

perekamber
[nimisõna, substantiiv]
endisaegses talus suurem tuba kogu pere (või mõisas teenijaspere) ühiskasutuseks, eriti söögiruumina ja teenijate eluruumina

perekas
[omadussõna, adjektiiv]
suure perega või perede arvult rohke, arvukaist liikmeist koosnev

perekas
[nimisõna, substantiiv]
1. esmatasandi üldarst, kelle poole patsient esimesena pöördub

2. arst, kes ravib lihtsamaid haiguseid ja suunab sind vajadusel edasi konkreetse spetsialisti juurde

perekell
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne kell tööperele mõisates või suurtaludes märguandmiseks (nt söögiaegadeks)

perekeskne
[omadussõna, adjektiiv]
perekonda oluliseks pidav, sellest lähtuv

perekoer
[nimisõna, substantiiv]
sõbralik ja rahulik, lastega suhtlemiseks sobiv koer

perekond
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe majandusliku üksusena elavad vanemad ja lapsed

2. (laiemalt hõlmab ka lähisugulasi)

3. rühm inimesi, kes elavad koos ja on omavahel sugulased, tavaliselt vanemad ja lapsed

4. ühte leibkonda kuuluvad inimesed

perekondlik
[omadussõna, adjektiiv]
perekonnaga seotud, perekonna(elu)s avalduv

perekonnaalbum
[nimisõna, substantiiv]
perekonnapiltidega fotoalbum

perekonnaasi
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaelu puudutav asjaolu

perekonnadraama
[nimisõna, substantiiv]
perekonna elu kujutav tõsise realistliku sisuga näidend või film

perekonnaelu
[nimisõna, substantiiv]
perekonna igapäevane elu ja tegemised

perekonnafarm
[nimisõna, substantiiv]
farm, mida hooldab üks perekond

perekonnahõbe
[nimisõna, substantiiv]
perekonnale kuuluvad hõbeasjad (nt ehted, lauanõud, mündid)

perekonnaisa
[nimisõna, substantiiv]
lastega abielumees

perekonnakabel
[nimisõna, substantiiv]
kabel hrl ühe perekonna matmiseks (endisajal)

perekonnakalmistu
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala perekonna surnute matmiseks

perekonnakirjad
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Vabariigi kodanike kohta 1926–1940 (1949) linna- või vallavalitsustes peetud register

perekonnaliige
[nimisõna, substantiiv]
1. perekonda kuuluv, pereelus osalev isik (nt mees, naine, laps)

2. lähedane sugulane, näiteks ema, isa, õde või vend

perekonnalugu
[nimisõna, substantiiv]
perekonna päritolu, põlvnemise vms kohta käivad faktid või pärimused

perekonnamudel
[nimisõna, substantiiv]
üldistatud arusaam perekonnast, sellele iseloomulike tunnuste kogumist (kellest perekond koosneb, pereliikmete rollid ja muu), perekonna tüüp

perekonnamure
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaga, perekonnaeluga seotud probleem või kohustus

perekonnanimi
[nimisõna, substantiiv]
1. vanemailt lapsele kanduv või abiellumise teel saadav nimi (eesti keeles eesnime järel)

2. nimi, mis tuleb pärast eesnime ja on teiste pereliikmetega sama

perekonnanõuandla
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaasjades nõu andev asutus, kus töötavad psühholoogid, seksuoloogid ja terapeudid

perekonnanõukogu
[nimisõna, substantiiv]
perekonna paljude liikmete arupidamine mingis perekonnale tähtsas küsimuses

perekonnapea
[nimisõna, substantiiv]
perekonna juht (ja toitja)

perekonnapidu
[nimisõna, substantiiv]
mingi perekondliku sündmuse puhul korraldatav pidu

perekonnapiibel
[nimisõna, substantiiv]
perekonna piibliraamat, millel võivad olla eraldi lehed perekonna ja suguvõsa kohta käivate kirjapanekute jaoks

perekonnapilt
[nimisõna, substantiiv]
perekonda kujutav pilt, hrl foto

perekonnaportree
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaliikmeid kujutav maal

perekonnaprobleem
[nimisõna, substantiiv]
keerulised suhted vm raske olukord perekonnas

perekonnapärimus
[nimisõna, substantiiv]
esivanemaid, sugulus- ja perekondlikke suhteid puudutav teade, jutt vms, mida suguvõsas põlvest põlve edasi antakse

perekonnaring
[nimisõna, substantiiv]
hrl vanemad, lapsed jt lähisugulased, vahel ka tädid, onud jt kaugemad sugulased

perekonnaromaan
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt ühe perekonna elu ja probleeme kujutav romaan

perekonnaseadus
[nimisõna, substantiiv]
abikaasadevahelisi, vanemate ja laste vahelisi ning eestkoste puhul tekkivaid õigussuhteid reguleeriv seadus

perekonnaseis
[nimisõna, substantiiv]
1. isiku ametlik seisund vastavalt sellele, kas ta on vallaline, abielus, lesk või lahutatud, (mitteametlikult ka:) suhtes vms

2. inimese seisund selle järgi, kas ta on vallaline, abielus, vabaabielus, lesk või lahutatud

perekonnaseisuakt
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis kajastab isiku sündi, surma, perekonnaseisu muutusi, nime muutmist vms

perekonnaseisuamet
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaseisuakte koostav ja nende alusel vastavaid tunnistusi välja andev ametiasutus

perekonnaseisuametnik
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaseisuameti töötaja

perekonnaseisubüroo
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaseisuameti Nõukogude-aegne nimetus

perekonnasuhted
[nimisõna, substantiiv]
suhted perekonnaliikmete vahel

perekonnasõber
[nimisõna, substantiiv]
pere kõigi liikmete hea tuttav

perekonnatraditsioon
[nimisõna, substantiiv]
perekonnas põlvest põlve edasikantav komme, tava vms

perekonnatuttav
[nimisõna, substantiiv]
kogu perekonna tuttav, inimene, kellega suheldakse perekonniti

perekonnatüli
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaliikmete, eriti mehe ja naise vaheline tüli

perekonnavalss
[nimisõna, substantiiv]
rahvalik seltskonnatants, milles paarid vahetavad tantsimise ajal partnereid

perekonnavapp
[nimisõna, substantiiv]
hrl jõuka perekonna sümboliks olev vapp

perekonnaviga
[nimisõna, substantiiv]
(perekonnas levinud nähtuse kohta)

perekonnaõhtu
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtune perekondlik üritus

2. teatud korporatsiooniüritus koos kaaslasega

perekonnaõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad abielust, sugulusest, lapsendamisest, vanemate ja laste vastastikustest kohustustest tulenevaid isiklikke ja varalisi suhteid

perekonnaõnn
[nimisõna, substantiiv]
õnnelik, harmooniline perekonnaelu

perekonnaõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õppeaine koolis, mis annab perekonnaeluks vajalikke teadmisi

perekonniti
[määrsõna, adverb]
1. perekondade kaupa, perekondadena

2. (kogu) perekonda hõlmavana

3. (kogu) perekonda hõlmavalt

perekonstellatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. alternatiivse teraapia meetod, mis teadvustab süsteemseid peresiseseid, sageli põlvest põlve korduvaid (varjatud) suhteid, et lahendada suhteprobleeme

2. vastav raviseanss

perekonstellöör
[nimisõna, substantiiv]
asjatundja, kes aitab suhteprobleeme lahendada perekonstellatsiooni meetodil, mis teadvustab süsteemseid peresiseseid, vahel põlvest põlve korduvaid (varjatud) suhteid

perekool
[nimisõna, substantiiv]
koolituskeskus, mis pakub kursusi lapsevanematele raseduse, sünnituse, lapse kasvatamise ja arengu kohta

perelaps
[nimisõna, substantiiv]
pererahva (nt talupere) laps

perelaud
[nimisõna, substantiiv]
1. talupere söögilaud (eriti endisaegses talus)

2. teenijate söögilaud (mõisas)

perelepitaja
[nimisõna, substantiiv]
erapooletu spetsialist, kes perevaidlustes nõustab lapsevanemaid ühise alaealise lapse või laste hoolduse asjus (nt lahutuse puhul)

perelepitus
[nimisõna, substantiiv]
perevaidluste nõustamine, mille käigus ühise alaealise lapse või laste hoolduses püütakse kokkuleppele jõuda koos erapooletu vahendajaga (nt lahutuse puhul)

pereliige
[nimisõna, substantiiv]
1. perekonda kuuluv, pereelus osalev isik (nt mees, naine, laps)

2. lähedane sugulane, näiteks ema, isa, õde või vend

pereline
[omadussõna, adjektiiv]
1. perekonnaga seotud

2. perekonda omav, perekonnaga

perelisa
[nimisõna, substantiiv]
(perre lisanduvate laste kohta)

perelõhkuja
[nimisõna, substantiiv]
1. (lastega) abielu katkemise põhjuseks olev armuke, kellest saab ühe abielupoole uus kooselupartner

2. (armukese juurde elama asunud abielupoole kohta)

peremaja
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem maja, kus eluruumid on eraldi, kuid nt köök ja söögituba on ühised (nt vaimupuudega inimestele, lastekodulastele, hoolekandeasutuses)

2. väike maja perele rentimiseks (nt turismikeskuses)

peremampsel
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kodus majapidamistöid juhtiv ja/või tegev palgaline naine

peremamsel
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kodus majapidamistöid juhtiv ja/või tegev palgaline naine

peremeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini haru, mis tegeleb eeskätt inimese ja ta pere tervishoiuga, pakkudes esmatasandi üldarstiabi ja üldist tervishoiualast nõu

peremees
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtte, maja, talu vms omanik ja/või ettevõtte juht, talukoha pidaja vms

2. inimene (enamasti mees), kes on millegi või kellegi omanik

peremeeslind
[nimisõna, substantiiv]
lind, kelle pessa pesaparasiit (nt kägu) muneb

peremeesloom
[nimisõna, substantiiv]
loom, kelle sees või peal elutsevad parasiidid ehk nugilised

peremeesorganism
[nimisõna, substantiiv]
organism, kelle sees või peal elutsevad parasiidid ehk nugilised (nt viirused, bakterid, seened)

peremeesrakk
[nimisõna, substantiiv]
rakk, mida nakatab ja milles paljuneb viirus või milles elab parasiitne bakter

peremeestaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille sees või peal nugivad parasiittaimed, -seened või -loomad

peremehekäsi
[nimisõna, substantiiv]
(esineb väljendites, mis märgivad peremehe kombel tegutsemist ja selle tulemuslikkust)

peremehelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. heale peremehele, juhile omane, hooliv, arvestav ja vastutustundlik

2. võimukale peremehele omane

peremeheohjad
[nimisõna, substantiiv]
peremehena juhtimine, korraldamine, eriti talus

peremehetsema
[tegusõna, verb]
1. oma suva järgi käituma või tegutsema

2. teisi oma kontrolli all hoidma, määrama ja kamandama

peremehetu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millel pole omanikku või kes ei kuulu kellelegi

peremehetunne
[nimisõna, substantiiv]
(hea)peremehelik suhtumine millessegi, vastutus- ja hoolivustunne millegi hrl endale kuuluva suhtes

peremudel
[nimisõna, substantiiv]
üldistatud arusaam perekonnast, sellele iseloomulike tunnuste kogumist (kellest perekond koosneb, pereliikmete rollid ja muu), perekonna tüüp

peremure
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaga, perekonnaeluga seotud probleem või kohustus

peremärk
[nimisõna, substantiiv]
1. pärimuslik perekonna omandit tähistav märk, mis lõigati nt majaustele, töö- ja tarberiistadele

2. pere omandit tähistav märk

perenaine
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtte, talu, maja vms naissoost omanik ja/või juht

2. peremehe naine

3. naine, kes on millegi või kellegi omanik

perenaiselik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kellele meeldib kodu ja majapidamise eest hoolitseda

2. sellisele naisele omane või sellise naise moodi

perenaiseohjad
[nimisõna, substantiiv]
perenaisena juhtimine, korraldamine, eriti talus

perenaiseoskused
[nimisõna, substantiiv]
söögitegemise oskus ja muud koduses majapidamises vajaminevad oskused

perenaisuke
[nimisõna, substantiiv]
(hrl peremehe naise kohta:) armas perenaine

perenimi
[nimisõna, substantiiv]
1. vanemailt lapsele kanduv või abiellumise teel saadav nimi (eesti keeles eesnime järel)

2. nimi, mis tuleb pärast eesnime ja on teiste pereliikmetega sama

perenõuandla
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaasjades nõu andev asutus, kus töötavad psühholoogid, seksuoloogid ja terapeudid

perenõustaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes annab nõu, kui muret teeb mõne pereliikme käitumine või tervisehäire või kui pereelus on suuri muudatusi ja raskeid valikuid

perepakk
[nimisõna, substantiiv]
suurem kogus (toidu)kaupa ühes pakendis

perepalat
[nimisõna, substantiiv]
palat haiglas sünnitajale ja tema pereliikmele

perepea
[nimisõna, substantiiv]
perekonna juht (ja toitja)

perepilet
[nimisõna, substantiiv]
tervele perele mõeldud pilet kuhugi pääsemiseks

pereplaneerimine
[nimisõna, substantiiv]
rasestumise, laste arvu ja nende vanusevahe planeerimine

perepoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. taluperemehe poeg

2. pererahva poeg

perepoliitika
[nimisõna, substantiiv]
abinõud ja meetodid (lastega) perede heaolu tagamiseks ning sedakaudu rahvastiku kasvu soodustamiseks, riigi sotsiaalpoliitika osa

pereprobleem
[nimisõna, substantiiv]
keerulised suhted vm raske olukord perekonnas

pereproua
[nimisõna, substantiiv]
naine kui pereema või perenaine

perepuhkus
[nimisõna, substantiiv]
puhkus, mille vanemad veedavad koos lastega

perepuu
[nimisõna, substantiiv]
viljapuu, mille võrasse on poogitud mitu eri sorti, mitmesordiline viljapuu

perepärimus
[nimisõna, substantiiv]
esivanemaid, sugulus- ja perekondlikke suhteid puudutav teade, jutt vms, mida suguvõsas põlvest põlve edasi antakse

pererahvas
[nimisõna, substantiiv]
peremees ja perenaine (koos lastega) jt talus, majas, korteris vm (omanikena) elavad inimesed

pererestoran
[nimisõna, substantiiv]
ühe pere ettevõtteks olev restoran

perering
[nimisõna, substantiiv]
hrl vanemad, lapsed jt lähisugulased, vahel ka tädid, onud jt kaugemad sugulased

pereränne
[nimisõna, substantiiv]
perekonna taasühinemise või loomise soovil teise riiki asumine või terve perekonna liikumine ühest riigist teise

peresari
[nimisõna, substantiiv]
1. igas eas vaatajale sobiv telesari

2. peresuhteid käsitlev telesari

pereside
[nimisõna, substantiiv]
läbikäimine, suhtlemine pereliikmete vahel

peresisene
[nimisõna, substantiiv]
oma peres toimuv, oma pereringi kuuluv

perestroika
[nimisõna, substantiiv]
1. NSV Liidu uuenduspoliitika 1980. aastate teisel poolel

2. Nõukogude Liidu uuenduspoliitika

peresuhted
[nimisõna, substantiiv]
suhted perekonnaliikmete vahel

peresõber
[nimisõna, substantiiv]
pere kõigi liikmete hea tuttav

peresõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
lastega peredele sobiv, nende vajadusi arvestav

peresünnitus
[nimisõna, substantiiv]
sünnitus, kus sünnitajale on toeks lapse isa kogu sünnituse jooksul

pereteraapia
[nimisõna, substantiiv]
psühhoteraapia meetod, mis kasutatakse inimese erinevate tervisehäirete ning kohanemisraskustega seotud probleemide süsteemseks lahendamiseks, kaasates tema pereliikmeid ja teisi olulisi isikuid

pereti
[määrsõna, adverb]
1. perekondade kaupa, perekondadena

2. (kogu) perekonda hõlmavana

3. (kogu) perekonda hõlmavalt

peretoetus
[nimisõna, substantiiv]
toetus, mis makstakse lastega perede heaolu tagamiseks, nt sünnitoetus, lapsetoetus, lapsendamistoetus

peretraditsioon
[nimisõna, substantiiv]
perekonnas põlvest põlve edasikantav komme, tava vms

peretuba
[nimisõna, substantiiv]
palat haiglas sünnitajale ja tema pereliikmele

peretuttav
[nimisõna, substantiiv]
kogu perekonna tuttav, inimene, kellega suheldakse perekonniti

peretöö
[nimisõna, substantiiv]
1. sotsiaaltöö, mis toetab laste ja perede paremat toimetulekut

2. kristlik perenõustamine ning perede toetamine

peretöötaja
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaaltöötaja, kes käib kodudes lastega peresid nõustamas

peretütar
[nimisõna, substantiiv]
1. taluperemehe tütar, talutütar

2. pererahva tütar

perevanem
[nimisõna, substantiiv]
(hrl asenduskodus, lastekülas:) vanemliku hoolitsuseta jäänud laste vanemana töötav inimene

perevägivald
[nimisõna, substantiiv]
pere-, kodu- ja paarisuhte juhtumeid hõlmav vägivald

pereväline
[nimisõna, substantiiv]
oma perest väljapoole jääv

pereväärtused
[nimisõna, substantiiv]
(perekonnaga seonduvate hoiakute, perekonna eri aspektide väärtustamise kohta)

pereõde
[nimisõna, substantiiv]
perearstiga koos töötav meditsiiniõde

pereõendus
[nimisõna, substantiiv]
pereõe tööga seonduv õenduse haru

perfekt
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) pöördsõna aeg, mis märgib täpselt määratlemata minevikuhetkel toimunud ja kõnehetkeks teostunud, eesti keeles ka kõnehetkel jätkuvat ja tulevikus toimuvat tegevust (nt olen lugenud, on elatud)

2. pöördsõna aeg

perfektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (grammatilise aspektikategooriaga seoses:) lõpetatud või mittekestvat tegevust tähistav

2. lõpetatud tegevust väljendav

perfektne
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt ülim, nõudmistele kõigekülgselt vastav, selline, mis on veatu ja ebakõlata

perfektsionism
[nimisõna, substantiiv]
täiuslikkuse taotlus, kõiges parima poole püüdlemine

perfektsionist
[nimisõna, substantiiv]
loomuomaselt täiuslikkust taotlev, kõiges parima poole püüdlev inimene

perfo
[nimisõna, substantiiv]
perfokaart

perfokaart
[nimisõna, substantiiv]
(praeguseks aegunud andmekandja:) kindla kujuga kartongkaart informatsiooni salvestamiseks mulgustamise või sälkamise teel

perfokartoteek
[nimisõna, substantiiv]
andmetega perfokaartide süstematiseeritud kogu

perfokas
[nimisõna, substantiiv]
1960-1970-ndatel Ameerikas happening'ist välja kasvanud tegevuskunsti sündmus, kus sõnum antakse edasi kohapeal ja kujund luuakse inimtegevuse kaudu ning publiku osavõtul

perfolint
[nimisõna, substantiiv]
(praeguseks aegunud andmekandja:) standardse laiusega paberlint, kuhu kanti andmed mulgustamise teel

perforaator
[nimisõna, substantiiv]
seade paberi, kartongi, naha vm materjali augustamiseks

perforatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ava tekkimine või tekitamine elundi seina

perforeerima
[tegusõna, verb]
(hrl tehnilisel otstarbel:) korrapärast augurida tekitades midagi läbistama, korrapäraselt augustama või mulgustama

perforeeruma
[tegusõna, verb]
1. mulguliseks muutuma, ava sisse saama (hrl elundi seina kohta)

2. mulku v mulke sisse saama

performance
[nimisõna, substantiiv]
1960-1970-ndatel Ameerikas happening'ist välja kasvanud tegevuskunsti sündmus, kus sõnum antakse edasi kohapeal ja kujund luuakse inimtegevuse kaudu ning publiku osavõtul

performatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
aktiivse tegevusega seotud, tegevusel või teataval rollil rajanev, soorituse kaudu toimuv

perfusioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaomase vedeliku laskmine läbi elundite (uuringuks või raviks)

2. vere vm vedeliku vool veresoontes (läbi elundi)

3. vereasendaja laskmine läbi elundite

perfuusor
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab väga täpselt manustada ravimeid etteantud koguse ja kiirusega

pergamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. rasva- ja veekindel poolläbipaistev paber

2. õhuke paber

pergel
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

perglima
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades, kedagi sarjates, harva ka tunnustades

2. kirumissõna

pergola
[nimisõna, substantiiv]
1. võrestikul kasvavatest ronitaimedest moodustuv käik

2. vääntaimedega võresein

perhüdrool
[nimisõna, substantiiv]
vesinikperoksiidi 30% vesilahus

periderm
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmeaastaste taimede esmase kattekoe all arenenud teisene kattekude, mis koosneb korgistunud kestaga surnud rakkudest

2. taimeosade teisene kattekude

peridotiit
[nimisõna, substantiiv]
1. jämedakristalliline must või rohekas süvakivim, mis peamiselt koosneb oliviinist ja pürokseenidest

2. jämedakristalliline süvakivim

perifeeria
[nimisõna, substantiiv]
nähtuse, tegevuse vm keskmest kõrvale jääv osa, keskosast nõrgema mõju või jõuga koht

perifeerne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi keskmest, keskosast eemal, (asendilt, tähtsuselt) selle äärele, servale jääv, perifeeriasse kuuluv

2. perifeeria-, kaug-, ääre-

perifraas
[nimisõna, substantiiv]
1. teiste sõnadega edasi antud, ümber sõnastatud väljend või ütlus

2. ümber sõnastatud väljend või ütlus

perifraseerima
[tegusõna, verb]
ümber ütlema

perifrastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõtet, mõistet ümberütlev, ümbersõnastuse ehk perifraasi kaudu avalduv

2. ümberütlev

perigee
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuu (või Maa tehiskaaslase) orbiidi Maale lähim punkt

2. lähim punkt Maale Maa-keskesel orbiidil

periglatsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mandrijääga või liustikega piirnev

periheel
[nimisõna, substantiiv]
1. planeedi või komeedi orbiidi Päikesele lähim punkt

2. lähim punkt Päikesele Päikese-keskesel orbiidil

perikard
[nimisõna, substantiiv]
südant ümbritsev tihedast sidekoest koosnev umbne kott

perikardiit
[nimisõna, substantiiv]
südamepauna põletikuline seisund

perikarp
[nimisõna, substantiiv]
seemet või viljaliha kattev kest

perikoop
[nimisõna, substantiiv]
jumalateenistusel etteloetav ja hrl jutluse aluseks võetav piiblikoht

perikraanium
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju välimine kest

perimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. tasandilist kujundit piirav kinnine joon

2. selle joone pikkus, ümbermõõt

perimetraalne
[omadussõna, adjektiiv]
mingit ala vm tasandilist kujundit piirav, ümbritsev, millegi perimeetrit järgiv

perimüüs
[nimisõna, substantiiv]
lihaskiudude kimpe ümbritsev sidekoekiht

perinataalne
[omadussõna, adjektiiv]
(organismi arengujärgu kohta:) sünnieelne (või koorumiseelne), sünnitusaegne või sünnitusjärgne

perinatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
arstiteaduse haru, mille uurimisobjektiks on ema ja lapse tervis enne sündi, sünnituse ajal ning pärast seda

periodiseerima
[tegusõna, verb]
perioodideks jaotama (nt ajalooprotsesse)

periodiseering
[nimisõna, substantiiv]
teatud eripäraga ajajärkudeks (perioodideks) jaotamine, eriti selle tulemusena saadud jaotus

periodont
[nimisõna, substantiiv]
hambajuurt ümbritsev sidekude

periodontiit
[nimisõna, substantiiv]
1. hambajuurt ümbritsevate kudede põletik

2. hambajuure ümbrise põletik

periood
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud eripäraga ajajärk või -lõik (mingis pikemas protsessis, tegevuses, ka teatud ajavahemiku tagant korduvana)

2. teatud eripäraga (pikem) ajavahemik

3. ajajärk v -vahemik

perioodika
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapäraselt ilmuvad sama nimega ajalehed ja ajakirjad vm väljaanded

2. perioodiliselt ilmuvad väljaanded

perioodikaväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
perioodiliselt ilmuv ajakiri, ajaleht vm teos

perioodiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. korrapäraselt korduv

2. mingite ajavahemike järel korduv

perioodiliselt
[määrsõna, adverb]
korrapäraselt

perioodilisus
[nimisõna, substantiiv]
korrapärasus, korduvus

perioodilisussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
keemiliste elementide liigitus rühmadesse ja perioodidesse, mille aluseks on elementide kindla seaduspära järgi muutuvad omadused

perioodipilet
[nimisõna, substantiiv]
teatava aja pikkuse kehtivusajaga sõidupilet (nt kuukaart, päevapilet)

periooditi
[määrsõna, adverb]
1. perioodide kaupa

2. aeg-ajalt

periost
[nimisõna, substantiiv]
1. luid kattev õhuke ja elastne sidekoest kest, millel on oluline osa luu kasvamises paksuse suunas ja taastumises

2. luid kattev sidekude

periostiit
[nimisõna, substantiiv]
luud katva sidekoest kesta põletik

peripateetik
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Kreekas:) Aristotelese õpilane või tema õpetuse järgija

2. Aristotelese õpetuse järgija

peripateetiline
[omadussõna, adjektiiv]
(Vana-Kreekas:) Aristotelese õpetusel põhinev

peripeetia
[nimisõna, substantiiv]
järsk, ootamatu pööre kirjandusteose, filmi vm süžee arengus

peripteer
[nimisõna, substantiiv]
neljast küljest sammastega ümbritsetud antiiktempel

periskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. optikariist tõkke tagant vaatlemiseks (nt allveeleval, tankil)

2. vaatlustoru

perisperm
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede taimede (nt nelgiliste) seemet, organite algmeid ümbritsev toitainevaru sisaldav kude

2. taime seemne ümber

peristaltika
[nimisõna, substantiiv]
1. soole ja mõne muu õõneselundi rütmiline kokkutõmbumine ja lõtvumine, mis nihutab edasi nende sisaldist

2. elundite perioodilised lainelised liigutused

peristaltiline
[omadussõna, adjektiiv]
peristaltikal põhinev, rütmilise kokkutõmmetega seotud

peristüül
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka ja Vana-Rooma maja sammastega ümbritsetud nelinurkne siseõu

2. sammastega ümbritsetud siseõu Vana-Kreeka ja Vana-Rooma majadel

peritoneaaldialüüs
[nimisõna, substantiiv]
kodune dialüüsravi, kus neerude kaudu eritumata jäänud kahjulikud ained imbuvad kõhuõõnde viidud vedelikku, mis sealt kateetri kaudu sisse ja välja juhitakse

peritoniit
[nimisõna, substantiiv]
kõhuõõnt vooderdava kesta põletik

perkal
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti kvaliteetsest puuvill-lõngast kootud peen tihe labase sidusega riie

2. teat riidesort

perkapund
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne laevanaelale vastav Vene kaalu- ja massiühik (10 puuda ehk 163,8 kg)

perkloorhape
[nimisõna, substantiiv]
õhu käes suitsev, söövitava toimega värvuseta vedelik

perkloraat
[nimisõna, substantiiv]
1. sünteetiline või looduses esinev värvusetu ja lõhnatu kemikaal, mida kasutatakse raketikütustes

2. perkloorhappe sool

perkolaator
[nimisõna, substantiiv]
elektriline kohvikann, milles kuum vesi surutakse kohvipulbrist läbi auru jõul

perkolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. läbinõristamine, kurnamine

2. nõrgumine

perkovets
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne laevanaelale vastav Vene kaalu- ja massiühik (10 puuda ehk 163,8 kg)

perkussioon
[nimisõna, substantiiv]
(löökpillide kohta)

perkuteerima
[tegusõna, verb]
mingi elundi seisundit kindlaks tegema teatud kehapiirkonda sõrmedega või vasarakesega kergelt koppides

perliit
[nimisõna, substantiiv]
1. vulkaanilist päritolu kerge poorne klaasjas puisteaine nt taimede kasvupinnase koostisosana või soojustusmaterjalina

2. vulkaaniline klaas

3. ferriidi ja tsementiidi segu

perlon
[nimisõna, substantiiv]
1. kapronile lähedase polüamiidkiu nimetus Saksamaal ja Prantsusmaal

2. teat sünteeskiudaine

perlustratsioon
[nimisõna, substantiiv]
läbivaatus, eriti kirjade lugemine adressaadi teadmata

perm
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegkonna ehk paleosoikumi viimane, karbonile järgnev ajastu ning ladestu

permaaed
[nimisõna, substantiiv]
aed, kus järgitakse loodussäästlikke, permakultuuri põhimõtteid

permakultuur
[nimisõna, substantiiv]
jätkusuutlike elukeskkondade kujundamise süsteem, mille eeskujuks on looduslike ökosüsteemide toimimine

permakultuuriaed
[nimisõna, substantiiv]
permakultuuri põhimõtete järgi ühtse ökosüsteemina kavandatud aed

permalloi
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt nikli ja raua sulam, millel on suur magnetiline läbitavus

2. nikli ja raua sulam

permanentne
[omadussõna, adjektiiv]
püsivalt, pidevalt toimuv, katkestuteta kestev

permangaanhape
[nimisõna, substantiiv]
mangaanhape, milles mangaani oksüdatsiooniaste on võimalikest kõrgeim (7)

permanganaat
[nimisõna, substantiiv]
permangaanhappe sool

permeaabel
[omadussõna, adjektiiv]
aineosakesi läbilaskev

permeaablus
[nimisõna, substantiiv]
aine läbitavus, läbilaskvus, aine läbilaskevõime

permikomi
[nimisõna, substantiiv]
Venemaal Permi krais elava ja üht komi keele varianti (permikomi keelt) kõneleva rahva liige

permjakk
[nimisõna, substantiiv]
Venemaal Permi krais elava ja üht komi keele varianti (permikomi keelt) kõneleva rahva liige

permutatsioon
[nimisõna, substantiiv]
variant, teisendus, mis on moodustatud hulga kõikidest elementidest

permuteerima
[tegusõna, verb]
mingil viisil vahetama, variandina esitama, permutatsiooni teostama

permutiit
[nimisõna, substantiiv]
vee pehmendamiseks kasutatav tehisalumosilikaat

pernitsioosne
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse kohta:) hävitav, pahaloomuline, tappev

peroksidaas
[nimisõna, substantiiv]
oksüdeeriv ensüüm

peroksiid
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi ja hapniku ühend (ehk oksiid), milles on vähemalt kaks omavahel ühendatud hapnikuaatomit

peroraalne
[omadussõna, adjektiiv]
(raviga seoses:) suu kaudu toimuv või võetav

perpendikulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pikiteljega) risti, ristipidi asetsev või kulgev

2. risti olev

perpendikulaarsus
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) lõikumine täisnurga all, risti olemine

perra
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
järele, järgi

perroon
[nimisõna, substantiiv]
rongide ooteala raudteejaamas, kõrgend vagunisse minekuks ja sealt mahatulekuks

perse
[nimisõna, substantiiv]
tagumik

perseiidid
[nimisõna, substantiiv]
1. Perseuse tähtkujust iga-aastase augustikuise meteoorivooluna lähtuvad meteoorkehad

2. Perseuse tähtkujust väljuvad meteoorid

persekil
[määrsõna, adverb]
tagumiku peal, istukil

persekile
[määrsõna, adverb]
tagumiku peale, istukile

perselakkuja
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi soosingut püüdev ebasiiras meelitaja

2. ebasiiras meelitaja

perseli
[määrsõna, adverb]
tagumiku peale või peal, istuli

persetama
[tegusõna, verb]
1. istuma

2. aega surnuks lööma

persetäis
[nimisõna, substantiiv]
(väga) palju, (väga) suur hulk

perseveratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. tahtmatu, tarbetu mõtete, sõnade, tundmuste ja toimingute kordamine

2. kujutluste, mõtete, sõnade, tundmuste ja toimingute pidev kordumine sisesunni mõjul

persevest
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt inimese kohta, ka sõimusõnana)

persik
[nimisõna, substantiiv]
1. hariliku virsikupuu karvase pinnaga mahlakas vili

2. pehme ümmargune puuvili, mille sees on kivi ning mis on pealt kollane ja punane

persikupuu
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadel ja mujal soojematel aladel kasvatatav mahlakate viljadega puu

persipan
[nimisõna, substantiiv]
martsipanisugune maiustus, kus mandlite asemel on kasutatud aprikoosi- või virsikuseemneid, Viini martsipan

personaal
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tegumood, mis näitab, et tegevussubjekt on lauses tavaliselt väljendatud alusena (nt Mehed vaidlesid ja arutasid terve õhtu)

personaalakadeemia
[nimisõna, substantiiv]
teaduse edendamist teeniv silmapaistvate teadlaste ühendus, akadeemikute kogu

personaalarvuti
[nimisõna, substantiiv]
arvuti, mis oma suuruse, hinna ja võimaluste tõttu sobib individuaalseks kasutamiseks (nt lauaarvuti, tahvelarvuti, sülearvuti)

personaalassistent
[nimisõna, substantiiv]
mitmeotstarbeline taskuarvuti

personaalia
[nimisõna, substantiiv]
1. isikusse puutuvad andmed

2. isiku elu ja tegevust käsitlevad kirjutised ja trükised

3. isiku[te] elu ja tegevuse käsitlused

personaalküsimus
[nimisõna, substantiiv]
teatud isikusse puutuv probleem, temaga seotud asjaolu

personaalmeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese geneetilist ja muud eripära arvestav haiguste ennetus ja ravi

2. inimese geneetilist eripära arvestav haiguste ravi

personaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud isikule endale kuuluv, tema tarbeks olev või mõeldud

2. ühele konkreetsele inimesele kuuluv või mõeldud

personaalnäitus
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühe kunstniku (ka fotograafi vm isiku) tööde näitus

personaalpalk
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) teatud spetsialistile personaalselt määratud tavalisest ametipalgast kõrgem palk

personaalpangandus
[nimisõna, substantiiv]
jaepangandusest kliendikesksem ja konfidentsiaalsem pangandusharu, mis hõlmab olulisematele eraisikutele ning väikeste ja keskmise suurusega ettevõtetele suunatud pangateenuseid

personaalpension
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal riigi ees erilisi teeneid omavatele isikutele makstud tavalisest kõrgem pension

personaalpronoomen
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) asesõna, mis tähistab lauses kõneleja või kuulaja isikut (nt ma, sa, meie)

personaalraamat
[nimisõna, substantiiv]
perekondade ja majapidamiste kaupa koostatud koguduseliikmete nimekirja sisaldav raamat luteri kogustes

personaalselt
[määrsõna, adverb]
isiklikult

personaaltreener
[nimisõna, substantiiv]
isiklik treener, kes arvestab konkreetse inimese eesmärke, vajadusi ja eeldusi

personaaltreening
[nimisõna, substantiiv]
personaalne, konkreetse inimese eesmärke, vajadusi ja eeldusi arvestav treenimine

personaalunioon
[nimisõna, substantiiv]
kahe või enama riigi ühendus, mida valitseb ühine riigipea (hrl monarh)

personaaž
[nimisõna, substantiiv]
(kirjandusteose, filmi) tegelane

personal
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse või ettevõtte (või selle osakonna) töötajad

2. isikkond, isikkoosseis

personalijuht
[nimisõna, substantiiv]
personalitöö eest vastutaja

personaliosakond
[nimisõna, substantiiv]
asutuse personalitööd korraldav osakond

personaliotsing
[nimisõna, substantiiv]
töötajate otsimine asutusse või ettevõttesse

personalipartner
[nimisõna, substantiiv]
personalitöötaja, kes on keskendunud kindla valdkonna töötajaile ning teeb koostööd vastava allüksuse juhtidega

personalipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, firma või üksikisiku üldine toimimisjoon töötajate valikul, koolitamisel, töölerakendamisel ja motiveerimisel

personaliseerima
[tegusõna, verb]
teatud isikuga või isikutega siduma

personalism
[nimisõna, substantiiv]
1. nüüdisaja filosoofia suund, mis peab esmaseks reaalsuseks ja kõrgeimaks väärtuseks isiksust

2. teat filosoofiavool

personalispetsialist
[nimisõna, substantiiv]
personalitöö asjatundja, asutuses või ettevõttes personalitööd korraldav isik

personalitöö
[nimisõna, substantiiv]
asutuse töötajate valiku, nende rakendamise, motiveerimisega vms seonduv tegevusvaldkond

personalitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tegeleb asutuse töötajate valiku, rakendamise, motiveerimisega ims

personaliülem
[nimisõna, substantiiv]
personalitöö eest vastutaja

personifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
loodusnähtustele, esemetele, mõistetele elusolendi (hrl inimese) omaduste ja tegevuste omistamine

personifitseerima
[tegusõna, verb]
1. loodusnähtustele vm (üleloomulikele) asjadele elusolendi, hrl inimese omadusi ja tegevust omistama

2. elutule asjale elusolendi iseloomu andma

persoon
[nimisõna, substantiiv]
1. üksik, hrl mingis suhtes silmatorkav inimene

2. üksikisik

3. isik

persoona
[nimisõna, substantiiv]
(hrl teenusearenduses:) väljamõeldud isik, kes esindab teenuse või toote tüüpilist kasutajat

persoonibränd
[nimisõna, substantiiv]
isikut, tema tööd, toodet või teenust tutvustav kuvand või maine

persoonilugu
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi inimese elu, tegevust ja mõttemaailma käsitlev ajakirjandustekst (ka portreesaate kohta)

2. mingi inimese elu, tegevust ja mõttemaailma käsitlev ajakirjandustekst (ka portreesaate või -filmi kohta)

perspektiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumilise eseme kujutamine hrl tasandil nii, et säilib mulje ruumilisusest

2. ruumi kujutamine tasandil

perspektiivikas
[omadussõna, adjektiiv]
heade tulevikuväljavaadetega, edasist arengut ettenägev, tulevikku ulatuv

perspektiivitu
[omadussõna, adjektiiv]
vähe häid saavutusi, tulemusi ennustav, tulevikuks lootust mitte andev, üsna lootusetu

perspektiiviõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus, kuidas ruumilist eset tasapinnal kujutada

2. õpetus ruumilise eseme tasandilise projektsiooni seaduspärasustest

perspektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
heade tulevikuväljavaadetega, edasist arengut ettenägev, tulevikku ulatuv

perspektiivportaal
[nimisõna, substantiiv]
hoone esinduslik sissekäik, mille külgseinad ahenevad ukse suunas

perspektiivsort
[nimisõna, substantiiv]
taime uudissort, mille väärtusi juba teatakse, kuid puudused vajavad veel selgitamist

perspektivism
[nimisõna, substantiiv]
filosoofiline vaateviis, mille kohaselt igasugune tõde on tõde mingist kindlast vaatepunktist

perspiratsioon
[nimisõna, substantiiv]
vee aurumine (ja gaaside eritumine) läbi naha

pertseptsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (psühholoogias:) esemete ja nähtuste terviklik peegeldus teadvuses meelte kaudu, taju

2. taju

pertsipient
[nimisõna, substantiiv]
info vastuvõtja (nt telepaatias)

perturbatsioon
[nimisõna, substantiiv]
planeedi hälbimine korrapäraselt orbiidilt

pertussiin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne köharavim

peru
[omadussõna, adjektiiv]
(hobuse kohta:) äkiline ja juhtimisele allumatu, nt taltsutamatuse tõttu, kohkumisest vm kergesti galoppima pistev, tagant üles lööv

peru
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne pujuseta vitsmõrd, mida kasutati kevadiseks kalapüügiks väikestel kiirevoolulistel jõgedel (peamiselt Põhja- ja Lääne-Eestis)

perukas
[omadussõna, adjektiiv]
(hobuse kohta:) üsna äkiline ja juhtimisele allumatu

perutama
[tegusõna, verb]
(hobuse kohta:) juhtimisele mitte alluma, nt juhtimatult galoppima, tagant üles lööma

perutis
[nimisõna, substantiiv]
1. äkiline ja juhtimisele allumatu, perutama kippuv hobune

2. hobuse kohta: perutaja

peruulane
[nimisõna, substantiiv]
1. Peruu kodanik või elanik

2. Peruust pärit inimene

3. Peruu elanik

peruvõitu
[omadussõna, adjektiiv]
(hobuse kohta:) üsna äkiline ja juhtimisele allumatu

perv
[nimisõna, substantiiv]
1. järve, jõe vms kallas

2. nõgusa või kõrgema koha kallak külg, ka selle ülemine ääreala

pervepealne
[nimisõna, substantiiv]
1. järve, jõe vms kallas

2. nõgusa või kõrgema koha kallak külg, ka selle ülemine ääreala

perversioon
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalkalle normaalseks peetavast, hrl seksuaalelus

perversiteet
[nimisõna, substantiiv]
1. (seksuaaleluline) kõrvalekalle normaalseks peetavast

2. perversne-olek

perversne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (seksuaaleluga seoses:) normaalseks peetavast hälbiv, loomuvastaseks arvatav

2. seksuaalelus selliseid kalduvusi omav

perverssus
[nimisõna, substantiiv]
(seksuaalelus) normaalseks peetavast hälbiv tegu, nähtus vm

pervert
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalelus loomuvastaste kalduvustega isik

pervitiin
[nimisõna, substantiiv]
metamfetamiinil põhinev erguti, mida Teise maailmasõja ajal kasutati laialdaselt Natsi-Saksamaa relvajõududes

pervo
[nimisõna, substantiiv]
pervert (ka sõimusõnana)

pesa
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade (eriti lindude, putukate või imetajate) valmistatud ehitis, milles nad kasvatavad järglasi või varjuvad

2. lindude, loomade või putukate tehtud ehitis, milles nad elavad ja kasvatavad oma poegi

pesaalus
[nimisõna, substantiiv]
ese, millele lind rajab pesa

pesaase
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus on (olnud) pesa

pesaauk
[nimisõna, substantiiv]
1. pesitsuspaigaks olev auk

2. sinna viiv ava

pesaehitus
[nimisõna, substantiiv]
(lindudel)

pesaelu
[nimisõna, substantiiv]
pesas elamine ja järglaste kasvatamine (lindudel, loomadel)

pesahoidja
[nimisõna, substantiiv]
lind või imetaja, kelle pojad arenevad pärast koorumist või sündimist pesas (nt pääsuke, kass)

pesahülgaja
[nimisõna, substantiiv]
lind või imetaja, kelle pojad lahkuvad pesast varsti pärast koorumist või sündimist (nt kana, põder)

pesajas
[omadussõna, adjektiiv]
pesataoline, pesa meenutav

pesajuur
[nimisõna, substantiiv]
1. linnupesataoliselt põimunud juurte, soomusjate lehtede ja pruunika õisikuga käpaline

2. käpaline

pesakaamera
[nimisõna, substantiiv]
linnupesa juurde paigutatud looduskaamera, mille vahendusel saab veebis otsepildis jälgida pesas toimuvat

pesakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. keegi, kellega jagatakse sama pesa (nt linnu- või loomapoja kohta ning ühiseluliste putukatega seoses)

2. lindudel ka kaaslane pesitsemiseks

pesakamber
[nimisõna, substantiiv]
ruum pesaks

pesakast
[nimisõna, substantiiv]
kastikujuline (puidust) ese või varjualune lindudele või loomadele pesitsemiseks (nt puutüve küljes, puuris)

pesake
[nimisõna, substantiiv]
väike või hubane pesa

pesakene
[nimisõna, substantiiv]
väike või hubane pesa

pesakiik
[nimisõna, substantiiv]
ümara nõgusaks vajuva põhiosaga rippkiik

pesakoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kuhu lind või loom teeb pesa

2. pesitsuspaik, pesitsuskoht

pesakond
[nimisõna, substantiiv]
1. ühel ajal sündinud või koorunud ja koos üles kasvanud pojad (hrl imetajatel ja lindudel), vahel ka vanalinnud või -loomad kaasa arvatud

2. ühel ajal sündinud ja koos üleskasvanud pojad

3. ühe pere laste, harvemini kogu perekonna v suguvõsa kohta

pesakonniti
[määrsõna, adverb]
1. pesakondade kaupa (loomade, lindude vm koosluse kohta)

2. pesakondade kaupa

pesakoobas
[nimisõna, substantiiv]
pesaõõs milleski

pesakuhik
[nimisõna, substantiiv]
kuhilakujuline pesa (nt kopral, sipelgatel)

pesakuhil
[nimisõna, substantiiv]
kuhilakujuline pesa (nt kopral, sipelgatel)

pesaleid
[nimisõna, substantiiv]
leitud ja registreeritud linnupesa

pesalohk
[nimisõna, substantiiv]
linnupesa õõnsus või pinnasesse kraabitud lohk pesana

pesamuna
[nimisõna, substantiiv]
1. perekonna viimane, noorim laps

2. perekonna noorim laps

pesapaigatruu
[omadussõna, adjektiiv]
(lindude, nt kotka, toonekure kohta:) aastate jooksul samas pesapaigas pesitsev

pesapaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kuhu lind või loom teeb pesa

2. pesitsuspaik, pesitsuskoht

pesapakk
[nimisõna, substantiiv]
õõnes puupakk, mis lindudele või loomadele pesitsemiseks üles seatakse

pesapall
[nimisõna, substantiiv]
1. kurikatega mängitav pallimäng kahe võistkonna vahel 90°-lise sektori kujulisel väljakul

2. kurikatega mängitav pallimäng

pesapallimüts
[nimisõna, substantiiv]
algselt pesapallurite riietusse kuulunud tagant reguleeritav suure nokaga puuvillane müts

pesapallur
[nimisõna, substantiiv]
pesapalli mängiv inimene, hrl sportlane

pesaparasiit
[nimisõna, substantiiv]
lind, putukas vms, kes jätab oma järglased hrl teist liiki linnu, putuka vms hooldada (nt kägu, kuldherilane)

pesaparasitism
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, kus üks organism (nt lind, putukas) muneb või koeb oma järglased teise organismi pessa

pesapoeg
[nimisõna, substantiiv]
veel pesas olev linnupoeg

pesapunumine
[nimisõna, substantiiv]
(lindudel:) pesa ehitamine

pesapuu
[nimisõna, substantiiv]
puu, mille otsas on mingi linnu (või looma) pesa

pesaruum
[nimisõna, substantiiv]
ruum mesitarus, kus asuvad raamid

pesarüüstaja
[nimisõna, substantiiv]
linnupesi rüüstav röövloom või -lind (nt nugis, rookull)

pesarüüste
[nimisõna, substantiiv]
linnupesade rüüstamine röövloomade või -lindude poolt

pesasibul
[nimisõna, substantiiv]
sibulale lähedane, pesas paljusid väikesi maheda maitsega sibulaid kasvatav aiataim

pesastama
[tegusõna, verb]
üht tüüpi struktuuri (nt alamprogrammi) teise sama tüüpi struktuuri sisse paigutama

pesastuma
[tegusõna, verb]
(viljastatud munaraku kohta:) emaka limaskesta kinnituma

pesatäis
[nimisõna, substantiiv]
1. pesa täitev, selles olev hulk (midagi või kedagi)

2. pesa täitev, selles olev hulk

pesavooderdis
[nimisõna, substantiiv]
pehmest materjalist sisekate linnu- vm pesas

pesaõõnsus
[nimisõna, substantiiv]
õõs, milles on linnu või looma pesa

pesaõõs
[nimisõna, substantiiv]
õõs, milles on linnu või looma pesa

peseeta
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaania suurem rahaühik enne euro kasutuselevõttu

2. Hispaania rahaühik

pesema
[tegusõna, verb]
1. veega ja mingi vahendiga (nühkides) puhastama

2. veega (ja mingi spetsiaalse vahendiga) puhastama

Ühendtegusõnad: läbi pesema, läbi pesema, maha pesema, maha pesema, välja pesema, välja pesema, ära pesema, ära pesema, üle pesemaüle pesema

pesematus
[nimisõna, substantiiv]
pikemat aega pesemata olek

pesemisvahend
[nimisõna, substantiiv]
aine või ese pesemiseks

pesiti
[määrsõna, adverb]
1. pesadena, millegi lähestikku asetseva või omavahel kokkukuuluva kogumina

2. pesade kaupa

pesitseja
[nimisõna, substantiiv]
(teatud alal) pesitsev lind

pesitsema
[tegusõna, verb]
(lindude, harvemini loomade, putukate kohta:) pesa tegema, selles asuma ning järglasi kasvatama

pesitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. (lindudel:) pesa ehitamine, selles järglaste kasvatamine

2. pesitsemine

pesitsusaeg
[nimisõna, substantiiv]
(lindudel:) ajavahemik pesapaiga valimisest ja hõivamisest kuni poegade lahkumiseni pesast

pesitsusala
[nimisõna, substantiiv]
1. ala, kus linnud pesitsevad

2. lindudel

pesitsusedukus
[nimisõna, substantiiv]
(lindudel:) pesitsemise õnnestumine või ebaõnnestumine, mida näitab iseseisvumiseni kasvatatud poegade arv

pesitsuskoht
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala või ruum, kus linnud pesitsevad

2. (harvemini:) loomade, putukate pesitsemise koht

pesitsuskoloonia
[nimisõna, substantiiv]
lindude koloonia pesitsemisel, suur hulk tihedasti koos pesitsevaid üht liiki linde (nt künnivareseid)

pesitsuspaar
[nimisõna, substantiiv]
emas- ja isaslind, kes koos pesa ehitavad ja järglasi kasvatavad

pesitsuspaik
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala või ruum, kus linnud pesitsevad

2. (harvemini:) loomade, putukate pesitsemise koht

pesitsusperiood
[nimisõna, substantiiv]
(lindudel:) ajavahemik pesapaiga valimisest ja hõivamisest kuni poegade lahkumiseni pesast

pesitsusrahu
[nimisõna, substantiiv]
1. kevadsuvine ajavahemik, mil metsas raietöid ei tehta, et mitte häirida pesitsevaid linde

2. lindude pesitsusaeg, mil metsas raietöid ei tehta

pesitsusterritoorium
[nimisõna, substantiiv]
1. linnupaari pesa ümbritsev ala, mida kaitstakse teiste liigikaaslaste eest

2. (laiemalt:) ala, kus linnud pesitsevad

pesitsusvõimalus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lindude) pesitsemiseks sobiv olu, pesitsemist soodustav asjaolu

pesitsusökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
lindude pesitsemist uuriv ökoloogia haru

peskovegetaarlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ning mereande ja kala

pess
[nimisõna, substantiiv]
puidumädanikke tekitav seen

pess
[nimisõna, substantiiv]
1. ettur males

2. kabenupp kabes

pessaar
[nimisõna, substantiiv]
1. tuppe emakakaela ümber asetatav vahend emaka toestamiseks või spermatosoidide läbipääsu tõkestamiseks

2. emakarõngas

pessimism
[nimisõna, substantiiv]
negatiivne suhtumine elus ettetulevasse, halbadele külgedele keskendumine, ettevaatlikkus tuleviku suhtes

pessimist
[nimisõna, substantiiv]
negatiivse (ellu)suhtumisega, kõike halvana või lootusetuna nägev inimene

pessimistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. negatiivse (ellu)suhtumisega, halbadele külgedele keskenduv, tuleviku suhtes ettevaatlik, seda pigem alahindav

2. sellist suhtumist väljendav või sellisel hoiakul põhinev

3. tuleviku suhtes ettevaatlik, negatiivse suhtumisega

pessimistlikult
[määrsõna, adverb]
halbadele külgedele keskendudes, tuleviku suhtes ettevaatlikult, seda pigem alahindavalt

pessimum
[nimisõna, substantiiv]
1. halvim, ebasoodsaim olukord või tingimuste kogum

2. kõige ebasoodsamate tingimuste kogum

pestitsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. mürkkemikaal taimekahjurite, taimehaiguste ja umbrohtude tõrjeks

2. keemiline taimekaitsevahend

pesto
[nimisõna, substantiiv]
purustatud basiilikust, küüslaugust, piiniaseemnetest, parmesanist ja oliiviõlist valmistatud itaaliapärane külm püdel kaste (eeskätt pastatoitude lisandina)

pestult
[määrsõna, adverb]
pestuna, pestud kujul

pesu
[nimisõna, substantiiv]
pesemine, veega (ja muu vahendiga) puhastamine

pesu
[nimisõna, substantiiv]
hulk, trobikond

pesuaine
[nimisõna, substantiiv]
pesemisel kasutatav aine

pesubetoon
[nimisõna, substantiiv]
1. graniit- või paekivikillustikuga täidetud või kaetud betoonplaat, -plokk vms

2. krobeline pind, mis saadakse, kui betoontoote pealispinnalt on peale valmimist killustiktäidis survepesuriga nähtavale pestud

pesueht
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti ilmne, sulaselge

2. tõeline, igas suhtes mõõtu välja andev

pesuehtne
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti ilmne, sulaselge

2. tõeline, igas suhtes mõõtu välja andev

pesuese
[nimisõna, substantiiv]
alusrõivas, nt aluspüksid, särk, rinnahoidja

pesugeel
[nimisõna, substantiiv]
geelikujuline pesuaine

pesuhari
[nimisõna, substantiiv]
hari pesemiseks

pesukaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke side, mis kaitseb aluspükse määrdumise eest

2. õhuke side, mille naised panevad aluspükstesse, et neid mitte mustaks teha

pesukapp
[nimisõna, substantiiv]
kapp või selle osa, kus hoitakse pesu

pesukaru
[nimisõna, substantiiv]
1. pikakarvaline pruunikashall Kesk- ja Põhja-Ameerika kiskja, kes enne söömist kastab toidu vette

2. kiskja

pesukarunahk
[nimisõna, substantiiv]
pesukarult saadud karusnahk

pesukast
[nimisõna, substantiiv]
kast musta pesu jaoks

pesukauss
[nimisõna, substantiiv]
suure vaagna taoline anum pesemiseks

pesukindel
[omadussõna, adjektiiv]
niisugune, mis pesus ei kaota värvi või kuju

pesukinnas
[nimisõna, substantiiv]
hrl karedast materjalist kinnas pesemisel nühkimisvahendina

pesukoda
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) pesumaja või pesuköök

pesukollektsioon
[nimisõna, substantiiv]
kogum (ühe moekunstniku või -firma) ühelaadseid pesuesemeid

pesukorv
[nimisõna, substantiiv]
lai lamedapõhjaline korv või muu püstine anum nt musta pesu jaoks

pesukuivati
[nimisõna, substantiiv]
seade pestud tekstiilesemete kuivatamiseks

pesukuivatusrest
[nimisõna, substantiiv]
hrl kokkupandav jalgadel rest, mille peale riputatakse pesu kuivama

pesukumm
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt pesuesemetes kasutatav kummipael

pesukurikas
[nimisõna, substantiiv]
lapik käepidemega puunui, millega vanasti pesemisel riideid taoti

pesukäsn
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmest ja urbsest materjalist pesemis- või nühkimisvahend

2. pehmest materjalist vahend, millega saab näiteks keha pesta või tahvlit puhastada

pesuköök
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne omaette ruum või hoone pesu pesemiseks

pesuküna
[nimisõna, substantiiv]
puust küna pesu pesemiseks

pesula
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda, kus pestakse autosid

2. koht, kus saab autot pesta

pesuladu
[nimisõna, substantiiv]
ruum voodipesu, käterätikute ja muude pesuesemete hoidmiseks (nt haiglas)

pesulahus
[nimisõna, substantiiv]
millegi puhastamisel, pesemisel kasutatav lahus

pesulapp
[nimisõna, substantiiv]
pesemisel, puhastamisel kasutatav riidelapp

pesulaud
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne puust või lainelisest plekist ese, mille peal nühiti pestavat pesu

pesuloputusvahend
[nimisõna, substantiiv]
pesu loputamisel lisatav aine, mis sisaldab kangakiude pehmendavaid aineid

pesulõks
[nimisõna, substantiiv]
näpits pesu nöörile kinnitamiseks

pesumaja
[nimisõna, substantiiv]
1. pesu pesemise, triikimise ja muu sellisega tegelev asutus

2. vastav hoone

pesumasin
[nimisõna, substantiiv]
1. (kodu)masin, mis peseb tekstiilesemeid

2. kodumasin, mis peseb riideid

pesumodell
[nimisõna, substantiiv]
(moetööstuses:) modell, kes esitleb ja reklaamib aluspesu

pesumood
[nimisõna, substantiiv]
(mingile ajale omane) aluspesu stiil ja üldilme

pesunaine
[nimisõna, substantiiv]
pesupesemisega elatist teeniv naine

pesunui
[nimisõna, substantiiv]
silindrikujuline käepidemega puunui, millega vanasti pesemisel riideid taoti

pesunöör
[nimisõna, substantiiv]
tugipunktide vahele tõmmatud nöör, millele pesu kuivama riputatakse

pesupaar
[nimisõna, substantiiv]
särgist ja pükstest või rinnahoidjast ja pükstest koosnev aluspesukomplekt

pesupael
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt pesu juures kasutatav puuvillane pael

pesupali
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne hrl ovaalne kolme jalaga puunõu pesupesemiseks

2. kolme jalaga puunõu pesupesemiseks

pesupall
[nimisõna, substantiiv]
aukudega plastkerast ja selles sisalduvast pesuainest koosnev pesupesemisvahend, mis pannakse koos pesuga pesumasina trumlisse

pesupesemine
[nimisõna, substantiiv]
määrdunud riietusesemete, voodiriiete vms puhtaks pesemine

pesupesija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes peseb musta pesu (ka ameti poolest)

pesupink
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kolme jalaga pingitaoliselt pikendatud otsa või otstega pesuküna

pesupulber
[nimisõna, substantiiv]
1. pulbriline pesuaine

2. pulber riiete pesemiseks

pesupulk
[nimisõna, substantiiv]
näpits pesu nöörile kinnitamiseks

pesupuu
[nimisõna, substantiiv]
ritv pesunööri toetamiseks

pesupäev
[nimisõna, substantiiv]
pesupesemise või mingi muu küürimise päev

pesupähkel
[nimisõna, substantiiv]
seebipuu vilja (pähkli) kõva koor loodusliku pesuvahendina

pesur
[nimisõna, substantiiv]
1. seade millegi veega puhastamiseks

2. pesemismasin

pesuriie
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt aluspesu õmblemiseks mõeldud kangas

pesurull
[nimisõna, substantiiv]
pöörlevate rullidega pesutriikimismasin

pesuruum
[nimisõna, substantiiv]
pesemiseks mõeldud ruum (nt saunas, spordihoones)

pesusamet
[nimisõna, substantiiv]
reljeefsete pikitriipudega puuvillane samet

pesuseep
[nimisõna, substantiiv]
rohke leelisesisaldusega seep hrl pesupesemiseks

pesusine
[nimisõna, substantiiv]
pesu sinetamiseks kasutatud sinine värvaine

pesusooda
[nimisõna, substantiiv]
vees hästi lahustuv värvuseta kristalne aine, mida kasutatakse klaasi tootmisel ja pesemisainena (või selle koostisosana)

pesutorn
[nimisõna, substantiiv]
üksteise peale pandud ja omavahel ühendatud pesumasin ja kuivati

pesutänav
[nimisõna, substantiiv]
autopesula, kus sõidukeid peseb spetsiaalne seade

pesutüdruk
[nimisõna, substantiiv]
pesu pesev ja pesu eest hoolt kandev teenijatüdruk endisajal

pesutükk
[nimisõna, substantiiv]
alusrõivas, nt aluspüksid, särk, rinnahoidja

pesuvahend
[nimisõna, substantiiv]
aine või ese pesemiseks

pesuvahetus
[nimisõna, substantiiv]
musta voodipesu asendamine puhtaga (nt haiglas, hotellis)

pesuvalgendaja
[nimisõna, substantiiv]
riide (ka lõnga) valgendamiseks kasutatav pleegitusaine

pesuvalgendi
[nimisõna, substantiiv]
riide (ka lõnga) valgendamiseks kasutatav pleegitusaine

pesuvesi
[nimisõna, substantiiv]
pesemiseks tarvitatav või tarvitatud vesi

pesuväel
[määrsõna, adverb]
ainult aluspesu väel, ilma pealisrõivasteta

pesuväele
[määrsõna, adverb]
ainult aluspesu väele, ilma pealisrõivasteta olekusse

pesuõmblus
[nimisõna, substantiiv]
eseme pahemat poolt puhtaks jättev kahekordne õmblus

pešmerga
[nimisõna, substantiiv]
kurdide vabaduse ja Kurdistani iseseisvuse eest võitlevate vabatahtlike armee Iraagis

peta
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust 10^15 korda suurem

petabait
[nimisõna, substantiiv]
infohulga ja salvestusmahu mõõtühik, 1024 terabaiti

petank
[nimisõna, substantiiv]
Prantsusmaalt pärit ajaviite- ja spordimäng, mida mängivad kaks 1–3-liikmelist võistkonda puust märkekuuli ja metallist heitekuulidega

petanker
[nimisõna, substantiiv]
petangimängija

petanque
[nimisõna, substantiiv]
Prantsusmaalt pärit ajaviite- ja spordimäng, mida mängivad kaks 1–3-liikmelist võistkonda puust märkekuuli ja metallist heitekuulidega

petard
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne lõhkelaenguga signaalseadeldis vedurijuhi hoiatamiseks ohuolukorrast raudteel

pete
[nimisõna, substantiiv]
eksitava mulje tekitamine

petehhia
[nimisõna, substantiiv]
väike punktikujuline verevalum nahal või limaskestal

petekas
[nimisõna, substantiiv]
1. (ära)petmine

2. miski (tegu, jutt, asi vm), millega kedagi petetakse, üle kavaldatakse

peterburglane
[nimisõna, substantiiv]
1. Peterburi elanik

2. Peterburist pärit inimene

peterburilane
[nimisõna, substantiiv]
1. Peterburi elanik

2. Peterburist pärit inimene

peterburlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Peterburi elanik

2. Peterburist pärit inimene

petersell
[nimisõna, substantiiv]
1. maitsetaimena kasvatatav lõhestunud lehtedega aiataim

2. taim, mille lehti kasutatakse maitseainena

petersellileht
[nimisõna, substantiiv]
aedpeterselli leht maitseainena

petetu
[nimisõna, substantiiv]
1. petta saanud, petetud inimene

2. petetud isik

petetus
[nimisõna, substantiiv]
petetud-olek

petidiin
[nimisõna, substantiiv]
teatav narkootiline valuvaigisti (kuulub opioidide hulka)

petik
[nimisõna, substantiiv]
1. akna, ukse või kaare kuju jäljendav lame seinasüvend

2. akent, ust v kaart imiteeriv seinasüvend

petikaken
[nimisõna, substantiiv]
akent jäljendav seinasüvend

petikarkaad
[nimisõna, substantiiv]
seina pinda kaunistav ja liigendav kaart jäljendavate seinasüvendite rida

petikkaaristu
[nimisõna, substantiiv]
seina pinda kaunistav ja liigendav kaart jäljendavate seinasüvendite rida

petiknišš
[nimisõna, substantiiv]
1. akna, ukse või kaare kuju jäljendav lame seinasüvend

2. akent, ust v kaart imiteeriv seinasüvend

petikuks
[nimisõna, substantiiv]
ust jäljendav seinasüvend

peting
[nimisõna, substantiiv]
sugulise naudingu saamine erogeenseid piirkondi vastastikku ärritades ilma suguühteta

petipiim
[nimisõna, substantiiv]
või tegemisel koorest eralduv valkjas vedelik, mida hapendatult tarvitatakse joogina

petis
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kasutab ebaausaid võtteid, teisi petab, tüssab

petislik
[omadussõna, adjektiiv]
1. petisele omaselt ebaaus

2. petisena käituv

petitsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kollektiivne palvekiri või kirjalik avaldus

2. kollektiivne palvekiri

petkel
[nimisõna, substantiiv]
1. nui, mille abil uhmris midagi purustatakse, peenestatakse või segatakse

2. nui, mille abil uhmris midagi peenestatakse v segatakse

petlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. eksitav, vale ettekujutust või arvamust tekitav

2. mitteusaldatav, selline, mille varjus võib peituda midagi hoopis muud

petlikkus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus miski paistab tõene või usutav, kui ta seda tegelikult pole, kujuteldav mulje

petlikult
[määrsõna, adverb]
ekslikku muljet jätvalt

petma
[tegusõna, verb]
1. kedagi hrl tahtlikult eksiteele või eksiarvamusele viima (nt teeseldes, valetades, sellist lubadust andes, mida pole kavaski täita)

2. ebaausa võttega kedagi rahalist, ainelist kahju kannatama panema

3. kui sa kedagi petad, siis sa ei käitu ausalt, näiteks teed midagi, mis ei vasta kokkuleppele

4. tüssama

Ühendtegusõnad: välja petma, välja petma, ära petmaära petma

petrogenees
[nimisõna, substantiiv]
kivimi tekkimine

petroglüüf
[nimisõna, substantiiv]
esiajaloolisel ajal kaljukoobaste seintele või lahtise taeva all olevatele kaljudele kraabitud või värvitud joonistus

petrograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. (kitsamalt:) kristalseid kivimeid uuriv teadusharu

2. kristalseid kivimeid uuriv teadusharu

petrogradlane
[nimisõna, substantiiv]
Petrogradi elanik

petrokeemia
[nimisõna, substantiiv]
maavarade keemilist koostist uuriv teadusharu

petrolaatum
[nimisõna, substantiiv]
kollakas määrdetaoline aine (naftast toodetud õlide puhastamise jääk), mis kuulub nt vaseliini koostisesse

petroloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib kivimeid (nende koostist, ehitust, lasumust, teket)

petrool
[nimisõna, substantiiv]
nafta töötlemisel saadav vedel segu, mida töödelduna kasutatakse kütuseks, valgustuseks, lahustina vm otstarbeks

petrooleeter
[nimisõna, substantiiv]
vees peaaegu lahustumatu värvuseta vedelik, küllastunud süsivesinike segu (kasutatakse lahustina)

petrooleum
[nimisõna, substantiiv]
nafta töötlemisel saadav vedel segu, mida töödelduna kasutatakse kütuseks, valgustuseks, lahustina vm otstarbeks

petrooleumilamp
[nimisõna, substantiiv]
lamp, milles põletusaineks on naftast saadav petrooleum

petrooleumilatern
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne (tänava- vm) latern, milles põletusaineks oli petrooleum

petrooleumimootor
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootor, mis töötab petrooleumiga

petrooleumine
[omadussõna, adjektiiv]
petrooleumiga koos, petrooleumiga määrdunud

petrooleumipriimus
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne priimus, mille põletusaineks oli petrooleum

petrooleumivalgustus
[nimisõna, substantiiv]
petrooleumi põletamisel põhinev varasemaaegne valgustus

petrooleumiving
[nimisõna, substantiiv]
1. petrooleumimootori heitgaasid

2. petrooleumilambi lehk

petrooleumküte
[nimisõna, substantiiv]
petrooleumi kasutamine (mootori)kütusena

petrooleumvalgustus
[nimisõna, substantiiv]
petrooleumi põletamisel põhinev varasemaaegne valgustus

petroolilamp
[nimisõna, substantiiv]
lamp, milles põletusaineks on naftast saadav petrooleum

petroolilatern
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne (tänava- vm) latern, milles põletusaineks oli petrooleum

petrooline
[omadussõna, adjektiiv]
(vanadele Riesling-veinidele omase aroomi kohta:) bensiini või petrooleumi meenutav

petserimaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Petserimaa elanik

2. Petserimaalt pärit inimene

petserlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Petseri elanik

2. Petserist pärit inimene

3. Petseri elanik

petšeneeg
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Euroopas (peamiselt Musta mere steppides) elanud turgi päritoluga rändhõimu liige

2. turgi rändhõimu liige

pett
[nimisõna, substantiiv]
või tegemisel koorest eralduv valkjas vedelik, mida hapendatult tarvitatakse joogina

pett
[nimisõna, substantiiv]
1. pettus, petmine

2. petmine

pettehaud
[nimisõna, substantiiv]
1. haud, kuhu pole tegelikult maetud

2. kenotaaf

pettejäreldus
[nimisõna, substantiiv]
näiliselt õige, kuid tahtlikult vääradele eeldustele rajatud järeldus

pettekas
[nimisõna, substantiiv]
1. (ära)petmine

2. miski (tegu, jutt, asi vm), millega kedagi petetakse, üle kavaldatakse

pettekaup
[nimisõna, substantiiv]
1. pettus, mitte õige asi

2. kaup vm, millega kedagi petetakse

3. pettus, pettusekaup

pettekujutelm
[nimisõna, substantiiv]
1. petlik, ekslik ettekujutus või selline kujutluspilt (nt aluseta lootus, täitumatu unistus)

2. näilik, ekslik taju

3. ekslik ettekujutus

pettekujutlus
[nimisõna, substantiiv]
1. petlik, ekslik ettekujutus või selline kujutluspilt (nt aluseta lootus, täitumatu unistus)

2. näilik, ekslik taju

3. ekslik ettekujutus

petteliigutus
[nimisõna, substantiiv]
vastase segadusse ajamiseks, tema ülekavaldamiseks sooritatud liigutus (sportmängudes, poksis vm)

pettelöök
[nimisõna, substantiiv]
petteliigutusega löök (nt poksis, mõningates pallimängudes)

pettemanööver
[nimisõna, substantiiv]
tegevus või osav võte kellegi eksitamiseks, tema tähelepanu kõrvalejuhtimiseks

pettemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. petlik, eksiteele viiv toiming või tegu kellegi suhtes

2. eksiteele viiv toimimine kellegi suhtes

pettepilt
[nimisõna, substantiiv]
1. petlik, ekslik ettekujutus või selline kujutluspilt (nt aluseta lootus, täitumatu unistus)

2. näilik, ekslik taju

3. ekslik ettekujutus

pettevise
[nimisõna, substantiiv]
viskeliigutus pettemanöövrina (nt korvpallis)

petting
[nimisõna, substantiiv]
sugulise naudingu saamine erogeenseid piirkondi vastastikku ärritades ilma suguühteta

pettuma
[tegusõna, verb]
1. täitumata jäänud ootuste, lootuste pärast rahulolematust tundma

2. kui sa oled pettunud, siis sa oled kurb, sest su lootused ei ole täitunud

pettumus
[nimisõna, substantiiv]
pettumine, rahulolematus täitumata ootuste või lootuste pärast

pettumusenoot
[nimisõna, substantiiv]
vähene pettumus, selle väljendus

pettumusevari
[nimisõna, substantiiv]
pettumust väljendav varjund näoilmes

pettumuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. pettumust põhjustav

2. pettumust sisaldav v valmistav

pettumusnoot
[nimisõna, substantiiv]
vähene pettumus, selle väljendus

pettunu
[nimisõna, substantiiv]
1. milleski või kelleski pettunud inimene

2. pettunud isik

pettunud
[omadussõna, adjektiiv]
pettumust tundev, seda väljendav

pettur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kasutab ebaausaid võtteid, teisi petab, tüssab

petturlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaausatel kasusaamise võtetel põhinev

2. petturina käituv

3. petislik

petturlus
[nimisõna, substantiiv]
kasu saamiseks pettuste korraldamine

pettus
[nimisõna, substantiiv]
1. petmine, tüssamine

2. ebaaus tegu, vale vms

3. tegu, kus keegi kellelegi meelega valetab ja sellest ise kasu saab

4. tüssamine

pettus
[nimisõna, substantiiv]
nelinurkne peaauguga riidetükk, mida naised vanasti rinnaesisena kandsid

pettuslik
[omadussõna, adjektiiv]
pettusega seotud, pettust sisaldav

petujutt
[nimisõna, substantiiv]
1. jutt, millega kedagi petetakse, ebaaus jutt

2. ebaaus jutt, vale

petukaup
[nimisõna, substantiiv]
1. pettus, mitte õige asi

2. kaup vm, millega kedagi petetakse

3. pettus, pettusekaup

petukiri
[nimisõna, substantiiv]
e-kiri, mille abil püütakse kirja saajalt välja petta isiklikke või tundlikke andmeid, näiteks kasutajanimesid, paroole ja krediitkaardiandmeid, internetipettuse üks viise

petukõne
[nimisõna, substantiiv]
telefonikõne, mille tegija esitleb end kellegi teisena, et kõne vastuvõtjalt midagi välja petta

petuskeem
[nimisõna, substantiiv]
väljatöötatud meetod kellegi petmiseks

petutarkvara
[nimisõna, substantiiv]
petmiseks (nt teatud andmete muutmiseks) arendatud või seadistatud tarkvara

petuunia
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärinev suurte lehterjate õitega rohttaim, Eestis aialill või rõdukastide lill

petuvärk
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis jätab millestki tegelikust teistsuguse mulje

2. ebaõige asi

peukar
[nimisõna, substantiiv]
(automark:) Peugeot

pfaltskrahv
[nimisõna, substantiiv]
varasel keskajal Frangi riigi kõrge õukonnaametnik ja õuekohtu eesistuja, hiljem kuurvürst Reini alal

pfui
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab (peenutsevalt) vastikust, põlastust, üleolekut vms

pg
trükise mahu arvestamise ühik, mis väljendab trükitöö hulka: võrdub poole paberipoognaga, mille mõlemale küljele on trükitud, sisaldab hrl 16 lk

ph
mittesüsteemne valgustustiheduse ühik

phon
helivaljuse mittesüsteemne mõõtühik

phuh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab halvakspanu, põlastust või kergendustunnet

phuuh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ehmatust, ebameeldivustunnet või kergendustunnet

phäh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab põlastust, halvakspanu, üleolekut

piaal
[nimisõna, substantiiv]
1. portselan- või fajansskausike, mida kasutatakse idamaades peamiselt tee joomiseks

2. lai kõrvata teetass Kesk-Aasia rahvastel

pianiino
[nimisõna, substantiiv]
1. klaver, mille ristkülikukujuline kõlakast, haamermehhanism ja keeled on püstasendis

2. vertikaalselt asetsevate keeltega klaver

pianism
[nimisõna, substantiiv]
1. klaverimängukunst või -tehnika

2. tehniline osavus või kunstimeisterlikkus klaverimängus või klaverimuusika loomisel

3. klaverimängukunst

pianissimo
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) väga vaikselt, õige tasa

pianissimo
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikapala väga vaikne esitus

2. väga vaikselt esitatav koht muusikapalas

pianist
[nimisõna, substantiiv]
klaverimuusika loov tõlgendaja ja esitaja

piano
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) vaikselt, tasa

piano
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikapala vaikne esitus

2. vaikselt esitatav koht muusikapalas

pianoola
[nimisõna, substantiiv]
1. klaver, mis mängib mehaaniliselt suruõhu ja perfolindi abil

2. isemängiv klaver

piassaava
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk jäme elastne pruun või mustjas kiud, mida saadakse raffiapalmi ja veel paari sama perekonna palmiliigi lehetupest ja leherootsust

2. mõne palmi elastne kiudaine

piaster
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem rahaühik nt Egiptuses, Süürias, Liibanonis ja Sudaanis

2. münt Egiptuses, Süürias ja mujal

pibo
[nimisõna, substantiiv]
suusamütsi tüüpi müts (hrl tutita)

picadillo
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerika veiselihahautis köögiviljadega ja muude lisanditega

pickleball
[nimisõna, substantiiv]
tennist ja lauatennist ühendav spordiala, mida mängitakse sulgpalliväljakulaadsel väljakul aukudega plastpalli reketiga üle võrgu lüües

pidal
[nimisõna, substantiiv]
krooniline nakkushaigus, mis tabab peamiselt nahka ja närvisüsteemi

pidalitõbi
[nimisõna, substantiiv]
krooniline nakkushaigus, mis tabab peamiselt nahka ja närvisüsteemi

pidalitõbila
[nimisõna, substantiiv]
1. pidalitõbiste ravila ja varjupaik

2. pidalitõbiste ravila

pidalitõbine
[nimisõna, substantiiv]
pidalitõves olev inimene

pidama
[tegusõna, verb]
1. (hrl mingi tegevusalaga ühenduses:) midagi või kedagi kestvamalt enda kasutuses või käsutuses hoidma

2. koduloomi kasvatama

3. koduloomi või kodulinde kasvatama

Ühendtegusõnad: kinni pidama, kinni pidama, maha pidama, maha pidama, paika pidama, paika pidama, vastu pidama, vastu pidama, välja pidama, välja pidama, ära pidama, ära pidama, ülal pidama, ülal pidama, üleval pidamaüleval pidama

pidama
[tegusõna, verb]
1. vaja olema, kohustatud või sunnitud olema

2. olema sunnitud või kohustatud midagi tegema

Ühendtegusõnad: kinni pidama, kinni pidama, maha pidama, maha pidama, paika pidama, paika pidama, vastu pidama, vastu pidama, välja pidama, välja pidama, ära pidama, ära pidama, ülal pidama, ülal pidama, üleval pidamaüleval pidama

pidamatus
[nimisõna, substantiiv]
1. võimetus mingit eritust takistada (eriti uriinipidamatuse kohta)

2. mingi pidurduse puudumine

pidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi kestvalt enda kasutuses või käsutuses hoidmine (koos kaasnevate kohustuste täitmisega)

2. põllumajandusloomade kasvatamine

3. enda kasutuses hoidmine

pidamisala
[nimisõna, substantiiv]
tõuke ajal lund puudutav klassikasuusa keskosa põhi, kuhu pannakse tagasilibisemise vähendamiseks vastavat määret

pidamismääre
[nimisõna, substantiiv]
1. suusamääre, mida kasutatakse suusa tagasilibisemise vähendamiseks

2. suusamääre, mida kasutatakse suusa libisemise vähendamiseks

pidamisteip
[nimisõna, substantiiv]
tagasilibisemist vähendavat määret sisaldav teip, mis kleebitakse suusapõhja pidamisalale

pidavus
[nimisõna, substantiiv]
mitteläbilaskvus, kindlus

pide
[nimisõna, substantiiv]
1. eseme käepide

2. käepide

pideheli
[nimisõna, substantiiv]
eelmisest akordist hetkeks kõlama jääv heli

pidekaar
[nimisõna, substantiiv]
1. noodikirja märk, millega ühendatakse seotult esitatavad noodid või kaks kõrvuti asetsevat ja võrdse kõrgusega heli

2. (noodikirjamärk)

pidepael
[nimisõna, substantiiv]
pael venida võivate õmbluste tugevdamiseks

pidepunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. miski kindel, millele võib toetuda, mis pakub tuge või abi

2. aluseks või orientiiriks olev asjaolu või tõsiasi

pidetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes pole leidnud kohta ühiskonnas või kel puudub side minevikuga, juurteta

2. (millegi rahutult, pinnaliselt liikuva, pealispindse kohta)

pidetus
[nimisõna, substantiiv]
1. (meeleseisundi kohta:) suutmatus leida oma kohta ühiskonnas, tähenduslikku sidet teiste inimeste ja minevikuga, sellega kaasnev tühjusetunne, rahutus ja ebakindlus

2. (olukorra kohta, millega seostuvad rahutus, pealispindsus, kiire muutlikkus, määramatus)

pidev
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühtlase (ajalise) protsessina kulgev

2. kogu aeg või väga tihti ettetulev, toimuv või korduv

3. selline, mis toimub või kulgeb ühtlase protsessina, ilma pausideta

pidevalt
[määrsõna, adverb]
1. kogu aeg, ilma vahet pidamata

2. (väga) tihti

3. nii, et toimub või kestab kogu aeg, ilma pausideta

pidevjoon
[nimisõna, substantiiv]
katkematu joon

pidevsignaal
[nimisõna, substantiiv]
pidev signaal, millel on lõpmatu arv olekuid ning mida saab igal ajahetkel mõõta

pidevus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi pidev toimimine, katkematu või järjepidev olek

2. pidev toimimine

3. järjepidevus

pidevusetus
[nimisõna, substantiiv]
millegi mittepidev, katkendlik toimimine, sujuvuse või järjepidevuse puudumine, katkeline või katkestatud olek

pidevuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias)

pidevusvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
(mehaanikas:) võrrand, mis näitab, et tõenäosustihedus muutub vastavalt klassikalise mehaanika seadustele klassikalise kiirusega või igas punktis

pidevõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppimine kogu elu jooksul

pidi
[postpositsioon, tagasõna]
1. piki mingit pinda, rada vms (liikudes), midagi mööda või millegi kaudu

2. mingi mõttelise liini kaudu

3. mööda mingit teed või pinda

pidžaama
[nimisõna, substantiiv]
1. pükstest ja jakist koosnev magamisriietus

2. pükstest ja särgist koosnev komplekt, milles inimene magab

pidžaamapidu
[nimisõna, substantiiv]
hrl laste või teismeliste pidu ööbimisega

pidžaamapüksid
[nimisõna, substantiiv]
pidžaama juurde kuuluvad püksid

pidžin
[nimisõna, substantiiv]
1. eri keeli kõnelevate inimrühmade suhtluses kasutatav lihtsa ehitusega segakeel, mis omandatakse teise keelena, mitte emakeelena (nt asumaades inglise, portugali vm keele alusel ning kohalike keelte mõjul kujunenud segakeeled)

2. segakeel, eriti inglise ja kohaliku keele segu

pidžineeruma
[tegusõna, verb]
pidžiniks kujunema

pidžinkeel
[nimisõna, substantiiv]
1. eri keeli kõnelevate inimrühmade suhtluses kasutatav lihtsa ehitusega segakeel, mis omandatakse teise keelena, mitte emakeelena (nt asumaades inglise, portugali vm keele alusel ning kohalike keelte mõjul kujunenud segakeeled)

2. segakeel, eriti inglise ja kohaliku keele segu

pidu
[nimisõna, substantiiv]
1. seltskondlik koosviibimine hrl söökide-jookide ja meelelahutusega

2. tantsuõhtu või rahvapidu

3. üritus, kus sõbrad kohtuvad, et lõbusalt aega veeta, süüa ja juua

piduehtes
[määrsõna, adverb]
ehitud olekus

piduehtesse
ehitud olekusse

piduhoog
[nimisõna, substantiiv]
hoogne, äge pidutsemine

piduking
[nimisõna, substantiiv]
king pidulikumateks juhtudeks

pidukleit
[nimisõna, substantiiv]
kleit pidulikumateks juhtudeks

pidukuub
[nimisõna, substantiiv]
pidulikul puhul kantav kuub

pidukõne
[nimisõna, substantiiv]
aktusel vm pidulikul puhul peetav kõne

pidukõneleja
[nimisõna, substantiiv]
peokõne pidaja

pidulaud
[nimisõna, substantiiv]
kaetud laud pidusöögiks

pidulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingi sündmuse tähistamisega seotud, selle juurde kuuluv

2. erilist peotunnet väljendav või sisendav

3. mingi sündmuse tähistamisega seotud

4. selleks sobiv

pidulikustama
[tegusõna, verb]
pidulikku ilmet andma, pidulikuks tegema

piduline
[nimisõna, substantiiv]
peost osavõtja

pidulipp
[nimisõna, substantiiv]
pidulikul puhul heisatud lipp

pidumaja
[nimisõna, substantiiv]
1. maja, kus peetakse pidu

2. maja ja asutus, mis korraldab pidusid, rendib selleks ruume vms

pidumeeleolu
[nimisõna, substantiiv]
1. pidutsemise tuju, peotuju

2. pidulik meeleolu

pidune
[omadussõna, adjektiiv]
1. eriline, mitte igapäevane, peotunnet väljendav või sisendav

2. pidulikuks puhuks kohane

3. pidulik

pidune
[omadussõna, adjektiiv]
1. kantud või pruugitud, kauasest kandmisest või kasutamisest kulunud

2. peetud, kantud, pruugitud

pidupäev
[nimisõna, substantiiv]
mingi tähtpäev, mõne sündmusega seotud pidulik või muidu rõõmus päev (vastandina argipäevale)

pidupäevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. puhke- või pidupäevale vastav või kohane, hrl rõõmus ja pidulik

2. rõõmus, pidulik

pidupäevaselt
[määrsõna, adverb]
puhke- või pidupäevale, pidulikule sündmusele vastavalt või kohaselt

pidur
[nimisõna, substantiiv]
1. seade masina või selle osa liikumise aeglustamiseks ja peatamiseks või soovitava asendi säilitamiseks

2. seade, mille abil juht saab sõidukit peatada või selle liikumist aeglasemaks muuta

pidurdama
[tegusõna, verb]
1. piduri abil sõiduki või seadme liikumist aeglustama või peatama

2. sõiduki kiirust vähendama või sõidukit peatama

pidurdamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida pole võimalik peatada

2. ohjeldamatu, talitsematu

pidurdamatult
[määrsõna, adverb]
1. ohjeldamatult, nii et ei saa pidama

2. ilma et miski peataks või pidurdaks

3. ohjeldamatult

pidurdamine
[nimisõna, substantiiv]
piduri abil sõiduki või seadme liikumise aeglustamine või peatamine

pidurdatus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimne, hingeline loidus ja ükskõiksus, liigutuste aeglus vms

2. pidurdatud olek

pidurdavalt
[määrsõna, adverb]
1. (protsessi, arengut) aeglustavalt, takistavalt

2. ärritust pärssivalt

pidurduma
[tegusõna, verb]
edenemises, kulgemises või liikumisel takistatud olema, seisma jääma või aeglustuma

pidurdus
[nimisõna, substantiiv]
1. pidurdamine (hrl sõiduki liikumisel)

2. pidurdamine

3. pidurdumine

pidurdusenergia
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki pidurdamise käigus tekkiv soojusenergia

pidurdusjälg
[nimisõna, substantiiv]
pidurdamisest jäänud jälg teel, tänaval

pidurduskiirgus
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetkiirgus, mis tekib laenguga osakese pidurdumisel elektri- või magnetväljas

pidurdusmaa
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, mille sõiduk läbib pidurdamise hetkest kuni täieliku peatumiseni

pidurdusmootor
[nimisõna, substantiiv]
rakettmootor lennuaparaadi või selle osa lennukiiruse vähendamiseks

pidurdusprotsess
[nimisõna, substantiiv]
erutuse teket ja levimist tõkestav närviprotsess

pidurdusseisund
[nimisõna, substantiiv]
seisund, milles on vähenenud või kadunud närvirakkude võime vastu võtta ärritusi

pidurdustee
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, mille sõiduk läbib pidurdamise hetkest kuni täieliku peatumiseni

pidurdusteekond
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, mille sõiduk läbib pidurdamise hetkest kuni täieliku peatumiseni

pidurdusviis
[nimisõna, substantiiv]
tehniline võte pidurdamiseks (nt suusatamises)

pidurdusvõime
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduki suutlikkus teatud ajaühikus kiirus maha võtta ja pidurdada

pidurefektoorium
[nimisõna, substantiiv]
pidulik kokkutuleku ruum kloostris või ordulinnuses

piduriabi
[nimisõna, substantiiv]
(autos:) elektrooniline seade, mis ohuolukorras valib iga ratta jaoks parima pidurduse

piduriided
[nimisõna, substantiiv]
pidulikul puhul, pidudel kantav riietus

piduriietus
[nimisõna, substantiiv]
pidulikuks puhuks mõeldud riietus

pidurikang
[nimisõna, substantiiv]
kangikujuline piduripedaal

piduriketas
[nimisõna, substantiiv]
pidurdav ketas (ketaspiduril)

piduriklots
[nimisõna, substantiiv]
komposiitmaterjalist detail, mida pidurdamisel surutakse vastu pöörlevat piduri ketast

pidurikonn
[nimisõna, substantiiv]
piduripedaali külge ühendatud lüliti, mis paneb tööle pidurituled

pidurilint
[nimisõna, substantiiv]
pidurdav lint (lintpiduril)

piduripedaal
[nimisõna, substantiiv]
pedaal piduri käiku rakendamiseks mootorsõidukitel

pidurisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
ühtne süsteem, mis käivitab sõiduki rataste juures olevad pidurid ja mida saab kontrollida vajutusega piduripedaalile

piduritrummel
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki velje külge kinnitatud trummel, mille sees on pidurdusmehhanism (trummelpiduril)

pidurituli
[nimisõna, substantiiv]
liiklusvahendi pidurdamise ajal põlev punane tagatuli, mis hoiatab taga sõitvaid juhte

pidurivedelik
[nimisõna, substantiiv]
pidurisüsteemides kasutatav vedelik

piduriõli
[nimisõna, substantiiv]
pidurisüsteemides kasutatav vedelik

piduroog
[nimisõna, substantiiv]
hrl rikkalik valik toite, mis on tehtud pidulikuks puhuks

pidurõivas
[nimisõna, substantiiv]
pidulikul puhul, pidudel kantav riietusese

pidurüü
[nimisõna, substantiiv]
1. (piduliku, ehitud välimuse kohta)

2. pidulik välimus

pidusaal
[nimisõna, substantiiv]
(suurem) pidude ja pidustuste korraldamise ruum

pidustus
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse tähistamiseks korraldatav uhke, pidulik üritus või ürituste sari

pidusöök
[nimisõna, substantiiv]
rikkalik, pidulik söömaaeg

pidusööming
[nimisõna, substantiiv]
rikkalik, pidulik söömaaeg

pidutoit
[nimisõna, substantiiv]
hrl rikkalik valik toite, mis on tehtud pidulikuks puhuks

pidutsema
[tegusõna, verb]
pidu pidama, midagi koos olles lõbusalt tähistama või muidu lõbutsedes aega veetma

pidutuju
[nimisõna, substantiiv]
pidutsemiseks kohane meeleolu, tahtmine pidutseda

piduvõõras
[nimisõna, substantiiv]
peokülaline, peoline

piduõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune pidu

piduülikond
[nimisõna, substantiiv]
ülikond pidudel vm pidulikumatel juhtudel kandmiseks

piercing
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalesta vm kehaossa ehte kandmiseks augu tegemine

piesoelekter
[nimisõna, substantiiv]
1. vastandmärgilised elektrilaengud, mis tekivad mõne aine (nt kvartsi) kristallis deformeerimisel

2. kristallides rõhu toimel tekkivad elektrilaengud

piesoelektriline
[omadussõna, adjektiiv]
kvartskristallis vm materjalis mehaanilise surve tõttu tekkiva elektriga seotud

piesomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. pealt lahtine läbipaistev püsttoru, mida kasutatakse ainete kokkusurutavuse, nt põhjavee rõhu mõõtmiseks

2. riist ainete kokkusurutavuse mõõtmiseks

pieteeditunne
[nimisõna, substantiiv]
1. aukartus, sügav austus ja lugupidamine

2. aukartus, sügav austus

pieteet
[nimisõna, substantiiv]
1. aukartus, sügav austus ja lugupidamine

2. aukartus, sügav austus

pieteetlik
[omadussõna, adjektiiv]
täis sügavat austust ja lugupidamist, pieteeditundeline

pietism
[nimisõna, substantiiv]
17.–19. sajandi luterlik usuliikumine, mis taotles sisemist vagadust ja tegusat ligimesearmastust

piff
[nimisõna, substantiiv]
(tüdruku, noore naise kohta, sageli seksuaalse alatooniga))

pigatasandik
[nimisõna, substantiiv]
1. suur lainjas või nõrgalt künklik tasandik, mis on kujunenud mäestikest pikaajalise murenemise ja kulumise tagajärjel

2. kulumiskindlaist kivimeist kõrgendik

pigem
[määrsõna, adverb]
1. (valiku puhul:) midagi eelistades, millegi poole kaldudes

2. kasuta siis, kui tahad näidata, kumba sa kahest võimalusest eelistad

pigemini
[määrsõna, adverb]
1. (valiku puhul:) midagi eelistades, millegi poole kaldudes

2. kasuta siis, kui tahad näidata, kumba sa kahest võimalusest eelistad

pigi
[nimisõna, substantiiv]
tumepruun kuni must tahke või sitke aine (tõrva või õli destilleerimise jääk)

pigijas
[omadussõna, adjektiiv]
pigi meenutav, pigitaoline

pigikarva
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti must (ja läikiv), must kui pigi

pigikäpp
[nimisõna, substantiiv]
(hrl omaaegse kingsepa kohta)

pigilaiksus
[nimisõna, substantiiv]
seenhaigus, mille korral taime (nt vahtra) lehtedele tekivad mustad laigud

pigilapp
[nimisõna, substantiiv]
nahatükk, mille vahel kingsepal oli õmblusniidi pigitamise pigi

pigilind
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel kunagi ei vea, alaline ebaõnnestuja

pigilõng
[nimisõna, substantiiv]
pigitraat

pigimatt
[nimisõna, substantiiv]
kleebitav bituumenleht või matt vibratsiooni või müra vähendamiseks (nt autos)

pigimust
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti must (ja läikiv), must kui pigi

pigimüts
[nimisõna, substantiiv]
väike ümmargune pealaele liibuv müts, juutide traditsiooniline peakate

pigine
[omadussõna, adjektiiv]
1. pigiga koos või kaetud

2. pigiga koos

piginukk
[nimisõna, substantiiv]
keskaja lossi tornide ja kaitsemüüride ülaosas eenduv väike alt lahtine ärkelehitis, mille kaudu valati vaenlasele keevat vett, tõrva vms kaela

pigis
[määrsõna, adverb]
täbaras olukorras, hädas

pigisse
[määrsõna, adverb]
täbarasse olukorda, hätta

pigist
[määrsõna, adverb]
täbarast olukorrast, hädast välja

pigistama
[tegusõna, verb]
1. kinni haarates või vajutades tugevat survet avaldama

2. mingisse asendisse, seisundisse või mingis suunas suruma

3. kui sa midagi pigistad, siis sa haarad sellest kinni ja surud selle peale kõvasti

Ühendtegusõnad: kinni pigistama, kinni pigistama, kokku pigistama, kokku pigistama, välja pigistamavälja pigistama

pigisti
[nimisõna, substantiiv]
pigistusvahend

pigistuma
[tegusõna, verb]
kokkupigistatud seisu tõmbuma

pigistus
[nimisõna, substantiiv]
füüsiline pigistamine või surumine

pigistuslüps
[nimisõna, substantiiv]
1. nisade pigistamisega toimuv käsitsilüps

2. nisade pigistamisega

pigistustunne
[nimisõna, substantiiv]
pigistav, suruv tunne südames vm, mis hrl osutab mingile haigusseisundile

pigisüsi
[nimisõna, substantiiv]
1. fossiilse söe pigimust läikiv poleeritav teisend, mida kasutatakse peamiselt iluasjakeste, nt ehete valmistamiseks

2. söe pigimust erim

pigitama
[tegusõna, verb]
1. pigiga katma või immutama

2. pigiseks ajama

3. pigiga katma v immutama

pigitraat
[nimisõna, substantiiv]
1. pigitatud jäme linane niit, mida kasutati naha õmblemiseks

2. pigitatud niit naha õmblemiseks

pigituma
[tegusõna, verb]
pigiga kattuma, pigist läbi imbuma

pigmendilaik
[nimisõna, substantiiv]
pigmendi ladestus nahas tumedama laiguna

pigmendipuudus
[nimisõna, substantiiv]
1. tumeda loodusliku värvipigmendi (melaniini) osaline või täielik puudumine inimestel, loomadel ja lindudel

2. pigmendi puudumine

pigmendirakk
[nimisõna, substantiiv]
värvainet sisaldav valgust peegeldav rakk (nt nahas)

pigmenditus
[nimisõna, substantiiv]
1. tumeda loodusliku värvipigmendi (melaniini) osaline või täielik puudumine inimestel, loomadel ja lindudel

2. pigmendi puudumine

pigment
[nimisõna, substantiiv]
organismides leiduv looduslik värvaine, mis annab koele vm värvuse

pigmentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. loodusliku värvipigmendi normaalne või haiguslik ladestus organismi kudedes

2. pigmendi ladestus organismi kudedes

pigmentatsioonihäire
[nimisõna, substantiiv]
tumeda loodusliku värvipigmendi (melaniini) ladestuse hälve, nt heledamad või tumedamad laigud nahal

pigmenteerima
[tegusõna, verb]
tumedamat värvust andma

pigmenteeruma
[tegusõna, verb]
1. loodusliku värvipigmendi mõjul tumedamat värvust omandama

2. pigmenti omandama

pigmentkasvaja
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline kasvaja, mis areneb tumedat värvainet (melaniini) valmistavatest rakkudest

pigmentkivi
[nimisõna, substantiiv]
sapipõies moodustuv musta värvi, peamiselt bilirubiini sisaldav sapikivi

pigmentsünnimärk
[nimisõna, substantiiv]
naha pigmendirakkudest (melanotsüütidest) moodustunud pruunikas sünnimärk

pihad
[nimisõna, substantiiv]
turjakõõlused või -lihased

pihajoon
[nimisõna, substantiiv]
1. piha piirjoon

2. piht

pihakoht
[nimisõna, substantiiv]
1. piha piirjoon

2. piht

pihaluu
[nimisõna, substantiiv]
1. lame kolmnurkne paariline luu rindkere tagaküljel (inimesel ja imetajatel)

2. luu rindkere tagaküljel

pihaosa
[nimisõna, substantiiv]
1. rõiva osa, mis katab rindkeret (ka selga, turja)

2. rõival

pihasoon
[nimisõna, substantiiv]
turjal olev kõõlus (või lihas)

pihasooned
[nimisõna, substantiiv]
turjakõõlused või -lihased

pihavolang
[nimisõna, substantiiv]
kroogitud lühike sats, mis on kinnitatud pluusi, jaki või kleidi taljekõrgusele

pihelgane
[omadussõna, adjektiiv]
1. pihlakapuust tehtud

2. pihlakapuust, pihlaka-

pihelgas
[nimisõna, substantiiv]
1. liitlehtede, valgete või roosade õite ja väikeste mõrkjashapude viljadega lehtpuu või -põõsas, Eestis suurte valgete õisikute ning sügisel punaste marjakobaratega puu või põõsas

2. puu, mille küljes kasvavad mõrud punased marjad

pihid
[nimisõna, substantiiv]
tangidekujuline pikkade harudega tööriist esemete kinnihoidmiseks sepistamisel

pihiisa
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu kirikus vaimulik, kes võtab usklikke pihile

2. inimene, kellele midagi üles tunnistatakse, südamelt ära räägitakse

pihik
[nimisõna, substantiiv]
riietuseseme pihaosa

pihikpüksid
[nimisõna, substantiiv]
pihaosaga püksid (nt tööpükstena, lastel)

pihikseelik
[nimisõna, substantiiv]
pihaosaga, õlgadele kinnituv seelik

pihikvest
[nimisõna, substantiiv]
taljesse õmmeldud või seda rõhutav vest

pihikõne
[nimisõna, substantiiv]
(luteri kirikus) pihilistele peetav kõne

pihilaps
[nimisõna, substantiiv]
pihiline oma pihiisa suhtes

pihiline
[nimisõna, substantiiv]
1. pihist (ja armulauast) osavõtja

2. pihist osavõtja, pihtija

pihisaladus
[nimisõna, substantiiv]
vaimuliku kohustus mitte avaldada talle pihil räägitut, samuti isikut, kes pihil käis

pihitool
[nimisõna, substantiiv]
katoliku kirikus kahe- või kolmeosaline kabiin, kus pihtija saab pihiisale (tundmatuks jäänuna) kabiini vaheseinas oleva võretatud ava kaudu pihtida

pihk
[nimisõna, substantiiv]
käelaba sisemine külg

pihk
[nimisõna, substantiiv]
paljude taimede, eriti okaspuude eritatav klaasitaoliselt läbipaistev või tuhm sitke, veniv ja kleepuv mass

pihkama
[tegusõna, verb]
1. lekkima, (gaasi või vedelikku) läbi laskma

2. vedelikku, gaasi läbi laskma, lekkima

pihkane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimenimetustes:) kleepuv, vaigune

2. kleepuv

pihkekindel
[omadussõna, adjektiiv]
vedelikku või gaasi mitte läbi laskev

pihklane
[nimisõna, substantiiv]
1. metsakahjur, männikärsakat meenutav kärsaku keskele kinnituvate tundlatega kärsakas

2. kärsakas

pihkmine
[omadussõna, adjektiiv]
(labakäega seoses:) peopesapoolne

pihkpime
[omadussõna, adjektiiv]
kottpime

pihkseong
[nimisõna, substantiiv]
(paariliste) käte seotud-olek vastamisi pihkudega (nt võimlemises, rahvatantsus)

pihkuma
[tegusõna, verb]
1. (vedeliku, gaasi kohta:) läbi, välja imbuma

2. läbi imbuma

pihkur
[nimisõna, substantiiv]
(mehe kohta:) onanist

pihkvalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Pihkva elanik

2. Pihkvast pärit inimene

pihl
[nimisõna, substantiiv]
1. liitlehtede, valgete või roosade õite ja väikeste mõrkjashapude viljadega lehtpuu või -põõsas, Eestis suurte valgete õisikute ning sügisel punaste marjakobaratega puu või põõsas

2. puu, mille küljes kasvavad mõrud punased marjad

pihlakakobar
[nimisõna, substantiiv]
pihlakamarjade kobar

pihlakakoi
[nimisõna, substantiiv]
pisiliblikas, kelle röövik kahjustab õunu ja pihlakamarju

pihlakamari
[nimisõna, substantiiv]
pihlakapuu marjataoline vili

pihlakane
[omadussõna, adjektiiv]
1. pihlakapuust tehtud

2. pihlakapuust, pihlaka-

pihlakapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. liitlehtede, valgete või roosade õite ja väikeste mõrkjashapude viljadega lehtpuu või -põõsas, Eestis suurte valgete õisikute ning sügisel punaste marjakobaratega puu või põõsas

2. puu, mille küljes kasvavad mõrud punased marjad

pihlakas
[nimisõna, substantiiv]
1. liitlehtede, valgete või roosade õite ja väikeste mõrkjashapude viljadega lehtpuu või -põõsas, Eestis suurte valgete õisikute ning sügisel punaste marjakobaratega puu või põõsas

2. puu, mille küljes kasvavad mõrud punased marjad

pihlakavein
[nimisõna, substantiiv]
pihlakamarjadest valmistatud vein

pihlakobar
[nimisõna, substantiiv]
pihlakamarjade kobar

pihlamari
[nimisõna, substantiiv]
pihlakapuu marjataoline vili

pihlapunane
[omadussõna, adjektiiv]
oranžika varjundiga punane, pihlaka värvi

pihlapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. liitlehtede, valgete või roosade õite ja väikeste mõrkjashapude viljadega lehtpuu või -põõsas, Eestis suurte valgete õisikute ning sügisel punaste marjakobaratega puu või põõsas

2. puu, mille küljes kasvavad mõrud punased marjad

pihlapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
(põõsana kasvav) pihlakas

pihlenelas
[nimisõna, substantiiv]
pihlakalehti meenutavate lehtedega valgeõieline põõsas Aasias, Eestis ilupõõsana

piht
[nimisõna, substantiiv]
1. vöökoht ja sealt pisut ülespoole

2. vöökoht, talje

piht
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu kirikus pattude ülestunnistamine ja kahetsemine vaimuliku ees

piht
[nimisõna, substantiiv]
raudklamber põleva peeru hoidmiseks (kinnitati tulejala külge, ahju- või koldekivide vahele)

pihta
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. (puutudes) vastu

2. suunas, sihis (hrl tabamise eesmärgil)

3. nii, et miski tabab

4. suunas, poole (et tabada)

pihtaed
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe palkidest või jämedatest postidest püsttara

2. tihe latt- v lipptara

pihtama
[tegusõna, verb]
[märki] tabama

pihtas
[määrsõna, adverb]
1. pihta läinud või saanud, tabanud

2. pihta saanud v läinud

pihtasaamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi tabamine (nt laskmisel)

pihtima
[tegusõna, verb]
avameelselt kellelegi midagi südamelt ära rääkima või üles tunnistama

pihtimus
[nimisõna, substantiiv]
tegude, tundmuste, salajaste mõtete südamelt ära rääkimine, nende avameelne ülestunnistamine

pihtimuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kirjutaja) sisemaailma, kõige isiklikumaid ja salajasemaid hingekihistusi avav

2. pihtimusele omane

pihtkasukas
[nimisõna, substantiiv]
lühike kasukas

pihtkond
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne alajaotus suuremates linnakogudustes (hrl omaette õpetajaga)

pihtkuub
[nimisõna, substantiiv]
vanasti kantud kurguni nööbitav, hrl kehasse töödeldud pintsakutaoline meesterõivas

pihttara
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe palkidest või jämedatest postidest püsttara

2. tihe latt- v lipptara

pihtvastne
[nimisõna, substantiiv]
mageveekarpide ujumisvõimetu vastne

pihu
[nimisõna, substantiiv]
1. väga peened kübemed või (vihma)piisakesed

2. põrm, kübeke

pihuarvuti
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, umbes peopesa suurune arvuti, mida tänapäeval saab kasutada nii veebibrauserina kui ka telefonina

2. taskuarvuti

pihukirves
[nimisõna, substantiiv]
peos hoitav terava otsa ja teravate servadega algeline kiviaja tööriist

pihukonsool
[nimisõna, substantiiv]
mõõtmetelt väike, taskusse või pihku mahtuv seade videomängude mängimiseks

pihulumi
[nimisõna, substantiiv]
peenike (kuiv) lumi

pihunema
[tegusõna, verb]
terviklikkust, ühtsust kaotama, (laiali) lagunema, tühiseks muutuma

pihupeen
[omadussõna, adjektiiv]
väga väikestest aineosakestest või piisakestest koosnev

pihupeenike
[omadussõna, adjektiiv]
väga väikestest aineosakestest või piisakestest koosnev

pihupesa
[nimisõna, substantiiv]
peo keskmine osa, peo õõnsus

pihuraamat
[nimisõna, substantiiv]
väikeses, taskuformaadis raamat (nt teatmik)

pihus
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
käes, käte vahel

pihus
[nimisõna, substantiiv]
1. lenduvate pritsmetena pihustatav aine (nt ravim, värv, puhastusvahend)

2. pihustatav aine (nt ravimina)

pihuseade
[nimisõna, substantiiv]
väike elektrooniline seade, mida on kerge kaasas kanda ja kasutada (nt nutitelefon, tahvelarvuti, mängukonsool)

pihustama
[tegusõna, verb]
mingit ainet peene pihuna, üliväikeste hajutatud osadena millegi peale, laiali levitama (hrl spetsiaalse seadme abil)

pihusti
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, millega mingit ainet peene pihuna, üliväikeste hajutatud osadena millegi peale, laiali levitatakse

2. seade

pihustuma
[tegusõna, verb]
1. peene pihuna, üliväikeste hajutatud osadena kuskilt välja, millegi peale, laiali levima

2. peeneks pihuks, väikesteks osadeks lagunema

3. udustuma, peenestuma

pihustus
[nimisõna, substantiiv]
mingi aine peene pihuna, üliväikeste hajutatud osadena millegi peale, laiali levitamine (hrl spetsiaalse seadme abil)

pihutama
[tegusõna, verb]
peent vihma või lund sadama

pihutäis
[nimisõna, substantiiv]
pihku mahtuv kogus

pihuvihm
[nimisõna, substantiiv]
1. väga väikestest piiskadest koosnev vihm

2. peenike vihm

pihv
[nimisõna, substantiiv]
1. hakklihasegust valmistatud kotletilaadne praetud toidupala

2. hakkbiifsteek

3. hakklihast valmistatud kotleti moodi toit, mida praetakse

pii
[nimisõna, substantiiv]
peenike pulgake, pinnuke või konksuke (teiste samasuguste reas)

pii
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku 16. täht (Π, π), ladina tähestikus p

2. kreeka täht

piibar
[nimisõna, substantiiv]
1. õõnestatud puuoksast valmistatud või puukoorest keeratud ilma sõrmeavadeta kooniline toru, endisaja karjaste puhutav mänguriist

2. toru

piibel
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu õpetuse aluseks olev, Uuest ja Vanast Testamendist koosnev pühade tekstide kogu, ristiusu pühakiri

2. pühade tekstide kogu kristlikus religioonis

piibelehetinktuur
[nimisõna, substantiiv]
piibelehtedest alkoholitõmmisena valmistatud vedel ravim

piibeleht
[nimisõna, substantiiv]
1. hästi lõhnavate valgete kellukjate õitega kevadlill

2. lill, millel on palju valgeid õisi ja tugev lõhn

piibellik
[omadussõna, adjektiiv]
Piiblis esinev või Piiblile iseloomulik, Piiblist lähtuv või võetud

piiber
[nimisõna, substantiiv]
1. siseveekogude kallastel kolooniatena elutsev hästi ujuv soomuselise lapiku sabaga karusloom

2. väike loom, kellel on lai saba ja paks karv. Koprad lõhuvad hammastega puid ja ehitavad neist tammesid

piibitama
[tegusõna, verb]
(sõidukite kohta:) signaali andma

piibliaineline
[omadussõna, adjektiiv]
piibli ainestikku käsitlev

piiblikeel
[nimisõna, substantiiv]
Piiblis kasutatav keel

piiblikeelend
[nimisõna, substantiiv]
Piiblis kasutatav keelend (püsiühend, konstruktsioon, arhaism vm)

piiblikoht
[nimisõna, substantiiv]
tekstiosa Piiblis, Piibli kirjakoht

piiblikonkordants
[nimisõna, substantiiv]
tähestikuline piiblisõnade ja -tsitaatide kogum koos viidetega kohtadele, kus need esinevad

piiblikonverents
[nimisõna, substantiiv]
üks kolmest Piibli eestikeelse tõlke ettevalmistamiseks korraldatud nõupidamisest 17. sajandil

piiblilugu
[nimisõna, substantiiv]
Piiblis esinev lugu või legend

piiblimotiiv
[nimisõna, substantiiv]
Piiblist võetud, sealt pärinev motiiv

piiblinimi
[nimisõna, substantiiv]
Piiblis esinev, sellest lähtuv nimi (nt Joosep, Debora)

piibliraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu õpetuse aluseks olev, Uuest ja Vanast Testamendist koosnev pühade tekstide kogu, ristiusu pühakiri

2. pühade tekstide kogu kristlikus religioonis

piiblisalm
[nimisõna, substantiiv]
1. peatüki numereeritud alajaotus Piiblis

2. piiblisalm

piibliselts
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis tegeleb piibli väljaandmise ja levitamisega

piiblisõna
[nimisõna, substantiiv]
Piibel, selle tekst või kirjakoht

piibliteemaline
[omadussõna, adjektiiv]
piibli ainestikku käsitlev

piiblitekst
[nimisõna, substantiiv]
Piiblis sisalduv tekst

piiblitsitaat
[nimisõna, substantiiv]
sõnasõnaline väljavõte Piibli tekstist

piiblitund
[nimisõna, substantiiv]
palvetund, kus kõneleja seletab mingit piiblikohta või teatud teemat piibli valgusel

piiblitõlge
[nimisõna, substantiiv]
Piibli tõlge

piiblivöö
[nimisõna, substantiiv]
USA lõunapoolsed osariigid, mille elanikud peavad ennast väga religioosseks ning on valdavalt konservatiivsete vaadetega

piibrikrae
[nimisõna, substantiiv]
piibrinahkne, piibrinahka krae

piibrinahk
[nimisõna, substantiiv]
kopralt saadud karusnahk

piibujutt
[nimisõna, substantiiv]
jõudehetkel niisama räägitav (muhe) jutt

piibukaha
[nimisõna, substantiiv]
piibu jämedam ots, milles on õõnsus tubaka jaoks

piibukolu
[nimisõna, substantiiv]
piibu jämedam ots, milles on õõnsus tubaka jaoks

piibulips
[nimisõna, substantiiv]
piibuvarre peenem, suhu käiv osa

piibumees
[nimisõna, substantiiv]
(piibu)suitsetaja

piibumeister
[nimisõna, substantiiv]
piipude valmistaja

piibunosu
[nimisõna, substantiiv]
väike lühike piip

piibunõel
[nimisõna, substantiiv]
peenike ork piibukaha puhastamiseks

piibuork
[nimisõna, substantiiv]
peenike ork piibukaha puhastamiseks

piibupea
[nimisõna, substantiiv]
piibu jämedam ots, milles on õõnsus tubaka jaoks

piibupigi
[nimisõna, substantiiv]
suitsetamisel hrl piibukaha põhja kogunev tume jääk

piibupits
[nimisõna, substantiiv]
piibuvarre peenem, suhu käiv osa

piibusuits
[nimisõna, substantiiv]
piibu suitsetamisel tekkiv suits

piibutama
[tegusõna, verb]
1. (vesi)piipu suitsetama

2. piipu suitsetama

piibutobi
[nimisõna, substantiiv]
väike lühike piip

piibutubakas
[nimisõna, substantiiv]
piibus tarvitatav tubakas

piibutund
[nimisõna, substantiiv]
suitsutund

piibutäis
[nimisõna, substantiiv]
piibukaha täitev kogus (hrl tubakat)

piibuvars
[nimisõna, substantiiv]
sirge või kõver torujas piibu osa, mille külge kinnitub piibukaha

piider
[nimisõna, substantiiv]
homoseksuaalne mees (ka sõimusõnana)

piidevint
[nimisõna, substantiiv]
poolpõiki vastu puhuv tuul

piidlema
[tegusõna, verb]
uurivalt, ka hindavalt vaatama või jälgima, vargsi piiluma

piiga
[nimisõna, substantiiv]
1. noor naine (kes pole veel abielus) või naissoost laps

2. (kõnetlussõnana pöördumisel (vallaliste) noorte naiste poole)

piigapõlv
[nimisõna, substantiiv]
neiupõlv

piigart
[nimisõna, substantiiv]
1. (laeva tekis:) läbi parda viiva toruga väike ava vee kõrvaldamiseks

2. vee äravooluauk laeva pardas

piigat
[nimisõna, substantiiv]
1. (laeva tekis:) läbi parda viiva toruga väike ava vee kõrvaldamiseks

2. vee äravooluauk laeva pardas

piigimees
[nimisõna, substantiiv]
piigiga relvastatud ratsamees

piigitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
piikjas

piigivõitlus
[nimisõna, substantiiv]
võitlus piikidega (keskaja rüütliturniiridel, ka sellekohase meelelahutusena)

piik
[nimisõna, substantiiv]
odataoline pika varrega torkerelv hrl endisaja ratsaväes

piikeel
[nimisõna, substantiiv]
laste mängukeel, kus hrl sõna silbipiirile või pika silbi keskele lisatakse silp pi või bi, nt mi/bi/na o/bi/len si/bi/in või mi/pi/na o/pi/len si/pi/in

piikjas
[omadussõna, adjektiiv]
piiki meenutav (hrl millegi püstise, otsa poole teravneva kohta)

piikrehv
[nimisõna, substantiiv]
pikemate kõvade silindriliste naastudega (piikidega) rehv lume- või jäärajasõiduks

piiks
[nimisõna, substantiiv]
lühike (kõrge) heli

piiks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi peenikest, piiksuvat häälitsust või heli

piiksama
[tegusõna, verb]
piiksatama, iitsatama

piiksatama
[tegusõna, verb]
1. (väikeste lindude, loomade, ka esemete kohta:) lühidat peenikest, nõrka häälitsust või heli kuuldavale tooma

2. loomade, lindude kohta

piiksatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike (kõrge) heli

piiksuma
[tegusõna, verb]
1. (väikeste loomade ja lindude kohta:) heledalt ja katkendlikult häälitsema

2. peenikest katkendlikku häält tegema

piiksutama
[tegusõna, verb]
1. millegagi kõrgeid katkendlikke helisid tekitama

2. sellist heli tekitava riistaga midagi registreerima, otsima vms

3. piiksuma panema

piikvall
[nimisõna, substantiiv]
1. tross kahvelpurje kahvli välimise otsa ülestõmbamiseks

2. suurpurje ülestõstmiseks

piikvasar
[nimisõna, substantiiv]
mehaaniline tööriist kivimi, kõva pinnase lahtimurdmiseks vm otstarbeks

piilar
[nimisõna, substantiiv]
1. lage või kaart kandev hrl jäme tugipost

2. tugipost

piilkond
[nimisõna, substantiiv]
luurajate, piilurite salk või väike allüksus

piilpart
[nimisõna, substantiiv]
väikseim Eestis elutsev part

piilu
[nimisõna, substantiiv]
part, pardipoeg (ka meelitussõnana)

piiluauk
[nimisõna, substantiiv]
(salajane) väike ava piilumiseks, nt seinas, ukses

piilukaamera
[nimisõna, substantiiv]
salaja filmiv või pildistav peidetud kaamera

piiluma
[tegusõna, verb]
salaja, vargsi vaatama või jälgima

Ühendtegusõnad: sisse piiluma, sisse piiluma, välja piilumavälja piiluma

piilupart
[nimisõna, substantiiv]
1. part, eriti multifilmitegelasena ja mänguasjana

2. savist mängupart

piilur
[nimisõna, substantiiv]
julgestuseks, sidepidamiseks või luureks väljasaadetud salajane vaatleja ning informatsiooni hankija

piilutama
[tegusõna, verb]
parte piilu-hüüdega kutsuma

piim
[nimisõna, substantiiv]
1. toiduainena kasutatav valkjas vedelik, mida Eestis saadakse hrl lehmalt, muudel rahvastel ka lambalt, kaamelilt vm loomalt

2. valge vedelik, mida annavad lehmad või muud koduloomad ja mida inimesed joovad

piim
[nimisõna, substantiiv]
1. laevakeresse kuuluv, ühest pardast teiseni ulatuv põiktala, millele toetub laevatekk

2. laevakere põiktala, millele toetub tekk

piimaallergia
[nimisõna, substantiiv]
organismi ülitundlikkus piimas sisalduvate valkude suhtes, hrl lehmapiimaallergia

piimaand
[nimisõna, substantiiv]
lehmalt (ka kitselt vm loomalt) saadav piimahulk

piimaandja
[nimisõna, substantiiv]
piima andev loom (hrl lüpsilehma kohta)

piimaauto
[nimisõna, substantiiv]
auto piima vedamiseks (nt talunikelt piimatööstusele)

piimabaar
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne väike söögikoht lihtsa eine võtmiseks

piimaeritus
[nimisõna, substantiiv]
piima eritumine inimese või looma piimanäärmest

piimafarm
[nimisõna, substantiiv]
farm piimakarja pidamiseks

piimahabe
[nimisõna, substantiiv]
hõre, alles kasvama hakanud habe (hrl noorukil)

piimahammas
[nimisõna, substantiiv]
esialgne hammas lastel ja noorloomadel, mis asendub hiljem jäävhambaga

piimajahuti
[nimisõna, substantiiv]
seade piima kiireks jahutamiseks pärast lüpsi

piimajahutus
[nimisõna, substantiiv]
lüpsisooja piima jahutamine

piimajook
[nimisõna, substantiiv]
piimast tehtud segatud või maitsestatud jook

piimajuha
[nimisõna, substantiiv]
torujas elund piimanäärmes, mida mööda liigub piim (naistel ja imetajate emasloomadel)

piimajõudlus
[nimisõna, substantiiv]
looma (hrl lehma) võime anda kindlas ajavahemikus mingi kogus piima

piimakad
[nimisõna, substantiiv]
piiratud juhtimisõigusega juhiluba (16- või 17-aastasel)

piimakann
[nimisõna, substantiiv]
kann piima serveerimiseks (või kilepiima paigutamiseks)

piimakari
[nimisõna, substantiiv]
piimatõugu veiste kari (nii lehmad kui mullikad)

piimakarjafarm
[nimisõna, substantiiv]
farm piimakarja pidamiseks

piimakarjakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
veisekasvatuse haru, kus pearõhk on piimakarja kasvatamisel, piimakarjakasvatus

piimakarjalaut
[nimisõna, substantiiv]
laut lüpsilehmade jaoks, lüpsikarjalaut

piimakarjandus
[nimisõna, substantiiv]
veisekasvatuse haru, kus pearõhk on piimakarja kasvatamisel, piimakarjakasvatus

piimakarva
[omadussõna, adjektiiv]
piima värvi, valkjas

piimakas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti piima andev, hea piimaanniga

piimakaste
[nimisõna, substantiiv]
piimaga valmistatud magus või soolane kaste

piimakelder
[nimisõna, substantiiv]
kelder piima hoidmiseks (varasemal ajal, nt mõisas)

piimakirn
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ülalt pisut kitsenev kõrvade ja kaanega puunõu hapupiima hoidmiseks

piimakoda
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne väike ettevõte, koht piima töötlemiseks (hrl meierei)

piimakohv
[nimisõna, substantiiv]
piimaga keedetud kohv või kohv, kuhu on lisatud piima

piimakokteil
[nimisõna, substantiiv]
piimast ja jäätisest, marjadest, puuviljadest vms segatud alkoholivaba jook

piimakonserv
[nimisõna, substantiiv]
kondenspiim või kuivatatud piimatoode, nt piimapulber

piimakontroll
[nimisõna, substantiiv]
piima koostise ja kvaliteedi kontrollimine

piimakott
[nimisõna, substantiiv]
kilekott piima pakendamiseks (hrl koos piimaga)

piimakreem
[nimisõna, substantiiv]
piimast, suhkrust, munadest, võist, jahust ja lisanditest valmistatud magustoit

piimakula
[nimisõna, substantiiv]
suur varrega täisnurgi oleva kahaga puukulp piima tõstmiseks

piimakurn
[nimisõna, substantiiv]
riist piima kurnamiseks

piimakus
[nimisõna, substantiiv]
suurus, mis iseloomustab emaslooma võimet anda piima järglaste imetamiseks

piimaköök
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne väike ettevõte, koht piima töötlemiseks (mõisas, hrl meierei)

piimalammas
[nimisõna, substantiiv]
piima saamiseks (eeskätt lambajuustu tootmiseks) kasvatatav lammas, piimatõugu lammas

piimalehm
[nimisõna, substantiiv]
piima saamiseks kasvatatav lehm, piimatõugu lehm

piimaliiter
[nimisõna, substantiiv]
liiter piima

piimalill
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kuiva kuuma kliimaga aladel levinud hrl mürgist piimmahla sisaldav rohttaim, (pool)põõsas, lehtpuu või kaktusetaoline taim, Eestis ka ilutaim

piimaline
[nimisõna, substantiiv]
(piimasaaduste kohta)

piimaloom
[nimisõna, substantiiv]
loom, kellelt saadakse piima (Eestis eeskätt lehm)

piimamahuti
[nimisõna, substantiiv]
suur nõu piima säilitamiseks (nt piimatööstuses, laudas)

piimamajandus
[nimisõna, substantiiv]
piima tootmine, töötlemine ja turustamine

piimamees
[nimisõna, substantiiv]
1. piimavedaja, see, kes piima kohale toimetab

2. piimaga kaubitseja

piima-muna-taimetoitlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ning piima- ja munatooteid

piimamärk
[nimisõna, substantiiv]
piimajõudluse tunnus

piimanahk
[nimisõna, substantiiv]
keetmisel piima pinnale tekkiv kiletaoline kiht

piimanaine
[nimisõna, substantiiv]
piimaga kaubitsev naine või naine, kes piima kohale toimetab

piimand
[nimisõna, substantiiv]
1. soolte lümfisoontes ja rinnajuhas sisalduv piimvalge rasvarikas lümf

2. piimjas lümf

piimandus
[nimisõna, substantiiv]
1. piima tootmise ja piimatoodete valmistamisega tegelev majandusharu

2. vastav rakendusteadus

3. piimamajandus

piimandusteadlane
[nimisõna, substantiiv]
piimanduse eriteadlane

piimane
[omadussõna, adjektiiv]
1. piimaga koos

2. piimaga koos

piimanina
[nimisõna, substantiiv]
kogemusteta noor inimene (hrl nooruk) või algaja mingil alal (ka halvustavalt)

piimanorm
[nimisõna, substantiiv]
piima tarbimise määr

piimanõges
[nimisõna, substantiiv]
nõgesetaoline kõrvetavate karvadeta rohttaim, ka aiailutaim

piimanõu
[nimisõna, substantiiv]
anum piima jaoks (ka koos piimaga)

piimanääre
[nimisõna, substantiiv]
1. piima eritav nääre imetajate emasloomadel

2. imetamise ajal piima eritav nääre naistel

piimanäärmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
(naistel:) rinnanäärmes peamiselt imetamise ajal tekkiv põletik

piimanäärmevähk
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnanäärme pahaloomuline kasvaja

2. rinnanäärmevähk

piimaohakas
[nimisõna, substantiiv]
kollaste õite ja piimmahlaga ohakasarnane rohttaim, Eestis umbrohuna

piimapais
[nimisõna, substantiiv]
piima ülemäärane kogunemine rinnanäärmeis

piimapakk
[nimisõna, substantiiv]
kartongist või kilest pakend piima jaoks (ka koos piimaga)

piimapeegel
[nimisõna, substantiiv]
ala lehma häbeme, udara ja reite vahel

piimaplekk
[nimisõna, substantiiv]
(alumiiniumist piimanõu kohta)

piimaplekk
[nimisõna, substantiiv]
piimaga määrdumisest tekkinud laik millelgi, piimast jäänud plekk

piimapood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse eeskätt piima ja piimasaadusi

piimaproov
[nimisõna, substantiiv]
koostise ja kvaliteedi analüüsimiseks eraldatud piim

piimapuder
[nimisõna, substantiiv]
piimaga keedetud puder

piimapukk
[nimisõna, substantiiv]
1. teeäärne kõrge puust alus, millele toimetati piimanõud piima üleandmiseks piimaautole (1960.–1980. aastail)

2. piima üleandmiseks piimaautole

piimapulber
[nimisõna, substantiiv]
piimast kuivatamise teel valmistatud pulber, mida kasutatakse mitmesugustes toodetes piima asemel

piimapunkt
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne piima vastuvõtukoht, kuhu lehmapidajad piima ise kohale viisid

piimapuu
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas kasvav puu, mille magusat piimmahla tarvitatakse toiduks

piimapõrsas
[nimisõna, substantiiv]
emisepiimaga toidetud põrsas (hrl toiduna, tervelt küpsetatuna)

piimapütt
[nimisõna, substantiiv]
madal ümmargune kaaneta puunõu piima hapendamiseks ja lauale toomiseks (enne savikausside ja vabrikunõude tulekut 19. sajandi lõpul)

piimaraamat
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne raamatuke, kuhu märgiti andmed meiereisse toodud piima koguse ja kvaliteedi kohta

piimaraha
[nimisõna, substantiiv]
piimamüügist saadud raha

piimaraig
[nimisõna, substantiiv]
väikelastel peamiselt põskedel esinev äge nahalööve, mis alul ilmneb punetusena, hiljem kareduse ja ketendusena

piimarasv
[nimisõna, substantiiv]
piimas ja piimatoodetes sisalduv rasv

piimarasvasus
[nimisõna, substantiiv]
rasva osakaal piimas (protsentides)

piimarentnik
[nimisõna, substantiiv]
mõisa piimamajandusega tegelev isik

piimariiul
[nimisõna, substantiiv]
(kaupluses:) riiul piimatoodetega

piimaring
[nimisõna, substantiiv]
1. sõit kohast kohta, et väiketootjatelt piim kokku korjata ja piimatööstusse toimetada

2. väiketootja sõit kohast kohta piima müümise eesmärgil

piimarohke
[omadussõna, adjektiiv]
rohkelt piima sisaldav või andev

piimarokk
[nimisõna, substantiiv]
hapupiimast ja hrl odrajahukördist valmistatud endisaegne jook

piimarong
[nimisõna, substantiiv]
aeglane, kõigis jaamades peatuv rong

piimaruum
[nimisõna, substantiiv]
piima jahutamise ja säilitamise ruum (nt piimafarmis)

piimasaadus
[nimisõna, substantiiv]
piimast valmistatud toiduaine (nt kohupiim, juust, või)

piimasaak
[nimisõna, substantiiv]
lehmadelt saadava piima hulk

piimasaal
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne söögikoht lihtsa eine võtmiseks, (suurem) piimabaar

piimaseen
[nimisõna, substantiiv]
ravitoimelise joogi saamiseks piimas kasvatatav mikroorganism, keedetud riisi meenutav valge mass

piimasegu
[nimisõna, substantiiv]
piima ja mitmesuguste lisaainete segu imikute kunstlikuks toitmiseks (nii pulbrina kui valmis joogina)

piimaseparaator
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslik koorelahutaja, seade, mis lahutab piima kooreks ja kooritud piimaks ehk lõssiks

piimasoolikas
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites, mis puudutavad piima mittejoomist)

piimasoon
[nimisõna, substantiiv]
piimmahla sisaldav pikk harunenud taimerakk

piimasuhkur
[nimisõna, substantiiv]
imetajate piimas sisalduv magus aine

piimasupp
[nimisõna, substantiiv]
piimaga keedetud supp

piimašokolaad
[nimisõna, substantiiv]
helepruun šokolaad, mille koostisse on lisatud piima või piimapulbrit

piima-taimetoitlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ja piimasaaduseid

piima-taimetoitlus
[nimisõna, substantiiv]
(inimeste kohta:) ainult või põhiliselt taimset päritolu toidust ja piimasaadustest toitumine

piimatalitus
[nimisõna, substantiiv]
1. meierei

2. piimaühistu

piima-tangusupp
[nimisõna, substantiiv]
piimaga keedetud tangusupp, milles võib lisandina olla ka kartuleid ja juurvilja

piimatank
[nimisõna, substantiiv]
suur nõu piima säilitamiseks (nt piimatööstuses, laudas)

piimatoit
[nimisõna, substantiiv]
piimast või piimaga valmistatud toit

piimatoodang
[nimisõna, substantiiv]
lehmadelt (ka kitsedelt vm loomadelt) saadava piima hulk

piimatoode
[nimisõna, substantiiv]
piimast valmistatud toiduaine (nt kohupiim, juust, või)

piimatoru
[nimisõna, substantiiv]
lüpsimasinast piima piimaruumi juhtiv toru

piima-tummipuu
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas kasvav puu, mille magusat piimmahla tarvitatakse toiduks

piimatõug
[nimisõna, substantiiv]
loomatõug, kellelt saadakse peamiselt piima

piimatööstus
[nimisõna, substantiiv]
piima töötlemist ning piimatoodete valmistamist hõlmav toiduainetööstuse haru

piimatüdruk
[nimisõna, substantiiv]
lehmi lüpsev ja piima eest hoolt kandev teenijatüdruk endisajal

piimavadak
[nimisõna, substantiiv]
1. piimast pärast kalgendunud piimavalgu eraldamist järele jääv rohekaskollane vedelik (juustu ja kohupiima valmistamise kõrvalsaadus)

2. juustu ja kohupiima valmistamisel tekkiv vedelik

piimavaht
[nimisõna, substantiiv]
vahustatud piim (hrl kohvijookide koostisosana)

piimavahustaja
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaaniline riist piima vahustamiseks (kohvi jaoks)

2. elektrikann või kohvimasina osa, mis piima soojendades vahustab

piimavahusti
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaaniline riist piima vahustamiseks (kohvi jaoks)

2. elektrikann või kohvimasina osa, mis piima soojendades vahustab

piimavalk
[nimisõna, substantiiv]
piimas sisalduv valk (eriti kaseiin, ka albumiin või globuliin)

piimavalvur
[nimisõna, substantiiv]
poti põhja pandav ketas, mis ei lase piimal üle keeda

piimavanker
[nimisõna, substantiiv]
piimanõusid vedav vanker (varasemal ajal)

piimavann
[nimisõna, substantiiv]
(iluhooldus:) kümblus vees, kuhu on lisatud piima või piimapulbrit

piimavasikas
[nimisõna, substantiiv]
piimaga toidetav vasikas

piimavedaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene (või ettevõte), kes piima kuhugi edasi toimetab

piimavedu
[nimisõna, substantiiv]
piima toimetamine kuhugi

piimaveis
[nimisõna, substantiiv]
piima saamiseks kasvatatav veis, piimatõugu veis

piimavend
[nimisõna, substantiiv]
(lihase lapse suhtes:) teiste vanemate poeg, keda imikuna on sama rinnaga toidetud

piimavesi
[nimisõna, substantiiv]
1. piimast pärast kalgendunud piimavalgu eraldamist järele jääv rohekaskollane vedelik (juustu ja kohupiima valmistamise kõrvalsaadus)

2. juustu ja kohupiima valmistamisel tekkiv vedelik

piimavinku
[nimisõna, substantiiv]
suurem kaanega piimanõu (piima säilitamiseks või vedamiseks)

piimavoolik
[nimisõna, substantiiv]
voolik, mida mööda liigub piim (nt lüpsi- või kohvimasinas)

piimavunts
[nimisõna, substantiiv]
õhukesed, alles kasvama hakanud vuntsid (noormehel)

piimaõde
[nimisõna, substantiiv]
(lihase lapse suhtes:) teiste vanemate tütar, keda imikuna on sama rinnaga toidetud

piimaühistu
[nimisõna, substantiiv]
piima töötlemise ja müügiga tegelev majandusühing

piimeson
[nimisõna, substantiiv]
kerge metastabiilne elementaarosake, kõige kergem meson

piimhape
[nimisõna, substantiiv]
1. pingutuse korral lihastes tekkiv hape

2. hapupiimatooteis sisalduv sool või ester

piimhappebakter
[nimisõna, substantiiv]
1. piimhapet tekitav ning piima hapnemist põhjustav tervislik bakter, mida piimatööstuses lisatakse jogurtitele vm hapupiimatoodetele

2. tervislik bakter

piimikas
[nimisõna, substantiiv]
sinilillade või siniste õite ja piimmahlaga rohttaim

piimjalt
[määrsõna, adverb]
(värvi vms kohta:) pehmelt, poolläbipaistvalt

piimjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. värvilt või voolavuselt piimataoline

2. valkjas, (pool)läbipaistmatu

3. piimasarnane

piimjashall
[omadussõna, adjektiiv]
pehmelt, poolläbipaistmatult valkjashall

piimjasroosa
[omadussõna, adjektiiv]
pehmelt, poolläbipaistmatult valkjasroosa

piimjassinine
[omadussõna, adjektiiv]
pehmelt, poolläbipaistmatult valkjassinine

piimjasvalge
[omadussõna, adjektiiv]
pehmelt, poolläbipaistvalt valge, valge kui piim

piimjuur
[nimisõna, substantiiv]
piimmahla sisaldav rohttaim, mida kasvatatakse ka toidutaimena

piimkala
[nimisõna, substantiiv]
India ja Vaikses ookeanis elutsev umbes meetripikkune valge kala, Kagu-Aasias oluline söögikala

piimklaas
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistmatu piimvalge klaas

piimkvarts
[nimisõna, substantiiv]
piimvalge mineraal, ka poolvääriskivi

piimküps
[omadussõna, adjektiiv]
(teravilja kohta:) selline, mille puhul viljatera on täiskasvanud, ent roheline ning sisu piimjalt vedel, piimküpsuses olev

piimküpsus
[nimisõna, substantiiv]
viljaterade küpsuse esimene aste, mille puhul tera on täiskasvanud, ent roheline ning sisu piimjalt vedel

piimmahl
[nimisõna, substantiiv]
taimerakkudes leiduv piimjas vedelik

piimohakas
[nimisõna, substantiiv]
kollaste õite ja piimmahlaga ohakasarnane rohttaim, Eestis umbrohuna

piimputk
[nimisõna, substantiiv]
õõnsa kandilise varre ja väikeste valgete või kollakate õitega kõrge rohttaim

piimvalge
[omadussõna, adjektiiv]
pehmelt, poolläbipaistvalt valge, valge kui piim

piin
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kehaline või hingeline valu või häda

2. selle käes kannatamine, vaev

piinakamber
[nimisõna, substantiiv]
piinariistadega ruum vangi, vahistatu piinamiseks

piinama
[tegusõna, verb]
1. hingelist või kehalist piina, kannatust tekitama

2. vaevama, millegi ahistavaga painama

piinamisriist
[nimisõna, substantiiv]
(keskaegne) vahend füüsiliste piinade tekitamiseks

piinamisvahend
[nimisõna, substantiiv]
ese või seade piinamiseks

piinamisviis
[nimisõna, substantiiv]
võte või vahend kehaliste (ka vaimsete) piinade tekitamiseks (nt peksmine, veega piinamine, Hispaania saabas)

piinapink
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne rullikuga varustatud piinamisvahend, mille külge piinatav seoti

piinariist
[nimisõna, substantiiv]
(keskaegne) vahend füüsiliste piinade tekitamiseks

piinarikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohke piinaga seotud, valu, vaeva või kannatusi valmistav

2. piina valmistav

piinasurm
[nimisõna, substantiiv]
piinarikas surm

piinatav
[nimisõna, substantiiv]
isik, keda kehaliselt (ka vaimselt) piinatakse

piinatult
[määrsõna, adverb]
äravaevatult, vaevatuna

piinatus
[nimisõna, substantiiv]
vaevatud, piinatud olek

piinav
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaeva, kannatusi tekitav, piinarikas

2. talumatu, väljakannatamatu

piinia
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maades kasvav laia lameda võra ning söödavate seemnetega mänd

2. Vahemere maade mänd

piiniapähkel
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia männi ehk piinia söödav seeme

piinlema
[tegusõna, verb]
1. piina tundes vaevlema

2. kannatama

piinlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. häbi-, sisetunde tõttu psüühiliselt ebamugav

2. seda väljendav

3. ebamugav

piinlikkus
[nimisõna, substantiiv]
piinlik-olek, piinlik tunne

piinlikult
[määrsõna, adverb]
1. äärmiselt, ülimalt, väga

2. ebamugavust tekitaval, häbiväärsel määral

piinutama
[tegusõna, verb]
1. vaevarikastes, rasketes oludes hoidma

2. vaevama, kurnama

3. pikaldaselt piinama

piion
[nimisõna, substantiiv]
kerge metastabiilne elementaarosake, kõige kergem meson

piip
[nimisõna, substantiiv]
tubaka vm uimastusaine suitsetamise riist, millel on ümmargune kaha ja õõnes vars

piip
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kõrget heli, nt telefoni kinnioleku või autosignaali heli

piipar
[nimisõna, substantiiv]
1. väike raadiovastuvõtja, millele saab edastada teateid

2. teateedastusseade

piiphein
[nimisõna, substantiiv]
heintaime meenutav pikkade kitsaste lehtedega rohttaim

piipitama
[tegusõna, verb]
(sõidukite kohta:) signaali andma

piipkann
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ilma kõrvata ülalt ahenev valamistilaga puukann, millega toodi vaadist õlut joogikannudesse valamiseks

2. suur tilaga puukann

piiprell
[nimisõna, substantiiv]
värviline torukujuline klaaspärl

piir
[nimisõna, substantiiv]
1. territooriume, piirkondi, valdusi vms eraldav kokkuleppeline joon (ja selle lähiala) maastikul või kaardil

2. joon, mis eraldab kahte riiki või territooriumi

3. territooriume eraldav

4. maa-alade eraldusjoon

piiraja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes midagi või kedagi piirab

piirakas
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl peenestatud ja maitsestatud täidisega väike või suur mahlane küpsetis

2. tainast küpsetatud toit, mille sisse on pandud näiteks hakkliha või aedvili

piirama
[tegusõna, verb]
1. eraldavana ümbritsema

2. millegagi ümbritsema või piirimärkidega tähistama

3. millegi ümber olema

Ühendtegusõnad: sisse piirama, sisse piirama, ümber piiramaümber piirama

piiramatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte millegagi kitsendatud, kitsendusteta, piiranguteta

2. lõpmatu, lõputu

piiramatult
[määrsõna, adverb]
1. nii, et pole mingeid piiranguid ega tõkestusi, üha jätkuvalt

2. lõpmatul hulgal, väga palju

piiramine
[nimisõna, substantiiv]
piiride seadmine, millegi vähendamine

piiramislahing
[nimisõna, substantiiv]
lahing sissepiiratud objekti vallutamiseks

piiramismasin
[nimisõna, substantiiv]
endisajal linnuse, linna vm piiramisel kasutatud masin (nt kiviheitemasin)

piiramisretk
[nimisõna, substantiiv]
keskaja sõjaretk, mille eesmärk oli vallutada vastase kindlus, linnus vm tugipunkt

piiramisrõngas
[nimisõna, substantiiv]
vastase objekti või väeüksusi ringina ümbritsev ja vallutamist, alistamist üritav vägi

piiramisseisukord
[nimisõna, substantiiv]
vastase blokeeritud piirkondades, kallaletungiohu vm erakordse asjaolu puhul kehtestatav sõjaseisukord

piiramistorn
[nimisõna, substantiiv]
kõrge tornitaoline seadeldis, mis võimaldas vallutajatel linnuse vallile, müürile tungida ja piiratavaid rünnata

piirang
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi piirav, kitsendav tingimus

2. piirav asjaolu

piiranguvöönd
[nimisõna, substantiiv]
rahvuspargi, looduskaitseala või maastikukaitseala vöönd või kaitsealust üksikobjekti ümbritsev ala, kus majandustegevuses tuleb arvestada kaitse alla võtja kehtestatud tingimustega

piirarv
[nimisõna, substantiiv]
millegi mõõduks olev, kindlaks määratud arvväärtus

piirasend
[nimisõna, substantiiv]
äärmine asend, kuhu masina või aparaadi mingil liikuval osal on võimalik jõuda

piiratud
[omadussõna, adjektiiv]
väheste vaimuannetega, vaimselt vähe arenenud

piiratult
[määrsõna, adverb]
1. väheses ulatuses või koguses, vähe

2. teatud piirangutega

piiratus
[nimisõna, substantiiv]
1. piisavuse puudumine, vähesus, (liigne) väiksus

2. kitsus

piirdeaed
[nimisõna, substantiiv]
midagi piirav, ümbritsev tara

piirdehekk
[nimisõna, substantiiv]
hekk mingi maa-ala piiramiseks või millestki eraldamiseks

piirdekonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
osa, mis kaitseb hoone, masina vm sisemust välismõjude eest või jaotab selle osadeks

piirdekraav
[nimisõna, substantiiv]
kraav mingile maa-alale kõrvalt valguva liigvee ärajuhtimiseks

piirdeliiges
[nimisõna, substantiiv]
sõrgatsiluud piirdeluuga ühendav liiges (nt hobusel)

piirdeliist
[nimisõna, substantiiv]
akent või ust raamistav liist

piirdeluu
[nimisõna, substantiiv]
üks varbaluudest (nt hobusel)

piirdemüür
[nimisõna, substantiiv]
mingit ala piirav müür

piirdenurk
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) tasandilise joone (hrl ringjoone) ühest punktist lähtuvate kõõlude vaheline nurk

2. nurk ringjoone ühest punktist lähtuvate kõõlude vahel

piirdenärvisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi osa, mille moodustavad pea- ja seljaajust väljuvad närvid koos nende lõpmetega elundeis ja kudedes

piirdesööbija
[nimisõna, substantiiv]
loomadel sõrgade ümbruse mädapõletik

piirdetara
[nimisõna, substantiiv]
midagi piirav, ümbritsev tara

piirdetarind
[nimisõna, substantiiv]
osa, mis kaitseb hoone, masina vm sisemust välismõjude eest või jaotab selle osadeks

piirduma
[tegusõna, verb]
1. oma tegutsemises millestki mitte kaugemale minema, mingit piiri mitte ületama

2. mingist asjaolust, määrast mitte kaugemale ulatuma

3. mingit piiri või määra mitte ületama

piirdunud
[omadussõna, adjektiiv]
(põletiku vm haiguse kohta:) teatava alaga piirduv, kohaliku ulatusega

piire
[nimisõna, substantiiv]
1. piirjoon, piir

2. millegi kokkupuutejoon, (pikk kitsas) vahekoht või üleminekuala

3. piirjoon

piirel
[nimisõna, substantiiv]
riist habeme- vm ihukarvade pikkuse piiramiseks

piires
[postpositsioon, tagasõna]
mõõduna, normina piiritletud, kindlaks määratud mahus või ulatuses

piirhind
[nimisõna, substantiiv]
madalaim või kõrgeim võimalik hind

piiriaed
[nimisõna, substantiiv]
hrl talude piiriks püstitatud aed

piiriala
[nimisõna, substantiiv]
1. (riigi)piiri juures, läheduses (ka mõlemal pool piiri) olev ala

2. erisuguste looduslike piirkondade kokkupuutekoht

piirijaam
[nimisõna, substantiiv]
raudteejaam piiril

piirijoon
[nimisõna, substantiiv]
(territooriumi) piiri tähistav (tinglik) joon

piirijõgi
[nimisõna, substantiiv]
(riigi)piiriks olev jõgi

piirijärjekord
[nimisõna, substantiiv]
1. riigipiiri ületust ootavate sõidukite, eriti veokite rivi

2. piiriületuse järjekord elektroonilises süsteemis

piirik
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõidukiirust vm) piirav seadis

2. piirav seadis

piirikaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. riigipiiri kaitsesüsteem

2. vastavad vahendid

piirikaitserügement
[nimisõna, substantiiv]
Saksa okupatsioonivõimude poolt 1944. aastal moodustatud rügement Eesti idapiiri kaitseks

piirikaubandus
[nimisõna, substantiiv]
oma riigi toodetest odavamate toodete (nt alkoholi) ostmine naaberriigist, nende üle piiri toomine

piirikindlus
[nimisõna, substantiiv]
riigi valduste piirialale rajatud kindlus (muistsel või keskajal)

piirikivi
[nimisõna, substantiiv]
mingi valduse (hrl talumaade) piirimärgiks asetatud kivi

piirikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
mõningates pallimängudes (nt jalgpallis, tennises, võrkpallis) väljaku piirialalt mängureeglitest kinnipidamist jälgiv kohtunik

piirikokkulepe
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline leping, millega määratakse täpselt kindlaks kahe riigi vaheline piir

piirikonflikt
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kahe riigi vaheline vaidlus riigipiiri asukoha pärast

2. riigipiiril aset leidev relvastatud kokkupõrge

piirikontroll
[nimisõna, substantiiv]
inimeste, sõidukite vm kontroll riigipiiri ületamisel

piirikraav
[nimisõna, substantiiv]
(hrl talu maavalduste) piiri tähistav kraav

piirikupits
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl talumaade) piirimärgiks asetatud mulla- või kivihunnik keskele püstitatud postiga

2. muu piirimärk

3. piirimärk

piirikõnelused
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri paiknemist puudutavad läbirääkimised kahe riigi vahel

piiriküsimus
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiriga seotud probleem

piirilepe
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline leping, millega määratakse täpselt kindlaks kahe riigi vaheline piir

piirileping
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline leping, millega määratakse täpselt kindlaks kahe riigi vaheline piir

piirilinlane
[nimisõna, substantiiv]
piirilinna elanik

piirilinn
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri ääres või -piiril asuv linn

piiriläbirääkimised
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri paiknemist puudutavad läbirääkimised kahe riigi vahel

piirilähedane
[omadussõna, adjektiiv]
(riigi)piiri läheduses asuv

piirima
[tegusõna, verb]
1. (pääsukese laulmise kohta)

2. pääsukese laulmise kohta

piirimaa
[nimisõna, substantiiv]
(hrl umbmääraselt piiri-, ülemineku-, kokkupuuteala või mingile hulgale, suurusele lähenemise kohta)

piirimärk
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala piiri tähistav ese (post, metalltoru, vai vms)

piiripealne
[omadussõna, adjektiiv]
1. napilt mingitesse piiridesse jääv, tõlgendatav ka piirest välja jäävana

2. (arvnäitajate poolest) normi piiril olev

piiripeenar
[nimisõna, substantiiv]
üleskündmata maariba omaaegsete põllumaade, maavalduste piirina

piiripidamatu
[omadussõna, adjektiiv]
ohjeldamatu, ilma mõõdutundeta

piiripolitsei
[nimisõna, substantiiv]
politseiorganisatsiooni iseseisva osana tegutsev piirivalve mõnes riigis

piiripost
[nimisõna, substantiiv]
(riigi)piiri tähistav tulp

piiriprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
katastris registreeritud maatüki piire ja piirimärke ning nende asukohta kirjeldav dokument

piiripunkt
[nimisõna, substantiiv]
ametlik riigipiiri ületamise koht

piiri-pääri
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi pääsukese laulu

piiripääsuke
[nimisõna, substantiiv]
pääsukesesarnane pruunikasmusta sulestiku, lühikese saba ja pikkade väga kitsaste tiibadega lind

piirirežiim
[nimisõna, substantiiv]
piiriäärse ala kasutamise ja isikute, liiklusvahendite, veoste vm vara üle riigipiiri lubamise kord

piiririba
[nimisõna, substantiiv]
maismaal riigipiiriga või ajutise kontrolljoonega paralleelselt kulgev maa-ala piirijoonest sisemaa poole (Eestis kuni 10 meetri laiune)

piiririik
[nimisõna, substantiiv]
riik, millega on ühine piir või mis on millegi äärmine piir

piiririkkuja
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslik piiriületaja, inimene, kes ületab riigipiiri seadusvastaselt

piiririkkumine
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri seadusvastane ületamine

piirissaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Piirissaare elanik

2. Piirissaarelt pärit inimene

piiristama
[tegusõna, verb]
maa-ala piiri(de)ga eraldama, piiri maha märkima

piiristuma
[tegusõna, verb]
1. teatavaid piire omandama

2. piiridega eralduma

piiristunud
[omadussõna, adjektiiv]
(erineva värvuse tõttu) selgepiirilisena välja joonistuv

piiritagune
[omadussõna, adjektiiv]
1. väljaspool oma riiki või maad asuv, tegutsev vms, välisriigist tulnud, välismaaga seotud

2. välismaa päritoluga

3. välismaal asuv

piiritaja
[nimisõna, substantiiv]
pääsukesesarnane pruunikasmusta sulestiku, lühikese saba ja pikkade väga kitsaste tiibadega lind

piiritara
[nimisõna, substantiiv]
riigipiirile piiriületuse pidurdamiseks rajatud tara

piiriteadus
[nimisõna, substantiiv]
kahe või enama teaduse piirialasid hõlmav teadusharu

piiritlema
[tegusõna, verb]
1. nähtuse esinemise, mõiste sisu, isikute rühma täpsemat ulatust, hõlmavust (kindlaks) määrama

2. millegi arvulist suurust määrama

piiritlematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole võimalik piiritleda, määratleda

piiritletud
[omadussõna, adjektiiv]
(erineva värvuse tõttu) selgepiiriliselt välja joonistuv

piiritletus
[nimisõna, substantiiv]
piiritletud-olek, täpselt määratud piirides olek

piirits
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline süstikukujuline nõel võrkude, vaipade, vööde vm kudumiseks

piiritsoon
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri riigi muust maa-alast lahutav erirežiimiga vöönd (nt Venemaal, Nõukogude ajal ka Eestis)

piiritu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma piirideta või sellisena tunduv

2. piirideta, otsatu

piiritulp
[nimisõna, substantiiv]
(riigi)piiri tähistav tulp

piiritult
[määrsõna, adverb]
väga (palju), tohutult

piiritunne
[nimisõna, substantiiv]
(mõõdutunde, mõõdukuse kohta)

piiritus
[nimisõna, substantiiv]
narkootilise toimega värvusetu vedelik, mille 40-protsendilist vesilahust tuntakse viinana

piiritus
[nimisõna, substantiiv]
millegi lõputu ulatus või jätkuvus

piiritusekuningas
[nimisõna, substantiiv]
keeluseaduseaegne jõukas salapiiritusevedaja

piirituselahus
[nimisõna, substantiiv]
lahus, mille põhikoostisosa on piiritus

piiritusevabrik
[nimisõna, substantiiv]
piiritust tootev vabrik

piiritusevedu
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslik piirituse vedamine müügiks teise riiki (eriti salapiirituse vedu Läänemerel 1920.-1930. aastatel)

piirituslahus
[nimisõna, substantiiv]
lahus, mille põhikoostisosa on piiritus

piirituslakk
[nimisõna, substantiiv]
lakk, milles vaigu lahustiks on piiritus (kasutatakse puidu, klaasi, plasti katmiseks või elektrotehnikas isoleerlakina)

piirituslamp
[nimisõna, substantiiv]
kuumutusseade ainete kuumutamiseks piirituse põlemisel tekkiva leegi abil (nt laboris)

piiritustermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
madalate temperatuuride mõõtmise termomeeter, milles temperatuuri näitab klaastorus oleva piirituse nivoo

piiritusvabrik
[nimisõna, substantiiv]
piiritust tootev vabrik

piiritusvein
[nimisõna, substantiiv]
piiritusega kangendatud vein

piiritõke
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri ületamist takistav rajatis või asjaolu

piiritähis
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala piiri tähistav ese (post, metalltoru, vai vms)

piiritüli
[nimisõna, substantiiv]
riigi- või valduste piiride pärast tekkinud tüli

piirivaht
[nimisõna, substantiiv]
(omaaegne) piirivalvur

piirivalve
[nimisõna, substantiiv]
1. ametkond riigipiiri valvamiseks (ja kaitsmiseks) ning ebaseadusliku piiriületuse ja salakaubaveo takistamiseks

2. selles teenivad isikud

3. organisatsioon, mis valvab, et inimesed ületaksid kahe riigi vahelise piiri seaduslikult

4. selle töötajad

piirivalvekoer
[nimisõna, substantiiv]
piirivalvetöös kasutatav eriväljaõppega koer

piirivalvekordon
[nimisõna, substantiiv]
1. riigipiiri teatud lõiku valvava meeskonna või piirikaitse allüksuse paiknemise koht

2. piirivalvepunkt

piirivalveohvitser
[nimisõna, substantiiv]
piirivalveteenistuses töötav ohvitser

piirivalvepatrull
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiril ringkäiku tegev piirivalvurite salk

piirivalvur
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri valvav piirivalvetöötaja

piirivöönd
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud laiusega maa-ala, mis külgneb maismaal riigipiiriga ja on kehtestatud piiri valvamise ning kaitsmise huvides

piiriäärne
[omadussõna, adjektiiv]
riigipiiri (vahetus) läheduses asuv

piiriülene
[omadussõna, adjektiiv]
üle riigipiiri(de) ulatuv, eri riikide piirialasid või eri riike hõlmav

piiriületaja
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri ületav inimene

piiriületus
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri ületamine

piirjoon
[nimisõna, substantiiv]
1. joon, mis tähistab mingi keha, eseme, kujundi vms äärt või välist kuju

2. välist kuju märkiv joon

3. kontuur

piirjoonestama
[tegusõna, verb]
piirjoonega v piirjoonena ümbritsema

piirjuht
[nimisõna, substantiiv]
piiripealne, mitmeti tõlgendatav või äärmuslik juhtum

piirjuhtum
[nimisõna, substantiiv]
piiripealne, mitmeti tõlgendatav või äärmuslik juhtum

piirkasulikkus
[nimisõna, substantiiv]
täiendav kasulikkus, mis avaldub mistahes kauba iga järgmise ühikuks võetava hulga tarbimisel

piirkiht
[nimisõna, substantiiv]
teatud eriomadustega õhuke vedeliku- või gaasikiht, mis piirneb voolavas vedelikus või gaasis asetseva jäiga kehaga

piirkiirus
[nimisõna, substantiiv]
suurim võimalik või lubatud kiirus (hrl liikluses)

piirkond
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, territoorium, mida iseloomustavad teatud geograafilised, majanduslikud, kultuurilised vm tunnused

2. teatud ulatusega maa-ala

piirkondlik
[omadussõna, adjektiiv]
(mingit) piirkonda, regiooni hõlmav, selle piires toimiv või toimuv

piirkonnakomissar
[nimisõna, substantiiv]
(Saksa okupatsiooni ajal:) okupeeritud aladel piirkonna kõrgeim ametiisik

piirkonnakool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kuhu lähiümbruse lapsed pääsevad õppima ilma katseteta

piirkonniti
[määrsõna, adverb]
1. kohtade, maa-alade kaupa, eri kohtades

2. piirkondade kaupa

piirkontsentratsioon
[nimisõna, substantiiv]
(keskkonnakaitses:) enim lubatud saasteainekogus nt mingis mahuühikus

piirkoormus
[nimisõna, substantiiv]
töösse rakendatuse maksimaalne määr

piirkõrgus
[nimisõna, substantiiv]
suurim võimalik või lubatud kõrgus

piirlaud
[nimisõna, substantiiv]
piida ja seina vahelist pilu kattev (kaunistav) laud (uksel, aknal)

piirmõõde
[nimisõna, substantiiv]
suurim või vähim mõõde

piirmõõtmed
[nimisõna, substantiiv]
vähimad või suurimad lubatud mõõtmed

piirmäär
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim (või madalaim) lubatud määr

piirnema
[tegusõna, verb]
1. millegi piiri(de)ga kokku puutuma, vahetult külgnema

2. piiridega kokku puutuma

piirnorm
[nimisõna, substantiiv]
kogust (või hulka) puudutav norm, mida ei tohi ületada

piirpind
[nimisõna, substantiiv]
erinevate keskkondade kokkupuutepind, mille molekulidel ilmnevad teatud erilised nähtused

piirpääsuke
[nimisõna, substantiiv]
pääsukesesarnane pruunikasmusta sulestiku, lühikese saba ja pikkade väga kitsaste tiibadega lind

piirsituatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. äärmuslik olukord, kus inimene võib käituda tavatult, ettearvamatult

2. äärmuslik olukord

piirsumma
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim võimalik rahasumma

piirsuurus
[nimisõna, substantiiv]
teatavatele normidele vastavad mõõtmed

piirväärtus
[nimisõna, substantiiv]
mingi normi suurim või väikseim arvväärtus, piirnormi arvväärtus

piisake
[nimisõna, substantiiv]
väike tilk

piisakene
[nimisõna, substantiiv]
väike tilk

piisam
[nimisõna, substantiiv]
1. ondatra karusnahk

2. ondatra karusnahk

piisama
[tegusõna, verb]
1. millestki jätkuma, millegagi piirduma (nii et rohkem või muud pole vaja)

2. jätkuma, küllalt olema (nii et rohkem pole vaja või muud teha pole vaja)

piisamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on ebapiisavalt, liiga vähe

2. ebapiisav, mitteküllaldane

piisamatus
[nimisõna, substantiiv]
see, et midagi on ebapiisavalt, vähem kui (millekski) vaja

piisammutt
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Venemaa poolveeline lapiku sabaga putuktoiduline imetaja, kelle näärmed eritavad muskuselõhnalist nõret

piisamrott
[nimisõna, substantiiv]
veekogude kalda-aladel elutsev rotist kogukam pruunikarvaline näriline, keda kasvatatakse ka farmides karusnahaloomana

piisatu
[omadussõna, adjektiiv]
mitte piiskagi vett sisaldav

piisav
[omadussõna, adjektiiv]
1. vajalikus koguses või ulatuses, vajalikul hulgal või määral olemasolev, täiesti rahuldav

2. selline, mida on vajalikus koguses, vajalikul määral

3. selline, millest jätkub

piisavalt
[määrsõna, adverb]
1. nii palju kui (millekski) vaja, vajalikul määral, võrdlemisi palju

2. nii palju kui vaja

piisavus
[nimisõna, substantiiv]
see, et midagi on (millekski) vajalikul määral

piisk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kerajas või pirnjas vedeliku osake

2. väga väike kogus vedelikku, millel on ümar kuju

piiskagi
üldse mitte, mitte sugugi

piiskama
[tegusõna, verb]
piisku tekitama, piiskadena langema või pritsima

piiskhaaval
[määrsõna, adverb]
üksikute tilkadena, üks piisk korraga

piiskinfektsioon
[nimisõna, substantiiv]
haige köhimisel, aevastamisel, rääkimisel süljepiiskadega edasikanduv nakkus

piisknakkus
[nimisõna, substantiiv]
haige köhimisel, aevastamisel, rääkimisel süljepiiskadega edasikanduv nakkus

piiskop
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu kirikus üksikkoguduse juht ja kirikuvalitsusliku piirkonna ülemvaimulik, kõrgeima vaimuliku ameti kandja

piiskopiamet
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim vaimulik amet ristiusu kirikus

piiskopikepp
[nimisõna, substantiiv]
piiskopi piduliku ametiriietuse juurde kuuluv kõveraotsaline sau

piiskopikirik
[nimisõna, substantiiv]
piiskopkonna peakirik

piiskopilinn
[nimisõna, substantiiv]
piiskopi asupaigaks olev linn

piiskopilinnus
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne kaitseehitis, linnus koos selle juurde kuuluva piiskopi asupaigaks ehitatud lossiga

piiskopiloss
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne kaitseehitis, linnus koos selle juurde kuuluva piiskopi asupaigaks ehitatud lossiga

piiskopimantel
[nimisõna, substantiiv]
rinnalt kinnitatud uhke avar keep piiskopi ametirüüna

piiskopimõis
[nimisõna, substantiiv]
piiskopile kuulunud mõis

piiskopimüts
[nimisõna, substantiiv]
1. piiskopi vm vaimuliku kõrge rikkalikult kaunistatud peakate, mida kantakse jumalateenistusel

2. piiskopi vm vaimuliku kõrge peakate

piiskopisau
[nimisõna, substantiiv]
piiskopi piduliku ametiriietuse juurde kuuluv kõveraotsaline sau

piiskopitool
[nimisõna, substantiiv]
piiskopi ametikoht

piiskopivõim
[nimisõna, substantiiv]
piiskopile kuuluv võim

piiskopivägi
[nimisõna, substantiiv]
piiskopile alluv sõjavägi (keskajal)

piiskopkond
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu kiriku haldusüksus, ühe piiskopi võimkonda kuuluv territoorium ja kogudused

2. katoliku piiskopi võimu piirkond

piiskoplik
[omadussõna, adjektiiv]
piiskopile alluv või kuuluv

piison
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa ja Põhja-Ameerika suur veislane, kellel on kõrge küüruga turi ja suur lõuaaluse habemega pea

piisonhärg
[nimisõna, substantiiv]
isane piison

piisonikari
[nimisõna, substantiiv]
koos elavad ja liikuvad piisonid

piistik
[nimisõna, substantiiv]
piide kogum

piisutama
[tegusõna, verb]
peenikeste piiskadena sadama

piisuti
[nimisõna, substantiiv]
peenikesi piisku pritsiv vahend

piisuti
[määrsõna, adverb]
üksikute tilkadena, üks piisk korraga

piit
[nimisõna, substantiiv]
1. seinaavasse kinnitatud raam (või selle üks osa), milles paikneb uks või aken

2. uksel, aknal

piiterlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Peterburi elanik

2. Peterburist pärit inimene

piits
[nimisõna, substantiiv]
1. varrest ja selle külge kinnitatud nöörist või rihmast koosnev löögiriist (nt looma sundimiseks ja ergutamiseks)

2. löögiriist

piitsahoop
[nimisõna, substantiiv]
piitsaga antud hoop

piitsapiug
[nimisõna, substantiiv]
1. piitsa varre külge kinnitatud (põimitud) nöör või rihm löömiseks

2. nöör v rihm piitsavarre otsas

piitsaplaks
[nimisõna, substantiiv]
terava heliga piitsalöök (õhus või millegi vastu)

piitsavars
[nimisõna, substantiiv]
vars, mille külge kinnitub piitsa (nöörist) otsik

piitsavihin
[nimisõna, substantiiv]
piitsapiu kiirest läbi õhu liikumisest tekkiv terav kõrgetooniline heli (piitsaga löömisel)

piitsjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. välimuselt piitsa meenutav, pikk ja peenike

2. piitsataoline

piitspeen
[omadussõna, adjektiiv]
(keha, kehavormide kohta:) ülimalt, erakordselt kõhn

piitspeenike
[omadussõna, adjektiiv]
(keha, kehavormide kohta:) ülimalt, erakordselt kõhn

piitsuss
[nimisõna, substantiiv]
imetajate jämesooles nugiv niitpeene eesosaga ümaruss

piitsutama
[tegusõna, verb]
1. kedagi piitsaga peksma, (loomale) piitsa andma

2. piitsaga peksma, piitsa andma

Ühendtegusõnad: läbi piitsutama, läbi piitsutama, tagant piitsutama, tagant piitsutama, takka piitsutama, takka piitsutama, üles piitsutamaüles piitsutama

piivahe
[nimisõna, substantiiv]
ala piide vahel, piide vahekaugus (nt soal, kammil)

pika
[nimisõna, substantiiv]
söömishäire, mille puhul inimene sööb pikema aja jooksul mittesöödavaid asju, nt killustikku, tärklist, lund

pikaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis kestab või kehtib pikka aega

2. pika aja kestel saadud

3. pikka aega kestev või kestnud

pikaaegsem
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis kestab või kehtib suhteliselt pikka aega

2. pikema aja kestel saadud

3. pikemat aega kestev või kestnud

pikaajaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis kestab või kehtib pikka aega

2. pika aja kestel saadud

3. pikka aega kestev või kestnud

pikaajalisem
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis kestab või kehtib suhteliselt pikka aega

2. pikema aja kestel saadud

3. pikemat aega kestev või kestnud

pikadoor
[nimisõna, substantiiv]
1. härjavõitluses härga piigitorgetega vihale ärritav ratsanik

2. piigiga ratsa-härjavõitleja

pikaealine
[omadussõna, adjektiiv]
pika elueaga

pikaealisus
[nimisõna, substantiiv]
pikk eluiga, võime elada kõrge vanuseni, kaua elus püsida

pikajalgne
[omadussõna, adjektiiv]
pikkade jalgadega

pikajuukseline
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) pikkade juustega

pikakaelaline
[omadussõna, adjektiiv]
pika kaelaga

pikakarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
pika karvaga

pikakasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) pikka kasvu

pikakiuline
[omadussõna, adjektiiv]
pikkade kiududega, pikki kiude sisaldav

pikakoivaline
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) pikkade jalgadega

pikakoonuline
[omadussõna, adjektiiv]
pika koonuga

pikakõrreline
[omadussõna, adjektiiv]
pika kõrrega

pikakõrvaline
[omadussõna, adjektiiv]
pikkade kõrvadega

pikal
[määrsõna, adverb]
1. välja, ette sirutatud

2. ette sirutatud

pikalaineline
[omadussõna, adjektiiv]
(kiirguse kohta:) suure lainepikkusega

pikalakaline
[omadussõna, adjektiiv]
(looma kohta:) pika lakaga

pikaldane
[omadussõna, adjektiiv]
1. pikka aega, kaua kestev

2. pikalt, kaua kestev

pikaldaselt
[määrsõna, adverb]
1. aeglaselt ja kaua

2. aegamisi, väikeste osade või muutuste kaupa

pikale
[määrsõna, adverb]
1. ajaliselt pikaks, kaua kestvaks

2. kauaks, kauakestvaks

pikalehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile omaselt piklike lehtedega

pikali
[määrsõna, adverb]
1. rõhtasendisse maha, lamama, või sellises asendis maas, lamamas

2. lamavasse asendisse

3. lamavas asendis

pikaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pikka aega, kaua kestev

2. pikalt, kaua kestev

pikaloomuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) aeglaselt tegutsev ja liikuv, toimimises, liikumises aeglane

2. loomult aeglane

pikalt
[määrsõna, adverb]
1. (suhteliselt) pikka aega, kaua kestvalt

2. (mingi teema käsitlemise kohta:) põhjalikult, üksikasjalikult

3. selliselt, et kestab pikka aega

pikalt-laialt
[määrsõna, adverb]
1. kaua ja põhjalikult, (liiga) üksikasjalikult

2. kaua ja põhjalikult, üksikasjaliselt

pikamaabuss
[nimisõna, substantiiv]
buss pikkade vahemaade läbimiseks (nt kaugliinide või rahvusvaheliste liinide buss)

pikamaajooks
[nimisõna, substantiiv]
1. jooks pikal distantsil (3000 kuni 10 000 meetrini)

2. vastav spordiala

pikamaajooksja
[nimisõna, substantiiv]
pikamaajooksule spetsialiseerunud sportlane

pikamaalend
[nimisõna, substantiiv]
lend pika vahemaa taha (lennukiga)

pikamaamees
[nimisõna, substantiiv]
pikkadel distantsidel võistlev sportlane (nt jooksja, suusataja, ujuja)

pikamaarakett
[nimisõna, substantiiv]
suure tegevuskaugusega rakett

pikamaasuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
pikkade distantside murdmaasuusatamine

pikamaasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlus pikal distantsil (nt suusatamises, mootorispordis)

2. pika distantsi sõit mootorispordi alana

pikamaaujuja
[nimisõna, substantiiv]
pikamaaujumisele spetsialiseerunud sportlane

pikamaaujumine
[nimisõna, substantiiv]
pikkade distantside ujumine avavees (hrl 10–25 km)

pikameelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kannatliku, lepliku meelega

2. loomult aeglane

3. aeglase reageerimisega, aeglaselt mõtlev

pikameelsus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime olla kannatlik ja leplik

2. aeglaselt tegutsemine ja toimimine

pikanokaline
[omadussõna, adjektiiv]
pika nokaga

pikantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (asjaolude vm kohta:) erutava, põnevust tekitava alatooniga (nt intiimsetele kehaosadele, intiimelule viitav)

2. piinlikkust, ebamugavust tekitav

pikantsus
[nimisõna, substantiiv]
(toidu maitse kohta:) teravus

pikanäpuamet
[nimisõna, substantiiv]
1. varastamise komme

2. varastamine

pikanäpumees
[nimisõna, substantiiv]
varas (sagedamini pisi-, taskuvarga kohta)

pikap
[nimisõna, substantiiv]
1. kastiga sõiduauto-väikeveok

2. sõiduauto alusvankriga väike veoauto

pikapatsiline
[omadussõna, adjektiiv]
pika patsi või pikkade patsidega

pikapeale
[määrsõna, adverb]
1. (pikema) aja jooksul, mitte kohe või korraga

2. aja jooksul, aegamööda

pikapealine
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) selline, kelle kolju laius on alla 75 protsendi kolju pikkusest

pikapäevakool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kus õpilased saavad enne või pärast tunde olla pikapäevarühmas

pikapäevarühm
[nimisõna, substantiiv]
hoiuvorm kooli juures, mis võimaldab õpilastele tuge ja järelevalvet koduste ülesannete täitmisel ning õppetööst vaba aja sisustamisel

pikapäevataim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis saab õitseda üksnes pika päeva ja lühikese öö korral (nt kaer, ristikhein)

pikareskne
[omadussõna, adjektiiv]
kelmi-

pikarootsuline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimedega seoses:) pika leherootsuga

pikasarveline
[omadussõna, adjektiiv]
pikkade sarvedega

pikasääreline
[omadussõna, adjektiiv]
pikkade säärtega

pikateraline
[omadussõna, adjektiiv]
(teravilja kohta:) pikkade viljateradega

pikatiivaline
[omadussõna, adjektiiv]
pikkade tiibadega

pikatoimeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) aeglaselt tegutsev ja liikuv, toimimises, liikumises aeglane

2. loomult aeglane

pikatoimelisus
[nimisõna, substantiiv]
1. (loomupärane) aeglaselt tegutsemine ja toimimine

2. millegi aeglaselt kulgemine, see, et miski võtab palju aega

pikavarreline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime kohta:) pika varrega

2. taim

pikavarrukaline
[omadussõna, adjektiiv]
pikkade varrukatega

pikavillaline
[omadussõna, adjektiiv]
pika villaga

pikavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
mõõtmetelt või ajaliselt üsna pikk, pisut (liiga) pikk

pikee
[nimisõna, substantiiv]
1. pikeerimine, lennumasina järsk laskumine maapinna poole (nt täpsuspommitusel või vigurlennu elemendina)

2. pikeeriva lennumasina asend

pikee
[nimisõna, substantiiv]
1. peene rombi- või ruudumustrilise koepinnaga kergelt jäik puuvillane vm trikooriie

2. riidesort

pi-keel
[nimisõna, substantiiv]
laste mängukeel, kus hrl sõna silbipiirile või pika silbi keskele lisatakse silp pi või bi, nt mi/bi/na o/bi/len si/bi/in või mi/pi/na o/pi/len si/pi/in

pikeeriie
[nimisõna, substantiiv]
1. peene rombi- või ruudumustrilise koepinnaga kergelt jäik puuvillane vm trikooriie

2. riidesort

pikeerima
[tegusõna, verb]
1. (lennumasina kohta:) 30–90-kraadise nurga all maapinna poole laskuma, sööstlendu tegema (nt täpsuspommitusel)

2. järsult alla lendama, nii ründama

pikeerima
[tegusõna, verb]
noori taimi pikeerimispulga abil ümber istutama

pikeerima
[tegusõna, verb]
riidetükki teisele riidele alla õmblema, nii et paremalt poolt õmbluspisteid näha ei ole

pikeerimiskast
[nimisõna, substantiiv]
kast pikeeritavate taimedega

pikeerimispulk
[nimisõna, substantiiv]
terava otsaga pulk mullasse augu tegemiseks taimede ümberistutamisel

pikeering
[nimisõna, substantiiv]
1. pikeerimine, linnu või lennumasina järsk laskumine maa- või veepinna poole (nt saagi tabamiseks või täpsuspommitamiseks)

2. sööstlend

pikeerkast
[nimisõna, substantiiv]
kast pikeeritavate taimedega

pikeerpulk
[nimisõna, substantiiv]
noorte taimede ümberistutamisel kasutatav pulk

pikeesärk
[nimisõna, substantiiv]
kraega ja esikinnisega pikeeriidest särk

pikemaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis kestab või kehtib suhteliselt pikka aega

2. pikema aja kestel saadud

3. pikemat aega kestev või kestnud

pikemaajaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis kestab või kehtib suhteliselt pikka aega

2. pikema aja kestel saadud

3. pikemat aega kestev või kestnud

pikemalt
[määrsõna, adverb]
1. pikemat aega, kauem

2. (mingi teema käsitlemise kohta:) põhjalikumalt, ulatuslikumalt, üksikasjalikumalt

pikemata
[määrsõna, adverb]
1. kohe, ilma et muule aega raiskaks, pikemalt mõtlemata

2. otsekohe

pikemini
[määrsõna, adverb]
1. pikemat aega, kauem

2. (mingi teema käsitlemise kohta:) põhjalikumalt, ulatuslikumalt, üksikasjalikumalt

pikend
[nimisõna, substantiiv]
kirjatähe (nt d, g, k, p) põhiosast üles- või allapoole ulatuv osa

pikendama
[tegusõna, verb]
1. ajalist pikkust lisama, nii et miski kestab või kehtib pikemat aega

2. ajaliselt pikemaks tegema, nii et miski kehtib või kestab pikemat aega kui esialgu määratud

pikendus
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumiline pikendamine

2. pikendav jätk või osa

3. ruumiline

pikendusjuhe
[nimisõna, substantiiv]
majapidamises tavalise juhtme pikendina kasutatav juhe

pikendusmärk
[nimisõna, substantiiv]
hääliku suuremat kestust tähistav märk kirjas

pikenema
[tegusõna, verb]
1. kestuselt pikemaks muutuma, kauem kestma

2. (tähtajaks oleva kuupäevaga seoses:) ajas edasi nihkuma

pikergune
[omadussõna, adjektiiv]
1. laiusest suurema pikkusega, sellise kujuga, mis on rohkem pikk kui lai

2. kujuga, mis on rohkem pikk kui lai

3. rohkem pikk kui lai

pikerik
[omadussõna, adjektiiv]
1. laiusest suurema pikkusega, sellise kujuga, mis on rohkem pikk kui lai

2. kujuga, mis on rohkem pikk kui lai

3. rohkem pikk kui lai

piketaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. tähiste püstitamine (vaiade löömine) loodimisel, tee sihi mahamärkimisel vm

2. vastav vaiadega tähistus

3. märkevaiade löömine loodimisel vm

piketeerima
[tegusõna, verb]
1. ametiasutuse või ettevõtte hoone ees plakatitega seistes meelt avaldama, piketis osalema

2. piketis meelt avaldama

piketeerima
[tegusõna, verb]
1. loodimisel tähiseid (vaiu) püstitama ja tee sihti maha märkima

2. loodimisel märkevaiu lööma

piketivai
[nimisõna, substantiiv]
märkevai

pikett
[nimisõna, substantiiv]
1. plakatitega seismine ametiasutuse või ettevõtte hoone ees, et tõmmata teatud probleemidele avalikkuse tähelepanu

2. selline meeleavaldajate rühm

3. meeleavaldajate salk

pikett
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaaegne kaardimäng kahele inimesele 32 kaardiga

2. kaardimäng

pikett
[nimisõna, substantiiv]
vaiakujuline tähis maapinna punktide kõrguse määramiseks ehk nivelleerimiseks

pikettima
[tegusõna, verb]
1. ametiasutuse või ettevõtte hoone ees plakatitega seistes meelt avaldama, piketis osalema

2. piketis meelt avaldama

pikettima
[tegusõna, verb]
1. loodimisel tähiseid (vaiu) püstitama ja tee sihti maha märkima

2. loodimisel märkevaiu lööma

pikettimine
[nimisõna, substantiiv]
(poliitilise) meelsuse avalik väljendamine piketis

pikettimine
[nimisõna, substantiiv]
1. tähiste püstitamine (vaiade löömine) loodimisel, tee sihi mahamärkimisel vm

2. märkevaiade löömine loodimisel vm

piki
[prepositsioon, eessõna]
1. (ühenduses liikumise või paiknemisega:) millegi pikkuse suunas, mööda mingit teed, joont või mööda millegi äärt, serva

2. midagi v millegi äärt mööda liikumise v paiknemisega seoses

pikiflööt
[nimisõna, substantiiv]
otsast puhutav flööt (tänapäeval plokkflööt), vastandatult küljelt puhutavale põikflöödile

pikihoone
[nimisõna, substantiiv]
romaani või gooti stiilis kiriku (pikliku põhiplaaniga) pearuum koguduse jaoks

pikijoon
[nimisõna, substantiiv]
joon millegi pikitelje või püstsihi suunas

pikikiudu
[määrsõna, adverb]
puu, liha vm koe kiu kulgemise suunas

pikikivi
[nimisõna, substantiiv]
1. tellis, mille pikem serv on seinapinnaga paralleelne

2. piki seina laotud tellis

pikilaine
[nimisõna, substantiiv]
laine, mille võnkumise suund ühtib levimissuunaga

pikilatt
[nimisõna, substantiiv]
pikisuunaline latt (nt katuses)

pikilõhe
[nimisõna, substantiiv]
pikisuunaline suur, sügav pragu (nt pinnases, puidus)

pikilõige
[nimisõna, substantiiv]
eseme mõttelise osa kujutis pikitasandiga lõikamisel (hrl joonisena)

pikilööv
[nimisõna, substantiiv]
romaani või gooti stiilis kiriku (pikliku põhiplaaniga) pearuum koguduse jaoks

pikimalt
[määrsõna, adverb]
kõige pikemat aega, kõige kauem

pikipragu
[nimisõna, substantiiv]
pikisuunaline, pikuti kulgev pragu (nt teekattes)

pikirida
[nimisõna, substantiiv]
pikisuunaline rida (nt millegi pinnal või ääres)

pikisein
[nimisõna, substantiiv]
sein, mis kulgeb hoone või ruumi pikkuse suunas, pikisuunas kulgev sein

pikisilmi
[määrsõna, adverb]
1. (suure) igatsusega, kannatamatult, väga

2. väga, suure igatsusega

pikisuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
pikkuse suunas, pikkupidi, pikisuunas kulgev

pikisuund
[nimisõna, substantiiv]
pikkuse, pikitelje või püstsihi suund, pikuti minev suund

pikitelg
[nimisõna, substantiiv]
millegi pikkuse suunas, pikkupidi kulgev mõtteline (kesk)joon

pikitriibuline
[omadussõna, adjektiiv]
pikkuse suunas kulgevate triipudega

pikitriip
[nimisõna, substantiiv]
pikkupidi asetsev triip

pikivagu
[nimisõna, substantiiv]
pikisuunaline süvend mingis pinnas

pikivahe
[nimisõna, substantiiv]
kahe samas sõidureas teineteise järel liikuva sõiduki vahemaa

pikiõmblus
[nimisõna, substantiiv]
pikisuunas tehtud õmblus

pikiõõtsumine
[nimisõna, substantiiv]
(meresõiduki, mootorsõiduki kohta:) kõikumine, õõtsumine pikisuunas

pikk
[omadussõna, adjektiiv]
1. püst- või rõhtsuunas suhteliselt suure ulatusega

2. otspunktide vahel suure ulatusega

3. selline, mille ühest otsast teise otsani on suur vahemaa

pikka
[määrsõna, adverb]
aeglaselt, pikka aega kestvalt

pikkamisi
[määrsõna, adverb]
1. aeglaselt (liikudes või liigutades), väikeste osade või muutuste kaupa

2. aegamööda, aeglaselt

pikkamööda
[määrsõna, adverb]
1. aeglaselt (liikudes või liigutades), väikeste osade või muutuste kaupa

2. aegamööda, aeglaselt

pikkel
[nimisõna, substantiiv]
piklik sai, kompvek või kondiitritoode

pikker
[nimisõna, substantiiv]
1. rünksajupilvedes tekkiv välgu ja sellega kaasneva müristamisena avalduv atmosfäärinähtus, hrl koos hoovihma ja tuuleiilidega

2. nähtus taevas, kui müristab ja lööb välku

3. atmosfäärinähtus, mida iseloomustavad välk ja müristamine

pikkhöövel
[nimisõna, substantiiv]
suur pika höövlipakuga höövel puidupinna siledaks ja sirgeks hööveldamiseks

pikkima
[tegusõna, verb]
noori taimi pikeerimispulga abil ümber istutama

pikkima
[tegusõna, verb]
(jutusse, kavasse vm) siia-sinna (vahele) panema või paigutama

pikkimiskast
[nimisõna, substantiiv]
kast pikeeritavate taimedega

pikkimispulk
[nimisõna, substantiiv]
terava otsaga pulk mullasse augu tegemiseks taimede ümberistutamisel

pikk-kasukas
[nimisõna, substantiiv]
poole sääreni ulatuv (või pikem) lambanahast kasukas

pikk-koib
[nimisõna, substantiiv]
(hrl jänese või kure kohta)

pikk-kuub
[nimisõna, substantiiv]
1. (Eesti rahvarõivastes:) paksust villasest riidest pikk meeste või naiste pealisrõivas

2. rahvarõivas: naiste või meeste pealisrõivas

pikk-kõrv
[nimisõna, substantiiv]
(jänese või eesli kohta)

pikklaine
[nimisõna, substantiiv]
1. raadiolainete piirkond, kus lainepikkus on umbes 1–10 km

2. vastava pikkusega raadiolaine

pikklaineala
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete vahemik, kus levib pikklaine

pikklaineastmik
[nimisõna, substantiiv]
pikklaine ala järkude kogum

pikkloibvaal
[nimisõna, substantiiv]
lühikese jämeda kehaga ja pikkade loibadega vaal

pikkmaja
[nimisõna, substantiiv]
pikk ja kitsas hrl üheruumiline elamu, mida on kasutatud mitmel pool maailmas

pikkpeeter
[nimisõna, substantiiv]
kõige pikem, pöidlast lugedes kolmas sõrm

pikkpoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. praeahjus küpsetatud piklik (täidisega) hakklihapäts

2. hakklihatoit

pikksaba
[nimisõna, substantiiv]
pika (kuni niiditaoliseks) aheneva kehaga süvaveekala

pikksaba-änn
[nimisõna, substantiiv]
pika teravatipulise saba ja suhteliselt kitsaste tiibadega mustpruun röövlind

pikksilm
[nimisõna, substantiiv]
optikariist kaugete asjade vaatlemiseks ühe silmaga

pikksärk
[nimisõna, substantiiv]
1. (Eesti rahvarõivastes:) paksust villasest riidest pikk meeste või naiste pealisrõivas

2. rahvarõivas: naiste või meeste pealisrõivas

pikku
[postpositsioon, tagasõna]
1. mingi ajaühiku jooksul, kestel, vältel

2. jooksul, vältel

pikkuim-tuun
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt avaookeanis (neljakümnendate laiuskraadide lähedal) elutsev tuunide hulka kuuluv kala

pikkune
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatava pikkusega püst- või rõhtsuunas

2. teatud pikkusega ruumis

pikkupidi
[määrsõna, adverb]
1. pikkuse, pikitelje või püstsihi suunas

2. pikkuse suunas

pikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. (suurim) ulatus püst- või rõhtsuunas (ka mõõtmena)

2. ulatus otspunktide vahel

3. see, kui pikk mingi inimene või asi on

4. ulatus püst- v rõhtsuunas

pikkuskraad
[nimisõna, substantiiv]
kaugus nullmeridiaanist ida või lääne suunas kraadides mõõdetuna

pikkuskriips
[nimisõna, substantiiv]
hääliku pikkust tähistav rõhtkriips tähe peal, nt ā, ē, ī, ū

pikkusminut
[nimisõna, substantiiv]
1/60 pikkuskraadist

pikkusmõõt
[nimisõna, substantiiv]
pikkuse mõõtühik, nt meeter

pikkusmärk
[nimisõna, substantiiv]
hääliku pikkust tähistav rõhtkriips tähe peal, nt ā, ē, ī, ū

pikkusühik
[nimisõna, substantiiv]
ruumiliste vahemaade mõõtühik, nt meeter

pikkvanker
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne sõiduvanker, millel oli piki vankrit pikk pink istumiseks

pikkvõrse
[nimisõna, substantiiv]
1. (rohttaimedel:) pikkade sõlmevahedega võrse, mille küljes lehed asetsevad üksteisest eemal

2. (okaspuudel:) pikk okastega kaetud võrse

piklid
[nimisõna, substantiiv]
väikesed marineeritud köögiviljad, hrl kurgid

piklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. laiusest suurema pikkusega, sellise kujuga, mis on rohkem pikk kui lai

2. kujuga, mis on rohkem pikk kui lai

3. rohkem pikk kui lai

piklikaju
[nimisõna, substantiiv]
seljaaju ülemine jätk, ulatub esimese seljaajunärvi algusest kuni ajusillani

piklikelliptiline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimeosade kohta:) piklik ellipsikujuline

piklikmunajas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimeosade kohta:) munakujuliselt piklik

piklikovaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ovaalselt piklik (hrl taimeosade, loomadega seoses)

pikliksüstjas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) kujult kitsas ja piklik, (järsult) aheneva tipuga

pikne
[nimisõna, substantiiv]
1. rünksajupilvedes tekkiv välgu ja sellega kaasneva müristamisena avalduv atmosfäärinähtus, hrl koos hoovihma ja tuuleiilidega

2. nähtus taevas, kui müristab ja lööb välku

3. atmosfäärinähtus, mida iseloomustavad välk ja müristamine

piknik
[nimisõna, substantiiv]
1. seltskondlik väljasõit einestamisega vabas looduses

2. eine, mida süüakse koos seltskonnaga kusagil looduses

piknikukorv
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaanega punutud korv, kuhu pannakse toidud, joogid ja nõud pikniku jaoks

piknikuline
[nimisõna, substantiiv]
piknikul osaleja

piknikutekk
[nimisõna, substantiiv]
niiskuskindla põhjaga kerge tekk istumis- või lesimisaluseks vabas looduses

piko
1. mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust 10^12 korda väiksem

2. mõõtühikute kordne

pikolo
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest flöödist oktavi võrra kõrgema heliregistriga väike flööt

pikoloflööt
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest flöödist oktavi võrra kõrgema heliregistriga väike flööt

pikoloklarnet
[nimisõna, substantiiv]
väike klarnet

pikolomandoliin
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest mandoliinist kõrgema heliregistriga väike mandoliin

pikraat
[nimisõna, substantiiv]
pikriinhappe sool

pikriinhape
[nimisõna, substantiiv]
mürgine, plahvatusohtlik kollane kristalne pulber, mida saadakse fenooli nitreerimisel ning mida kasutatakse lõhkeainena, varem ka prussakatõrjevahendina

pikse-eelne
[omadussõna, adjektiiv]
äikesele eelnev, enne äikest esinev

piksehaldjas
[nimisõna, substantiiv]
äikest ja vihma käsutav haldjas

piksejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb äikest ja vihma

piksekaitse
[nimisõna, substantiiv]
hoonet pikselöögi eest kaitsev seade

piksekivi
[nimisõna, substantiiv]
(rahvausundis:) maast leitud pikergune sile kivi, mida pikne olevat välguna maha heitnud

piksekõmin
[nimisõna, substantiiv]
välguga kaasnev tugev tume heli, müristamine

piksekärgatus
[nimisõna, substantiiv]
järsk ja tugev (välguga kaasnev) müristamine

piksel
[nimisõna, substantiiv]
1. pildi vähim kahemõõtmeline element, millest moodustub kujutis ja millele saab sõltumatult kinnistada tunnuseid, nt värvust ja intensiivsust

2. pildi vähim element, millele saab sõltumatult kinnistada tunnuseid

pikseline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on palju äikest, (rohke) äikesega

pikseloits
[nimisõna, substantiiv]
(rahvausundis:) loits, millega mõjutatakse pikset, pöördutakse piksejumala poole

pikselöök
[nimisõna, substantiiv]
1. valgussähvatusena liikuv välk

2. välku moodustava elektrilaengu liikumine millessegi või kellessegi

piksemürin
[nimisõna, substantiiv]
välguga kaasnev tugev tume heli, müristamine

piksene
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on palju äikest, (rohke) äikesega

piksenool
[nimisõna, substantiiv]
(sakilise) noolena nähtav välk

piksepalve
[nimisõna, substantiiv]
(rahvausundis:) palve, millega pöörduti piksejumala või piksehaldja poole

piksepeni
[nimisõna, substantiiv]
niisketes segametsades elutsev sametmustade, roheka läike ja valgete täppidega tiibadega liblikas

piksepilv
[nimisõna, substantiiv]
elektrilaengut kandev tume pilv, millega kaasneb äike

pikseraksatus
[nimisõna, substantiiv]
üksik äkiline tugev välguga kaasnev tugev tume heli

piksetabamus
[nimisõna, substantiiv]
välgulöök millessegi või kellessegi

piksetuli
[nimisõna, substantiiv]
1. ereda valgussähvatusena nähtav võimas looduslik sädelahendus äikesepilves, pilvede vahel või pilve ja maapinna vahel

2. hele järsk valgus, mis tekib taevas äikese ajal

piksevarras
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone katusel või kõrval asuv metallist varras, mis on juhtme abil ühendatud maaga ning mille ülesanne on tõrjuda välku

2. välgutõrjeseade

piksevihm
[nimisõna, substantiiv]
äikesega kaasnev (tugev) hoovihm

piksline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud arvu pikslitega

pikslitihedus
[nimisõna, substantiiv]
kuvari pilditeravuse näitaja, väljendab, kui tihedalt pikslid ekraanil asetsevad

pikša
[nimisõna, substantiiv]
1. tumehalli selja ja piimvalge kõhupoolega Põhja-Atlandi kala

2. Põhja-Atlandi kala

pikt
[nimisõna, substantiiv]
1. vanima Šotimaal elanud rahva liige

2. Šotimaal elanud rahva liige

piktograafia
[nimisõna, substantiiv]
kiri, milles mõtteid väljendatakse ja teavet edastatakse piltide ning jooniste abil

piktogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. piltkujutis (nt jalatsite ja rõivaste märgistuses, hoiatussildina)

2. piltkirja märk

3. piltkirja märk, piltkujutis

pikuke
[omadussõna, adjektiiv]
üsna või liiga lühikest aega kestev

pikukene
[omadussõna, adjektiiv]
üsna või liiga lühikest aega kestev

pikutama
[tegusõna, verb]
1. (inimese, harvemini looma kohta:) pikali olema, lamama, nt puhkuseks

2. pikali olema, lamama, lesima

pikuti
[määrsõna, adverb]
1. pikkuse, pikitelje või püstsihi suunas

2. pikkuse suunas

pikutine
[omadussõna, adjektiiv]
1. pikkupidi asetsev või kulgev

2. pikuti asetsev

pila
[nimisõna, substantiiv]
pilkamine, pilkav nali

pilaff
[nimisõna, substantiiv]
1. vürtsikas toit hautatud riisist ja (lamba)lihast

2. riisi- ja [lamba]lihatoit

pilajutt
[nimisõna, substantiiv]
midagi või kedagi naeruvääristav lugu (suulises või kirjalikus esituses)

pilak
[nimisõna, substantiiv]
raudklamber põleva peeru hoidmiseks (kinnitati tulejala külge, ahju- või koldekivide vahele)

pilakaup
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik, naljategemise kaup (nt maskid, peerukotid, vampiirihambad)

pilalugu
[nimisõna, substantiiv]
midagi või kedagi naeruvääristav lugu (suulises või kirjalikus esituses)

pilama
[tegusõna, verb]
1. naerualuseks tegema, pilgates välja naerma, nalja kaudu naeruvääristavalt kujutama

2. narrima, pilkama

pilamisi
[määrsõna, adverb]
pilgates, pilades

pilapilt
[nimisõna, substantiiv]
joonistus, mis iseloomustab kujutatavat satiiriliselt või humoristlikult liialdades

pilapood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse meelelahutuslikku ja naljategemise kaupa, nt maske, vampiirihambaid, õhupalle

pilastama
[tegusõna, verb]
1. kellegagi lubamatus seksuaalvahekorras olles teda moraalselt rikkuma, häbisse saatma

2. millegi pühadust rüvetama

pilaster
[nimisõna, substantiiv]
1. vastu seina paiknev lame neljatahuline sammas baasi ja kapiteeliga

2. seinapiilar

pilastus
[nimisõna, substantiiv]
teotamine

pilates
[nimisõna, substantiiv]
1. treeningumeetod, mis keskendub eeskätt (süva)lihaste treenimisele, hingamistehnikale, selgroo stabiliseerimisele ja keha tugeva jõukeskme arendamisele

2. vastavad harjutused või vastav treening

pilbas
[nimisõna, substantiiv]
1. pikem õhuke puukild hrl teatud otstarbeks

2. pikem õhuke puukild

pilbaskatus
[nimisõna, substantiiv]
mitmekihiline pilbastest katus

pilbastama
[tegusõna, verb]
1. teatud otstarbega pilbasteks tegema

2. kildudeks, tükkideks lõhkuma, purustama või hävitama

3. pilbasteks lõhkuma

4. purustama, ära lõhkuma

pilbastuma
[tegusõna, verb]
(pilbasteks) purunema või hävima

pilda
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav hargi- või kaarekujuline puuoks või traat, mille vaba ots näitab allapoole kaldumisel kätte nt veesoone või maa sees peituvate metallesemete asukoha

pildaja
[nimisõna, substantiiv]
nõiavitsa ehk pilda liikumise põhjal veesoonte leidja vms teadjamees

pildamine
[nimisõna, substantiiv]
1. nõiavitsa vms abil nt veesoonte või maetud aarde otsimine

2. pendli vm vahendi liikumise abil oma küsimustele vastuste leidmine

pildar
[nimisõna, substantiiv]
nõiavitsa ehk pilda liikumise põhjal veesoonte leidja vms teadjamees

pildarlus
[nimisõna, substantiiv]
nõiavitsa ehk pilda abil objektide otsimine, üks radiesteesia valdkondi

pildiajakiri
[nimisõna, substantiiv]
rohkesti pilte sisaldav ajakiri

pildialbum
[nimisõna, substantiiv]
1. album paberfotode tarvis

2. pildikogu arvutis või veebis

pildiandur
[nimisõna, substantiiv]
seadis, mis muundab kahemõõtmelise optilise kujutise analoogsignaaliks (nt digikaamerates)

pildiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
(hrl fotoaparaadi kohta)

pildifail
[nimisõna, substantiiv]
fail, mis sisaldab fotot

pildigalerii
[nimisõna, substantiiv]
fotokogu mingist sündmusest (nt ajalehe veebiversioonis, asutuse kodulehel)

pildikast
[nimisõna, substantiiv]
1. seade televisioonisaadete vastuvõtuks ja esitamiseks

2. ekraaniga seade, kust saab vaadata heli ja liikuva pildiga saateid

pildike
[nimisõna, substantiiv]
armas, tore või väike pilt (hrl foto kohta)

pildikeel
[nimisõna, substantiiv]
visuaalne väljendusviis, visuaalsed väljendusvahendid (loometöös)

pildikene
[nimisõna, substantiiv]
armas, tore või väike pilt (hrl foto kohta)

pildikogu
[nimisõna, substantiiv]
piltide, hrl fotode kogu (ka arvutis, internetis)

pildikummut
[nimisõna, substantiiv]
1. seade televisioonisaadete vastuvõtuks ja esitamiseks

2. ekraaniga seade, kust saab vaadata heli ja liikuva pildiga saateid

pildileht
[nimisõna, substantiiv]
(hrl pildiajakirja kohta)

pildiline
[omadussõna, adjektiiv]
pildiga seotud, pildi kaudu väljendatav

pildiloto
[nimisõna, substantiiv]
lauamäng, kus pildid tuleb katta samasuguste piltidega (kusjuures õigete piltide saamine on õnneasi, pildid võetakse huupi)

pildimasin
[nimisõna, substantiiv]
(fotokaamera või televiisori kohta)

pildimaterjal
[nimisõna, substantiiv]
mingiks otstarbeks kasutatavad pildid, hrl fotod

pildinurk
[nimisõna, substantiiv]
(pildistamisel:) nurk, mille moodustavad objektiivi keskpunkti ja pildivälja diagonaali otspunkte läbivad kiired

pildinäidik
[nimisõna, substantiiv]
1. fotoaparaadi osa, millega määratakse pildistatava ruumiosa piirid

2. fotoaparaadi osa

pildiotsija
[nimisõna, substantiiv]
1. fotoaparaadi osa, millega määratakse pildistatava ruumiosa piirid

2. fotoaparaadi osa

pildipank
[nimisõna, substantiiv]
fotosid (hrl pildifailidena) säilitav ja vahendav andmekogu

pildipulk
[nimisõna, substantiiv]
hoidikuga metallkepp, mis võimaldab hrl nutitelefoni asetada selfie tegemiseks kaugemale kui väljasirutatud käe pikkus

pildipunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. pildi vähim kahemõõtmeline element, millest moodustub kujutis ja millele saab sõltumatult kinnistada tunnuseid, nt värvust ja intensiivsust

2. pildi vähim element, millele saab sõltumatult kinnistada tunnuseid

pildiraam
[nimisõna, substantiiv]
pilti (fotot, maali ümbritsev raam)

pildiraamat
[nimisõna, substantiiv]
(paljude) piltidega raamat

pildirikas
[omadussõna, adjektiiv]
kujundirikas

pildirüüstaja
[nimisõna, substantiiv]
pühapiltide vastases liikumises (pildirüüstes) osaleja 8.–9. sajandi Bütsantsis

pildirüüste
[nimisõna, substantiiv]
1. pühapiltide ja -kujude purustamine ja kirikuist kõrvaldamine (8.-9. sajandil pilditüli ja 16. sajandil reformatsiooni ajal)

2. pühapiltide hävitamine ja kirikuist kõrvaldamine

pildiseeria
[nimisõna, substantiiv]
teema, ainestiku, stiili vm mõttes omavahel seotud piltide või fotode kogum

pildisein
[nimisõna, substantiiv]
1. ikoonidega sein õigeusu kirikus altariruumi ees

2. pühapildistu

pildisensor
[nimisõna, substantiiv]
seadis, mis muundab kahemõõtmelise optilise kujutise analoogsignaaliks (nt digikaamerates)

pildistaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle elukutse (või hobi) on pildistamine

2. inimene, kes pildistab või kelle töö on pildistada

pildistama
[tegusõna, verb]
1. kaamera abil midagi või kedagi pildile jäädvustama, pilti või pilte tegema

2. fotosid tegema

3. kaameraga pilti tegema

Ühendtegusõnad: üles pildistamaüles pildistama

pildistik
[nimisõna, substantiiv]
piltide kogum, pildid

pildistu
[nimisõna, substantiiv]
pildikogu, piktoteek

pildistus
[nimisõna, substantiiv]
ülesvõte, foto

pilditahvel
[nimisõna, substantiiv]
trükisele eraldi lisatud (paksem) leht piltidega

pilditehnika
[nimisõna, substantiiv]
seadmed foto, filmi või video tegemiseks või näitamiseks

pilditu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus pole pilti, ilma pildita (hrl telepildi kohta)

pilditöötlus
[nimisõna, substantiiv]
1. fotode digitaalne töötlemine (nt kujutise kvaliteedi parandamine) vastava tarkvara abil

2. fotode korrigeerimine internetis vastava tarkvara abil

pilditüli
[nimisõna, substantiiv]
võitlus pühapiltide kummardajate ja pildirüüstajate vahel Bütsantsis 8.–9. sajandil

pildiväli
[nimisõna, substantiiv]
(pildistamisel:) objektiivi nägemisvälja teravam osa pildi formaadi suuruses

pilduja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes midagi pillub

pilduma
[tegusõna, verb]
korduvalt (korrapäratult) viskama või heitma

Ühendtegusõnad: alla pilduma, alla pilduma, laiali pilduma, laiali pilduma, välja pilduma, välja pilduma, üles pildumaüles pilduma

pilet
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduõigust tõendav dokument, millele hrl on märgitud selle kehtivusaeg, hind, koht sõidukis vms

2. enamasti väike paberist leht, mille peab ostma, et saaks näiteks reisida või bussiga sõita

piletiautomaat
[nimisõna, substantiiv]
automaatkassa piletite müügiks

piletiinfo
[nimisõna, substantiiv]
piletite müügikohti, broneerimist, hindu vms puudutav teave (nt kino või teatri kodulehel)

piletikassa
[nimisõna, substantiiv]
kassa piletite müügiks

piletikontroll
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl sõidupiletite kontrollimine ühissõidukis

2. [sõidu]pileti kontrollimine

piletikontrolör
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes kontrollib, kas ühissõidukis reisijatel on piletid olemas

piletikonts
[nimisõna, substantiiv]
pileti osa, mille rebib ära piletikontroll

piletimüüja
[nimisõna, substantiiv]
teatris, kinos vm (kassas) pileteid müüv inimene

piletiprinter
[nimisõna, substantiiv]
pileteid printiv seade (nt bussijuhil)

piletiraamat
[nimisõna, substantiiv]
köidetud kogum pileteid

piletiraha
[nimisõna, substantiiv]
1. pileti vm millekski õigust andva dokumendi eest makstav raha

2. ostuks

piletisaba
[nimisõna, substantiiv]
piletijärjekord

piletitulu
[nimisõna, substantiiv]
piletimüügist saadud tulu

piletöör
[nimisõna, substantiiv]
piletimüüja või piletikontrolör

pilgar
[nimisõna, substantiiv]
1. lõbus pidu, lustlik oleng

2. lõbutsemine, pidutsemine

pilge
[nimisõna, substantiiv]
1. üleolev, kahjurõõmus naljaheitmine millegi üle, kellegi (häbistav, mõnitav) narrimine

2. pilkav ütlus vm väljendus

pilgel
[määrsõna, adverb]
1. ääretasa, kuhjaga täis

2. üleni täis

pilgeni
[määrsõna, adverb]
1. ääreni, ääretasa (täis)

2. mahtumise piirini, viimase võimaluseni (täis)

pilges
[omadussõna, adjektiiv]
1. peent, varjatud pilget sisaldav, seda (pilkena, teravmeelselt) väljendav

2. pilkav, pilklik

pilguheide
[nimisõna, substantiiv]
(põgus, tutvustav) käsitlus või ülevaade

pilguheit
[nimisõna, substantiiv]
(põgus, tutvustav) käsitlus või ülevaade

pilgujälgija
[nimisõna, substantiiv]
arvuti külge kinnitatav seade, mis tuvastab arvutikasutaja pilgu, jälgib selle liikumist ning salvestab liikumise trajektoori ja pilgu peatumise aja

pilgujälgimine
[nimisõna, substantiiv]
pilgu suuna, fookuse, liikumise jälgimine ja mõõtmine arvuti külge kinnitatud seadme abil ning saadud tulemuste kuvamine

pilguke
[nimisõna, substantiiv]
põgus pilk

pilguke
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

pilgukontakt
[nimisõna, substantiiv]
silmside teise inimesega

pilgumagnet
[nimisõna, substantiiv]
(atraktiivsusega) tähelepanu köitev inimene, ese vms

pilgupüüdja
[nimisõna, substantiiv]
(atraktiivsusega) tähelepanu köitev inimene, ese vms

pilgutama
[tegusõna, verb]
silmalauge hrl kiiresti sulgema ja avama

pilguti
[määrsõna, adverb]
hetkiti

pilgutlema
[tegusõna, verb]
korduvalt pilgutama

piljard
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaviite- ja sportmäng, milles tömbiotsalise kepiga lüüakse nelinurksel kaleviga kaetud laual pallikesi mängulaua nurkades ja külgede keskkohal olevatesse rippvõrguga aukudesse

2. teat pallimäng

piljardikepp
[nimisõna, substantiiv]
kepp piljardimängus pallide löömiseks

piljardikuul
[nimisõna, substantiiv]
piljardimängus kasutatav pallike

piljardilaud
[nimisõna, substantiiv]
nurgaaukude ja kalevist kattega laud piljardi mängimiseks

piljardimuna
[nimisõna, substantiiv]
(piljardimängu pallikese kohta)

piljardimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. piljard

2. piljardi mängimine

piljardipall
[nimisõna, substantiiv]
piljardimängus kasutatav pallike

piljardisaal
[nimisõna, substantiiv]
piljardilauaga ruum piljardi mängimiseks

pilk
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi või millelegi suunatud silmavaade

2. vaatamisviis, silmade ilme

3. see, kui su silmad on kellelegi või millelegi suunatud

4. silmavaade, vaatamisviis, silmade ilme

pilkaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kaldub üleolevalt nalja heites narrima ja naeruvääristama

2. kedagi pilkav inimene

3. pilkav inimene

pilkama
[tegusõna, verb]
1. üleolevalt nalja heites narrima

2. kellegi või millegi üle üleolevalt nalja heitma, nalja kaudu naeruvääristavalt kujutama

3. pilama, irvitama, tögama

pilkamishimuline
[omadussõna, adjektiiv]
pilgata armastav

pilkamisi
[määrsõna, adverb]
1. pilgates, üleolevalt nalja heites

2. pilgates

pilkane
[omadussõna, adjektiiv]
täielikult ilma valguseta, väga pime

pilkaspime
[omadussõna, adjektiiv]
vähimagi valguseta, täiesti pime

pilkaspimedus
[nimisõna, substantiiv]
1. täielik, pilkane pimedus

2. täielik, pilkane pimedus

pilkasus
[nimisõna, substantiiv]
täielik pimedus

pilkealune
[nimisõna, substantiiv]
1. keegi, keda pilgatakse

2. pilgatav

pilkehimuline
[omadussõna, adjektiiv]
pilgata armastav

pilkelaud
[nimisõna, substantiiv]
pilkealune

pilkelaul
[nimisõna, substantiiv]
satiirilise, pilkava sisuga (rahvalik) laul

pilkeleht
[nimisõna, substantiiv]
satiirilisi kirjutisi, karikatuure vm päevakajalist materjali sisaldav väljaanne (nt mingi ajalehe lisa või kaasanne)

pilkeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pilkav, nalja kaudu naeruvääristav

2. pilkav

pilkeliselt
[määrsõna, adverb]
1. pilgates, üleolevalt nalja heites

2. pilgates

pilkelugu
[nimisõna, substantiiv]
midagi või kedagi naeruvääristav lugu (suulises või kirjalikus esituses)

pilkeluuletus
[nimisõna, substantiiv]
satiiriline, pilkav luuletus

pilkenimi
[nimisõna, substantiiv]
pilkav hüüdnimi

pilkenool
[nimisõna, substantiiv]
(pilkava ütluse või karikatuuri kohta)

pilkeobjekt
[nimisõna, substantiiv]
pilkealune

pilkepilt
[nimisõna, substantiiv]
joonistus, mis iseloomustab kujutatavat satiiriliselt või humoristlikult liialdades

pilkkile
[nimisõna, substantiiv]
1. lindude silma sisenurgas olev poolläbipaistev nahk, mis on liikuv ja võib silmamuna eest kinni katta

2. linnu silmal

pilkkontakt
[nimisõna, substantiiv]
silmside teise inimesega

pilkkõhr
[nimisõna, substantiiv]
kõris olev kõhr, üks kahest väikesest kolmetahulisest püramiidjast kõhrest

pilklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. peent, varjatud pilget sisaldav, seda (pilkena, teravmeelselt) väljendav

2. pilkav, pilklik

pilkuma
[tegusõna, verb]
(silmalaugude kohta:) edasi-tagasi liikuma

pilkumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei pilgu (hrl silmalaugude kohta)

pilkupüüdev
[omadussõna, adjektiiv]
väliselt ilmelt (nt värvide või vormidega) tähelepanu tõmbav, mõjuva visuaaliga

pilkupüüdvus
[nimisõna, substantiiv]
võime välisilmega tähelepanu tõmmata, visuaalselt muljet avaldavalt mõjuda

pill
[nimisõna, substantiiv]
1. riist muusikahelide tekitamiseks või rütmi rõhutamiseks (nt viiul, trumm)

2. ese, millega saab muusikat teha, näiteks klaver, viiul või trumm

pill
[nimisõna, substantiiv]
ravimkuulike või raviaine kettake (tablett)

pillaja
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl raha kergekäeliselt kulutav, raiskav inimene

2. laristaja, kergekäeliselt raiskav inimene

pillama
[tegusõna, verb]
1. kogemata kukkuda laskma

2. kukkuda laskma

Ühendtegusõnad: maha pillamamaha pillama

pilla-palla
[määrsõna, adverb]
1. korratus olekus, (üsna) segamini, laiali või laokil

2. kiiruga ja lohakalt

pillav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus on palju kergekäelist, mõõdutundetut (raha)kulutamist

2. raiskav

pillavalt
[määrsõna, adverb]
raiskavalt

pillavus
[nimisõna, substantiiv]
kergekäeliselt kulutamine, laialt elamine

piller
[nimisõna, substantiiv]
laevateki tugipost

piller
[nimisõna, substantiiv]
(rasestumisvastane) tablett

pillerkaar
[nimisõna, substantiiv]
1. lõbus pidu, lustlik oleng

2. lõbutsemine, pidutsemine

pillerkaaritama
[tegusõna, verb]
1. lõbutsema, lusti lööma, pillerkaari pidama

2. pillerkaari pidama, lõbutsema

pillihelid
[nimisõna, substantiiv]
muusikariista(de)l esitatava muusika helid

pillikast
[nimisõna, substantiiv]
pehme vooderdisega kast muusikainstrumendi hoidmiseks

pillikeel
[nimisõna, substantiiv]
1. (keelpillil:) üle kahe tugialuse pinguldatud häälestatav heliallikas

2. traat teatud pillide küljes

pillikoor
[nimisõna, substantiiv]
1. helitöid pillidel esitav suur muusikute kollektiiv

2. suur rühm inimesi, kes mängivad koos mitmesuguseid pille

pillikott
[nimisõna, substantiiv]
tugevast riidest pehme vooderdisega kott tšello, kontrabassi vm pilli hoidmiseks

pillilugu
[nimisõna, substantiiv]
pillil või pillidel mängitav muusikapala

pillima
[tegusõna, verb]
1. kurbust, muret, valu vm pisaratega väljendama

2. kui sa nutad, siis voolavad su silmadest pisarad, sest sa oled kurb või sul on valus

pillimees
[nimisõna, substantiiv]
muusikariista mängija

pillimeister
[nimisõna, substantiiv]
muusikariistade valmistaja

pillimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil muusikariistal mängimine

2. nii sündinud helid

pillipark
[nimisõna, substantiiv]
pillid, pillide kogu (orkestril)

pillipuhuja
[nimisõna, substantiiv]
(puhkpillimängija kohta)

pilliroog
[nimisõna, substantiiv]
1. madalais veekogudes ja mererannal tihedaid roostikke moodustav kõrreline rohttaim, mille varsi on kasutatud nt rookatuste tegemiseks

2. madalas veekogus ja rannas kasvav taim, mille vartest saab näiteks teatud tüüpi katust teha

pilliroogne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pilliroogu kasvanud

2. pilliroost tehtud

pillirookepp
[nimisõna, substantiiv]
pilliroost kepp

pilliroomatt
[nimisõna, substantiiv]
traadiga läbi põimitud pilliroost matt (krohvialuse matina või nt piirdeaiana)

pilliroopadrik
[nimisõna, substantiiv]
tihe, läbitungimatu pilliroo, kõrkjate jt kõrgete kaldaveetaimede kooslus madalais veekogudes, jõesuudmes ja mererannal

pillirooplaat
[nimisõna, substantiiv]
pilliroost pressitud ja traadiga läbi põimitud plaat (seinte ja lagede soojustamiseks)

pilliroosulg
[nimisõna, substantiiv]
pilliroovarrest lõigatud sulg, millega kirjutati papüürusele, pärgamendile või puutahvlile

pillirootihnik
[nimisõna, substantiiv]
tihe, läbitungimatu pilliroo, kõrkjate jt kõrgete kaldaveetaimede kooslus madalais veekogudes, jõesuudmes ja mererannal

pilliroovile
[nimisõna, substantiiv]
1. pilliroovarrest tehtud vilepill

2. rahvapill

pillirooväli
[nimisõna, substantiiv]
pilliroo jt kõrgekasvuliste rohtsete veetaimede laialdane kasvuala

pillirühm
[nimisõna, substantiiv]
ühte liiki pillidest koosnev orkestri osa

pillitama
[tegusõna, verb]
hellitama, poputama

pillivaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aja kohta:) selline, mil rasedusvastast tabletti ei võeta

2. (aja kohta:) selline, mil rasedusvastast tabletti ei võeta

pilliõpe
[nimisõna, substantiiv]
mingil muusikariistal mängima õpetamine või õppimine

pillutama
[tegusõna, verb]
kuhugi pilduma või paiskama

Ühendtegusõnad: laiali pillutamalaiali pillutama

piloodikabiin
[nimisõna, substantiiv]
piloodiruum lennukis

piloot
[nimisõna, substantiiv]
1. lennuki vm õhusõiduki juht

2. inimene, kelle töö on lennukit juhtida

pilootosa
[nimisõna, substantiiv]
seriaali esimene, sissejuhatav osa

pilootpall
[nimisõna, substantiiv]
1. vesinikuga täidetud kummikilest õhupall tuule suuna ja kiiruse määramiseks ülemistes õhukihtides

2. pilvede kõrguse ning tuule suuna ja kiiruse määramiseks

pilootprojekt
[nimisõna, substantiiv]
projekt, mille käigus katsetatakse mingi ülesande täitmist väikeses ulatuses

pilootuuring
[nimisõna, substantiiv]
uuring projekti või suurema uuringu vajalikkuse, teostatavuse ja tingimuste väljaselgitamiseks

pilootvaal
[nimisõna, substantiiv]
suur pikkade uimedega delfiinlane, kes elab peamiselt külmades meredes

pilotaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. õhusõiduki keerukas muutuva suunaga lend (hõlmab nt kruvijoonelist lauglemist või tõusu, surmasõlme ja püstpööret)

2. õhusõiduki keerukas muutuva suunaga lend

piloteerima
[tegusõna, verb]
1. piloodina lennukit, võidusõiduautot vms juhtima

2. piloodina juhtima

pilotka
[nimisõna, substantiiv]
1. sõduri suvine piklik nokata vormimüts

2. muu kujult samalaadne müts

3. suvine sõjaväemüts

pilpakatus
[nimisõna, substantiiv]
mitmekihiline pilbastest katus

pilpake
[nimisõna, substantiiv]
väike õhuke puukild, väike pilbas

pilpaküla
[nimisõna, substantiiv]
kergetest puumajadest koosnev asula

pilsen
[nimisõna, substantiiv]
hele, rohke humalasisaldusega õlu, klassikaline laagriõlu

pilsipump
[nimisõna, substantiiv]
pump laeva põhja ehk pilssi kogunenud vee eemaldamiseks

pilsivesi
[nimisõna, substantiiv]
pilssi kogunenud vesi

pilsner
[nimisõna, substantiiv]
hele, rohke humalasisaldusega õlu, klassikaline laagriõlu

pilss
[nimisõna, substantiiv]
1. koht laeva põhjas, kuhu koguneb laeva laadruumist immitsenud vesi ja kust see välja pumbatakse

2. ruum laeva põhjas sise- ja väliskesta vahel

pilt
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitsi, optilisel teel või elektrooniliselt loodud tasapinnaline kujutis (nt joonistus, maal, foto)

2. see, mis (paberil) midagi või kedagi kujutab, näiteks maal või foto

3. foto

piltdiagnostika
[nimisõna, substantiiv]
haiguste diagnoosimine röntgen-, tomograafia- ning ultraheliuuringute abil

pilthoiatus
[nimisõna, substantiiv]
hoiatav kujutis millelgi, peamiselt sigaretipakil olev pilt, kus on kujutatud mõnd suitsetamisest põhjustatud haigust

piltilus
[omadussõna, adjektiiv]
1. imekaunis, väga ilus (hrl inimese kohta)

2. imekaunis, väga ilus

piltkaart
[nimisõna, substantiiv]
maakaart, millel olulisemaid objekte tähistavad pildid

piltkiri
[nimisõna, substantiiv]
kiri, milles mõtteid väljendatakse ja teavet edastatakse piltide ning jooniste abil

piltlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujundeid kasutav või sisaldav

2. ilmekalt, kujundite abil ümberütlev

3. kujundlik

piltlikustama
[tegusõna, verb]
1. kujundi kaudu, kujundlikult väljendama või esitama

2. illustreerivat näidet esitama või selliseks näiteks olema

piltmõistatus
[nimisõna, substantiiv]
piltides kiri, pildisari või pilt, mis sisaldab mõistatust

piltmärk
[nimisõna, substantiiv]
pildiline kujutis millegi tähisena

piltnik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle elukutse (või hobi) on pildistamine

2. inimene, kes pildistab või kelle töö on pildistada

piltpostkaart
[nimisõna, substantiiv]
postkaart, mille ühel poolel on pilt, teisel vaba pind aadressi, teksti ja postmargi jaoks

piltselge
[omadussõna, adjektiiv]
värvi, läbipaistvuse vm poolest täiesti selge

piltsõnastik
[nimisõna, substantiiv]
sõnastik, kus sõnade tähendust kirjeldatakse nende juures olevate piltidega

piltsõnum
[nimisõna, substantiiv]
mobiiltelefonide vahel edastatav pilti või pilte sisaldav sõnum

pilttapeet
[nimisõna, substantiiv]
piltidega (tekstiil)tapeet

piltuudis
[nimisõna, substantiiv]
foto kaudu esitatud uudis ajakirjanduses

piltvaip
[nimisõna, substantiiv]
kunstipärane vaip, millel on kujutatud inimesi või mõnd sündmust (hrl gobelään)

pilu
[nimisõna, substantiiv]
kitsas piklik ava, pragu või vahe

piluaken
[nimisõna, substantiiv]
kõrge ning kitsas aken

pilujas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (millegi pikliku kohta:) kitsa avaga

2. pilutaoline

pilukas
[nimisõna, substantiiv]
(Aasia päritolu, pilusilmse inimese kohta, ka halvustavalt)

pilukil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (silmade kohta:) laugudega pooleldi kaetud, kitsa avaga laugude vahel

2. poolsuletud laugudega

3. silmade kohta

pilukile
[määrsõna, adverb]
(silmade kohta:) laugudega pooleldi kaetuks, ava poolest kitsaks

pilulamp
[nimisõna, substantiiv]
mikroskoobiga varustatud seadeldis silma uurimiseks

piluli
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(silmade, ukse vm kohta:) veidi, pooleldi avatud asendis või sellisesse asendisse

pilunema
[tegusõna, verb]
pilu[de]ks tõmbuma

pilupalistus
[nimisõna, substantiiv]
kahekordne palistus, mis on kinnitatud pilupistetega

pilupiste
[nimisõna, substantiiv]
tikkimispiste, mille korral esimese töövõttega eraldatakse kokkutõmmatavad riidelõngad ja teise võttega kinnitatakse need

pilusilm
[nimisõna, substantiiv]
1. (viltune) kitsa avaga silm

2. viltune, kitsa avaga silm

pilusilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
pilusilmadega, (viltuste) kitsaste silmadega

pilusilmi
[määrsõna, adverb]
pilukil silmadega

pilusilmil
[määrsõna, adverb]
pilukil silmadega

pilusilmne
[omadussõna, adjektiiv]
pilusilmadega, (viltuste) kitsaste silmadega

pilutama
[tegusõna, verb]
1. (silmade kohta:) peaaegu kinni pigistama või veidi avama

2. kissi tõmbama

3. vidutama

pilutikand
[nimisõna, substantiiv]
auguline tikand, mis saadakse riidest koe- või lõimelõngu (või mõlemaid) välja tõmmates ning allesjäänud lõngu rühmiti ühendades

pilv
[nimisõna, substantiiv]
1. taevas nähtav valge või hall kogum, mis koosneb atmosfääris hõljuvatest pisikestest veepiiskadest või jääkristallidest

2. taevas liikuv valge või hall kogum, mis sisaldab vett

pilvandmetöötlus
[nimisõna, substantiiv]
andmete salvestamine, töötlemine ja kasutamine serverites, millele pääseb ligi interneti kaudu

pilve
[määrsõna, adverb]
pilviseks, pilvedega kaetuks

pilvealune
[omadussõna, adjektiiv]
1. üleni pilves taevaga

2. lauspilves

pilveauk
[nimisõna, substantiiv]
ava pilves või pilvede vahel

pilvekahl
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase, korrapäratu kujuga pilv

pilvekate
[nimisõna, substantiiv]
katvate, varjavate pilvede kogum

pilvekiht
[nimisõna, substantiiv]
ühtlaseks kihiks koondunud pilved

pilvekiik
[nimisõna, substantiiv]
kangast koosnev võrkkiike meenutav õhuakrobaatika vahend (nt tsirkuses)

pilvekobar
[nimisõna, substantiiv]
lähestikku asuvate pilvede rühm

pilvekuhil
[nimisõna, substantiiv]
kuhjakujuline (rünk)pilv

pilvekübe
[nimisõna, substantiiv]
väike pilveke

pilvekülv
sademete tekitamine või suurendamine seeläbi, et lennukitelt pihustatakse pilvedesse teatud ainete osakesi

pilvelaam
[nimisõna, substantiiv]
1. suur massiivne pilv

2. tihe pilvkate

pilvelaev
[nimisõna, substantiiv]
(pilve kohta)

pilvelahmakas
[nimisõna, substantiiv]
suur, kogukas pilv

pilvelammas
[nimisõna, substantiiv]
(väiksema valge rünkpilve kohta)

pilveloor
[nimisõna, substantiiv]
(õhuke) pilvkate

pilvelõhkuja
[nimisõna, substantiiv]
ülikõrge hoone, mille korruste arv ulatub kümnetesse

pilvemass
[nimisõna, substantiiv]
pilvkatteks koondunud (paksud) pilved

pilvemets
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas troopiline mets, mis kasvab pilvepiirist kõrgemal ja kus suhteline õhuniiskus on enamiku ajast 100% (nt Lõuna- ja Kesk-Ameerikas)

pilvemägi
[nimisõna, substantiiv]
(suure, massiivse pilve kohta)

pilvemürakas
[nimisõna, substantiiv]
suur, kogukas pilv

pilvemüür
[nimisõna, substantiiv]
(tiheda pilvemassi kohta)

pilvenarmas
[nimisõna, substantiiv]
kitsuke pilveriba

pilvepank
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga suur (tihe) pilv

pilvepiir
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgus, kus asuvad pilved

2. kõrgus, kus asuvad pilved

pilvepragu
[nimisõna, substantiiv]
pragu pilves või pilvede vahel

pilveraas
[nimisõna, substantiiv]
väike pilveke

pilveriba
[nimisõna, substantiiv]
kitsas piklik pilv

pilveräbal
[nimisõna, substantiiv]
korrapäratu kujuga, just nagu rebenenud pilv

pilveränk
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamäärase kujuga suur pilv

2. pilvede kohta

pilverüngas
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamäärase kujuga suur pilv

2. pilvede kohta

pilverünk
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamäärase kujuga suur pilv

2. pilvede kohta

pilves
[määrsõna, adverb]
1. pilvises olekus, pilvedega kaetud

2. kui ilm on pilves, siis on taevas palju pilvi

3. pilvedega kaetud

pilvesagar
[nimisõna, substantiiv]
ümarjas pilv

pilvesammas
[nimisõna, substantiiv]
1. pöörlevat veesammast tekitav õhukeeris (tromb), mis liigub keeristormina veekogu kohal

2. veekogu kohal liikuv tromb

pilvesein
[nimisõna, substantiiv]
(tiheda pilvemassi kohta)

pilvesomp
[nimisõna, substantiiv]
(õhuke) pilvekiht

pilvestik
[nimisõna, substantiiv]
pilvede kogum, pilvkate

pilvetagune
[omadussõna, adjektiiv]
1. pilvede, pilvkatte taga olev

2. pilvede taga olev

3. ebareaalne

pilveteenus
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) teenus, mida pilvandmetöötluse serverite omanikud pakuvad interneti kaudu (veebipõhine e-post, andmebaasitöötlus, andmete varundamine vms)

pilvetehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. ressurside jagamine veebi kaudu, veebipõhine andmesalvestus ja -töötlus ning sellega seonduvad rakendused

2. veebipõhine andmesalvestus ja -töötlus ning sellega seonduvad rakendused ja ressursid

pilvetekk
[nimisõna, substantiiv]
(tihe) pilvkate

pilvetomp
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga pilv

pilvetort
[nimisõna, substantiiv]
väike säbrus pilv

pilvetriip
[nimisõna, substantiiv]
vöödina, triibuna esinev pilv

pilvetups
[nimisõna, substantiiv]
väike (ümarjas) pilv

pilvevaip
[nimisõna, substantiiv]
(tihe) pilvkate

pilvevari
[nimisõna, substantiiv]
pilvest tekkiv vari maastikul

pilveviir
[nimisõna, substantiiv]
kitsa triibuna esinev pilv

pilveviirg
[nimisõna, substantiiv]
kitsa triibuna esinev pilv

pilvevina
[nimisõna, substantiiv]
õhuke, läbipaistev pilvekiht

pilvevine
[nimisõna, substantiiv]
õhuke, läbipaistev pilvekiht

pilvevööt
[nimisõna, substantiiv]
vöödina, triibuna esinev pilv

pilvik
[nimisõna, substantiiv]
1. väga hapra lihaka viljakehaga piimmahlatu söödav seen

2. söödav seen, mille kübar võib olla erinevat värvi

pilvine
[omadussõna, adjektiiv]
1. pilvedest kaetud taevaga

2. (taeva kohta:) pilvedega kaetud

3. kui ilm on pilvine, siis on taevas palju pilvi

pilvini
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
väljendab mingi tunde äärmist intensiivsust või millegi ülimat hoogsust

pilvis
[määrsõna, adverb]
pilves

pilvisus
[nimisõna, substantiiv]
1. pilvede hulk taevalaotuses mingi maa-ala kohal

2. pilvedega kaetus

3. pilvede kogum taevalaotuses

pilvitama
[tegusõna, verb]
1. pilvi üles ajama, (osalt) pilve minema

2. (osalt) pilves olema

3. pilve minema, pilves olema

pilvitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma pilvedeta

2. selge taevaga

3. ilma pilvedeta, selge

pilvitus
[nimisõna, substantiiv]
1. pilvede hulk taevalaotuses mingi maa-ala kohal

2. pilvedega kaetus

3. pilvede kogum taevalaotuses

pilvkate
[nimisõna, substantiiv]
katvate, varjavate pilvede kogum

pilvteenus
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) teenus, mida pilvandmetöötluse serverite omanikud pakuvad interneti kaudu (veebipõhine e-post, andmebaasitöötlus, andmete varundamine vms)

pime
[omadussõna, adjektiiv]
1. loodusliku või tehisliku valguseta, valgustamata

2. vähese (ebapiisava) valgustusega

3. ilma valguseta või vähese valgusega

pimedaksjäämine
[nimisõna, substantiiv]
nägemisvõime kaotamine

pimedalt
[määrsõna, adverb]
1. ilma mõtlemata, kaalutlemata, asjasse süvenemata

2. kaalutlemata, pimesi

3. ilma mõtlemata, süvenemata

pimedasõit
[nimisõna, substantiiv]
autosõidu õppimise osa, mille käigus harjutatakse auto juhtimist pimedal ajal

pimedavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
hämar, pisut pime

pimedegusteerimine
[nimisõna, substantiiv]
toiduainete või jookide võrdlevaks hindamiseks korraldatav katse, kus toodete omadusi hinnatakse ilma neid tootnud ettevõtet nimetamata

pimedik
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse puudumine või selle vähesus, pimedus

2. ööpäeva valguseta aeg

pimedus
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse puudumine või selle vähesus (ka sellest hõlmatud ala, ruumi kohta)

2. see, kui valguse puudumise tõttu ei ole midagi näha

3. valguse puudumine

pimedusejünger
[nimisõna, substantiiv]
1. hariduse ja kultuuri vastane inimene

2. kultuuri, progressi vaenlane

pimedusekartus
[nimisõna, substantiiv]
põhjendamatu, liialdatud hirm pimeduse ees (ka ärevushäirena)

pimeduseriik
[nimisõna, substantiiv]
kurjade jõudude asupaik

pimedusevürst
[nimisõna, substantiiv]
(kuradi, saatana kohta)

pimedusjünger
[nimisõna, substantiiv]
1. hariduse ja kultuuri vastane inimene

2. kultuuri, progressi vaenlane

pimeduskate
[nimisõna, substantiiv]
(varjava pimeduse kohta)

pimedusstaadium
[nimisõna, substantiiv]
taimede fotosünteesi teine etapp, kus valgusstaadiumis saadud energia varal redutseeritakse süsihappegaas orgaanilisteks ühenditeks

pimehull
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

pimekamber
[nimisõna, substantiiv]
algeline optiline seadis väikese ava või kumerläätse abil saadud kujutise vaatlemiseks, fotoaparaadi eelkäija

pimekatse
[nimisõna, substantiiv]
katse, mille puhul informatsioon uurimisobjekti kohta on katses osalejate eest varjatud

pimekiri
[nimisõna, substantiiv]
klaviatuuril kirjutamine klahvidele vaatamata (kõiki sõrmi kasutades)

pimekohting
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepitud kohtamine tundmatu inimesega

pimekurt
[omadussõna, adjektiiv]
nii nägemis- kui ka kuulmisvõimetu

pimekurtus
[nimisõna, substantiiv]
nii nägemis- kui kuulmisvõime puudumine

pimelaskmine
[nimisõna, substantiiv]
pimedatele mõeldud laskespordiala, kus kõrvaklappides kuuldav helisignaal annab laskjale märku, kas sihik on õiges oletatavas kohas

pimelauatennis
[nimisõna, substantiiv]
silmadeta abita mängitav lauatennise moodi mäng, kus pallis olevad teraskuulikesed annavad mängijale kuuldavat teavet palli asukohast kõrgete servadega laual

pimeloom
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

pimemale
[nimisõna, substantiiv]
malemäng mängulauda nägemata (käikude ütlemisega)

pimemassöör
[nimisõna, substantiiv]
masseerijana töötav pime inimene

pimemeetod
[nimisõna, substantiiv]
hrl toiduainete võrdlev hindamine, mille korral hindajatele ei nimetata tooteid valmistanud ettevõtteid

pimendama
[tegusõna, verb]
(kunstliku) valguse läbipääsu takistama

pimendipuu
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas troopikapuu, mille väikseid punaseid kuivatatud vilju tarvitatakse pimendiks nimetatava vürtsina

pimenduskardin
[nimisõna, substantiiv]
kardin (nt ruloo), mis takistab valguse läbipääsu ja hoiab ruumi pimedana

pimenduskate
[nimisõna, substantiiv]
hrl akent pimendav kate

pimenema
[tegusõna, verb]
1. (päikesevalguse kadumisega seoses:) pimeda(ma)ks muutuma

2. elektrivalguse kustumise tõttu pimedaks minema

3. pimeda[ma]ks minema

piment
[nimisõna, substantiiv]
1. pimendipuu poolvalminult kuivatatud viljad terava, pisut magusamaitselise maitseainena

2. pimendipuu vili

pimeparm
[nimisõna, substantiiv]
väike hallikirjude tiibadega parm

pimepood
[nimisõna, substantiiv]
linnas strateegiliselt olulises kohas asuv ladu ja tellimiskeskus, kust saab kauba klientidele kiiresti kohale toimetada

pimeretsenseerimine
[nimisõna, substantiiv]
teadusartikli vm teadustöö anonüümne retsenseerimine enne selle ilmumist

pimerott
[nimisõna, substantiiv]
nägemisvõimetu ja sabatu maa-aluse eluviisiga näriline (metsa)steppides

pimesi
[määrsõna, adverb]
korralikult nägemata, käsikaudu (nt pimedas või suletud silmadega)

pimesikk
[nimisõna, substantiiv]
1. (laste)mäng, kus kinniseotud silmadega otsija peab käsikaudu, häälte järgi kellegi kinni püüdma ja kobamisi ära arvama, kelle ta on kätte saanud

2. lastemäng

pimesikumäng
[nimisõna, substantiiv]
1. (laste)mäng, kus kinniseotud silmadega otsija peab käsikaudu, häälte järgi kellegi kinni püüdma ja kobamisi ära arvama, kelle ta on kätte saanud

2. lastemäng

pimesilmi
[määrsõna, adverb]
korralikult nägemata, käsikaudu (nt pimedas või suletud silmadega)

pimesimultaan
[nimisõna, substantiiv]
malemäng, kus üks mängija mängib mitme vastasega, nii et ta ise mängulauda ei näe ja käike üles ei kirjuta

pimesimäng
[nimisõna, substantiiv]
(pimemales:) mängimine malelauda nägemata, käikude ütlemisega

pimesool
[nimisõna, substantiiv]
jämesoole algusosa (umbsoole) taandarenenud väike umbne rippuv ots

pimesoolelõikus
[nimisõna, substantiiv]
pimesoole ehk ussripiku eemaldamise operatsioon

pimesoolepõletik
[nimisõna, substantiiv]
ussripikus tekkinud põletik

pimestama
[tegusõna, verb]
1. (hrl ereda valguse kohta:) ajutiselt nägemisvõimetuks tegema või nägemisvõimet vähendama

2. pimestama

pimestatult
[määrsõna, adverb]
pimestatuna

pimestav
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga ere, hele(valge), selline, et hästi ei näe

2. väga ere

pimestavalt
[määrsõna, adverb]
1. (ajutiselt) nägemisvõimet nõrgendavalt, silmi kissitama sundivalt

2. (värvi intensiivsuse kohta:) ülimalt, säravalt

pimestavsinine
[omadussõna, adjektiiv]
teravalt, väga eredalt sinine

pimestavvalge
[omadussõna, adjektiiv]
pimestavalt, säravalt valge

pimestuma
[tegusõna, verb]
tundesööstu mõjul kainet mõtlemist ja selget arusaamisvõimet või enesekontrolli kaotama

pimestus
[nimisõna, substantiiv]
1. ereda valgusega pimestamine või sellest pimestunud-olek

2. pimestamine

3. pimestumine

pimesus
[nimisõna, substantiiv]
1. nägemise puudumine, pime-olemine

2. nägemisvõimetus

pimešaht
[nimisõna, substantiiv]
kaeveõõs, mis ei suubu maapinnale, vaid teise kaeveõõnde

pimetest
[nimisõna, substantiiv]
hrl toiduainete võrdlevaks hindamiseks korraldatav katse, kus toodete omadusi hinnatakse ilma neid tootnud ettevõtet nimetamata

pimetrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükiviis, mille korral ilma värvita kujutis pressitakse materjali pinna sisse (nt trükisel, nahkehistöös, graafikas), ükssurutrüki meetodeid

pimetähn
[nimisõna, substantiiv]
valgustundlikkuseta koht silma võrkkestal, kuhu suubub nägemisnärv

pimevaim
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

pimeveeb
[nimisõna, substantiiv]
süvaveebi varjatuim, ülekandevõrkudes eksisteeriv veebi osa

pimik
[nimisõna, substantiiv]
1. päevavalguseta ruum fototöödeks

2. päevavalguseta fototööruum

pimm
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kiriku- v tornikella kumedat heli

pimm
[nimisõna, substantiiv]
kiriku- v tornikella löök

pimm-pamm
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kiriku- või tornikellade vahelduva kõrgusega helinat, ka muid kellalööke

pimm-pomm
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kiriku- või tornikellade vahelduva kõrgusega helinat, ka muid kellalööke

pimm-põmm
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kiriku- või tornikellade vahelduva kõrgusega helinat, ka muid kellalööke

pimss
[nimisõna, substantiiv]
1. laavast tekkinud väga kerge poorne purskekivim

2. poorne purskekivim

pimsskivi
[nimisõna, substantiiv]
1. laavast tekkinud väga kerge poorne purskekivim

2. poorne purskekivim

pinakoid
[nimisõna, substantiiv]
kristallograafiline lihtvorm, mis koosneb kahest rööpsest tahust, mis lõikavad üht kristallograafilist telge ning on rööbiti kahe teise teljega

pinakoteek
[nimisõna, substantiiv]
1. avalik maaligalerii

2. maali-, pildigalerii

pinal
[nimisõna, substantiiv]
1. kooliõpilase karbi- või kotikeselaadne ese kirjutustarvete kaasaskandmiseks

2. karp või väike kott, kus saab hoida pastakaid, vildikaid, harilikke pliiatseid ja muud sarnast

pind
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi välimine või pealmine kiht

2. peal või väljaspool olev kiht

pind
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust irdunud terav killuke

2. väga väike ja peenike puust tükk

3. terav puidukilluke

pindaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(aine kohta:) vedeliku vm aine pinnakihi kokkutõmbuvust ehk pindpinevust vähendav, ühtlasi selle märgumist suurendav

pindaktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
aine võime vähendada vedeliku vm aine pinnakihi kokkutõmbuvust ehk pindpinevust, suurendades ühtlasi selle märgumist

pindala
[nimisõna, substantiiv]
millegi pinna suurus

pindalaühik
[nimisõna, substantiiv]
1. pindala mõõtühik, nt hektar, ruutmeeter

2. pindala mõõtühik

pindama
[tegusõna, verb]
teekatet sideaine ja kivimaterjaliga katma, et parandada teekatte ilmastikukindlust ja uuendada kulunud kihti

pinde
[nimisõna, substantiiv]
1. elastne side, mis mähitakse hobuse jala ümber kaitseks ning kõõluste toetamiseks

2. sääremähised

pindevillem
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne sõna lihtsõduri, reamehe kohta

pindheledus
[nimisõna, substantiiv]
taevakeha näiv heledus, valgustatus, mille taevakeha tekitab Maal olevas vaatluskohas

pindjälg
[nimisõna, substantiiv]
kõvale pinnale jääv mittesügav jälg

pindlaud
[nimisõna, substantiiv]
1. palgi pindmisest osast saetud laud, mille üks külg on kumer

2. saematerjal

pindluu
[nimisõna, substantiiv]
sääreluust väliskülje pool asuv jalasääre peenem luu

pindmik
[nimisõna, substantiiv]
pindmine osa

pindmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. pinna peal või pinna lähedal olev, (pealis)pinnaga seotud

2. pinnapoolne, pinnal esinev

3. pindmine

pindmiselt
[määrsõna, adverb]
pinna pealt või lähedalt, pinnalähedasena

pindpinevus
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, mis seisneb vedeliku pinnakihi püüdes võimalikult kokku tõmbuda

pindpõime
[nimisõna, substantiiv]
vaibakudumise tehnika, mille puhul moodustub kanga muster erivärvilistest pindadest, mis saadakse koelõngu põimides

pindpõimetehnika
[nimisõna, substantiiv]
vaibakudumise tehnika, mille puhul moodustub kanga muster erivärvilistest pindadest, mis saadakse koelõngu põimides

pindpõimevaip
[nimisõna, substantiiv]
pindpõimes vaip

pindrõhk
[nimisõna, substantiiv]
pinna, pinnakihi omadustest, hrl pindpinevusest põhjustatud rõhk

pindstruktuur
[nimisõna, substantiiv]
lause vahetult tajutav süntaktiline ehitus

pinduma
[tegusõna, verb]
1. püsivalt omaseks saama

2. harjumuseks saama, kinnistuma

pindvõrdne
[omadussõna, adjektiiv]
võrdsete pindaladega, pinnalt võrdne

pineen
[nimisõna, substantiiv]
okaspuudes, sidrunikoores ja tärpentinis leiduv iseloomuliku lõhnaga lenduv aine, mida kasutatakse nt farmaatsiatööstuses

pinev
[omadussõna, adjektiiv]
1. eriarvamuste, vastasseisudega laetud, täis ohutunnet

2. sellist seisundit väljendav või tekitav

3. ebakindel

pinevalt
[määrsõna, adverb]
1. suure psüühilise pingega, pinget täis olevalt

2. tähelepanelikult, valvsalt

3. pingsalt, tähelepanelikult

4. valvsalt

5. pingeliselt

pinevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
psüühiliselt pingul, erutus- või ärevusseisundis

pinevile
[määrsõna, adverb]
1. psüühiliselt pingule, erutus- või või ärevusseisundisse

2. ärevusse

pinevus
[nimisõna, substantiiv]
1. ärev, ohutunnet täis õhustik, eriarvamuste, vastasseisudega laetus

2. psüühiline pingulolek, psühholoogiline pinge

3. pingulolek

4. äärmine

5. pingutatus, tehtus

6. pingsus, teravus

pinevuskolle
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus vastuolude, lahkhelide tõttu on ärev, plahvatusohtlik olukord

ping
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe kokkukuuluva detaili, võlli ja sellest väiksema ava mõõtmete vahe

2. võlli ja sellest väiksema ava mõõtmete vahe

pingbetoon
[nimisõna, substantiiv]
1. raudbetoon, mis valmistamise ajal eelpingestatakse

2. eelpingestatud betoon

pinge
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsiline pingulolek (sageli ülemäärase lihaspinge kohta)

2. seisund, kus lihas on väga kõva ja põhjustab ebamugavat tunnet

3. pingulolek

4. pingelisus

pingeindikaator
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist, millega tehakse kindlaks elektripinge olemasolu (et veenduda elektritööde ohutuses või elektriseadmete korrasolekus)

pingejagur
[nimisõna, substantiiv]
riist või seadis, mille ühel lülil tekkivat pingelangu kasutatakse kogupinge mõõtmiseks või väiksemat pinget nõudvate seadmeosade toiteks

pingekadu
[nimisõna, substantiiv]
elektriallika ja elektriliini mingi punkti pinge aritmeetiline vahe

pingekolle
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus vastuolude, lahkhelide tõttu on ärev, plahvatusohtlik olukord

pingelang
[nimisõna, substantiiv]
elektriallika ja elektritarbijate vahele jääva elektriliini mingile osale langeva pinge erinevus elektriallika pingest

pingelangus
[nimisõna, substantiiv]
psüühilise pinge taandumine

pingeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure pingega kulgev, pidevat pingutust nõudev

2. põnevust, erutust tekitav

3. pingerikas

pingeliselt
[määrsõna, adverb]
1. suure pingutusega, suure pingega

2. väga valvsalt, väga tähelepanelikult

pingelisus
[nimisõna, substantiiv]
see, mida iseloomustab suur pinge, stress

pingelõdvendus
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitiline suundumus 1970. aastate algul, mil lääneriigid üritasid parandada suhteid Nõukogude Liiduga

2. muu poliitiline suundumus sõjaohu vähendamisele või sõjaohu vähenemine

pingemurd
[nimisõna, substantiiv]
ilma traumata tekkiv luumurd (nt suure koormusega treenival sportlasel)

pingepeavalu
[nimisõna, substantiiv]
kaela ja õlavöötme lihaste pingest põhjustatud peavalu

pingereastama
[tegusõna, verb]
mingi tunnuse (nt tähtsuse, paremuse) põhjal järjestama, pingeritta asetama

pingeregulaator
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab reguleerida elektripinget (nt sõiduki elektrisüsteemis)

pingerida
[nimisõna, substantiiv]
1. järjestus mingi tunnuse intensiivsuse põhjal

2. paremusjärjestus

3. järjestus mingi tunnuse intensiivsuse põhjal

pingerikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure pingega kulgev, pidevat pingutust nõudev

2. põnevust, erutust tekitav

3. pingerikas

pingerohke
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure pingega kulgev, pidevat pingutust nõudev

2. põnevust, erutust tekitav

3. pingerikas

pingeseisund
[nimisõna, substantiiv]
1. (pidevat) pingutust nõudvast või murerohkest olukorrast johtuv pinges olek

2. stress

pingestabilisaator
[nimisõna, substantiiv]
elektripinget püsivana hoidev seade

pingestama
[tegusõna, verb]
1. (olukorda) ärevaks, pingeliseks muutma, ohutundega täitma

2. vastasseisu teravdama

pingestuma
[tegusõna, verb]
vastuoludest, lahkhelidest tingitult ärevaks, pingeliseks muutuma

pingestus
[nimisõna, substantiiv]
1. pingestamine

2. pingestatud olek, pingestatus

pingetaluvus
[nimisõna, substantiiv]
võime pingelises olukorras toime tulla

pingetrafo
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis madaldab kõrge vahelduvpinge standardriistadega mõõdetavaks vahelduvpingeks

pingetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma elektrivooluta olev

pingetult
[määrsõna, adverb]
ilma psüühiliseta pingeta

pingevaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus pole psüühilist pinget, rahulik, lahe vms

2. pingevaba

pingevabalt
[määrsõna, adverb]
ilma psüühiliseta pingeta

pingevaene
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pakub vähe põnevust ja pinget

pingeväli
[nimisõna, substantiiv]
(hrl millegi vastandlikkusest sugeneva pingestatuse kohta)

pingeühik
[nimisõna, substantiiv]
elektripinge mõõtühik, nt paskal, volt

pingiklapp
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse koolipingi ülestõstetav lauaklapp

pinginaaber
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi kõrvuti ühes (kooli)pingis istuja

2. inimene, kelle kõrval sa koolis ühe laua taga istud

pingipoiss
[nimisõna, substantiiv]
varumängija, võistkonna põhikoosseisu mitte kuuluv mängija

pingistik
[nimisõna, substantiiv]
1. pingid, pinkide kogum

2. pingid kogumina

pingitasku
[nimisõna, substantiiv]
kõnnitee laiendus istepingi jaoks

pingitööline
[nimisõna, substantiiv]
tööpingil töötaja

pingivahe
[nimisõna, substantiiv]
pinkide, pingiridade vahe

pinglagi
[nimisõna, substantiiv]
1. ühes tükis paigaldatav plastkilest ripplagi

2. ühes tükis paigaldatav PVC-materjalist lagi, mis pingutatakse lae äärde kinnitatud profiilidele

pingne
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure pingega kulgev, pidevat pingutust nõudev

2. põnevust, erutust tekitav

3. pingerikas

pingpong
[nimisõna, substantiiv]
1. erilisel laual reketi ja väikese tselluloidpalliga mängitav sportmäng

2. sportlik mäng, mida mängitakse erilisel laual reketi ja väikese palliga

pingpongilaud
[nimisõna, substantiiv]
eriline võrguga poolitatud laud lauatennise mängimiseks

pingpongipall
[nimisõna, substantiiv]
väike tselluloidist pall lauatennise mängimiseks

pingpongitama
[tegusõna, verb]
(nt probleemse küsimuse korduvalt edasi-tagasi suunamise või saatmise, (eri)arvamuste vahetamise kohta vms)

pingsalt
[määrsõna, adverb]
1. keskendunult, väga tähelepanelikult

2. intensiivselt, suure (vaimse) pingega

3. teraselt

pingsus
[nimisõna, substantiiv]
(mõõdukas) füüsiline pingulolek (vastandatult lõtvusele)

pingu
[määrsõna, adverb]
pingule, tugevasti sirgu

pingul
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. tugevasti sirgu (tõmmatuna), pingutatud (mitte lõdvas) olekus

2. (purje kohta:) survest kummis

3. sirgu tõmmatuna

pinguldama
[tegusõna, verb]
1. (mõjudes) pingule tõmbama

2. pingule tõmbama, pingutama

pinguldatult
[määrsõna, adverb]
1. ebaloomulikult, ülemäära tehtult

2. tehtult

pingulduma
[tegusõna, verb]
1. (hrl naha, lihaste kohta:) pingule tõmbuma

2. pingule tõmbuma, pingutuma

pingule
[määrsõna, adverb]
1. (tõmbamisest) tugevasti sirgu, pingutatud olekusse

2. (purje kohta:) survest kummi

3. väljasirutatuks

4. pingeseisundisse

pinguli
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. tugevasti sirgu, pingule tõmmatuna või tõmmatuks, liibuvana pingul või pingule

2. sirgu tõmmatuna, liibuvana või psüühiliselt pingul(e)

pingus
[nimisõna, substantiiv]
1. närvi- ja lihaskoe pidev mõõdukas pingeseisund

2. pingeseisund

pingutama
[tegusõna, verb]
1. millekski keha- või tahtejõudu kokku võtma, millegi saavutamiseks vaeva nägema

2. millegi saavutamiseks vaeva nägema, kõvasti energiat kulutama

Ühendtegusõnad: üle pingutamaüle pingutama

pingutatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaloomulikuna tunduv, tehtud või kunstlik

2. ebaloomulik, tehtud

pingutatult
[määrsõna, adverb]
1. pingeliselt, pingsalt

2. pingutusega

3. pingsalt, teraselt

pingutatus
[nimisõna, substantiiv]
pingutatud olek

pingutav
[omadussõna, adjektiiv]
pidevat jõukulu nõudev, stressirohke, sellisena väsitav

pinguti
[nimisõna, substantiiv]
midagi pingutav, pingule tõmbav vahend või detail

pingutuma
[tegusõna, verb]
pingule tõmbuma

pingutus
[nimisõna, substantiiv]
1. jõu kokkuvõtmine, vaevanägemine millegi tegemiseks või saavutamiseks

2. füüsiline või vaimne energia, mida sa vajad, et midagi teha

3. miski, mis võtab palju energiat

4. pingulolek

5. jõu kokkuvõtmine

pingutusastma
[nimisõna, substantiiv]
astma vorm, mille korral haigusnähud tekivad kehalise pingutuse ajal või selle järgselt

pingutusmutter
[nimisõna, substantiiv]
mutter pingutava detailina, nt teatud tööriistadel

pingutusseadis
[nimisõna, substantiiv]
midagi pingutav, pingule tõmbav vahend või detail

pingutusvahend
[nimisõna, substantiiv]
midagi pingutav, pingule tõmbav vahend või detail

pingviin
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt musta-valge sulestikuga püsti kõndiv lennuvõimetu lõunapoolkera veelind

2. mere ääres elav mustade ja valgete sulgedega suur lind, kes kõnnib ja ei oska lennata

pingviiniparaad
[nimisõna, substantiiv]
(märgib sündmust, milles osalevad pidulikus riietuses prominentsed isikud, hrl presidendi aastapäevavastuvõttu)

pinin
[nimisõna, substantiiv]
putukate tekitatud kõrge vibreeriv heli

pinisema
[tegusõna, verb]
(lendavate putukate häälitsuse kohta:) kõrget vibreerivat heli tekitama

pinistama
[tegusõna, verb]
pillikeeli sõrmitsedes kõrget vibreerivat heli tekitama, pilli mängima

pink
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva jalgadega iste, mis enamasti mahutab mitut istujat

2. kõva jalgadega iste, mille peale mahub istuma mitu inimest

3. kõva iste

pinkidevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
kooli pinkide vahel olev

pinks
[nimisõna, substantiiv]
1. erilisel laual reketi ja väikese tselluloidpalliga mängitav sportmäng

2. sportlik mäng, mida mängitakse erilisel laual reketi ja väikese palliga

pinkvanker
[nimisõna, substantiiv]
istepinkidega vanker

pinn
[nimisõna, substantiiv]
1. vasara õhem ots

2. teatud sepatööriist (nt metalli venitamiseks)

pinn
[nimisõna, substantiiv]
häda, vaev

pinnaefekt
[nimisõna, substantiiv]
takistuse näiv suurenemine vahelduvvoolu korral

pinnaehitus
[nimisõna, substantiiv]
maapinna, Kuu vms pinna reljeef ja kivimkoostis

pinnaepiteel
[nimisõna, substantiiv]
organismi välis- või kehaõõnte sisepinda kattev epiteelkude

pinnahoovus
[nimisõna, substantiiv]
pinnalähedane merehoovus

pinnakaredus
[nimisõna, substantiiv]
lõiketöötlemisel tekitatud lõikejälgede sügavus detaili töödeldud pinnal (mõõdetakse mikromeetrites)

pinnakate
[nimisõna, substantiiv]
mingit pinda kattev materjal või taimestik

pinnakatteroos
[nimisõna, substantiiv]
pikkade roomavate või kaarjate võrsete ja tiheda lehestikuga põõsasroos, mille õied on koondunud kobaratesse

pinnakattetaim
[nimisõna, substantiiv]
madalakasvuline taim, mis tihedalt kasvades ja laienedes katab vaibana pinnase

pinnakaunistus
[nimisõna, substantiiv]
pinda kaunistav kujutis, ka ornament

pinnakiht
[nimisõna, substantiiv]
pindmine, peal olev või pinnalähedane kiht

pinnakääritus
[nimisõna, substantiiv]
õllevirde kääritamine temperatuuril 15–25 °C

pinnalaine
[nimisõna, substantiiv]
veekogu pindmistes kihtides leviv suhteliselt lühike laine

pinnalaotus
[nimisõna, substantiiv]
geomeetrilist vm keha piirava pinna esitus painutatult tasandile

pinnalaud
[nimisõna, substantiiv]
1. palgi pindmisest osast saetud laud, mille üks külg on kumer

2. saematerjal

pinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sisuliselt) mitte eriti põhjalik, süvenenud või süvenev

2. vähe põhjalik

pinnaliselt
[määrsõna, adverb]
mitte eriti põhjalikult, süvenemiseta, välise põhjal (otsustades, käsitledes vms)

pinnalisus
[nimisõna, substantiiv]
süvenematus, pealiskaudne-olek

pinnaltpääste
[nimisõna, substantiiv]
1. hättasattunu päästmine veekogu pinnalt ja vahetult selle alt (ilma sukeldumisvarustuseta)

2. päästetööd veekogu pinnalt ja vahetult selle alt

pinnaltpäästja
[nimisõna, substantiiv]
päästetöötaja, kes tegutseb veekogu pinnal või vahetult selle all (ilma sukeldumisvarustuseta)

pinnaltpäästmine
[nimisõna, substantiiv]
1. hättasattunu päästmine veekogu pinnalt ja vahetult selle alt (ilma sukeldumisvarustuseta)

2. päästetööd veekogu pinnalt ja vahetult selle alt

pinnalähedane
[omadussõna, adjektiiv]
pealispinna lähedane, pealmistes kihtides paiknev

pinnamood
[nimisõna, substantiiv]
teatava maa-ala pinnavormid kogumina (kõrgendid, süvendid, tasandikud), maastiku pealispinna kuju

pinnamoodustis
[nimisõna, substantiiv]
(pinnavormide kohta)

pinnamoreen
[nimisõna, substantiiv]
liikuval liustikul eeskätt mäenõlvadelt varisenud kividest moodustuv sorteerumata kivimaterjali kiht

pinnamõõt
[nimisõna, substantiiv]
1. pindala mõõtühik, nt hektar, ruutmeeter

2. pindala mõõtühik

pinnapealne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sisuliselt) mitte eriti põhjalik, süvenenud või süvenev

2. vähe põhjalik

pinnapealselt
[määrsõna, adverb]
mitte eriti põhjalikult, süvenemiseta, välise põhjal (otsustades, käsitledes vms)

pinnapealsus
[nimisõna, substantiiv]
süvenematus, pealiskaudne-olek

pinnareljeef
[nimisõna, substantiiv]
teatava maa-ala pinnavormid kogumina (kõrgendid, süvendid, tasandikud), maastiku pealispinna kuju

pinnas
[nimisõna, substantiiv]
maakoore pindmist kihti moodustavad kivimid, setted, muld ja kultuurkiht (kui kõne all on viljakandvus, peetakse silmas eeskätt mulda)

pinnaseline
[omadussõna, adjektiiv]
pinnasesse puutuv, sellega seotud

pinnaseproov
[nimisõna, substantiiv]
pinnasest võetud materjalikogus nt pinnase omaduste või saasteainete sisalduse määramiseks

pinnasepump
[nimisõna, substantiiv]
pinnase ja vee segu teisaldav võimas pump, ka selline ujuvseade (nt jõgede ja järvede süvendamiseks, muda ammutamiseks)

pinnasevesi
[nimisõna, substantiiv]
põhjavee ülemine kiht, mis lasub kõige pinnalähedasemal vettpidaval kihil

pinnastee
[nimisõna, substantiiv]
pealiskihita tee looduslikul pinnasel, nt metsatee

pinnatemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
millegi välis- või pealispinnal olev temperatuur

pinnatuisk
[nimisõna, substantiiv]
tuisk, kus lumi kandub edasi üksnes maapinna, jää vm pinna pealmist kihti mööda

pinnatuli
[nimisõna, substantiiv]
metsatulekahju, kus põleb rohi, metsa all leiduv risu ja ka madal põõsastik

pinnaveekogu
[nimisõna, substantiiv]
järv, veehoidla, oja, jõgi, kanal, rannikumere osa vm pinnavee kogum (kasutatakse peamiselt veekaitse valdkonnas)

pinnavesi
[nimisõna, substantiiv]
igasugune maapinnal olev vesi (nt jõgedes, järvedes, lompides, kraavides)

pinnaviimistlus
[nimisõna, substantiiv]
1. viis, kuidas mingi pind on viimistletud

2. mingi pinna viimistlemine, sellele lõpliku välimuse andmine

pinnavirvendus
[nimisõna, substantiiv]
kerge vee liikumine, sellest tingitud helklemine veekogu pinnal

pinnavorm
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt geoloogiliste jõudude toimel maapinnal või merepõhjas tekkinud kõrgend, süvend või tasand

2. maapinna kõrgend, süvend v tasand

pinnaühik
[nimisõna, substantiiv]
1. pindala mõõtühik, nt hektar, ruutmeeter

2. pindala mõõtühik

pinnima
[tegusõna, verb]
peale käies, tungivalt küsitledes kelleltki midagi teada saada püüdma

Ühendtegusõnad: välja pinnimavälja pinnima

pinnivasar
[nimisõna, substantiiv]
1. vikati teritamiseks, õhemaks tagumiseks kasutatav vasar

2. näit vikati pinnimiseks

pinnmüts
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kabjakujuline pappalusel naistemüts Loode-Eestis ja Saaremaal

2. kabjakujuline naistemüts

pinnuke
[nimisõna, substantiiv]
väike irdunud puidukilluke, väike pind

pinnul
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
pinde andev, pinnuline

pinnulaud
[nimisõna, substantiiv]
1. palgi pindmisest osast saetud laud, mille üks külg on kumer

2. saematerjal

pinnuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teravaotsaliste puidukillukeste ehk pindudega, neid ajav

2. pinde täis, pinde andev

pinsipäev
[nimisõna, substantiiv]
pensioni maksmise päev (iga kuu samal kuupäeval)

pinsol
[nimisõna, substantiiv]
1. jalatsi vahetald, pealse ja talla vaheline osa

2. jalatsi vahetald

pinsolinahk
[nimisõna, substantiiv]
jalatsite vahetaldadeks sobiv pehme nahk

pinss
[nimisõna, substantiiv]
1. igakuiselt makstav rahasumma vanaduse, invaliidsuse või toitjakaotuse korral või nõutava pikkusega tööpanuse olemasolul

2. raha, mida riik maksab iga kuu vanale inimesele, kes enam ei tööta

pinšer
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud keskmist kasvu siledakarvaline koer (tõunimetusena nt Saksa pinšer, Austria pinšer, väikest kasvu kääbuspinšer)

2. koeratõug

pint
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelike ja puistainete mahumõõt (0,48–0,57 l) Suurbritannias ja USA-s

2. mahumõõt Inglismaal ja USA-s

pint
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne viljapeksuriist, mis koosneb pikast varrest ja selle külge liikuvalt kinnitatud nuiast

2. rehepeksuriist

pintsak
[nimisõna, substantiiv]
1. ülakeha ja puusi kattev pikkade varrukatega eest nööbitav (meeste) pealisrõivas

2. (meeste) riideese, millel on pikad varrukad ja mis käib eest lahti

pintsaklipslane
[nimisõna, substantiiv]
1. edasipüüdlik, alati korrektselt riides noor mees

2. noor edukas mees

pintsakuhõlm
[nimisõna, substantiiv]
pintsaku üks esimene pool või selle alumine nurk

pintsakureväär
[nimisõna, substantiiv]
pintsakuhõlma tagasipööratud ülaosa

pintsakusaba
[nimisõna, substantiiv]
pintsaku alumine (seljapoolne) ääreosa

pintsakutükk
[nimisõna, substantiiv]
kehv, väike

pintsakuvarrukas
[nimisõna, substantiiv]
pintsaku käsivart kattev osa

pintseerima
[tegusõna, verb]
1. noore võrse latva ära kärpima

2. noore võrse latva kärpima

pintsel
[nimisõna, substantiiv]
1. varrest ja selle otsa kinnitatud harjastest, karvadest vms koosnev tööriist nt värvi, laki või liimi kandmiseks mingile pinnale

2. ese, mille abil saab pinnale kanda mingit vedelat ainet, näiteks värvi või liimi

pintseldama
[tegusõna, verb]
1. pintsli abil mingit ainet millegi pinnale kandma

2. pintsliga värvima või maalima

3. värvimise kohta

pintseldus
[nimisõna, substantiiv]
1. pintseldamine

2. pintsliga tehtud pilt

pintsetid
[nimisõna, substantiiv]
väike haaramisriist, mida kasutavad arstid, kellassepad, kosmeetikud jt peentöödel

pintsett
[nimisõna, substantiiv]
väike haaramisriist, mida kasutavad arstid, kellassepad, kosmeetikud jt peentöödel

pintslijoonistus
[nimisõna, substantiiv]
pintsliga tehtud joonistus

pintslikiri
[nimisõna, substantiiv]
pintsliga maalimise või kirjutamise laad

pintslilöök
[nimisõna, substantiiv]
maalimisel tehtav pintslitõmme (hrl selle laadi iseloomustades)

pintslimees
[nimisõna, substantiiv]
(maalija, maalikunstniku või maalri kohta)

pintslitehnika
[nimisõna, substantiiv]
pintsli käsitsemise viis (maalimisel)

pintslitõmme
[nimisõna, substantiiv]
üks tõmme pintsliga (maalides, mingit pinda kattes)

pinu
[nimisõna, substantiiv]
halgude, haokubude vm küttematerjali virn või riit

pinukoda
[nimisõna, substantiiv]
üks püstkoja nimetusi

pinumaa
[nimisõna, substantiiv]
1. koht taluõues, kus seisavad pinud ja raiutakse hagu ning lõhutakse puid

2. koht taluõues, kus seisavad pinud ja lõhutakse puid

pinumälu
[nimisõna, substantiiv]
mäluseade, milles andmed on korrastatud nii, et järgmisena saab sellest võtta kõige hiljem salvestatud andmeelemendi

pinutagune
[nimisõna, substantiiv]
1. omakasvatatud, kodusel teel saadud tubakas

2. kodukasvatatud tubakas

pioneer
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi valdkonna, loomestiili vms alusepanija, algataja

2. alusepanija

pioneerijuht
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude aja koolis pioneeritööd juhtinud, seda korraldanud isik

pioneerilaager
[nimisõna, substantiiv]
7–15aastaste laste suvine puhkelaager Nõukogude ajal

pioneerimalev
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude ajal, ka mõnes muus riigis:) 10–15-aastaste laste kommunistliku massiorganisatsiooni üksus

pioneerirätik
[nimisõna, substantiiv]
pioneeri punane kolmnurkne kaelarätt Nõukogude ajal

pioneerirätt
[nimisõna, substantiiv]
pioneeri punane kolmnurkne kaelarätt Nõukogude ajal

pioneeritöö
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevus mingi ala alusepanijana

2. töö mingi ala pioneerina

pioneerliik
[nimisõna, substantiiv]
mingil maa-alal esimesena kasvama või elutsema hakkav taime- või loomaliik

pipar
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne lõunamaise taime kibedamaitselised (kuivatatud) viljad või neist jahvatatud pulber maitseainena

2. maitseaine, millel on terav maitse

pipardama
[tegusõna, verb]
1. pipraga vm vürtsidega maitsestama

2. pipraga maitsestama

Ühendtegusõnad: üle pipardamaüle pipardama

piparkibe
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga kibeda maitsega

2. kibe nagu pipar, väga kibe

piparkoogimaja
[nimisõna, substantiiv]
küpsetatud piparkoogitaignatükkidest suhkrusiirupiga kokku kleebitud ning suhkruvaabaga kaunistatud majake

piparkoogimehike
[nimisõna, substantiiv]
mehe- või poisikujuline piparkook

piparkoogitaigen
[nimisõna, substantiiv]
pruunistatud suhkrut, mett ja maitseaineid sisaldav pruunikas taigen piparkookide valmistamiseks

piparkoogitainas
[nimisõna, substantiiv]
pruunistatud suhkrut, mett ja maitseaineid sisaldav pruunikas taigen piparkookide valmistamiseks

piparkoogivorm
[nimisõna, substantiiv]
erikujuline (nt kuuse või südame kujuga) vorm piparkookide väljalõikamiseks lahtirullitud taignast

piparkoogivürts
[nimisõna, substantiiv]
piparkookide maitsestamiseks kasutatav maitseainete segu, millesse kuuluvad nt seemned ja muskaatpähkel

piparkook
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevasti vürtsitatud ning siirupi või meega magustatud taignast küpsetatud tumepruun küpsis, mida hrl tehakse ja süüakse jõulude ajal

2. vürtsika maitsega pruun küpsis, mida küpsetatakse ja süüakse tavaliselt jõulude ajal

3. vürtsitatud magustatud taignast küpsetatud küpsis v kook

piparkuiv
[nimisõna, substantiiv]
väga, ülimalt kuiv (nt rohu, heina kohta)

piparmündikomm
[nimisõna, substantiiv]
piparmündiõliga maitsestatud (karamell)kompvek

piparmündikompvek
[nimisõna, substantiiv]
piparmündiõliga maitsestatud (karamell)kompvek

piparmündine
[omadussõna, adjektiiv]
piparmündilehe järele lõhnav või maitsev

piparmünditee
[nimisõna, substantiiv]
piparmündi lehtedest ja õitest valmistatav tee

piparmünditilgad
[nimisõna, substantiiv]
piparmündi lehtedest saadav vedel ravim, mis vähendab iiveldust ja kõhupuhitusi ning on kergelt rahustava toimega

piparmünditinktuur
[nimisõna, substantiiv]
piparmündi lehtedest saadav vedel ravim, mis vähendab iiveldust ja kõhupuhitusi ning on kergelt rahustava toimega

piparmündiõli
[nimisõna, substantiiv]
piparmündi õitest ja lehtedest saadav aromaatne eeterlik õli, mida kasutatakse nt meditsiinis ja kosmeetikas

piparmünt
[nimisõna, substantiiv]
1. maitse- ja ravimtaimena kasvatatav tugeva aromaatse lõhnaga rohttaim

2. tugeva värske lõhnaga taim, mida pannakse nii toitude kui jookide sisse

piparriisikas
[nimisõna, substantiiv]
kergelt lehtrikujulise kreemja kübaraga söögiseen, mis murdmisel eritab pipramaitselist piimmahla

piparrohi
[nimisõna, substantiiv]
liivateed meenutav Lõuna-Euroopa rohttaim, mille lehti ja noori võrseid kasutatakse pipra asemel toitude maitsestamiseks

pipartatik
[nimisõna, substantiiv]
piparterava maitsega, toitudele vürtsina lisamiseks sobiv pruunika või kollaka limase kübaraga seen

piperasiin
[nimisõna, substantiiv]
lämmastikku sisaldav orgaaniline ühend, mida on kasutatud ka ravimina (nt ussnugiliste väljutamiseks)

piperiin
[nimisõna, substantiiv]
mustas pipras sisalduv teravamaitseline alkaloid, valge kristalne aine

pipett
[nimisõna, substantiiv]
klaastoruke vähese vedeliku mõõtmiseks või ülekandmiseks

pipp
[nimisõna, substantiiv]
väikelaste sõna piima kohta

pipragaas
[nimisõna, substantiiv]
enesekaitseks kasutatav aerosool (nt Cayenne'i pipra ekstrakt), mis tekitab tugevaid ärritusnähte

pipragaasiballoon
[nimisõna, substantiiv]
(enesekaitsevahend:) pipragaasiga täidetud väike balloon

piprakaun
[nimisõna, substantiiv]
puna- või tšillipipra vili

pipranaps
[nimisõna, substantiiv]
pipraviin vm pipraga maitsestatud kange alkohoolne jook

piprane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (toidu kohta:) maitsmisel tuntavalt pipart sisaldav, (liiga) terava maitsega

2. piprarohke, pipra maitsega

piprapihv
[nimisõna, substantiiv]
pipraga tugevalt maitsestatud pihv

pipraplaaster
[nimisõna, substantiiv]
nahale kleebitav paikse soojendava toimega leheke, mis leevendab nt närvi- või liigesevalu

pipratera
[nimisõna, substantiiv]
musta pipra kuivatatud vili maitseainena

pipratoos
[nimisõna, substantiiv]
1. nõu pipra hoidmiseks (ja serveerimiseks)

2. nõu pipra hoidmiseks ja toidule peale raputamiseks

pipraveski
[nimisõna, substantiiv]
köögiriist pipra (ka teiste vürtside) peenestamiseks

pipraviin
[nimisõna, substantiiv]
pipraga maitsestatud kibe viin

pipravitt
[nimisõna, substantiiv]
1. (seksuaalselt kättesaamatu tütarlapse või naise kohta

2. ka sõimusõnana)

pips
[omadussõna, adjektiiv]
1. üleliia nõudlik ja valiv

2. (tehtult) peenutsev

pips
[nimisõna, substantiiv]
väikseim valuutakursi ühik, millega mõõdetakse valuutapaaride hinnaliikumist ning mis on valuutaturgudel kasumi ja kahjumi arvestuse aluseks

pipstükk
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi paremat, peenemat sorti toit või toidupala

2. mingi peenem toit

piraadikütt
[nimisõna, substantiiv]
laevu piraadiohtlikes piirkondades turvava relvastatud meeskonna liige

piraadilaev
[nimisõna, substantiiv]
mereröövlite laev (ka mänguasjana või lõbustuspargi atraktsioonina)

piraadipealik
[nimisõna, substantiiv]
mereröövlite jõugu juht

piraaditsema
[tegusõna, verb]
veebist ebaseaduslikult alla laadima, ebaseaduslikke koopiaid tegema vms

piraaja
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerika jõgede väike ablas, isegi inimestele ohtlik röövkala

2. kala

piraat
[nimisõna, substantiiv]
merel olevate laevade röövimisega tegelev inimene

piraatkassett
[nimisõna, substantiiv]
heli- või videokasseti koopia, mis on valmistatud ebaseaduslikult

piraatkaup
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslikult toodetud või üle piiri toodud kaup

piraatkoopia
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslikult valmistatud koopia (heliplaadist, arvutimängust, filmist vm)

piraatlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. piraadile omane või iseloomulik

2. ebaseaduslik

3. röövellik

piraatlus
[nimisõna, substantiiv]
mereröövlite tegutsemine, laevade röövimine

piraatplaat
[nimisõna, substantiiv]
heliplaadi koopia, mis on valmistatud ebaseaduslikult

piraattakso
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslikult tegutsev takso

piraattarkvara
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslikult omandatud ja kasutatud tarkvara

piraattoode
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslikult valmistatud toode (võltsitud firmamärgiga riideese vm)

piraia
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerika jõgede väike ablas, isegi inimestele ohtlik röövkala

2. kala

pirakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogult, mõõtmetelt hästi suur

2. väga suur

piraki
[määrsõna, adverb]
annab edasi järsku tugevat lööki või pauku

pird
[nimisõna, substantiiv]
1. männi- või kasepakust kistud pikk laast (vanal ajal valgustusvahendina või punumismaterjalina)

2. pikk õhuke laast

pire
[omadussõna, adjektiiv]
1. pirtsakas

2. kannatamatu ja pahur, ebasõbralikult suhtuv

piredalt
[määrsõna, adverb]
1. pirtsakalt

2. pahuralt (ja kärsitult)

piredus
[nimisõna, substantiiv]
1. pahurus ja kärsitu olek

2. pirtsakus

pireke
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

pireke
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

pirin
[nimisõna, substantiiv]
putukate tekitatud kõrge vibreeriv heli

piriparas
[omadussõna, adjektiiv]
(riiete, jalanõude kohta:) täpselt, täiesti paras

piripardani
[määrsõna, adverb]
(ääretasa, pilgeni täis oleku või sellise täitumise kohta)

piripart
[nimisõna, substantiiv]
väikseim Eestis elutsev part

piripill
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, eriti laps, kes kergesti nutma või hädaldama hakkab

2. hädaldama, virisema kalduv inimene

piripingul
[määrsõna, adverb]
ülimal määral pingul

piri-piri
Aafrikas kasvav terav pisike tšillipipar

piripott
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, eriti laps, kes kergesti nutma või hädaldama hakkab

2. hädaldama, virisema kalduv inimene

piripungil
[määrsõna, adverb]
(kedagi või midagi) täiesti täis

piriseja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, eriti laps, kes kergesti nutma või hädaldama hakkab

2. hädaldama, virisema kalduv inimene

pirisema
[tegusõna, verb]
(putukatega, esemetega seoses:) kõrget vibreerivat heli, pirinat tekitama või andma

piristama
[tegusõna, verb]
(putukate kohta:) kõrget vibreerivat heli, pirinat tekitama

pirkee
[nimisõna, substantiiv]
Pirquet reaktsioon

pirn
[nimisõna, substantiiv]
1. pirnipuu kerajas või piklik, hrl tipust jämedam magus vili

2. magus puuvili, mis on väljast tavaliselt roheline või kollane ja seest valge

pirnifiguur
[nimisõna, substantiiv]
kehakuju, millele on iseloomulikud peenike talje ehk vöökoht ning tagumikule ja reitele moodustunud rasvkude

pirnikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
ühest otsast jämedama, keskelt kitsama, pirni meenutava kujuga

pirnipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kerajate või piklike, hrl tipust jämedamate magusate viljadega puu

2. puu, mille küljes need viljad kasvavad

pirniseemik
[nimisõna, substantiiv]
seemnest kasvatatud noor pirnipuu

pirnjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. pirnikujuline, piklik ja tipust jämedam

2. pirnikujuline

pirnloorber
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav kerajate või pirnjate luuviljadega lehtpuu või -põõsas, mille ühe liigi söödavat vilja tuntakse avokaado nime all

pirnmelon
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärineva melon-maavitsa magus mahlane vili, mis maitselt meenutab pirni ja melonit

pirnpall
[nimisõna, substantiiv]
pirnikujuline nahkpall poksi treenimiseks

piroog
[nimisõna, substantiiv]
1. mõlaga juhitav puutüvest õõnestatud, sageli ka suurem vene peamiselt Lõuna-Ameerika ja Okeaania rahvastel

2. puutüvest õõnestatud paat

pirr
[nimisõna, substantiiv]
(nutu, pirina kohta)

pirr
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi putukate tekitatud kõrget vibreerivat heli, pirinat

pirrulõmm
[nimisõna, substantiiv]
1. puuhalg laastude või peergude kiskumiseks, ka kütteks

2. puuhalg peergude kiskumiseks

pirrupuu
[nimisõna, substantiiv]
1. puuhalg laastude või peergude kiskumiseks, ka kütteks

2. puuhalg peergude kiskumiseks

pirrutuli
[nimisõna, substantiiv]
puuhalust tõmmatud laastu põlemise tuli

pirruvalge
[nimisõna, substantiiv]
peeru põlemisel tekkiv (vähene) valgus toas

pirruvalgus
[nimisõna, substantiiv]
peeru põlemisel tekkiv (vähene) valgus toas

pirts
[omadussõna, adjektiiv]
ülearu valiv, pirtsakas

pirtsakalt
[määrsõna, adverb]
1. pirtsutades, ülearu valiv olles

2. tujukalt

pirtsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese või looma kohta:) kiiresti muutuva tujuga, tujude järgi talitav

2. ülearu valiv või nõudlik

3. tujukas

4. valiv

5. haavuv

6. äge

pirtsakus
[nimisõna, substantiiv]
1. tujukus

2. omadus olla ülearu valiv või nõudlik

pirtsperse
[nimisõna, substantiiv]
(pirtsaka, tujuka inimese kohta)

pirtsutama
[tegusõna, verb]
1. ülearu valiv olema

2. tujude järgi talitama, tujukas olema

3. tujutsema

piruett
[nimisõna, substantiiv]
pöörlemine ühel jalal ümber keha pikitelje, nt balletis ja iluuisutamises

pirukabaar
[nimisõna, substantiiv]
(püstijala)baar, kus pakutakse eeskätt pirukaid, saiu ja kerget einet

pirukakäru
[nimisõna, substantiiv]
pakiauto, sõiduauto mõõtu väike kaubaauto

pirukaline
[nimisõna, substantiiv]
pirukas või pirukalaadne küpsetis

pirukas
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl peenestatud ja maitsestatud täidisega väike või suur mahlane küpsetis

2. tainast küpsetatud toit, mille sisse on pandud näiteks hakkliha või aedvili

pirukatäidis
[nimisõna, substantiiv]
toiduaine(segu) piruka(te) täitmiseks

pisar
[nimisõna, substantiiv]
1. silmas tekkiv, üle alalau serva langev vedelikutilk (nt nutmisel)

2. (väljendites nutu, nutmise kohta)

3. tilk vett, mis tekib silmas siis, kui inimene nutab

pisarakanal
[nimisõna, substantiiv]
silmas olev kanal, mida mööda pisaravedelik liigub pisarakotti

pisarakiskuja
[nimisõna, substantiiv]
üliemotsionaalne, tunnetel mängiv film, raamat, sündmus vms

pisarakotipõletik
[nimisõna, substantiiv]
silma sisenurgas asuva pisarakoti põletikuline seisund

pisarakott
[nimisõna, substantiiv]
silma sisenurgas asuv ühinenud pisarakanalikeste laiend, kuhu pisaravedelik koguneb

pisarakriimuline
[omadussõna, adjektiiv]
pisaratest kriimuline

pisaraloor
[nimisõna, substantiiv]
(pisarate, silmavee kohta)

pisarane
[omadussõna, adjektiiv]
1. pisaratega, pisaratest märg

2. kurb, nutma ajav

3. pisarais

pisaranääre
[nimisõna, substantiiv]
pisaravedelikku eritav nääre silmakoopa välimises ülanurgas

pisaranäärmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
pisaranäärme ja seda ümbritseva koe põletik

pisaraterohke
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus palju nutetakse või kurvastatakse

pisaravedelik
[nimisõna, substantiiv]
pisaranäärmeist erituv läbipaistev vedelik

pisaravool
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) pisaravedeliku voolamine üle lauserva

pisaravoolus
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) pisaravedeliku voolamine üle lauserva

pisardama
[tegusõna, verb]
1. kurbust, muret, valu vm pisaratega väljendama

2. kui sa nutad, siis voolavad su silmadest pisarad, sest sa oled kurb või sul on valus

pisarduma
[tegusõna, verb]
pisaratega täituma

pisargaas
[nimisõna, substantiiv]
1. ründemürk, mille aur põhjustab pisaravooluse

2. mürkgaas, mis põhjustab pisaravooluse

pisarmärg
[omadussõna, adjektiiv]
1. nutupisaratest märg

2. pisaratest märg

3. pisaratest niiske

pisarniiske
[omadussõna, adjektiiv]
1. nutupisaratest märg

2. pisaratest märg

3. pisaratest niiske

pisarpuhas
[omadussõna, adjektiiv]
ülimalt selge ja läbipaistev

pisarselge
[omadussõna, adjektiiv]
ülimalt selge ja läbipaistev

pisarsilmi
[määrsõna, adverb]
1. pisarad silmis, nuttes

2. meeleliigutusega

3. pisarad silmis

pisarsilmil
[määrsõna, adverb]
1. pisarad silmis, nuttes

2. meeleliigutusega

3. pisarad silmis

pisendama
[tegusõna, verb]
1. midagi (või kedagi) hrl selle väärtuse, olulisuse poolest väiksemana näitama, millegi tähtsust, tähendust, mõju vähendama

2. pisemaks tegema

pisenema
[tegusõna, verb]
1. tähtsuselt, väärtuselt, olulisuselt vähenema, väiksemaks muutuma

2. pisemaks minema

piserdama
[tegusõna, verb]
kergelt, niisutades pritsima

piserdi
[nimisõna, substantiiv]
peenikesi piisku pritsiv vahend

piserduma
[tegusõna, verb]
1. piiskadeks muutuma, piiskadena paiskuma

2. piiskadeks muutuma

piserdus
[nimisõna, substantiiv]
(ühekordne või lühiajaline) piserdamine

piserdusvahend
[nimisõna, substantiiv]
peenikesi piisku pritsiv vahend

pisi
[nimisõna, substantiiv]
pisike, väga väike laps

pisi
pisike

pisiasi
[nimisõna, substantiiv]
1. tühine, tähtsusetu asi või asjaolu

2. tühine, ebaoluline asi v asjaolu

pisibuss
[nimisõna, substantiiv]
väike buss, kuhu mahub vähe sõitjaid

pisidetail
[nimisõna, substantiiv]
1. väike üksikasi (mingist tervikust)

2. pisem asjaolu

pisielukas
[nimisõna, substantiiv]
pisike loom või putukas

pisiese
[nimisõna, substantiiv]
väike ese

pisigraafika
[nimisõna, substantiiv]
väikeste mõõtmetega graafikateosed (nt eksliibrised, postmargid)

pisihiir
[nimisõna, substantiiv]
tilluke punakaspruuni seljapoole ja valge kõhupoolega hiir, Eesti väikseim näriline

pisiimetaja
[nimisõna, substantiiv]
väike imetaja, nt karihiir, orav, mutt

pisik
[nimisõna, substantiiv]
haigust tekitav mikroob

pisike
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogult, suuruselt (väga) väikeste mõõtmetega

2. väga väike

pisikene
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogult, suuruselt (väga) väikeste mõõtmetega

2. väga väike

pisikeselt
[määrsõna, adverb]
mõõtmetelt (väga) väiksena

pisikselt
[määrsõna, adverb]
mõõtmetelt (väga) väiksena

pisikukandja
[nimisõna, substantiiv]
terve inimene või loom, kelle organismis leidub patogeenseid mikroobe

pisikulud
[nimisõna, substantiiv]
väiksem rahasumma mingi teenuse, ostu vm eest

pisikutevaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma haigusidudeta, pisikutest täiesti puhas

pisikutevastane
[omadussõna, adjektiiv]
baktereid hävitav

pisikuvaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma haigusidudeta, pisikutest täiesti puhas

pisikuvastane
[omadussõna, adjektiiv]
baktereid hävitav

pisilane
[nimisõna, substantiiv]
haigust tekitav mikroob

pisilina
[nimisõna, substantiiv]
väike valgeõieline rohttaim, Eestis ainult Hiiumaal

pisimure
[nimisõna, substantiiv]
üsna väike mure

pisinatuke
[määrsõna, adverb]
õige vähesel määral, õige natuke

pisiparandus
[nimisõna, substantiiv]
väike parandus (väiksema vea, puuduse kõrvaldamiseks)

pisipealine
[nimisõna, substantiiv]
ebanormaalselt väikese peaga

pisipealisus
[nimisõna, substantiiv]
pea ebanormaalne väiksus

pisipere
[nimisõna, substantiiv]
(perre oodatavad) väikesed lapsed (või väike laps)

pisipilt
[nimisõna, substantiiv]
(arvutis, veebilehtedel:) pildi või slaidi väike versioon, mis kuvatakse täissuuruses versiooni eelvaatena

pisi-pisike
(hrl suuruselt, mahult) väga väike, õige pisike

pisiplastika
[nimisõna, substantiiv]
pehmest materjalist vormitud või metallist valatud väikesemõõtmelised skulptuurid

pisiplika
[nimisõna, substantiiv]
hrl esimestes eluaastates tüdruklaps

pisipoeg
[nimisõna, substantiiv]
kellegi meessoost laps hrl esimestes eluaastates

pisipoiss
[nimisõna, substantiiv]
hrl esimestes eluaastates poisslaps

pisiprobleem
[nimisõna, substantiiv]
väike, hrl ebaoluline probleem

pisipuudus
[nimisõna, substantiiv]
väike, hrl ebaoluline viga vm puudus

pisipõnn
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, ka imik

pisirahvas
[nimisõna, substantiiv]
väga väikesearvuline rahvas

pisiremont
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ruumide, sõidukite) väiksem parandamine ja uuendamine

pisiriik
[nimisõna, substantiiv]
hrl pindalalt tilluke riik (Euroopas nt Monaco, Malta)

pisirohe
[nimisõna, substantiiv]
söödavate köögiviljade ja maitsetaimede noored alged, mille maapealsed osad on koristatud enne pärislehtede teket

pisisaar
[nimisõna, substantiiv]
väga väikese pindalaga saar

pisiseik
[nimisõna, substantiiv]
väike üksikasi või -juhtum

pisiskulptuur
[nimisõna, substantiiv]
väikeste mõõtmetega skulptuur

pisisuli
[nimisõna, substantiiv]
väiksema suurusjärgu suli, väiksemate pettustega tegelev inimene

pisitasa
[määrsõna, adverb]
1. otsekui märkamatult, väikeste osade kaupa, mitte kohe või korraga

2. väikeste osade kaupa, mitte kohe või korraga

pisitilluke
[omadussõna, adjektiiv]
(suuruselt, hulgalt, määralt) väga väike, üsna tilluke

pisitillukene
[omadussõna, adjektiiv]
imepisike

pisitrükis
[nimisõna, substantiiv]
väikese mahu ja lühiajalise tähtsusega trükis (nt kutse, reklaamleht, valimisplakat, näituse kava)

pisitöö
[nimisõna, substantiiv]
väikesemahuline töö

pisitüdruk
[nimisõna, substantiiv]
hrl esimestes eluaastates tüdruklaps

pisitütar
[nimisõna, substantiiv]
kellegi naissoost laps hrl esimestes eluaastates

pisivargus
[nimisõna, substantiiv]
väike vargus

pisivend
[nimisõna, substantiiv]
noorem või noorim vend

pisiviga
[nimisõna, substantiiv]
väike, tähtsusetu viga

pisivigastus
[nimisõna, substantiiv]
väike, kerge vigastus (nt marrastus, nikastus)

pisivorm
[nimisõna, substantiiv]
1. (väga) väike (ka lühike) kunstiteos

2. (väga väike ese, detail vms)

pisko
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerikast pärit kange alkohoolne jook, mida destilleeritakse kääritatud, hrl pressimisjääkidega viinamarjamahlast

pisku
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähene, napp

2. väike, pisike

pisku
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

piskuhaaval
[määrsõna, adverb]
1. väikeste koguste, osade kaupa

2. vähehaaval

piss
[nimisõna, substantiiv]
(eriti lastega ühenduses:) kusi

pissihäda
[nimisõna, substantiiv]
vajadus pissida, kusta

pissil
(pissimise, pissimas käimise kohta)

pissima
[tegusõna, verb]
1. kusepõit tühjendama, uriini organismist väljutama

2. liigset vedelikku kehast välja laskma

Ühendtegusõnad: alla pissimaalla pissima

pissine
[omadussõna, adjektiiv]
1. pissiga, uriiniga koos

2. pissiga koos

pissipeatus
[nimisõna, substantiiv]
tualetis käimiseks või sel otstarbel metsa ääres tehtav peatus auto- või bussisõidul

pissipott
[nimisõna, substantiiv]
1. anum väikelastele pissimiseks

2. (väikese lapse) tualettpott

pissitama
[tegusõna, verb]
pissile panema või viima (nt last, koera)

pissu
[nimisõna, substantiiv]
1. (lastega ühenduses:) piss

2. pissimine

pissuaar
[nimisõna, substantiiv]
1. meeste urineerimisanum WC seina küljes

2. kusemisnõu meeste WC-s

pissuma
[tegusõna, verb]
1. kusepõit tühjendama, uriini organismist väljutama

2. liigset vedelikku kehast välja laskma

pist
[nimisõna, substantiiv]
terav valu, valupiste(d)

pistaatsia
[nimisõna, substantiiv]
1. lõunamaine põuakindel lehtpuu või -põõsas

2. lõunamaine lehtpuu ja -põõsas

pistaatsiamandel
[nimisõna, substantiiv]
pistaatsiapähkel, eriti selle söödav tuum

pistaatsiapähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. pistaatsiapuu söödavaseemneline vili

2. väike roheline pähkel, mis on sageli soolaga kaetud

pistand
[nimisõna, substantiiv]
rõhtlattide vahele põimitud puuvarbadest vana aja tara

pistandaed
[nimisõna, substantiiv]
rõhtlattide vahele põimitud puuvarbadest vana aja tara

pistandtara
[nimisõna, substantiiv]
rõhtlattide vahele põimitud puuvarbadest vana aja tara

piste
[nimisõna, substantiiv]
1. torkamine, eriti putukate nõela, iminoka või mürgiastla torge

2. hammustus, nõele

pisteharjas
[nimisõna, substantiiv]
kudede läbistamiseks kasutatav suiste osa paljudel putukatel, kes toituvad taimede või loomade koemahladest

pistekärbes
[nimisõna, substantiiv]
pistmissuistega verd imev kärbes

pisteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (statistikas vm:) juhusliku valikuga tehtav

2. juhusliku valikuga, osaline

pistemaaker
[nimisõna, substantiiv]
lihtrahvale eeskätt ehteid, ka sadulsepa- ja muud käsitööd teinud ja seda turustanud käsitööline ja pudupoodnik keskaja Tallinnas

pistesääsk
[nimisõna, substantiiv]
verd imev sääsk (nt hallasääsk, laulusääsk)

pistik
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmetes pistikupesaga ühendatav otsik, mille abil on võimalik elektririistu vooluvõrku lülitada

pistikprogramm
[nimisõna, substantiiv]
veebilehitseja laiendus, pisike programmijupp, mis liidetakse abistava vahendina brauseri külge ja mis vastavalt oma eesmärgile seda täiendab

pistikupesa
[nimisõna, substantiiv]
1. paikne seadis, millesse torgatakse pistik, et elektririistu vooluvõrku ühendada

2. seadis, millesse torgatakse pistik

pistikühendus
[nimisõna, substantiiv]
pistikust ja pistikupesast koosnev ühendusseadis

pistis
[nimisõna, substantiiv]
1. ametiisikule mingi ametialase teo toimepanemise või tegemata jätmise eest ebaseaduslikult antav raha vm hüvis

2. ebaseaduslikult antud raha

pistma
[tegusõna, verb]
1. hrl teravaotsalist eset kiire, järsu liigutusega millegi sisse lükkama või suruma

2. midagi teravaotsalise asja otsa ajama

3. millegi teravat otsa kuskile sisse suruma

Ühendtegusõnad: alla pistma, alla pistma, ette pistma, ette pistma, kinni pistma, kinni pistma, kokku pistma, kokku pistma, külge pistma, külge pistma, läbi pistma, läbi pistma, sekka pistma, sekka pistma, sisse pistma, sisse pistma, taha pistma, taha pistma, vahele pistma, vahele pistma, välja pistmavälja pistma

pistmik
[nimisõna, substantiiv]
pistikust ja pistikupesast koosnev ühendusseadis

pistmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kuhugi torkamine või panemine

2. toppimine

pistmissuised
[nimisõna, substantiiv]
elusorganismide koesse torkamiseks kohanenud suised (nt sääsel, kirbul, lutikal)

pistoda
[nimisõna, substantiiv]
lühike noataoline, hrl kahekandilise peene teraga torkerelv

pistoks
[nimisõna, substantiiv]
1. taimest eraldatud varre-, juure- või leheosa, mis mulda, vette vm keskkonda panduna moodustab juured ja muutub iseseisvaks taimeks

2. mulda juurduma pistetud taimeosa

pistong
[nimisõna, substantiiv]
(padruni) sütik

pistool
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kuldmünt nt Hispaanias

pistou
[nimisõna, substantiiv]
külm Prantsuse kaste, mis koosneb uhmris peenestatud küüslaugust, värskest basiilikust ning oliiviõlist

pistrik
[nimisõna, substantiiv]
(linnujahil kasutatud) pikkade kitsaste tiibade ja ülanokal oleva hambakesega röövlind

pistrikujaht
[nimisõna, substantiiv]
jaht väljaõpetatud pistrikuga

pistvai
[nimisõna, substantiiv]
puu vanemast oksast lõigatud jämedam pistoks, mis mulda panduna moodustab juured ja muutub iseseisvaks taimeks (nt pajude paljundamisel)

pisuhänd
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvapärimuses nõiduslik olend, kes on valmistatud vanadest esemetest vm ning kes tule- või sädemejoana ringi lennates vara kokku veab (nt vilja, rõivaid, raha)

2. lennates vara kokku vedav müütiline olend

pisuke
[omadussõna, adjektiiv]
1. väärtuselt, arvult pisike

2. hulgalt, koguselt vähene

pisukene
[omadussõna, adjektiiv]
1. väärtuselt, arvult pisike

2. hulgalt, koguselt vähene

pisut
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

pizz.
1. keelpillidel heli tekitamine sõrmega

2. poogenpilli keele helisema panek sõrmega

pizza
[nimisõna, substantiiv]
1. Itaalia köögist pärinev mitmesuguste täidistega suur lahtine tomati- ja juustukattega pirukas

2. suur ümmargune lahtine pirukas, mida katab tomatist tehtud pasta ja mille peal on näiteks juust, hakkliha, vorst või sink

pizzeria
[nimisõna, substantiiv]
restoran, kus pakutakse itaaliapäraseid pitsasid

pizzicato
[nimisõna, substantiiv]
1. keelpillidel heli tekitamine sõrmega

2. poogenpilli keele helisema panek sõrmega

pita
[nimisõna, substantiiv]
küpsetamisel seest tühjaks kerkiv ning sageli täidisega söödav õhuke lame nisujahuleib (peamiselt Vahemere maades ning Kesk- ja Lõuna-Aasias)

pitaia
[nimisõna, substantiiv]
Kagu- ja Lõuna-Aasias vm kasvatatava maasik-metskaktuse (Hylocereus undatus) söödav vili, millel on punane koor ja väikeste mustade seemnetega valge pehme sisu

pitbull
[nimisõna, substantiiv]
buldogitest ja terjeritest aretatud koeratõugu kuuluv kogukas kandilise peaga koer

pitbullterjer
[nimisõna, substantiiv]
buldogitest ja terjeritest aretatud koeratõugu kuuluv kogukas kandilise peaga koer

pitekantroop
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese eellane, vanim ahvinimene

2. ahvinimene

pitekantroopus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese eellane, vanim ahvinimene

2. ahvinimene

pitekantropus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese eellane, vanim ahvinimene

2. ahvinimene

pitekoidne
[omadussõna, adjektiiv]
ahvitaoline

pitoreskne
[omadussõna, adjektiiv]
1. värvika pildina mõjuv, maaliliselt kaunis

2. värvikas, maaliline

pits
[nimisõna, substantiiv]
1. mustriline võrkkudum (ääristava kaunistava ribana või kaunistava esemena, ka kangana)

2. mustriline võrkkudum

pits
[nimisõna, substantiiv]
1. väike napsiklaas

2. väike napsiklaas

pits
[nimisõna, substantiiv]
1. torukujuline ese sigareti või sigari hoidmiseks suitsetamisel

2. sigari-, sigaretihoidik

pitsa
[nimisõna, substantiiv]
1. Itaalia köögist pärinev mitmesuguste täidistega suur lahtine tomati- ja juustukattega pirukas

2. suur ümmargune lahtine pirukas, mida katab tomatist tehtud pasta ja mille peal on näiteks juust, hakkliha, vorst või sink

pitsaahi
[nimisõna, substantiiv]
hrl savist kuppelahi pitsa küpsetamiseks

pitsabaar
[nimisõna, substantiiv]
väiksem söögikoht, kus pakutakse mitmesuguseid pitsasid

pitsakate
[nimisõna, substantiiv]
pitsapõhjale asetatavad toiduained (nt sink, seened, mereannid)

pitsakivi
[nimisõna, substantiiv]
lame kivi või keraamiline plaat, mis aitab ahjus ühtlasemalt kuumutada pitsat või muid küpsetisi

pitsapoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. kuller, kes toob tellitud pitsa tellijale koju, töökohale vm kätte

2. pitsabaari töötaja, kes toob tellitud pitsa tellijale koju, töökohale vm kätte

pitsapõhi
[nimisõna, substantiiv]
taignast alus, millest täidise ehk pitsakatte lisamisega kujundatakse pitsa

pitsat
[nimisõna, substantiiv]
pitseri löömiseks kasutatav kõvast materjalist vorm, millesse on uurendatud reljeefne negatiivis kujutispilt

pitsatihoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kõrge riigiametnik, kelle hoiul oli riigipitsat

2. kõrge riigiametnik, kelle hoiul oli riigipitsat

pitsatijälg
[nimisõna, substantiiv]
pitsatiga tehtav jäljend dokumendi vms ehtsust tõendava märgina (värvijäljendina paberil või reljeefse jäljendina plastses aines)

pitsatijäljend
[nimisõna, substantiiv]
pitsatiga tehtav jäljend dokumendi vms ehtsust tõendava märgina (värvijäljendina paberil või reljeefse jäljendina plastses aines)

pitsatilakk
[nimisõna, substantiiv]
pärast soojendamist jahtudes tarduv segu kirjade vm postisaadetiste pitseerimiseks

pitsatipuu
[nimisõna, substantiiv]
sõnajalgtaimede hulka kuulunud kuni 30 m kõrgune kivisöeajastu taim

pitsatkivi
[nimisõna, substantiiv]
1. (vääris)kivist pitsat (nt sõrmusel)

2. [vääris]kivist pitsat

pitsatsõrmus
[nimisõna, substantiiv]
massiivne plaatja pinnaga sõrmus, millel on reljeefne graveering või pitsatkivi

pitsball
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsupidu (varasemalt külapidu)

2. peenike pidu

3. tantsupidu

pitseeria
[nimisõna, substantiiv]
restoran, kus pakutakse itaaliapäraseid pitsasid

pitseerima
[tegusõna, verb]
1. pitseriga märgistama või sulgema

2. pitseriga sulgema

pitser
[nimisõna, substantiiv]
pitsatiga tehtav jäljend dokumendi vms ehtsust tõendava märgina (värvijäljendina paberil või reljeefse jäljendina plastses aines)

pitserdama
[tegusõna, verb]
1. pitseriga märgistama või sulgema

2. pitseriga sulgema

pitserisõrmus
[nimisõna, substantiiv]
massiivne plaatja pinnaga sõrmus, millel on reljeefne graveering või pitsatkivi

pitseriteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaloo haru, mis käsitleb pitsateid ja pitsereid

2. pitseriteadus

pitsersõrmus
[nimisõna, substantiiv]
massiivne plaatja pinnaga sõrmus, millel on reljeefne graveering või pitsatkivi

pitshobune
[nimisõna, substantiiv]
teiste hobuste ette rakendatud

pitsike
[nimisõna, substantiiv]
napsiklaasitäis, väike kogus (kanget alkoholi)

pitsike
[nimisõna, substantiiv]
(väike) kaunistav võrkkudumiriba

pitsikene
[nimisõna, substantiiv]
napsiklaasitäis, väike kogus (kanget alkoholi)

pitsikiri
[nimisõna, substantiiv]
võrkkudumi õhuline, pitsiline muster

pitsiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. võrkkudumist, pitsist, peen ja õhuline

2. pitsist kaunistusega

3. pits-, pitsist

4. pitsi[de]ga

pitsimasin
[nimisõna, substantiiv]
masin pitside valmistamiseks

pitsimuster
[nimisõna, substantiiv]
võrkkudumi õhuline, pitsiline muster

pitsinõel
[nimisõna, substantiiv]
nõel nõelapitsi tegemiseks

pitsipadi
[nimisõna, substantiiv]
padja-, kera- vm kujuline polsterdatud alus, millel kooti niplispitsi

pitsipulk
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline vahend niplispitsi kudumiseks

pitsitama
[tegusõna, verb]
millegi saavutamiseks kedagi mõjutama, talle survet avaldama (nt ähvardustega, nõuete karmistamise abil)

pitsitama
[tegusõna, verb]
1. mustrilise võrkkudumi ribaga kaunistama, pitsidega varustama

2. pitsi[de]ga kaunistama

pitsitus
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnas avalduv võimupoolne ahistamine, majanduslik surve vms

pitsitäis
[nimisõna, substantiiv]
väikest napsiklaasi täitev kogus (hrl alkoholi)

pitsivaht
[nimisõna, substantiiv]
(rohkete kohevate pitside kohta)

pitsjas
[omadussõna, adjektiiv]
võrkkudumit, pitsi meenutav, peen ja õhuline

pitskardin
[nimisõna, substantiiv]
pitsist vm võrgutaolisest riidest (nt tüllist) kardin

pitskaunistus
[nimisõna, substantiiv]
pitsist kaunistus millelgi

pitskinnas
[nimisõna, substantiiv]
pitskoeline sõrmkinnas

pitskleit
[nimisõna, substantiiv]
pitskoes kleit

pitskoeline
[omadussõna, adjektiiv]
pitskoes valmistatud

pitskruvi
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnituskruvi töödeldavate detailide ja esemete kinnitamiseks või kokkusurumiseks (hrl lukksepa- ja tisleritöödel)

2. teatav kinnituskruvi

pitskude
[nimisõna, substantiiv]
hõre, auguline võrejas (pidulik) koemuster

pitslina
[nimisõna, substantiiv]
pitsist või pitskaunistusega laudlina, ka linik

pitspall
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsupidu (varasemalt külapidu)

2. peenike pidu

3. tantsupidu

pitspeen
[omadussõna, adjektiiv]
1. peenelt, filigraanselt, meisterlikult töödeldud

2. peenelt, filigraanselt töödeldud

pitspesu
[nimisõna, substantiiv]
pitskoes või pitskaunistusega aluspesu

pitspluus
[nimisõna, substantiiv]
pitskoes pluus

pitsrätik
[nimisõna, substantiiv]
pitsist, pitsidega rätik

pitsrätt
[nimisõna, substantiiv]
pitsist, pitsidega rätik

pitssall
[nimisõna, substantiiv]
pitskoes sall

pitssukk
[nimisõna, substantiiv]
pitsist sukk

pitstanu
[nimisõna, substantiiv]
pitsist, pitsidega tanu (ka ametirõivastuse osana)

pitsu
[nimisõna, substantiiv]
(väike) koer

pitsu
[nimisõna, substantiiv]
väike puust pink, madal iste

pitsuma
[tegusõna, verb]
kinni jääma, kinni kiiluma, kokkupigistatuna sulguma (eriti närvide, veresoonte, soolte vms kohta seoses haigusseisunditega)

pituitriin
[nimisõna, substantiiv]
veiste ajuripatsihüpofüüsitagasagara vesiekstraktist valmistatav ravim, mis sisaldab hüpofüüsi hormoone

piug
[nimisõna, substantiiv]
1. piitsa varre külge kinnitatud (põimitud) nöör või rihm löömiseks

2. nöör v rihm piitsavarre otsas

piuglane
[nimisõna, substantiiv]
imetajate jämesooles nugiv niitpeene eesosaga ümaruss

piuguss
[nimisõna, substantiiv]
imetajate jämesooles nugiv niitpeene eesosaga ümaruss

piuk
[nimisõna, substantiiv]
mingi jämedama asja pikk ning peenike osa, nt piitsapiug, piibupits, roo- või torupilli häält tekitav osa

piuks
[nimisõna, substantiiv]
1. linnupoegade, väikeste loomade lühike nõrk häälitsus

2. samalaadne inimhääl või heli

piuksatama
[tegusõna, verb]
1. (inimese kohta:) arglikult, varjatult või hädise häälega midagi ütlema

2. iitsatama

piuksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. linnupoegade, väikeste loomade lühike nõrk häälitsus

2. samalaadne inimhääl või heli

piuksuma
[tegusõna, verb]
1. (väikeste loomade ja lindude kohta:) heledalt ja katkendlikult häälitsema

2. peenikest katkendlikku häält tegema

piuksutama
[tegusõna, verb]
1. millegagi lühidaid katkendlikke helisid tekitama (nt midagi otsides, kontrollides)

2. piuksuma panema

piu-pau
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kirikukellade helinat, püssipauke vms

pjedestaal
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme astmega kõrgend autasustamiseks

2. (märgib auhinnalist kohta hrl spordivõistlustel)

pjedestaalikoht
[nimisõna, substantiiv]
esimene, teine või kolmas koht spordivõistlustel

pjerroo
[nimisõna, substantiiv]
1. koomiline teenijatüüp 16.–18. sajandi itaalia rahvakomöödias

2. valges riietuses koomiline unistlev kuju, armunud pajats 17. sajandi prantsuse pantomiimis

pk
1. kastike (uksel, värava küljes või mujal), kuhu kirjakandja paneb adressaadi posti

2. isiklik kast kodu või töö juures, kuhu tulevad kirjad, ajalehed ja reklaamid

pk
1. postiga saatmiseks pakitud ese või esemed, pakitud postisaadetis

2. standardpakendis kindel kogus kaupa

3. postiga saatmiseks pakitud asjad

4. pakendisse pandud kindel kogus kaupa

pl
slaavi keel, mida kõneldakse Poolas

pl
1. grammatiline arv, mis väljendab seda, et kõnealuseid objekte on rohkem kui üks

2. grammatikas: sõnade vormid, mis tähistavad kaht või enamat olendit, asja või nähtust. Näiteks sõna sõber mitmuse vorm on sõbrad

3. grammatiline arv

plaadiarvustus
[nimisõna, substantiiv]
heliplaadi kohta kirjutatud arvamuslugu

plaadiesitluskontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, kus esitletakse värskelt ilmunud heliplaadi lugusid

plaadifirma
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt muusika salvestamisega tegelev ning heliplaate välja andev ettevõte

plaadike
[nimisõna, substantiiv]
väike metall- vms plaat

plaadikeerutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes valib, miksib ja mängitab tantsuks plaadi- vm salvestatud muusikat

2. diskoõhtu juhtija

plaadikene
[nimisõna, substantiiv]
väike metall- vms plaat

plaadikogu
[nimisõna, substantiiv]
heliplaatide kogu

plaadikook
[nimisõna, substantiiv]
küpsetusplaadisuurune ahjus küpsetatud kook

plaadileping
[nimisõna, substantiiv]
plaadifirmaga tehtud leping muusika salvestamise ja heliplaadi väljaandmise kohta

plaadimasin
[nimisõna, substantiiv]
heliplaate mängiv seade

plaadimuusika
[nimisõna, substantiiv]
heliplaadile salvestatud, sealt taasesitatav muusika

plaadimängija
[nimisõna, substantiiv]
1. seade hrl heli taasesitamiseks (nt CD-mängija, grammofon)

2. grammofon

plaadipirukas
[nimisõna, substantiiv]
küpsetusplaadisuurune pirukas

plaadipood
[nimisõna, substantiiv]
kauplus, kus müüakse heliplaate

plaadisai
[nimisõna, substantiiv]
küpsetusplaadisuurune (puisteseguga kaetud) sai

plaadistama
[tegusõna, verb]
heliplaadile salvestama

plaadistik
[nimisõna, substantiiv]
(ehitus)plaadid, (ehitus)plaatide kogum

plaadistus
[nimisõna, substantiiv]
1. heliplaadile salvestatud muusika

2. heliplaadile salvestamine

plaaditäis
[nimisõna, substantiiv]
1. küpsetusplaati täitev kogus (toitu)

2. küpsetusplaati täitev kogus (toitu)

plaadiümbris
[nimisõna, substantiiv]
heliplaati ümbritsev kate

plaan
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida mõeldakse teha või saavutada, mõttes tehtud otsus selle kohta

2. miski, mida sa oled otsustanud teha või saavutada

3. mõte

4. kavatsus, mõte

plaaner
[nimisõna, substantiiv]
lauglev mudellennuk

plaanija
[nimisõna, substantiiv]
1. võimaliku, edaspidise tegevuse otsustaja või kavandaja

2. läbimõeldult tegutsev inimene

plaanikohane
[omadussõna, adjektiiv]
plaanis ette nähtud, selle järgi toimuv

plaanikomitee
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne asutus, mis tegeles rahvamajanduse arengu planeerimisega ja rahvamajandusplaanide täitmise kontrollimisega

plaanilahendus
[nimisõna, substantiiv]
üksikelementide sihipärane paigutus plaanil (nt ruumide paigutus hoone plaanil)

plaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
tegevuskavas ette nähtud, plaanile vastav, planeeritud

plaanima
[tegusõna, verb]
1. võimalikku, edaspidist tegevust otsustama või kavandama

2. tegevusplaani, ajakava koostama

3. võimalikule tegevusele mõtlema, seda ära otsustama

4. plaani, ajalist kava koostama

plaanima
[tegusõna, verb]
1. (tugevate löökidega) järjest lööma või taguma

2. hoolimatult ja kõvasti lööma

3. taguma

plaanimajandus
[nimisõna, substantiiv]
majandussüsteem, kus põhilisi majandusotsuseid langetab riigi keskvõim kohustuslike plaanide ja muude käskude najal

plaanindus
[nimisõna, substantiiv]
plaanimisega tegelemine

plaaning
[nimisõna, substantiiv]
plaanilahendus

plaanipärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. plaani järgi toimuv, plaanitud

2. sihipärane, mitte juhuslik

plaanipäratu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma plaanita toimuv või plaanile mitte vastav

2. sihipäratu, juhuslik

plaanistama
[tegusõna, verb]
1. ehitise, asula vms plaani koostama, mingit ala või objekti plaanile kandma

2. [asula, ehitise] plaani koostama

plaanistuslaud
[nimisõna, substantiiv]
kolmjalale kinnitatud ruudukujuline alus, millele kinnitatakse joonestuspaber (omaaegsel topograafilisel mõõdistamisel)

plaanitsema
[tegusõna, verb]
1. kellelgi kavas või mõttes olema (midagi teha)

2. mingit ettevõtmist, tegu kavandama, et seda teoks teha

3. võimalikule tegevusele mõtlema, seda ära otsustama

4. midagi kavandama, plaani pidama

plaanitu
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on või oli planeeritud

2. see, mis plaanitud

plaanitult
[määrsõna, adverb]
varem tehtud otsust, plaani järgides, nii nagu mõeldud

plaanitus
[nimisõna, substantiiv]
plaani, süsteemi puudumine

plaaniväline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei ole tegevuskavas ette nähtud, mis pole planeeritud

plaanseib
[nimisõna, substantiiv]
1. treipingi liikumatu vedava toe külge kinnitatav ketas suure läbimõõduga detailide otstreimiseks

2. tööpingi osa

plaanvanker
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne suur, hrl kahe hobuse veetav veovanker

2. suur veovanker

plaaster
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksemale haavale või marrastusele kleebitav kate

2. kate, mis kleebitakse naha peale, et kaitsta väiksemat haava

plaasterdama
[tegusõna, verb]
1. (haava vms) plaastriga katma, plaastrit peale panema

2. teibi vm kleepvahendiga katma või parandama

plaasterside
[nimisõna, substantiiv]
kleepplaastri abil kinnitatud side

plaaž
[nimisõna, substantiiv]
supluseks kasutatav hrl korrastatud rand

plaat
[nimisõna, substantiiv]
1. lame (õhuke) korrapärase kujuga ese, mida kasutatakse hrl ehituses mingi pinna katmiseks

2. kõvast materjalist tükk, millel on neli nurka ja mida kasutatakse ehitustöödel

plaatan
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Euroopa parkides ning puiesteedel levinud kõrge laia võra ja kestendava koorega lehtpuu

plaatima
[tegusõna, verb]
1. keraamiliste vm ehitusplaatidega katma

2. plaatidega katma

plaatina
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge säraga hästi töödeldav väärismetall, keemiline element järjenumbriga 78

plaatinablond
[omadussõna, adjektiiv]
tuhmi hallika varjundiga, plaatina värvi blond

plaatinametall
[nimisõna, substantiiv]
omadustelt plaatina sarnane metall, keemiliste elementide perioodilisuse süsteemi VIII rühma element (nt plaatina, pallaadium, iriidium)

plaatinaplaat
[nimisõna, substantiiv]
nimetus, mis antakse heliplaadile, mida on müüdud kuldplaadist ja määratud arvust rohkem eksemplare

plaatinarebane
[nimisõna, substantiiv]
1. hõberebasest aretatud heledama karvkattega rebane

2. hõberebasest aretatud heledam rebane

3. selle nahk

plaatjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lame ja (suhteliselt) õhuke, plaati meenutav, plaaditaoline

2. (kivimi kohta:) selliste kihtidega

3. plaaditaoline v -kujuline

plaatkondensaator
[nimisõna, substantiiv]
elektriahela element, mis koosneb kahest metall-lehest (elektroodist) ja nende vahel olevast elektrit mittejuhtivast kihist (dielektrikust)

plaatkonveier
[nimisõna, substantiiv]
konveier, mis edastab lasti keti või kettide külge kinnitatud plaatidega

plaatprotees
[nimisõna, substantiiv]
suust eemaldatav igemetele toetuv suulaeplaadiga hambaprotees (hrl üleni plastmassist)

plaatpõrand
[nimisõna, substantiiv]
plaatidest põrand

plaatturvis
[nimisõna, substantiiv]
liikuvalt ühendatud metallplaatidest raudrüü

plaatvooder
[nimisõna, substantiiv]
plaatidest vooder hoonel

pladin
[nimisõna, substantiiv]
1. vihma vm vee millegi vastu langemisel või vee(s) liikumisel tekkiv heli

2. ladin

pladisema
[tegusõna, verb]
1. vee millegi vastu langemise, voolamise vms ühtlast heli andma

2. sellise heli saatel sadama, voolama vms

pladistama
[tegusõna, verb]
1. vee liikumise helisid, pladinat tekitama

2. selliste helide saatel (kätega, jalgadega vm viisil) vett liigutama või vees liikuma

plafoon
[nimisõna, substantiiv]
sisevalgustusega ruumiline silt takso katusel, milles põlev tuli annab märku, et takso on vaba

plafoonmaal
[nimisõna, substantiiv]
otse lakke maalitud pilt, lage kaunistav maal (nt kirikus, lossis)

plagama
[tegusõna, verb]
1. põgenema, ära jooksma

2. kiiresti jooksma

3. plehku panema

plagiaat
[nimisõna, substantiiv]
teise isiku loodud teose või selle osa avaldamine oma nime all, ka võõraste (teaduslike) seisukohtade esitamine nende allikaile viitamata

plagiaator
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes on oma nime all avaldanud teise isiku loodud teose või selle osa, või esitanud võõraid (teaduslikke) seisukohti nende allikaile viitamata

2. plagieerimisega tegelenud isik

plagieerija
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes on oma nime all avaldanud teise isiku loodud teose või selle osa, või esitanud võõraid (teaduslikke) seisukohti nende allikaile viitamata

2. plagieerimisega tegelenud isik

plagieerima
[tegusõna, verb]
1. teis(t)e isiku(te) teksti, uuringutulemusi, ideid või loomingut enda omana esitama

2. plagiaati tegema

plagin
[nimisõna, substantiiv]
korduvatest tihedatest löökidest, millegi liikumisest tugevas tuules vms tekkiv plaksuvate helide jada

plagioklass
[nimisõna, substantiiv]
1. naatriumi või kaltsiumi sisaldusega päevakivi

2. teat päevakivi

plagisema
[tegusõna, verb]
1. korduvaid plaksuvaid helisid kuuldavale tooma, nt tihedatest löökidest, tuules liikumisest vms

2. selliseid helisid tekitades liikuma

3. klõbisema

4. laperdama

plagistama
[tegusõna, verb]
1. plaksuvaid helisid tekitades korduvalt midagi kokku, millegi vastu lööma või tuules liikuma panema

2. midagi järjest tihedasti liigutades plaksuvaid helisid tekitama

3. klõbistama

plagu
[nimisõna, substantiiv]
1. (laeva)lipp

2. [laeva]lipp

plahvatama
[tegusõna, verb]
1. kõva müra saatel lõhkema või purunema, ülikiirelt purustavat energiat vabastama

2. kõva heli tekitades purunema, õhku lendama

plahvatus
[nimisõna, substantiiv]
1. suure energiahulga ülikiire vabanemine, millega kaasnevad purustused, põlengud ja müra

2. see, kui miski (näiteks pomm) kõva heli tekitades puruneb

plahvatusjõud
[nimisõna, substantiiv]
pommi vm lõhkemisel tekkiv purustav, hävitav jõud

plahvatuskindel
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei plahvata, mille puhul pole plahvatusohtu

plahvatuskindlus
[nimisõna, substantiiv]
(seadme, vedelkütuse kohta:) võime isesüttimisele ja sellest tulenevale plahvatamisele vastu seista

plahvatuskraater
[nimisõna, substantiiv]
plahvatuse põhjustatud kraater

plahvatuslaine
[nimisõna, substantiiv]
plahvatusel tekkiv lööklaine

plahvatuslehter
[nimisõna, substantiiv]
hrl mürsu või pommi plahvatamisel pinnasesse tekkinud auk

plahvatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl arengus, kasvus:) järsult ja ülikiiresti toimuv või tekkiv

plahvatusmootor
[nimisõna, substantiiv]
mootor, milles keemiline energia muundub mehaaniliseks energiaks kütuse põlemisel mootoris endas

plahvatusoht
[nimisõna, substantiiv]
oht, et lõhke- või kütteaine plahvatab

plahvatusohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
(ainete kohta:) kergesti plahvatav, plahvatamisohtu kätkev

plahvatusohutu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei plahvata, mille puhul pole plahvatusohtu

plakat
[nimisõna, substantiiv]
1. reklaami, propagandat või teadet edastav suur kunstipärane trükitud paberileht (nähtavasse kohta ülespanekuks)

2. suurel paberil teade avalikus kohas

plakatikiri
[nimisõna, substantiiv]
jäme ühepaksuste joontega tähtedest kiri

plakatikunst
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt reklaami ülesandeid täitev graafika alaliik

plakatikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
plakateid kujundav kunstnik

plakatist
[nimisõna, substantiiv]
plakateid kujundav kunstnik

plakatkiri
[nimisõna, substantiiv]
suuremõõtmeline kunstiline kiri

plakatlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (liiga) üheplaaniline, otseütlev

2. individualiseerimata

3. sisutühi, väheütlev

plakatsulg
[nimisõna, substantiiv]
laia otsaga kirjutusvahend

plakeerima
[tegusõna, verb]
1. metalli pinda teise metalli või sulami õhukese kihiga katma

2. metalltoodet teise metalli sulami kihiga katma

plakett
[nimisõna, substantiiv]
1. madalreljeefis kujutisega nelinurkne metallist plaadike

2. madalreljeefis kujutisega nelinurkne metallplaadike

plaks
[nimisõna, substantiiv]
1. löögi, õhupüssilasu, millegi lõhkemise hele terav heli

2. sellist heli tekitav löök

3. hele löök, laks

plaks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi löömisel tekkivat heledat heli

2. plaksuga, plaksatades

plaksak
[nimisõna, substantiiv]
1. löögi, õhupüssilasu, millegi lõhkemise hele terav heli

2. sellist heli tekitav löök

3. hele löök, laks

plaksakas
[nimisõna, substantiiv]
1. löögi, õhupüssilasu, millegi lõhkemise hele terav heli

2. sellist heli tekitav löök

3. hele löök, laks

plaksama
[tegusõna, verb]
1. kerget lööki andma, (kõlavalt) lööma

2. plaksti lööma

plaksatama
[tegusõna, verb]
1. heledat teravat heli tekitades lööma, liikuma või mingisse seisu, asendisse minema

2. sellist heli tekitama

plaksima
[tegusõna, verb]
heledat teravat heli tekitades korduvalt (kokku, millegi vastu) lööma

plaksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi löömisel tekkivat heledat heli

2. plaksuga, plaksatades

plaksuma
[tegusõna, verb]
1. löögi heledat teravat heli korduvalt kuuldavale tooma

2. selliseid helisid tekitades liikuma (kukkuma, lendama vms)

plaksumais
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud sorti mais, millelt saadakse röstimisel paisuvaid ja plaksuga lõhkevaid terasid

2. teatud sorti mais, millelt saadakse röstimisel paisuvaid ja plaksuga lõhkevaid terasid

plaksupealt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

plaksusuhkur
[nimisõna, substantiiv]
magustoitudes kasutatav granuleeritud suhkur, mis söömisel justkui plaksuks ja plahvataks suus väikeste mullidena

plaksutama
[tegusõna, verb]
1. heledaid teravaid helisid tekitades peopesi kokku lööma (nt rõõmu, tänu, tunnustuse väljendamiseks)

2. kahte kätt korduvalt kokku lööma, nii et tekivad tugevad helid

plaksutus
[nimisõna, substantiiv]
plaksutamine

planeedisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
tähe või tähtede ümber tiirlev planeetide kogum

planeediteadlane
[nimisõna, substantiiv]
planeete, komeete, asteroide ja teisi selliseid taevakehi uuriv eriteadlane

planeer
[nimisõna, substantiiv]
laajur

planeerija
[nimisõna, substantiiv]
1. võimaliku, edaspidise tegevuse otsustaja või kavandaja

2. läbimõeldult tegutsev inimene

planeerima
[tegusõna, verb]
1. võimalikku, edaspidist tegevust otsustama või kavandama

2. tegevusplaani, ajakava koostama

3. võimalikule tegevusele mõtlema, seda ära otsustama

4. plaani, ajalist kava koostama

Ühendtegusõnad: ette planeerimaette planeerima

planeerima
[tegusõna, verb]
õhus heljudes, libisedes edasi liikuma (ilma tiivajõuta või mootori tööta)

Ühendtegusõnad: ette planeerimaette planeerima

planeering
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, asula, ehitise vms ruumilist väljanägemist suunava plaani kavandamine

2. planeerimisel valminud kavand, tekstist ja joonistest koosnev dokument (mis määrab nt ala maakasutuse, hoonestuse)

planeet
[nimisõna, substantiiv]
1. Päikese ümber tiirlev suur gaasikihiga ümbritsetud taevakeha

2. suur ümmargune objekt kosmoses, mis liigub ümber Päikese või mõne teise tähe

3. Päikese ümber tiirlev taevakeha

planeetidevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
planeetide vahel asuv, esinev või toimuv

planetaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. kuppelhoone ja selles paiknev seadmestik planeetide ja tähistaeva liikumiste näitlikustamiseks

2. kuppelhoone ja seadmestik taevakehade liikumise selgitamiseks

planetaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu planeeti hõlmav

2. (liikumiselt) planeeditaoline

planetaarudu
[nimisõna, substantiiv]
mõõduka massiga tähtede plahvatamise tagajärjel kerakujuliselt paisuv jäänuk-udukogu, mille keskel paikneb ülikuum kääbustäht

planetaarülekanne
[nimisõna, substantiiv]
hammasülekanne, milles mõned hammasrattad liiguvad koos ühendava raamiga keskmise hammasratta suhtes

planetarist
[nimisõna, substantiiv]
planetaariumi giid

planetesimaal
[nimisõna, substantiiv]
väike kivine komeet, asteroid vm algmaterjal, millest moodustus planeet

planetoid
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt väike Päikesesüsteemi keha, mis tiirleb ümber Päikese peamiselt Marsi ja Jupiteri orbiidi vahel

2. väike planeet

planetoloog
[nimisõna, substantiiv]
planeete, komeete, asteroide ja teisi selliseid taevakehi uuriv eriteadlane

planetoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. astronoomia haru, mis kirjeldab Päikesesüsteemi planeetide ja nende kaaslaste koostist ja ehitust, lähtudes nende pinna ja atmosfääri uuringutest

2. Päikesesüsteemi planeetide ja nende kaaslaste koostist ja ehitust kirjeldav astronoomia haru

planguasend
[nimisõna, substantiiv]
jõutreeningus asend, kus sirutatud keha on rinnaga aluspinna poole ja toetub mõlemale küünarvarrele ning pöiale

plangupilet
[nimisõna, substantiiv]
(ilma piletita, üle plangu ronides mingile võistlusele, etendusele mineku kohta)

plangutus
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust laeva või paadi sõrestiku plankudest kate

2. puitlaeva v -paadi kere plankudest kate

planimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. riist korrapäratute tasandiliste kujundite pindala määramiseks plaanide või kaartide järgi

2. riist tasandilise kujundi pindala mõõtmiseks

planimeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. geomeetria osa, mis uurib tasandilisi kujundeid

2. tasandiline geomeetria

planisfäär
[nimisõna, substantiiv]
maakera või taevasfääri poolkerade kujutis tasapinnal

plank
[nimisõna, substantiiv]
jämedast puutüvest saetud umbes 5–10 cm paksune (lai) laud

plank
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse või ettevõtte nimega, sageli osaliselt ettetrükitud tekstiga paberileht täitmiseks

2. vastav elektrooniline dokument

3. (asutuse nimega) paber, kus on osa teksti ette antud ja kuhu saab juurde kirjutada

plank
[omadussõna, adjektiiv]
rahatu, vaene, rahast lage

plankaed
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt kõrvuti asetatud laudadest aed

plankima
[tegusõna, verb]
1. toodet viimistlevalt töötlema abrasiivpastaga tema suhtes keerukalt liikuva tööriista ehk plankuri abil

2. plankuriga viimistlema

plankima
[tegusõna, verb]
(jõutreeningus:) püsima asendis, kus sirutatud keha on rinnaga aluspinna poole ja toetub mõlemale küünarvarrele ning pöiale, planguasendis püsima

plankjuur
[nimisõna, substantiiv]
tüve toetav külgmine lisajuur paljudel vihmametsa puudel

planktara
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt kõrvuti asetatud laudadest aed

plankter
[nimisõna, substantiiv]
1. vees hõljuv, planktonisse kuuluv liikumisvõimetu või vähese liikumisvõimega organism

2. vees hõljuv organism

planktiline
[omadussõna, adjektiiv]
vees hõljuv, planktoni hulka kuuluv

planktofaag
[nimisõna, substantiiv]
veeloom, kes toitub peamiselt zooplanktonist (nt kiusvaal, paljud kalad)

planktoloogia
[nimisõna, substantiiv]
veekogus hõljuvate organismide kogumi ehk planktoni uurimisega tegelev hüdrobioloogia osa

plankton
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogus hõljuvate liikumisvõimetute või vähe liikuvate organismide kogum

2. vees hõljuvate organismide kogum

planktoniline
[omadussõna, adjektiiv]
vees hõljuv, planktoni hulka kuuluv

planktoniproov
[nimisõna, substantiiv]
planktonist võetud uurimismaterjal (nt keskkonnauuringute tarbeks)

planktonitoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
(kalade kohta:) selline, kes toitub peamiselt zooplanktonist

planktonivõrk
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe võrk planktoni kogumiseks

2. planktoni kogumiseks

planktonoloogia
[nimisõna, substantiiv]
veekogus hõljuvate organismide kogumi ehk planktoni uurimisega tegelev hüdrobioloogia osa

planktonorganism
[nimisõna, substantiiv]
plankter

planktontoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
(kalade kohta:) selline, kes toitub peamiselt zooplanktonist

plankur
[nimisõna, substantiiv]
tööriist, mida kasutatakse toote viimistleval töötlusel abrasiivpastaga

plankvaikne
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti tuulevaikne

planšett
[nimisõna, substantiiv]
1. koordinaatvõrgustikuga plaat koos sellele kinnitatud paberiga plaani või kaardi koostamiseks

2. kõvale alusele kleebitud plaan või kaart

3. väike plaanistuslaud

4. geodeetiline plaan

plantaarlihas
[nimisõna, substantiiv]
üks säärelihaseid

plantaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. kakaopuud, puuvillapõõsast, tubakat vms viljelev istandus troopikamaades

2. istandus

plantaator
[nimisõna, substantiiv]
1. puuvilla-, kohvi-, tubaka- vm istanduse omanik troopikamaades

2. plantaaži omanik

plantigraad
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes toetub kõndides kogu tallale

plarts
[nimisõna, substantiiv]
1. vette astumise, kukkumise või hoogsa löögi heli

2. löök, hoop

plarts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. plartsatades, plartsuga

2. (nt vette kukkumisega, hoogsa löögiga kaasneva heli kohta)

plartsakas
[nimisõna, substantiiv]
plarts

plartsama
[tegusõna, verb]
1. järsku heli tekitades kukkuma, paiskuma vms

2. plartsti kukkuma, paiskuma

plartsatama
[tegusõna, verb]
1. järsku heli tekitades kukkuma, paiskuma vms

2. plartsti kukkuma, paiskuma

plartsima
[tegusõna, verb]
vees, poris käima

plartsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. plartsatades, plartsuga

2. (nt vette kukkumisega, hoogsa löögiga kaasneva heli kohta)

plartsuma
[tegusõna, verb]
1. vedela aine järsu liikumise, laialipaiskumise helisid kuuldavale laskma

2. (millegi vastu lüües, paiskudes) järsku tugevat heli tekitama

plasku
[nimisõna, substantiiv]
väike lameda kujuga (metall)pudel hrl kange alkoholi tarvis

plasma
[nimisõna, substantiiv]
verelibledest vaba kehavedelik, nt vere-, lümfi- ja seemneplasma

plasmaekraan
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis koosneb lamedasse gaastäidisega paneeli paigutatud elektroodide võrest, kus elektroodide ristumiskohas tekkiv helendus moodustab kujutise, gaaslahenduspaneel

plasmaferees
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniline protseduur, mille käigus eraldatakse doonori või patsiendi verest kehaväliselt osa vereplasmast

plasmageen
[nimisõna, substantiiv]
raku tsütoplasmas leiduv pärilikkusaine, pärilikkuse kandja

plasmageneraator
[nimisõna, substantiiv]
plasmajoa tekitamise seade, mida kasutatakse nt raskesti sulavate materjalide sulatamiseks

plasmajuga
[nimisõna, substantiiv]
ioniseerunud gaasi juga, mille abil saab nt metalli lõigata, keevitada ja joota

plasmakeemia
[nimisõna, substantiiv]
madalatemperatuurilises plasmas toimuvaid protsesse ja nende tehnoloogilisi rakendusi uuriv keemia haru

plasmakuvar
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis koosneb lamedasse gaastäidisega paneeli paigutatud elektroodide võrest, kus elektroodide ristumiskohas tekkiv helendus moodustab kujutise, gaaslahenduspaneel

plasmamootor
[nimisõna, substantiiv]
kosmosetehnikas kasutatav reaktiivmootor, mille reaktiivjõu tekitab plasmajuga

plasmanuga
[nimisõna, substantiiv]
plasmajuga kirurgi lõiketerana (nt mandlite eemaldamisel)

plasmapaneel
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis koosneb lamedasse gaastäidisega paneeli paigutatud elektroodide võrest, kus elektroodide ristumiskohas tekkiv helendus moodustab kujutise, gaaslahenduspaneel

plasmarakk
[nimisõna, substantiiv]
inimese immuunsüsteemi rakk, mis toodab erilisi aineid (antikehi) haigustekitajate ja organismi sattunud võõraste antigeenide vastu

plasmateler
[nimisõna, substantiiv]
plasmaekraaniga teler

plasmateleviisor
[nimisõna, substantiiv]
plasmaekraaniga teler

plasmiid
[nimisõna, substantiiv]
kromosoomiväline DNA molekul

plasmodesm
[nimisõna, substantiiv]
1. taimerakke ühendav tsütoplasma kiudude kimp

2. naaberrakke ühendavate protoplasmakiudude kimp

plasmolüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. taimeraku protoplasma kokkutõmbumine ja rakukestast eraldumine hrl veekaotuse tagajärjel

2. taimeraku eemaldumine rakukestast

plasmoodium
[nimisõna, substantiiv]
rakukestata protoplasmamass, vormitu limane kogumik limaseente varajases arenguetapis

plasmotron
[nimisõna, substantiiv]
plasmajoa tekitamise seade, mida kasutatakse nt raskesti sulavate materjalide sulatamiseks

plass
[omadussõna, adjektiiv]
1. (näovärvi kohta:) kahvatu, jumetu

2. (värvide kohta:) ereduseta, erksuseta

3. kahvatu

plast
[nimisõna, substantiiv]
1. soojuse ja rõhu mõjul kergesti töödeldav polümeerne tehismaterjal

2. teatud kerge materjal, millest tehakse paljusid esemeid

plastaken
[nimisõna, substantiiv]
plastraamiga aken

plastbetoon
[nimisõna, substantiiv]
betoon, kus sideainena toimivad erinevad polümeerid

plastifikaator
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mida lisatakse lakile, värvile, betoonisegule vm ainele elastsuse suurendamiseks

2. plastseks tegev lisand

plastifitseerima
[tegusõna, verb]
ainet, materjali vormitavaks, plastseks tegema, hrl materjali tugevdades

plastiid
[nimisõna, substantiiv]
1. membraaniga ümbritsetud taimeraku osa, milles toimub orgaanilise aine esmane süntees või varuainete moodustumine

2. taimeraku organoid

plastik
[nimisõna, substantiiv]
1. soojuse ja rõhu mõjul kergesti töödeldav polümeerne tehismaterjal

2. teatud kerge materjal, millest tehakse paljusid esemeid

plastika
[nimisõna, substantiiv]
1. liigutuste, liikumise nõtkus, peenus ja sujuvus (nt tantsus, lavaliikumises)

2. liikumiskunst

plastikaat
[nimisõna, substantiiv]
1. plastsest polümeerist valmistatud (läbipaistev) kile

2. plastifitseeritud materjal

plastikaatkile
[nimisõna, substantiiv]
1. plastsest polümeerist valmistatud (läbipaistev) kile

2. plastifitseeritud materjal

plastikaatkott
[nimisõna, substantiiv]
1. (plastikaat)kilest kott

2. kilest kott, millega inimesed poes käivad

plastikaken
[nimisõna, substantiiv]
plastraamiga aken

plastikakirurgia
[nimisõna, substantiiv]
kirurgia haru, mis lõikuse teel asendab puuduvaid kudesid ja elundeid või muudab (moonutatud) kehaosa kuju

plastikkaart
[nimisõna, substantiiv]
1. plastist kaart (nt pangakaardina, kliendikaardina, juhiloana)

2. plastist kaart nt pangakaardina, kliendikaardina, juhiloana vms

plastikkott
[nimisõna, substantiiv]
1. (plastikaat)kilest kott

2. kilest kott, millega inimesed poes käivad

plastikkuusk
[nimisõna, substantiiv]
plastist jõulukuusk

plastikpaat
[nimisõna, substantiiv]
plastmassist ehitatud paat

plastikpudel
[nimisõna, substantiiv]
plastist pudel

plastiksuusk
[nimisõna, substantiiv]
plastmassist, plastist suusk

plastiliin
[nimisõna, substantiiv]
1. tehislik kergesti vormitav elastne mass, millest hrl lapsed vormivad väikesi kujusid ja mudeleid

2. pehme mass, millest lapsed teevad väikesi kujusid

plastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aine, materjali kohta:) võimeline talle antud kuju, vormi muutma ja taastama, vormitav või voolitav

2. plastiline

plastireostus
[nimisõna, substantiiv]
äravisatud kilekottide, plastesemete vms kuhjumine looduses

plastkaart
[nimisõna, substantiiv]
1. plastist kaart (nt pangakaardina, kliendikaardina, juhiloana)

2. plastist kaart nt pangakaardina, kliendikaardina, juhiloana vms

plastkott
[nimisõna, substantiiv]
1. (plastikaat)kilest kott

2. kilest kott, millega inimesed poes käivad

plastkuul
[nimisõna, substantiiv]
plastist laskemoon, mis ei surma ning mida kasutatakse nt rahutuste mahasurumisel

plastkuusk
[nimisõna, substantiiv]
plastist jõulukuusk

plastmass
[nimisõna, substantiiv]
1. soojuse ja rõhu mõjul kergesti töödeldav polümeerne tehismaterjal

2. teatud kerge materjal, millest tehakse paljusid esemeid

plastmassine
[omadussõna, adjektiiv]
plastmassist tehtud, plastmassi moodi

plastnahk
[nimisõna, substantiiv]
jalatsi tallanaha plastne asendaja

plastne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aine, materjali kohta:) võimeline talle antud kuju, vormi muutma ja taastama, vormitav või voolitav

2. plastiline

plastpaat
[nimisõna, substantiiv]
plastmassist ehitatud paat

plastpakend
[nimisõna, substantiiv]
plastist pakend (nt kilekott, plastpudel, plasttops)

plastpudel
[nimisõna, substantiiv]
plastist pudel

plastraha
[nimisõna, substantiiv]
1. panga poolt konto omanikule või tema poolt määratud isikule välja antud kaart, mis toimib elektroonilise maksevahendina

2. plastist kaart, mille pank annab pangaarve omanikule ning millega saab tasuda ostude ja teenuste eest

plastsuusk
[nimisõna, substantiiv]
plastmassist, plastist suusk

plataan
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Euroopa parkides ning puiesteedel levinud kõrge laia võra ja kestendava koorega lehtpuu

plate
[nimisõna, substantiiv]
plaat

plateerima
[tegusõna, verb]
1. metalli pinda teise metalli või sulami õhukese kihiga katma

2. metalltoodet teise metalli sulami kihiga katma

platel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(vahi all, arestikambris olemise kohta)

platele
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(vahi alla võtmise, arestikambrisse paneku kohta)

platineerima
[tegusõna, verb]
1. õhukese plaatinakihiga katma (kaitseks või kaunistuseks)

2. õhukese plaatinakorraga katma

platiniit
[nimisõna, substantiiv]
nikli ja raua sulam

platnoi
[nimisõna, substantiiv]
1. elukutseline kriminaalkurjategija, kes vanglas või vangilaagris esindab kriminaalide hierarhia kõrgemat astet

2. elukutseline kriminaalkurjategija

platonism
[nimisõna, substantiiv]
1. Platoni õpetust arendanud antiikfilosoofia suund

2. Platoni dialoogidest lähtuv vaateviis, mille järgi abstraktsed objektid ja mõisted on tõelised, iseseivad, objektiivsed entiteedid

3. Platoni idealistlik õpetus

platoo
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbrusest kõrgem suur järskude nõlvadega tasandik

2. ümbrusest kõrgem suur tasandik

platoonik
[nimisõna, substantiiv]
Platoni filosoofilise õpetuse järgija või edasiarendaja, platonismi esindaja

platooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ainult hingeline, meelelisusest vaba (eriti armastuse kohta)

2. meelelisusest vaba, puhthingeline

3. tegelikkuses teostamatu

platooniliselt
[määrsõna, adverb]
ainult hingeliselt, mitte meeleliselt, ilma seksuaalsete kavatsusteta

platrama
[tegusõna, verb]
palju ja kiiresti, hrl midagi ebamäärast või tühist rääkima

plats
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl hoonetega ümbritsetud lage ala linnas vm asulas

2. suur tühi ala, mille ümber on majad ja mis asub linnas

3. väljak

plats
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vette kukkumise, millegi märja põrkumise või palja jalatalla löögi heli

plats
[nimisõna, substantiiv]
millegi märja põrkumise või palja jalatalla löögi heli

platsatama
[tegusõna, verb]
platsti kukkuma

platsdarm
[nimisõna, substantiiv]
kindlustatud koht või ala vägede kogunemiseks enne lahingutegevuse algust, rünnaku lähteala

platseebo
[nimisõna, substantiiv]
1. toimeainevaba rohuasendaja, mis ravimi mõju ikkagi esile kutsub, põhinedes inimese usul ravimi toimesse

2. farmakoloogiliselt toimetu ravim

platseeboefekt
[nimisõna, substantiiv]
mingi aine positiivne toime, mis põhineb patsiendi usul sellesse

platseerima
[tegusõna, verb]
1. (spordis:) palli teatavasse kohta suunama

2. palli suunama

platseeruma
[tegusõna, verb]
mingisse kohta minema ja sinna paigale jääma

platsenta
[nimisõna, substantiiv]
loote toitumis-, hingamis-, sisesekretsiooni- ja erituselund, mis kujuneb emakas rasedus- või tiinusajal

platsentaarne
[omadussõna, adjektiiv]
platsentaga seotud, platsentat sisaldav

platserdama
[tegusõna, verb]
plartse tekitades mudas, poris liikuma

platsi
[määrsõna, adverb]
1. kohale, paika

2. tegevusse

platsimäng
[nimisõna, substantiiv]
(hrl võrkpallis:) kaitsemäng ja ründeks ettevalmistav mäng

platsinäitaja
[nimisõna, substantiiv]
kohti kättejuhatav isik (nt kinos, kontserdil)

platsis
[määrsõna, adverb]
1. kohal, paigas

2. hakkamas, tegevuses

platskaardivagun
[nimisõna, substantiiv]
magamiskohtadega, ent kupeedeks jagamata reisivagun

platskaart
[nimisõna, substantiiv]
1. täiendav pilet magamiskoha saamiseks raudteevagunis

2. lisapilet magamiskoha saamiseks rongis

platskaartvagun
[nimisõna, substantiiv]
magamiskohtadega, ent kupeedeks jagamata reisivagun

platsuma
[tegusõna, verb]
1. astumisel (palja) jalatalla tuhmi löögi heli tekitama

2. latsuma

platsutama
[tegusõna, verb]
millegi märja või pehme vastu põrkudes heli tekitama

platvorm
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbritsevast (maapinnast) kõrgemal olev lame, tasane ala

2. pealt ja külgedelt lahtine alus, lava vm pind hrl kellegi või millegi kandmiseks

3. kõrgend

platvormimajandus
[nimisõna, substantiiv]
majanduslik või sotsiaalne tegevus, mis toimub digiplatvormide kaudu ning hõlmab nt kontaktide loomist, teenuste vahendamist, andmekorjet ja -müüki ning muid digiplatvormil põhinevaid ärimudeleid

platvormitöö
[nimisõna, substantiiv]
digiplatvormi vahendusel nt veebirakenduse kaudu tehtav töö, hrl teenuste osutamine

platvormitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
digiplatvormi vahendusel töötav isik, nt veebirakenduse kaudu teenuste osutaja

platvormking
[nimisõna, substantiiv]
paksu tallaga king

platvormvagun
[nimisõna, substantiiv]
katuse ja seinteta vagun

plauh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab järsku hooga kukkumist, paiskumist vms, annab edasi plartsatamise heli

2. kukkumise, löömise kohta

plauhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab järsku hooga kukkumist, paiskumist vms, annab edasi plartsatamise heli

2. kukkumise, löömise kohta

playboy
[nimisõna, substantiiv]
hrl rikas elunautijast mees

playlist
[nimisõna, substantiiv]
esitamiseks valitud video- või helifailid (muusikapalad), nende loend

play-off
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordis:) võistlussüsteem, mille korral kaotajad langevad üksteise järel välja

2. spordivõistlus, kus kaotajad langevad üksteise järel välja

play-off-mäng
üks mäng spordivõistlusel, kus kaotajad langevad üksteise järel välja

plebei
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Roomas:) lihtrahva hulka kuulunud vaba kodanik, hrl vastanduses eesõigustatud patriitsile

2. Vana-Rooma lihtkodanik

plebeilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lihtrahvale omane, mitte suurustlev või toretsev

2. lihtrahvast pärinev

3. plebeile omane

plebeiline
[omadussõna, adjektiiv]
plebei-

plebistsiit
[nimisõna, substantiiv]
1. rahva arvamuse ja tahte selgitamine seadusandlikus või põhiseaduslikus küsimuses üldriikliku hääletamise teel

2. rahvahääletus

pleebs
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Roomas:) lihtrahva hulka kuulunud vabad kodanikud ehk plebeid, hrl vastanduses eesõigustatud patriitsile

2. plebeid, lihtrahvas Vana-Roomas

pleed
[nimisõna, substantiiv]
1. karvaseks kraasitud villane suurrätt või reisivaip

2. villane suurrätt

pleegitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. värvi heledamaks, tuhmimaks muutev vahend (nt lahus)

2. pleegitusaine

pleegitama
[tegusõna, verb]
mingit materjali, ainet värvilt heledamaks, tuhmimaks muutma, värvist vabastama, hrl päikese, ereda valguse mõjul

pleegiti
[nimisõna, substantiiv]
1. värvi heledamaks, tuhmimaks muutev vahend (nt lahus)

2. pleegitusaine

pleegitus
[nimisõna, substantiiv]
pleegitamine

pleek
[nimisõna, substantiiv]
1. värvi heledamaks, tuhmimaks muutev vahend (nt lahus)

2. pleegitusaine

pleekaed
[nimisõna, substantiiv]
hrl taraga piiratud koht, kus endisajal pleegitati kangaid

pleekima
[tegusõna, verb]
1. esialgset värvi või värsket välimust minetama, tuhmimaks minema, hrl päikese, ereda valguse mõjul

2. värvainest vabanema pleegitamise tulemusena

3. värvainest lõplikult vabanema

pleekinud
[omadussõna, adjektiiv]
esialgse värvi või värske välimuse kaotanud, tuhmiks muutunud

pleekinudsinine
[omadussõna, adjektiiv]
kulunuks, kahvatuks muutunud tooniga sinine

pleekjas
[omadussõna, adjektiiv]
heledavärviline, pleekinud

pleeksinine
[omadussõna, adjektiiv]
kulunuks, kahvatuks muutunud tooniga sinine

pleekuma
[tegusõna, verb]
1. esialgset värvi või värsket välimust minetama, tuhmimaks minema, hrl päikese, ereda valguse mõjul

2. värvainest vabanema pleegitamise tulemusena

3. värvainest lõplikult vabanema

pleekunud
[omadussõna, adjektiiv]
esialgse värvi või värske välimuse kaotanud, tuhmiks muutunud

pleekvalge
[omadussõna, adjektiiv]
1. hele ja kahvatu, veidi valge, valge poole kalduv

2. peaaegu valge

pleenum
[nimisõna, substantiiv]
1. (liikmete, osavõtjate) täiskogu koosolek

2. täiskoguistung

plehkupanek
[nimisõna, substantiiv]
põgenemine, ära jooksmine, jalgalaskmine

pleht
[nimisõna, substantiiv]
hrl kolmest juuksekimbust tehtud punutis peas

plehtima
[tegusõna, verb]
1. juuksesalke, lõngakimpe vms teatud järjekorras üksteisest üle viies palmikuks punuma

2. põimima

3. palmikuks punuma

pleiboi
[nimisõna, substantiiv]
hrl rikas elunautijast mees

pleier
[nimisõna, substantiiv]
1. heli- või videosalvestiste mängimise seade (hrl koos kuularitega)

2. seade, millega saab muusikat kuulata (ja videot vaadata)

pleilist
[nimisõna, substantiiv]
esitamiseks valitud video- või helifailid (muusikapalad), nende loend

pleiotroopia
[nimisõna, substantiiv]
1. geeni võime mõjutada rohkem kui üht tunnust

2. mitme tunnuse sõltumine ühest geenist

pleiss
[nimisõna, substantiiv]
vaba, hrl pidutsemiseks sobiv korter vm ruum

pleiss
[nimisõna, substantiiv]
1. (laeval:) kahe köie- või trossiotsa ühendus, mis saadakse nende otste keermeid üksteisega punudes

2. kahe köie- v trossiotsa ühendus

pleissima
[tegusõna, verb]
1. (laeval:) kaht köie- või trossiotsa punudes ühendust tegema, pleissi tegema

2. köit, trossi jätkama

pleistotseen
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline ajastik, kvaternaari ajastu varasem osa, mille kestel kujunesid ladestu kivimid

2. geoloogiline ajalõik

plejaad
[nimisõna, substantiiv]
suur rühm ühe ajajärgu ja/või suuna silmapaistvaid tegelasi

plekieemaldaja
[nimisõna, substantiiv]
aine plekkide eemaldamiseks riietelt vm

plekieemaldi
[nimisõna, substantiiv]
aine plekkide eemaldamiseks riietelt vm

plekikruvi
[nimisõna, substantiiv]
erikeermega kruvi pleki kinnitamiseks

plekikäärid
[nimisõna, substantiiv]
lõiketeradest pikema käepidemeosaga käärid pleki või traadi lõikamiseks

plekiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. plekkidega, plekke täis (hrl määrdumise või riknemise tõttu)

2. plekkidega kaetud

3. plekke täis aetud

plekimõlkimine
[nimisõna, substantiiv]
kerge liiklusavarii, kus kannatada saab hrl ainult auto kere

plekine
[omadussõna, adjektiiv]
1. välimuselt metalli, plekki meenutav

2. pläriseva, terava, läbilõikava kõlaga

3. metalli meenutav

4. pläriseva kõlaga

plekissepp
[nimisõna, substantiiv]
plekist esemete või toodete valmistaja või parandaja

plekitahvel
[nimisõna, substantiiv]
nelinurkne suurem tükk plekki

plekitama
[tegusõna, verb]
1. riidele kogemata plekki või plekke tegema

2. plekiliseks tegema

plekitama
[tegusõna, verb]
plekiga katma

plekitöö
[nimisõna, substantiiv]
plekist esemete valmistamine ja parandamine

plekk
[nimisõna, substantiiv]
1. määrdumise tõttu teist värvi või tooni koht millegi pinnal, määrdunud laik

2. riideesemele või mingile pinnale millestki jäänud jälg

3. laik

plekk
[nimisõna, substantiiv]
1. metallist või metallisulamist toodetud, tahvliteks või lindiks lõigatud materjal, mida kasutatakse ehituses ja tarbeesemete tootmiseks

2. õhuke metall

plekkahi
[nimisõna, substantiiv]
plekist kestaga ahi

plekkanum
[nimisõna, substantiiv]
plekist nõu

plekkhammas
[nimisõna, substantiiv]
hõbedaläikelisest metallist hambakroon

plekkima
[tegusõna, verb]
1. tehtud töö, teenuse, saadud kauba vms eest raha andma

2. millegi eest raha andma

3. (ära) maksma

Ühendtegusõnad: kinni plekkimakinni plekkima

plekk-kaas
[nimisõna, substantiiv]
plekist kaas (hrl purgi või pudeli jaoks)

plekk-karp
[nimisõna, substantiiv]
plekist tehtud karp

plekk-katus
[nimisõna, substantiiv]
plekiga kaetud katus

plekk-kruus
[nimisõna, substantiiv]
plekist või roostevabast terasest kruus

plekkmantel
[nimisõna, substantiiv]
(omaaegse kummeeritud, jäiga, hrl ka läikiva vihmamantli kohta)

plekknõu
[nimisõna, substantiiv]
plekist nõu

plekkpärg
[nimisõna, substantiiv]
plekist surnupärg (oli kasutusel varemalt)

plekksepatöö
[nimisõna, substantiiv]
plekist esemete valmistamine ja parandamine

plekksepp
[nimisõna, substantiiv]
plekist esemete või toodete valmistaja või parandaja

plekksile
[omadussõna, adjektiiv]
sile kui plekk

plekktahvel
[nimisõna, substantiiv]
nelinurkne suurem tükk plekki

plekktoos
[nimisõna, substantiiv]
plekist tehtud (ümar) karbike

pleksiklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistev vastupidav termoplast, orgaanilise klaasi liike

2. orgaaniline klaas

plektron
[nimisõna, substantiiv]
luust, puust või plastist õhuke plaadike või pulgake, millega mängitakse mõningaid keelpille

pleku
[nimisõna, substantiiv]
plekist nõu, ahi, velg vm ese

plenaarettekanne
[nimisõna, substantiiv]
täiskogule, kõigile osalejatele peetav ettekanne

plenaaristung
[nimisõna, substantiiv]
1. (liikmete, osavõtjate) täiskogu koosolek

2. täiskoguistung

plenäär
[nimisõna, substantiiv]
vabas õhus looduse järgi maalimine (eriti kunstnike ühisüritusena)

plenäärmaal
[nimisõna, substantiiv]
looduses maalitud, hrl värvi- ja valgusekäsitluselt hele maal

pleokroism
[nimisõna, substantiiv]
mõnede kristallide omadus paista eri suundades eri värvuses (nt biotiidil, küünekivil)

pleonasm
[nimisõna, substantiiv]
1. sama või lähedase tähendusega sõnade (tarbetu) kuhjamine (nt sõnades silmanägemine, rikas miljonär)

2. samatähenduslike sõnade kuhjamine

pleonastlik
[omadussõna, adjektiiv]
(mingi sõna kohta sõnaühendis:) liiane, sest sama tähendusega

plerotserkoid
[nimisõna, substantiiv]
laiussi kolmanda kasvujärgu vastne (kaladel)

plesiosaurus
[nimisõna, substantiiv]
1. ürgajal meres elanud hiiglaslik, pika kaela ja suhteliselt väikese peaga roomaja

2. hiiglaslik mereroomaja

plett
[nimisõna, substantiiv]
hrl kolmest juuksekimbust tehtud punutis peas

plettima
[tegusõna, verb]
1. juuksesalke, lõngakimpe vms teatud järjekorras üksteisest üle viies palmikuks punuma

2. põimima

3. palmikuks punuma

plettmuster
[nimisõna, substantiiv]
palmikmuster

pleura
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnaõõnt vooderdav ja kopse kattev õhuke membraanitaoline kelme

2. rinna- ja kopsukelme

pleuraõõs
[nimisõna, substantiiv]
kopsukelme ja rindkere seesmise pinna vahele jääv kitsas ruum, mis on täidetud vedelikuga

pleuriit
[nimisõna, substantiiv]
rinnaõõnt vooderdava ja kopsu katva kelme põletik

plevna
[nimisõna, substantiiv]
1. märul

2. lööming

plii
[nimisõna, substantiiv]
hallikas pehme metall, keemiline element järjenumbriga 82

pliiats
[nimisõna, substantiiv]
1. südamikust ja (puit)ümbrisest koosnev kirjutus-, joonistus- ja joonestusvahend

2. tavaliselt puidust tehtud peenike ese, millega saab kirjutada ja joonistada

pliiatsijoon
[nimisõna, substantiiv]
(kontuur)pliiatsiga tõmmatud joon

pliiatsijoonis
[nimisõna, substantiiv]
hariliku või värvilise pliiatsiga tehtud joonistus

pliiatsijoonistus
[nimisõna, substantiiv]
hariliku või värvilise pliiatsiga tehtud joonistus

pliiatsisüda
[nimisõna, substantiiv]
pliiatsi sees olev grafiidist vm ainest joont jättev pulgake

pliiatsisüdamik
[nimisõna, substantiiv]
pliiatsi sees olev grafiidist vm ainest joont jättev pulgake

pliiatsisüsi
[nimisõna, substantiiv]
pliiatsi sees olev grafiidist vm ainest joont jättev pulgake

pliiatsitera
[nimisõna, substantiiv]
pliiatsi sees olev grafiidist vm ainest joont jättev pulgake

pliiatsiteritaja
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend pliiatsi teritamiseks

2. ese, millega saab pliiatseid teravaks teha

pliiatsiteriti
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend pliiatsi teritamiseks

2. ese, millega saab pliiatseid teravaks teha

pliiatsivisand
[nimisõna, substantiiv]
pliiatsiga visandatud joonistus

pliiatskleit
[nimisõna, substantiiv]
figuuri rõhutav, alt veidi kitsenev põlveni pikkuses kleit

pliiatslamp
[nimisõna, substantiiv]
kujult ja suuruselt tindipliiatsit või sulepead meenutav taskulamp

pliiatsseelik
[nimisõna, substantiiv]
alt veidi kitsenev või sirge seelik, mille tagakeskjoonele on tehtud volt või lõhik parandamaks liikumisvabadust

pliidialune
[nimisõna, substantiiv]
pliidi kolle, kus tuld tehakse

pliidiauk
[nimisõna, substantiiv]
pliidirõngaste või keeduplaadiga kaetav auk pliidiplaadis

pliidiesine
[nimisõna, substantiiv]
pliidi(ukse) ees olev ala

pliidikubu
[nimisõna, substantiiv]
1. pliidi kohal asuv õhupuhastusseade

2. seade, mis on pliidi kohal ja mis puhastab õhku

pliidikumm
[nimisõna, substantiiv]
1. puupliidi kohale ehitatud võlvjas kate keeduaurude ärajuhtimiseks

2. uuemal ajal ka vastav õhupuhastusseade

pliidiplaat
[nimisõna, substantiiv]
pliiti kattev rauast, malmist vm materjalist plaat, mille sees on kuumendatavad osad (hrl plaadid või rõngad)

pliidipuu
[nimisõna, substantiiv]
lühike peeneks lõhutud küttepuu pliidi alla tule tegemiseks

pliidiraam
[nimisõna, substantiiv]
pliiti ääristav metallosa

pliidiraud
[nimisõna, substantiiv]
pliiti kattev rauast, malmist vm materjalist plaat, mille sees on kuumendatavad osad (hrl plaadid või rõngad)

pliidirõngas
[nimisõna, substantiiv]
pliidi kuumendatav osa, hrl ümmargune ala pliidiplaadis

pliidisoe
[nimisõna, substantiiv]
1. elektri-, puu- vm pliidist lähtuv soojus

2. -soojus

pliidisuu
[nimisõna, substantiiv]
pliidi küttekolde (uksega suletav) avaus

pliiditruup
[nimisõna, substantiiv]
pliidi soemüür

pliidivalvur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis lülitab sisseunustatud elektripliidi automaatselt välja

pliidiventilaator
[nimisõna, substantiiv]
1. pliidi kohal asuv õhupuhastusseade

2. ventilaator selle osana

pliihall
[omadussõna, adjektiiv]
metalse tooniga, seatinale omase läikega hall

pliikromaat
[nimisõna, substantiiv]
kroomi soolasid sisaldav kollane värvaine, mida kasutatakse värvide segamisel

pliiläik
[nimisõna, substantiiv]
1. pliihall või sinakashall metalse läikega mineraal, tähtsaim pliimaak

2. pliimaak

pliimaak
[nimisõna, substantiiv]
sulfiide sisaldav mineraal (nt galeniit), millest toodetakse pliid

pliimennik
[nimisõna, substantiiv]
oranž- või erepunane kristalliline aine, mida on kasutatud värvipigmendina õli- ja temperamaalis või korrosioonivastase kruntvärvi koostises

pliimürgistus
[nimisõna, substantiiv]
plii või selle ühendite toimel tekkiv mürgitus

pliimürgitus
[nimisõna, substantiiv]
plii või selle ühendite toimel tekkiv mürgitus

pliin
[nimisõna, substantiiv]
1. Vene köögist pärinev pärmiga kergitatud (nisu- ja) tatrajahutaignast õhuke pannil küpsetatud kook

2. ülepannikook, õhuke pannkook

pliit
[nimisõna, substantiiv]
1. kuumutatava plaadiga (või plaatidega) seade toidu valmistamiseks või millegi soojendamiseks

2. seade, mille peal saab toitu valmistada ja mis töötab tavaliselt elektri või gaasiga

pliita
[nimisõna, substantiiv]
1. kuumutatava plaadiga (või plaatidega) seade toidu valmistamiseks või millegi soojendamiseks

2. seade, mille peal saab toitu valmistada ja mis töötab tavaliselt elektri või gaasiga

pliivaba
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei sisalda mürgiseid pliiühendeid või pliid

pliivalge
[nimisõna, substantiiv]
pliist ja äädikast tehtud kunstlik valge värvaine

plika
[nimisõna, substantiiv]
1. (noor) tüdruk, tütarlaps

2. tüdruk

plikahakatis
[nimisõna, substantiiv]
nooruke tütarlaps

plikaiga
[nimisõna, substantiiv]
(väikese) tüdrukuna elamise aastad

plikake
[nimisõna, substantiiv]
nooruke tütarlaps

plikakene
[nimisõna, substantiiv]
nooruke tütarlaps

plikalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tüdrukule, noorukesele tütarlapsele omane või iseloomulik

2. (väikese) tüdrukuga sarnanev

plikanatt
[nimisõna, substantiiv]
(üleannetu, häbematu) tüdruk

plikanähvits
[nimisõna, substantiiv]
1. terava keelega, ninatark, ka terane tüdruk

2. ninatark, nähvakas tüdruk

plikanääps
[nimisõna, substantiiv]
väike kleenuke tüdruk

plikaohtu
[omadussõna, adjektiiv]
vaevu neiueast väljas, mitte veel päris täiskasvanud või alles täiskasvanuks saanud

plikapõlv
[nimisõna, substantiiv]
noorusaeg neiuikka jõudmiseni

plikatirts
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) tüdruk, tütarlaps

2. väike tüdruk

pliks
[nimisõna, substantiiv]
1. (noor) tüdruk, tütarlaps

2. tüdruk

pliks-plaks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kergeid ja kiireid lööke, nende heli

plikuska
[nimisõna, substantiiv]
1. (noor) tüdruk, tütarlaps

2. tüdruk

plimutrok
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika Ühendriikides Plymouthi ümbruses 19. sajandi keskel aretatud liha- ja munakana, Plymouth Rocki tõugu kana

plimutrokk
[nimisõna, substantiiv]
USA-s Plymouth Rockis aretatud kana

plinder
[nimisõna, substantiiv]
täbar olukord, häda(olukord)

plinisema
[tegusõna, verb]
tinisema

plinistama
[tegusõna, verb]
tinistama

plink
[omadussõna, adjektiiv]
tihe või sitke ja (läikivalt) sile

plink
[nimisõna, substantiiv]
1. (märgutule) ühtlane vilkumine või korraks nähtavale ilmumine

2. plinktule välgatus

plinkima
[tegusõna, verb]
korrapäraste vaheaegade tagant vilkuma

plinkjas
[omadussõna, adjektiiv]
üsna sitke ja kleepjas

plinktuli
[nimisõna, substantiiv]
1. meremärgi plinkiv tuli

2. korrapäraselt vilkuv märgutuli

plinn
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi pingul pillikeele vibreerimise kõrget heli vms

plinn-plõnn
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (nagu) pillikeele tekitatud vahelduva kõrgusega helisid

pliotseen
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline ajastik, neogeeni ajastu hilisem osa, mille kestel kujunesid ladestu kivimid

2. neogeeni hilisem ajastik

pliraki
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
plärtsti

plirin
[nimisõna, substantiiv]
vibreeriv, nõrga plekise kõlaga heli

plirisema
[tegusõna, verb]
vibreerivat, nõrga plekise kõlaga heli kuuldavale laskma (nt telefoni, äratuskella kohta)

plirts
[nimisõna, substantiiv]
väike kogus vedelikku

plirts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vähese vedeliku liikumise, nt tilkumise või pritsimise heli

plirtsatama
[tegusõna, verb]
(millegi vedela kohta:) hooga, häälekalt pritsima, kuhugi paiskuma

plissee
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe korrapärane teravaharjaline riidevoldistik

2. pressitud kurrustik rõival

plisseekardin
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsana kinni ja lahti käiv tugevast materjalist aknakate

plisseerima
[tegusõna, verb]
1. tihedat korrapärast voldistikku ehk plisseed kangasse pressima (ka õmblema või kuduma)

2. plisseed tegema

plisseerseelik
[nimisõna, substantiiv]
tihedate voltidega, plisseeritud seelik

plisseeseelik
[nimisõna, substantiiv]
tihedate voltidega, plisseeritud seelik

plitakas
[nimisõna, substantiiv]
tugev löök, laks

pliuh-plauh
[määrsõna, adverb]
pikemalt mõtlemata, kiiresti, ruttu

pln
1. viisakussõna mingi soovi, palve esitamisel, kellelegi midagi andes või kellegi poole pöördumisel

2. sõna, mida sa ütled, kui sa pöördud kellegi poole mingi soovi või palvega

ploff
[nimisõna, substantiiv]
1. vürtsikas toit hautatud riisist ja (lamba)lihast

2. riisi- ja [lamba]lihatoit

plohv
[nimisõna, substantiiv]
1. vürtsikas toit hautatud riisist ja (lamba)lihast

2. riisi- ja [lamba]lihatoit

plokiahel
[nimisõna, substantiiv]
hajusandmebaas, mille kirjed ehk plokid on krüptograafiat kasutades omavahel seotud, et tõkestada andmete muutmist ja võimaldada pooltevahelisi tehinguid püsivalt salvestada

plokikaas
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootori silindriploki kaas, milles asetsevad nukkvõll(id), klapid, süüteküünlad ja muud komponendid

plokiratas
[nimisõna, substantiiv]
kuni nelja ühisel teljel pöörleva rattaga trossülekanne

plokistama
[tegusõna, verb]
1. hooneid või nende osi üheks tervikuks liitma

2. plokkima, plokki, plokiks, plokkideks ühendama

plokisõõr
[nimisõna, substantiiv]
kuni nelja ühisel teljel pöörleva rattaga trossülekanne

plokk
[nimisõna, substantiiv]
risttahukakujuline terviklik ehitusdetail või selline kompaktne tükk midagi (nt ulatuslik maakooreosa)

plokkflööt
[nimisõna, substantiiv]
lihtne otsast puhutav 8 sõrmeavaga puupuhkpill

plokkima
[tegusõna, verb]
teed, läbipääsu, soovimata tegevusi vms tõkestama

plokk-kiri
[nimisõna, substantiiv]
jäme ühepaksuste joontega tähtedest kiri

plokk-konts
[nimisõna, substantiiv]
jäme (ja kandiline) kõrgem konts

plokkladu
[nimisõna, substantiiv]
trükitehnika endisaegses trükitööstuses, kus tekst paigutati erinevatele plokkidele

plokkliiges
[nimisõna, substantiiv]
ühes suunas liikuv, painutust ja sirutust võimaldav liiges (nt sõrmede ja varvaste lülidevahelised liigesed)

plokkraamat
[nimisõna, substantiiv]
puulõiketehnikas trükitud lahtistest lehtedest koosnev (hiliskeskaegne) raamat

plokkseotis
[nimisõna, substantiiv]
1. tellismüüride ühenduskoht või liitmisviis, mille puhul piki- ja põikikivikihid laotakse vaheldumisi

2. vastav ühenduskoht

plokkskeem
[nimisõna, substantiiv]
keeruka süsteemi talitlustervikute ja nendevaheliste seoste graafiline esitus (nt programmeerimises)

plokkstiil
[nimisõna, substantiiv]
teksti liigendus, mille korral taandrida ei kasutata ning lõike eristab suurem reavahe

plokkvibu
[nimisõna, substantiiv]
1. ketaste ja kaabliga, mehaanilise päästiku ja optilise sihikuga, hrl alumiiniumnooltega vibu

2. vastav spordiala

plombeerima
[tegusõna, verb]
1. hammast parandama selles olevat auku plommiga täites

2. mingit muud auku (nt puu tüves olevat õõnsust) täitma

plombiir
[nimisõna, substantiiv]
suure rasvasisaldusega koorejäätis

plomm
[nimisõna, substantiiv]
täidis hammaste plombeerimiseks, hambaaugu täidis

plommima
[tegusõna, verb]
1. hammast parandama selles olevat auku plommiga täites

2. mingit muud auku (nt puu tüves olevat õõnsust) täitma

plonn
[nimisõna, substantiiv]
1. põletamata savitellis

2. põletamata tellis

ploom
[nimisõna, substantiiv]
1. ploomipuu ovaalne või kerajas magusa maitsega vili

2. pehme ümmargune puuvili, mille sees on kivi ja mis on tavaliselt lilla või kollane

ploomikarva
[omadussõna, adjektiiv]
(tumeda) ploomi värvi lilla

ploomikaste
[nimisõna, substantiiv]
ploomidest, küüslaugust, ingverist, äädikast ja muust valmistatud tume pruunikaspunane kaste liharoogade maitsestamiseks

ploomililla
[omadussõna, adjektiiv]
sinakasmust, (väga) tumeda ploomi värvi lilla

ploomipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. üheseemneliste ovaalsete või kerajate luuviljadega puu, mida kasvatatakse viljapuuna

2. puu, mille küljes kasvavad ploomid

ploomirasv
[nimisõna, substantiiv]
1. looma (eriti sea) kõhuõõne rasv

2. sea kõhuõõne rasv

ploomisinine
[omadussõna, adjektiiv]
väga tume, lillaka varjundiga (mustjas)sinine

ploomivaablane
[nimisõna, substantiiv]
läikivmust või kollakas kärbsesarnane putukas, kelle vastsed kahjustavad ploome

ploomiviin
[nimisõna, substantiiv]
ploomidest saadav kange värvitu alkohoolne jook

ploomtomat
[nimisõna, substantiiv]
teatud tomati (väiksem) pikliku kujuga vili

plotski
[nimisõna, substantiiv]
1. paberiribasse keeratud tubakast omatehtud sigaret

2. omatehtud v lihtsamat sorti sigaret v pabeross

plotter
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti juurde kuuluv suurte jooniste jäädvustamise seade

2. automaatjoonesti

plov
[nimisõna, substantiiv]
1. vürtsikas toit hautatud riisist ja (lamba)lihast

2. riisi- ja [lamba]lihatoit

plugin
[nimisõna, substantiiv]
veebilehitseja laiendus, pisike programmijupp, mis liidetakse abistava vahendina brauseri külge ja mis vastavalt oma eesmärgile seda täiendab

plumps
[nimisõna, substantiiv]
1. pudelilt korgi eemaldamise, millegi vette vajumise vms tume heli

2. sulps

plumps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi pudelilt korgi eemaldamise, millegi vette vajumise vms tumedat heli

plumpsama
[tegusõna, verb]
1. (nagu) pudelikorgi eemaldamise, millegi vette vajumise tumedat heli tekitades liikuma

2. vette kukkuma, hüppama vm

plumpsatama
[tegusõna, verb]
1. (nagu) pudelikorgi eemaldamise, millegi vette vajumise tumedat heli tekitades liikuma

2. vette kukkuma, hüppama vm

plumpsuma
[tegusõna, verb]
1. (nagu) pudelilt korgi eemaldamise, millegi vette vajumise vms tumedat heli kuuldavale laskma

2. selle heli saatel liikuma vms

plunžer
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt pikk varreta ja rõngasteta kolb, mida kasutatakse nt pumpades

plunžerpump
[nimisõna, substantiiv]
erilise ehitusega (varbkolviga) kolbpump

pluraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. erinevatest koosnev

2. arvamustelt, vaadetelt, poliitilistelt jõududelt mitmekesine

3. mitmuslik

pluraalsus
[nimisõna, substantiiv]
paljus, mitmekesisus

pluralism
[nimisõna, substantiiv]
arvamuste, vaadete, väärtushinnangute vms loomulikuks peetav paljusus ja mitmekesisus

pluskvamperfekt
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) pöördsõna aeg, mis väljendab, et sündmushetk eelneb minevikulisele vaatlushetkele

2. pöördsõna aeg

pluss
[nimisõna, substantiiv]
1. märk (+) nt nullist suurema väärtuse või liitmistehte tähistamiseks

2. matemaatikas: märk (+), mida kasutatakse siis, kui üks arv teisele liidetakse

3. matemaatiline märk

4. mõnevõrra tõstetud hinnet tähistav märk

plussklaas
[nimisõna, substantiiv]
vaadeldavat objekti suurendav keskelt paksem prilliklaas (kaugnägevuse korrigeerimiseks)

plusskraad
[nimisõna, substantiiv]
nullist kõrgem temperatuurikraad

plusslaeng
[nimisõna, substantiiv]
positiivne (elektri)laeng

pluss-miinus
[määrsõna, adverb]
(ajalise vm kõikumise vahemiku kohta:) mainitava arvu võrra rohkem või vähem, sellest siia- või sinnapoole

plussmärgiga
[omadussõna, adjektiiv]
(omadustelt) hea, positiivne

plussmärk
[nimisõna, substantiiv]
pluss (+)

plusspool
[nimisõna, substantiiv]
millegi tugevam, edukam külg, positiivne osa

plussprillid
[nimisõna, substantiiv]
plussklaasidega prillid kaugnägevuse korrigeerimiseks

plusspunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. positiivset hinnangut või tulemust märkiv punkt tulemuste arvestamisel punktisüsteemis (ka positiivse hinnangu, tulemuse kohta)

2. võidupunkt

plusspuu
[nimisõna, substantiiv]
metsas välja valitud heade omadustega puu, mida kasutatakse seemnepuuna või pookematerjalina

plussring
[nimisõna, substantiiv]
võistluste etapp kaotuseta võistlejatele või võistkondadele

pluss-suurus
[nimisõna, substantiiv]
1. (rõiva kohta:) keskmisest suuremate mõõtudega

2. (keha kohta:) täidlane, volüümikas

plusstemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
nullkraadist kõrgem temperatuur

pluti-pluti
[hüüdsõna, interjektsioon]
häälitsus, mida tehakse väikese lapse tähelepanu püüdmiseks

plutokraat
[nimisõna, substantiiv]
1. riigivõimu omav rahamees

2. mõjukas rahamees

plutokraatia
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsusvorm, kus võim on jõukate käes, jõuka eliidi riigivõim

2. rahameeste võim

plutokraatlik
[omadussõna, adjektiiv]
jõuka eliidi riigivõimul põhinev

plutoniit
[nimisõna, substantiiv]
maakoore sügavuses tekkinud tardkivim, üks süvakivimeid

plutonism
[nimisõna, substantiiv]
1. 18. sajandi lõpus tunnustatud seisukoht, mille järgi kõik kivimid on tekkinud Maa sisesoojuse mõjul

2. kivimitekkeõpetus 18. saj

plutooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. Maa sügavuses (nt magma tardumisel) moodustunud, seal toimuvate protsessidega seotud

2. maa sügavuses magma tardumisel tekkinud

plutoonium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne hõbedane metall, mida kasutatakse tuumareaktorites ja tuumarelvades, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 94

pluural
[nimisõna, substantiiv]
1. grammatiline arv, mis väljendab seda, et kõnealuseid objekte on rohkem kui üks

2. grammatikas: sõnade vormid, mis tähistavad kaht või enamat olendit, asja või nähtust. Näiteks sõna sõber mitmuse vorm on sõbrad

3. grammatiline arv

pluus
[nimisõna, substantiiv]
1. ülakeha kattev õhem hrl kinnisega (varrukatega) riideese

2. päevasärk

3. (varrukatega) riideese, mis katab keha ülemist poolt

pluusivarrukas
[nimisõna, substantiiv]
pluusi käsivart kattev osa

pluviaal
[nimisõna, substantiiv]
rinnalt kinnitatud uhke avar keep piiskopi ametirüüna

pluviaalne
[omadussõna, adjektiiv]
sademete mõjul tekkinud, vihma tekitatud

pluviograaf
[nimisõna, substantiiv]
sademete hulka registreeriv sadememõõtur

plõgin
[nimisõna, substantiiv]
lühikeste kergelt kõlavate helide jada, nt korduvast millegi vastu puutumisest või nupu-, klahvivajutustest

plõgisema
[tegusõna, verb]
1. korduval millegi vastu puutumisel, töötamisel lühikesi kergelt kõlavaid helisid, plõginat andma

2. lõgisema

plõgistama
[tegusõna, verb]
1. kergelt kõlavaid helisid tekitades järjest nuppe või klahve vajutama või midagi kergelt kokku lööma

2. klõbistama

plõks
[nimisõna, substantiiv]
lühike kõlav (nt lülitile vajutamise) heli

plõks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest kõlavat (nt lülitile vajutamise) heli

plõksama
[tegusõna, verb]
1. lühikest kõlavat heli tekitades midagi tegema

2. klõpsama

plõksatama
[tegusõna, verb]
1. korraks lühikest kõlavat heli kuuldavale tooma, selle saatel mingisse seisu, asendisse minema

2. plõksuga sulguma

plõksatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike kõlav (nt lülitile vajutamise) heli

plõksima
[tegusõna, verb]
1. lühikesi kõlavaid helisid andma

2. sellist heli tekitades korduvalt nupule vm vajutama, nii midagi tegema (nt pildistama)

plõksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest kõlavat (nt lülitile vajutamise) heli

plõksuma
[tegusõna, verb]
lühikest kõlavat heli või selliseid helisid kuuldavale tooma (nt liikudes, töötades)

plõksutama
[tegusõna, verb]
1. nupule vm vajutades (korduvalt) lühikest kõlavat heli tekitama

2. sellist heli tekitades korduvalt nupule vm vajutama, nii midagi tegema (nt pildistama)

3. plõksima, klõpsutama

plõksuti
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline seade, mida kasutatakse loengutes, koolitustel vm nt tagasiside andmiseks, märguandena

plõmdi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
pauku tekitades, paugu saatel, põmmuga

plõmm
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
pauku tekitades, paugu saatel, põmmuga

plõmmima
[tegusõna, verb]
1. tugeva löögiga, pauguga lööma

2. taguma, kolkima

plõnks
[nimisõna, substantiiv]
lühike (nagu) pillikeele tekitatud heli

plõnksatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike (nagu) pillikeele tekitatud heli

plõnksuma
[tegusõna, verb]
1. lühikesi (nagu) pillikeele tekitatud helisid kuuldavale laskma

2. selliste helide saatel midagi tegema

plõnksutama
[tegusõna, verb]
pillikeeli näppima, nii (midagi) mängima

plõnn
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi pingul pillikeele vibreerimise tumedat heli vms

plõnnima
[tegusõna, verb]
1. pillikeeli näppides mängima

2. taguma (nt trummi)

pläga
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme ja märg, ebameeldiv poolvedel ollus

2. vedel, kleepuv pori või mustus

plähmerdama
[tegusõna, verb]
pealiskaudselt, asjasse süvenemata rääkima, loba ajama

plähvima
[tegusõna, verb]
pealiskaudselt, asjasse süvenemata rääkima, loba ajama

pläkerdama
[tegusõna, verb]
1. ära või kokku määrima

2. mingi määriva tegevuse kohta

3. mäkerdama, ära määrima

pläkutama
[tegusõna, verb]
palju, pikalt-laialt (tühjast-tähjast) rääkima

pläma
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

plämama
[tegusõna, verb]
(ohtrasõnaliselt) sügavama sisuta või rumalat juttu rääkima

plära
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

plärabarokk
[nimisõna, substantiiv]
ülevoolavalt vahutav, mõttetühi keelepruuk

plärakas
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamäärase kujuga, värviline vms laik, määrdunud plekk

2. plekk, laik

3. tindi-

plärakast
[nimisõna, substantiiv]
1. (raadio, televiisori vm heli andva seadme kohta

2. varem: reproduktori kohta)

3. raadio, valjuhääldi vms

pläraleenu
[nimisõna, substantiiv]
1. (lobiseja, tühja jutu ajaja, klatšimoori kohta)

2. latatara, lobamokk

pläralõug
[nimisõna, substantiiv]
sõnaohter, väga jutukas inimene, kes sageli räägib tühjast-tähjast

pläralära
[nimisõna, substantiiv]
(ohtrasõnaline) sügavama sisuta või rumal jutt

pläraläraleenu
[nimisõna, substantiiv]
1. (lobiseja, tühja jutu ajaja, klatšimoori kohta)

2. latatara, lobamokk

plärama
[tegusõna, verb]
(ohtrasõnaliselt) sügavama sisuta või rumalat juttu rääkima

plärin
[nimisõna, substantiiv]
1. vali plekise kõlaga heli

2. vali plekine heli

plärisema
[tegusõna, verb]
lobisema, plära ajama

pläristama
[tegusõna, verb]
1. valju plekise kõlaga heli tekitama

2. sellise heli saatel sõitma, töötama vms

plärr
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi valju plekist heli, plärinat

plärts
[nimisõna, substantiiv]
vette kukkumise, löögi, plahvatamise, purunemise vms järsk kõva heli

plärts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi nt vette kukkumise, löögi, plahvatamise, purunemise järsku kõva heli

plärtsakas
[nimisõna, substantiiv]
vette kukkumise, löögi, plahvatamise, purunemise vms järsk kõva heli

plärtsama
[tegusõna, verb]
1. järsku heli tekitades kukkuma, paiskuma vms

2. plartsti kukkuma, paiskuma

plärtsatama
[tegusõna, verb]
1. järsku heli tekitades kukkuma, paiskuma vms

2. plartsti kukkuma, paiskuma

plärtsima
[tegusõna, verb]
sumpama, plartsima

plärtsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi vedeliku paiskumise, hääleka löögi heli

2. lartsti

plärtsuma
[tegusõna, verb]
1. vedela aine järsu liikumise, laialipaiskumise helisid kuuldavale laskma

2. lirtsuma

plärtsutama
[tegusõna, verb]
vedelat ainet liigutades, masinaga vm viisil järske helisid tekitama

pläru
[nimisõna, substantiiv]
1. sigaret või pabeross

2. sigaret

pläsku
[nimisõna, substantiiv]
väike lameda kujuga (metall)pudel hrl kange alkoholi tarvis

pläsu
[nimisõna, substantiiv]
nägu, sihverplaat

pläterdama
[tegusõna, verb]
pladistama

plätrama
[tegusõna, verb]
(ohtrasõnaliselt) sügavama sisuta või rumalat juttu rääkima

plätserdama
[tegusõna, verb]
1. määrivalt, hoogsalt, lohakalt pintseldama, maalima või värvima

2. lohakalt, kiiruga millegi valmis kirjutamise kohta

3. mäkerdama, pintseldama

plätserdis
[nimisõna, substantiiv]
asi, mis on oskamatult või kiiruga, hooletult tehtud, kehv töö

plätserdus
[nimisõna, substantiiv]
asi, mis on oskamatult või kiiruga, hooletult tehtud, kehv töö

plätsima
[tegusõna, verb]
1. pehmet (ja sitket) ainet millekski vormima või seda (lohakalt) millegi külge, peale panema

2. mingi määriva tegevuse (nt värvimise, pintseldamise) kohta

3. mäkerdama

plätsutama
[tegusõna, verb]
1. vett või mõnda püdelat ainet patsutama, nii et pritsib

2. patsutades ära, kokku määrima

plätu
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge ranna- või saunajalats, mille nina, kand ja küljed on lahti

2. kerge jalats, mille nina, kand ja küljed on lahti ning mida kantakse näiteks rannas või saunas

pläu
[nimisõna, substantiiv]
(kõlav) löök, hoop

pläust
[nimisõna, substantiiv]
(püdel) toit

plää
[hüüdsõna, interjektsioon]
nõutust, teadmatust või pettumust väljendav hüüatus

pläägutama
[tegusõna, verb]
palju, pikalt-laialt (tühjast-tähjast) rääkima

plödi
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme ja märg, ebameeldiv poolvedel ollus

2. vedel, kleepuv pori või mustus

plöga
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme ja märg, ebameeldiv poolvedel ollus

2. vedel, kleepuv pori või mustus

plögane
[omadussõna, adjektiiv]
pehmest märjast massist koosnev, ebameeldivalt poolvedel

plönn
[nimisõna, substantiiv]
1. miski ebamäärase kujuga, vormitu (ja laialivalguv, pehme)

2. (millegi ebaõnnestunu kohta)

plörts
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus midagi püdelat, vedelat

2. lirts

plörts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi millegi püdela kukkumise, pritsumise heli

plötserdama
[tegusõna, verb]
1. pehmet (ja sitket) ainet millekski vormima või seda (lohakalt) millegi külge, peale panema

2. mingi määriva tegevuse (nt värvimise, pintseldamise) kohta

3. mäkerdama

plötserdis
[nimisõna, substantiiv]
asi, mis on oskamatult või kiiruga, hooletult tehtud, kehv töö

plötsima
[tegusõna, verb]
1. pehmet (ja sitket) ainet millekski vormima või seda (lohakalt) millegi külge, peale panema

2. mingi määriva tegevuse (nt värvimise, pintseldamise) kohta

3. mäkerdama

plütt
[nimisõna, substantiiv]
pika noka ja lühikeste jalgadega väike lind Euraasia põhjaosas

plüü
[nimisõna, substantiiv]
1. Euraasia väike tundralind

2. lind

plüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. sametitaoline riie, mille karvastik on pikem ja hõredam kui sametil

2. riidesort

plüüskaru
[nimisõna, substantiiv]
plüüsist mängukaru

pms
1. valdava asjana, suuremalt jaolt, enamikul juhtudel

2. enamikul juhtudel, enamasti

3. valdavalt

pneumaatika
[nimisõna, substantiiv]
suruõhu ja muude surugaaside kasutamist ning sellel põhinevaid seadmeid käsitlev rakendusteadus

pneumaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suruõhu abil töötav, selle kasutamisel põhinev

2. suruõhuga töötav, suruõhu-

pneumatolüüs
[nimisõna, substantiiv]
mineraalide teke tahkuvast magmast lenduvate gaaside toimel

pneumo
kopsudega seotud, eriti kopsuhaiguste kontekstis

pneumoajam
[nimisõna, substantiiv]
suruõhu (vm surugaasi) abil masinaid ja mehhanisme käitav jõuseade

pneumograaf
[nimisõna, substantiiv]
hingamise uurimise aparaat

pneumohall
[nimisõna, substantiiv]
kilehall, mille mitmekihilist katet toestab suruõhk

pneumokokk
[nimisõna, substantiiv]
1. eeskätt kopsupõletikku tekitav bakter

2. kopsupõletikupisik

pneumokonioos
[nimisõna, substantiiv]
1. sissehingatud tolmuosakestest tingitud krooniline kopsukahjustus

2. krooniline kopsukahjustus

pneumomootor
[nimisõna, substantiiv]
suure liikumiskiirusega mootor, mis muudab suruõhuenergia liikumise energiaks

pneumoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. kopsukoe põletik

2. põletik kopsudes

pneumorehv
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki rehv, mille täiteks on õhk

pneumorelv
[nimisõna, substantiiv]
1. spordirelv, mille kuul väljub rauaõõnest suruõhu toimel

2. spordirelv: õhupüss, -püstol

pneumoskleroos
[nimisõna, substantiiv]
kopsukoe haiguslik tihkenemine, sidekoe vohamine kopsukoes

pneumotooraks
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu haiguslik sisaldumine kopsukelmeõõnes

2. kopsukelmeõõne õhusisaldus

pneumotransport
[nimisõna, substantiiv]
lenduva puistematerjali, nt tsemendi või saepuru teisaldamine suruõhu abil

pneumotööriist
[nimisõna, substantiiv]
suruõhu jõul töötav mehhaniseeritud tööriist (nt puur, vasar, käärid)

p.o
peab olema

pobediit
[nimisõna, substantiiv]
kõvasulam, mida kasutatakse nt kivipuuri otste tegemiseks

pobin
[nimisõna, substantiiv]
1. vaikne, ühetooniline ja ebaselge (endamisi, pahandades) rääkimine

2. pomin

pobinal
[määrsõna, adverb]
pomisedes, pobinaga rääkides

pobisema
[tegusõna, verb]
1. vaikselt, ühetooniliselt ja ebaselgelt (endamisi, pahandades) rääkima

2. pomisema

pobistama
[tegusõna, verb]
1. vaikselt, ühetooniliselt ja ebaselgelt (endamisi, pahandades) rääkima

2. pomisema

pobul
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maata või vähese maaga, suurema talu maal hrl saunas elav kehvtalupoeg

podagra
[nimisõna, substantiiv]
krooniline ainevahetushaigus, mille puhul kudedes (eriti liigestes) ladestunud kusihappesoolad tekitavad ägedate valudega põletikke

podagrasõlm
[nimisõna, substantiiv]
kusihappest moodustunud kristallide sõlmjas kogumik kudedes

podcast
[nimisõna, substantiiv]
1. raadioprogramm, video vm multimeedia fail, mida saab internetist oma arvutisse või nutitelefoni alla laadida või striimida

2. vastav salvestusviis

podest
[nimisõna, substantiiv]
trepi (ka trepikoja) osa kahe trepikäigu vahel (ja viimase trepikäigu peal)

podi
[nimisõna, substantiiv]
löga

podin
[nimisõna, substantiiv]
mootori töötamise tasane rütmiline mürin

podisema
[tegusõna, verb]
1. tasaselt mulksudes, mullitades keema

2. tasakesi pulbitsema, vastavaid helisid kuuldavale laskma

podistama
[tegusõna, verb]
1. (masinate, mootori kohta:) summutatult mürisema

2. tasase rütmilise mürina saatel sõitma

podkast
[nimisõna, substantiiv]
1. raadioprogramm, video vm multimeedia fail, mida saab internetist oma arvutisse või nutitelefoni alla laadida või striimida

2. vastav salvestusviis

podkidnoi
[nimisõna, substantiiv]
kaardimäng, kus selgitatakse välja kaotaja, st viimane mängija, kel kaardid kätte jäävad

podoloog
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes tegeleb jalalaba tervisliku seisundi säilitamise ja taastamisega

podoloogia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniharu, mis tegeleb jalalaba tervisliku seisundi säilitamise ja taastamisega

podrätsik
[nimisõna, substantiiv]
alltöövõtja, töödejuhataja

poebuss
[nimisõna, substantiiv]
liikuvaks müügipunktiks kohandatud buss, kus müüakse peamiselt toiduaineid ja esmatarbekaupu

poeedinartsiss
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Euroopa ja Vahemere maade looduslik nartsiss, mille valge õiekrooni sees on lühike punase servaga lisakroon, Eestis aialill

poeem
[nimisõna, substantiiv]
1. pikem jutustava sisuga luuleteos

2. pikk jutustav värssteos

poees
[nimisõna, substantiiv]
luuletus (vm luulevorm)

poeesia
[nimisõna, substantiiv]
1. luule, luulekunst

2. luule

3. luulekunst

poeet
[nimisõna, substantiiv]
1. luuletuste looja, luuletusi kirjutav kirjanik

2. inimene, kes kirjutab luuletusi

poeetika
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteose ehitust, stiili, kompositsiooni ja rütmivõtteid käsitlev teooria

2. sisu- ja vormivõtete tervik kirjandusteose, autori või ajastu väljenduslaadina, isikupärana

3. luulekunstiõpetus

poeetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hingestatud ilu, romantilist võlu kätkev

2. (rohkete) kõnekujunditega, väljendusrikas

3. lüüriline, tundeküllane

poeetilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. (poeesiale omane) hingestatud ilu

2. luulelisus ja lüürilisus

poeg
[nimisõna, substantiiv]
1. meesisik oma vanema(te) suhtes, otsene meessoost järglane

2. poiss või mees kellegi lapsena

poegagi
(välistavates väljendites:) väikseimatki, vähimatki (raha vm)

poegija
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes paljuneb poegimise teel

poegima
[tegusõna, verb]
(looma kohta:) sünnitades järglast ilmale tooma

poegimine
[nimisõna, substantiiv]
loomade paljunemisviis, mille korral pojad kujunevad emaihus lõplikult välja

poegimisaeg
[nimisõna, substantiiv]
teatud aeg, mille kestel sama liiki loomad poegivad

poegimishalvatus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lehmadel pärast poegimist esinev haigus, mis iseloomustub halvatusega

poegimisvahemik
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik looma poegimisest järgmise poegimiseni

poeglaps
[nimisõna, substantiiv]
meessoost laps või noormees

poekaup
[nimisõna, substantiiv]
poest ostetav või ostetud kaup

poeke
[nimisõna, substantiiv]
väike pood

poekett
[nimisõna, substantiiv]
poed, mis tegutsevad ühe nime või kaubamärgi all, müües kaupa hrl ühtlustatud hindadega

poekott
[nimisõna, substantiiv]
kott, millega poest hrl toidukraami tuuakse

poekraam
[nimisõna, substantiiv]
1. poes müüdavad toiduained vm asjad

2. poest toodud asjad

poekäru
ostlemisel kasutatav suur ratastega käru

poeleib
[nimisõna, substantiiv]
poest ostetud leib (vastandatuna kodus küpsetatud leivale)

poelett
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites kauba, toote müügil oleku kohta)

poelõng
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslikku päritolu, poest ostetud, mitte kodus kedratud lõng

poemees
[nimisõna, substantiiv]
kaupmees, ka poepidaja

poemüüja
[nimisõna, substantiiv]
1. poes (leti taga) kaupa müüv inimene

2. inimene, kes midagi müüb või kelle töö on kaupa müüa

poemüük
[nimisõna, substantiiv]
müümine, müük poes

poenimekiri
[nimisõna, substantiiv]
nimekiri asjadest, mida on vaja osta

poepidaja
[nimisõna, substantiiv]
1. poeomanik

2. (väike)poe töötaja

poepiim
[nimisõna, substantiiv]
poes müüdav kuumtöödeldud, vähendatud rasvasisaldusega piim (vastandina töötlemata maapiimale)

poepoiss
[nimisõna, substantiiv]
kaupmehe abiline

poeriided
[nimisõna, substantiiv]
poest ostetud rõivad

poeriie
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslikku päritolu, poest ostetud kangas

poeriiul
[nimisõna, substantiiv]
1. poes kaupadega täidetud riiul

2. (toodete müügil olemise kohta)

poesell
[nimisõna, substantiiv]
poeperemehe palgaline abiline

poetama
[tegusõna, verb]
1. midagi kuhugi märkamatult, vargsi panema

2. midagi (osadena eralduvat) langeda laskma

poetess
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost luuletaja

2. naisluuletaja

poetiseerima
[tegusõna, verb]
hingestatud ilu või romantilise võlu kaudu kujutama, sellist värvingut andma

poetishernes
[nimisõna, substantiiv]
1. hernes, mille seemneid kasutatakse toidu valmistamiseks ja konservimiseks, nii valminud kui valmimata kujul (nt konservitud rohelise hernena)

2. söögihernes, millest toiduks kasutatakse ainult seemneid

poetoit
[nimisõna, substantiiv]
poest ostetav toit (hrl töödeldud või valmistoiduga ühenduses)

poetuma
[tegusõna, verb]
1. tasapisi, märkamatult tekkima või sattuma

2. vähehaaval, hiljukesi langema

3. end poetama

poevargus
[nimisõna, substantiiv]
varastamine kauplusest

poevillane
[omadussõna, adjektiiv]
1. vabrikus tööstuslikul teel villakiust valmistatud

2. sellisest riidest valmistatud

poevärv
[nimisõna, substantiiv]
vabrikus toodetud, poest ostetav värv (hrl vastandatuna looduslikule taimevärvile)

poeõlu
[nimisõna, substantiiv]
vabrikus toodetud, poest ostetav õlu

poeülikond
[nimisõna, substantiiv]
vabrikus toodetud, poest ostetav ülikond (hrl vastandatuna eritellimusel tehtule või iseõmmeldule)

pogri
[nimisõna, substantiiv]
1. vangla, vangikong, arestikamber vm kinnipidamiskoht

2. vangla, arestikamber vm kinnipidamiskoht

pogromm
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne vähemusrahvuse vastu suunatud rüüstav rünnak (nt Venemaal ja Saksamaal juutide vastu)

2. šovinistlik rüüsterünnak

pohemold
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ovaalne puunõu, mida kasutati tangude või vilja puhastamiseks kestadest

2. tangupuhastusmold

pohhui
[hüüdsõna, interjektsioon]
(mittehoolimise kohta:) täiesti ükskõik

pohhuism
[nimisõna, substantiiv]
ükskõiksus ja hoolimatus, minnalaskmine (ellusuhtumisena)

pohl
[nimisõna, substantiiv]
1. nõmme- ja rabametsades kasvav igihaljas punaste hapude marjadega kääbuspõõsas

2. raba lähedal asuvates metsades kasvav taim, mille küljes on väikesed punased marjad

pohlamari
[nimisõna, substantiiv]
1. pohlataime mari toiduna

2. väike punane mari, mis kasvab raba lähedal asuvates metsades

pohlamets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus kasvab rohkesti pohli

pohlamoos
[nimisõna, substantiiv]
pohladest keedetud hapu moos toidukõrvasena

pohlamännik
[nimisõna, substantiiv]
männik, mille alustaimestikus valdab pohl

pohlasalat
[nimisõna, substantiiv]
hapu pohlahoidis toidukõrvasena

pohm
[nimisõna, substantiiv]
joobejärgne haiglane seisund

pohmakas
[nimisõna, substantiiv]
joobejärgne haiglane seisund

pohmane
[omadussõna, adjektiiv]
pohmeluses (olev)

pohmas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
joobejärgses haiglases, kehvas seisundis

pohmell
[nimisõna, substantiiv]
joobejärgne haiglane seisund

pohmellirohi
[nimisõna, substantiiv]
ravim, abivahend pohmelli leevendamiseks

pohmelus
[nimisõna, substantiiv]
joobejärgne haiglane seisund

poi
[nimisõna, substantiiv]
ankurdatud ujuv meremärk laevatee, madalike, võrkude, supluskoha vm tähistamiseks

poikilotermne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (loomade kohta:) ümbruse temperatuurist sõltuva, kõikuva kehasoojusega (nt kalad, kahepaiksed, roomajad)

2. muutuva kehasoojusega

poikvel
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. veidi avatud olekus, pisut lahti(sena)

2. poollahti, veidi avatud

poikvele
[määrsõna, adverb]
1. veidi avatud olekusse, pisut lahti(seks)

2. pooleldi avatuks

poilased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond väikesi värvikaid hrl karvkatteta mardikaid

point
[nimisõna, substantiiv]
asja mõte, asja tuum

pointer
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese sileda karvaga ja ülespoole suunatud ninaga linnukoer (tõunimetusena Inglise pointer)

2. lühikarvaline linnukoer

poise
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kompimis- ja maitsmiselundina toimiv jätke mõnede kalade suu ümbruses

2. kompimisjätke mõnel kalal suu ääres

poisihakatis
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

poisijupats
[nimisõna, substantiiv]
(väike, lühikest kasvu) poiss

poisijupp
[nimisõna, substantiiv]
(väike, lühikest kasvu) poiss

poisijuss
[nimisõna, substantiiv]
(väike, lühikest kasvu) poiss

poisijõmm
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

poisijõmpsikas
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

poisijõnglane
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

poisike
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, noor poiss

2. (väike, noor) poiss

poisikene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, noor poiss

2. (väike, noor) poiss

poisikeselik
[omadussõna, adjektiiv]
poisi(kese)le omane

poisikeseohtu
[omadussõna, adjektiiv]
vaevu poisieast väljas, mitte veel päris täiskasvanud või alles täiskasvanuks saanud

poisikesetemp
[nimisõna, substantiiv]
1. poisikes(t)e tehtud temp

2. lapsik, mõtlematu tegu

poisiklunn
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

poisiklutt
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

poisikolask
[nimisõna, substantiiv]
suurt kasvu (teismeline) poiss

poisikrants
[nimisõna, substantiiv]
ulakas poiss

poisikratt
[nimisõna, substantiiv]
paigalpüsimatu, vallatu poisipõngerjas

poisilik
[omadussõna, adjektiiv]
poisi olemusele vastav, poistele loomuomane

poisiloikam
[nimisõna, substantiiv]
pikk kõhn poiss

poisim
[omadussõna, adjektiiv]
poisilikum, rohkem poisi moodi

poisimürakas
[nimisõna, substantiiv]
suur (tugev) poiss

poisinaga
[nimisõna, substantiiv]
poisike, noor poiss

poisinatt
[nimisõna, substantiiv]
poisike, noor poiss

poisinokk
[nimisõna, substantiiv]
(poisikese, noormehe kohta)

poisinolk
[nimisõna, substantiiv]
(hrl pahameelt väljendades poisikese, nooruki kohta)

poisiohtu
[omadussõna, adjektiiv]
vaevu poisieast väljas, mitte veel päris täiskasvanud või alles täiskasvanuks saanud

poisipea
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike (järguline) naisesoeng

2. lühike naisesoeng

poisipilastus
[nimisõna, substantiiv]
mehe seksuaalvahekord alaealise poisiga

poisipõlv
[nimisõna, substantiiv]
noorusaeg noormeheks saamiseni

poisipõngerjas
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

poisipõnn
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (vahva, tore) poiss, poisike või poisiohtu nooruk

2. poisike, poisiohtu nooruk

poisitar
[nimisõna, substantiiv]
poisilik tüdruk või naine

poisivolakas
[nimisõna, substantiiv]
suurt kasvu (teismeline) poiss

poisivolask
[nimisõna, substantiiv]
suurt kasvu (teismeline) poiss

poisivolkam
[nimisõna, substantiiv]
suurt kasvu (teismeline) poiss

poiss
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost laps

2. meessoost laps

poisslaps
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost laps

2. meessoost laps

poissmees
[nimisõna, substantiiv]
vallaline mees

poissmeesteõhtu
[nimisõna, substantiiv]
peigmehe ja tema meessoost sõprade pidu enne pulmi

poissmehepõlv
[nimisõna, substantiiv]
ilma naiseta, poissmehena elamine, nii elamise aeg

poissmeheõhtu
[nimisõna, substantiiv]
pulmapäeva eelõhtul peetav meeste pidu

poiss-sõber
[nimisõna, substantiiv]
meessoost kallim, ka elukaaslane

poisssõber
[nimisõna, substantiiv]
meessoost kallim, ka elukaaslane

poisteahistaja
[nimisõna, substantiiv]
alaealisi poisse seksuaalselt ahistav mees

poistebänd
[nimisõna, substantiiv]
ainult noormeestest, noortest poistest koosnev bänd

poistekool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kus õpivad ainult poisid

poisterahvas
[nimisõna, substantiiv]
poiss

poistevägi
[nimisõna, substantiiv]
(poiste kohta hulgana)

poisu
[nimisõna, substantiiv]
(sageli hellitavalt või irooniliselt:) (väike) poiss, poisike

poiujumine
[nimisõna, substantiiv]
allveeorienteerumise alasid

poja
[nimisõna, substantiiv]
pojake, poisike

pojake
[nimisõna, substantiiv]
(hellust väljendavana:) poeg

pojakene
[nimisõna, substantiiv]
(hellust väljendavana:) poeg

pojalaps
[nimisõna, substantiiv]
pojapoeg või pojatütar

pojalik
[omadussõna, adjektiiv]
pojale omane või kohane

pojanaine
[nimisõna, substantiiv]
poja abikaasa

pojapoeg
[nimisõna, substantiiv]
poja meessoost laps

pojatütar
[nimisõna, substantiiv]
poja naissoost laps

pojeng
[nimisõna, substantiiv]
aiailutaimena kasvatatav suurte valgete, roosade, punaste või harvemini kollaste õitega rohttaim

pojengipõõsas
[nimisõna, substantiiv]
kõrge puhmana kasvav pojeng

poju
[nimisõna, substantiiv]
pojake, poisike

pojuke
[nimisõna, substantiiv]
pojake, poisike

pokaal
[nimisõna, substantiiv]
jalaga hrl klaasist (joogi)nõu

poke
[nimisõna, substantiiv]
kausis serveeritav toit, kus riisipõhjale on laotud mitmevärvilisi köögivilju ja kala või liha või muid toiduaineid

pokker
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl raha peale mängitav paljude teisenditega kaardimäng

2. kaardimäng

pokkerinägu
[nimisõna, substantiiv]
mitte ainsatki emotsiooni väljendav, kivistunud ja tuim näoilme

pokris
[määrsõna, adverb]
arestikambris, kinnipidamiskohas, kinnipeetuna

poks
[nimisõna, substantiiv]
1. spordiala, kus kaks sama kaalukategooria sportlast sooritavad kinnastatud rusikatega teineteise pihta lööke, et teha vastane võitlusvõimetuks või saada rohkem punkte

2. spordiala, kus kaks sportlast, kes kannavad pakse kindaid, löövad üksteist rusikatega

poksama
[tegusõna, verb]
korraks järsku lööma

poksija
[nimisõna, substantiiv]
poksiga tegelev sportlane

poksikinnas
[nimisõna, substantiiv]
polsterdatud nahkkinnas poksimiseks

poksiklubi
[nimisõna, substantiiv]
spordiklubi, kus toimuvad poksitreeningud

poksikoondis
[nimisõna, substantiiv]
(riigi, piirkonna) poksijate koondvõistkond

poksikott
[nimisõna, substantiiv]
raske rippuv kott poksilöökide harjutamiseks

poksima
[tegusõna, verb]
1. poksis võistlema, poksispordiga tegelema

2. poksivõtteid kasutades rusikalööke andma

poksipirn
[nimisõna, substantiiv]
rippuv või vedruvardal seisev pirnikujuline pall poksilöökide harjutamiseks

poksiring
[nimisõna, substantiiv]
nööridega piiratud ruudukujuline kattega ala poksimatši pidamiseks

pokslema
[tegusõna, verb]
(loomade kohta:) korduvalt peaga või sarvedega (kergeid) lööke andma, (sarvedega) torkima

poku
[nimisõna, substantiiv]
soomätta kujuga metsaelanik, Edgar Valteri lasteraamatu tegelane

polaab
[nimisõna, substantiiv]
1. lääneslaavi hõimurühma liige, polaabi slaavlane

2. lääneslaavi hõimurühm

polaarala
[nimisõna, substantiiv]
polaarjoonega piiratud ala maailma mõlema pooluse ümber

polaardiameeter
[nimisõna, substantiiv]
lõik, mis ühendab Maa poolusi, läbides ühtlasi ka keskpunkti

polaarekspeditsioon
[nimisõna, substantiiv]
polaaraladel millegi (teaduslikuks) uurimiseks mõeldud retk või reis

polaarfront
[nimisõna, substantiiv]
troopilise ja mittetroopilise vöötme õhumassi vaheline atmosfäärifront

polaarhai
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi ookeani põhjaosas ja Barentsi meres elav kuni 6,5 m pikkune röövkala, kelle liha on toorelt mürgine

polaarium
[nimisõna, substantiiv]
jääkarude jaoks mõeldud maja ja ala loomaaias

polaarjaam
[nimisõna, substantiiv]
polaarpiirkonnas paiknev uurimisasutus polaaralade uurimiseks

polaarjoon
[nimisõna, substantiiv]
kujutletav ringjoon (geograafiline paralleel), millest pooluse pool on polaarpäev ja polaaröö (nii põhja- kui lõunapoolkeral)

polaarjää
[nimisõna, substantiiv]
polaarpiirkonna (püsi)jää

polaarkajakas
[nimisõna, substantiiv]
keskmise suurusega kajakas Gröönimaa ja Kanada arktilistes piirkondades

polaarlane
[nimisõna, substantiiv]
polaaralade uurija

polaarloomastik
[nimisõna, substantiiv]
polaaralade loomad (liike hõlmava kogumina)

polaarmaa
[nimisõna, substantiiv]
polaarpiirkonna maa-ala

polaarmeri
[nimisõna, substantiiv]
polaarpiirkonna meri

polaarmüts
[nimisõna, substantiiv]
Marsi kummagi pooluse kohal nähtav muutliku suurusega valge laik

polaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. polaarpiirkonnas asuv, sellele omane

2. polaarpiirkonnaga seotud

polaarpäev
[nimisõna, substantiiv]
(polaaraladel:) ajavahemik, mil päike on horisondi kohal üle ühe ööpäeva

polaarrebane
[nimisõna, substantiiv]
1. Arktikas elutsev, suvel pruuni, talvel valge koheva karvaga rebane

2. Arktikas elutsev rebane

polaarstratosfääripilv
[nimisõna, substantiiv]
jääkristallidest koosnev õhuke läbipaistev värviline pilv stratosfääris

polaarsus
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe eristatava vastaspoole või vastassuuna olemasolu

2. nende vastandlikkus

polaarsuvi
[nimisõna, substantiiv]
polaarpäevaga iseloomustuv suveaeg polaarpiirkonnas

polaartalv
[nimisõna, substantiiv]
polaarööga iseloomustuv talveaeg polaarpiirkonnas

polaartelg
[nimisõna, substantiiv]
1. taevapoolusele suunatud sirgjoon

2. vastav seade teleskoobil

polaartursk
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Jäämeres elutsev suure pea ja sihvaka kehaga kala, kõige põhjapoolsem töönduskala

polaaruurija
[nimisõna, substantiiv]
polaaralade uurija

polaarvalgus
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri ülemiste kihtide helendamine Päikesest lähtuvate laetud osakeste mõjul

polaarvööde
[nimisõna, substantiiv]
põhja- või lõunapoolkeral asuv, arktiline või antarktiline vööde, mida iseloomustab väga madal õhutemperatuur ja väga väike sademetehulk ning kus esinevad polaaröö ja polaarpäev

polaaröö
[nimisõna, substantiiv]
(polaaraladel:) ajavahemik, mil päike on horisondi taga üle ühe ööpäeva

polarimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõteriist aine ehituse, omaduste või oleku uurimiseks polariseeritud valguse abil

2. mõõteriist

polarimeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. meetodite kogum aine ehituse, omaduste või oleku uurimiseks polariseeritud valguse abil

2. aine uurimine polariseeritud valguse abil

polarisaator
[nimisõna, substantiiv]
materjal või seadis, mis muudab polariseerimata valguse polariseerituks (nt polaroid)

polarisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. elektromagnetiliste lainete võnkumise korrastatus ühes kindlas suunas või selle muutumine ajas kindla seaduspära järgi

2. sellise korrastatuse tekitamine

polarisatsioonmikroskoop
[nimisõna, substantiiv]
valgusmikroskoop, mida kasutatakse valgust polariseerivate objektide, peamiselt kivimite ja mineraalide uurimiseks

polariseerima
[tegusõna, verb]
1. valgus- vm elektromagnetlainete võnkumisele üht kindlat suunda andma või seda ajas kindla seaduspära järgi muutuma panema

2. polarisatsiooni tekitama

polariseeruma
[tegusõna, verb]
(valgus- vm elektromagnetlainete kohta:) ühes kindlas suunas või ajas kindla seaduspära järgi muutuvalt võnkuma

polaroid
[nimisõna, substantiiv]
1. valguskiiri polariseeriv õhuke läbipaistev plastmaterjal, mida kasutatakse nt optikaseadmetes

2. läbipaistev valguskiiri polariseeriv materjal

polaroidid
[nimisõna, substantiiv]
polaroidklaasidega päikeseprillid, mis vähendavad tõhusalt veepinnalt, lumelt või märjalt asfaldilt peegeldunud valguse tugevust

polaroidkaamera
[nimisõna, substantiiv]
fotoaparaat, mis väljastab kohe peale ülesvõtet valmis pildi

polaroidklaas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne, peegelduvaid päikesekiiri tõhusalt tagasi tõrjuv prilliklaas

polaroidprillid
[nimisõna, substantiiv]
polaroidklaasidega päikeseprillid, mis vähendavad tõhusalt veepinnalt, lumelt või märjalt asfaldilt peegeldunud valguse tugevust

polder
[nimisõna, substantiiv]
1. tammidega ümbritsetud ja kuivendatud ranniku- või kaldaala, mis hrl asub allpool sellega piirneva veekogu veetaset

2. tammistatud maa-ala allpool veekogu pinda

polderkuivendus
[nimisõna, substantiiv]
maa kuivendamine poldrite rajamise teel, nii et kuivendatav ala piiratakse tammiga ja vesi hrl pumbatakse välja

poldistama
[tegusõna, verb]
poltidega varustama

pole
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
ei ole

poleemika
[nimisõna, substantiiv]
hrl publitsistlikku või teaduslikku laadi avalik vaidlus, väitlus

poleemiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vastuväitlev, poleemikat tekitav

2. poleemikat tekitav, väitlev

poleemitsema
[tegusõna, verb]
vastuväiteid esitama, väitlema

poleer
[nimisõna, substantiiv]
1. poleerimisega saadud läige

2. poleeritud läikiv pind

3. läige

poleerima
[tegusõna, verb]
1. millegi pinda eriti siledaks ja läikivaks töötlema

2. (puhastades) läikima hõõruma

poleermasin
[nimisõna, substantiiv]
pindadele sileduse ja läike andmiseks kasutatav seade (viimistlustöödes)

poleerpasta
[nimisõna, substantiiv]
peeneteraline (puhastus)pasta, mille abil saab anda pindadele siledust ja läiget

polemiseerima
[tegusõna, verb]
vastuväiteid esitama, väitlema

polenta
[nimisõna, substantiiv]
1. Itaalia köögist pärinev maisimannast või -tangust puder, mida süüakse ka praetult või grillitult

2. Itaalia köögist pärinev maisimannast või -tangust puder

3. maisimanna või -tang, millest seda putru valmistatakse

poliis
[nimisõna, substantiiv]
dokument kindlustuslepingu sõlmimise kohta

poliitbroiler
[nimisõna, substantiiv]
noor (karjääri)poliitik, kelle kogu ametialane tegevus on kulgenud parteilisi kohti pidi

poliitbüroo
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede kommunistlike parteide keskorgan

2. mõne kommunistliku partei keskorgan

poliithunt
[nimisõna, substantiiv]
pikaaegse kogemusega poliitik

poliitik
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitikas tegutsev inimene, kes hrl töötab poliitilisel ametikohal (nt rahvaasemikuna)

2. inimene, kelle töö on seotud poliitikaga

poliitika
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonna ja riigi toimimist või riikidevahelisi suhteid mõjutavate otsuste langetamine sihikindla tegevusena

2. vastav tegevusala

3. ideed ja tegevus, mille eesmärk on mõjutada riigi valitsemist, suhteid riikide vahel ja elu ühiskonnas

poliitika-aasta
[nimisõna, substantiiv]
kalendriaasta poliitikas toimuva, poliitikasündmuste seisukohalt

poliitikakool
[nimisõna, substantiiv]
poliitikaalane koolitus

poliitikakujundaja
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnaelu mingi valdkonna korraldamise eesmärke, põhimõtteid ja üldist tegevusjoont suunav ning kujundav isik

poliitikamaastik
[nimisõna, substantiiv]
poliitika kui tegevusala, kus tegutsevad parteid ja poliitikud

poliitikamees
[nimisõna, substantiiv]
poliitik

poliitikataevas
[nimisõna, substantiiv]
(poliitikavaldkonna kohta)

poliitikateadlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes analüüsib riigi, tema võimuorganite ja institutsioonide ning poliitiliste organisatsioonide toimimist

poliitikateadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib riigi, tema võimuorganite ja institutsioonide ning poliitiliste organisatsioonide toimimist

poliitikategelane
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitikas tegutsev inimene, kes hrl töötab poliitilisel ametikohal (nt rahvaasemikuna)

2. inimene, kelle töö on seotud poliitikaga

poliitikavaatleja
[nimisõna, substantiiv]
(maailma) poliitikas toimuvat kirjeldav ja kommenteeriv ajakirjanik

poliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. poliitikasse (eriti valitsuste, parteide tegevusse või tegevuskavasse) puutuv, sellega seotud

2. maailmavaatega seotud

3. poliitikaga seotud

poliitiliselt
[määrsõna, adverb]
poliitika seisukohalt, poliitika mõttes

poliitjuht
[nimisõna, substantiiv]
1. Punaarmees poliittööd juhtinud sõjaväelane (ka sõjaväelise auastmena)

2. Punaarmee komissar

poliitjõud
[nimisõna, substantiiv]
poliitiline partei või ühendus, rühm mõjukaid poliitikuid vms poliitikas tegutsev jõud

poliitkartell
[nimisõna, substantiiv]
mingit ühist eesmärki taotlev parteide liit või ühendus

poliitkool
[nimisõna, substantiiv]
poliitilist (alg)õpetust andnud kool Nõukogude Liidu parteiharidussüsteemis

poliitkorrektne
[omadussõna, adjektiiv]
(hoiaku, käitumise kohta:) selline, mis rõhutatult väldib mingi arvatavalt ebasoodsas olukorras oleva ühiskonnagrupi ärritamist või solvamist

poliitkorrektsus
[nimisõna, substantiiv]
hoiak või käitumine, mis rõhutatult väldib mingi arvatavalt ebasoodsas olukorras oleva ühiskonnagrupi ärritamist või solvamist

poliitmaastik
[nimisõna, substantiiv]
poliitika kui tegevusala, kus tegutsevad parteid ja poliitikud

poliitmäng
[nimisõna, substantiiv]
vastutustundetuks (vaate)mänguks taandatud poliitiline tegevus (hõlmab vastutöötamist, vassimist, altvedamist vms)

poliitnoor
[nimisõna, substantiiv]
mingi erakonna noorteorganisatsiooni liige

poliitosakond
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) parteipoliitiline organ relvajõududes ja mujal parteilise juhtimise tugevdamiseks

poliitperekond
[nimisõna, substantiiv]
perekond, mille mitu liiget on tegevad poliitikas

poliitreklaam
[nimisõna, substantiiv]
mõnd erakonda, üksikpoliitikut, poliitilist algatust vms toetama kehutav reklaam (nt valimisreklaam)

poliittehnoloog
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kasutab poliitikas taktikalist kavaldamist, et püsida võimul või pääseda sinna

poliittehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
poliitikas taktikaline kavaldamine ja mitmesuguste võtete kasutamine võimul püsimise või võimule pääsemise huvides

poliittöötaja
[nimisõna, substantiiv]
Punaarmees või Nõukogude armees poliitilist kasvatustööd juhtinud isik

poliitvang
[nimisõna, substantiiv]
poliitilistel või maailmavaatelistel põhjustel vangistatud isik

poliitökonoomia
[nimisõna, substantiiv]
1. teoreetiline majandusteadus

2. teadusharu, mis uurib poliitika ja majanduse seoseid (ühe riigi või rahvusvahelisel tasandil)

polikas
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem haiglavälist arstiabi andev tervishoiuasutus

2. asutus, kus arstid ja õed haigeid inimesi vastu võtavad ja neile nõu annavad

polikliinik
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem haiglavälist arstiabi andev tervishoiuasutus

2. asutus, kus arstid ja õed haigeid inimesi vastu võtavad ja neile nõu annavad

polikliiniline
[omadussõna, adjektiiv]
polikliinikus läbiviidav, nõnda korraldatud, et haige käib raviasutuses ravil, aga ei viibi seal pikemalt

poliomüeliit
[nimisõna, substantiiv]
hrl laste viirushaigus, mille korral kahjustuvad liigutusi juhtivad ajukeskused

poliovaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
poliomüeliidivastane vaktsiin

polioviirus
[nimisõna, substantiiv]
lastehalvatust ehk poliomüeliiti põhjustav viirus

polis
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreekas linn selle juurde kuuluva maapiirkonnaga

2. Vana-Kreekas linn ühes maapiirkonnaga

politikaan
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilisi intriige sepitsev, põhimõttelage poliitik, kes lähtub peamiselt omakasust või kildkonna huvidest

2. poliitiline intrigant, põhimõttelage poliitik

politikaanlus
[nimisõna, substantiiv]
ebaaus poliitika, omakasupüüdlikkus poliitikas

politiseerima
[tegusõna, verb]
1. poliitiliseks tegema, poliitikaga siduma

2. poliitiliseks tegema

Ühendtegusõnad: üle politiseerimaüle politiseerima

politiseeruma
[tegusõna, verb]
1. poliitiliseks, poliitikaga seotuks muutuma

2. poliitiliseks muutuma

politoloog
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes analüüsib riigi, tema võimuorganite ja institutsioonide ning poliitiliste organisatsioonide toimimist

politoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib riigi, tema võimuorganite ja institutsioonide ning poliitiliste organisatsioonide toimimist

politruk
[nimisõna, substantiiv]
1. Punaarmees poliittööd juhtinud sõjaväelane (ka sõjaväelise auastmena)

2. Punaarmee komissar

politsei
[nimisõna, substantiiv]
1. riiklik organisatsioon, mille ülesanne on tagada avalik kord ja turvalisus ning tõkestada seaduserikkumisi ja kuritegusid

2. selle organisatsiooni (all)asutus või töötaja(d)

3. riiklik organisatsioon, mis peab tagama, et inimesed seadusi ei rikuks

4. riigi täitevvõimu organ

5. politseijaoskond vm politsei allasutus

politseiagent
[nimisõna, substantiiv]
politsei salajane kaastööline, valeidentiteedi saanud isik, kelle abil loodetakse tõkestada või tõestada mõnd kuritegu

politseiallikas
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellelt pärineb politsei käsutuses olev info

politseiamet
[nimisõna, substantiiv]
politsei juhtimise ja arendamisega tegelev ametiasutus

politseiametnik
[nimisõna, substantiiv]
politsei teenistusülesandeid täitev isik (nt politseiprefekt, politseiinspektor, konstaabel)

politseiasutus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis tegeleb korrakaitsega, kuritegevuse tõkestamisega, kuritegude avastamisega vms (nt politseiprefektuur)

politseiauto
[nimisõna, substantiiv]
eritunnustega sõiduk, mida politseinikud kasutavad patrullimisel, väljakutsetele reageerimisel ja muudel sellistel juhtudel

politseijaoskond
[nimisõna, substantiiv]
politseisüsteemi piirkondlik allasutus

politseijuht
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv ja vastutav töötaja politseis, ka politsei peadirektor

politseikoer
[nimisõna, substantiiv]
politseitöös rakendatav jälituskoer

politseikohus
[nimisõna, substantiiv]
väikesi kohtuasju lahendav politseiasutus (ka Eestis 1880-ndate aastate lõpuni)

politseikomissar
[nimisõna, substantiiv]
komissari teenistusastmel kõrgem politseiametnik

politseikonstaabel
[nimisõna, substantiiv]
1. politseiniku teenistusaste

2. teatud piirkonna politseinik

3. politseiniku ametiaste

politseikordnik
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja kõige madalam politseinikuaste

2. vastav ametiisik

politseikroonika
[nimisõna, substantiiv]
kuritegudega seotud sündmuste, juhtumuste kirjeldus (nt ajalehes, televisoonis)

politseilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. politseile, politseinikele omane, neisse puutuv

2. politsei poolt teostatav

3. politseiline, politsei-

politseiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. politsei poolt teostatav

2. politsei poolt teostatav

politseimaja
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone, kus paikneb politseijaoskond

2. vastav asutus

politseimees
[nimisõna, substantiiv]
1. (meessoost) politseinik

2. inimene, kes töötab politseis

politseimeister
[nimisõna, substantiiv]
1. politseiülem Tsaari-Venemaa neis linnades ja alevites, mis ei allunud maakonnapolitseile

2. politseiülem Tsaari-Venemaa suurtes linnades

politseinik
[nimisõna, substantiiv]
1. politseiasutuses töötav isik

2. inimene, kes töötab politseis

politseiohvitser
[nimisõna, substantiiv]
ohvitseri auastmes kõrgem politseiametnik

politseioperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
politseinike plaanipärane kooskõlastatud tegevus nt millegi kontrollimiseks või kellegi tabamiseks

politseiosakond
[nimisõna, substantiiv]
politseisüsteemi piirkondlik allasutus

politseipataljon
[nimisõna, substantiiv]
kohalikest elanikest moodustatud politseiline karistus- või julgestusväeosa Teise maailmasõja ajal Saksa sõjaväes

politseipatrull
[nimisõna, substantiiv]
tänavatel patrullivad, liiklejaid kontrollivad või väljakutse peale kohale saabuvad politseinikud

politseipealik
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv ja vastutav töötaja politseis, ka politsei peadirektor

politseipost
[nimisõna, substantiiv]
kuhugi valvama pandud politseinikud, politsei valvepost

politseiprefekt
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem politseiametnik, politseiprefektuuri juht

politseiprefektuur
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem territoriaalne politseiasutus

2. selle tegevuspiirkond

3. politseiasutus

politseipristav
[nimisõna, substantiiv]
politseijaoskonna ülem Tsaari-Venemaal

politseiriik
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelis-politseiline riigivalitsemisvorm, mille puhul eiratakse riigialamate isiklikke õigusi ja puuduvad tagatised politsei jt ametkondade omavoli vastu

politseiteenistuja
[nimisõna, substantiiv]
politseiasutuses töötaja

politseitund
[nimisõna, substantiiv]
erakorralise seisukorra puhul asulas (ööseks) kehtestatud aeg, millal väljas liikumine on keelatud

politseivalitsus
[nimisõna, substantiiv]
politsei keskasutuse varasem nimetus

politseivõim
[nimisõna, substantiiv]
1. politsei pädevus ja õigus täita mingil territooriumil oma ülesandeid

2. politseiline võim

politseivõimud
[nimisõna, substantiiv]
politsei ja politseiametnikud kui täidesaatva riigivõimu esindajad

politseiülem
[nimisõna, substantiiv]
mingi politseiüksuse juht

polituur
[nimisõna, substantiiv]
1. poleerainena kasutatav vaigu piirituslahus, vähese vaigusisaldusega piirituslakk

2. poleervedelik

poljaan
[nimisõna, substantiiv]
1. 6.–9. sajandil Dnepri keskjooksul asunud idaslaavi hõimuliidu liige

2. idaslaavi hõimurühm

polje
[nimisõna, substantiiv]
suuremõõtmeline tasase põhjaga järsuveeruline nõgu viljaka lammiga karstimaastikus

polk
[nimisõna, substantiiv]
1. suuruselt rügemendile vastav Vene ja Nõukogude väeüksus

2. Vene ja Nõukogude väeüksus, mujal rügement

polka
[nimisõna, substantiiv]
1. hoogne Tšehhi päritolu 2/4-taktimõõdus seltskonnatants

2. selle tantsu muusika

3. tants

4. muusika selle tantsu rütmis

polkamasurka
[nimisõna, substantiiv]
1. polkasammudega 3/4-(masurka)taktis tantsitav seltskonnatants

2. seltskonnatants

polkovnik
[nimisõna, substantiiv]
1. kolonelile või ooberstile vastav Vene ja Nõukogude ohvitseriauaste

2. selles auastmes ohvitser

3. Vene ja Nõukogude ohvitseriauaste, mujal kolonel v ooberst

pollak
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa rannikumeres elutsev suur turska meenutav kala

pollar
[nimisõna, substantiiv]
1. politseiasutuses töötav isik

2. inimene, kes töötab politseis

pollar
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva tekil või kail asuv jäme lühike post, mille ümber pannakse laeva kinnitusotsad

2. lühike post laevaotste kinnitamiseks

pollarvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
madal postvalgusti (postikujuline välisvalgusti) nt jalutus- või sissesõiduteede tähistamiseks ja valgustamiseks

pollinoos
[nimisõna, substantiiv]
kõrreliste õietolmu toimel tekkiv ülitundlikkuse seisund

pollovegetaarlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb ainult taimset päritolu toitu ja linnuliha

pollutsioon
[nimisõna, substantiiv]
mehe iseeneslik seemnepurse magamise ajal

polo
[nimisõna, substantiiv]
1. pallimäng kahe 4-liikmelise ratsameeskonna vahel, kes püüavad kummipalli vasarataoliste puukeppide abil vastase väravasse lüüa

2. pallimäng kahe ratsameeskonna vahel

polonees
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõdukas 3/4-taktis Poola rahvatants ning sellel põhinev pidulik seltskonnatants

2. selle tantsu muusika

poloonium
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge pehme, peamiselt uraanimaakides leiduv radioaktiivne metall, keemiline element järjenumbriga 84

polosärk
[nimisõna, substantiiv]
lühikeste varrukatega puuvillane särk, millel on soonikkoes krae ja kolme nööbiga esiliist

polovets
[nimisõna, substantiiv]
1. turgi päritolu rändrahva liige 10.–12. sajandil

2. turgi rändrahva liige

polpol
[nimisõna, substantiiv]
riigivastaste kuritegudega tegelnud eripolitsei Eestis 1920–1940 (kuni 1925. aastani kaitsepolitsei nime all)

polster
[nimisõna, substantiiv]
1. täitematerjalist (nt vedrudest, poroloonist) ja katteriidest või -nahast koosnev mööblieseme vm pehme osa

2. pehme täidis või kate

polsterdaja
[nimisõna, substantiiv]
pehme mööbli, auto istmete vm polstrit valmistav oskustööline, hrl tööstuslikus tootmises

polsterdama
[tegusõna, verb]
1. pehme materjaliga katma, pehmet täitematerjali panema

2. polstriga katma, pehmet täitematerjali panema, vooderdama

polsterdus
[nimisõna, substantiiv]
mööblieseme, auto istme vm polster, pehme täidis või kate

polstermööbel
[nimisõna, substantiiv]
polstriga kaetud mööbel

polsteruks
[nimisõna, substantiiv]
polstriga kaetud uks

polstrinael
[nimisõna, substantiiv]
suure poolümara peaga nael polstri kinnitamiseks

polt
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl pea ja keermestatud otsaga (teras)varb millegi lahtivõetavalt ühendamiseks mutri abil

2. raudpulk millegi kinnitamiseks

poltergeist
[nimisõna, substantiiv]
paranormaalne nähtus, mis seisneb seletamatute häälte ja asjade liikumises hrl noore inimese läheduses

poltliide
[nimisõna, substantiiv]
poldi ja mutri ühendamisel tekkinud lahtivõetav liikumatu liide

poltühendus
[nimisõna, substantiiv]
poldi ja mutri ühendamisel tekkinud lahtivõetav liikumatu liide

polundra
[nimisõna, substantiiv]
(suure segaduse, kaose kohta)

polut
[nimisõna, substantiiv]
lavats, nari

poluvernik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse eesti-vene segakeelt kõnelnud luteri usku, ent vene kombeist kinni pidanud vadja-vene rahvakillu liige, nn pooleusuline

poluvertsik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse eesti-vene segakeelt kõnelnud luteri usku, ent vene kombeist kinni pidanud vadja-vene rahvakillu liige, nn pooleusuline

polü
märgib hulka, mitut, paljut

polüakrülaat
[nimisõna, substantiiv]
propeenhappe või selle derivaatide polümerisatsiooni saadus, mida kasutatakse nt hambaproteeside valmistamisel

polüalkohol
[nimisõna, substantiiv]
alkohol, mis sisaldab rohkem kui üht hüdroksüülrühma (nt diool, ksülitool)

polüamiid
[nimisõna, substantiiv]
1. valge või kollakas suure löögi-, painde- ja tõmbetugevusega polümeer, mida kasutatakse nt sünteeskiudude, lakkide, värvide ja liimide tootmiseks

2. sellest saadud sünteeskiud (nt nailon)

3. kõrgmolekulaarne aine

polüamiidkiud
[nimisõna, substantiiv]
polüamiidist saadav tugev sünteeskiud, mida kasutatakse nt sukkade ja sukkpükste valmistamisel

polüamooria
[nimisõna, substantiiv]
emotsionaalselt intiimne suhe rohkem kui ühe partneriga, milles ollakse teadlik kõigi teiste olemasolust ja nõustutakse selle olukorraga, ka vastav elustiil

polüamoorne
[omadussõna, adjektiiv]
rohkem kui ühe partneriga emotsionaalselt ja intiimselt seotud, kusjuures partnerid on teadlikud kõigi teiste partnerite olemasolust ja sellega nõus

polüandria
[nimisõna, substantiiv]
ühe naise samaaegne abielu mitme mehega

polüantroos
[nimisõna, substantiiv]
õisikuis paiknevate väikeste õitega madalakasvuline roos

polüartriit
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme liigese põletikuline seisund

2. mitme liigese põletik

polüdaktüülia
[nimisõna, substantiiv]
ülemääraste sõrmede või varvaste olemasolu loote väärarenemise tagajärjel

polüeeder
[nimisõna, substantiiv]
1. geomeetriline keha, mis on piiratud hulknurkadega (tahkudega)

2. ka seda keha piirav pind

3. geomeetriline keha

polüembrüoonia
[nimisõna, substantiiv]
mitme loote arenemine ühest munarakust või seemnealgmest (nt imetajatel ühemunakaksikud, kiletiivalistel, taimedel)

polüester
[nimisõna, substantiiv]
1. polümeer, mida kasutatakse villataoliste kiudude, kilede, lakkide, liimide vms valmistamiseks

2. sellest saadud sünteeskiud

3. kõrgmolekulaarne aine

polüesterkiud
[nimisõna, substantiiv]
polüestrist saadav villataoline sünteeskiud, mida kasutatakse nt madratsite, patjade ja tekkide täitematerjalina ning vaipade ja mattide valmistamiseks

polüeteen
[nimisõna, substantiiv]
1. üsna tugev ja elastne, temperatuuri tõustes plastseks muutuv sünteetiline materjal, millest valmistatakse nt kõrgepingekaablite isolatsiooni, torusid, kilet ja tarbeesemeid

2. kõrgmolekulaarne aine

polüeteentereftalaat
[nimisõna, substantiiv]
plastmaterjal, mida kasutatakse nt plastpudelite valmistamiseks, termoplastne polümeer

polüetüleen
[nimisõna, substantiiv]
1. üsna tugev ja elastne, temperatuuri tõustes plastseks muutuv sünteetiline materjal, millest valmistatakse nt kõrgepingekaablite isolatsiooni, torusid, kilet ja tarbeesemeid

2. kõrgmolekulaarne aine

polüetüleentereftalaat
[nimisõna, substantiiv]
plastmaterjal, mida kasutatakse nt plastpudelite valmistamiseks, termoplastne polümeer

polüfaag
[nimisõna, substantiiv]
mitmekesise toiduvalikuga, eri sugukondadesse kuuluvatest taimedest või loomadest toituv loom (eriti putukate kohta)

polüfaagia
[nimisõna, substantiiv]
haiguslikult suur isu

polüfenool
[nimisõna, substantiiv]
1. taimne ühend, mida leidub mõnedes puu- ja köögiviljades ning mis sageli toimib antioksüdandina tervise tugevdamisel, mitmesuguste haiguste ennetamisel või ravil

2. taimne ühend, mis toimib antioksüdandina

polüfoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. (muusikas:) mitmehäälsus, mille moodustavad kaks või enam üheaegselt kõlavat võrdväärset häält

2. mitmehäälne muusika, kus kõik hääled on võrdväärsed

3. mitmehäälsus, häälte meloodiline iseseisvus

polüfooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (muusikas:) sel viisil mitmehäälne, mille puhul kõlab mitu üheaegset põhimeloodiat

2. mitmehäälne

polüfunktsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(seadmete, hoonete vms kohta:) mitme otstarbega, mitmel otstarbel kasutatav

polügaamia
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimese samaaegne abielu mitme inimesega

polügaamiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (abielu, kooselu ja seksuaalsuhte kohta:) ühe mehe ja mitme naise vaheline

2. mitmikabieluline

polügaamne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (abielu, kooselu ja seksuaalsuhte kohta:) ühe mehe ja mitme naise vaheline

2. mitmikabieluline

polügeenne
[omadussõna, adjektiiv]
mitme geeniga seotud, mitme geeni poolt vahendatav

polügenees
[nimisõna, substantiiv]
mitmest lähtest tekkimine

polüglott
[nimisõna, substantiiv]
1. paljusid keeli valdav inimene

2. paljusid keeli valdav isik

3. sama sisu mitmes keeles esitav trükis

polügon
[nimisõna, substantiiv]
maa- või mereala (koos selle kohal oleva õhuruumiga), kus korraldatakse õppelaskmist ning katsetatakse relvi, laskemoona, lahingumasinaid vm seadmeid

polügonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hulknurkne (hrl seoses arhitektuursete vormidega)

2. hulknurkne

polügoon
[nimisõna, substantiiv]
maa- või mereala (koos selle kohal oleva õhuruumiga), kus korraldatakse õppelaskmist ning katsetatakse relvi, laskemoona, lahingumasinaid vm seadmeid

polügraaf
[nimisõna, substantiiv]
valetamise tuvastamiseks kasutatav seade, mis registreerib inimese füsioloogilisi näitajaid ajal, kui talle esitatakse küsimusi

polügraafia
[nimisõna, substantiiv]
trükiste, trükitoodete valmistamine tegevusalana

polügrafist
[nimisõna, substantiiv]
1. trükinduse alal töötaja

2. polügraafiatöötaja

3. polügraafia spetsialist

polügüünia
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe mehe samaaegne abielu mitme naisega

2. mitmenaisepidamine

polühistor
[nimisõna, substantiiv]
rohkete ning mitmekülgsete teadmistega õpetlane või loomeinimene (hrl ajalooliste isikute kohta)

polükarbonaat
[nimisõna, substantiiv]
tugev, mitmest kihist koosnev plast, mida kasutatakse nt kasvuhoonete jaoks ja mujal tööstuses ja ehituses

polükondensaat
[nimisõna, substantiiv]
polükondensatsioonil saadav kõrgmolekulaarne aine

polükondensatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgmolekulaarse ühendi moodustumine madalmolekulaarsest, kusjuures kõrvalproduktina eraldub mõni madalmolekulaarne aine (nt vesi, ammoniaak)

2. madalmolekulaarsetest ainetest kõrgmolekulaarsete moodustamise viis

polükristalliline
[nimisõna, substantiiv]
(aine kohta:) paljudest korrapäratult paiknevatest väikestest kristallidest koosnev

polükristalne
[omadussõna, adjektiiv]
(aine kohta:) paljudest korrapäratult paiknevatest väikestest kristallidest koosnev

polükromaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
mitmevärviline (nt valguse kohta)

polükroomia
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmevärvilisus, mis on üles ehitatud eri värvide koostoimele ja vastandusele, ilma et kasutataks varjundeid ja pooltoone (eriti tavaline keskaja skulptuuris)

2. mitmevärvilisus

polükroomne
[omadussõna, adjektiiv]
(kunstiteose vm kohta:) mitmevärviline

polüloog
[nimisõna, substantiiv]
mitme inimese vaheline kõnelus, dialoogi erijuhtum

polümeer
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mille molekul koosneb paljudest omavahel keemilise sidemega järjestikku ühendatud korduvaist lülidest

2. polümeerimisel saadud kõrgmolekulaarne aine

polümeerima
[tegusõna, verb]
1. (keemiliste ühenditega seoses:) keemilist protsessi rakendades madalmolekulaarse(te)st ühendi(te)st polümeeri tekitama

2. madalmolekulaarsetest ainetest kõrgmolekulaarseid moodustama

polümeerne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (molekuli kohta:) paljudest omavahel keemilise sidemega järjestikku ühendatud korduvaist lülidest (aatomirühmadest) koosnev

2. selliste molekulidega keemilist ühendit sisaldav või neist koosnev

3. polümeerile omane, polümeeridest, polümeer-

polümeersavi
[nimisõna, substantiiv]
kuumutamisel kõvastuv voolimismass väiksemate esemete valmistamiseks

polümeeruma
[tegusõna, verb]
(keemiliste ühendite kohta:) teatud keemilises protsessis polümeeriks muutuma

polümerisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. keemiline protsess, milles ühest või mitmest madalmolekulaarsest ühendist tekib samasuguse elementide koostisega, kuid suurema molekulmassiga kõrgmolekulaarne ühend

2. polümeerimine, polümeerumine

polümeriseerima
[tegusõna, verb]
1. (keemiliste ühenditega seoses:) keemilist protsessi rakendades madalmolekulaarse(te)st ühendi(te)st polümeeri tekitama

2. madalmolekulaarsetest ainetest kõrgmolekulaarseid moodustama

polümeriseeruma
[tegusõna, verb]
(keemiliste ühendite kohta:) teatud keemilises protsessis polümeeriks muutuma

polümetalliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitmest metallist koosnev, mitut metalli sisaldav

2. mitut metalli sisaldav

polümetalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitmest metallist koosnev, mitut metalli sisaldav

2. mitut metalli sisaldav

polümiktne
[omadussõna, adjektiiv]
(liiva, kivimi kohta:) mitut mineraali sisaldav

polümineraalne
[omadussõna, adjektiiv]
(liiva, kivimi kohta:) mitut mineraali sisaldav

polümorfism
[nimisõna, substantiiv]
1. sama looma- või taimeliigi isendite esinemine mitmel kujul (nt kujult erinevad isas-, emas- ja töömesilased)

2. kahe või enama geneetilise variandi olemasolu populatsiooni isendite hulgas

3. mitmekujulisus

polümorfne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitme eri kujuga, mitmes eri kujus avalduv

2. mitme eri kujuga

polüneeslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Polüneesia saarte põliselanik

2. Polüneesia algasukas

polüneuriit
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme närvi põletikuline kahjustus

2. mitmene närvipõletik

polüneuropaatia
[nimisõna, substantiiv]
motoorsete ja sensoorsete piirdenärvide kahjustus, mis avaldub nt labajalgade tundehäirete ja lihasnõrkusena

polünoom
[nimisõna, substantiiv]
üksliikmete algebraline summa, mis on moodustatud muutujatest liitmise, lahutamise ja/või korrutamise abil (nt 5a^2 + 3ab)

polüool
[nimisõna, substantiiv]
alkohol, mis sisaldab rohkem kui üht hüdroksüülrühma (nt diool, ksülitool)

polüoos
[nimisõna, substantiiv]
lihtsuhkrute ehk monosahhariidide molekulide ühinemisel moodustunud süsivesik, mis organismis toimib ladestuva energiaallikana või rakkudele ja kudedele mehaanilist tugevust andva materjalina

polüpill
[nimisõna, substantiiv]
tablett, mis sisaldab mitut toimeainet

polüploid
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmekordse kromosoomiarvuga rakk või organism

2. polüploidne rakk v organism

polüploidne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitmekordse kromosoomide arvuga iseloomustuv

2. mitmekordse kromosoomide arvuga

polüploidsus
[nimisõna, substantiiv]
1. kromosoomide arvu mitmekordsus rakus või organismis

2. kromosoomide kogumiku mitmekordistumine

polüpoos
[nimisõna, substantiiv]
mitme polüübi samaaegne esinemine mingis elundis

polüpropeen
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistev sünteetiline materjal, mis muutub temperatuuri tõustes plastseks ning millest valmistatakse nt kilet, profiil- ja vahtmaterjale

2. kõrgmolekulaarne aine

polüpropüleen
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistev sünteetiline materjal, mis muutub temperatuuri tõustes plastseks ning millest valmistatakse nt kilet, profiil- ja vahtmaterjale

2. kõrgmolekulaarne aine

polüpuuvill
[nimisõna, substantiiv]
puuvillaga segatud polüestrikiust valmistatud kangas

polüsahhariid
[nimisõna, substantiiv]
lihtsuhkrute ehk monosahhariidide molekulide ühinemisel moodustunud süsivesik, mis organismis toimib ladestuva energiaallikana või rakkudele ja kudedele mehaanilist tugevust andva materjalina

polüseem
[nimisõna, substantiiv]
mitmetähenduslik keeleüksus (sõna või sõnaühend)

polüseemia
[nimisõna, substantiiv]
keelenähtus, mille puhul ühel sõnal või sõnaühendil on mitu erinevat tähendust (nt kroon 'valitseja peaehe' ja 'rahaühik')

polüseemiline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna või väljendi kohta:) mitme eri tähendusega

polüseemne
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna või väljendi kohta:) mitme eri tähendusega

polüskleroos
[nimisõna, substantiiv]
ravimatu, inimest invaliidistav kesknärvisüsteemihaigus, mille korral tekivad liikumis- ja koordinatsioonihäired, kõne-, nägemis- ja psüühikahäired ning kujuneb peaaju atroofia

polüspast
[nimisõna, substantiiv]
1. vähemalt kahest plokist ja trossist või ketist koosnev ülekandemehhanism

2. ülekandemehhanism

polüspermia
[nimisõna, substantiiv]
mitme seemneraku tungimine munarakku viljastumise ajal (nt putukatel, roomajatel, lindudel)

polüstüreen
[nimisõna, substantiiv]
rabe veekindel sünteetiline materjal, mis muutub temperatuuri tõustes plastseks ning millest valmistatakse nt tarbeesemeid, pakke- ja isoleermaterjali

polüstürool
[nimisõna, substantiiv]
rabe veekindel sünteetiline materjal, mis muutub temperatuuri tõustes plastseks ning millest valmistatakse nt tarbeesemeid, pakke- ja isoleermaterjali

polüsündeton
[nimisõna, substantiiv]
1. stiilivõte, mis põhineb sidesõnade tunderõhulisel kordamisel, paljususel

2. lausekujund: sidesõnarohkus

polütehnikum
[nimisõna, substantiiv]
1. õppeasutus, mis annab tehnikaalast haridust (põhi- või keskhariduse baasil)

2. tehnikakool

polütehniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitmesuguseid tehnikaalasid haarav või õpetav

2. mitmeid tehnikaalasid haarav ja õpetav

polüteism
[nimisõna, substantiiv]
1. usk paljudesse jumalatesse (loodusrahvail, antiikmaailma usundeis)

2. mitmesse jumalasse uskumine

polüteist
[nimisõna, substantiiv]
paljudesse jumalatesse uskuja

polütonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mitut helistikku korraga kasutav

polütonaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme helistiku samaaegne kasutamine muusikas

2. mitme helistiku samaaegne kasutamine

polütsükliline
[omadussõna, adjektiiv]
mitut tsüklit hõlmav, mitme tsüklina kulgev

polütsüstiline
[omadussõna, adjektiiv]
(haigustega ühenduses:) arvukate tsüstide, sõlmede vm kerataoliste moodustistega

polütsüteemia
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest suurem punaliblede hulk veres

polüuretaan
[nimisõna, substantiiv]
1. elastne kulumis- ja ilmastikukindel sünteetiline materjal, mida kasutatakse nt tehisnaha valmistamiseks ja hoonete soojustamiseks

2. kõrgmolekulaarne aine

polüuuria
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, millele on iseloomulik tugev janu ja rohke kuseeritus

polüvalentne
[omadussõna, adjektiiv]
mitmesuguseid tundmusi tekitav, mitme eri omadusega seostuv

polüvinüülatsetaat
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistev värvuseta polümeer, mida kasutatakse liimide, lakkide ja värvide koostises

2. kõrgmolekulaarne aine

polüvinüülatsetaatliim
[nimisõna, substantiiv]
laialt kasutatav puiduliim

polüvinüülkloriid
[nimisõna, substantiiv]
1. temperatuuri tõustes plastseks muutuv polümeer, mida kasutatakse ehitusmaterjalina ning nt kaablikestade, plastikaadi ja tehisnaha valmistamisel

2. kõrgmolekulaarne aine

polüvitamiin
[nimisõna, substantiiv]
mitut vitamiini sisaldav preparaat

polüüp
[nimisõna, substantiiv]
hrl jala abil kinnituv healoomuline (limaskesta)kasvaja

pomel
[nimisõna, substantiiv]
1. greipi meenutav, kuid sellest suurem ja magusam paksu roheka või kollaka koorega puuvili

2. greipi meenutav, kuid sellest suurem ja magusam paksu roheka või kollaka koorega puuvili

pomelipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav greipi meenutavate suurte paksukooreliste kerajate või pirnjate viljadega (ehk pomelitega) puu

pomelo
[nimisõna, substantiiv]
1. greipi meenutav, kuid sellest suurem ja magusam paksu roheka või kollaka koorega puuvili

2. greipi meenutav, kuid sellest suurem ja magusam paksu roheka või kollaka koorega puuvili

pomerants
[nimisõna, substantiiv]
1. pomerantsipuu apelsinitaoline mõrkjashapu vili, millest tehakse nt marmelaadi

2. pomerantsipuu

3. selle vili

pomerantsiliköör
[nimisõna, substantiiv]
roheline mõrumaitseline liköör, mille valmistamisel kasutatakse Väikestes Antillides Curaçao saarel kasvava pomerantsipuu viljade koorest saadavat eeterlikku õli

pomerantsipuu
[nimisõna, substantiiv]
väikeste apelsinitaoliste oranžpunaste viljadega lõunamaine puu

pomerantsiõli
[nimisõna, substantiiv]
pomerantsi koorest saadav lõhnav õli, mida kasutatakse lõhna- ja maitseainena

pomerantsvili
[nimisõna, substantiiv]
apelsini-, greibi-, mandariini-, sidrunipuu mahlakas vili, mille sisu on jaotunud lõigukesteks, milles paiknevad seemned

pomin
[nimisõna, substantiiv]
1. vaikne, ühetooniline ja ebaselge (endamisi, pahandades) rääkimine

2. pomin

pominal
[määrsõna, adverb]
pomisedes, pobinaga rääkides

pomisema
[tegusõna, verb]
1. vaikselt, ühetooniliselt ja ebaselgelt (endamisi, pahandades) rääkima

2. pomisema

pomm
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl metallkesta ja süüteseadeldisega lõhkekeha, nt lennukipomm, süvaveepomm, isevalmistatud lõhkeseadeldis või endisaegse suurtüki mürsk

2. ese, mis tekitab plahvatuse ja vigastab inimesi või kahjustab ümbritsevaid asju

pomm
[nimisõna, substantiiv]
töötu meremees, kes käib laevadelt süüa otsimas

pommar
[nimisõna, substantiiv]
1. enesetaputerrorist

2. pommipanija

pommeljee
[nimisõna, substantiiv]
siidriasjatundja, kes oskab soovitada roa juurde sobiva siidri

pommi
[määrsõna, adverb]
1. (kergelt) purju

2. purju

pommiauk
[nimisõna, substantiiv]
pommiplahvatusest pinnasesse tekkinud süvend

pommiheitja
[nimisõna, substantiiv]
algeline suurtükk Euroopas 14.–16. sajandil

pommikahtlus
[nimisõna, substantiiv]
oletus, et kuskile on paigutatud lõhkeseadeldis

pommikindel
[nimisõna, substantiiv]
pommipurustuste vastu kindel

pommikoer
[nimisõna, substantiiv]
lõhkeainet otsima õpetatud koer

pommilehter
[nimisõna, substantiiv]
pommiplahvatusest pinnasesse tekkinud süvend

pommilennuk
[nimisõna, substantiiv]
sõjalennuk maal või merel asuvate sihtmärkide hävitamiseks pommide või rakettidega

pommiluuk
[nimisõna, substantiiv]
luuk lennukikeres pommide alla heitmiseks

pommilöök
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt õhust läbi viidav rünnak, mille käigus lennukitelt visatakse sihtmärkidele pomme

pommima
[tegusõna, verb]
1. kelleltki raha, suitsu vm lunima, tüütult, tungivalt küsima

2. midagi endale küsima

pommipanek
[nimisõna, substantiiv]
autopommi vm lõhkekeha plahvatuse korraldamine (nt terroriaktina, kurjategijate omavahelisel arveteklaarimisel)

pommiplahvatus
[nimisõna, substantiiv]
suure energiahulga ülikiire vabanemine isevalmistatud lõhkekeha vm pommi lõhkemisel, sellega kaasnev müra

pommirahe
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk tihedalt lendavaid pomme

pommirobot
[nimisõna, substantiiv]
programmeeritav iseliikuv masin, mis suudab kahjutuks teha lõhkekeha (nt päästeameti pommirühmal)

pommirühm
[nimisõna, substantiiv]
lõhkeaine avastamise ja kahjutustamisega tegelevatest isikutest moodustatud rühm

pommirünnak
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt õhust läbi viidav rünnak, mille käigus lennukitelt visatakse sihtmärkidele pomme

pommis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

pommitabamus
[nimisõna, substantiiv]
suurtükist, lennukilt vm lastud pommiga pihtasaamine

pommitaja
[nimisõna, substantiiv]
sõjalennuk maal või merel asuvate sihtmärkide hävitamiseks pommide või rakettidega

pommitama
[tegusõna, verb]
1. lennukilt pomme heitma

2. endisaegsest suurtükist pommidega tulistama

3. pomme heitma

pommitus
[nimisõna, substantiiv]
pommitamine

pommituslendur
[nimisõna, substantiiv]
pommituslennuki piloot

pommituslennuk
[nimisõna, substantiiv]
sõjalennuk maal või merel asuvate sihtmärkide hävitamiseks pommide või rakettidega

pommivarjend
[nimisõna, substantiiv]
pommitabamuste eest kaitsev varjend

pommivest
[nimisõna, substantiiv]
enesetaputerroristi seljas olev vest, mille küljes on lõhkeaineseadeldis

pommivöö
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhkeaineseadeldis ümber enesetaputerroristi keha

2. lõhkeaineseadeldis ümber enesetapja (nt enesetaputerroristi) keha

pommiähvardaja
[nimisõna, substantiiv]
pommiähvarduse tegija, pommiga ähvardaja

pommiähvardus
[nimisõna, substantiiv]
(telefonitsi edastatud) teade, milles ähvardatakse kasutada lõhkeseadeldist või antakse teada selle olemasolust mingis rahvarohkes kohas

pommiülikond
[nimisõna, substantiiv]
kaitsev ülikond plahvatusohtlikus keskkonnas töötamiseks

pommlöök
[nimisõna, substantiiv]
1. väga tugev (palli)löök (nt sportmängudes)

2. väga tugev löök pallimängus

pommtsüklon
[nimisõna, substantiiv]
ilmastikunähtus, kus õhurõhk langeb väga kiiresti (ööpäeva jooksul vähemalt 24 millibaari) ning millega kaasnevad madalad temperatuurid ja lumetorm

pommu
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik mustjas või tumelilla köögivili

2. köögivili

pommupasta
[nimisõna, substantiiv]
Lähis-Idas levinud toit röstitud ja purustatud baklažaanist, oliiviõlist, sidrunimahlast ja tahiinist

pommuudis
[nimisõna, substantiiv]
rabav, põrutav uudis

pomo
[nimisõna, substantiiv]
ülemus, boss

pomoloog
[nimisõna, substantiiv]
puuvilja- ja marjasortidega tegelev aiandusteadlane

pomoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. puuvilja- ja marjasortidega tegelev aiandusteaduse haru

2. puuvilja- ja marjasortide teadus

pomoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
puuvilja- ja marjasorte käsitlev

pomoor
[nimisõna, substantiiv]
1. karjalaste, komide ja saamidega segunenud vana vene rahvastiku liige Valge mere ja Koola poolsaare rannikul

2. Valge mere ranniku vene põlisasukas

pomoraan
[nimisõna, substantiiv]
1. Läänemere lõunarannikul Pommeris elanud lääneslaavi hõimu liige

2. lääneslaavi hõim

pompoon
[nimisõna, substantiiv]
1. koeranael, mädapaise

2. mädapunn

3. mädapunn, vistrik

pompoosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. toretsevalt suurejooneline

2. toretsev, liiga suurejooneline

pompöösne
[omadussõna, adjektiiv]
1. toretsevalt suurejooneline

2. toretsev, liiga suurejooneline

poncha
[nimisõna, substantiiv]
Madeira päritolu jook, mis sisaldab suhkruroomahlast saadud kanget alkoholi ning tsitruse- vm puuviljamahla

pond
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne jõu ühik (peamiselt Austraalias, Saksamaal ja Hollandis)

ponduma
[tegusõna, verb]
1. (kehaosade, kudede kohta:) paistetama, tursuma, paisudes esile tungima

2. paistetama, tursuma

poni
[nimisõna, substantiiv]
1. madalat kasvu hobune, kelle turjakõrgus täiskasvanuna on alla 147 cm

2. madalat kasvu hobune

ponihobune
[nimisõna, substantiiv]
1. madalat kasvu hobune, kelle turjakõrgus täiskasvanuna on alla 147 cm

2. madalat kasvu hobune

ponks
[nimisõna, substantiiv]
kompvek

ponnistama
[tegusõna, verb]
(kõvasti) pingutama, midagi suure pingutusega tegema

ponnistus
[nimisõna, substantiiv]
jõu kokkuvõtmine, pingutamine

pons
[nimisõna, substantiiv]
peaaju osa, mis paikneb kesk- ja piklikaju vahel ning kontrollib ajukoore aktiivsust, ärkvelolekut, und ja tähelepanu

ponsuma
[tegusõna, verb]
1. (kehaosade, kudede kohta:) paistetama, tursuma, paisudes esile tungima

2. paistetama, tursuma

pontifeks
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Rooma preester, kõrgema preestrite kolleegiumi liige

2. Vana-Rooma kõrgema preestrikolleegiumi liige

pontifikaat
[nimisõna, substantiiv]
ametisolek paavstina, paavsti ametiaeg

pontiline
[omadussõna, adjektiiv]
Musta mere piirkonnast pärit, seal esinev või levnud

pontoon
[nimisõna, substantiiv]
vahend ujukkraanade, -sildade, vesilennukite vms seadmete või rajatiste vee peal hoidmiseks

pontoonsild
[nimisõna, substantiiv]
sild, mille raskust kannavad ujuktoed

ponts
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha või kehaosade kohta:) pehme ja paksupoolne

2. (millegi muu mõnusalt ümara, paksu kohta)

3. trullakas, matsakas

pontsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha või kehaosade kohta:) pehme ja paksupoolne

2. (millegi muu mõnusalt ümara, paksu kohta)

3. trullakas, matsakas

pontsu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha või kehaosade kohta:) pehme ja paksupoolne

2. (millegi muu mõnusalt ümara, paksu kohta)

3. trullakas, matsakas

pontšik
[nimisõna, substantiiv]
1. rõngakujuline või ümmargune õlis keedetud pirukas

2. rõngakujuline rasvapirukas

pontšo
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk- ja Lõuna-Ameerika päritolu üleriie nelinurksest riidetükist, mille keskel on peaauk

2. nelinurkne üleriie peaauguga keskel

pontu
[nimisõna, substantiiv]
koer, ka meelitussõnana

pood
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõte, kus müüakse (teatavat liiki) kaupu või teenuseid

2. vastav hoone või hoone osa

3. asutus, kust saab asju osta

4. vastav hoone

poodium
[nimisõna, substantiiv]
kokkupandav või paikne kõrgendatud alus või põrand, nt lavana

poodiumikoht
[nimisõna, substantiiv]
esimene, teine või kolmas koht spordivõistlustel

poodleja
[nimisõna, substantiiv]
poode mööda käija, inimene, kes teeb kauplus(t)es oste

poodlema
[tegusõna, verb]
1. kauplusi mööda ringi käima, neis sisseoste tegema

2. kaulusi mööda käima, neis ostma

poodlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. kauplusi mööda ringi käimine, neis sisseostude tegemine

2. sisseostude tegemine

poodnik
[nimisõna, substantiiv]
kaupmees, ka poepidaja

poodu
[nimisõna, substantiiv]
poodud inimene

pooge
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe taime osade sobitamine nende kokkukasvamiseks (taimede paljundamisel)

2. teisele taimele poogitav oks

3. pookimine

poogen
[nimisõna, substantiiv]
1. standardse suurusega paberileht (nt trükise valmistamiseks)

2. teatud suurusega paberileht

poogen
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud keelpillidel (nt viiulil, tšellol) heli tekitamise vahend, mis koosneb elastsest puitridvast ja selle otste vahele pinguldatud jõhvidest

2. poogenpillil heli tekitamise vahend

poogend
[nimisõna, substantiiv]
1. paljundatava taime osa, mis poogitakse teisele taimele

2. alusele külgepoogitu

poogenpill
[nimisõna, substantiiv]
keelpill, millel heli tekitatakse poognaga

poognapaber
[nimisõna, substantiiv]
poognatena müüdav paber

poognatõmme
[nimisõna, substantiiv]
(pillimängul:) poogna liikumine üle pillikeelte

pook
[nimisõna, substantiiv]
1. Eesti naiste sõbade ja villaste seelikute värvilise mustriga äärispael, hrl kootud kirivöötehnikas

2. kõladega kootud vöö (Mulgimaal)

pook
[nimisõna, substantiiv]
ühe taime tükikese (hrl pookoksa) kasvama panemine teisele taimele

pookalus
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, mille külge paljundatava taime osa poogitakse

2. taim, mille külge poogitakse

pookealus
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, mille külge paljundatava taime osa poogitakse

2. taim, mille külge poogitakse

pookekoht
[nimisõna, substantiiv]
kahe taime osade ühendamise koht (taimede vegetatiivsel paljundamisel)

pookenuga
[nimisõna, substantiiv]
taimede pookimisel kasutatav nuga

pookija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pookimise teel viljapuid vm taimi paljundab

pookima
[tegusõna, verb]
1. taimeosa (hrl pookoksa) teise taime juurele või võrale nii liitma, et nad kokku kasvaksid, üks vegetatiivse paljundamise võtteid

2. pookoksa teisele taimele liitma

Ühendtegusõnad: juurde pookima, juurde pookima, külge pookimakülge pookima

pookima
[tegusõna, verb]
peksma, nahutama

Ühendtegusõnad: juurde pookima, juurde pookima, külge pookimakülge pookima

pookima
[tegusõna, verb]
(raamatut) köitma

Ühendtegusõnad: juurde pookima, juurde pookima, külge pookimakülge pookima

pookimine
[nimisõna, substantiiv]
ühe taime tükikese (hrl pookoksa) kasvama panemine teisele taimele

pookimisnuga
[nimisõna, substantiiv]
taimede pookimisel kasutatav nuga

pookimisviis
[nimisõna, substantiiv]
(vegetatiivsel paljundamisel:) viis, kuidas kahe taime osad kokkukasvamiseks ühendatakse (nt silmastamine, oksastamine)

pookoks
[nimisõna, substantiiv]
oks, mis on võetud paljundatavalt taimelt ja pandud kasvama teisele taimele

pookstav
[nimisõna, substantiiv]
1. omakäeliselt kirjatähtedega kirjutatud nimi teksti all

2. oma käega kirjutatud nimi teksti all

pookvaha
[nimisõna, substantiiv]
pookekoha katmiseks kasutatav vaha

pool
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. osutab, mis suunas või kohas keegi või miski paikneb

2. osutab kohta, kus midagi toimub

3. mingis suunas, mingis kohas

pool
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/2, üks kahest võrdselt jagatud osast

2. ½

3. vastav osa mingist mõõtühikust

pool
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl silindri- või koonusekujuline alus, millele keritakse lõng, filmilint, traat vms

2. see keritud materjal koos alusega

poola
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
poolakate või poola keelega seotud

poolaasta
[nimisõna, substantiiv]
1. poole kalendri- või õppeaasta pikkune ajavahemik

2. poole aasta või poole õppeaasta pikkune ajavahemik

pooladrik
[nimisõna, substantiiv]
poole adramaa suuruse talu pidaja feodaalajal

poolaeg
[nimisõna, substantiiv]
pool mänguaega sportmängu eraldi osana (nt korvpallis, jalgpallis)

poolahv
[nimisõna, substantiiv]
väike esikloomaline, kes tegutseb peamiselt öösiti (nt leemur, aie)

poolahviline
[nimisõna, substantiiv]
väike esikloomaline, kes tegutseb peamiselt öösiti (nt leemur, aie)

poolajavile
[nimisõna, substantiiv]
sportmängu esimese poolaja lõppu märkiv vilesignaal

poolakas
[nimisõna, substantiiv]
1. Poola põhirahva liige

2. Poola kodanik või elanik

3. Poola päritolu inimene

poolakeelne
[nimisõna, substantiiv]
1. poola keeles kõneldud või kirjutatud

2. poola keelt kasutav

poolalasti
[määrsõna, adverb]
osaliselt rõivastatuna või rõivastatuks, poolpalja kehaga

poolametlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ametlik, aga mõnevõrra vabamas vormis

2. mitte päris ametlikul teel (teatavaks) tehtud, saadud vms

poolapärane
[omadussõna, adjektiiv]
poolakatele või poola keelele omane või tunnuslik

poolass
[nimisõna, substantiiv]
(sõidukil:) võll, mis annab veorattale pöörleva liikumise

poolastuma
[tegusõna, verb]
poolapäraseks muutuma

poolatar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost poolakas

poolautomaat
[nimisõna, substantiiv]
seade või seadmete kogum, mis sooritab kogu töötsükli iseseisvalt, kuid tsükli kordamiseks vajab välist mõjutamist

poolautomaatne
[omadussõna, adjektiiv]
(süsteemide, seadmete kohta:) selline, kus osa toiminguid toimub automaatselt, osa tehakse käsitsi

poolavali
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
pooleldi avatud

poolavalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõigile ligipääsetav või kasutada olev, kuid teatavate (tegevus)piirangutega

2. paljudele teada olev, kuid avalikult mitte välja öeldud

poolavatud
[omadussõna, adjektiiv]
pooleldi avatud, mitte päris lahti olev

pooldajaskond
[nimisõna, substantiiv]
pooldajate kogum, pooldajad

pooldama
[tegusõna, verb]
1. midagi poolehoiuga toetama, millegi või kellegi poolt olema

2. toetama, poolt olema

poolduma
[tegusõna, verb]
1. (paljunedes) kaheks enam-vähem võrdseks osaks jagunema

2. pooleks minema

poole
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. mingisse suunda või kohta

2. mingis suunas, mingisse kohta

poole
[nimisõna, substantiiv]
üks kokkukäivatest pooltest

pooleaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuus kuud, pool aastat vana

2. poole aasta vanune

pooleaastaselt
[määrsõna, adverb]
poole aasta vanusena

poolearuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte täie mõistusega, (veidi) hull

2. veidi napakas

pooleesliide
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve ette liituv eesliite sarnane sõnaosa, nt ala- sõnas alamõõduline, üli- sõnas üliarmas

poolehoid
[nimisõna, substantiiv]
heakskiitev, heatahtlik, toetav suhtumine

poolehoidja
[nimisõna, substantiiv]
mõttekaaslane, kellegi toetaja või kellegagi samade ideede järgija

poolehoiuavaldus
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi oma poolehoiu väljendamiseks lausutud heakskiitvad, toetavad sõnad, korraldatud üritus vms

poolekilomeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
poole kilomeetri pikkune

poolekilone
[omadussõna, adjektiiv]
poole kilogrammi raskune

poolekopikaline
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga pool kopikat

poolekopikane
[nimisõna, substantiiv]
väärtusega, hinnaga pool kopikat

pooleks
[määrsõna, adverb]
1. kaheks võrdseks osaks või kahes võrdses osas

2. kahe(k)s osa(k)s katki

3. kaheks võrdseks osaks

4. kahes võrdses osas

pooleldi
[määrsõna, adverb]
1. poolest saadik, pooles ulatuses, mitte täies mahus või täiel määral

2. osaliselt, pooles ulatuses

pooleli
[määrsõna, adverb]
1. alles poole peal

2. lõpetamata

3. näitab, et mingi tegevus või toiming pole lõpetatud

4. poole peal[e], lõpetamata

pooleliitriline
[nimisõna, substantiiv]
pool liitrit mahutav

pooleliitrine
[omadussõna, adjektiiv]
pool liitrit mahutav

poolelus
[omadussõna, adjektiiv]
pooleldi elus, mitte veel surnud

poolemeelne
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. mitte täie mõistusega, (veidi) hull

2. veidi napakas

poolemees
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal poole talu omaniku kohta)

poolemeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
poole meetri pikkune

poolemilline
[omadussõna, adjektiiv]
poolemiljoniline, poole miljoni rahaühiku väärtuses

poolemõõduline
[omadussõna, adjektiiv]
täiemõõdulisega võrreldes palju väiksem

poolene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) pooleaastane

poolenisti
[määrsõna, adverb]
1. poolest saadik, pooles ulatuses, mitte täies mahus või täiel määral

2. osaliselt, pooles ulatuses

poolepäevane
[omadussõna, adjektiiv]
pool päeva vana või nii kaua kestev

poolerublaline
[nimisõna, substantiiv]
münt, mille väärtus on pool rubla

poolesaja-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 50 aastat vana

poolesajas
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 50.

2. arv: mingis järjekorras 50. kohal

poolest
[postpositsioon, tagasõna]
1. teatavast küljest

2. mingis suhtes, mingis mõttes

3. tõttu, pärast

poolestusaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik, mille vältel laguneb pool radioaktiivse aine ebastabiilsetest osakestest

2. aeg, mille jooksul laguneb pool radioaktiivse aine aatomitest

pooleteiseaastane
[omadussõna, adjektiiv]
umbes üks ja pool aastat vana või nii kaua kestev

pooleteiseinimesevoodi
[nimisõna, substantiiv]
kaheinimesevoodist kitsam ja üheinimesevoodist laiem voodi

pooleteisekordne
[omadussõna, adjektiiv]
umbes üks ja pool korda rohkem või suurem

pooleteisemeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe ja poole meetri pikkune

pooleteisene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vanuse kohta:) poolteiseaastane

2. poolteist ajaühikut kestev või poolteist muud ühikut omav

3. poolteise aasta vm ühiku suurune

pooleteisetunnine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (umbes) poolteist, üks ja pool tundi kestev

2. umbes poolteist, üks ja pool tundi kestev

pooleteistaastane
[omadussõna, adjektiiv]
umbes üks ja pool aastat vana või nii kaua kestev

pooleteistkordne
[omadussõna, adjektiiv]
umbes üks ja pool korda rohkem või suurem

pooleteisttunnine
[omadussõna, adjektiiv]
poolteist tundi kestev, ühe ja poole tunni pikkune

pooletera
[nimisõna, substantiiv]
(pooleterarendi kohta)

pooleterake
[nimisõna, substantiiv]
renditalupoeg, kes tasus omanikule rendiks poole oma põllusaagist

pooleteramees
[nimisõna, substantiiv]
renditalupoeg, kes tasus omanikule rendiks poole oma põllusaagist

pooleterarent
[nimisõna, substantiiv]
ajalooline rendi liik, mille puhul maaomanikule maksti rendimaksuna hrl pool viljasaagist

pooletonnine
[omadussõna, adjektiiv]
pool tonni ehk 500 kilo kaaluv

pooletoobine
[omadussõna, adjektiiv]
väärtuselt, mõistuselt vm omaduste poolest mitte kõige paremal tasemel

pooletuhandes
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras 500.

pooletunnine
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) 30 minutit, pool tundi kestev

pooleütlev
[nimisõna, substantiiv]
1. kääne, mis väljendab midagi mööda liikumist (nt meritsi, maitsi)

2. kääne, mis väljendab midagi mööda liikumist

poolfabrikaat
[nimisõna, substantiiv]
pooleldi valmis, mitte lõpuni töödeldud toiduaine vm toode

poolfiguur
[nimisõna, substantiiv]
inimese kujutis umbes pooles ulatuses

poolfinaal
[nimisõna, substantiiv]
võistlus lõppvõistlustele, finaali pääsejate väljaselgitamiseks

poolfinaaljooks
[nimisõna, substantiiv]
jooks poolfinaalis finalistide selgitamiseks

poolfinaalmäng
[nimisõna, substantiiv]
võistluste poolfinaali kohtumine finaali pääsejate väljaselgitamiseks

poolfinaalseeria
[nimisõna, substantiiv]
1. võistluste poolfinaali järgus peetavad kahe meeskonna või võistleja omavahelised kohtumised, mille võitja pääseb finaali

2. võistluste poolfinaali järgus peetavad kahe meeskonna või võistleja omavahelised kohtumised, kohtumiste võitja pääseb finaali

poolfinaalturniir
[nimisõna, substantiiv]
turniir finaalturniirile pääsejate väljaselgitamiseks

poolfinalist
[nimisõna, substantiiv]
poolfinaali pääsenud võistleja või meeskond

poolhaagis
[nimisõna, substantiiv]
haagis, millele mõjuvast raskusjõust osa kandub sõidukile

poolhaige
[omadussõna, adjektiiv]
pooleldi haige, mitte päris terve

poolharitlane
[nimisõna, substantiiv]
pooliku haridusega inimene

poolheliline
[omadussõna, adjektiiv]
(hääliku kohta:) helilise algusosaga ja helitu lõpuosaga (või vastupidi)

poolhull
[omadussõna, adjektiiv]
natuke (nagu) mõistuse kaotanud, mõningaid hullusele sarnaseid jooni väljendav

poolhämar
[nimisõna, substantiiv]
nõrgalt valgustatud, veidi hämar

poolhämarus
[nimisõna, substantiiv]
hämaravõitu olek, nõrk valgustatus

poolihääli
[määrsõna, adverb]
vaikse häälega, väga vaikselt, poole häälega

poolik
[omadussõna, adjektiiv]
1. pooleks tehtud või läinud

2. poole peal olev, poolest saadik täis

poolikult
[määrsõna, adverb]
1. mitte täies mahus või täiel määral, ses mõttes ebapiisavalt, mittetäielikult

2. nii, et mingi terviku teine pool on puudu, poolikuna

poolikus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebatäiuslikkus

2. ebapiisavus, lõpuleviimatus

poolilm
[nimisõna, substantiiv]
1. suurilmaelu eeskätt välist külge matkivad inimesed

2. suurilmaelu eeskätt välist külge matkiv seltskond

poolilmadaam
[nimisõna, substantiiv]
kõrgemas seltskonnas liikuv kergemeelne naine

poolima
[tegusõna, verb]
(lõnga, niiti vms) poolile kerima

poolimismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin lõnga või niidi poolile kerimiseks

poolimismehhanism
[nimisõna, substantiiv]
õmblusmasina mehhanism niidi poolile kerimiseks

poolinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. (rahvausundis:) pooles osas inimene, pooles loom vm olend

2. pooleldi inimene

3. mitteväärtuslik inimene

poolinimene-poolhärg
[nimisõna, substantiiv]
olend, kes on pooles osas inimene, pooles härg

poolinimene-pooljumal
[nimisõna, substantiiv]
olend, kes on pooles osas inimene ja pooles jumal

poolipesa
[nimisõna, substantiiv]
(õmblusmasinal vms:) koht, kuhu paigutatakse pool

poolipõhi
[nimisõna, substantiiv]
alus (toruke), millele koelõng keritakse (kangakudumisel)

poolistukil
[määrsõna, adverb]
lamavas asendis nii, et ülakeha on ülespoole tõstetud ja millegi vastu toetatud

poolistukile
[määrsõna, adverb]
asendisse, kus lamaja ülakeha on ülespoole tõstetud (millegi vastu toetatud)

poolistuli
[määrsõna, adverb]
lamavas asendis nii, et ülakeha on ülespoole tõstetud ja millegi vastu toetatud

poolitaja
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis midagi kaheks (võrdseks) osaks jagab, miski, mis poolitab

poolitama
[tegusõna, verb]
1. kaheks (võrdseks) osaks jaotama, pooleks tegema

2. pooleks jagama

pooliti
[määrsõna, adverb]
1. poolest saadik, pooleldi, osaliselt

2. pooleldi, osaliselt

poolituma
[tegusõna, verb]
kaheks osaks, pooleks jagunema

poolitus
[nimisõna, substantiiv]
poolitamine

poolitusjoon
[nimisõna, substantiiv]
kriips, mis kergendab tableti poolitamist

poolituskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht sõnas, kust teda saab tekstirea lõpus poolitada

poolitusmärk
[nimisõna, substantiiv]
sidekriips rea lõpus, mis näitab sõnaosa kandmist järgmisele reale

poolivokk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne lõnga poolile kerimise riist (kangakudumisel)

pooljaam
[nimisõna, substantiiv]
raudteejaam, kus rong peatub nõudmisel ja kus pileteid ei müüda

pooljoostes
[määrsõna, adverb]
pooleldi joostes, (pooleldi) hästi kiiresti kõndides

pooljuht
[nimisõna, substantiiv]
väikese elektrijuhtivusega hrl kristalliseerunud aine, mille eritakistus on suurem kui elektrijuhil ja väiksem kui dielektrikul (nt räni, germaanium)

pooljuhtlaser
[nimisõna, substantiiv]
kahe elektroodiga elektronseadis, mis tekitab stimuleeritud kiirgusvoo

pooljuhtmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
väga suure puhtusastmega materjal, mis elektrilistelt omadustelt on pooljuht ehk elektrijuhi ja mittejuhi vahepealne (kasutatakse nt elektroonikas)

pooljuhtseadis
[nimisõna, substantiiv]
pooljuhis esinevatel elektrinähtustel põhinev elektronseadis (nt transistor)

pooljuhuslik
[omadussõna, adjektiiv]
pooleldi juhuslik

pooljumal
[nimisõna, substantiiv]
pooleldi jumalikku päritolu või mingite jumalike omadustega kangelane mütoloogias või religioonis

pooljuubel
[nimisõna, substantiiv]
sünnipäev, mil vanust näitab 5-ga lõppev arv (nt 15, 45)

pooljämevill
[nimisõna, substantiiv]
jämevillast veidi peenema, aga poolpeenvillast jämedama kiuga vill

pooljärelliide
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve järele liituv järelliite sarnane sõnaosa, nt -võitu sõnas suurevõitu, -mees sõnas lehemees

pooljäätis
[nimisõna, substantiiv]
(magustoit:) külmutatud kreem vahukoorest ja munakollastest, millele võib olla lisatud marju vm

poolkaar
[nimisõna, substantiiv]
1. kujult poolt ringjoont meenutav joon, selline moodustis või liikumistee

2. poolringi kujuga pinnaosa

poolkaarjas
[omadussõna, adjektiiv]
osalt, pooleldi kaarekujuline

poolkaitse
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) osaline kaitseasend väljaku keskme pool, kus võidakse ka rünnata

poolkaitsja
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) mängija, kes täidab peamiselt kaitsja ülesandeid, kuid mõnes mänguolukorras tegutseb ka ründajana

poolkasukas
[nimisõna, substantiiv]
lühike kasukas

poolkeelne
[nimisõna, substantiiv]
võimetu end mingis keeles selgelt väljendama

poolkeelsus
[nimisõna, substantiiv]
poolik keeleoskus, võimetus end mingis keeles selgelt väljendada

poolkelder
[nimisõna, substantiiv]
keldrikorrus, mis on suuremalt osalt maapinnast kõrgemal

poolkelpkatus
[nimisõna, substantiiv]
katus, millel on kelba ülemise osa asemel väike viil

poolkera
[nimisõna, substantiiv]
poole kera kujuline keha

poolkerajas
[omadussõna, adjektiiv]
poole kera kujuline

poolkerakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult poolikut kera meenutav

poolkibe
[omadussõna, adjektiiv]
mitte päris kibe, pooleldi kibe (hrl toiduainete kohta)

poolkinnas
[nimisõna, substantiiv]
sõrmeotsi või sõrmi vabaks jättev kinnas

poolkinni
[määrsõna, adverb]
pooleldi kinni, pooleldi suletud

poolkinnine
[omadussõna, adjektiiv]
pooleldi kinni olev, pooleldi suletud

poolkirjaoskamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes kirjutab vigaselt

2. kehva haridusega

poolkogemata
[määrsõna, adverb]
pooleldi kogemata, peaaegu juhuslikult

poolkoib
[nimisõna, substantiiv]
(toiduna:) linnu koiva väiksem, ilma kintsuta osa

poolkoks
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivi töötlemisel, õhu juurdepääsuta kuumutamisel (ehk utmisel) tekkiv tahke jääk

poolkolmat
[määrsõna, adverb]
(rahvapäraselt lonkava kõndimise kohta)

poolkorrus
[nimisõna, substantiiv]
1. madal hrl ülemine majakorrus

2. kõrgesse ruumi ehitatud lisakorrus

poolkristall
[nimisõna, substantiiv]
hariliku klaasi ja kristallklaasi vahepealne klaas

poolkuiv
[omadussõna, adjektiiv]
(veini, siidri kohta:) mitte päris kuiv, sellest mõnevõrra suurema suhkrusisaldusega

poolkurt
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes kuuleb halvasti

poolkuu
[nimisõna, substantiiv]
taevas poolringina või sirbina nähtav Kuu

poolkuujas
[omadussõna, adjektiiv]
kitsas ja kaarjas, kuusirbi kujuga

poolkuuklapp
[nimisõna, substantiiv]
aordi ja kopsuarteri algusosas paiknev paariline elund, mis aitab vältida vere tagasivalgumist suurtest veresoontest

poolkuukujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult poolkuud meenutav

poolkuuldavalt
[määrsõna, adverb]
vaikse häälega, väga vaikselt, poole häälega

poolkõdunenud
[omadussõna, adjektiiv]
mitte veel päris kõdunenud või pehkinud

poolkõrb
[nimisõna, substantiiv]
1. hõreda taimkattega sademetevaene stepi ja kõrbe üleminekuala parasvöötmes ja lähistroopikas

2. savanni ja kõrbe üleminekuala troopikas

poolkõrbeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. poolkõrbele iseloomulik

2. poolkõrbega iseloomustuv

poolkõrge
[omadussõna, adjektiiv]
keskmise kõrgusega

poolkõva
[omadussõna, adjektiiv]
mitte päris kõva

poolkükk
[nimisõna, substantiiv]
kükk pooleldi kõverdatud jalgadega

poolkülili
[määrsõna, adverb]
(hrl inimese või sõiduki kohta:) pooleldi külje peal või peale

poolküliti
[määrsõna, adverb]
(hrl inimese või sõiduki kohta:) pooleldi külg ees

poolkülitsi
[määrsõna, adverb]
(hrl inimese või sõiduki kohta:) pooleldi külg ees

poolküljetsi
[määrsõna, adverb]
(hrl inimese või sõiduki kohta:) pooleldi külg ees

poolküps
[omadussõna, adjektiiv]
1. (puuviljade, marjade, teravilja kohta:) pooleldi küps, osaliselt valminud

2. pooltoores

poollagunenud
[omadussõna, adjektiiv]
(hoonete, esemete kohta:) pooleldi lagunenud, üsna katkine

poollahti
[määrsõna, adverb]
poolest saadik lahti

poollahtine
[omadussõna, adjektiiv]
pooleldi avatud

poollamaskil
[määrsõna, adverb]
pooleldi lamavas asendis

poollamaskile
[määrsõna, adverb]
pooleldi lamavasse asendisse

poollegaalne
[omadussõna, adjektiiv]
teatavas osas, ulatuses seaduslik, muus osas ebaseaduslik

poollinane
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. (riide kohta:) hrl linase koe ja puuvillase lõimega

2. selline riie või sellisest materjalist rõivas

poollootos
[nimisõna, substantiiv]
sirge seljaga istumisasend, kus jalad on ristamisi nii, et üks labajalg toetub vastasjala reie alumisele küljele, teine vastasjala reie pealmisele küljele (nt joogas)

poolläbipaistev
[omadussõna, adjektiiv]
selline, läbi mille on teisel pool olev osaliselt näha

poolmaailm
[nimisõna, substantiiv]
1. suurilmaelu eeskätt välist külge matkivad inimesed

2. suurilmaelu eeskätt välist külge matkiv seltskond

poolmagus
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl veini, aga ka muu toiduaine kohta:) mitte päris magus, pooleldi magus

poolmailer
[nimisõna, substantiiv]
800 meetri jooksja, algselt poole miili jooksja

poolmantel
[nimisõna, substantiiv]
poolpikk kerge mantel

poolmaraton
[nimisõna, substantiiv]
pikamaajooks kergejõustikualana (pool maratonijooksu distantsist, 210975 km)

poolmask
[nimisõna, substantiiv]
ainult nina ja suud kattev gaasimask

poolmetall
[nimisõna, substantiiv]
lihtaine, mis omaduste poolest on metalli ja mittemetalli vahepealne aine (nt astaat, antimon)

poolmetsik
[omadussõna, adjektiiv]
1. pooleldi looduslik või metsistunud

2. lõpuni kodustamata, (suurelt) osalt tsiviliseerimata

poolmuidu
[määrsõna, adverb]
väga odavalt, tühise tasu eest

poolmõis
[nimisõna, substantiiv]
hrl väike põllumajanduslikult iseseisev mõis, millel puudusid rüütlimõisa õigused

poolmäda
[omadussõna, adjektiiv]
(puidu, puitesemete, puu- või köögivilja kohta:) pooleldi, osalt mädanenud

poolmädanenud
[omadussõna, adjektiiv]
(puidu, puitesemete, puu- või köögivilja kohta:) pooleldi, osalt mädanenud

poolnaeratus
[nimisõna, substantiiv]
põgus naeratus

poolnahkköide
[nimisõna, substantiiv]
köide, mille puhul on nahaga kaetud raamatu selg, mõnikord ka kaante nurgad

poolnaljatamisi
[määrsõna, adverb]
pooleldi naljatades, naljaga pooleks

poolnelson
[nimisõna, substantiiv]
teatud maadlusvõte partermaadluses

poolnoot
[nimisõna, substantiiv]
muusikaline noot helivältusega pool täisnooti

poolnäljas
[omadussõna, adjektiiv]
pooleldi alatoidetuna (mitte päris näljas)

pooloimetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. üsna uimane ja vaevu võimeline liikuma või tegutsema

2. peaaegu meelemärkusetu

poolpaks
[omadussõna, adjektiiv]
1. vedela ja paksu vahepealne (hrl toidu kohta)

2. poolvedel

poolpaljalt
[määrsõna, adverb]
(väga) napilt rõivastatuna

poolpaljas
[omadussõna, adjektiiv]
napis rõivastuses, pooleldi katmata (kehaga)

poolpalk
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkupidi keskelt lõhkisaetud palgi poolik

2. pikkupidi lõhkisaetud

poolpansion
[nimisõna, substantiiv]
(nt hotellis:) majutus koos kahe söögikorraga päevas, hrl hommiku- ja õhtusöögiga

poolparasiit
[nimisõna, substantiiv]
roheliste lehtedega taim (nt härghein, puuvõõrik), mis osa oma toitainetest toodab ise, osa aga saab teiselt taimelt

poolparukas
[nimisõna, substantiiv]
soengut täiendavad valejuuksed, osaline parukas

poolpaus
[nimisõna, substantiiv]
poolnoodi pikkune paus

poolpeenvill
[nimisõna, substantiiv]
peenvillast veidi jämedama, aga pooljämevillast peenema kiuga vill

poolpeenvillalammas
[nimisõna, substantiiv]
lammas, kellelt saadakse peenvillast veidi jämeda kiuga villa ja ka liha

poolpeetud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (riiete, jalanõude kohta:) kantud, pooleldi kulunud

2. (muu kohta:) kasutatud, mitte enam uus

3. kantud, pooleldi kulunud

poolpehme
[omadussõna, adjektiiv]
mitte päris pehme

poolpidune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (riiete, jalanõude kohta:) kantud, pooleldi kulunud

2. (muu kohta:) kasutatud, mitte enam uus

3. kantud, pooleldi kulunud

poolpikk
[omadussõna, adjektiiv]
pikapoolne, mitte täispikk

poolpilukil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(silmade kohta:) natuke, mitte päris pilukil

poolpilves
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(ilmaga seoses:) vahelduva pilvisusega, vahelduvalt pilvine

poolpime
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) halvasti nägev

2. halvasti nägev

poolpimedus
[nimisõna, substantiiv]
1. hämarus, valguse vähesus

2. hämarus, poolpimedus

pool-pooliti
osaliselt, pooliti

poolprofiil
[nimisõna, substantiiv]
kellegi näo kujutis umbes 45-kraadises külgvaates

poolpunane
[omadussõna, adjektiiv]
pahempoolsusse kalduv, veidi pahempoolsete vaadetega

poolpurjus
[omadussõna, adjektiiv]
mõnevõrra joobnud, mitte päris purjus

poolpõigiti
[määrsõna, adverb]
1. 45-kraadisest nurgast väiksema nurga all

2. pooleldi külg ees

poolpõiki
[määrsõna, adverb]
1. 45-kraadisest nurgast väiksema nurga all

2. pooleldi külg ees

poolpõlenud
[omadussõna, adjektiiv]
1. tules, tulekahjus osaliselt kahjustada saanud

2. pooleldi ära põlenud

poolpõll
[nimisõna, substantiiv]
ilma ülaosata põll

poolpõõsas
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille varre alumine osa puitub ja ülemine osa jääb rohtseks (nt koirohi, soopihl)

poolpäev
[nimisõna, substantiiv]
pool päeva (nt tööpäeva kohta)

poolpööre
[nimisõna, substantiiv]
1. pööre 180° või 90°

2. (ebamäärasemalt:) väiksem pööre

poolpüha
[nimisõna, substantiiv]
laupäev vm puhke- või tähtpäev, mitte otsene kirikupüha

poolpüsti
[määrsõna, adverb]
pooleldi, mitte päris püsti

poolraskekaal
[nimisõna, substantiiv]
1. (raskejõustikus, nt poksis ja maadluses:) üks raskemaid kaalukategooriaid

2. kaalukategooria poksis, maadluses ja tõstmises

poolraskekaallane
[nimisõna, substantiiv]
1. (raskejõustikus, nt poksis ja maadluses:) poolraskekaalus võistlev sportlane

2. poolraskekaalus võistlev sportlane

poolring
[nimisõna, substantiiv]
poole ringi kujuline joon või moodustis

poolringikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult poolikut ringi meenutav

poolringjoon
[nimisõna, substantiiv]
poole ringi kujuline joon

poolringkanal
[nimisõna, substantiiv]
sisekõrva osa, milles paiknevad keha asendit reguleerivad tunderakud

poolrändkarjandus
[nimisõna, substantiiv]
karjatamisviis, kus teatud ajaperioodil karjaga rännatakse ja teatud ajal ollakse paikne

poolsaabas
[nimisõna, substantiiv]
lühikese sääreosaga, hrl pahkluuni ulatuv saabas

poolsaar
[nimisõna, substantiiv]
1. kaugele merre või järve ulatuv maismaaosa

2. maa osa, mis ulatub kaugele merre või järve

poolsada
[arvsõna, numeraal]
hulgalt, koguselt (umbkaudu) 50

poolsajand
[nimisõna, substantiiv]
viiskümmend aastat

poolsalaja
[määrsõna, adverb]
pooleldi salaja, mitte päris avalikult või seaduslikult

poolsalajane
[omadussõna, adjektiiv]
pooleldi salajane, mitte päris avalik või seaduslik

poolsammas
[nimisõna, substantiiv]
1. müüriga seotud, pikisuunas poolitatud sammas ehisvormina

2. ehisvorm

poolsant
[nimisõna, substantiiv]
tugevasti vigastatud, viletsas seisus, pooleldi sant

poolsegane
[omadussõna, adjektiiv]
(millegi mõjul) mitte päris mõistuse juures

poolsosinal
[määrsõna, adverb]
vaiksel, summutatud häälel, (nagu) midagi varjates

poolspagaat
[nimisõna, substantiiv]
spagaat, mille puhul üks jalg on põlvest kõverdatud ja teine taha sirutatud

poolsuhkrupeet
[nimisõna, substantiiv]
söödaks kasvatatav rohttaim, mille juurikas on väiksema suhkrusisaldusega kui suhkrupeedi oma

poolsuitsuvorst
[nimisõna, substantiiv]
lühemat aega suitsutatud suurema niiskusesisaldusega suitsuvorst

poolsuletud
[omadussõna, adjektiiv]
pooleldi suletud

poolsurnud
[omadussõna, adjektiiv]
1. peaaegu surnud

2. ehmatusest kangestunud

poolsõjaväeline
[omadussõna, adjektiiv]
osalt sõjaväeline, mõnede sõjaväelisele omaste tunnustega

poolsõõr
[nimisõna, substantiiv]
poole ringi kujuline joon või moodustis

poolsünteetiline
[omadussõna, adjektiiv]
(materjali, aine kohta:) pooleldi kunstlikult saadud, osaliselt looduslikke aineid sisaldav

poolt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. osutab suunda või kohta, kust keegi või miski lähtub või kus miski aset leiab

2. mingist suunast või kohast

pooltaimetoitlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes sööb taimset toitu ja ainukese loomse lihana väheses koguses mereande või linnuliha

2. inimene, kes ei söö loomset liha, kuid sööb taimse toidu kõrval muna- ja piimatooteid ning mett vm loomseid saadusi

pooltaimetoitlus
[nimisõna, substantiiv]
(inimeste kohta:) toitumine, kus peamiselt taimset päritolu toidu kõrval on lubatud ka mõningad loomsed toidud

pooltald
[nimisõna, substantiiv]
jalatsitalla eesmist osa tugevdav kiht

pooltaltsas
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade kohta:) mitte päris taltsas, pooleldi inimestega harjutatud või harjunud

pooltargument
[nimisõna, substantiiv]
midagi pooldav, pooltolemist põhjendav argument

poolteadvusetu
[omadussõna, adjektiiv]
pooleldi teadvuseta

poolteiseinimesevoodi
[nimisõna, substantiiv]
kaheinimesevoodist kitsam ja üheinimesevoodist laiem voodi

poolteisekordne
[omadussõna, adjektiiv]
poolteist korda suurem või rohkem

poolteisemeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe ja poole meetri pikkune

poolteisene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vanuse kohta:) poolteiseaastane

2. poolteist ajaühikut kestev või poolteist muud ühikut omav

3. poolteise aasta vm ühiku suurune

poolteisetunnine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (umbes) poolteist, üks ja pool tundi kestev

2. umbes poolteist, üks ja pool tundi kestev

poolteist
[arvsõna, numeraal]
1. üks ja pool

2. üks ja pool (1,5)

poolteistkümmend
[arvsõna, numeraal]
viisteist

poolteistsada
[arvsõna, numeraal]
hulgalt, koguselt (umbkaudu) 150

pooltekk
[nimisõna, substantiiv]
1. osaline tekk paadil

2. teki teatud osa purjekal

pooltelg
[nimisõna, substantiiv]
(sõidukil:) võll, mis annab veorattale pöörleva liikumise

pooltevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
eri osapooli hõlmav, nende vahel toimuv

poolthääl
[nimisõna, substantiiv]
1. hääletamisel poolt antud hääl

2. pooltarvamus

pooltki
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutava sõnana:) poole võrragi, üldsegi (mitte)

2. kaugeltki

pooltoode
[nimisõna, substantiiv]
pooleldi valmis, mitte lõpuni töödeldud toiduaine vm toode

pooltoon
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse ja varju (või heleda ja tumeda) murtud üleminekutoon

2. valguse ja varju murtud üleminekutoon

pooltoores
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte päris küps või valmis

2. toidu kohta

pooltuli
[nimisõna, substantiiv]
(sõiduki lähitule kohta)

pooltund
[nimisõna, substantiiv]
pool tundi

pooltuttav
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. selline, keda tuntakse pealiskaudselt, natuke

2. natuke tuttav inimene

pooltuul
[nimisõna, substantiiv]
(meresõidul:) küljetuul

pooltõde
[nimisõna, substantiiv]
mitte kogu tõde, poolik tõde

pooltõsiselt
[määrsõna, adverb]
kergemalt suhtudes, mitte päris tõsiselt

pooltäis
[omadussõna, adjektiiv]
poolest saadik täis, pooleldi täitunud

pooltühi
[omadussõna, adjektiiv]
poolest saadik tühi, pooleldi täidetud

pooluks
[nimisõna, substantiiv]
1. umbes poole ukseava kõrgune uks (nt vanasti rehetare välimise uksena)

2. pooluks

pooluni
[nimisõna, substantiiv]
kerge uni, magamise ja ärkveloleku vaheseisund

poolus
[nimisõna, substantiiv]
1. Maa pinna ja tema pöörlemistelje kumbki lõikumispunkt, põhja- või lõunapoolus

2. piirkond selle ümber

pooluseking
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrimasina magnetpooluse osa, mis jaotab magnetvoo tihedust

2. elektrimasinal

poolusking
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrimasina magnetpooluse osa, mis jaotab magnetvoo tihedust

2. elektrimasinal

poolvahuvein
[nimisõna, substantiiv]
süsihappegaasiga rikastatud vein, milles on rõhku 1 – 2,5 bari, kerge mulliga vein

poolvalge
[omadussõna, adjektiiv]
osaliselt, pooleldi valge

poolvalgus
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrk valgus, nt hämarus

2. nõrk valgus

poolvali
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) mitte päris tugev, tasandatud

poolvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõpetamata, pooleli olev

2. lõpetamata

poolvargsi
[määrsõna, adverb]
pooleldi salaja, üsna märkamatult, ettevaatlikult

poolvari
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu valgus langeb osaliselt, osaline, kerge vari

poolvarjuline
[omadussõna, adjektiiv]
(kasvukohaga seoses:) selline, kuhu päike paistab lühikest aega, nõrgema valgusega

poolvedel
[omadussõna, adjektiiv]
tihkema konsistentsiga kui vedel, ent mitte päris tahke

poolveeline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl looma kohta:) osalt veelise, osalt maise eluviisiga, mõnede veelise tunnustega

poolvend
[nimisõna, substantiiv]
vend ühe ühise vanema järgi

poolvenelane
[nimisõna, substantiiv]
pooleldi venelane

poolverd
[omadussõna, adjektiiv]
segavereline

poolvigane
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, looma vms kohta:) kehaliselt peaaegu vigane või vigastatud

poolviilkatus
[nimisõna, substantiiv]
viilkatuse erikuju, kus kolmnurkse täisviilu tipp on asendatud väikese kelbaga

poolvillane
[omadussõna, adjektiiv]
(lõnga, kanga kohta:) villast ja lina, puuvilla vm kiudu sisaldav

poolviltu
[määrsõna, adverb]
1. (veidi) viltu

2. poolpõiki

poolviltune
[omadussõna, adjektiiv]
mõnevõrra, veidi viltune

poolvokaal
[nimisõna, substantiiv]
konsonant, mida hääldatakse sarnaselt vokaaliga hõõrdumiskahinata (nt j, w sõnades majja, laua)

poolvõõras
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida tuntakse-teatakse vähe

poolvägisi
[määrsõna, adverb]
mitte päris vabatahtlikult, mõningase sunni või pingutusega

poolvärss
[nimisõna, substantiiv]
üks osa (tsesuuri abil) kaheks osaks liigendatud värsist (nt Öö kella seitsmeni / käib ümber tara)

poolvääriskivi
[nimisõna, substantiiv]
madalamasse väärtusklassi kuuluv vääriskivi, hrl kaevandatav mineraal, kivim või orgaaniline aine, mida kasutatakse peamiselt ehete valmistamiseks (nt ametüst, türkiis, merevaik)

poolõde
[nimisõna, substantiiv]
õde ühe ühise vanema järgi

poolärkvel
[määrsõna, adverb]
une ja ärkveloleku vahepealses seisundis

poolümar
[omadussõna, adjektiiv]
(ligilähedaselt) poolringi kujuga

poolümmargune
[omadussõna, adjektiiv]
(ligilähedaselt) poolringi kujuga

poom
[nimisõna, substantiiv]
rõhtne puu või tala vintsi kinnitamiseks, et asju vm materjali üles tõsta (nt keskaegses kindluses, hoone vintskapis)

pooma
[tegusõna, verb]
1. surmama sel moel, et silmus suleb surmatava hingamiselundid ja kaela veresooned tema enda keha raskusega

2. kedagi tapma nii, et talle seotakse nöör ümber kaela ja lastakse tal kukkuda

Ühendtegusõnad: üles poomaüles pooma

poomiharjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. võimlemisharjutus poomil

2. vastav riistvõimlemise ala

poomine
[nimisõna, substantiiv]
teatav paberil mängitav äraarvamismäng, kus valede tähtede pakkumise eest moodustub võllas ja poodu

poomisnöör
[nimisõna, substantiiv]
ülespoomiseks kasutatud nöör

poomissurm
[nimisõna, substantiiv]
surm poomise läbi

poomkant
[nimisõna, substantiiv]
1. palgi pealispinna mahasaagimata osa saematerjali mingil küljel või serval

2. saematerjalile jäänud tüve pealispinna osa

poomkantlaud
[nimisõna, substantiiv]
poomkandiga laud

poomkantpruss
[nimisõna, substantiiv]
poomkandiga pruss

poomvill
[nimisõna, substantiiv]
1. puuvillapõõsa seemnetelt eraldatud kiud, millest kedratakse lõnga riide valmistamiseks

2. sellest lõngast kootud riie

3. teatud taimest saadav materjal, millest tehakse riiet

poonel
[nimisõna, substantiiv]
masin põranda poonimiseks

poonima
[tegusõna, verb]
1. põrandat vahaga läikivaks hõõruma

2. põrandat vahatama

poonimismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin põranda poonimiseks

poonimisvaha
[nimisõna, substantiiv]
poonimisel kasutatav vaha

poonu
[nimisõna, substantiiv]
end üles poonud inimene

pooppuu
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Lääne-Eestis kasvav, ka ilupuuna tuntud ovaalsete lehtede ja oranžpunaste viljadega puu

2. pihlakas

poor
[nimisõna, substantiiv]
1. väike õõs, auguke, ava tahkes aines, tühik aineosakeste vahel

2. väike õõs, auguke

poord
[nimisõna, substantiiv]
laeva, paadi külg või ülemine äär

pooriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (naha kohta:) suurte pooridega

2. suurte nahapooridega

poorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (tahke aine kohta:) väikseid õõsi, augukesi, avasid sisaldav

2. pooridega, urbne

poorsus
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude pooride esinemine tahkes aines

2. urbsus

poort
[nimisõna, substantiiv]
1. mustriga ilustatud riba, lint või nöör rõivaste, tapeedi vm äärel

2. äärekaunistus, äärispael

poortrahhee
[nimisõna, substantiiv]
taime juhtkoe puiduosas vett ja mineraalaineid transportiv soon, mille külgmistes rakukestades on koobasjad poorid

poos
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaasend või -hoiak

2. kehaasend, seisang

3. teesklev hoiak

poose
[omadussõna, adjektiiv]
moekas, popp

poosekas
[omadussõna, adjektiiv]
moekas, popp

poosetama
[tegusõna, verb]
eputama, uhkeldama

poosetis
[nimisõna, substantiiv]
poosetav isik

poosima
[tegusõna, verb]
1. pildi tegemiseks mingis asendis fotograafi või kunstniku ees olema

2. selles asendis fotol või maalil olema

3. pildi tegemiseks

poost
[nimisõna, substantiiv]
tükkidest kokku külmunud jää

pootshaak
[nimisõna, substantiiv]
1. pika varre otsas olev ühe sirge ja ühe kõvera haruga teraskonks

2. teraskonksuga ritv

pootsman
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva tekimeeskonna ülem, kelle juhtimisel madrused hooldavad laeva keret, tekke, tekiseadmeid vms

2. laevatööde juhataja

pootsmanitool
[nimisõna, substantiiv]
1. trossi ja ploki abil liikuv iste laevamasti tõusmiseks

2. iste laevamasti tõusmiseks

popansambel
[nimisõna, substantiiv]
popmuusikat esitav ansambel

popeliin
[nimisõna, substantiiv]
1. tihedakoeline puuvill- või siidriie

2. riidesort

popiidol
[nimisõna, substantiiv]
laulja, muusik vm popmuusikaga tegelev inimene, keda jumaldatakse ja austatakse

popikoon
[nimisõna, substantiiv]
popkultuuri tüüpiline kehastus, kultuslikke jooni omav sümbol, hrl muusik, näitleja vm

popikuningas
[nimisõna, substantiiv]
(väga tuntud poplaulja ja laululooja, eriti Michael Jacksoni kohta)

popilt
[määrsõna, adverb]
moekalt

popipäev
[nimisõna, substantiiv]
(koolist) põhjuseta puudutud päev

popitama
[tegusõna, verb]
1. (korduvalt) koolist, harvemini mujalt põhjuseta puuduma

2. poppi tegema

popitegemine
[nimisõna, substantiiv]
koolist põhjuseta puudumine

popkorn
[nimisõna, substantiiv]
1. maisiterad, mis röstimisel paisudes ja lõhkedes muutuvad valgeks massiks, mida süüakse soola või suhkruga maitsestatult

2. maisist tehtud kohevad valged tükid, mida saab süüa soolasena või magusana

popkultuur
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutusvormid, mis meeldivad ühiskonnas paljudele (nt filmid, telesaated, popmuusika)

popkunst
[nimisõna, substantiiv]
kunstivool, mis abstraktsionismile vastandudes rõhutab tegelikkust, kasutades teostes palju kollaaži, montaaži, argiesemeid

popkunstnik
[nimisõna, substantiiv]
popkunsti viljeleja

poplaul
[nimisõna, substantiiv]
popmuusika valda kuuluv, rokkmuusika ja lööklaulu stiili- ja kõlaomadusi ühendav laul

poplaulja
[nimisõna, substantiiv]
laulja, kes esitab popmuusika valda kuuluvaid, rokkmuusika ja lööklaulu stiili- ja kõlaomadusi ühendavaid laule

popliin
[nimisõna, substantiiv]
1. tihedakoeline puuvill- või siidriie

2. riidesort

poploor
[nimisõna, substantiiv]
nüüdisfolkloor (nt killud, anekdoodid, lauluparoodiad, õudus- ning ufojutud)

popmuusik
[nimisõna, substantiiv]
popmuusika esitaja või looja

popmuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. laiadele hulkadele (eriti noortele) suunatud haarava rütmiga laulu- ja tantsumuusika, nüüdisaegne populaarne meelelahutusmuusika

2. popmuusika

popp
[omadussõna, adjektiiv]
1. moekas, eriti soositud, (väga) populaarne

2. moekas, väga populaarne

popp
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu preester

poppar
[nimisõna, substantiiv]
1. popmuusik

2. popmuusika fänn

poprokk
[nimisõna, substantiiv]
1960. aastail Suurbritannias ja USAs tekkinud muusikastiil, mis ühendab pop- ja rokkmuusika elemente

pops
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maata või vähese maaga, suurema talu maal hrl saunas elav kehvtalupoeg

pops
[nimisõna, substantiiv]
lühike tuhm mootori töötamise, millegi kerge kukkumise, põrkamise heli

pops
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest tuhmi mootori töötamise, millegi kerge kukkumise, põrkamise heli

popsatama
[tegusõna, verb]
1. järsku, korraks lühikest tuhmi heli kuuldavale laskma

2. sellise heli saatel midagi tegema

popsik
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune ketas telefoni tagaküljel, mis teeb telefoni käeshoidmise kindlamaks, sellest filmivaatamise mugavamaks ning sobib ka nt kõrvaklapijuhtme kinnitamiseks

popsikoht
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse maata või vähese maaga kehvtalupoja, vabadiku või popsi kasutuses olev maa ja majapidamine

popsiküla
[nimisõna, substantiiv]
ligistikku paiknevad popsikohad

popsima
[tegusõna, verb]
1. pahvakuid õhku lastes (piipu) suitsetama

2. piipu vm

popsimentaliteet
[nimisõna, substantiiv]
kitsarinnaline, piiratud, omakasupüüdlik, justkui popsile ja mitte peremehele omane eluhoiak

popsipäev
[nimisõna, substantiiv]
mõisale või talule tehtav tööpäev

popsirahvas
[nimisõna, substantiiv]
popsid

popsisaun
[nimisõna, substantiiv]
saun popsi eluasemena

popsitare
[nimisõna, substantiiv]
popsi eluase

popslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. popsimentaliteeti väljendav, nt kitsarinnaline, piiratud, ebaperemehelik

2. kehv, armetu

popslus
[nimisõna, substantiiv]
kitsarinnaline, piiratud, omakasupüüdlik, justkui popsile ja mitte peremehele omane eluhoiak

popsnik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maata või vähese maaga, suurema talu maal hrl saunas elav kehvtalupoeg

popstaar
[nimisõna, substantiiv]
väga kuulus ja edukas popmuusika esitaja

popsti
[määrsõna, adverb]
annab edasi millegi kerge kukkumist, põrkamist (ja heli)

popsuma
[tegusõna, verb]
1. mootori töötamise, mullide ajamise vms lühikesi (tasaseid) tuhme helisid kuuldavale laskma

2. nende saatel liikuma, töötama vms

3. heli kohta

popsutama
[tegusõna, verb]
1. pahvakuid õhku lastes (piipu) suitsetama

2. piipu vm

populaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. rahva seas tuntud ja armastatud, kõrgelt hinnatud

2. selline, kes või mis meeldib paljudele inimestele

populaarsus
[nimisõna, substantiiv]
see, kui keegi või miski meeldib väga paljudele inimestele

populaarteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
teaduse valdkonda kuuluvat üldarusaadavalt esitav

popularisaator
[nimisõna, substantiiv]
midagi rahvale üldarusaadavas vormis esitav ja tutvustav inimene, populariseerija

populariseerima
[tegusõna, verb]
1. üldarusaadavaks tegema, rahvale arusaadavas vormis esitama ja tutvustama

2. tutvustades levitama, millelegi tuntust ja populaarsust taotlema

populatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kõik ühe liigi isendid, kes elavad koos samal ajal samas paigas

populatsioonigeneetika
[nimisõna, substantiiv]
geneetika haru, mis uurib populatsiooni geneetilist struktuuri ja selle muutusi

populatsiooniökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
ökoloogia haru, mis uurib organismide populatsioonides olevaid suhteid ning populatsioonide suhteid keskkonnaga

populism
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilises võimuvõitluses rakendatav tegevus, mille korral püütakse laiade rahvahulkade poolehoidu neile meelepäraste lubaduste ja demagoogia abil

2. demagoogia abil odavat populaarsust taotlev poliitika

populist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes poliitilises võimuvõitluses rakendab võtteid, millega püüab laiade rahvahulkade poolehoidu neile meelepäraste lubaduste ja demagoogia abil

populistlik
[omadussõna, adjektiiv]
poliitilises võimuvõitluses petlikke võtteid rakendav, et püüda laiade rahvahulkade poolehoidu

pop-up
ajutiselt üles, püsti seatav, ajutiselt töötav

pop-up-aken
[nimisõna, substantiiv]
(arvutiekraanil:) kursori asukohta ilmuv iseenesest avanev või lahti hüppav aken

pop-up-butiik
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutiselt üles seatav, ajutiselt töötav pood või müügipunkt

2. ajutine pood või müügipunkt

pop-up-kohvik
[nimisõna, substantiiv]
ajutiselt töötav kohvik

pop-up-pood
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutiselt üles seatav, ajutiselt töötav pood või müügipunkt

2. ajutine pood või müügipunkt

popurrii
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesugustest viisidest või suurema helitöö katkendeist kokkuliidetud helitöö

2. mitmest populaarsest helindist kokkuliidetud muusikapala

poputama
[tegusõna, verb]
1. (liiga) palju hoolitsema, (liigse) tähelepanu ja hoolitsusega, (liiga) heade tingimustega hellitama

2. parema tervise juurde, paremasse vormi turgutama

3. üle hoolitsema, hellitama

porbulane
[nimisõna, substantiiv]
sinakasmust mardikas, kes kaevab hrl hobuste või veiste sõnniku alla püstkäike, mille rõhtsais kambreis arenevad vastsed

pordik
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. raisus, kõlbeliselt laostunud kommetega

2. selline tüdruk, lapsega naine

pordikordisti
[nimisõna, substantiiv]
sülearvuti lauapealne lisaplokk, milles on akulaadur, lisaketas ja laiendmoodulid

pordu
[nimisõna, substantiiv]
1. kõlbeliselt laostunud eluviis, liiderlik elu

2. liiderlik elu

porduelu
[nimisõna, substantiiv]
1. kõlbeliselt laostunud eluviis, liiderlik elu

2. liiderlik elu

pordumaja
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus saab seksi osta

pordunaine
[nimisõna, substantiiv]
lõbutüdruk, hoor

porfüriin
[nimisõna, substantiiv]
1. looduses laialt esinev tsükliline orgaaniline ühend, hemoglobiini ja klorofülli koostisosi

2. teat orgaaniline ühend

porfüriit
[nimisõna, substantiiv]
1. aluselise koostisega tardkivim, mille peeneteraline põhimass sisaldab suuremaid kristalle

2. purskekivim

porfüür
[nimisõna, substantiiv]
1. happelise koostisega (tume)punane tardkivim, mille peeneteraline põhimass sisaldab suuremaid kristalle

2. purskekivim

porfüüria
[nimisõna, substantiiv]
ainevahetushaigus, millele on iseloomulikud hemoglobiini tootmise häired ning teatavate nahka ja närvisüsteemi kahjustavate ainete kuhjumine organismis

porfüüriline
[omadussõna, adjektiiv]
(tardkivimi struktuuri kohta:) peeneteralises põhimassis suuremaid kristalle sisaldav

porfüürne
[omadussõna, adjektiiv]
(tardkivimi struktuuri kohta:) peeneteralises põhimassis suuremaid kristalle sisaldav

porgand
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav sulgjate lehtede ja hrl oranžika pikliku juurikaga rohttaim

porgandihääl
[nimisõna, substantiiv]
(kileda, iniseva, peenikese vm moel imeliku hääle kohta)

porgandikarva
[omadussõna, adjektiiv]
veidi oranž, oranži varjundiga

porgandikotlet
[nimisõna, substantiiv]
porgandist ja lisandeist valmistatud köögiviljakotlet

porgandikärbes
[nimisõna, substantiiv]
väike läikivmust putukas, kelle vastsed kahjustavad porgandi ja teiste sarikaliste juuri

porgandi-lehekirp
väike kollakasroheline noori porgandilehti kahjustav putukas

porgandimarmelaad
[nimisõna, substantiiv]
riivitud või püreestatud porgandist ja suhkrust keedetud, hrl millegi hapukaga maitsestatud hoidis

porgandiriisikas
[nimisõna, substantiiv]
männikutes kasvav oranži seenelihaga väga hea söögiseen

porgandisalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille põhiosa on porgand

porgandivärviline
[omadussõna, adjektiiv]
veidi oranž, oranži varjundiga

porgandpaljas
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti alasti, ühegi riidehilbuta, täiesti ilma riieteta

porgandpunane
[omadussõna, adjektiiv]
oranžikaspunane, porgandi värvi

porgandriisikas
[nimisõna, substantiiv]
männikutes kasvav oranžpunase kübara ja piimmahlaga lihakas söögiseen

pori
[nimisõna, substantiiv]
1. poolvedel kleepuv savi-, mulla- vm pinnas

2. pehme märg muld (mis takistab liikumist)

poriauk
[nimisõna, substantiiv]
1. pori täis auk maapinnas

2. väga porine koht

porihall
[omadussõna, adjektiiv]
tume, määrdunud ilmega hall

porikaitse
[nimisõna, substantiiv]
pori eest kaitsev detail või ese (nt jalgratta porilaud, auto esiistme tagaküljele kinnitatav kate)

porikamakas
[nimisõna, substantiiv]
tihke (kõvaks kuivanud) tükk pori

porikarva
[omadussõna, adjektiiv]
pori värvi, tuhm, määrdunud tooni hall või pruun

poriking
[nimisõna, substantiiv]
porisel ajal kantav, hrl paksema (kummi)tallaga king

porikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 10. kuu, põhjapoolkeral teine sügiskuu

2. aasta 10. kuu

porikäi
[nimisõna, substantiiv]
1. keegi või miski, kes on saanud väga poriseks

2. võrdluses kelle-mille väga porise kohta

porikäkk
[nimisõna, substantiiv]
1. keegi või miski, kes on saanud väga poriseks

2. võrdluses kelle-mille väga porise kohta

porikärbes
[nimisõna, substantiiv]
suur sinakas või rohekas kärbes, kes lennates tekitab tugevat põrinat

porilaisk
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga laisk

2. purulaisk

porilane
[nimisõna, substantiiv]
suur sinakas või rohekas kärbes, kes lennates tekitab tugevat põrinat

porilane
[nimisõna, substantiiv]
Soomes asuva Pori linna elanik

porilaud
[nimisõna, substantiiv]
(jalgrattal, mootorrattal:) kaarjas metalldetail ratta peal, mis kaitseb sõiduki keret ja sõitjat poripritsmete eest

poriloik
[nimisõna, substantiiv]
porise veega lomp

porilomp
[nimisõna, substantiiv]
porise veega lomp

poriloopimine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mahategemine, vastastikune õelutsemine, süüdistamine vms (nt valimiskampaania käigus)

porimatt
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone sissepääsu või korteri välisukse juures olev matt jalatsite puhastamiseks tolmust ja porist

2. auto põrandamatt

3. hoone sissepääsu või korteri välisukse juures olev matt jalatsite puhastamiseks

porimeri
[nimisõna, substantiiv]
(väga porise ala kohta)

porimülgas
[nimisõna, substantiiv]
mudane või väga porine, hrl raskesti läbitav koht

porin
[nimisõna, substantiiv]
suuline rahulolematuse, pahane-oleku väljendus

porine
[omadussõna, adjektiiv]
1. poolvedela kleepuva savi-, mulla- vm pinnasega kaetud või sellest koosnev

2. poriga, mudaga koos, sellest määritud

pori-nõiakold
[nimisõna, substantiiv]
teravatipuliste lehtede ja väikeste valgete õitega rohttaim

poriorikas
[nimisõna, substantiiv]
(porise, määrdunud inimese kohta)

poriplekk
[nimisõna, substantiiv]
porist tekkinud plekk riietel vm

poriplekk
[nimisõna, substantiiv]
(jalgratta vm sõiduvahendi poritiiva kohta)

poripritsmed
[nimisõna, substantiiv]
millegi peale paiskunud vedela pori piisad

poripruun
[omadussõna, adjektiiv]
tuhmi, määrdunud tooni pruun, pori värvi

porisema
[tegusõna, verb]
rahulolematust või pahameelt väljendama, millegi üle nurisema

poritiib
[nimisõna, substantiiv]
1. auto rattakoobast küljelt ümbritsev detail, mis kaitseb sõiduki keret ja sõitjaid poripritsmete eest

2. autol

porivaip
[nimisõna, substantiiv]
esikusse või terrassile pandav vaip, mis kogub endasse pori, tolmu vms mustust ning vähendab selle kandumist siseruumidesse

porken
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav sulgjate lehtede ja hrl oranžika pikliku juurikaga rohttaim

porks
[nimisõna, substantiiv]
1. porganditaime juurikas toiduna

2. pikk peenike oranž juurvili

porno
[nimisõna, substantiiv]
1. suguelundite ja seksi nilbe kujutamine pildis ja sõnas

2. suguelundeid ja seksi nilbelt kujutav film, foto, raamat vm

3. nilbed pildid, filmid, raamatud vm

pornoajakiri
[nimisõna, substantiiv]
pornograafiale keskendunud ajakiri

pornofilm
[nimisõna, substantiiv]
pornograafiline film

pornograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. suguelundite ja seksi nilbe kujutamine pildis ja sõnas

2. suguelundeid ja seksi nilbelt kujutav film, foto, raamat vm

3. nilbed pildid, filmid, raamatud vm

pornograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. seksuaalse erutuse stimuleerimist taotlev, sel eesmärgil suguelundeid ja seksi otseselt kujutav

2. porno-

pornosait
[nimisõna, substantiiv]
pornograafilise sisuga veebilehekülgede kogum

pornostaar
[nimisõna, substantiiv]
pornofilmides, -videotes vms esinemisega kuulsust kogunud isik

pornotäht
[nimisõna, substantiiv]
pornofilmides, -videotes vms esinemisega kuulsust kogunud isik

pornotööstus
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis tegeleb pornograafia (pornofilmide, -videote, -ajakirjade vms) tootmise ja pakkumisega

poro
[nimisõna, substantiiv]
Euraasia põhjapõder

poroloon
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme ja elastne materjal, mille mahust valdava osa moodustab õhk ja millest valmistatakse nt madratseid

2. poorne sünteesmaterjal

poroloonmadrats
[nimisõna, substantiiv]
poroloonist täidisega madrats

poropoorik
[nimisõna, substantiiv]
põlismetsades, kuuskede lagunevatel tüvedel kasvav seen, Eestis haruldane seeneliik

porosamblik
[nimisõna, substantiiv]
ohtralt bioaktiivseid aineid sisaldav madal samblik, mille mõne liigi esindajaid on kasutatud antibiootikumide valmistamisel

porr
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hallikaspruuni seljasulestikuga värvuline, kellel on peenike alaspidi kõver nokk

2. lind

porrama
[tegusõna, verb]
pahuralt või virisedes kõnelema

porru
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav lehtedest moodustunud varrega rohttaim, millest toiduks kasutatakse sibulast mahedama maitsega vart

2. köögiviljataim

porrulauk
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav lehtedest moodustunud varrega rohttaim, millest toiduks kasutatakse sibulast mahedama maitsega vart

2. köögiviljataim

porss
[nimisõna, substantiiv]
1. soodes kasvav väikesi urbi moodustavate õitega madal lõhnav põõsas, mida on kasutatud koduõlle valmistamisel humala aseainena

2. lehtpõõsas

porsuma
[tegusõna, verb]
1. (kivimite ja mineraalidega seoses:) keemiliste protsesside toimel murenema, keemiliselt lagunema

2. keemiliselt murenema

port
[nimisõna, substantiiv]
arvuti lüli, mille abil protsessor on ühenduses välisseadmega

port
romaani keel, mida kõneldakse peamiselt Portugalis ja Brasiilias

portaal
[nimisõna, substantiiv]
mahukas veebisait, mis pakub rohkesti infot ja/või teenuseid teatud valdkonna kohta (nt otsisüsteem, e-müük, foorumid)

portaalkraana
[nimisõna, substantiiv]
liikuvale portaalile monteeritud pööratav noolkraana

portamento
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) sujuvalt ühelt helilt teisele üle minnes

2. sujuvalt ühelt helilt teisele üle minnes

portamento
[nimisõna, substantiiv]
sujuv üleminek ühelt helilt teisele

portatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida saab kaasa võtta, kergesti kanda või liigutada

2. [kergesti] kantav

porte
[nimisõna, substantiiv]
1. mustriga ilustatud riba, lint või nöör rõivaste, tapeedi vm äärel

2. äärekaunistus, äärispael

porter
[nimisõna, substantiiv]
1. kange tume (Inglise või Iiri) õlu

2. kange tume õlu

portfell
[nimisõna, substantiiv]
suurem hrl ühe sanga ja lukuga (meeste) kott paberite, raamatute vms kandmiseks

portfellihaldur
[nimisõna, substantiiv]
1. isik või asutus, kes valitseb kindlaks otstarbeks mõeldud vara kogumit või sel eesmärgil loodud asutuse ehk fondi vara

2. kindlaks otstarbeks mõeldud vara kogumit või sel eesmärgil loodud asutuse ehk fondi vara valitsev isik

portfelliinvesteering
[nimisõna, substantiiv]
rahapaigutus (välismaistesse) väärtpaberitesse, mille korral investori osalus lihtaktsiakapitalis on väiksem kui 20%

portfoolio
[nimisõna, substantiiv]
tutvustav kogum kunstniku vm loovisiku töid

portikus
[nimisõna, substantiiv]
sammastele toetuv lahtine hooneosa hrl hoone peasissekäigu ees

portima
[tegusõna, verb]
(informaatikas:) teisaldama programmi ühelt platvormilt teisele

portjee
[nimisõna, substantiiv]
hotelli, restorani vm asutuse (välis)ukse juures valvav ja korda pidav töötaja

portjäär
[nimisõna, substantiiv]
1. raske ukse- või aknaeesriie

2. ukse- v aknaeesriie

portlandtsement
[nimisõna, substantiiv]
1. (ehitusmaterjal:) jahvatamata tsemendi ja kipsi vm lisandite jahvatatud segu, enim kasutatav tsement

2. tsemendiklinkri ja kipsi segu

portmonee
[nimisõna, substantiiv]
rahakott, rahatasku

porto
[nimisõna, substantiiv]
postimaks, mis nõutakse sisse postisaadetise saajalt

portobello
[nimisõna, substantiiv]
suureks kasvanud tume aedšampinjon

portolaan
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne merekaart, mis kujutas eriti täpselt rannajoont

portree
[nimisõna, substantiiv]
1. inimest tema omapäras kujutav kunstiteos või foto

2. pilt, mis kujutab inimest või tema nägu

portreebüst
[nimisõna, substantiiv]
konkreetsest inimesest loodud rinnakuju

portreefilm
[nimisõna, substantiiv]
hrl tuntud inimese elu, tegevust ja mõttemaailma käsitlev dokumentaalfilm

portreefoto
[nimisõna, substantiiv]
inimest kujutav (kunstipärane) foto, pildistatud portree

portreekunst
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese kujutamine tema omapäras (maalikunstis, skulptuuris, graafikas)

2. vastavad kunstiteosed

portreelugu
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi inimese elu, tegevust ja mõttemaailma käsitlev ajakirjandustekst (ka portreesaate kohta)

2. mingi inimese elu, tegevust ja mõttemaailma käsitlev ajakirjandustekst (ka portreesaate või -filmi kohta)

portreemaal
[nimisõna, substantiiv]
maalitud portree

portreepilt
[nimisõna, substantiiv]
(portreefoto, harvemini maalitud vm portree kohta)

portreesaade
[nimisõna, substantiiv]
hrl tuntud inimese elu, tegevust ja mõttemaailma käsitlev tele- või raadiosaade

portreeskulptuur
[nimisõna, substantiiv]
kujuna, kolmemõõtmelise kunstiteosena loodud portree

portreežanr
[nimisõna, substantiiv]
portree kui kunstiteose liik (kujutavas kunstis, fotokunstis)

portreevisand
[nimisõna, substantiiv]
kellestki joonistatud üldjooneline portree

portreevõte
[nimisõna, substantiiv]
1. portreefoto tegemine

2. portreefoto

portreteerima
[tegusõna, verb]
1. (kujutavas kunstis:) kellestki portreed looma

2. portreed tegema

portretist
[nimisõna, substantiiv]
portreesid loov kunstnik

ports
[nimisõna, substantiiv]
1. (päris) suur hulk, (üsna) palju

2. mingi hulk, teatav kogus

3. suur hulk, palju

portselan
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe valge aine, mis on põletatud kaoliini, kvartsi ja päevakivi segust

2. aine

portselanehe
[nimisõna, substantiiv]
portselanist ehteasi

portselanelevant
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne iluasjake, portselanist elevandikuju

portselanese
[nimisõna, substantiiv]
portselanist ese (nt vaas, lauanõu, kujuke)

portselanhagijas
[nimisõna, substantiiv]
Prantsusmaal aretatud keskmise suurusega siledakarvaline jahikoer

portselanimaal
[nimisõna, substantiiv]
1. portselanile maalimine

2. vastav kunstiharu

portselanimaalija
[nimisõna, substantiiv]
porselanimaali viljelev kunstnik

portselanimanufaktuur
[nimisõna, substantiiv]
manufaktuur, kus toodeti portselanist esemeid, nt lauanõusid ja serviise

portselanivärv
[nimisõna, substantiiv]
portselani ja muu keraamika, klaasi vms pinna maalimiseks mõeldud värv

portselankroon
[nimisõna, substantiiv]
hammast kattev portselanist kroon

portselankuju
[nimisõna, substantiiv]
väike portselanist kuju iluasjana

portselankujuke
[nimisõna, substantiiv]
väike portselanist kuju iluasjana

portselannõu
[nimisõna, substantiiv]
portselanist (laua)nõu

portselanserviis
[nimisõna, substantiiv]
portselanist serviis

portselansinine
[omadussõna, adjektiiv]
selge, puhas sinine

portselantass
[nimisõna, substantiiv]
portselanist tee- või kohvitass

portselanuhmer
[nimisõna, substantiiv]
portselanist uhmer

portselanvaas
[nimisõna, substantiiv]
portselanist vaas

portselanvalge
[omadussõna, adjektiiv]
1. kargelt mõjuv, selge ja puhas valge

2. selge, puhas valge

portsigar
[nimisõna, substantiiv]
1. sigareti-, sigari- või paberossitoos

2. sigari-, sigareti-, paberossitoos

portsjon
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlamõõduline kogus toiduainet, mida antakse või kasutatakse korraga

2. kindlamõõduline hulk, kogus

portsjoniforell
[nimisõna, substantiiv]
väike forell toiduna, mida serveeritakse ühe toiduportsjonina

portsjoniline
[omadussõna, adjektiiv]
ühte toiduportsjoni moodustav

portsjoniti
[määrsõna, adverb]
osade kaupa

portsjonivorm
[nimisõna, substantiiv]
väike kuumuskindel keraamiline või klaasnõu ühe inimese (magus)toidukoguse ahjus valmistamiseks (ja serveerimiseks)

portsjonvorm
[nimisõna, substantiiv]
väike kuumakindel keraamiline nõu brüleekreemi, pasteedi, laavakoogi vm küpsetamiseks

portugallane
[nimisõna, substantiiv]
1. Portugali põhirahva liige

2. Portugali kodanik või elanik

3. Portugali päritolu inimene

portulaan
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne merekaart, mis kujutas eriti täpselt rannajoont

portulak
[nimisõna, substantiiv]
1. lõunamaine lihakas, sageli lamava varrega rohttaim, mida Eestis kasvatatakse suvelillena, mujal ka söödavate lehtedega toidutaimena

2. lõunamaine rohttaim

portulak-turdleht
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikast pärinev ümarate paksude nahkjate lehtedega toataim

portupee
[nimisõna, substantiiv]
1. vöö- või õlarihm relva, välitasku vms kandmiseks

2. mõõga, revolvri kanderihm

portvein
[nimisõna, substantiiv]
1. Portugalist pärinev kange ja magus vein

2. Portost pärit veiniliik

porujomm
[nimisõna, substantiiv]
(kange alkoholi kohta)

porujommi
[määrsõna, adverb]
1. väga, täiesti purju

2. väga purju

porujommis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
väga purjus, täiesti purjus

porutšik
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremohvitseri auaste nt Tsaari-Venemaa ja Poola sõjaväes, vastas hrl leitnandile

2. selles auastmes sõjaväelane

3. leitnant Tsaari-Vene, Poola, Tšehhi vm armees

posament
[nimisõna, substantiiv]
1. (narmaste või tuttidega) äärispael

2. kaunistusnöör rõivastel

poseerima
[tegusõna, verb]
1. pildi tegemiseks mingis asendis fotograafi või kunstniku ees olema

2. selles asendis fotol või maalil olema

3. pildi tegemiseks

posija
[nimisõna, substantiiv]
1. ettekuulutaja, ennustaja

2. ravitseja ja rahvaarst

posima
[tegusõna, verb]
1. maagilisi sõnu lausuma

2. nende abil arstima, ennustama või nõiduma

3. nende abil arstima, ennustama v nõiduma

posin
[nimisõna, substantiiv]
1. vaikne kahisev endamisi rääkimine

2. pomin

posinal
[määrsõna, adverb]
posisedes, posinaga rääkides

posisema
[tegusõna, verb]
vaikselt ja kahisevalt (endamisi) rääkima või maagilisi sõnu lausuma

positiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. positiivkujutisega foto, fotoplaat või filmilint

2. pärispidiste heledus- v värvussuhete kujutis

3. sellise kujutisega foto v film

positiivfilm
[nimisõna, substantiiv]
filmilint, millele tekib tegelikkusele vastavate heledusastmete ja värvustega kujutis (positiivide valmistamiseks)

positiivkujutis
[nimisõna, substantiiv]
fotograafiline kujutis, mille heledusastmed ja värvused vastavad tegelikkusele (objekti heledad kohad on ka kujutisel heledad ja tumedad kohad on tumedad)

positiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (omadustelt) hea, meeldiv, kasulik

2. headele külgedele keskenduv, lahendusi otsiv ja leidev

3. hea, meeldiv või kasulik

positiivorel
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ühe manuaaliga ja ilma pedaalita väike orel

2. toaorel

positiivprotsess
[nimisõna, substantiiv]
pildistamisel negatiivkujutise projitseerimine valgustundlikule materjalile ning selle töötlemine, mille tulemusel saadakse positiivkujutis

positiivselt
[määrsõna, adverb]
1. hästi või kasulikult

2. heale, headele külgedele keskendudes

3. plussmärgiga

positiivsus
[nimisõna, substantiiv]
heale, headele külgedele keskendumine, elujaatav suhtumine

positivism
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi algupoolel levinud filosoofiasuund, mille kohaselt tunnetada saab ainult tegelikkuses olemas olevaid asju, kogemuses tegelikult antut, mitte aga asjade olemust

2. filsoofiasuund

positivist
[nimisõna, substantiiv]
filosoofilise suuna, positivismi pooldaja või järgija

positron
[nimisõna, substantiiv]
1. positiivse elektrilaenguga stabiilne elementaarosake, elektroni antiosake

2. positiivse laenguga elementaarosake

positronemissioontomograafia
[nimisõna, substantiiv]
uurimismeetod, kus piltkujutise saamiseks süstitakse patsiendile väike kogus radioaktiivset märkainet

positsioneerima
[tegusõna, verb]
1. asukohta kindlaks määrama, nt GPS-i abil

2. kellegi või millegi positsiooni, asukohta kindlaks määrama

positsioneerimisseade
[nimisõna, substantiiv]
sõidukisse paigutatud või kaasakantav (GPS-põhine) seade, mis võimaldab määrata sõiduki või seadme kandja asukohta

positsioneering
[nimisõna, substantiiv]
asukoha kindlaks määramine (nt GPS-i abil)

positsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. sotsiaalne roll, kellegi või millegi asend ühiskonnas, kollektiivis vm

2. seisund, koht mingis süsteemis (ülevalt alla või alt üles)

3. asend ühiskonnas, positsioon, staatus

4. seisund, olukord

positsioonikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühiskonnas kõrget positsiooni omav, kõrge sotsiaalse seisundiga seotud

2. kõrget positsiooni omav

positsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
asetuse, positsiooniga seotud, eriti males ja kabes nuppude asetusega seonduv

positsioonima
[tegusõna, verb]
1. asukohta kindlaks määrama, nt GPS-i abil

2. kellegi või millegi positsiooni, asukohta kindlaks määrama

positsioonimäng
[nimisõna, substantiiv]
taktikaline, teravusi vältiv, positsioonilist paremust taotlev mängumaneer

positsioonisõda
[nimisõna, substantiiv]
sõjategevus, mille puhul mõlemad pooled asetsevad tugevasti kindlustatud positsioonidel (kaevikutes) ja mida sageli iseloomustab patiseis

posituur
[nimisõna, substantiiv]
seismisviis, tahtlikult võetud asend

poslamasla
[nimisõna, substantiiv]
päevalilleseemnetest pressitud õli

possaad
[nimisõna, substantiiv]
1. 13. –18. sajandi Vene linna kaubanduslik ja käsitöönduslik osa

2. hiljem mõningate linna tüüpi asulate nimetus

3. Vene linna kaubanduslik ja käsitöönduslik osa

possaadnik
[nimisõna, substantiiv]
1. 9.–12. sajandil vürsti asehaldur Kiievi-Venes

2. 12.–15. sajandil Novgorodi ja Pihkva riigi kõrgeim riigiametnik

3. vürsti asemik Vana-Venes

4. veetše poolt valitud võimukandja

posser
[nimisõna, substantiiv]
(korporantide keelekasutuses:) mees, kes ei pea korrast lugu ega oska tudengiseisusele vääriliselt elada

posserdama
[tegusõna, verb]
1. midagi vaevaga, hrl kohmakalt, oskamatult ja aega nõudvalt, kuid visalt tegema

2. kõvasti vaeva nähes tegutsema

3. midagi vaevaga, kuid visalt tegema

possessiivne
[omadussõna, adjektiiv]
omamist väljendav

possessiivpronoomen
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) asesõna, mis näitab asja vm omajat (nt oma)

possessiivsufiks
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tuletusliide, mis väljendab omamist

possubaas
[nimisõna, substantiiv]
1. (omaaegses sõdurislängis:) hobustega tegelev üksus, ka hobusetall

2. hobulaenutuspunkt

post
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjad, ajalehed vm postisaadetised

2. saadetiste edastamise süsteem, kirja, paki vm saatmine selles süsteemis

3. kirjad, ajalehed, reklaamid vms, mis sulle koju või töö juurde tuuakse

4. ametlik süsteem, mida kasutatakse kirjade, pakkide vms saatmiseks

post
[nimisõna, substantiiv]
1. maasse kinnitatud püstine puust, metallist vm ese, mis hrl midagi kannab või toetab

2. pikk peenike kivist, puidust või metallist asi, mis seisab püsti (ja toetab midagi)

post
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus on välja pandud (sõjaväeline) valve

2. valvekord või valvajad selles kohas

post
pärast, järel-, -järgne

postament
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem alus vaaside, kujude vm asetamiseks

2. vaasi, kuju vm alus

postdokk
[nimisõna, substantiiv]
teadlane, kes täiendab end järeldoktorantuuris

postembrüonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
lootejärgne, sünnijärgne

poster
[nimisõna, substantiiv]
1. reklaamplakat

2. plakat

posterettekanne
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik ettekanne, mis esitatakse stendile välja panduna

postglatsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
jääajale järgnev, ulatusliku liustike pealetungi järgne

posthobune
[nimisõna, substantiiv]
1. (hobuliikluse ajal:) postijaama hobune posti ja inimeste vedamiseks

2. posti ja inimeste veoks

postiaadress
[nimisõna, substantiiv]
1. isiku elupaiga või asutuse asukoha andmed (nt postisaadetise sihtkohana)

2. kellegi kodu või mingi asutuse andmed, näiteks maja number ning tänava ja linna nimi

postiametnik
[nimisõna, substantiiv]
postisidega tegelev ametnik

postiasutus
[nimisõna, substantiiv]
1. postiteenuseid osutav asutus

2. asutus, mille kaudu saab kirju ja pakke saata

postiauto
[nimisõna, substantiiv]
postisaadetisi vedav auto

postihobune
[nimisõna, substantiiv]
1. (hobuliikluse ajal:) postijaama hobune posti ja inimeste vedamiseks

2. posti ja inimeste veoks

postiindeks
[nimisõna, substantiiv]
1. numbritest koosnev tähis, mis märgib postisaadetise sihtkohta

2. numbrid, mis tuleb kirjale või pakile aadressi juurde lisada, et need posti teel õigesse kohta läheks

postijaam
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne asutus posti ja inimeste veoks posthobustega

2. asutus posti ja inimeste veoks hobustega

postikandja
[nimisõna, substantiiv]
1. postitöötaja, kes toimetab väikesi postisaadetisi adressaatidele kätte

2. inimene, kelle töö on näiteks ajakirju ja ajalehti postkasti panna

postikapp
[nimisõna, substantiiv]
1. kapp personaalse posti jaotamiseks nt asutuses

2. pakiautomaadi kapp

postikott
[nimisõna, substantiiv]
1. postiljoni kandekott

2. suurem kott posti transportimiseks

postikulu
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis tasutakse millegi lähetamisel posti teel

postilaev
[nimisõna, substantiiv]
postisaadetisi vedav (reisi)laev

postilennuk
[nimisõna, substantiiv]
postisaadetisi vedav lennuk

postiljon
[nimisõna, substantiiv]
1. postitöötaja, kes toimetab väikesi postisaadetisi adressaatidele kätte

2. inimene, kelle töö on näiteks ajakirju ja ajalehti postkasti panna

postiloend
[nimisõna, substantiiv]
1. meiliaadresside loend, mis võimaldab sõnumit saata paljudele aadressidele korraga

2. sellel põhinev suhtluskanal

postimaantee
[nimisõna, substantiiv]
maantee, mille kaudu toimus vanasti riigi postiliiklus

postimaks
[nimisõna, substantiiv]
tasu postiteenuse eest

postimaksevahend
[nimisõna, substantiiv]
postmark või teatud märgis, mis tõendab postiteenuse eest tasumist

postimees
[nimisõna, substantiiv]
1. postitöötaja, kes toimetab väikesi postisaadetisi adressaatidele kätte

2. inimene, kelle töö on näiteks ajakirju ja ajalehti postkasti panna

postimüügikataloog
[nimisõna, substantiiv]
postimüügis olevate kaupade kirjelduste ja hindadega kataloog

postimüük
[nimisõna, substantiiv]
müük, mille korral ostja valib kaubad kataloogist ja need toimetatakse ostjani posti teel

postindustriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl ühiskonna kohta:) teaduse ja tehnoloogia osa majanduses tähtsustav

postipaat
[nimisõna, substantiiv]
postisaadetisi vedav paat

postipakk
[nimisõna, substantiiv]
posti teel saadetav pakk

postipaun
[nimisõna, substantiiv]
1. postiljoni postikott

2. postikott

postipoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. (hobuliikluse ajal:) postijaama kutsar, kes vedas posti ja inimesi

2. postijaama kutsar

postipunkt
[nimisõna, substantiiv]
teeninduspunktina töötav postiasutus (nt maakohas)

postipõrge
[nimisõna, substantiiv]
palli põrge vastu väravaposti (nt jalgpallis)

postipäev
[nimisõna, substantiiv]
9. oktoober, postsidele ja postitöötajatele pühendatud tähtpäev

postirobot
[nimisõna, substantiiv]
väike kõrgtehnoloogiline ratastel masin, mis inimese juuresoluta toimetab paki selle saaja aadressile

postirong
[nimisõna, substantiiv]
postivaguniga rong

postisaadetis
[nimisõna, substantiiv]
pakk, kiri vm, mis saajani toimetatakse postiga

postisarv
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) sarv, millega postipoiss teatas oma saabumisest

postiside
[nimisõna, substantiiv]
kirjade, pakkide ja muude postisaadetiste vastuvõtmine saatjalt, nende edastamine ja adressaadile kättetoimetamine

postitalu
[nimisõna, substantiiv]
talu, kuhu vanasti toodi postisaadetised ja kus paiknes telefonikõnepunkt

postitama
[tegusõna, verb]
1. arvutis e-kirja, kommentaari vms saatma

2. veebi üles panema

postitants
[nimisõna, substantiiv]
1. erootiline tants ümber posti (nt striptiisiklubis)

2. seda meenutav akrobaatikasugemetega tantsuline treening

postitariif
[nimisõna, substantiiv]
postiteenuse tasumäär

postitee
[nimisõna, substantiiv]
maantee, mille kaudu toimus vanasti riigi postiliiklus

postiteenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. postside

2. vastav asutus või nende võrk

postiteenus
[nimisõna, substantiiv]
postiasutuse osutatav teenus, nt pakkide saatmine, postimüük, markide müük

postitempel
[nimisõna, substantiiv]
1. postiasutuse nime ja kuupäevaga tempel postisaadetiste ja -dokumentide tembeldamiseks

2. selle jäljend

postitsi
[määrsõna, adverb]
posti vahendusel, tavaposti teel

postitus
[nimisõna, substantiiv]
arvutivõrgu kaudu saadetud sõnum, kommentaar vm

postituvi
[nimisõna, substantiiv]
hea orienteerumisvõimega tuvitõug, keda kasutati teadete edasitoimetamiseks

postitõld
[nimisõna, substantiiv]
tõld posti ja inimeste veoks (hobuliikluse ajal)

postitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
postiasutuses töötav inimene (nt postiljon, kaubakäsitleja, klienditeenindaja)

postivagun
[nimisõna, substantiiv]
vagun postisaadetiste vedamiseks

postivahe
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa kahe posti vahel

postivedaja
[nimisõna, substantiiv]
ajalehti, kirju ja muud posti laiali vedav isik või ettevõte

postivedu
[nimisõna, substantiiv]
postisaadetiste edasitoimetamine veovahendiga

postiülem
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne postiteenistuse ülem

2. (postkontori juhataja kohta)

postjalg
[nimisõna, substantiiv]
maasse kaevatud post voodi- või lauajalana vm toena

postkaart
[nimisõna, substantiiv]
1. posti teel saadetav sageli pildiga kaart kirjalike teadete edastamiseks

2. pildi ja kirjaga tugevamast paberist leht, mille sa saadad kellelegi näiteks sünnipäevaks või jõuludeks

postkast
[nimisõna, substantiiv]
1. kastike (uksel, värava küljes või mujal), kuhu kirjakandja paneb adressaadi posti

2. isiklik kast kodu või töö juures, kuhu tulevad kirjad, ajalehed ja reklaamid

postkoitaalne
[omadussõna, adjektiiv]
suguühtejärgne

postkommunistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (riigi, mõtteviisi kohta:) kommunistlikule järgnev

2. (nt riigi, mõtteviisi kohta:) kommunistlikule järgnev

postkontor
[nimisõna, substantiiv]
1. postiteenuseid osutav asutus

2. asutus, mille kaudu saab kirju ja pakke saata

postkristlik
[omadussõna, adjektiiv]
kristlusest, kristlikust kultuurist ja traditsioonidest eemaldunud, modernse jumalat mittetunnistava maailmavaatega seotud, ilmalikustunud

postluudium
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl vokaalteose instrumentaalne lõpposa

2. jumalateenistust lõpetav orelipala

postmaantee
[nimisõna, substantiiv]
maantee, mille kaudu toimus vanasti riigi postiliiklus

postmark
[nimisõna, substantiiv]
1. saatekulude tasumise tõenduseks postisaadetisele kleebitav väike paberist ese

2. väike paberist ese, mis tuleb ümbrikule kleepida ja mis näitab, et kirja saatmise eest on makstud

postmeister
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne postiteenistuse või -asutuse ülem

postmodernism
[nimisõna, substantiiv]
1. 1970. aastatel tekkinud, 20. sajandi alguse modernismiga suhestuv, sellele hrl vastanduv suund kirjanduses, kunstis ja muusikas

2. kirjandus-, kunsti- ja arhitektuurisuund

postmodernistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. senikehtinud üldisi põhimõtteid või suundi tahtlikult segunema panev, ootamatuid, hrl vastanduvaid vaatenurki esitav

2. postmodernismile omane

postmodernne
[omadussõna, adjektiiv]
modernismile järgneva, nüüdisajale ja tänapäeva ühiskonnale omase kultuurilise hoiaku ja mõttelaadiga

postmortaalne
[omadussõna, adjektiiv]
surmajärgne, pärast inimese surma tema surnukehaga toimuv, sellel esinev vms

postpositsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. põhisõna järel asetsev kaassõna

2. nimisõna järel asetsev kaassõna

postside
[nimisõna, substantiiv]
kirjade, pakkide ja muude postisaadetiste vastuvõtmine saatjalt, nende edastamine ja adressaadile kättetoimetamine

postskriptum
[nimisõna, substantiiv]
1. järelkiri kirja lõpus (pärast allkirja), pärast kirjutatut

2. järelkiri kirja lõpus

postsotsialistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl riigikorra, ühiskonna, ideoloogia vms kohta:) sotsialistlikule järgnev

postsovetlik
[omadussõna, adjektiiv]
Nõukogude okupatsiooniaja järgse ajaga seotud, Nõukogude Liidu lagunemise järgne

posttraumaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
traumale järgnev

postulaat
[nimisõna, substantiiv]
teooriale või mõttekäigule ilma tõestuseta aluseks võetav väide

postuleerima
[tegusõna, verb]
1. postulaadina esitama, tõestamatult kehtivaks lugema

2. postulaadina esitama

postuumne
[omadussõna, adjektiiv]
surmajärgne

postuumselt
[määrsõna, adverb]
pärast surma

postvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes kõrgusega postikujuline välisvalgusti (nt aias, pargis)

postvanker
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne kinnine vanker posti ja inimeste veoks

postvundament
[nimisõna, substantiiv]
üksikpostidest koosnev vundament

posu
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem hulk või kogus

2. suurem hulk

posöör
[nimisõna, substantiiv]
eputaja, poosetaja

pošeerima
[tegusõna, verb]
toiduaineid rohkes vedelikus mõõdukal kuumusel lühiajaliselt keetma (nt ilma kooreta mune äädikaga maitsestatud vees või puuvilju suhkrusiirupis)

potas
[nimisõna, substantiiv]
1. vees lahustuv valget värvi kaaliumi ja süsihappe sool, mida kasutatakse nt seebi ja klaasi tootmisel, varem ka kergitusainena kohevate küpsetiste (nt mee- ja siirupikookide) valmistamisel

2. kaaliumi ja süsihappe sool

poteito-potaato
[määrsõna, adverb]
(selle kohta, et asi on sisuliselt sama, kuigi nimetus vm on erinev:) vahet pole, ükssama

potentne
[omadussõna, adjektiiv]
(ainete kohta:) tugevatoimeline

potents
[nimisõna, substantiiv]
(meeste kohta:) võime teostada suguühet

potentseerima
[tegusõna, verb]
1. võimendama, tugevdama

2. antilogaritmima, logaritmi järgi arvu leidma

potentsiaal
[nimisõna, substantiiv]
1. (veel avaldumata) võimekus millekski, (varjatud) võimete, jõu vm varu

2. (kasutamata) võimalused või väljavaated

3. jõu-, arenguvaru vms

4. vektorvälja iseloomustav suurus

potentsiaalikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurte senikasutamata võimetega, realiseerumata potentsiaaliga

2. suuri võimalusi, häid väljavaateid omav

potentsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. varjatult või varuna olemasolev, selline, mis võib toimuda või teostuda

2. võimalik, mõeldav

3. võimalik, varjatult v varuna olemasolev

potentsiomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. muuttakisti, mida kasutatakse peamiselt elektroonikalülitustes reguleeritava pingejagurina, nt helitugevuse sujuvaks reguleerimiseks

2. sujuvalt reguleeritav pingejagur

potentsiravim
[nimisõna, substantiiv]
meeste suguvõimet suurendav ravim

potentsus
[nimisõna, substantiiv]
(meeste kohta:) võime teostada suguühet

poti
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimast, mille sümboliks on must piigiots

2. kaardimast

potid-pannid
[nimisõna, substantiiv]
potid ja pannid

potihark
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne riist poti ahju panemiseks ja sealt äravõtmiseks

potike
[nimisõna, substantiiv]
(väike) lillepott

potikeder
[nimisõna, substantiiv]
pöörlev ketas, tänapäeval elektriline pöörleva ketta ja pedaaliga masin savinõude vormimiseks

potikild
[nimisõna, substantiiv]
hrl arheoloogiliste kaevamiste käigus välja tulnud muinasaja nõu tükk

potikultuur
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida kasvatatakse potis, kastis vm

potikuusk
[nimisõna, substantiiv]
potis jõulupuuks kasvatatud, koos potiga kasutatav kuusk

potilaat
[nimisõna, substantiiv]
1. endisajal päev enne laadapäeva toimunud turg, kus müüdi savinõusid, pudukaupa ja muud

2. tänapäeval: omatehtud keraamiliste esemete välimüük

potilill
[nimisõna, substantiiv]
1. potis kasvatatav toataim (nt alpikann, jõulutäht)

2. potis kasvav toataim

potilöömine
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvamäng, milles pimesikk püüab potti kaikaga puruks lüüa või tabada

2. rahvamäng: pimesikk püüab potti kaikaga tabada

potimast
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimast, mille sümboliks on must piigiots

2. kaardimast

potimuld
[nimisõna, substantiiv]
muld toataimede potis kasvatamiseks

potimusi
[nimisõna, substantiiv]
varrest ja kummiotsikust koosnev lihtne tööriist, mida kasutatakse ummistuse eemaldamiseks WC-poti, kraanikausi või vanni äravoolutorust

potindus
[nimisõna, substantiiv]
lillede, ürtide vms pottides kasvatamine

potipõllumees
[nimisõna, substantiiv]
hrl linlasest aiapidaja, enda tarbeks juurvilja ja puuvilja kasvataja

potipõllundus
[nimisõna, substantiiv]
linnainimesest aiapidaja köögivilja, marjade vms kasvatamine enda tarbeks

potisai
[nimisõna, substantiiv]
ümaras kaanega malmpotis küpsetatav sai

potisetu
[nimisõna, substantiiv]
setu rändkaubitseja

potisinine
[omadussõna, adjektiiv]
tume, tuhmi lillaka varjundiga sinine

potisoeng
[nimisõna, substantiiv]
ümber pea ühepikkuseks lõigatud juustega soeng, mis paistab, nagu oleks pott tagurpidi peas

potissepp
[nimisõna, substantiiv]
1. ahjude, pliitide ja muude küttekollete väljaõppinud ehitaja

2. küttekollete ehitaja

potistama
[tegusõna, verb]
(taime kohta:) potti istutama

potitaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida kasvatatakse potis, kastis vm

potitama
[tegusõna, verb]
(last) poti peale panema, potil hoidma

potitool
[nimisõna, substantiiv]
1. (laste)tool, mille põhjas on auk, kuhu alla pannakse pissipott

2. lastetool auguga pissipoti tarvis

potitreening
[nimisõna, substantiiv]
protsess, mille käigus väikelast harjutatakse mähkmetest loobuma ning iseseisvalt potil käima

potitäis
[nimisõna, substantiiv]
1. potti täitev, suhteliselt suur kogus (hrl toitu)

2. pada täitev kogus

potiäss
[nimisõna, substantiiv]
potimasti tugevaim mängukaart

potiümbris
[nimisõna, substantiiv]
lillepoti (keraamiline) ümbris

potjomkinlus
[nimisõna, substantiiv]
tegelikkuse ilustamine, kehva sisu peitmine ilusa fassaadi varju

pot-pot-pot
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi mootori töötamist, keemist vm podisemist

pots
[nimisõna, substantiiv]
1. (pehme) kukkumise tuhm heli

2. kukkumise tuhm heli

pots
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (pehme) kukkumise tuhmi heli

potsak
[nimisõna, substantiiv]
1. (pehme) kukkumise tuhm heli

2. kukkumise tuhm heli

potsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese või looma kohta:) kehalt, vormidelt pehme ja ümar

2. ümar, pontsakas

potsama
[tegusõna, verb]
1. tuhmi heli tekitades (pehmelt) kukkuma, langema, põrkama

2. sellist heli tekitama

3. potsu kuuldavale laskma, potsuga kukkuma

potsatama
[tegusõna, verb]
1. tuhmi heli tekitades (pehmelt) kukkuma, langema, põrkama

2. sellist heli tekitama

3. potsu kuuldavale laskma, potsuga kukkuma

potsatus
[nimisõna, substantiiv]
1. (pehme) kukkumise tuhm heli

2. kukkumise tuhm heli

potsik
[nimisõna, substantiiv]
1. topsik, purgike või muu (väike) anum

2. väike nõu

potsima
[tegusõna, verb]
pehmet (ja sitket) ainet hrl kätega mingiks asjaks, moodustiseks vormima või (kohmakalt) millegi külge, peale panema

potsku
[nimisõna, substantiiv]
purk vms anum, hrl pakendina

potsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. (pehmelt) kukkudes, potsatades

2. (sellega kaasneva tuhmi heli kohta)

potsuma
[tegusõna, verb]
potsu kuuldavale laskma, potsuga kukkuma

pott
[nimisõna, substantiiv]
1. lameda põhjaga anum toidu keetmise või hautamise tarvis

2. kõrgete äärtega nõu, mille sees saab toitu keeta

3. haude-

4. keedu-

5. malm-

pott
[nimisõna, substantiiv]
1. poti (kaardimast, mille sümboliks on must piigiots)

2. poti

pottahi
[nimisõna, substantiiv]
pottkividest voodriga ahi

pottkivi
[nimisõna, substantiiv]
1. ahjude ja kaminate vooderdamiseks kasutatav keraamiline plaat, mille tagakülg on lahtise karbi kujuline

2. ahjukivi

pottmüts
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ümarapõhjaline kõvale pappalusele vormitud naistemüts eeskätt Põhja-Eestis

2. naiste peakate

pottpääsuke
[nimisõna, substantiiv]
hoone välisseina külge (hrl räästa alla) savipesa ehitav sinimusta seljapoole ja valge kõhualusega pääsuke

pottsepakeder
[nimisõna, substantiiv]
pöörlev ketas, tänapäeval elektriline pöörleva ketta ja pedaaliga masin savinõude vormimiseks

pottsepis
[nimisõna, substantiiv]
savinõude vm keraamikatoodete valmistamine

pottsepp
[nimisõna, substantiiv]
1. ahjude, pliitide ja muude küttekollete väljaõppinud ehitaja

2. küttekollete ehitaja

pottseppmeister
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema taseme pottsepp, küttekollete hrl pikaajalise töökogemusega ehitaja

pout
[nimisõna, substantiiv]
1. purjelaeva, -paadi või -jahi pööre vööriga vastutuult (et kurssi muuta)

2. purjelaeva v -paadi pööre

poutima
[tegusõna, verb]
1. (purjetamisel:) kursi muutmiseks jahti vm vööriga vastutuult pöörama

2. purjelaeva v -paati vööriga vastutuult pöörama

povidlo
[nimisõna, substantiiv]
suhkruga tihedaks keedetud puuvilja- või marjapüreest hoidis, Vene köögi marmelaad

pp
(märge noodikirjas:) väga vaikselt, õige tasa

ppb
osa, mis on põhiühikust miljard korda väiksem

ppi
(punktitiheduse mõõtühik:) pikslit tolli kohta

ppm
1. osa, mis on põhiühikust miljon korda väiksem

2. osakaalu mõõtühik, üks miljondik tervikust

ppp
(märge noodikirjas:) nii vaikselt kui võimalik

p-protsentiil
[nimisõna, substantiiv]
arv, millest p protsenti andmetest on temast väiksem või võrdne ja (100 – p) protsenti suurem või võrdne (nt töötasu puhul, mille protsentiil on 90, saab märgitud või sellest suuremat palka 10% töötajatest)

pr
1. abielus või mitte enam noor naine (ka kõnetlussõnana)

2. abielus naine, ka keskealise või vanema naise kohta üldiselt

3. sõna, mida kasutame viisakal pöördumisel naise poole

pr
romaani keel, mida kõneldakse Prantsusmaal, Belgias, Šveitsis, Monacos, Luksemburgis, Kanadas, Alžeerias, Marokos ja mujal

praad
[nimisõna, substantiiv]
1. ahjus küpsetatud lihatükk või lind

2. ahjus küpsetatud liha

3. ahjus küpsetatud lihatükk v lind

praadima
[tegusõna, verb]
1. toiduaineid õli, või vm rasvainega (pannil) kuumutama

2. toiduainet kuumal pannil küpsetama

Ühendtegusõnad: läbi praadima, läbi praadima, üle praadimaüle praadima

praagamagu
[nimisõna, substantiiv]
1. (paksu inimese või harvemini tema kõhu kohta, hrl halvustavalt, ka sõimusõnana)

2. paks inimene

praagatama
[tegusõna, verb]
määrduma, mustusekorbaga kattuma

praagiprotsent
[nimisõna, substantiiv]
protsent, mis näitab praaktootede osakaalu mingis tooterühmas

praak
[nimisõna, substantiiv]
1. toode või toodang, mis ei vasta kehtestatud kvaliteedinõuetele

2. alaväärtuslik toode v toodang

praak
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt loomasöödana kasutatav etanooli, piirituse tootmise jääk

2. loomasöödana kasutatavad viinapõletusjäätmed

praakeksemplar
[nimisõna, substantiiv]
(trüki)toode, mis ei vasta kvaliteedinõuetele

praaker
[nimisõna, substantiiv]
1. metsaraie korraldaja, metsamaterjali sortimise korraldaja

2. sortija, praakija

praakija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes hindab kvaliteeti ja kõrvaldab sobimatud tooted vm

praakima
[tegusõna, verb]
1. omadusi, kvaliteeti hindama ja kõlbmatuks tunnistama

2. kõlbmatuna kellegi või millegi hulgast kõrvaldama

Ühendtegusõnad: välja praakimavälja praakima

praakkaup
[nimisõna, substantiiv]
defektidega, nõuetele mittevastav kaup

praakloom
[nimisõna, substantiiv]
tõuaretuseks sobimatu põllumajandusloom

praakrit
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-India rahvakeelte üldnimetus

2. muinasindia murre ja kirjakeel

praaktoode
[nimisõna, substantiiv]
toode, mis ei vasta kvaliteedinõuetele

praaktöö
1. kehv, nõuetele mittevastav töö

2. laiemalt millegi halvatasemelise kohta

praalima
[tegusõna, verb]
millestki uhkeldades rääkima, ennast sel viisil tähtsaks tegema või tähelepanu püüdma

praalivalt
[määrsõna, adverb]
uhkeldavalt, suurustavalt

praam
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlal liinil sõitev autotekiga reisilaev

2. laev, mis veab sõitjaid ja autosid kindlate kohtade vahel

praamijärjekord
[nimisõna, substantiiv]
1. parvlaevale pääsemist ootavate sõidukite rida

2. ooteaeg praamile pääsemiseks

praamiliiklus
[nimisõna, substantiiv]
parvlaevade liiklus merel

praamisõit
[nimisõna, substantiiv]
praamiga sõitmine (hrl regulaarsel laevaliinil)

praamiühendus
[nimisõna, substantiiv]
transpordiühendus parvlaeva(de) abil

praamkonteiner
[nimisõna, substantiiv]
pukseeritav praam, millega veetakse kaupu reidil seisvatelt laevadelt randa ja vastupidi

praamlaev
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlal liinil sõitev autotekiga reisilaev

2. laev, mis veab sõitjaid ja autosid kindlate kohtade vahel

praampuri
[nimisõna, substantiiv]
1. nelinurkne puri, mis on kinnitatud ülemise servaga praamraa külge

2. masti raapuri praamtengi all

praamraa
[nimisõna, substantiiv]
purjelaeva masti külge liikuvalt kinnitatud rõhtpuu (alt lugedes, sõltuvalt laeva tüübist, kolmas või neljas ja viies rõhtpuu)

praamseil
[nimisõna, substantiiv]
1. nelinurkne puri, mis on kinnitatud ülemise servaga praamraa külge

2. masti raapuri praamtengi all

praamteng
[nimisõna, substantiiv]
purjelaeva masti teine pikend (alt lugedes kolmas mastiosa)

praana
[nimisõna, substantiiv]
1. (India usulistes õpetustes, joogas:) elujõud, eluenergia, mis on seotud hingamisega

2. kosmiline eluenergia

praasnik
[nimisõna, substantiiv]
hrl vene või setu (küla)pidu

praavima
[tegusõna, verb]
1. (haigusest) paranema

2. paranema

praavitama
[tegusõna, verb]
1. (tervisega seoses:) ravima, ravides terveks tegema

2. tervise kohta

praeahi
[nimisõna, substantiiv]
pliidi sisse ehitatud plekk-kamber toidu valmistamiseks (või soojas hoidmiseks)

praegast
[määrsõna, adverb]
praegu, parasjagu

praegu
[määrsõna, adverb]
1. käesoleval ajahetkel või seda hõlmaval lühemal või pikemal ajalõigul

2. käesoleval hetkel või ajal

praegune
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesoleval ajal olev, kestev või toimuv

2. praegu olev, kestev või toimuv

3. tänapäevale omane

praegusaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. käesolev, praegune aeg

2. nüüdne, praegune aeg

praegusaegne
[omadussõna, adjektiiv]
käesoleval ajal olev, esinev, toimuv vms

praegushetk
[nimisõna, substantiiv]
käesolev, praegune hetk või aeg

praejuust
[nimisõna, substantiiv]
grillimiseks ja pannil pruunistamiseks sobiv juust

praekala
[nimisõna, substantiiv]
praetud kala

praekana
[nimisõna, substantiiv]
praetud kana

praekapsas
[nimisõna, substantiiv]
(pannil soojendatav) hautatud hapukapsas prae lisandina

praekartul
[nimisõna, substantiiv]
1. praetud kartul(id)

2. praetud kartulid

praekaste
[nimisõna, substantiiv]
praeleemest valmistatud kaste

praekõrvane
[nimisõna, substantiiv]
lisand prae juurde (nt kartul, tatar, soe salat)

praeleem
[nimisõna, substantiiv]
liha küpsetamisel, praadimisel kogunev vedelik

praeleib
[nimisõna, substantiiv]
viiluna või kangidena praetud leib

praeliha
[nimisõna, substantiiv]
praetud või praadimiseks, praeks sobiv liha(tükk)

praelõhn
[nimisõna, substantiiv]
1. küpseva või küpsenud prae lõhn

2. praadimise lõhn

praelõik
[nimisõna, substantiiv]
1. praetud või praadimiseks sobiv lihalõik

2. lõik praadi

praemuna
[nimisõna, substantiiv]
praetud muna

praepann
[nimisõna, substantiiv]
madalate äärtega siledapõhjaline metallnõu toidu praadimiseks

praepelmeen
[nimisõna, substantiiv]
praetud pelmeen

praesibul
[nimisõna, substantiiv]
praetud sibul

praetaldrik
[nimisõna, substantiiv]
suur madal taldrik põhiroa, prae söömiseks

praetermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist, mis näitab ahjus küpsetatava liha küpsusastet selle sisetemperatuuri järgi

praetud
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) praepannil kuumutades valmistatud

praetult
[määrsõna, adverb]
praetud kujul, praetuna

praetükk
[nimisõna, substantiiv]
1. ahjus küpsetamiseks sobiv lihatükk

2. lõik sellest

praevaagen
[nimisõna, substantiiv]
vaagen prae serveerimiseks (ka koos praega)

praevalvur
[nimisõna, substantiiv]
ahjuprae valmimisest märku andev lihtne seade, mis reageerib, kui liha sisetemperatuur tõuseb teatud tasemele

praevarras
[nimisõna, substantiiv]
1. varras hrl liha küpsetamiseks tule või süte kohal

2. varras koos küpsenud lihaga

praevorst
[nimisõna, substantiiv]
praetud või praadimiseks mõeldud vorst

pragama
[tegusõna, verb]
1. kellegagi pahandama, oma rahulolematust ja pahameelt sõnades väljendama

2. kellegagi pahandama

Ühendtegusõnad: läbi pragamaläbi pragama

pragin
[nimisõna, substantiiv]
praksuv mürataoline heli, mis tekib hrl okste murdumisel või põlemisel

pragisema
[tegusõna, verb]
1. kergelt praksuvat, millegi murdumise, pragunemise häält kuuldavale tooma

2. sellist heli tekitades põlema

pragistama
[tegusõna, verb]
1. kergelt praksuvat, millegi murdumise, pragunemise heli tekitama

2. selle heli saatel midagi tegema

3. ragistama

pragmaatik
[nimisõna, substantiiv]
kasulikkust, tulemust silmas pidava, praktilist külge rõhutava mõtteviisiga inimene, pragmaatiline inimene

pragmaatika
[nimisõna, substantiiv]
semiootika haru, mis uurib märkide seost nende kasutajaga

pragmaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kasulikkust, praktilist tulemust (mitte niivõrd teoreetilist) silmas pidav, praktilist külge rõhutav

2. praktilist külge rõhutav, kasu silmas pidav

pragmatism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofia suund, mille järgi mõistete, väidete ja teooriate õigsust põhjendab neil rajaneva tegevuse tulemuslikkus

2. kasulikkust, praktilist tulemust silmas pidav mõtteviis

3. filosoofiasuund

pragmatistlik
[omadussõna, adjektiiv]
pragmatismil põhinev

pragu
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik (kitsas) terviklikkust lõhkuv ava milleski

2. pikk (kitsas) avatud ala millegi (nt ukse ja põranda) vahel

praguline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pragudega (kaetud)

2. pragunenud

pragunema
[tegusõna, verb]
1. (mingi pinna vm kohta:) praguliseks muutuma, pragude tekkimise tõttu katki minema

2. lõhenema, mõranema

prahihind
[nimisõna, substantiiv]
laevalasti veohind

prahihunnik
[nimisõna, substantiiv]
hunnikusse kogutud või kuhjunud äravisatud asjad vm jäätmed

prahilaev
[nimisõna, substantiiv]
laev kaupade vedamiseks

prahine
[omadussõna, adjektiiv]
1. looduslikku prahti (nt taimelehti, varre- ja oksatükke) täis

2. mahavisatud vms prügi täis, sellega kaetud

3. prahti täis

prahipaik
[nimisõna, substantiiv]
prügi paneku koht (hrl taimeliigi kasvukohana)

prahiraha
[nimisõna, substantiiv]
laevalasti veotasu

prahistama
[tegusõna, verb]
(loodusliku, mahavisatud) prahiga risustama, prahiseks tegema

prahitaim
[nimisõna, substantiiv]
prügihunnikutes, varemetes ja karjäärides kasvav taim (nt nõges, võilill)

prahmakas
[nimisõna, substantiiv]
1. ekslik tegu, (suur) viga

2. ebaõnnestumine

praht
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi räpased, reostavad jäätmed, tarbetu kraam või koli

2. asjad, mis on prügikasti või avalikku kohta maha visatud, näiteks paberid, purgid ja pudelid

praht
[nimisõna, substantiiv]
1. laevaga veetav kaup, laeva last

2. [laeval] veetav kaup, last

prahtija
[nimisõna, substantiiv]
laeva rentija, hrl lasti omanik, kes rendib kaubaveoks laeva

prahtima
[tegusõna, verb]
mereveoks laeva rentima, mereveolepingut sõlmima

prahtimine
[nimisõna, substantiiv]
mereveoks laeva rentimine

prahu
[nimisõna, substantiiv]
Indoneesia traditsiooniline purjepaat

prahvak
[nimisõna, substantiiv]
1. plahvatuse, löögi vms tekitatud tugev müra

2. kärgatus

3. kärgatus, raksatus

prahvakas
[nimisõna, substantiiv]
1. plahvatuse, löögi vms tekitatud tugev müra

2. kärgatus

3. kärgatus, raksatus

prahvama
[tegusõna, verb]
midagi järsult või erutatult ütlema

prahvatama
[tegusõna, verb]
1. hrl pauguga kuhugi, mingisse seisundisse paiskuma, kukkuma vms

2. kõva müra saatel lõhkema või purunema

3. järsku kõva müra kuuldavale tooma

prahvatus
[nimisõna, substantiiv]
1. plahvatuse, löögi vms tekitatud tugev müra

2. kärgatus

3. kärgatus, raksatus

praid
[nimisõna, substantiiv]
ühel elualal elutsev lõvide rühm, lõvide seltsing

praimer
[nimisõna, substantiiv]
reaktsiooni vallandav lähteaine

praimimine
[nimisõna, substantiiv]
mälu võime olulisi objekte ümbruses ära tunda, ilma et neid peaks pikemalt uurima, protsessina äratundmise hõlbustumine varasema kokkupuute toel

praiming
[nimisõna, substantiiv]
mälu võime olulisi objekte ümbruses ära tunda, ilma et neid peaks pikemalt uurima, protsessina äratundmise hõlbustumine varasema kokkupuute toel

prakeerima
[tegusõna, verb]
1. omadusi, kvaliteeti hindama ja kõlbmatuks tunnistama

2. kõlbmatuna kellegi või millegi hulgast kõrvaldama

Ühendtegusõnad: välja prakeerimavälja prakeerima

praks
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike terav (nagu) murdumise heli

2. murdumise terav heli

praks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi murdumise vms lühikest teravat heli

2. praksatades, kraksatades

3. praksuga

praks
[nimisõna, substantiiv]
praktikum, praktika

praksak
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike terav (nagu) murdumise heli

2. murdumise terav heli

praksama
[tegusõna, verb]
1. järsku, korraks lühikest teravat murdumise heli andma

2. selle saatel murdma või murduma

praksatama
[tegusõna, verb]
1. järsku, korraks lühikest teravat murdumise heli andma

2. selle saatel murduma

3. praksu tegema, korraks praksuma

praksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike terav (nagu) murdumise heli

2. murdumise terav heli

praksis
[nimisõna, substantiiv]
1. (vabakutselise) arsti või advokaadi tegevus

2. [vabakutselise erialane] tegevus

praksti
[määrsõna, adverb]
1. annab edasi murdumise vms lühikest teravat heli

2. praksatades, kraksatades

3. praksuga

praksuma
[tegusõna, verb]
1. (hrl tule kohta:) lühikesi teravaid murdumise helisid tekitama

2. aeg-ajalt, vaikselt

praktik
[nimisõna, substantiiv]
1. oma ala praktikas kogemustega inimene

2. tegelikus töös kogemusi omandanud erihariduseta töötaja

3. kogemustega inimene

praktika
[nimisõna, substantiiv]
1. tegelik kasutus või tegevus

2. selles ettetulnud asjad või sellest saadud kogemused

3. tegelik kasutus, tegutsemine

praktikaaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. õppepraktikal olemise aeg

2. aeg, mil töökeskkonnas juhendaja käe all tulevast tööd õpitakse

praktikaaruanne
[nimisõna, substantiiv]
aruanne praktika tulemuste kohta

praktikaasutus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kus õppurid käivad praktikal

praktikabaas
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, asutus vms, kus toimub kindlate õpieesmärkidega praktiline töö

praktikakool
[nimisõna, substantiiv]
üldhariduskool, kus õpetajaks õppijad annavad ja analüüsivad praktikatunde

praktikant
[nimisõna, substantiiv]
õppepraktikal või kutse-eelsel praktilisel õppel olija, isik, kes harjutab õpitud teadmisi ja oskusi töös rakendama

praktikatund
[nimisõna, substantiiv]
ühe tunni pikkune praktika kui õppevormi sooritus (ka arvestusühikuna)

praktikum
[nimisõna, substantiiv]
1. praktilise töö tund või tunnid pärast aine teoreetilist käsitlust

2. õppevorm: praktilise töö tund

praktiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teoreetiliste teadmiste rakendamisega seotud, tegelikku tegevust, tööd või elu puudutav

2. selline, mida saab (igapäevases) elus rakendada

3. tegelik

praktiliselt
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend, pehmendab otseütlemist, väljendab umbmäärasust:) sama hästi kui, õigupoolest, peaaegu, enam-vähem

2. peaaegu, enam-vähem

praktilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. tõhus kasutatavus, rakendatavus tegelikus töös või elus

2. otstarbekohasus

praktiseerima
[tegusõna, verb]
1. midagi tegelikkuses, praktikas rakendama

2. praktikas rakendama

praktitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. asjalik, praktiline suhtumine tegelikkusesse

2. orienteeritus kasule ja materiaalsetele väärtustele

3. praktiline suhtumine, asjalikkus

4. teooriat alahindav praktikaga piirdumine

pralinee
[nimisõna, substantiiv]
1. peenestatud praetud pähklite või mandlite ja suhkru segu

2. sellise täidisega šokolaadikompvek

3. praetud pähklite ja suhkru peenestatud segu

pralle
[nimisõna, substantiiv]
hoogne pidutsemine ja jooming, lõbus oleng

praller
[nimisõna, substantiiv]
1. (meloodia kaunistus:) meloodiaheli, selle ülemise abiheli ja taas meloodiaheli kiire järgnevus

2. meloodia kaunistus

pralletama
[tegusõna, verb]
pidu pidama, pidutsedes purjutama

pranglija
[nimisõna, substantiiv]
(võistu, aja peale) peastarvutaja

pranglilane
[nimisõna, substantiiv]
1. Prangli elanik

2. Pranglilt pärit inimene

pranglima
[tegusõna, verb]
(võistu, aja peale) peast arvutama

pranglimine
[nimisõna, substantiiv]
võistluslik peastarvutamine (Prangli saare nime järgi, kust see harrastus alguse sai)

prantsaki
[määrsõna, adverb]
1. raskelt kukkudes, prantsatades

2. (sellega kaasneva järsu tugeva heli kohta)

prantsatama
[tegusõna, verb]
hooga või löögiga kukkuma, langema või paiskuma, seejuures järsku heli tekitades

Ühendtegusõnad: maha prantsatamamaha prantsatama

prantslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsusmaa põhirahva liige

2. Prantsusmaa kodanik või elanik

3. Prantsusmaa päritolu inimene

4. Prantsusmaa päritolu inimene

prantslanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost prantslane

prantslaslik
[omadussõna, adjektiiv]
prantslastele omane või iseloomulik

prantssai
[nimisõna, substantiiv]
1. pikivaoga või diagonaalsete vagudega sai

2. pikivaoga sai

prantsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. raskelt kukkudes, prantsatades

2. (sellega kaasneva järsu tugeva heli kohta)

prantsus
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsusmaa põhirahva liige

2. Prantsusmaa kodanik või elanik

3. Prantsusmaa päritolu inimene

4. Prantsusmaa päritolu inimene

prantsuse
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. prantslaste või prantsuse keelega seotud

2. prantslastega seotud

prantsusehuviline
[nimisõna, substantiiv]
frankofiil

prantsuskeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. prantsuse keeles kõneldud või kirjutatud

2. prantsuse keelt kasutav

prantsuslik
[omadussõna, adjektiiv]
prantslastele või prantsuse keelele omane või tunnuslik

prantsuspärane
[omadussõna, adjektiiv]
prantslastele või prantsuse keelele omane või tunnuslik

prantsuspärasus
[nimisõna, substantiiv]
1. prantsuspärane sõna või lausekonstruktsioon mõnes muus keeles

2. prantsuspärasus keeles

prantsustuma
[tegusõna, verb]
prantsuspäraseks muutuma, prantslastega ühte sulanduma

prantsustõbi
[nimisõna, substantiiv]
teatud bakteri tekitatud suguhaigus, mis võib kanduda ka emalt lootele

prantsviin
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegsetes retseptides:) Prantsuse vein

praokil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. veidi avatud olekus, pisut lahti(sena)

2. poollahti, veidi avatud

praokile
[määrsõna, adverb]
1. veidi avatud olekusse, pisut lahti(seks)

2. pooleldi avatuks

praoline
[omadussõna, adjektiiv]
praguline

praost
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu kirikus mingi kindla piirkonna koguduste vaimulik juht (vaimuliku ameti astmelt preester)

2. vaimulik

praostkond
[nimisõna, substantiiv]
praostile alluvad kogudused

praotama
[tegusõna, verb]
1. veidi avama, pooleldi lahti tegema (nt ust, suud, silmi)

2. praokile avama

praotuma
[tegusõna, verb]
1. veidi avanema, pooleldi lahti minema

2. paokile minema

3. praokile avanema

praseodüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 59

2. keemiline element

praska
[nimisõna, substantiiv]
1. meski

2. viinasegune koduõlu

prass
[nimisõna, substantiiv]
(purjelaeval:) nöör raa pööramiseks

prassai
[hüüdsõna, interjektsioon]
hüvastijätusõna

prassima
[tegusõna, verb]
1. joomapidu pidama, laristades pummeldama

2. ülemäära kulutama

3. joomapidu pidama

4. mõnda aega

5. laristades pummeldama

prassima
[tegusõna, verb]
(purjelaeval:) spetsiaalse nööri (ehk prassi) abil raad pöörama

prassing
[nimisõna, substantiiv]
oleng, kus pruugitakse rohkesti alkohoolseid jooke

prauh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi järsku lööki, kukkumist, paiskumist ja selle heli

2. prahvatusega

3. äkitselt

4. kiiresti, kohe

prauhti
[määrsõna, adverb]
kiiresti, ühe korraga, järele mõtlemata

preambul
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvahelise lepingu, seadusandliku akti vm dokumendi sissejuhatav osa

2. rahvusvahelise lepingu v deklaratsiooni sissejuhatav osa

preambula
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvahelise lepingu, seadusandliku akti vm dokumendi sissejuhatav osa

2. rahvusvahelise lepingu v deklaratsiooni sissejuhatav osa

prebend
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimuliku, kiriku või kloostri tulu või tuluallikas (nt elatusraha, maavaldus)

2. vaimuliku, kiriku v kloostri tulu v tuluallikas

prebiootikum
[nimisõna, substantiiv]
toidu seedimatu koostisosa, ühend, mis soodustab kasulike soolebakterite arengut (nt insuliin, oligofruktoos)

preboreaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kliima kohta:) jahe ja niiske, aeglaselt soojenev

2. sellisest kliimastaadiumist pärinev

predestinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(usuline arusaam:) ettemääratus, mille kohaselt inimesed on juba sünnist saadik välja valitud lunastuseks või hukatuseks (nt Augustinusel, kalvinismis)

prediabeet
[nimisõna, substantiiv]
normaalsest kõrgem veresuhkru tase, millest võib välja kujuneda suhkruhaigus

predikaat
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) lauseliige, mis väljendab tegevust, mida keegi või miski teeb, või olukorda, milles keegi või miski on

predikaatarvutus
[nimisõna, substantiiv]
lauseloogika laienduste klass, kus lisaks lausesümbolitele ja konnektoritele on kasutusel muud sümbolid (nt kvantorid)

predikaatloogika
[nimisõna, substantiiv]
lauseloogika laienduste klass, kus lisaks lausesümbolitele ja konnektoritele on kasutusel muud sümbolid (nt kvantorid)

predikatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) lauseliige, mis laiendab tegusõnu olema, tunduma, paistma, näima vms ning näitab, kes, mis või missugune on alus (nt valge lauses maja on valge)

2. lauseliige

predikatiivlause
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) lause, mis sisaldab öeldistäidet (nt Jüri on tubli mees, Müts on tutiga)

predikatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. öeldistäitena, predikatiivina esinev

2. öeldistäiteline

predispositsioon
[nimisõna, substantiiv]
(sünnipärane) kalduvus, vastuvõtlikkus haiguse vm suhtes

prednisoloon
[nimisõna, substantiiv]
1. hormoonpreparaat, neerupealistes toodetava hormooni analoog, millel on põletikuvastane, immuunsüsteemi pärssiv ja allergiavastane toime

2. hormoonpreparaat

preeklampsia
[nimisõna, substantiiv]
rasedusaegne haigusseisund, mida iseloomustab kõrge vererõhk, valgu leidumine uriinis ja tursed

preemia
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi tunnustamiseks või ergutamiseks hrl palgale lisaks makstav raha

2. mingil erilisel puhul palgale lisaks makstav raha

preemiafond
[nimisõna, substantiiv]
preemia või auhinnana väljamakstava raha kogum

preemiaraha
[nimisõna, substantiiv]
1. preemiana (ergutava tunnustusena või auhinnana) makstav või antav rahasumma

2. preemiatena makstavad rahasummad kokku

preemiareis
[nimisõna, substantiiv]
võistlusel, loosimisel vm autasuks saadud reis

preemiasumma
[nimisõna, substantiiv]
preemiaks saadav rahasumma

preemiasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
ergutamise, premeerimise süsteem (hõlmab rahalisi preemiaid vm hüviseid)

preeria
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika parasvöötme rohtla, mis tänapäeval on suures osas põllumaaks muudetud

2. Põhja-Ameerika rohtla

preeriahunt
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika preeriates ja eelmäestikes elutsev hunditaoline loom

2. hunditaoline loom

preeriaindiaanlane
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika preeriate lääneosas elava indiaani hõimu liige

preeriakell
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Ameerikast pärinev kellukakujuliste õitega rohttaim (Eestis nt lõikelillena)

2. rohttaim

preeriakelluke
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Ameerikast pärinev kellukakujuliste õitega rohttaim (Eestis nt lõikelillena)

2. rohttaim

preeriakoer
[nimisõna, substantiiv]
suslikuga sarnanev rohttaimedest toituv ja haukuvalt häälitsev näriline

preeriaküünal
[nimisõna, substantiiv]
taimede perekond aspariliste (Asparagaceae) sugukonnast, looduslikult levinud Põhja-Ameerikas

prees
[nimisõna, substantiiv]
1. (rahvariietega kantav) lame sõõrik sakilise servaga rinnaehe, mida kasutatakse ka rõivaste kinnitusvahendina

2. lame sakilise servaga ümmargune rinnaehe

preesens
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) pöördsõna aeg, mis hrl osutab, et sündmushetk hõlmab kõnehetke, eesti keeles väljendab ka tulevikku

preester
[nimisõna, substantiiv]
1. (ristiusus:) piiskopi pühitsetud, kirikus püha talitust läbi viiv, sakramenti jagav vaimulik

2. inimene, kelle töö on näiteks katoliku või õigeusu kirikus jumalateenistusi pidada ja muid toiminguid läbi viia

3. õigeusu

preesterkond
[nimisõna, substantiiv]
mingi territooriumi või usundi preestrid

preesterlik
[omadussõna, adjektiiv]
preestriametiga seotud, preestrile sobiv või kuuluv

preestermunk
[nimisõna, substantiiv]
preestriks pühitsetud munk

preestriamet
[nimisõna, substantiiv]
keskmise astme vaimulik amet ristiusu kirikus

preestrikuub
[nimisõna, substantiiv]
preestri pikk ametikuub

preestrinna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost preester (hrl kultustalituse sooritaja)

preestriseisus
[nimisõna, substantiiv]
1. preestriametisse pühitsetud inimesed

2. nende seisund ühiskonnas

preestritar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost preester (hrl kultustalituse sooritaja)

preetor
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Rooma riigiametnik, kelle peaülesanne oli õigusemõistmine

2. Vana-Rooma kõrgem riigiametnik

prefekt
[nimisõna, substantiiv]
1. politseiprefektuuri juhtiv kõrgem politseiametnik

2. kõrgem politseiametnik

prefektuur
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem territoriaalne politseiasutus

2. selle tegevuspiirkond

3. politseiasutus

preferanss
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kolmekesi 32 kaardiga mängitav hasartmäng, mis oli moes peamiselt 19. sajandil ja 20. sajandi algul

2. kaardimäng

prefiks
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve ette liituv sõnaosa (nt eba-)

prefiksoid
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve ette liituv eesliite sarnane sõnaosa, nt ala- sõnas alamõõduline, üli- sõnas üliarmas

preformism
[nimisõna, substantiiv]
1. 17.-18. sajandil bioloogias valitsenud arengukäsitlus, mille kohaselt on sugurakus olemas kõik organismi algmed, mis elu jooksul vaid kasvavad

2. arenemisteooria

preglatsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
jääajale eelenev, ulatusliku liustike pealetungi eelne

prei
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuste nahahaigus, mis põhjustab põletikke, haavandeid ja korpasid sõrgatsi piirkonnas vm

2. hobuse jalanahapõletik

preili
[nimisõna, substantiiv]
1. vallaline (noor) naine

2. peenema olekuga või peenemas ametis olev neiu

3. vallaline noor naine

4. viisaka käitumise ja välimusega neiu

preilike
[nimisõna, substantiiv]
1. vallaline (noor) naine

2. peenema olekuga või peenemas ametis olev neiu

3. vallaline noor naine

4. viisaka käitumise ja välimusega neiu

preilikene
[nimisõna, substantiiv]
1. vallaline (noor) naine

2. peenema olekuga või peenemas ametis olev neiu

3. vallaline noor naine

4. viisaka käitumise ja välimusega neiu

preilitama
[tegusõna, verb]
kõnetamisel preiliks nimetama

preilna
[nimisõna, substantiiv]
1. vallaline (noor) naine

2. peenema olekuga või peenemas ametis olev neiu

3. vallaline noor naine

4. viisaka käitumise ja välimusega neiu

preisi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
preislaste või preisi keelega seotud

preisilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Preisimaale või preislastele omane

2. range, karm, paindumatu

preiskurant
[nimisõna, substantiiv]
hindade loetelu

preislane
[nimisõna, substantiiv]
Neemeni ja Visla alamjooksu vahel elanud balti hõimude liige

prekaarne
[omadussõna, adjektiiv]
ebakindel, kõikuv, ajutine

prekantseroos
[nimisõna, substantiiv]
mingi elundi koe haiguslik muutus, mis eelneb vähile või millel on suur oht areneda vähiks

prekariaat
[nimisõna, substantiiv]
kõrgelt haritud, ent püsivat tööd mitte leidnud (noored) inimesed, kes töötavad ebakindlate ajutiste lepingutega

prekursor
[nimisõna, substantiiv]
aine, millest keemilises sünteesis moodustub teine, hrl aktiivsem või küpsem aine

prelaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem vaimulik roomakatoliku kirikus (ka anglikaani ning mõne maa luterlikus kirikus)

2. katoliku ja anglikaani kiriku kõrgvaimulik

prelatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliiklik organisatsioon, mille eesotsas on prelaat (hrl Opus Dei ehk täpsemalt Püha Risti ja Opus Dei prelatuur)

2. katoliiklik organisatsioon, mille tegevuse aluseks on õpetus, et iga inimene saab oma igapäevase elu ja tööga taotleda ja teostada pühadust ning mis seostab töö-, perekonna- ja vaimuliku elu

preluudium
[nimisõna, substantiiv]
1. väike vabas vormis instrumentaalpala

2. muusikateose eelmäng

prelüüd
[nimisõna, substantiiv]
1. väike vabas vormis instrumentaalpala

2. muusikateose eelmäng

premeerima
[tegusõna, verb]
1. rahalist vm auhinda andma

2. tehtu eest tunnustuseks teatud rahasummat maksma

3. preemiat määrama v andma

premeerimine
[nimisõna, substantiiv]
tehtu eest tunnustuseks rahalise vm auhinna andmine

premenstruaalne
[omadussõna, adjektiiv]
enne igakuist mentruatsiooni esinev, menstruatsioonile eelnev

premiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
preemiaga seoses olev

premiaalsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
ergutamise, premeerimise süsteem (hõlmab rahalisi preemiaid vm hüviseid)

premiks
[nimisõna, substantiiv]
loomakasvatuses mikroelementide soolade v oksiidide, vitamiinide, antibiootikumide ja sünteetiliste aminohapete segu, mida tarvitatakse segajõusööda lisandina

premiss
[nimisõna, substantiiv]
loogiline otsustus, millest saab tuletada järelduse

premium
1. (toote kvaliteediklassi kohta:) eriti kvaliteetne, esmaklassiline

2. kvaliteedinõuetele vastav

premjäär
[nimisõna, substantiiv]
lavateose esmakordne avalik etendus teatud lavastuses

premolaar
[nimisõna, substantiiv]
üks silmahamba ja tagapurihammaste vahelistest hammastest

prenataalne
[omadussõna, adjektiiv]
enne sündi aset leidev

prenner
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kohviubade pruunistamise pann

preparaat
[nimisõna, substantiiv]
laboratoorselt või tööstuslikult valmistatud (või puhastatud) eriotstarbeline aine (nt ravim või vaktsiin)

preparaator
[nimisõna, substantiiv]
1. anatoomiliste preparaatide valmistaja, prepareerija

2. prepareerija

prepareerima
[tegusõna, verb]
1. objekti (nt organismi või selle osa) uurimiseks või säilitamiseks töötlema, preparaati valmistama

2. preparaati valmistama

3. ette valmistama

prepositsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. põhisõna ees asetsev kaassõna

2. nimisõna ees asetsev kaassõna

prepper
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes valmistub ellu jääma mistahes eriolukordades, olgu selleks loodusõnnetus, ootamatu pandeemia või maailmalõpp

preprint
[nimisõna, substantiiv]
1. asjatundjatele mõeldud teadustöö või selle osa, mis avaldatakse enne uurimuse lõplikku avaldamist hrl teadusartiklina või monograafiana

2. esialgne trükis

prerafaeliit
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik või kirjanik, kes kuulus Itaalia vararenessanssi ja unistavat ilukultust idealiseerinud inglise romantikute rühmitusse (19. sajandil)

2. inglise kunstivoolu esindaja 19. saj

prerogatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge võimukandja või riigiorgani eelisõigus ja ainupädevus

2. eelisõigus, kõrge võimukandja v riigiorgani ainuõigus

presbüoopia
[nimisõna, substantiiv]
lähedale nägemise langus, mis on tingitud silmaläätse järkjärgulisest jäigastumisest inimese vananemisel, vanema ea kaugelenägevus

presbüteerium
[nimisõna, substantiiv]
kiriku altariruum, vaimulikele määratud ruum hrl peaaltari juures

presbüter
[nimisõna, substantiiv]
1. varakristliku koguduse vanem

2. reformeeritud kirikus (nt presbüterlikus kirikus) ilmalik koguduse juhatuse liige

3. koguduse vanem v juhatuse liige

presbüterlane
[nimisõna, substantiiv]
1. kalvinismi esindaja, presbüterliku kiriku liige Šotimaal ja USA-s

2. kalvinist anglosaksi maades

presbüterlik
[omadussõna, adjektiiv]
anglosaksi kalvinismile omane, seda esindav või sellega seotud

presbüterlus
[nimisõna, substantiiv]
1. anglosaksi maades kalvinismist lähtuv usuelu korraldus, milles koguduse juhtivaks organiks on vaimulikest ja ilmikutest koosnev vanematekogu ning piiskopivõimu ei tunnustata

2. kalvinismi anglosaksi variant

present
[nimisõna, substantiiv]
1. jäme impregneeritud linane või poollinane riie

2. sellest materjalist (vm tugevast riidest) vihmakindel kate

3. riidesort

presentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
uue toote või teose pidulik tutvustamine, hrl eraldi üritusena

presenteerima
[tegusõna, verb]
1. toodet, teost vm avalikult tutvustama

2. tutvustama, (esimest korda) näitama

presentism
[nimisõna, substantiiv]
minevikusündmuste ja -olukordade hindamine ja tõlgendamine tänapäeva seisukohast, lähtudes tänapäevale omastest hoiakutest, arusaamadest, väärtustest

presentkate
[nimisõna, substantiiv]
presendist vm tugevast riidest vihmakindel kate (nt veoauto kastil)

presentkatus
[nimisõna, substantiiv]
presendist katus

presentkinnas
[nimisõna, substantiiv]
presendist töö- või matkakinnas

presentkuub
[nimisõna, substantiiv]
presendist pealisrõivas

presentmantel
[nimisõna, substantiiv]
(hrl varasemaaegne) presendist mantel

presentpüksid
[nimisõna, substantiiv]
tugevast presentriidest püksid (nt sõjaväes)

preserv
[nimisõna, substantiiv]
1. kuumtöötlemata hermeetiliselt pakendatud toode, mis valmib laagerdumise käigus (nt Tallinna kilud, erisoola heeringas)

2. steriliseerimata [kala]konserv

preservatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukesest kummist kaitsevahend, mis väldib suguhaigustesse nakatumist ja rasestumist

2. õhukesest kummist vahend, mis kaitseb seksi ajal haiguste eest ega lase naisel rasedaks jääda

3. suguhaigustesse nakatumist ja rasestumist vältiv vahend

presideerima
[tegusõna, verb]
1. eesistujaks olema, (koosolekut) juhatama

2. eesistujaks, juhatajaks olema

presidendikandidaat
[nimisõna, substantiiv]
presidendi ametikohale valimiseks esitatud isik

presidendiloss
[nimisõna, substantiiv]
loss, kus on riigi presidendi töö- ja eluruumid

presidendipaar
[nimisõna, substantiiv]
president abikaasaga

presidendiproua
[nimisõna, substantiiv]
presidendi abikaasa

presidenditool
[nimisõna, substantiiv]
(presidendi ametikoha kohta)

presidendivalimised
[nimisõna, substantiiv]
riigipea valimised

president
[nimisõna, substantiiv]
1. valitav riigipea enamikus vabariikliku valitsemisvormiga riikides

2. vabariigi kõrgeimal ametikohal olev isik, riigi esindaja maailmas

presidentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
presidendivõimul põhinev

presidentkond
[nimisõna, substantiiv]
territoriaalne haldusüksus Liivimaal 1582–1598, mida valitses Poola kuninga nimetatud president

presidentuur
[nimisõna, substantiiv]
1. presidendiamet või ametiaeg

2. presidendiamet või ametiaeg

presiidium
[nimisõna, substantiiv]
1. organisatsiooni juhtorgan

2. kongressi vms juhatus

3. organisatsiooni juhtorgan

preskriptiivne
[omadussõna, adjektiiv]
ettekirjutusi tegev, sobivuse või õigsuse kohta juhiseid andev

press
[nimisõna, substantiiv]
1. uudiseid vahendavad väljaanded, tele- või raadiosaated kogumina

2. neis töötavad ajakirjanikud, reporterid

press
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või ese, mis hrl oma raskusega, sujuvalt, ilma löökideta surub töödeldavat objekti

2. pressiv ese v seade

3. toiduainete-

4. surve, pressimine

presshein
[nimisõna, substantiiv]
pakki või pallideks pressitud hein

pressiagentuur
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis hangib ja vahendab uudiseid

pressiatašee
[nimisõna, substantiiv]
riigi välissaatkonna koosseisus töötav ajakirjanik, madalaima astme diplomaat

pressibüroo
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse, asutuse või organisatsiooni allasutus, mille ülesanne on informeerida ajakirjandust

pressiesindaja
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjandusele teavet vahendav töötaja (asutuses, ettevõttes, festivali korraldusmeeskonnas vm)

pressiesindus
[nimisõna, substantiiv]
asutuse või ettevõtte osakond, mis tegeleb avalike suhete ja infoga

pressifoto
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjanduses ilmuv foto

pressifotograaf
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjandusväljaande juures töötav fotograaf

pressikaart
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjaniku töötõend (kasutatakse tööülesannete täitmisel)

pressikas
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, kus ametiisik, ühiskonnategelane või avalikkuse tähelepanu äratanud isik annab ajakirjanikele infot ja vastab nende küsimustele

pressikeskus
[nimisõna, substantiiv]
mõne ürituse kohta informatsiooni jagav ajutine üksus, ajakirjanike tööpaik selle ürituse ajal

pressikonverents
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, kus ametiisik, ühiskonnategelane või avalikkuse tähelepanu äratanud isik annab ajakirjanikele infot ja vastab nende küsimustele

pressima
[tegusõna, verb]
1. tugevasti suruma, tugeva survega vajutama või lükkama

2. midagi suruma, tugevasti vajutama

Ühendtegusõnad: kokku pressima, kokku pressima, ligi pressima, ligi pressima, läbi pressima, läbi pressima, peale pressima, peale pressima, sisse pressima, sisse pressima, välja pressimavälja pressima

pressimine
[nimisõna, substantiiv]
(pressiga) vajutamine, surve avaldamine

pressimisjääk
[nimisõna, substantiiv]
pressimisel üle jääv osa (mahlade, õli vms tootmisel)

pressing
[nimisõna, substantiiv]
1. aktiivne meesmehekaitsega mäng (nt korvpallis)

2. korvpallis, hokis vm

pressinõunik
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjandusega suhtlust korraldav ametnik

pressiohvitser
[nimisõna, substantiiv]
info edastamise eest vastutav ohvitser (nt kaitseväes, politseis)

pressiosakond
[nimisõna, substantiiv]
asutuse osakond, mille ülesanne on informeerida ajakirjandust

pressipealik
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjandusele teavet vahendavate töötajate juht (nt asutuses, organisatsioonis, mingi ürituse korraldusmeeskonnas)

pressisekretär
[nimisõna, substantiiv]
mõne maa kõrgem riigiametnik ajakirjanduse küsimustes

pressitalitus
[nimisõna, substantiiv]
asutuse allüksus, mille ülesanne on edastada pressiteateid ja suhelda ajakirjanikega

pressiteade
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjandusele edastatud teade

pressiteenistus
[nimisõna, substantiiv]
asutuse allüksus, mille ülesanne on edastada pressiteateid ja suhelda ajakirjanikega

pressivabadus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus vabalt oma ideid, arvamusi ja veendumusi ajakirjanduses väljendada, ajakirjanduslik sõnavabadus

pressivaenlane
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjandusega suhtlemist vältiv või sellega ebasõbralikult suhtlev (ameti)isik

presskann
[nimisõna, substantiiv]
1. kohvi valmistamise kann, kus kohvipaks eraldatakse joogist metallvõrguga varustatud allasurutava kolvi abil

2. spetsiaalne kann kohvi valmistamiseks

presskannukohv
[nimisõna, substantiiv]
1. presskannus valmistatud kohv

2. jämeda jahvatusega kohvipulber sellise kohvi valmistamiseks

pressklaas
[nimisõna, substantiiv]
pressitud klaas

presskogur
[nimisõna, substantiiv]
põllutöömasin, millega kuivanud hein või põhk kogutakse kokku ja pressitakse pallideks või rullideks

pressmuster
[nimisõna, substantiiv]
pinna sisse pressitud muster

pressmustriline
[omadussõna, adjektiiv]
pressmustriga

presspuit
[nimisõna, substantiiv]
pressitud puitmaterjal

presspulber
[nimisõna, substantiiv]
kuumutamisel kõvastuv pulbriline või teraline materjal (ainete segu), millest valmistatakse tooteid pressimise või valamise teel

presspärm
[nimisõna, substantiiv]
risttahuka- või kuubikujuliseks tükiks pressitud värske pärm

pressraud
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne, hrl ahjus või sütega kuumutatav triikraud

2. endisaegne triikraud

presstald
[nimisõna, substantiiv]
õmblusmasina osa, mis hoiab õmmeldavat riiet kindlas asendis ja surub selle vastu riiet nihutavat hammastikku

presstrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükiviis, mille korral (värvita või värviga) kujutis pressitakse materjali pinna sisse ning võimaldab saavutada reljeefset, kergitatud pinda (nt trükisel, nahkehistöös, graafikas)

pressturvas
[nimisõna, substantiiv]
pressitud kütteturvas

pressvorm
[nimisõna, substantiiv]
vorm plastmassist, sulametallist vm materjalist esemete valmistamiseks pressimise teel

prestiiž
[nimisõna, substantiiv]
1. au sees olek, tunnustatus ühiskonnas

2. maine

3. lugupeetavus, mõjukus, maine

prestiižikas
[omadussõna, adjektiiv]
(ühiskonnas) kõrgelt hinnatud, au sees olev

prestiižne
[omadussõna, adjektiiv]
(ühiskonnas) kõrgelt hinnatud, au sees olev

prestissimo
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) ülikiiresti

prestissimo
[nimisõna, substantiiv]
helitöö õlikiire osa või esitus

presto
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kiiresti

presto
[nimisõna, substantiiv]
helitöö kiiretempoline osa v esitus

presumptsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. eeldus, tõenäoline oletus

2. õiguslik eeldus, et juriidiline fakt on tõene, õige (kuni pole tõestatud vastupidist)

3. fakti tõeliseks arvamine, kuni pole tõestatud vastupidist

preteeritum
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) pöördsõna aeg, mis väljendab minevikus toimunud tegevust, minevikuaegade (liht-, täis- ja ennemineviku) üldnimetus

2. pöördsõna minevikuaegade üldnimetus

pretendeerima
[tegusõna, verb]
1. mingit õigust, eelist vms endale taotlema (hrl võisteldes), midagi saada või olla tahtma

2. nõudma, taotlema, midagi olla tahtma

pretendent
[nimisõna, substantiiv]
1. (medali, tiitli vm) taotleja

2. nõudleja, taotleja

pretensioon
[nimisõna, substantiiv]
tungiv, nõudlik püüdlus midagi saada või saavutada

pretensioonikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga nõudlik, (liiga) suuri nõudmisi esitav või oma õigusi rõhutav

2. nõudlik

3. paljunõudlik

pretensioonitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte nõudlik

2. selline, mis ei taotle olla midagi enamat kui on

3. vähenõudlik

pretoriaan
[nimisõna, substantiiv]
1. keisri ihukaitseväelane Vana-Roomas

2. ihukaitseväelane Vana-Roomas

pretsedenditu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida pole varem olnud, ette tulnud

2. ennetundmatu, ennekuulmatu

pretsedent
[nimisõna, substantiiv]
1. järgmistele samalaadsetele eeskujuks olev juhtum

2. varasem samalaadne juhtum

3. järgnevaile samalaadseile eeskujuks olev juhtum

pretsessioon
[nimisõna, substantiiv]
astronoomiliste võrdpäevsuspunktide liikumine piki ekliptikat vastupidi Päikese näivale liikumisele taevasfääril

pretsiisne
[omadussõna, adjektiiv]
1. täpne (nt väljenduse või mõõteriistade kohta)

2. täpne

pretsiissus
[nimisõna, substantiiv]
täpsus (nt väljenduses)

pretsioosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. peenutsev, (liialdatult) peen

2. peenutsev

pretsipitaat
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt fosforväetisena kasutatav valge kristalne aine

2. fosforväetis

3. mineraalsööt

pretsipitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. tahke aine või tahkete osakeste eraldumine (nt lahusest), sademe tekkimine

2. sadestumine

pretsiseerima
[tegusõna, verb]
1. üksikasjalikumaks, täpsemaks tegema

2. täpsustama

pretsisioon
[nimisõna, substantiiv]
1. täpsus

2. täpsustus

pretsisioonpink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink suurt täpsust nõudvate detailide valmistamiseks

prevaleerima
[tegusõna, verb]
1. ülekaalus, valdaval kohal, valitsevas seisundis olema

2. ülekaalutsema, valitsema

preventatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi soovimatut tõkestav, ärahoidev, probleeme ennetav

2. soovimatute nähtuste vältimiseks rakendatav

3. probleeme tõkestav, ärahoidev

preventiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi soovimatut tõkestav, ärahoidev, probleeme ennetav

2. soovimatute nähtuste vältimiseks rakendatav

3. probleeme tõkestav, ärahoidev

preventsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi soovimatu tõkestamine, ärahoidmine

2. selleks tehtav ennetustöö

3. tõkestus, ärahoid, vältimine

prg
1. käesoleval ajahetkel või seda hõlmaval lühemal või pikemal ajalõigul

2. käesoleval hetkel või ajal

prigin
[nimisõna, substantiiv]
1. peenikeste okste murdumise vaikne heli, nõrgalt pragisev (kõrval)heli

2. vaikne pragin

prigisema
[tegusõna, verb]
1. nõrka, peenikest pragisevat (kõrval)heli kuuldavale tooma

2. pragisema

3. ragisema

prigu
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) pragu

2. väike pragu

prii
[omadussõna, adjektiiv]
1. millestki või kellestki (koormavast) vaba, lahti saanud

2. kohustustest vaba

3. vaba

priieksemplar
[nimisõna, substantiiv]
mingi trükitoote tasuta eksemplar

priiküüt
[nimisõna, substantiiv]
1. tasuta sõit või vedu

2. tasuta sõit v vedu

priileib
[nimisõna, substantiiv]
(tasuta söögi või ülalpidamise, eriti vanglasoleku, vanglakaristuse kohta)

priileivasööja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elab teiste kulul, teiste tööviljast, kes hoiab tööst kõrvale

priilt
[määrsõna, adverb]
1. ilma raha maksmata

2. tasuta

priim
[nimisõna, substantiiv]
1. märk ' ülaindeksina

2. märk " ülemise indeksina

priima
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurepärane, esmaklassiline

2. parim, esmaklassiline

priima
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse gümnaasiumi viimane, kõrgeim klass

priimabaleriin
[nimisõna, substantiiv]
1. peaosi tantsiv baleriin, balletitrupi esitantsijatar

2. esitantsijatar [balletis]

priimalt
[määrsõna, adverb]
suurepäraselt, väga hästi, eriti hästi

priimas
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku ja anglikaani kiriku tähtsaima piiskopi aunimetus

2. endisaegne piiskopkonna ülemvaimulik

priimas
[nimisõna, substantiiv]
esiviiuldaja mustlasorkestris

priimaš
[nimisõna, substantiiv]
esiviiuldaja mustlasorkestris

priimees
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne vabaduskirja saanud talupoeg, vaba talupoeg

priimula
[nimisõna, substantiiv]
looduslikult esinev ja ilutaimena kasvatatav paljuliigiline õistaim

priimus
[nimisõna, substantiiv]
klassi (või kooli) parim õpilane

priimus
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasi või bensiiniga töötav kuumutusriist toidu valmistamiseks

2. keeduaparaat

priinimi
[nimisõna, substantiiv]
1. vanemailt lapsele kanduv või abiellumise teel saadav nimi (eesti keeles eesnime järel)

2. nimi, mis tuleb pärast eesnime ja on teiste pereliikmetega sama

priipass
[nimisõna, substantiiv]
1. (koormat vedava hobuse vm veolooma kõrvale rakendatud looma kohta)

2. kõrvalerakendus

priipassihobune
[nimisõna, substantiiv]
hobune, kes jookseb peamise veohobuse kõrval

priipilet
[nimisõna, substantiiv]
tasuta pilet kuhugi pääsemiseks

priipõli
[nimisõna, substantiiv]
(töö- vm kohustustest vaba olemise, pensionil oleku, puhkuse vms kohta)

priipõlv
[nimisõna, substantiiv]
(töö- vm kohustustest vaba olemise, pensionil oleku, puhkuse vms kohta)

priipärast
[määrsõna, adverb]
1. niipalju kui tahtmist on, volilt

2. tasuta

3. niipalju kui tahtmist on

priipääse
[nimisõna, substantiiv]
tasuta pilet kuhugi pääsemiseks

priis
[nimisõna, substantiiv]
1. (võistluses, võistlustel) saavutuste eest tunnustuseks antav (mälestus)ese, rahasumma, tunnistus, aumärk vms

2. mingi asi, mille saab võistlustel hea tulemuse eest, näiteks diplom, raha, märk või medal

priis
[nimisõna, substantiiv]
meresõjas vaenlaselt hõivatud või nt salakaubaveo tõttu neutraalselt riigilt äravõetud kaubalaev koos lastiga

priisikohus
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne erikohus, mis tegeles (sala)kaubalaeva hõivamise uurimisega

priisiõigus
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsed õigusnormid, mis reguleerisid meresõjas vaenlaselt hõivatud või nt salakaubaveo tõttu neutraalselt riigilt äravõetud kaubalaevadega tehtavaid toiminguid

priiskama
[tegusõna, verb]
1. raha vm väärtuslikku suurel hulgal (hooletult) kulutama

2. raiskama, pillama

3. prassima

priiskav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus raha kulutatakse palju ja mõõdutundetult, hoolimatult

priisõit
[nimisõna, substantiiv]
tasuta või ilma piletita sõit

priisöödik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elab teiste kulul, teiste tööviljast, kes hoiab tööst kõrvale

priit
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt paatidel:) puu, mis hoiab sirgena priitpurje tagumist ülanurka

priitahtlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. vabal tahtel, ilma kohustuse või sunduseta tehtav või toimuv

2. midagi omal tahtel (palgata) tegev

3. selline, mida võib teha või mitte teha

4. selline, kes teeb midagi omal soovil, ilma palgata

priitpuri
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt paatidel:) poomi ja kahvlita nelinurkne pikipuri, mille tagumist ülanurka hoiab sirgena teatav puu (priit)

priius
[nimisõna, substantiiv]
vabadus, eriti sõltumatus, iseseisvus

priivara
[nimisõna, substantiiv]
tasuta levitatav tarkvara

prikaas
[nimisõna, substantiiv]
1. keskvalitsusasutus 16.–18. sajandi Venemaal

2. keskvalitsusasutus Vene riigis 16.--18. saj

prikk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahemastiline purjelaev, mille mõlemas mastis on raapurjed ja tagumises mastis ka kahvelpuri (oli kasutusel peamiselt 18.-19. sajandil)

2. raapurjedega kahemastiline purjekas

prikkama
[tegusõna, verb]
paati ahtrist ühe aeru abil edasi ajama

prill
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest (optilisest) klaasist ja raamist koosnev ese, mida kantakse nägemise parandamiseks ja korrigeerimiseks või silmade kaitseks

2. kahest klaasist ja raamist koosnev ese, mida inimesed kannavad silmade ees, et paremini näha

prilliais
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest prilliraami osast, mille abil prillid toetuvad kõrva taha

prillid
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest (optilisest) klaasist ja raamist koosnev ese, mida kantakse nägemise parandamiseks ja korrigeerimiseks või silmade kaitseks

2. kahest klaasist ja raamist koosnev ese, mida inimesed kannavad silmade ees, et paremini näha

prillikandja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kannab prille nägemise parandamiseks

2. prille kandev inimene

prillikarp
[nimisõna, substantiiv]
karbike prillide hoidmiseks

prilliklaas
[nimisõna, substantiiv]
prillides kasutatav optiline või silmi kaitsvate omadustega klaas

prillikruvi
[nimisõna, substantiiv]
prilliraami kruvi

prillilapp
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne riidelapp prilliklaaside puhastamiseks

prillipapa
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kannab prille nägemise parandamiseks

2. prille kandev inimene

prillipood
[nimisõna, substantiiv]
kauplus, kus müüakse prille

prilliraam
[nimisõna, substantiiv]
prilliklaase raamiv ja neid silme ees paigal hoidev prillide osa

prilliretsept
[nimisõna, substantiiv]
1. silmaarsti või optometristi (kirjalik) ettekirjutus, mille alusel patsiendile väljastatakse prillid

2. silmaarsti (kirjalik) ettekirjutus, mille alusel patsiendile väljastatakse prillid

prillisang
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest prilliraami osast, mille abil prillid toetuvad kõrva taha

prillitatud
[omadussõna, adjektiiv]
prille kandev, prillidega (varustatud)

prillitoos
[nimisõna, substantiiv]
karbike prillide hoidmiseks

prillkaru
[nimisõna, substantiiv]
musta või pruunika karvkattega taimtoiduline Lõuna-Ameerika karu, kelle silmade ümber ja rinnal on valged laigud

prill-laud
[nimisõna, substantiiv]
tualetipoti peale käiv auguga istelaud

prillmadu
[nimisõna, substantiiv]
India kobra, kelle kaela tagaküljel on ere prillikujulise joonisega muster

prillpingviin
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika lõuna- ja edelaranniku pingviin, kellel on silmade kohal roosat värvi näärmed

prillvaeras
[nimisõna, substantiiv]
musta sulestikuga, otsmikul valgete laikudega Põhja-Ameerika veelind, Eestis haruldane läbirändaja

primaan
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse gümnaasiumi lõpuklassi ehk priima õpilane

primaarkiirgus
[nimisõna, substantiiv]
kosmiline kiirgus, mis tekib maailmaruumis suure kiirusega liikuvate laenguga osakeste voo toimel

primaarmähis
[nimisõna, substantiiv]
trafo mähis, mis on ühendatud vooluallikaga

primaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tähtsuselt kõige esimene, peamine või põhiline, tähtsuse (ja ajalises) järjekorras esimene

2. kõige tähtsam, peamine

primaarradar
[nimisõna, substantiiv]
radar, mis tuvastab õhus, maal ja merel olevaid objekte enda väljasaadetud raadiosignaalide abil

primaat
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeima arengutasemega imetajate seltsi kuuluv imetaja, sh inimene, inimahvlane ja ahv

primaat
[nimisõna, substantiiv]
1. esikohal olek, esimus, valdav tähtsus

2. esikoht, valdav tähtsus

primadonna
[nimisõna, substantiiv]
1. ooperis või operetis naispeaosi esitav lauljatar (ka priimabaleriini kohta)

2. teatritrupi esinäitlejatar

3. naispeaosaline ooperis v operetis

primadonnatsema
[tegusõna, verb]
primadonnana käituma

primatoloog
[nimisõna, substantiiv]
bioloog, kes uurib kõrgeima arengutasemega imetajaid (sh inimahve, ahve ja inimest)

primatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgeima arengutasemega imetajaid (sh inimahve, ahve ja inimest) uuriv bioloogia haru

2. primaate uuriv teadusharu

primetime
[nimisõna, substantiiv]
parim eetriaeg, suurima vaadatavuse või kuulatavusega aeg

primitiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtsakoelise mõtlemisega, piiratud vaimsete võimetega inimene

2. keegi primitiivne

primitiivistuma
primitiivse(ma)ks muutuma, lihtsakoelise(ma)ks minema

primitiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ajalooliselt) arengu algusjärgus olev, vähe arenenud

2. algeline, väga lihtne

primitiivrahvas
[nimisõna, substantiiv]
looduskeskkonnast elatuv, loodusega kooskõlas elav rahvas

primitiivsus
[nimisõna, substantiiv]
1. algelisus, (liigne) lihtsus

2. lihtsakoelisus

primitiviseerima
[tegusõna, verb]
1. primitiivseks tegema

2. primitiivse(ma)ks, lihtsakoeliseks tegema

primitiviseeruma
[tegusõna, verb]
primitiivse(ma)ks muutuma, lihtsakoelise(ma)ks minema

primitivism
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtsustatud käsitus millestki keerukast

2. piiratud, naiivne, lihtsustav mõtlemine

3. lihtsustatud käsitus

primitivist
[nimisõna, substantiiv]
kunstnik, kes viljeleb naivistlikku kunsti ning kes hrl pole kunsti õppinud

primitivistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(kunsti kohta:) teadlikult lapsemeelselt vahetu kujutamisviisiga, naivismile omane

pringel
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese pea ja ümardunud koonuga veeimetaja põhjapoolkera meredes

2. delfiinilaadne veeimetaja

pringilt
[nimisõna, substantiiv]
tihkelt, pingul olevana

prink
[omadussõna, adjektiiv]
1. tihkelt, pakatavalt pingul (eriti kehavormide, naha kohta)

2. pinguldatud, pingul

prinkis
[määrsõna, adverb]
tihkelt pingul (hrl kehavormide kohta)

prinkus
[nimisõna, substantiiv]
(naha, kehavormide kohta:) tihkelt pingul olek

print
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutist paberile prinditud tekst, pildid vm info

2. printimine

3. prinditud tekst vm info

4. väljaprint

printer
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti juurde kuuluv seade, mis prindib paberile teksti ja pilte

2. masin, mis teeb arvutis olevatest tekstidest ja piltidest paberile koopiaid

3. printimisseade

printima
[tegusõna, verb]
1. arvutisse sisestatud tekstist, pildist vm kujutisest printeri abil paberkoopiat tegema

2. kodeeritud infot automaatselt märkidena paberil esitama

3. printeri abil teksti või pilti paberile panema

Ühendtegusõnad: välja printimavälja printima

printreklaam
[nimisõna, substantiiv]
trükimeedias avaldatud reklaam

prints
[nimisõna, substantiiv]
1. valitseva monarhi perekonna meesliige

2. kuninga või kuninganna poeg

3. nende perekonna muu meessoost liige

printsess
[nimisõna, substantiiv]
1. valitseva monarhi perekonna naisliige

2. kuninga või kuninganna tütar

3. nende perekonna muu naissoost liige

printsessipuu
[nimisõna, substantiiv]
Hiinast pärinev lillade kellukjate õitega puu, millelt saadakse kaalult kerget, kuid tugevat ja hästi töödeldavat puitu, ka ilupuu

printsesslõige
[nimisõna, substantiiv]
puusadeni kehasse töödeldud, vöökohalt läbilõiketa ning alt avarduv rõiva lõige

printsiibitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma oma seisukohtadeta, ilma kindlate põhimõteteta

2. selline, kus puudub aluseks olev põhimõte

3. põhimõttelage

printsiibitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlate põhimõteteta olek

2. aluseks oleva põhimõtte puudumine

printsiip
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi aluseks olev kindel idee, sisemine hoiak või seisukoht

2. kindel veendumus, mille järgi sa elad

printsipaal
[nimisõna, substantiiv]
juriidiline isik, kes korraldab kauba transiitvedu lähtetolliasutusest sihttolliasutusse

printsipaat
[nimisõna, substantiiv]
1. orjandusliku monarhia vorm varases Rooma keisririigis

2. varase Rooma keisririigi valitsemiskord

printsipiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
vääramatute põhimõtetega, neid või teatavat otsust, põhimõtet kindlalt järgiv

prioon
[nimisõna, substantiiv]
viirustest väiksem moondunud valgust koosnev haigusetekitaja (põhjustab nt hullulehmatõbe)

prioonhaigus
[nimisõna, substantiiv]
mitme liigi imetajate, sh inimese ajuhaigus, mida tekitavad prioonid (nt hullulehmatõbi)

prior
[nimisõna, substantiiv]
1. abti kui peakloostri ülema asetäitja või harukloostri ülem

2. kloostriülem

prioress
[nimisõna, substantiiv]
1. nunnade (abi)kloostri ülem

2. abtissi abi

prioriseerima
[tegusõna, verb]
1. prioriteediks, esmatähtsaks seadma

2. tähtsuse järgi järjekorda panema, prioriteete seadma

prioriteet
[nimisõna, substantiiv]
1. teistest eespool, tähtsam olek ja sellest tulenev eelisasend või eelisõigus

2. miski esmatähtis

prioriteetne
[omadussõna, adjektiiv]
eelisasendis olev, eelisseisundit omav

prioritiseerima
[tegusõna, verb]
1. prioriteediks, esmatähtsaks seadma

2. tähtsuse järgi järjekorda panema, prioriteete seadma

priske
[omadussõna, adjektiiv]
1. summalt, väärtuselt suur

2. arvult, hulgalt suur või külluslik

3. suur, tubli, kenake

priskelt
[määrsõna, adverb]
1. väga palju, kõvasti

2. jõukalt

priskesti
[määrsõna, adverb]
1. väga palju, kõvasti

2. jõukalt

priskus
[nimisõna, substantiiv]
priske, täidlane kehaehitus

prisma
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) keha, millel on kaks võrdset põhjatahku, mis asuvad rööbiti ning mida ühendavad külgtahud

2. hulktahukas

prismaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
prisma kujuga, kahe rööbitise põhjatahuga

prismabinokkel
[nimisõna, substantiiv]
binokkel, mille kummaski pikksilmas asetsevad kaks klaasprismat pööravad kujutise päripidiseks

prismaline
[omadussõna, adjektiiv]
prisma kujuga, kahe rööbitise põhjatahuga

prisseldama
[tegusõna, verb]
ensüümiga töötlema parkimiseks ettevalmistatud toornahka, et saada sileda pealispinnaga pehme ja veniv nahk

pristav
[nimisõna, substantiiv]
1. politseijaoskonna ülem või kohtutäitur Vene keisririigis

2. politseijaoskonna ülem v kohtutäitur Venemaal kuni 1917. a

prits
[nimisõna, substantiiv]
seade vedela aine piisutamiseks surve abil

pritse
[nimisõna, substantiiv]
mingi aine pritsimine mingi surve mõjul

pritsiauto
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne tuletõrjevahendite ja veepaagiga varustatud auto

pritsikuur
[nimisõna, substantiiv]
kuur tuletõrjevahendite hoidmiseks 20. sajandi alguse Eestis

pritsima
[tegusõna, verb]
vett vm vedelikku piiskadena paiskama, nii et miski saab märjaks, kastetuks

Ühendtegusõnad: välja pritsimavälja pritsima

pritsimaja
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalne hoone tuletõrjeautode, varustuse ja valvemeeskonna jaoks

2. tuletõrjehoone

pritsimees
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalse ettevalmistusega isik, kes kustutab tulekahjusid ning teeb tuleohutusalast selgitustööd

2. inimene, kelle töö on tulekahjusid kustutada

pritsimistehnika
[nimisõna, substantiiv]
tehniline võte, mis seisneb värvi, tuši vms pritsimises pintslilt teostatavale tööle

pritsimisvedelik
[nimisõna, substantiiv]
pritsitav taimekaitse- või desinfektsioonivahend

pritskott
[nimisõna, substantiiv]
kreemi, vahukoore, taigna vm ainega täidetav kott, millest aine pressitakse küpsetusplaadile või kaunistuseks koogile

pritskrohv
[nimisõna, substantiiv]
pritsi abil pinnale kantud krohvikiht

pritsmed
[nimisõna, substantiiv]
millegi peale paiskunud piisad või kübemed

pritsmekindel
[omadussõna, adjektiiv]
veepiisku taluv, vähesele vedelikule vastupidav

pritsmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vee vm vedeliku pritsmetega kaetud

2. pritsmeid täis

pritsuma
[tegusõna, verb]
millelegi pritsima

pritsumees
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalse ettevalmistusega isik, kes kustutab tulekahjusid ning teeb tuleohutusalast selgitustööd

2. inimene, kelle töö on tulekahjusid kustutada

priuh-prauh
[määrsõna, adverb]
annab edasi tegutsemise kiirust, läbematust

priva
[nimisõna, substantiiv]
eraviisiline suhtlus või suhtluskanal internetis (nt jututubades)

privaat
[nimisõna, substantiiv]
eraviisiline suhtlus või suhtluskanal internetis (nt jututubades)

privaatkiri
[nimisõna, substantiiv]
eraasjadesse, eraelusse puutuv kiri, mitteametialane kiri

privaatkool
[nimisõna, substantiiv]
1. kool, mille ülalpidajaks on eraisik või eraorganisatsioon

2. kool, mida peab ülal eraisik või eraisikule kuuluv organisatsioon

privaatne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eraeluga seotud, isiklik, mitte avalik või ametialane

2. eraeluga seotut, isiklikku enda teada hoidev

3. era-

4. era-, eraviisiline

privaatpangandus
[nimisõna, substantiiv]
jaepangandusest kliendikesksem ja konfidentsiaalsem pangandusharu, mis hõlmab olulisematele eraisikutele ning väikeste ja keskmise suurusega ettevõtetele suunatud pangateenuseid

privaatpilv
[nimisõna, substantiiv]
üheainsa organisatsiooni, asutuse vm veebipõhine andmeladu, mida haldab kas sama organisatsioon või teenusepakkuja

privaatruum
[nimisõna, substantiiv]
eraeluga seotud, mitte avalik või tööruum

privaatselt
[määrsõna, adverb]
1. eraviisil, omavahel olles, mitte teiste ees

2. omaette, teistest segamatult

privaatsfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi eraasjad, kellegi eraelusse puutuv valdkond

2. kellegi eraelusse puutuv valdkond

privaatsus
[nimisõna, substantiiv]
1. vabadus teha asju, ilma et teised sind jälgiksid või teaksid, mida sa teed

2. eraelu ja isiku-, kasutaja- ning kliendiandmete kaitstus asjassepuutumatute isikute ligipääsu eest

privaatsuspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
põhimõtted ja meetmed, mida asutus või ettevõte rakendab isiku- ja kliendiandmete kaitseks

privaatsõnum
[nimisõna, substantiiv]
mingis suhtlusvõrgustikus edastatav sõnum, mida saab vaadata ainult isik, kellele see saadetud on

privaatvõrk
[nimisõna, substantiiv]
muude arvutivõrkudega ühendamata turvaline arvutivõrk (vastandina avalikule võrgule)

privatiseerima
[tegusõna, verb]
riigi või omavalitsuse omandit erakätesse andma või müüma

privatiseerimine
[nimisõna, substantiiv]
riigi või omavalitsuse omandi andmine või müümine erakätesse

privileeg
[nimisõna, substantiiv]
1. õigus, millist ei ole teistel

2. õigus saada või teha midagi esimesena

3. võimalus, mida teistel pole

privileegipimedus
[nimisõna, substantiiv]
hoiak, kus mingi eelise, eesõigusega inimene ei teadvusta endale, et ta on teiste ees eelisseisundis

privilegeerima
[tegusõna, verb]
eesõigusi andma, privileegidega varustama

privilegeeritud
[omadussõna, adjektiiv]
privileegidega, eesõigustega varustatud, teatava eelisega

priviligeerima
vigane kuju sõnast privilegeerima

priviligeeritud
vigane kuju sõnast privilegeeritud

prk
1. ühe majandusliku üksusena elavad vanemad ja lapsed

2. (laiemalt hõlmab ka lähisugulasi)

3. rühm inimesi, kes elavad koos ja on omavahel sugulased, tavaliselt vanemad ja lapsed

4. ühte leibkonda kuuluvad inimesed

prl
1. (kõnetlussõnana pöördumisel (vallaliste) noorte naiste poole)

2. sõna, mida kasutame viisakal pöördumisel neiu või vallalise noore naise poole

pro
[määrsõna, adverb]
eest, asemel

proaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
millegi (tuleva) nimel tegutsev, võimalikku tulevast probleemi ärahoidev, muutust ettevalmistav

probiootikum
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogiliselt aktiivne mikroorganism, nn hea bakter, mis toimib tervisele kasulikult

2. selliseid elus baktereid sisaldav preparaat

probleem
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi takistav, muret tekitav asjaolu või olukord, mis vajab lahendust ja millega tuleb tegelda

2. keeruline, raske asi

3. keeruline küsimus, mis vajab lahendust

4. mure

probleemartikkel
[nimisõna, substantiiv]
mõnd olulist probleemi käsitlev artikkel

probleemiasetus
[nimisõna, substantiiv]
probleemi sõnades väljendamine või esile toomine

probleemikas
[omadussõna, adjektiiv]
(rohkelt) probleeme sisaldav või neid põhjustav

probleemiseade
[nimisõna, substantiiv]
autori, ettekandja vm teatava teema käsitleja uurimisküsimus, vaatenurk vms

probleemistik
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi seotud või mingi valdkonna probleemide, lahendamist vajavate küsimuste kogum

2. probleemikogum, -ring

probleemitsema
[tegusõna, verb]
millestki asjatult või liialdatult probleemi tegema, millegi üle liigselt arutlema

probleemitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei kujuta endast probleemi

2. probleeme sisaldav, neid tekitav

probleemitult
[määrsõna, adverb]
probleemideta, raskusteta, ilma muret tekitavate asjaolude või olukordadeta

probleemkabe
[nimisõna, substantiiv]
kabeülesannete ja -etüüdide koostamine ning lahendamine

probleemmale
[nimisõna, substantiiv]
maleülesannete ja -etüüdide koostamine ning lahendamine

probleemne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lahendamist või parandamist vajav, probleemiks olev, probleeme sisaldav

2. kahtlase, küsitava väärtusega

probleemsituatsioon
[nimisõna, substantiiv]
pingeline olukord, mille puhul tuleb otsida ja leida lahendust

probleemõpe
[nimisõna, substantiiv]
õpe probleemi leidmise ja lahendamise kaudu

problemaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi seotud või mingi valdkonna probleemide, lahendamist vajavate küsimuste kogum

2. probleemikogum, -ring

problemaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. lahendamist või parandamist vajav, probleemiks olev, probleeme sisaldav

2. kahtlase, küsitava väärtusega

problemist
[nimisõna, substantiiv]
male- või kabeülesannete ja -etüüdide koostaja ning lahendaja, probleemmale või -kabega tegeleja

prodekaan
[nimisõna, substantiiv]
1. teaduskonna juhi, dekaani asetäitja kõrgkoolis

2. asedekaan

prodromaalnäht
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguse eelnäht

2. [nakkus]haiguse eelnäht

prodroom
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguse eelnäht

2. [nakkus]haiguse eelnäht

produkt
[nimisõna, substantiiv]
1. toode või (looduslik) saadus

2. tootmise vm tegevuse tulemus

3. toode

4. saadus

5. toode, saadus

6. tulemus

produktiivloom
[nimisõna, substantiiv]
toodangut andev põllumajandusloom (nt vastandatult tõuloomale)

produktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
häid, rohkeid tulemusi andev

produktiivvõrse
[nimisõna, substantiiv]
võrse, millest teraviljal areneb viljuv kõrs

produktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (esemeline) tootmine või toodang

2. vaimse, loova tööga loodu

3. toodang

produktsioonibioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. ökosüsteemis aine ja energia edasikandumist ning selle muundumist uuriv teadusharu

2. ökoloogia haru

produktsioonifirma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis koordineerib filmi, telesaate, heliplaadi vms tootmist ning vastutab teose kogu tootmise ja loomeprotsessi eest

produtseerima
[tegusõna, verb]
tegema, valmistama, looma

produtseering
[nimisõna, substantiiv]
heliülesvõtte tootmine, muusikaproduktsioon

produtsent
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes korraldab filmi, heliplaadi, telesaate vms tootmist

2. tootja

3. filmi, heliplaadi tootja

proensüüm
[nimisõna, substantiiv]
ensüümi toimetu eelaste, mis aktiveerivate tegurite toimel muutub aktiivseks ensüümiks

prof
1. kõrgem õppejõu ametikoht kõrgkoolis, sellel kohal töötav isik

2. mõnel pool ka vastav kutse või tiitel

3. mingi eriala juhtiv õppejõud kõrgkoolis

4. vastav tiitel

profaan
[nimisõna, substantiiv]
teatud alal asjatundmatu, asjasse pühendamata inimene

profaanarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
ilmaliku otstarbega arhitektuur (nt kindlused, elamud, tootmishooned)

profaanne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilmalik, mitte usu ega kirikuga seotud

2. argine, maine, mitte püha

profaansus
[nimisõna, substantiiv]
usulise pühaduse puudumine, ilmaliku ja maisega seotud mittepüha-olek

profaneerima
[tegusõna, verb]
1. labastama, madaldama

2. millegi pühadust teotama

profašistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. fašistlike vaadetega, fašismi pooldav

2. fašismimeelne

professionaal
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil alal kutseliselt tegev isik

2. oma ala meister

3. elukutseline, mitteamatöör

professionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingi alaga elukutsena tegelev, teatava eriala oskustega

2. omal alal meisterlik

3. mingi alaga elukutsena tegelev

professionaalselt
[määrsõna, adverb]
oskuslikult, head asjatundmist ilmutades

professionaalsus
[nimisõna, substantiiv]
professiooni valdamine, meisterlikkus

professionalism
[nimisõna, substantiiv]
kutsealane meisterlikkus, professionaalsus

professioon
[nimisõna, substantiiv]
1. elukutse, amet

2. [elu]kutse

professor
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem õppejõu ametikoht kõrgkoolis, sellel kohal töötav isik

2. mõnel pool ka vastav kutse või tiitel

3. mingi eriala juhtiv õppejõud kõrgkoolis

4. vastav tiitel

professorihärra
[nimisõna, substantiiv]
(hrl austavalt:) professor

professorikoht
[nimisõna, substantiiv]
professori ametikoht (kõrgkoolis)

professoritool
[nimisõna, substantiiv]
(professori ametikoha kohta)

professorkond
[nimisõna, substantiiv]
professorid, professorite kogum

professorlik
[omadussõna, adjektiiv]
professorile omane või iseloomulik

professuur
[nimisõna, substantiiv]
professori ametikoht

proff
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil alal kutseliselt tegev isik

2. oma ala meister

3. elukutseline, mitteamatöör

profifoto
[nimisõna, substantiiv]
elukutselise fotograafi tehtud foto

profifotograaf
[nimisõna, substantiiv]
elukutseline fotograaf

profiil
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi näo kujutis külgvaates

2. külgvaade

3. läbilõige, ristlõige

4. põhijoonte kogum

profiilhöövel
[nimisõna, substantiiv]
höövel puidu profileerimiseks

profiilihöövel
[nimisõna, substantiiv]
höövel puidu profileerimiseks

profiilima
[tegusõna, verb]
1. materjalile nt valtsides, pressides vm viisil töödeldes teatavat kuju, profiili andma

2. õiget profiili andma

profiilmetall
[nimisõna, substantiiv]
teatud ristlõikekujuga metall (nt nurgik, T-tala)

profiilne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millele on töödeldes antud teatav pinna- või ristlõikekuju

profiilplekk
[nimisõna, substantiiv]
valtsides, pressides painutades saadud teatud profiiliga, nt lainelise kujuga plekk

profiilraud
[nimisõna, substantiiv]
profileeritud raud, raud profiilmetallina

profiilteras
[nimisõna, substantiiv]
profileeritud teras, teras profiilmetallina

profiit
[nimisõna, substantiiv]
1. kasum, (puhas)tulu

2. kasum, [puhas]tulu

profijalgpall
[nimisõna, substantiiv]
elukutseliste jalgpall

profijalgrattur
[nimisõna, substantiiv]
elukutseline jalgrattasportlane

profikaamera
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaseks tööks mõeldud vastupidav (foto)kaamera

profikarjäär
[nimisõna, substantiiv]
elu ja töö elukutselise sportlasena

profikasutaja
[nimisõna, substantiiv]
mingil alal kutseliselt tegev isik, kes kasutab mingit tööriista, rakendust vm vahendit

profiklubi
[nimisõna, substantiiv]
spordiklubi, mille teenistuses on elukutselised sportlased

profikokk
[nimisõna, substantiiv]
elukutseline kokk

profikoor
[nimisõna, substantiiv]
elukutselistest, muusikalise kõrgharidusega lauljatest koosnev koor

profikorvpallur
[nimisõna, substantiiv]
elukutseline korvpallimängija

profileerima
[tegusõna, verb]
1. materjalile nt valtsides, pressides vm viisil töödeldes teatavat kuju, profiili andma

2. õiget profiili andma

Ühendtegusõnad: ümber profileerimaümber profileerima

profileerimine
[nimisõna, substantiiv]
(isiku)andmete analüüs, sellel põhinev iseloomustamine, portreteerimine, profiili (nt kurjategija psühholoogilise portree) koostamine

profileering
[nimisõna, substantiiv]
metalli vm materjali pinna- või ristlõikekuju, mis on saadud materjali valtsides, pressides vm viisil töödeldes

profileeruma
[tegusõna, verb]
uusi põhijooni, uut vormi, kuju omandama

profileib
[nimisõna, substantiiv]
(elukutselise sportlase töö, teenistuse kohta)

profileping
[nimisõna, substantiiv]
elukutselise sportlase ja profiklubi vahel sõlmitud tööleping

profiliiga
[nimisõna, substantiiv]
elukutselistest sportlastest koosnevaid võistkondi ühendav liiga sportmängude meistrivõistluste süsteemis

profilomeeter
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist pinnasiledusklassi määramiseks

profimeeskond
[nimisõna, substantiiv]
elukutselistest sportlastest koosnev meeskond

profipoks
[nimisõna, substantiiv]
elukutseliste poks

profipoksija
[nimisõna, substantiiv]
elukutseline poksija

profirattur
[nimisõna, substantiiv]
elukutseline jalgrattasportlane

profiriist
[nimisõna, substantiiv]
keerukamat tööd teha võimaldav seade või vahend

profisport
[nimisõna, substantiiv]
elukutseliste sport

profisportlane
[nimisõna, substantiiv]
elukutseline sportlane

profitrool
[nimisõna, substantiiv]
magusa või soolase täidisega (vahel ka krõbeda muretainakattega) keedutainaküpsetis

profitööriist
[nimisõna, substantiiv]
keerukamat tööd teha võimaldav seade või vahend

profundaal
[nimisõna, substantiiv]
sügavate järvede sügavusvöönd, mis ulatub põhjataimestiku alumisest piirist suurima sügavuseni

profülaktika
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguste ärahoidmine, nende vältimisele suunatud tegevus

2. millegi muu soovimatu ärahoidmine, vastavad abinõud

3. ärahoie

profülaktiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. haiguste vm soovimatu ärahoidmiseks tehtav või rakendatav

2. ärahoidva, ennetava toime või mõjuga

3. ärahoidev, ärahoide-

profülaktoorium
[nimisõna, substantiiv]
1. Nõukogude-aegne sanatooriumilaadne ravi- ja profülaktikaasutus, kus viibiti tööl käimist katkestamata

2. ravi- ja profülaktikaasutus

proge
[nimisõna, substantiiv]
arvutiprogramm

progeeria
[nimisõna, substantiiv]
haruldane haigus, mis seisneb kudede enneaegses vananemises

progeja
[nimisõna, substantiiv]
1. programmeerimisega tegelev inimene

2. inimene, kelle töö on teha arvutis olevaid programme

progema
[tegusõna, verb]
1. arvuti, arvutisüsteemi või mingi seadme juhtimiseks ja andmete töötluseks käskude järjendeid ehk lähtekoodi kirjutama, testima, siluma ja haldama

2. programmi v programme koostama

3. infot püsimällu salvestama

proge-rock
[nimisõna, substantiiv]
1960.-1970. aastatel levinud rokkmuusika suund, millele on iseloomulikud keerukad instrumentaalosad, klassikalise ja džässmuusika elemendid ning sisukad laulutekstid

progerokk
[nimisõna, substantiiv]
1960.-1970. aastatel levinud rokkmuusika suund, millele on iseloomulikud keerukad instrumentaalosad, klassikalise ja džässmuusika elemendid ning sisukad laulutekstid

progesteroon
[nimisõna, substantiiv]
1. naissuguhormoon, mis reguleerib menstruatsiooni ja raseduse kulgu

2. kollakeha hormoon

progestiin
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik naissuguhormoon, mis on loodud loodusliku progesterooni põhjal ning mida kasutatakse menstruaaltsükli, raseduse ja embrüo arenguga seotud probleemide puhul

prognaatia
[nimisõna, substantiiv]
ülemise hambakaare tunduv eendumine, mille tõttu alalõug paistab väga väike

prognoos
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlatel eeldustel põhinev nähtuse või süsteemi arengu või tulevaste seisundite ennustus, nt haiguse oletatav kulg

2. [kindlail andmeil rajanev] ennustus

prognoosarve
[nimisõna, substantiiv]
elektri- vm arve, kus tarbimine on arvestatud nt keskmise aastatarbimise alusel, mitte mõõtevahendi näidu järgi

prognoosima
[tegusõna, verb]
1. kindlate eelduste põhjal nähtuste või süsteemi arengut või tulevasi seisundeid ennustama

2. prognoosi andma, ennustama

Ühendtegusõnad: ette prognoosimaette prognoosima

prognoosimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille kohta ei ole võimalik prognoosi anda, mida ei oska ennustada

prognoosimeetod
[nimisõna, substantiiv]
nähtuste või süsteemi arengu ja tulevaste seisundite ennustamise meetod

prognoositav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille arengut või tulevasi seisundeid on võimalik kindlate eelduste põhjal ennustada

prognoosne
[omadussõna, adjektiiv]
prognoosil põhinev

prognostika
[nimisõna, substantiiv]
1. teaduslike ennustuste, prognooside koostamise teooria ja praktika

2. prognoosimisõpetus

prognostiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. prognoosiv, selline, mis lubab midagi tuleviku kohta oletada

2. prognoosiv, ennustav, prognostikasse puutuv

programm
[nimisõna, substantiiv]
laiaulatuslik, hrl riiklikult või rahvusvaheliselt rahastatud kava, mis on mõeldud teatava valdkonna arendamiseks, mingi (kaugema) sihi saavutamiseks

programmdokument
[nimisõna, substantiiv]
dokument, kuhu on kirja pandud mingi tegevuse põhimõtted ja eesmärgid ning nende saavutamise viisid ja vahendid

programmeerija
[nimisõna, substantiiv]
1. programmeerimisega tegelev inimene

2. inimene, kelle töö on teha arvutis olevaid programme

programmeerima
[tegusõna, verb]
1. arvuti, arvutisüsteemi või mingi seadme juhtimiseks ja andmete töötluseks käskude järjendeid ehk lähtekoodi kirjutama, testima, siluma ja haldama

2. programmi v programme koostama

3. infot püsimällu salvestama

Ühendtegusõnad: ümber programmeerimaümber programmeerima

programmeerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti, arvutisüsteemi või mingi seadme juhtimiseks ja andmete töötluseks käskude järjendite ehk lähtekoodi kirjutamine, testimine, silumine ja haldamine

2. vastav eriala

programmeerimiskeel
[nimisõna, substantiiv]
sõnastik ja grammatikareeglid, mida kasutatakse arvutiprogrammide kirjutamiseks (nt BASIC, Pascal)

programmijupp
[nimisõna, substantiiv]
väike programm teatud ülesannete täitmiseks arvutis

programmikeel
[nimisõna, substantiiv]
sõnastik ja grammatikareeglid, mida kasutatakse arvutiprogrammide kirjutamiseks (nt BASIC, Pascal)

programmiline
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi või millegi tegevuse põhimõtete ja eesmärkidega seotud

programmima
[tegusõna, verb]
1. arvuti, arvutisüsteemi või mingi seadme juhtimiseks ja andmete töötluseks käskude järjendeid ehk lähtekoodi kirjutama, testima, siluma ja haldama

2. programmi v programme koostama

3. infot püsimällu salvestama

programmiväline
[omadussõna, adjektiiv]
[kooli]programmi mitte kuuluv

programmjuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
seadmete, arvuti või protsesside juhtimine spetsiaalse arvutiprogrammi abil

programmõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppeviis, mille puhul materjal omandatakse iseseisvalt, õpiprogrammiga määratud ja järjestatud osade kaupa, seejuures tagasisidet saades

progress
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla seesmise suunaga muutumine, hrl edenemine tõusujoones, madalamalt kõrgemale või lihtsamalt keerukamale

2. millegi või kellegi (paremaks) muutumine või kasv aja jooksul

3. arenemine, edenemine

4. arenemistase

5. arenemistulemus

progresseeruma
[tegusõna, verb]
(haiguse kohta:) edasi, kaugemale arenema, raskemaks ja halvemaks muutuma

progressiivklaasid
[nimisõna, substantiiv]
prilliklaasid, millel kaugelevaatamise osa läheb sujuvalt üle lähedalevaatamise osaks

progressiivmaks
[nimisõna, substantiiv]
maks, mille määr kasvab maksustatava summa kasvamisel, progressiivne maks (nt astmeline tulumaks)

progressiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrgemale arenguastmele omane, edasi viiv

2. edumeelne, edenemist toetav, edasiviivale orienteeritud

3. edumeelne

4. edenev

5. eduline, edumeelne

6. ettepoole mõjuv

7. pidevalt edenev ja kasvav

progressiivtöötasu
[nimisõna, substantiiv]
(sotsialismiaegne nimetus:) normi ületamise eest põhitöötasule lisandunud summa

progressioon
[nimisõna, substantiiv]
arvude jada, milles iga järgmine on saadud eelmisest mingi kindla eeskirja järgi

progressivist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pooldab muutusi, on aldis muutustele

progümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
eri maade koolisüsteemides gümnaasiumi madalam aste või vastav kool

prohmakas
[nimisõna, substantiiv]
1. ekslik tegu, (suur) viga

2. ebaõnnestumine

prohvet
[nimisõna, substantiiv]
Jumala tahet või ilmutust kuulutav inimene, eriti judaismis ja islamis

prohveteerima
[tegusõna, verb]
prohvetlikult kõnelema, kuulutama

prohveteering
[nimisõna, substantiiv]
prohveti kuulutus

prohvetihabe
[nimisõna, substantiiv]
pikk täishabe

prohvetlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilmutusena mõjuv või ettekuulutav, täideminev

2. prohvetile omane

prohvus
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne leebe kirumissõna

2. kirumissõna

projekt
[nimisõna, substantiiv]
1. hoolikalt planeeritud ja välja töötatud, hrl taotletava rahastusega ettevõtmine mingi konkreetse eesmärgi tähtaegseks saavutamiseks

2. plaanitud töö, millel on kindel eesmärk ja kindlad piirid

projektdokumentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tehniliste dokumentide komplekt, mis sisaldab ehitatava või restaureeritava objekti kirjelduse, joonised, arvutused vms

projekteerija
[nimisõna, substantiiv]
ehitu- vms projekti autor või koostaja (nt arhitekt, insener)

projekteerima
[tegusõna, verb]
1. ehitatava hoone, tehnorajatise, seadme vms jooniseid tegema, projekti koostama

2. projektis kavandama, ette nägema

3. projekti koostama, kavandama

projekteerimisbüroo
[nimisõna, substantiiv]
projekteerimisega tegelev asutus või osakond

projektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis on seotud ruumiliste objektide kujutamisega tasapinnal

2. ruumiliste kujundite projektsiooni käsitlev

projektijuht
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes juhib teatavat ette plaanitud kindla kestvusega ettevõtmist

2. inimene, kes juhib teatavat hrl ette plaanitud ettevõtmist

projektikirjutamine
[nimisõna, substantiiv]
kavandatava ettevõtmise eesmärkide, tegevuskava ja muu seonduva fikseerimine kirjaliku dokumendina, mille alusel saab taotleda projekti rahastust

projektima
[tegusõna, verb]
1. ehitatava hoone, tehnorajatise, seadme vms jooniseid tegema, projekti koostama

2. projektis kavandama, ette nägema

3. projekti koostama, kavandama

projektiportfell
[nimisõna, substantiiv]
asutuse või ettevõtte (üht) põhieesmärki täitvate projektide, programmide vm tööde kogum

projektipõhine
[omadussõna, adjektiiv]
kindla kestvusega ettevõtmis(t)el, projekti(de)l põhinev, projektitööle tuginev

projektipõhiselt
[määrsõna, adverb]
teatava projektiga seotult

projektirahastus
[nimisõna, substantiiv]
1. projektide elluviimiseks rahalise toetuse andmine (erinevalt näiteks püsirahastusest)

2. projektipõhine rahaeraldus

projektirühm
[nimisõna, substantiiv]
töörühm teatava eesmärgiga projektis ette nähtud ülesannete täitmiseks

projektiteater
[nimisõna, substantiiv]
hrl püsitrupita teater, kus repertuaar koosneb projektipõhistest lavastustest

projektitoetus
[nimisõna, substantiiv]
mingi ettevõtmise elluviimiseks antav rahaline toetus

projektitöö
[nimisõna, substantiiv]
ühekordse iseloomuga ajaliselt piiratud töö, millel on kindel eesmärk, ülesanded ja ressursid

projektjoonis
[nimisõna, substantiiv]
hoone, rajatise vm projekteerimisel koostatav tehniline joonis

projektlahendus
[nimisõna, substantiiv]
millegi rajamisel, ehitamisel aluseks olev projekt, eriti silmas pidades selles sisalduvat ehituslike ja muude probleemide lahendust

projektmeetod
[nimisõna, substantiiv]
elulähedust ja õppijate aktiivsust taotlev õppeviis, mille korral teadmisi omandatakse praktilisi ülesandeid iseseisvalt planeerides ja teostades

projektor
[nimisõna, substantiiv]
1. seade kujutise kuvamiseks seinale või ekraanile

2. seade, millega saab pilti või videot seina või ekraani peal näidata

projektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kujutamine, kujutis mingil tasapinnal (nt ekraanil, joonestamises)

2. objekti kujutis tasapinnal v ekraanil

projektsiooniaparaat
[nimisõna, substantiiv]
1. seade kujutise kuvamiseks seinale või ekraanile

2. seade, millega saab pilti või videot seina või ekraani peal näidata

projektsioonitasand
[nimisõna, substantiiv]
pind, mis peegeldab või muundab temale langevat kiirgust, nii et tekib nähtav kujutis (nt kino-, teleri-, kuvari- või projektsiooniaparaadi ekraan)

projektvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
projekteerimisel kavandatud tootmisvõimsus, kauba läbilaskevõime vms

projektõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppeviis, kus õpe toimub õpiprojektide teel

projitseerima
[tegusõna, verb]
videot, filmi, joonist vm kujutist ekraanil vm esitama

projitseeruma
[tegusõna, verb]
(liikuva) kujutisena ekraanile vm ilmuma

proklamatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtsa sisuga avalik teadaanne, pöördumine või üleskutse

2. üleskutse, lendleht

3. avalik teadaanne v väljakuulutus

proklameerima
[tegusõna, verb]
avalikult välja kuulutama, millestki olulisest teada andma

prokliis
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) rõhutu sõna liitumine järgneva sõnaga üheks häälduslikuks tervikuks (nt sa-tuled)

prokommunistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kommunistlike vaadetega, kommunismi pooldav

2. kommunismimeelne

prokonsul
[nimisõna, substantiiv]
1. konsuli ametivõimuga provintsiasehaldur Vana-Roomas

2. provintsi asehaldur Vana-Roomas

prokrastinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
viivitav käitumine, käitumuslik harjumus lükata olulised tegevused edasi

prokrastineerima
[tegusõna, verb]
viivitavalt käituma, tegevusi ja ülesandeid teadlikult ja ilma põhjuseta edasi lükkama

prokseemika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusala, mis uurib inimkäitumise ruumilist tingitust

2. käitumise ruumilist tingitust uuriv teadusala

proksimaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. keha keskteljele lähimal asetsev

2. keha keskteljele lähim

proktiit
[nimisõna, substantiiv]
1. pärasoole limaskesta põletik

2. pärasoolepõletik

proktoloog
[nimisõna, substantiiv]
pärasoole ja päraku haigusi raviv arst

proktoloogia
[nimisõna, substantiiv]
pärasoole ja päraku haigusi käsitlev arstiteaduse haru

prokuraator
[nimisõna, substantiiv]
1. Rooma keisririigis kõrgem rahandusametnik, ka väiksema provintsi asehaldur

2. maksude sissenõudja ja provintsi asehaldur Vana-Roomas

prokuratuur
[nimisõna, substantiiv]
1. riigiorgan, mille ülesandeks on järelevalve jälitustegevuse ja kohtueelse kriminaalmenetluse seaduslikkuse üle ning riikliku süüdistuse esindamine kohtus

2. seaduste täitmise järele valvav riigiorgan

prokurist
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtte volitatud esindaja äriasjade ajamisel (toimib prokuura alusel)

2. kaubandusettevõtte volinik, ärijuht

prokurör
[nimisõna, substantiiv]
1. riigiametnik, kes juhib kohtueelset kriminaalmenetlust ja esitab riikliku süüdistuse kohtus kriminaalasja arutamisel

2. juriidilise haridusega inimene, kes esitab kohtus süüdistuse

prokuura
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtja esindajale ehk prokuristile äriasjade ajamiseks antav volitus

2. prokuristile äriasjade ajamiseks antav volitus

prolaktiin
[nimisõna, substantiiv]
1. ajuripatsi eessagaras tekkiv suguelundite tegevust mõjutav hormoon

2. suguelundite tegevust mõjutav hormoon

prolamiin
[nimisõna, substantiiv]
teravilja seemneis sisalduv valk

prolaps
[nimisõna, substantiiv]
1. siseelundi väljalangemine loomuliku kehaava või haava kaudu

2. lülivaheketta väljasopistus

3. siseelundi väljalangemine loomuliku kehaava v haava kaudu

prolatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. kääne, mis väljendab midagi mööda liikumist (nt meritsi, maitsi)

2. kääne, mis väljendab midagi mööda liikumist

prole
[nimisõna, substantiiv]
1. proletaarlane, palgatööline

2. vähese haridusega, joomist harrastava, valjuhäälse labase käitumisega inimese kohta

proleet
[nimisõna, substantiiv]
1. (19. sajandi pahempoolsete keelepruugist lähtuvalt:) (vaene) palgatööline

2. vaene palgatööline

proletaar
[nimisõna, substantiiv]
1. Rooma riigi vaeseim kodanik

2. Rooma vaeseim kodanik

proletaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. (19. sajandi pahempoolsete keelepruugist lähtuvalt:) (vaene) palgatööline

2. vaene palgatööline

proletaarne
[omadussõna, adjektiiv]
palgatöölistele kui ühiskonnaklassile, proletariaadile omane, sellega seotud

proletariaat
[nimisõna, substantiiv]
töölised kui ühiskonnaklass

proletariseerima
[tegusõna, verb]
proletaarlaseks muutma

proletariseeruma
[tegusõna, verb]
proletaarlaseks muutuma

proletkultlane
[nimisõna, substantiiv]
NSV Liidus 1917–1932 tegutsenud proletaarse vasakäärmusliku kultuuriorganisatsiooni Proletkult liige

proliferatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi koe (nt kasvajarakkude, emaka limaskesta) vohamine, kiire kasvamine

proliin
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud aminohape, mida leidub organismi ja toiduainete valkudes

2. teat tsükliline aminohape

prolongatsioon
[nimisõna, substantiiv]
pikendamine või pikenemine

prolongeerima
[tegusõna, verb]
pikendama, kestvamaks tegema

prolongeeritud
[omadussõna, adjektiiv]
(ravimi vm kohta:) pika toimeajaga, pikendatud toimega

proloog
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kirjandus- või muusikateose iseseisev sissejuhatav osa

2. eellugu

proluuvium
[nimisõna, substantiiv]
1. vooluvetega mägedelt kantud sorteerumata muld ja murendkivimid

2. vooluvee poolt mägedelt uhetud muld ja murendkivimid

promeetium
[nimisõna, substantiiv]
pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 61

promenaad
[nimisõna, substantiiv]
piki mereranda kulgev jalutustee

promeneerima
[tegusõna, verb]
1. (ennast näidates) jalutama

2. jalutama

prometeuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Prometheusele omaselt kangelaslik

2. Prometheusele omane, ülev, kangelaslik

prometheuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Prometheusele omaselt kangelaslik

2. Prometheusele omane, ülev, kangelaslik

promill
[nimisõna, substantiiv]
üks tuhandik tervikust (nt arvust, kogumist) (tähis ‰)

promilline
[omadussõna, adjektiiv]
vere alkoholisisaldusega promillides

prominent
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtis, silmapaistev isik

2. väljapaistev isik

prominentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. silmapaistev ja tähtis

2. väljapaistev, esileküündiv

promiskuiteet
[nimisõna, substantiiv]
1. püsivama seoseta suguline suhtlemine vahelduvate partneritega

2. suguline suhtlemine vahelduvate partneritega

promo
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupade, teenuste, ürituste või teatud isikute üleskiitmine, väga heana reklaamimine

2. kaupade, teenuste, ürituste vms reklaamimine

promoma
[tegusõna, verb]
kaupadele, teenustele, üritustele või teatud isikutele reklaami tegema, neid väga heana reklaamima

promootor
[nimisõna, substantiiv]
ürituse korraldaja, liikumise, projekti vms eestvedaja või eestkõneleja

promotsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulik doktorikraadi või audoktori nimetuse andmine

2. promoveerimine, doktorikraadi andmine

promotüdruk
[nimisõna, substantiiv]
naismodell, kelle töö on müügiüritustel vm klientidele silmailu pakkuda ja sedakaudu uusi tooteid või teenusi reklaamida

promoveerima
[tegusõna, verb]
pidulikult doktorikraadi või audoktori nimetust andma

promoveerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulik doktorikraadi või audoktori nimetuse andmine

2. promoveerimine, doktorikraadi andmine

promoveeruma
[tegusõna, verb]
doktorikraadi või audoktori nimetust saama

promovend
[nimisõna, substantiiv]
doktorikraadi või audoktori nimetuse saaja

prompt
[nimisõna, substantiiv]
keelemudelilt tavakeeles küsitud küsimus või päring, (kirjalikult) edastatud teade (nt vestlusrobotiga suheldes)

prompter
[nimisõna, substantiiv]
seade telestuudios, mis näitab ekraanil teksti, mida diktor, saatejuht vm esineja ette loeb

promptima
[tegusõna, verb]
keelemudelilt tavakeeles küsimust küsima, teadet (kirjalikult) edastama (nt vestlusrobotiga suheldes)

pronks
[nimisõna, substantiiv]
1. vase ja tina vm metalli (nt alumiiniumi, räni, plii) sulam

2. teatud pruun metall, millest tehakse näiteks kujusid

pronksehe
[nimisõna, substantiiv]
pronksist ehteasi

pronksiaeg
[nimisõna, substantiiv]
esiaja keskmine järk, mil tööriistad olid põhiliselt pronksist

pronksiaegne
[omadussõna, adjektiiv]
pronksiajast pärinev, pronksiaega kuuluv

pronksikarva
[omadussõna, adjektiiv]
pronksi värvi, metalse läikega kuldpruun

pronksikarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
pronksi värvi, metalse läikega kuldpruun

pronksima
[tegusõna, verb]
1. metalleset pronksikihiga katma

2. pronksi vms metalli pulbrit sisaldava lakiga katma

3. pronksiga v pronksvärviga katma

pronksimatš
[nimisõna, substantiiv]
pronksmedalit otsustav matš (võistluste sarjas)

pronksimees
[nimisõna, substantiiv]
meessoost sportlane, kes on võitnud pronksmedali

pronksimäng
[nimisõna, substantiiv]
pronksmedalit otsustav mäng (võistluste sarjas)

pronksine
[omadussõna, adjektiiv]
pronksist tehtud või pronksikihiga kaetud (hrl pronksmedali kohta)

pronksistuma
[tegusõna, verb]
1. värvilt, jumelt pronksitaoliseks muutuma

2. pronksivärviliseks muutuma

pronksivalamine
[nimisõna, substantiiv]
1. skulptuuri valmistamine vedela pronksi valamisega mudeli järgi valmistatud vormi

2. tarbe- ja ilusesemete valamine pronksist

pronksivalu
[nimisõna, substantiiv]
menetlus, mille abil valatakse skulptuur püsivasse materjali, pronksi

pronksiöö
[nimisõna, substantiiv]
ööl vastu 27. aprilli 2007 Tallinnas aset leidnud vandaalitsemine, mis oli ajendatud mälestusmärgi, Pronkssõduri teisaldamiskavast ja säilmete väljakaevamise plaanist

pronksjas
[omadussõna, adjektiiv]
pronksi värvi, metalse läikega kuldpruun

pronkskalkun
[nimisõna, substantiiv]
pronksja sulestikuga kalkun (ka tõunimetustes)

pronkskirves
[nimisõna, substantiiv]
pronksist kirves (pronksiajast pärit)

pronkskuju
[nimisõna, substantiiv]
ruumiline pronksist kuju, pronksist skulptuur

pronksleht
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt lõhnavate lehtede ja väikeste valgete õitega Kagu-Aasia maitsetaim, Eestis ka ilutaim

pronks-lutiklill
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt lõhnavate lehtede ja väikeste valgete õitega Kagu-Aasia maitsetaim, Eestis ka ilutaim

pronksmedal
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlusel kolmanda koha saavutamist märkiv auhind, hrl pronksist või sellega kaetud medal

2. kolmas koht spordivõistlustel

3. medal, mis selle eest antakse

pronksmedalimees
[nimisõna, substantiiv]
meessoost sportlane, kes on võitnud pronksmedali

pronksmedalist
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes on võitnud pronksmedali

pronksmees
[nimisõna, substantiiv]
Tallinnas Tõnismäel seisnud 1947. aastal valminud Nõukogude monument, mis 2007. aastal teisaldati Kaitseväe kalmistule

pronksmünt
[nimisõna, substantiiv]
pronksist metallraha

pronksplekk
[nimisõna, substantiiv]
pronks leht- või lintmaterjalina

pronkspruun
[nimisõna, substantiiv]
kuldse varjundiga pruun, päevitusest pruun (ja ilus)

pronksspiraal
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegne keerutatud pronkstraadist valmistatud keerdudega rõivailustus

pronkssõdur
[nimisõna, substantiiv]
Tallinnas Tõnismäel seisnud 1947. aastal valminud Nõukogude monument, mis 2007. aastal teisaldati Kaitseväe kalmistule

pronkstõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. pruuni nahapigmentatsiooniga iseloomustuv sisesekretsioonihaigus

2. haigus

pronksvärv
[nimisõna, substantiiv]
pronksi vm metallipulbrit sisaldav varieeruva tooniga värv

pronnakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. vormilt, kogult ümar (ja pakatavalt pingul)

2. priske, trullakas

pronominaalne
[omadussõna, adjektiiv]
asesõnaga väljendatud, asesõna(de)st koosnev või asesõnana toimiv

pronominalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
asesõnaga asendumine

pronoomen
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna, mis lauses asendab nimi-, omadus- või arvsõnu (nt see, samasugune, mitu)

2. sõna, mis asendab lauses nimisõna, omadussõna või arvsõna. Asesõnad on näiteks mina, see, niisugune ja mitu

3. teisi sõnu asendav sõna

proopolis
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste valmistatav vaigutaoline kleepuv aine, millel on ravivaid omadusi

prooprium
[nimisõna, substantiiv]
keeleline kuju (nimisõna või nimisõnaühend), mis tähistab mingit üksikobjekti (nt Lennart Meri, Tallinn) või sellist üksikobjektide hulka, mida on võimalik pidada üksuseks (nt Audi)

proosa
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjanduse osa, millel pole teksti erilist liigendust ning mis hrl on kirjutatud järjestikuse tekstina (nt jutustus, novell, romaan)

2. sellised teosed kogumina

proosakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
proosavormis kirjandus (kogumina)

proosakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt proosat viljelev kirjanik

proosaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. igapäevaselt harilik, ilma erilisuseta

2. lihtlabane

3. igapäevane, argine

proosalooming
[nimisõna, substantiiv]
proosateosed, proosavormis looming

proosaluuletus
[nimisõna, substantiiv]
proosavormis, kuid lüürilise sisu, rütmika vm poolest luulepärane teos

proosaraamat
[nimisõna, substantiiv]
(hrl romaani, jutukogu vm kohta)

proosatekst
[nimisõna, substantiiv]
korrapärase rütmita, proosavormis tekst

proosateos
[nimisõna, substantiiv]
proosas kirjutatud teos, nt romaan, jutustus

proosatõlge
[nimisõna, substantiiv]
luule (ka laulutekstide) tõlge proosasse

proosit
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. sõna, mida kasutatakse alkoholi joomisel klaase tõstes või kokku lüües

2. sõna, mida kasutame, kui lööme klaase kokku, et kellegi või millegi auks juua

prooteus
[nimisõna, substantiiv]
1. koopavetes elunev mandunud silmade ja pigmenditu nahaga kahepaikne

2. koopavetes elunev kahepaikne

prootium
[nimisõna, substantiiv]
vesiniku kergeim teisend massiarvuga 1, loodusliku vesiniku peamine koostisosa

prooton
[nimisõna, substantiiv]
1. positiivse elektrilaenguga stabiilne osake aatomituuma koostises (kuulub hadronite hulka)

2. aatomituuma positiivselt laetud osake

prootonhape
[nimisõna, substantiiv]
hape, mis saab loovutada prootonit

prootonihape
[nimisõna, substantiiv]
hape, mis saab loovutada prootonit

proov
[nimisõna, substantiiv]
1. katsetamine, (järele)proovimine

2. see, kui midagi proovitakse või katsetatakse

prooviaasta
[nimisõna, substantiiv]
aastane prooviaeg

prooviabielu
[nimisõna, substantiiv]
(abielule eelnev) ametlikult vormistamata abieluline kooselu

prooviaeg
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi sobivuse proovimiseks mõeldud ajavahemik

prooviala
[nimisõna, substantiiv]
hrl ruudu- või ristkülikukujuline maa-ala, millel uuritakse taimi või loomi

prooviartikkel
[nimisõna, substantiiv]
tutvustuseks ja arutluseks esitatud sõnaartikkel või osa suuremast teosest

prooviauk
[nimisõna, substantiiv]
kaevatud või puuritud auk hrl maapõuevara leidmiseks

proovieine
[nimisõna, substantiiv]
maohaiguste uurimisel kasutatud haigele antud eine

proovieksam
[nimisõna, substantiiv]
enne kooli- või riigieksamit tehtav eksamitööga samalaadne töö

proovieksemplar
[nimisõna, substantiiv]
enne seeria- või hulgitootmist katsetamiseks valmistatud eksemplar

prooviesinemine
[nimisõna, substantiiv]
näitleja, laulja, tantsija vm esitatav sooritus rolli või töö saamiseks avaliku konkursi korras

proovihüpe
[nimisõna, substantiiv]
katseks tehtav võistluseelne suusa-, teivas- vm hüpe

proovijutlus
[nimisõna, substantiiv]
katseks peetav jutlus vaimulikukoha taotlemisel

proovikabiin
[nimisõna, substantiiv]
1. koht rõivaste selgaproovimiseks (nt poes)

2. koht poes, kus saab riideid selga proovida

proovikaevamine
[nimisõna, substantiiv]
väiksem osaline väljakaevamine arheoloogilise leiu olemasolu, paiknemise vms uurimiseks

proovikaevand
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogilistel proovikaevamistel läbikaevatav ala või selliste kaevamiste käigus tekkiv süvend

proovikeha
[nimisõna, substantiiv]
silindrilise, kuubilise vm kujuga materjalihulk selle materjali omaduste uurimiseks

proovikivi
[nimisõna, substantiiv]
katsumus, mis toob esile kellegi või millegi tegeliku väärtuse, näitab, kas miski toimib või kas võimekust on piisavalt

proovikoda
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mille põhiülesandeks on väärismetallist esemete proovi määramine ja nende tembeldamine

proovikünd
[nimisõna, substantiiv]
prooviks tehtav künd (nt künnivõistlustel enne võistluste algust)

proovikütmine
[nimisõna, substantiiv]
kütteseadet või -süsteemi prooviv, kontrolliv kütmine

proovilapp
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem kudumise või heegeldamise harjutustöö

2. riidelapp, millel harjutatakse tikkimist vm õmblustööd

proovilask
[nimisõna, substantiiv]
katseks või kontrolliks tehtav lask (enne võistluslasku või relvakatsetustel, lahingu eel)

proovilaskmine
[nimisõna, substantiiv]
proovilaskude laskmine (enne võistluslaske või relvakatsetustel, lahingu eel)

proovilend
[nimisõna, substantiiv]
lend millegi (nt uue lennuki) katsetamiseks

proovilepanek
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi väärtuse katsumustes kindlaks tegemine, selgitamine, milleks keegi on võimeline

proovilepanev
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi või millegi väärtust katsumustes kindlaks tegev, kellegi võimeid selgitav

proovima
[tegusõna, verb]
1. (katsudes, kasutades, midagi ajutiselt tehes) millegi omadusi, seisundit, kellegi või millegi sobivust vm kindlaks tegema

2. millegi omadusi, seisundit või muud kindlaks tegema, katsetama või kontrollima

Ühendtegusõnad: järele proovima, järele proovima, järgi proovima, järgi proovima, läbi proovima, läbi proovima, ära proovimaära proovima

proovimeik
[nimisõna, substantiiv]
enne pidulikku sündmust, esinemist vms tehtav jumestuse proov, kus täpsustatakse soove ja lepitakse kokku, kuidas hakkab välja nägema lõpptulemus

proovimine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi omaduste, sobivuse või meeldivuse kindlakstegemine kasutamise, tarvitamise vm teel

2. huvi pärast millegi maitsmine või esimest korda tegemine

proovimisi
[määrsõna, adverb]
proovides, prooviks

proovimärgis
[nimisõna, substantiiv]
väärismetalli proovi andmetega märgis väärismetallesemel

proovinumber
[nimisõna, substantiiv]
1. uue perioodilise väljaande tutvustav number, mis ilmub enne selle väljaande regulaarset ilmuma hakkamist

2. eelnumber

proovinädal
[nimisõna, substantiiv]
nädal, mille jooksul saab mingit tegevust, teenust, toodet vm sobivuse hindamiseks järele proovida, sellega lähemalt tutvuda

proovipartii
[nimisõna, substantiiv]
enne seeria- või hulgitootmist katsetamiseks või prooviks valmistatud kogus mingit toodet

prooviplomm
[nimisõna, substantiiv]
ajutine täidis, millega hammas plommitakse enne lõplikku plommimist

prooviprojekt
[nimisõna, substantiiv]
projekt, mille käigus katsetatakse mingi ülesande täitmist väikeses ulatuses

proovipuurimine
[nimisõna, substantiiv]
mingi maavara leidumise kindlakstegemine puurimisega

proovipäev
[nimisõna, substantiiv]
tööpäev, mil töölesoovija saab tulevase tööga tutvuda, seda proovida ja tööandjale oma sobivust näidata

proovipüük
[nimisõna, substantiiv]
püük veekogu kalavarude selgitamiseks

proovireisija
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ettevõtte rändagent, kes kaubaproove tutvustades müüs kaupa või sõlmis müügitehinguid

2. ettevõtte rändagent

prooviruum
[nimisõna, substantiiv]
ruum, kus näitlejad, muusikud vm artistid enne esinemist harjutamas ja õppimas käivad

proovisaade
[nimisõna, substantiiv]
katseline tele- või raadiosaade enne uue saatejaama või programmi töölerakendumist

proovisaal
[nimisõna, substantiiv]
saal, kus näitlejad, muusikud vm artistid harjutavad millegi äraõppimist, valmistuvad etenduseks või kontserdiks

proovisoeng
[nimisõna, substantiiv]
enne pidulikku sündmust, esinemist vms tehtav soengu proov, kus täpsustatakse soove ja lepitakse kokku, kuidas hakkab välja nägema lõpptulemus

proovisõit
[nimisõna, substantiiv]
sõiduvahendit katsetav, kontrolliv või sõitmist harjutav sõit

proovitempel
[nimisõna, substantiiv]
1. tempel väärismetalli proovi kinnitamiseks

2. selle jäljend

proovitrükk
[nimisõna, substantiiv]
enne kogutiraaži trükkimist tehtud eksemplar(id), mille põhjal hinnatakse trükikvaliteeti

proovitund
[nimisõna, substantiiv]
ühe tunni pikkune ajavahemik proovist

proovitõmmis
[nimisõna, substantiiv]
lõplik eelvaade trükivalmis failist või tõmmis, mille põhjal tehakse enne kogutiraaži trükkimist veel parandusi

proovitöö
[nimisõna, substantiiv]
töö vajaliku taseme kindlasktegemiseks, nt konkursil, ametisse astumisel

proovitükk
[nimisõna, substantiiv]
mikroskoopiliseks uurimiseks võetav koetükike

prooviuuring
[nimisõna, substantiiv]
uuring projekti või suurema uuringu vajalikkuse, teostatavuse ja tingimuste väljaselgitamiseks

proovivõte
[nimisõna, substantiiv]
näitlejaid prooviv filmimine enne tegelike filmivõtete algust

proovivõtt
[nimisõna, substantiiv]
materjali (proovi) võtmine uuringuks (nt pinnasest, veest)

proovivõtupunkt
[nimisõna, substantiiv]
(ajutine) koht, kus saab anda analüüsimiseks (nt koroonatestimiseks) minevat proovi

propa
[nimisõna, substantiiv]
1. poolehoidjaid taotlev ideede, õpetuste, vaadete vms sihikindel selgitamine ja levitamine, millega võib kaasneda positiivsete aspektide ületähtsustamine ning negatiivsete vähendamine

2. poolehoidjaid taotlev selgitustöö

propaan
[nimisõna, substantiiv]
1. värvuse ja lõhnata kütusena kasutatav gaas

2. põlevgaas

propaanhape
[nimisõna, substantiiv]
lenduv rasvhape, mis tekib süsivesikute käärimisel ning mida kasutatakse toiduainete säilitamisel

propaganda
[nimisõna, substantiiv]
1. poolehoidjaid taotlev ideede, õpetuste, vaadete vms sihikindel selgitamine ja levitamine, millega võib kaasneda positiivsete aspektide ületähtsustamine ning negatiivsete vähendamine

2. poolehoidjaid taotlev selgitustöö

propagandafilm
[nimisõna, substantiiv]
propagandistlikel eesmärkidel tehtav film

propagandakanal
[nimisõna, substantiiv]
1. propagandat levitav telekanal, tele- või raadiojaam vms

2. vahend, mille kaudu propagandat levitada, nt televisioon, internet, ajalehed

propagandaleht
[nimisõna, substantiiv]
poliitiliselt kallutatud, propagandistliku sisuga ajaleht

propagandamasin
[nimisõna, substantiiv]
(propagandaga tegelevate ametkondade ja institutsioonide, nende tegevuse kohta)

propagandaminister
[nimisõna, substantiiv]
propagandistlikku tegevust ja selliseid aktsioone korraldav valitsuse liige nt Natsi-Saksamaal

propagandarelv
[nimisõna, substantiiv]
endale poolehoidjaid taotlevate (ka vastast halvustavate) vaadete ja sõnumite sihikindel levitamine kui (poliitiline) võitlusvahend, keegi või miski selliste vaadete ja sõnumite levitajana või vahendajana

propagandarünnak
[nimisõna, substantiiv]
hrl vastast halvustav, endale poolehoidjaid taotlev vaadete vms sihikindel levitamine peamiselt meediakanalite kaudu

propagandasõda
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni levitamine, moonutamine või selle hankimise takistamine oma huvidele sobivalt

propagandatalitus
[nimisõna, substantiiv]
ametlikult heakskiidetud poliitiliste teadete levitamisega tegelev riiklik (all)asutus

propagandatrikk
[nimisõna, substantiiv]
(hrl poliitikas:) kaval, vahel mitte päris aus võte kellegi (nt valijate) meelitamiseks või vastaspoole lollitamiseks

propagandavahend
[nimisõna, substantiiv]
miski propaganda teenistuses olev

propagandaüritus
[nimisõna, substantiiv]
propagandistlikel eesmärkidel korraldatud ettevõtmine

propagandist
[nimisõna, substantiiv]
millegi propageerija, hrl poliitilise propaganda tegija

propagandistlik
[omadussõna, adjektiiv]
hrl poliitilise propaganda tegemisega seotud

propageerija
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes tutvustab ja levitab mingit vaadet, seisukohta, nähtust vms

2. järgimist väärivaks eeskujuks olija

propageerima
[tegusõna, verb]
1. poolehoidjaid taotlevalt mingit vaadet, seisukohta, nähtust vm tutvustama ja levitama

2. sisu poolest millegi levikut soodustama

propageerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi vaate, seisukoha, nähtuse vm tutvustamine ja levitamine, et poolehoidjaid võita

2. millegi leviku soodustamine

propanool
[nimisõna, substantiiv]
iseloomuliku lõhna ja narkootilise toimega värvuseta, etanoolist mürgisem vedelik

propedeutika
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi teadusala sissejuhatav kursus

2. eelkursus, sissejuhatav õpetus

propedeutiline
[omadussõna, adjektiiv]
(õppekursustega seoses:) sissejuhatav, ettevalmistav

propeen
[nimisõna, substantiiv]
1. värvuseta põlevgaas, mida tarvitatakse nt polümeeride saamiseks

2. teatud põlevgaas

propeenhape
[nimisõna, substantiiv]
1. terava lõhnaga värvuseta vedelik, mis lahustub vees, etanoolis ja etüüleetris

2. terava lõhnaga hape

propellent
[nimisõna, substantiiv]
keemiliselt inertne vedelik, mida kasutatakse täiteainena aerosooliballoonides

propeller
[nimisõna, substantiiv]
1. lennukit vms edasi viivat veojõudu tekitav pöörlevate labadega seade

2. laeva sõukruvi

propelleris
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(kõveraks keerdunud, väändunud seisundi kohta)

propellerlennuk
[nimisõna, substantiiv]
lennuk, mille jõuseadme üheks osaks on propeller

propellerpump
[nimisõna, substantiiv]
labapump, milles vedelik teisaldub piki pumba telge

propenaal
[nimisõna, substantiiv]
kergesti süttiv teravalõhnaline mürgine värvuseta vedelik, mida kasutatakse nt desinfitseerimisvahendina

propioonhape
[nimisõna, substantiiv]
lenduv rasvhape, mis tekib süsivesikute käärimisel ning mida kasutatakse toiduainete säilitamisel

proponeerima
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi esitama, ette panema

proportsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi vastavuses olev

proportsionaalselt
[määrsõna, adverb]
(millegi) suuruse, arvu või hulgaga õiges vahekorras, vastavalt mõõdulisele kooskõlale

proportsionaalsus
[nimisõna, substantiiv]
(millegagi) õiges vahekorras, mõõdulises kooskõlas, proportsioonis olek

proportsioneerima
[tegusõna, verb]
(kunstilise) terviku osadele mõõdulist kooskõla andma, neid (õigesse) vahekorda seadma

proportsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. terviku osade omavaheline suhe, mõõduline kooskõla

2. (õige) vahekord

3. mõõdukooskõla

4. [õige] mõõdusuhe

5. võrre

proportsioonitunne
[nimisõna, substantiiv]
loomupärane anne tajuda ja mõista (kunstilise) terviku osade mõõdulist kooskõla

propositsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida ette pannakse, esitatakse või väidetakse

2. (filosoofias:) väitlause sisu, mis võib olla kas tõene või väär

3. esitus, ettepanek

props
[nimisõna, substantiiv]
1. peenike lühike ümarpuit (nt paberi valmistamiseks, kaevandustugedeks)

2. peen lühike ümarpuit

props
[nimisõna, substantiiv]
probleem

propusk
[nimisõna, substantiiv]
läbipääsuluba

propüleed
[nimisõna, substantiiv]
1. (templi, linnuse vm hoone) monumentaalne väravehitis, eriti Vana-Kreeka arhitektuuris

2. monumentaalne väravehitis

propüleen
[nimisõna, substantiiv]
1. värvuseta põlevgaas, mida tarvitatakse nt polümeeride saamiseks

2. teatud põlevgaas

propüülalkohol
[nimisõna, substantiiv]
iseloomuliku lõhna ja narkootilise toimega värvuseta, etanoolist mürgisem vedelik

prorektor
[nimisõna, substantiiv]
1. rektori asetäitja (ülikoolis vm kõrgemas õppeasutuses), hrl teataval alal

2. aserektor

prosaism
[nimisõna, substantiiv]
1. madalama stiili sõna või väljend lüürilises või ülevas tekstis

2. argikeelne väljend luulelises v ülevas tekstis

prosaist
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt proosat viljelev kirjanik

prosciutto
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia Parma piirkonnast pärit soolatud ja õhkkuivatatud seasink

prosecco
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia päritolu kuiv vahuvein

prosektor
[nimisõna, substantiiv]
1. laipade lahkamise spetsialist uurimis- või raviasutuses

2. lahkaja, lahanguspetsialist

prosektuur
[nimisõna, substantiiv]
1. laipade lahkamise asutus või ruum (ravi- või uurimisasutuse juures)

2. lahkamisosakond ravi- v uurimisasutuses

proselüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. hiljuti mõne usundi või õpetuse pooldajaks hakanu, (uude) usku pöördunu

2. pöördunu, hiljuti mõne usundi, õpetuse vms pooldajaks hakanu

proseminar
[nimisõna, substantiiv]
1. seminarile eelnevad harjutused lihtsama seminaritaolise õppetöö vormina kõrgkoolis

2. eelseminar, seminarile eelnevad harjutused

prosenhüüm
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel:) pikliku kujuga rakkudest koosnev kude

prosenhüümkude
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel:) pikliku kujuga rakkudest koosnev kude

prosfora
[nimisõna, substantiiv]
osadeks jaotatav hapendatud taignast armulaualeib õigeusu kirikus

prosforaa
[nimisõna, substantiiv]
1. õigeusu kirikus jumalateenistustel kasutatav ümmargune leib, mille ülaosa on pitseriga lamedaks surutud

2. armulaualeib kreekakatoliku kirikus

proskeenion
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreekas teatri skenee ees asetsenud poodiumitaoline kõrgem pind näitemängude esitamiseks

proskribeerima
[tegusõna, verb]
pagendama, põlustama, lindpriiks kuulutama

proskriptsioon
[nimisõna, substantiiv]
pagendus, põlustus, lindpriiks kuulutamine

proskriptsiooninimekiri
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Roomas:) nimekiri inimestest, kes olid pagendatud, põlu alla pandud, lindpriiks kuulutatud

prosodeem
[nimisõna, substantiiv]
prosoodiline kõneüksus(nt eri välted eesti keeles)

prosoodia
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikhäälikust suuremaid üksusi hõlmavad foneetilised nähtused (nt rõhk, välde, intonatsioon)

2. õpetus silpide vältusest ja rõhust

3. värsimõõduõpetus

prosoodiline
[omadussõna, adjektiiv]
silbi, sõna, fraasi, lause vms kestusega seotud

prosopagnoosia
[nimisõna, substantiiv]
võimetus ära tunda nägusid, inimesi nägude järgi

prosotsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
suhtluses partneri tundeid ja mõtteid arvestav, teisi aidata ja toetada püüdev

prospekt
[nimisõna, substantiiv]
1. lai sirge linnatänav

2. lai sirge tänav

pross
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnitusnõelaga varustatud rinnaehe

2. kinnitusnõelaga rinnaehe

pross
[nimisõna, substantiiv]
vahepulk või vahepuu, mis tihendab või kaunistab aknaraami klaase

pross
[nimisõna, substantiiv]
1. üks sajandik tervikust (nt arvust, kogumist) (tähis %)

2. 1/100 arvust või mingist muust tervikust (märk %)

3. üks sajandik tervikust

prossipulk
[nimisõna, substantiiv]
vahepulk või vahepuu, mis tihendab või kaunistab aknaraami klaase

prost
[nimisõna, substantiiv]
end seksuaalseks kasutamiseks müüv inimene, hrl naine

prosta
[omadussõna, adjektiiv]
1. (täiesti ilma) keerukuseta, (igaühele mõistetavalt) lihtne

2. tavaline

prostata
[nimisõna, substantiiv]
mehe kusiti algusosa ümbritsev nääre, mille nõre kuulub sperma koostisesse

prostatiit
[nimisõna, substantiiv]
eesnäärme kudede põletik

prostitueerima
[tegusõna, verb]
1. oma keha müües seksuaalvahekorras olema

2. prostitutsiooniga tegelema

prostitutsioon
[nimisõna, substantiiv]
oma keha müümine seksuaalvahekorraks, raha teenimine seksiga

prostituut
[nimisõna, substantiiv]
end seksuaalseks kasutamiseks müüv inimene, hrl naine

prostoi
[omadussõna, adjektiiv]
1. (täiesti ilma) keerukuseta, (igaühele mõistetavalt) lihtne

2. tavaline

prostratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi äärmine kurnatus

2. organismi äärmine kurnatus

prostseenium
[nimisõna, substantiiv]
(teatris:) eesriidest publiku pool asetsev lavaosa

prože
[nimisõna, substantiiv]
prožektor

prožektor
[nimisõna, substantiiv]
1. valgusti, mille tugev valgusvoog on peeglite (või läätsede) abil teravalt suunatud

2. helgiheitja

prožektorikiir
[nimisõna, substantiiv]
prožektorist lähtuv valgusvihk

protagonist
[nimisõna, substantiiv]
autori ideid kandev kirjandusteose (pea)tegelane

protaktiinium
[nimisõna, substantiiv]
uraanimaakides leiduv hõbehall radioaktiivne metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 91

protandria
[nimisõna, substantiiv]
taime isasorganite valmimine enne emasorganeid, et vältida isetolmlemist

proteaas
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis valke hüdrolüütiliselt lagundav ensüüm (nt pepsiin)

2. valke lagundav ensüüm

protees
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit kehaosa või elundit asendav tehislik abivahend

2. tehiskehaosa

proteesiarst
[nimisõna, substantiiv]
hammaste proteesimisele spetsialiseerunud hambaarst

proteesija
[nimisõna, substantiiv]
hammaste proteesimisele spetsialiseerunud hambaarst

proteesiliim
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne liim, mida kasutatakse eemaldatavate hambaproteeside paremaks suuspüsivuseks

proteesima
[tegusõna, verb]
1. hävinud või kahjustatud kehaosa või elundi asemele proteesi paigaldama

2. proteesiga varustama

proteetika
[nimisõna, substantiiv]
õpetus hammaste proteesimisest, hambaproteesimise ala

proteetiline
[omadussõna, adjektiiv]
hammaste proteesimisega, hambaproteeside paigaldamisega seotud

proteiid
[nimisõna, substantiiv]
valk, mis koosneb aminohappejääkidest ja muudest mittevalgulistest komponentidest

proteiin
[nimisõna, substantiiv]
kõikides organismides ja viirustes esinev orgaaniline ühend, mille molekulid koosnevad pikkadeks ahelateks liitunud aminohapetest

proteiinibatoon
[nimisõna, substantiiv]
piklik valgurikas maiustus, mõeldud energiat andva palaks või toidukordade vahepalaks

proteiinirikas
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu, loomasööda kohta:) rohkesti lihtvalku, proteiini sisaldav

proteinoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
valku sisaldavate ainete süstimise teel toimuv ravi, mis ergutab keharakkude tegevust võitluseks teatavate haiguste vastu

proteinuuria
[nimisõna, substantiiv]
valgu esinemine uriinis

protekteerima
[tegusõna, verb]
1. sõiduki õhkrehvi mustrilist osa uuendama

2. turvist uuendama

protektor
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduki õhkrehvi mustriline osa, mis haardub teepinnaga

2. rehvi pinnakiht, turvis

protektoraat
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe riigi sõltuvus teisest riigist, mille korral sel teisel riigil on õigus esindada sõltuvat riiki ning juhtida tema kaitse- ja välispoliitikat

2. territoorium, mis on suveräänse riigi kaitse all

3. riikliku sõltuvuse vorm

protektorriik
[nimisõna, substantiiv]
eestkostjariik

protektsionism
[nimisõna, substantiiv]
1. siseturu, kodumaise majanduse soodustamine ja kaitsmine tollide, sisseveo tõkestamise ja muude selliste abinõudega

2. vastav majandus- ja kaubanduspoliitika

3. kaitsetollidele rajatud majanduspoliitika

protektsionismipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
majandus- ja kaubanduspoliitika, mis on suunatud kodumaise majanduse soodustamisele ja kaitsmisele

protektsionistlik
[omadussõna, adjektiiv]
kodumaist majandust soodustav ja kaitsev

protektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. soodustav kaitse

2. soodustav kaitse, eestkoste

proteolüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. valkude lagunemine lahustuvateks ja organismile omastatavateks aineteks

2. valkude hüdrolüüs

proteolüütiline
[omadussõna, adjektiiv]
valku lõhustav, valke lagundav

proteoomika
[nimisõna, substantiiv]
geneetika haru, mis uurib elusorganismi poolt kodeeritavate valkude struktuuri ja funktsioone

proterandria
[nimisõna, substantiiv]
taime isasorganite valmimine enne emasorganeid, et vältida isetolmlemist

proterogüünia
[nimisõna, substantiiv]
taime emasorganite valmimine enne isasorganeid, et vältida iseviljastumist

proterosoikum
[nimisõna, substantiiv]
Maa geoloogilises ajaloos teine suurim (ühtlasi pikim) ajavahemik (järgneb arhaikumile ehk ürgeoonile ja eelneb fanerosoikumile)

protesist
[nimisõna, substantiiv]
hammaste proteesimisele spetsialiseerunud hambaarst

protest
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhutatud nõusolematus, häälekas vastuseis

2. seda väljendav tegu või sündmus (nt meeleavaldus, pikett)

3. see, kui sa ei ole millegagi nõus ja vaidled vastu

protestandi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
protestantliku usu ja kirikuga, protestantidega seotud

protestant
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne protestantismi kuuluva usuvoolu (nt luterluse, kalvinismi) tunnistaja, protestantliku kiriku liige

2. protestantismi pooldaja

protestantism
[nimisõna, substantiiv]
1. reformatsiooni käigus 16. sajandil ja hiljem tekkinud kristlike kirikute (nt luterlus, anglikaani kirik) ja usuvoolude üldnimetus

2. katoliku kirikust eraldunud reformitud kirikute ühisnimetus

protestantlik
[omadussõna, adjektiiv]
mõnd protestantismi kuuluvat usku (nt luterlust, kalvinismi) tunnistav või sellele iseloomulik, vastava kirikuga seotud

protestantlus
[nimisõna, substantiiv]
1. reformatsiooni käigus 16. sajandil ja hiljem tekkinud kristlike kirikute (nt luterlus, anglikaani kirik) ja usuvoolude üldnimetus

2. katoliku kirikust eraldunud reformitud kirikute ühisnimetus

protesteerima
[tegusõna, verb]
1. vastu vaidlema, mitte nõustuma

2. avalikult nõusolematust või vastuseisu avaldama

3. vastu vaidlema, protesti avaldama

protestiallkiri
[nimisõna, substantiiv]
vastuseisu väljendamiseks antud allkiri

protestiavaldus
[nimisõna, substantiiv]
protesti väljendamine nt meeleavalduse näol

protestihääl
[nimisõna, substantiiv]
hääletamisel vastaspoolele antud hääl, et väljendada vastuseisu millelegi

protestihüüe
[nimisõna, substantiiv]
rõhutatud nõusolematust, vastuseisu väljendav hüüe

protestija
[nimisõna, substantiiv]
avalikult nõusolematust või vastuseisu avaldav inimene, meeleavalduses, piketis vms osaleja

protestikiri
[nimisõna, substantiiv]
millelegi vastuseisu väljendav (avalik) kirjalik pöördumine ametiasutuse või võimuesindaja poole

protestikisa
[nimisõna, substantiiv]
vastuhaku, eriarvamuste häälekas väljendamine

protestilaine
[nimisõna, substantiiv]
paljud üksteisele järgnevad protestiavaldused ühiskonnas

protestilaul
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnakriitilise sõnumiga laul

protestilaulja
[nimisõna, substantiiv]
protestilaulude esitaja

protestiliikumine
[nimisõna, substantiiv]
mingist ühiskondlikust vastuseisust ajendatud suure hulga inimeste või huvirühmade tegutsemine oma ideede nimel

protestima
[tegusõna, verb]
1. vastu vaidlema, mitte nõustuma

2. avalikult nõusolematust või vastuseisu avaldama

3. vastu vaidlema, protesti avaldama

protestimarss
[nimisõna, substantiiv]
kolonnis liikumisena toimuv meeleavaldus millelegi vastuseisu avaldamiseks

protestimeel
[nimisõna, substantiiv]
protestist laetud meelsus

protestimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. protestist laetud meelsusega, protestivaimuga

2. protestist laetud meelsusega, protestivaimuga

protestimiiting
[nimisõna, substantiiv]
rahvakoosolek mingile poliitilisele või ühiskondlikule nähtusele vastuseisu väljendamiseks

protestinoot
[nimisõna, substantiiv]
ühe riigi diplomaatiline kirjalik, millelegi vastuseisu väljendav pöördumine teise riigi poole

protestipartei
[nimisõna, substantiiv]
uus partei, mis vastandab end kogu senisele poliitmaastikule

protestipäev
[nimisõna, substantiiv]
määratud päev, mil toimuvad mingile otsusele, tegevusele, nähtusele vm avalikku vastuseisu väljendavad ettevõtmised ja üritused

protestiseisak
[nimisõna, substantiiv]
tegevuse või töö lühiaegne peatamine ühiselt millelegi vastuseisu avaldamiseks

protestivaim
[nimisõna, substantiiv]
protestist laetud meelsus

protestivalimised
[nimisõna, substantiiv]
valimised, kus võitjateks on uued erakonnad või kandidaadid, tulenevalt valijate rahulolematusest senise poliitilise stiiliga

protestiüritus
[nimisõna, substantiiv]
protestiavaldusena korraldatud rongkäik, meeleavaldus, pikett vms

protežee
[nimisõna, substantiiv]
1. (mõjuka isiku) soosik, kaitsealune

2. kaitsealune, soosik

protežeerija
[nimisõna, substantiiv]
kedagi (oma mõjuvõimuga) soosiv, kaitsev isik

protežeerima
[tegusõna, verb]
1. (oma mõjuga, mõjuvõimuga) kaitsma või toetama

2. kaitsma, soosima, soodustama

protist
[nimisõna, substantiiv]
1. rakutuumaga ainurakne või lihtne hulkrakne organism, kel pole eristunud kudesid ega organeid (nt plasmoodium, vetikas)

2. rakutuumaga ainurakne või lihtne hulkrakne organism

proto
1. esimene, algne, kõige varasem

2. millegi algeks, eelvormiks olev

3. esi-, eel-, alg-, ürg-

protodiakon
[nimisõna, substantiiv]
ülemdiakon õigeusu ja kreekakatoliku kirikus

protogüünia
[nimisõna, substantiiv]
taime emasorganite valmimine enne isasorganeid, et vältida iseviljastumist

protokoll
[nimisõna, substantiiv]
koosoleku vm sündmuse käiku ja tulemusi ettenähtud viisil kajastav dokument

protokollija
[nimisõna, substantiiv]
koosoleku vms protokolli koostaja

protokolliline
[omadussõna, adjektiiv]
(koosoleku, istungi) protokolli kuuluv, selles fikseeritud

protokollima
[tegusõna, verb]
1. koosoleku, istungi vms protokolli koostama, selles kirjas panema

2. toimunu kohta ametlikku dokumenti koostama

protokolliosakond
[nimisõna, substantiiv]
riikidevahelist suhtlemist ja välisriikide ametlike esindajate vastuvõttu korraldav osakond (nt välisministeeriumis, presidendi kantseleis)

protokolliraamat
[nimisõna, substantiiv]
kõvakaaneline kaustik mingi omaaegse asutuse koosolekute või istungite protokollidega (tänapäeval arhiividokumendina)

protokollitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (välisministeeriumi, presidendi kantselei) protokolliosakonna töötaja

2. (nt välisministeeriumi, presidendi kantselei) protokolliosakonna töötaja

protokolliülem
[nimisõna, substantiiv]
diplomaatilise protokolli küsimustega tegelev välisministeeriumi kõrgem ametnik

protoneema
[nimisõna, substantiiv]
sambla eostest arenev niitjas rakis, mille pungast kasvab uus sammaltaim

proto-onkogeen
1. normaalne geen, mis muteerudes võib muutuda kasvajat tekitavaks onkogeeniks

2. normaalne geen, mis võib muutuda kasvajat tekitavaks onkogeeniks

protoplaneet
[nimisõna, substantiiv]
suur planeedialge (nt Vesta)

protoplanetaarne
[omadussõna, adjektiiv]
planeedi tekkega seotud, planeedi algjärku kuuluv

protoplasma
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi raku elusaine, raku elussisu

2. raku elusaine

protoplast
[nimisõna, substantiiv]
1. taimeraku elus, protoplasmast koosnev osa

2. raku elus, protoplasmast koosnev osa

protozooloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest rakust koosnevaid loomi (ainurakseid) käsitlev zooloogia haru

2. ainurakseid uuriv zooloogia haru

prototäht
[nimisõna, substantiiv]
tihe gaasikogu, tähe-eelne kosmiline keha

prototüüp
[nimisõna, substantiiv]
masina, seadme või mingi rakenduse esialgne teostus, algne mudel, mida hrl edasi arendatakse

prototüüpima
[tegusõna, verb]
algset mudelit või rakendust looma, tarkvara- vm prototüüpi looma

prototüüpimine
[nimisõna, substantiiv]
algse mudeli või rakenduse loomine, tarkvara- vm prototüübi loomine, testimisele eelnev etapp

prototüüpne
[omadussõna, adjektiiv]
mingi kategooria vm tüüpiliseks esindajaks olev

protrombiin
[nimisõna, substantiiv]
vere hüübimise ensüüm

protseduur
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlaks määratud viis, kuidas miski toimuma peab, kindlas järjestuses toimingud millegi läbiviimisel

2. millegi toimumise kord

protseduurikabinet
[nimisõna, substantiiv]
raviprotseduuride tegemise ruum polikliinikus, haiglas vms

protseduuriline
[omadussõna, adjektiiv]
millegi toimumise viisi puudutav

protseduurireeglid
[nimisõna, substantiiv]
mingi toimingu läbiviimise, millegi toimumise reeglid

protseduurituba
[nimisõna, substantiiv]
raviprotseduuride tegemise ruum polikliinikus, haiglas vms

protseduuriõde
[nimisõna, substantiiv]
raviprotseduuride tegemisele spetsialiseerunud meditsiiniõde

protsendikunst
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteosed, mida tuleb tellida avalikesse hoonetesse nende ehitamise ajal, kusjuures teose ostmiseks on määratud 1% ehituseelarvest

protsendiline
[omadussõna, adjektiiv]
protsentides väljendatud

protsendimuut
[nimisõna, substantiiv]
protsendimäärade aritmeetiline vahe (protsendipunktides)

protsendimärk
[nimisõna, substantiiv]
protsendi tähistamiseks kasutatav märk (%)

protsendimäär
[nimisõna, substantiiv]
osa suurus tervikust (protsentides)

protsendine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe protsendi moodustav või sisaldav

protsendipunkt
[nimisõna, substantiiv]
mõõtühik, millega mõõdetakse protsendimäärade muutu ehk aritmeetilist vahet

protsendiseadus
[nimisõna, substantiiv]
seadus, mis määrab, et 1% Eesti avalike hoonete ehituseelarvest tuleb kulutada kunstile

protsendivaba
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl laenu kohta:) intressita

protsent
[nimisõna, substantiiv]
1. üks sajandik tervikust (nt arvust, kogumist) (tähis %)

2. 1/100 arvust või mingist muust tervikust (märk %)

3. üks sajandik tervikust

protsentiil
[nimisõna, substantiiv]
protsenti näitava tunnusega arv, millest väiksemaid või võrdseid arve on niipalju, kui tunnuseks olev protsent näitab

protsentuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
protsentides väljendatud

protsess
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud tulemuseni jõudev nähtuste ja asjade muutumine, sellise muutumise kulg

2. asjade või nähtuste muutumine, mis jõuab mingi tulemuseni

3. kulg, käik, areng

protsessima
[tegusõna, verb]
1. kohtu teel õigust nõudma

2. kohut käima

Ühendtegusõnad: välja protsessimavälja protsessima

protsessioon
[nimisõna, substantiiv]
pidulik rongkäik

protsessor
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti vm elektroonikaseadme keskne osa, mis aritmeetika- ja loogikatehete sooritamise kaudu mõistab käsklusi ja annab neid

2. arvuti käsutäitmisseade

protsessuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kohtuprotsessiga seotud

2. protsessisse puutuv

protuberants
[nimisõna, substantiiv]
1. Päikese pinnalt Päikese atmosfääri paiskunud helendav gaasijuga või -pilv

2. helendav gaasipurse Päikese pinnal

proua
[nimisõna, substantiiv]
1. abielus või mitte enam noor naine (ka kõnetlussõnana)

2. abielus naine, ka keskealise või vanema naise kohta üldiselt

3. sõna, mida kasutame viisakal pöördumisel naise poole

prouake
[nimisõna, substantiiv]
1. (abielus, peenemat sorti) naine, proua

2. ka irooniliselt: proua

prouakene
[nimisõna, substantiiv]
1. (abielus, peenemat sorti) naine, proua

2. ka irooniliselt: proua

proualik
[omadussõna, adjektiiv]
prouale omane, peen

prouapõli
[nimisõna, substantiiv]
mittetöötava (abielu)naise hea, muretu, jõukas elu

prouased
[nimisõna, substantiiv]
1. prouad (hrl austava (või naljatleva) kõnetlussõnana)

2. prouad

prouatama
[tegusõna, verb]
1. kõnetamisel prouaks nimetama

2. prouaks kutsuma

provakser
[nimisõna, substantiiv]
vaktsineerimise pooldaja

provanksõli
[nimisõna, substantiiv]
1. (parimat sorti) oliiviõli

2. teat oliiviõli

provansi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
provanssaali

provanslane
[nimisõna, substantiiv]
ajaloolise Provence'i provintsi alade elanik, sealt pärit lõunaprantslane

provanssaali
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
provansi

provenients
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kust või millal keegi või miski on alguse saanud või saadud

2. see, kust keegi või miski pärit on, pärineb

proviant
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaasa võetav) toidumoon, toiduvaru

2. toidumoon, varu

providents
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus Jumalaga ühenduses:) Jumala tahte lakkamatu toimimine maailmas ja iga inimese elus

proviisor
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimite ekspert, kõrgema eriharidusega kvalifitseeritud apteegitöötaja

2. farmatseut, kõrgharidusega apteegitöötaja

proviisorapteek
[nimisõna, substantiiv]
apteek, mille omanik ja pidaja on proviisoriharidusega inimene

proviisoriapteek
[nimisõna, substantiiv]
apteek, mille omanik ja pidaja on proviisoriharidusega inimene

provints
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne riigi haldusüksus (nt Kanadas, Hiinas)

2. mõne riigi osa

provintsiaal
[nimisõna, substantiiv]
vaimuliku ordu piirkonnaülem

provintsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
provintsi kui haldusüksusega seotud

provintsialism
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesele kohale omane piiratud mõttelaad või suhtumine

2. paikkondlik keelend

provintsikeskus
[nimisõna, substantiiv]
asula, kus asuvad provintsi võimuorganid

provintsileht
[nimisõna, substantiiv]
1. provintsis ilmuv ajaleht (riigis, kus haldusüksus on provints)

2. (piirkondliku või kohaliku ajalehe kohta)

provintsilinn
[nimisõna, substantiiv]
maakohas asuv väiksema tähtsusega linn, hrl vastandatuna pealinnale vm suuremale linnale

provintsistuma
[tegusõna, verb]
1. (linna vms kohta:) tähtsust kaotama, arengus maha jääma

2. (nähtuste vm kohta:) provintslikuks, piiratuks, sumbunuks muutuma

provintslane
[nimisõna, substantiiv]
1. keskusest kaugel asuva koha elanik

2. sealt pärit inimene

3. provintsielanik

provintslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurtest keskustest eemal asuvale väikesele kohale või selle elanikele iseloomulik, hrl vaimselt sumbunud või piiratud

2. provintsile iseloomulik, provintsipärane, kolklik

provisjon
[nimisõna, substantiiv]
1. vahendus- või komisjonitasu

2. vahendus- ja komisjonitasu

provisoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida võidakse hiljem täiendada ja muuta, mittelõplik

2. selline, mida võidakse hiljem täiendada ja muuta

provitamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, millest organism võib sünteesida vitamiini, vitamiini eelaste

2. organismis vitamiiniks muutuv ühend

provokaator
[nimisõna, substantiiv]
1. reetlik ässitaja, nt poliitilisi paljastusi õhutav salaagent

2. reetlik ässitaja

3. provotseeriv salaagent

provokatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (reetlikult) millelegi õhutav, sihilikult vastaspoole reaktsiooni esile kutsuv

2. ässitav, väljakutsuv

provokatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. väär info, korraldatud sündmus vm, mille eesmärk on poliitilise vastase reetlik õhutamine tegudele, mis võivad tollele hukatuslikuks saada

2. provotseeriv tegu, väljakutse

provokatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (reetlikult) millelegi õhutav, sihilikult vastaspoole reaktsiooni esile kutsuv

2. ässitav, väljakutsuv

provotseerima
[tegusõna, verb]
1. midagi (sihilikult) esile kutsuma, kedagi reetlikult millelegi õhutama

2. sihilikult esile kutsuma

3. reetlikult mingile tegevusele ässitama

prr
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab külmatunnet, vastikustunnet, õudu vms

2. külmatunnet, vastikust, õudu vms väljendav häälitsus

prrr
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab külmatunnet, vastikustunnet, õudu vms

2. külmatunnet, vastikust, õudu vms väljendav häälitsus

prudonism
[nimisõna, substantiiv]
väikeomandit kaitsev P. Proudhoni ühiskonnaõpetus

prull
[nimisõna, substantiiv]
saepurust pressitud pulgake, mida kogumina kasutatakse biokütusena

prullakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha)vormidelt ümar, vormilt täidlane või (üsna) paks

2. vormilt täidlane, ümar

prunditama
[tegusõna, verb]
1. (suud, huuli) ettepoole torru ajama

2. prunti ajama

prunell
[nimisõna, substantiiv]
1. vastupidav tihe villane või puuvillane riie, nt kingapealsete valmistamiseks või voodririidena

2. riidesort

prunn
[nimisõna, substantiiv]
lühike jäme puupulk vm vahend, mis sulgeb mingi ava

prunnakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. vormilt, kogult ümar (ja pakatavalt pingul)

2. priske, trullakas

prunt
[nimisõna, substantiiv]
lühike jäme puupulk vm vahend, mis sulgeb mingi ava

prunti
[määrsõna, adverb]
1. (huulte, suu kohta:) kinniselt ettepoole torru

2. torru

3. priskelt punni

pruntima
[tegusõna, verb]
prunti ajama: huulte, suu kohta

pruntis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. täidlaselt või pringilt punnis

2. täidlaselt, priskelt punnis

pruntjas
[omadussõna, adjektiiv]
pisut pruntis

pruriigo
[nimisõna, substantiiv]
tugeva nahakihelusega (ka löövetega) nahahaigus

pruss
[nimisõna, substantiiv]
1. neljatahuliseks saetud palk

2. neljatahuline palk

prussakas
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt soojades ruumides elutsev pruunikas lame putukas

2. pruun putukas, kes elab peamiselt soojades ruumides

prussik
[nimisõna, substantiiv]
pruss, mille paksus on väiksem kui 10 cm ja laius ei ületa paksust üle kahe korra

pruta
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kallim

pruudianded
[nimisõna, substantiiv]
1. (vanasti:) mõrsja kingid pulmalistele, eeskätt peigmehe sugulastele ja pulma ametimeestele

2. mõrsja kingid pulmalistele

pruudiannid
[nimisõna, substantiiv]
1. (vanasti:) mõrsja kingid pulmalistele, eeskätt peigmehe sugulastele ja pulma ametimeestele

2. mõrsja kingid pulmalistele

pruudiiga
[nimisõna, substantiiv]
(hrl endisajal:) meheleminekuks sobiv vanus

pruudikimp
[nimisõna, substantiiv]
pruudi lillekimp abielu sõlmimisel

pruudikirst
[nimisõna, substantiiv]
1. kirst, milles hoiti pruudi kaasavara

2. veimekirst

pruudikleit
[nimisõna, substantiiv]
pruudi pidulik pulmas kantav kleit

pruudilinik
[nimisõna, substantiiv]
linik, millega pulmas kaeti pruudi nägu, et kaitsta teda kurjade jõudude eest

pruudiloor
[nimisõna, substantiiv]
pruudi pulmarõivastuse juurde kuuluv hrl valge loor

pruudiluna
[nimisõna, substantiiv]
lunaraha, mida peigmees maksab pruudi omastele (nt mõnedel Aasia või Aafrika rahvastel)

pruudimeik
[nimisõna, substantiiv]
pruudile pulmadeks tehtav jumestus, pruudi pulmameik

pruudipoolsed
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja pulmakombestikus:) pruudi sugulased ja külalised

pruudipõli
[nimisõna, substantiiv]
neiu abiellumiseelne (kihlusest või kosjadest pulmadeni vältav) aeg

pruudipõlv
[nimisõna, substantiiv]
neiu abiellumiseelne (kihlusest või kosjadest pulmadeni vältav) aeg

pruudipõud
[nimisõna, substantiiv]
vallaliste või vabade naiste puudus

pruudipärg
[nimisõna, substantiiv]
pruudi pulmarõivastuse juurde kuuluv pärg (eriti varasemal ajal)

pruudipärjamäng
[nimisõna, substantiiv]
pulmas mängitav ringmäng, milles viimase värsi laulmisel paneb pruut pärja pähe ühele tüdrukule, kellest saavat järgmine pruut

pruudirööv
[nimisõna, substantiiv]
rahvalikku pulmakombestikku kuuluv pruudi röövimine (ja tema vabastamise eest lunaraha küsimine)

pruudiseppel
[nimisõna, substantiiv]
1. pruudi kroonitaoline helmeste ja lintidega traditsiooniline peaehe Hiiumaal ja rannarootslastel

2. pruudipärg Hiiumaal

pruudisoeng
[nimisõna, substantiiv]
pruudile pulmadeks tehtav pidulik soeng

pruudisõitja
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti vanemas pulmakombestikus pruudi peiukoju sõidutaja

2. pruudi peiukoju sõidutaja

pruudisõlg
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte dekoratiivsete värviliste õitega aialill

2. aialill

pruudivend
[nimisõna, substantiiv]
1. (vanas pulmakombestikus:) pruudi kaaskonda kuuluv lähem vallaline meessugulane, kes abistab kaasanaist, juhib pulmas mänge ja nalju

2. pruudi saatja pulmas

pruugitud
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl toodete kohta:) kellegi käes varem juba olnud, n-ö teisel ringil olev

pruuk
[nimisõna, substantiiv]
1. keelekasutus, kõnepruuk

2. tarvitus, kasutus

pruukima
[tegusõna, verb]
osutab millegi võimalikkusele

pruukost
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl hommikune või õhtune (kerge) söögikord

2. (kerge) söök, toit

pruul
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese alkoholisisaldusega jook, mis on saadud tärkliserohket toorainet kääritades (Eestis hrl odralinnastest)

2. teraviljast tehtud jook, mis sisaldab alkoholi

pruulija
[nimisõna, substantiiv]
1. õlle valmistaja (üksikinimene või pruulikoda)

2. õlle-

pruulikoda
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda õlle pruulimiseks

2. õlle pruulimise hoone

pruulima
[tegusõna, verb]
õlut valmistama

pruulmeister
[nimisõna, substantiiv]
(elukutseline) õlle valmistaja

pruun
[omadussõna, adjektiiv]
1. kastanimuna, leiva, šokolaadi värvi

2. leiva ja šokolaadi värvi

pruunhall
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika varjundiga hall

pruunikarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pruuni värvi, pruunides toonides (karvaga)

2. pruuni karvaga

3. pruuni värvi

pruunikas
[omadussõna, adjektiiv]
veidi pruun, pruuni varjundiga

pruunikashall
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika varjundiga hall

pruunikaskollane
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika varjundiga kollane

pruunikasmust
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika varjundiga must

pruunikaspunane
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika varjundiga punane

pruunikasroosa
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika varjundiga roosa

pruunikirju
[omadussõna, adjektiiv]
kirju, milles esineb või on ülekaalus pruun värv

pruuninahaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tumeda nahavärvusega, tõmmu nahaga

2. pruunika või pruuni nahavärvusega

pruunisilmne
[omadussõna, adjektiiv]
pruunide silmadega

pruunistama
[tegusõna, verb]
1. pruuniks küpsetama

2. toiduaineid pannil, grillil vms pruuniks küpsetama

pruunistuma
[tegusõna, verb]
1. pannil, grillil vm küpsedes pruuniks minema

2. küpsedes pruuniks muutuma

pruunistuskreem
[nimisõna, substantiiv]
kreem, mis annab nahale päevitunud, pruunika jume

pruunjas
[omadussõna, adjektiiv]
veidi pruun, pruuni varjundiga

pruunkaru
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera suurtes metsades elav kogukas pruuni karvkattega kiskja

2. suur metsloom, kellel on paks pruun karv

pruunkollane
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika varjundiga kollane

pruunlaiksus
[nimisõna, substantiiv]
pruunikate või mustade laikude haiguslik esinemine taime lehtedel, vartel või viljadel

pruunmuld
[nimisõna, substantiiv]
parasvöötme leht- ja segametsade pruunikas huumusrikas muld

pruunmädanik
[nimisõna, substantiiv]
pruunikate mädalaikude haiguslik esinemine taime viljadel või mugulatel

pruunpunane
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika varjundiga punane

pruunrauakivi
[nimisõna, substantiiv]
raua oksiididest või hüdroksiididest koosnev pruunikas tihke või muldne maavara (nt sooraud)

pruunrauamaak
[nimisõna, substantiiv]
raua oksiididest või hüdroksiididest koosnev pruunikas tihke või muldne maavara (nt sooraud)

pruunrooste
[nimisõna, substantiiv]
roosteseente tekitatud taimehaigus, mida iseloomustavad pruunikad laigud (nt nisul)

pruunselg-põõsalind
[nimisõna, substantiiv]
hallikaspruuni ülapoolega väike puistutes ja põõsastikes elutsev lind

pruunsärklane
[nimisõna, substantiiv]
pruuni vormiriietust kandnud natsionaalsotsialistliku partei rünnakrühma (SA) liige hitlerlikul Saksamaal

pruunsüsi
[nimisõna, substantiiv]
tumepruun või must taimse päritoluga põlev maavara

pruunvetikas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt madalas meres kasvav pruuni värvi vetikas, kes kuulub pruunvetikate hõimkonda (nt põisadru Läänemeres)

pruusatama
[tegusõna, verb]
korraks pruuskama

pruuskama
[tegusõna, verb]
1. (hrl hobuse, ka muu looma kohta:) puristama, õhku (ja vedelikku) häälekalt suust välja puhuma

2. hobuse, looma kohta: puristama

pruut
[nimisõna, substantiiv]
1. peatselt abielluv (ka kihlatud) naine (eriti oma peigmehe suhtes)

2. naine oma pulmas

3. abielluda kavatsev naine

pruutis
[omadussõna, adjektiiv]
1. pruudi seisuses

2. mehelemineku eas

pruutkleit
[nimisõna, substantiiv]
pruudi pidulik pulmas kantav kleit

pruutneitsi
[nimisõna, substantiiv]
1. pruuti pulmas saatev (vallaline, abiellumiseas) tütarlaps või noor naine (sageli pruudi sugulane või lähedane sõber)

2. pruuti pulmas saatev tütarlaps

pruutpaar
[nimisõna, substantiiv]
pruut ja peigmees, noorpaar oma pulmas

pruuttüdruk
[nimisõna, substantiiv]
1. pruuti pulmas saatev (vallaline, abiellumiseas) tütarlaps või noor naine (sageli pruudi sugulane või lähedane sõber)

2. pruuti pulmas saatev tütarlaps

prõgin
[nimisõna, substantiiv]
1. kergelt krudisev, praksuv heli

2. kerge prõksumine, nõrk pragin

prõgisema
[tegusõna, verb]
1. kerget krudisevat, praksuvat heli andma või tekitama

2. krõgisema

prõgistama
[tegusõna, verb]
1. kergelt krudisevat, praksuvat heli tekitama

2. selliseid helisid tekitades midagi tegema (nt närima)

prõks
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike kerge (nagu) murdumise heli

2. kerge praks

prõks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest kerget (nagu) murdumise heli

prõksama
[tegusõna, verb]
1. järsku, korraks lühikest kerget murdumise heli kuuldavale laskma

2. selle heli saatel murduma

prõksatama
[tegusõna, verb]
1. järsku, korraks lühikest kerget murdumise heli kuuldavale laskma

2. selle heli saatel murduma

prõksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike kerge (nagu) murdumise heli

2. kerge praks

prõksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest kerget (nagu) murdumise heli

prõksuma
[tegusõna, verb]
1. kerget, tasast murdumise heli andma, nõrgalt praksuma

2. nõrgalt praksuma

prõksutama
[tegusõna, verb]
1. (millegagi) korduvalt lühikest kerget murdumise heli tekitama

2. selliseid helisid tekitades midagi tegema (nt närima, liigeseid painutama)

prõlla
[määrsõna, adverb]
praegu

prõmakas
[nimisõna, substantiiv]
kõva pauk

prõmaki
[hüüdsõna, interjektsioon]
suure pauguga, kõva kolinaga

prõmatama
[tegusõna, verb]
1. järsku tugevat heli tekitades lööma või kukkuma

2. korraks prõmmima

prõmdi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
suure pauguga, kõva kolinaga

prõmm
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk tugev löögi heli

2. seda tekitav löök

prõmm
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsu tugeva löögi heli

prõmmeldama
[tegusõna, verb]
trummeldama, prõmmima

prõmmima
[tegusõna, verb]
tugevasti ja müra tekitavalt taguma või sel kombel (kinni) lööma

prõmmutama
[tegusõna, verb]
tugevasti ja müra tekitavalt korduvalt (kinni) lööma või sel kombel taguma

prõntsatama
[tegusõna, verb]
järsku tugevat heli tekitades kukkuma, langema või paiskuma

prääk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi prääksumist

prääk-prääk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hrl pardi kärisevat rämedavõitu häälitsust

prääks
[nimisõna, substantiiv]
hrl pardi kärisev rämedavõitu häälitsus

prääks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi prääksumist

prääksatama
[tegusõna, verb]
(hrl pardi kohta:) korraks, järsku kärisevat rämedavõitu häält tegema

prääksatus
[nimisõna, substantiiv]
hrl pardi kärisev rämedavõitu häälitsus

prääks-prääks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hrl pardi kärisevat rämedavõitu häälitsust

prääksuma
[tegusõna, verb]
(pardi, ka teiste lindude kohta:) kärisevat rämedavõitu häält tegema

präänik
[nimisõna, substantiiv]
mett või siirupit sisaldavast vürtsikast taignast valmistatud paks pehme küpsis

pröökama
[tegusõna, verb]
lärmavalt, laiutavalt rääkima, õiendama või riidlema

pröökur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes palju lärmab ja õiendab

prügi
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi räpased, reostavad jäätmed, tarbetu kraam või koli

2. asjad, mis on prügikasti või avalikku kohta maha visatud, näiteks paberid, purgid ja pudelid

prügiauto
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne veok prügikonteineritest olmejäätmete kokkukogumiseks ja jäätmekäitluskohta vedamiseks

prügihunnik
[nimisõna, substantiiv]
hunnikusse kogutud või kuhjunud äravisatud asjad vm jäätmed

prügikala
[nimisõna, substantiiv]
kalamajanduslikult väheväärtuslik kala

prügikast
[nimisõna, substantiiv]
1. kast vm nõu (nt urn, konteiner) prügi paigutamiseks

2. kast või muu nõu, kuhu inimesed panevad prügi

prügikastiinimene
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes hangib toitu ja muud vajalikku prügikastist või prügimäelt, prügi sorimisest elatuv inimene

prügikoll
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes hangib toitu ja muud vajalikku prügikastist või prügimäelt, prügi sorimisest elatuv inimene

prügikonteiner
[nimisõna, substantiiv]
teisaldatav mahuti prügi äraviskamiseks

prügikorv
[nimisõna, substantiiv]
(põrandal seisev) korv või püstine lahtine kast prügi äraviskamiseks

prügikott
[nimisõna, substantiiv]
kilest või muust materjalist kott prügi jaoks

prügila
[nimisõna, substantiiv]
rajatis, kus jäätmed ladestatakse maa peale või maa alla

prügimaja
[nimisõna, substantiiv]
lukustatav varjualune, kus hoitakse nt korterelamu prügikonteinereid

prügimajandus
[nimisõna, substantiiv]
olmejäätmete ja muu prügi kogumist, sorteerimist, vedu, taaskasutamist ja kõrvaldamist hõlmav tegevusvaldkond

prügimägi
[nimisõna, substantiiv]
1. prügi mahapaneku või ladestamise koht

2. sinna kuhjatud prügi

prügine
[omadussõna, adjektiiv]
maha visatud, jäetud või pandud prügiga kaetud, jäätmeid vm prahti täis

prügipang
[nimisõna, substantiiv]
ämber prügi paigutamiseks

prügipimedus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus inimesed ei pane tähele, kui palju prügi nad oma igapäevaelu harjumustega toodavad

prügipress
[nimisõna, substantiiv]
jäätmete kokkupressimise seade

prügipõletus
[nimisõna, substantiiv]
olmejäätmete põletamine (hrl elektri ja soojuse tootmiseks)

prügipõletusjaam
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, kus põletatakse olmejäätmeid (elektri ja soojuse tootmiseks)

prügirull
[nimisõna, substantiiv]
jäätmete, prügi tihendamise masin

prügisaar
[nimisõna, substantiiv]
ookeanis hulpiv merevee ja planktoniga segunenud olmejäätmetest moodustis

prügisorteerija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes sorteerib prügi

prügisortija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes sorteerib prügi

prügistaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes rämpsu ja prügi loodusesse vm maha paneb või jätab

prügistama
[tegusõna, verb]
jäätmeid vm prügi hrl loodusesse maha panema või jätma, prügiga reostama

prügistuma
[tegusõna, verb]
maha pandud, jäetud või visatud jäätmete vm prügiga reostuma

prügisukelduja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes otsib prügikastidesse visatud kraamist kõlblikke toiduaineid vm asju, selleks et ära elada ja keskkonda säästa

prügisukeldumine
[nimisõna, substantiiv]
üks keskkonna säästmise ja äraelamise viise, mille puhul otsitakse prügikastidesse visatud kraamist kõlblikke toiduaineid vm asju

prügišaht
[nimisõna, substantiiv]
püstine õõs hrl kõrges korruselamus prügi konteinerisse juhtimiseks

prügitama
[tegusõna, verb]
1. teed või pinnast hrl peenema sillutisega katma

2. sillutama

prügitus
[nimisõna, substantiiv]
hrl kividest, plaatidest vm materjalist laotud tee-, tänava- vms kate

prügiurn
[nimisõna, substantiiv]
(silindrikujuline) väiksem nõu prügi paigutamiseks

prügivaba
[omadussõna, adjektiiv]
jäätmeteta

prügivedaja
[nimisõna, substantiiv]
olmejäätmeid kokku koguv ja jäätmekäitluskohta toimetav ettevõte või töötaja

prügivedu
[nimisõna, substantiiv]
prügi toimetamine prügilatesse hrl spetsiaalse veokiga

prügiveoauto
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne veok prügikonteineritest olmejäätmete kokkukogumiseks ja jäätmekäitluskohta vedamiseks

prügiveok
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne veok prügikonteineritest olmejäätmete kokkukogumiseks ja jäätmekäitluskohta vedamiseks

prügiämber
[nimisõna, substantiiv]
ämber prügi paigutamiseks

prükkar
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes hangib toitu ja muud vajalikku prügikastist või prügimäelt, prügi sorimisest elatuv inimene

ps
1. kaugele merre või järve ulatuv maismaaosa

2. maa osa, mis ulatub kaugele merre või järve

psalm
[nimisõna, substantiiv]
1. Vanast Testamendist pärit (Taaveti laulude hulka kuuluv) vaimulik laul

2. Taaveti laul, vaimulik laul

psalteerium
[nimisõna, substantiiv]
idamaise päritoluga vanaaegne kandletaoline pill

psalter
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana Testamendi psalmide kogu, Taaveti lauluraamat

2. psalmikogu, Taaveti lauluraamat

psammiit
[nimisõna, substantiiv]
peenest purust koosnev sete või settekivim, milles rohkem kui poolte osiste läbimõõt on 0,1–1 mm, liiva ja liivakivi ühisnimetus

psammofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide kohta:) selline, kes vajab liivast kasvu- või elukeskkonda (nt liivmulda või veekogu liivast põhja)

psammofüüt
[nimisõna, substantiiv]
liivaluidetel kasvav, kuivuse ja liikuva liivaga kohastunud taim (nt vareskaer, liivtarn)

psefiit
[nimisõna, substantiiv]
jämedamast purust koosnev sete või settekivim, mille osiste läbimõõt on üle 1 mm (nt kruus, veeris)

pseudartroos
[nimisõna, substantiiv]
luumurru tüsistus, mille korral murruotsad ei ole kokku kasvanud, vaid liiguvad teineteise suhtes liigesetaoliselt

pseudo
[nimisõna, substantiiv]
miski ebaehtne, mitte õige või mitte päris

pseudo
märgib, et miski pole päris see, millena ta näib, ebaehtne, mitte õige (sageli ilma negatiivse hinnanguta)

pseudoajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
ajaloosündmusi mittetõepäraselt, umbkaudselt esitav

pseudoartroos
[nimisõna, substantiiv]
luumurru tüsistus, mille korral murruotsad ei ole kokku kasvanud, vaid liiguvad teineteise suhtes liigesetaoliselt

pseudobasiilika
[nimisõna, substantiiv]
basiilikat meenutav kirik, mille kesklööv on külglöövidest küll kõrgem, kuid ilma kõrgel paikneva aknareata

pseudoefedriin
[nimisõna, substantiiv]
ergutav aine, mida kasutatakse nohu- ja allergiaravimite valmistamiseks ning mis on ka narkootikumi metamfetamiin lähteaineks

pseudogooti
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
uusgootikale (18. sajandi Inglismaa romantilisele arhitektuuristiilile, eriti sakraalarhitektuurile) iseloomulik

pseudogootika
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandi keskpaigas Inglismaal tekkinud romantiline arhitektuuristiil, mis jäljendas keskaegset gootikat vastandina tollal valitsenud uusklassitsismile

pseudoklassitsism
[nimisõna, substantiiv]
klassitsistliku stiili kompositsioonivõtteid ja vorme eklektiliselt rakendav arhitektuuristiil

pseudokrupp
[nimisõna, substantiiv]
lastel esinev viiruslik tugeva tursega limaskestapõletik häälepaelte ja kõripealise piirkonnas, millega kaasnevad hingamisraskused ning kraaksuv köha

pseudomorfism
[nimisõna, substantiiv]
kristallide vormi säilimine nende sisemisele keemilisele muutumisele vaatamata

pseudomorfoos
[nimisõna, substantiiv]
kristallide vormi säilimine nende sisemisele keemilisele muutumisele vaatamata

pseudomütoloogia
[nimisõna, substantiiv]
ebaehtne, kunstlikult loodud mütoloogia, mis ei põhine rahvapärimusel

pseudonümiseerima
[tegusõna, verb]
isikunime vm isikuandmeid asendama varjunimega vm samalaadse üksusega

pseudonüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. nimi, mida inimene kasutab oma kodanikunime asemel hrl loomingulises tegevuses, nt kirjanikunimi

2. kirjaniku-, kunstnikunimi vms

3. kirjaniku-, kunstnikunimi vms

pseudonüümima
[tegusõna, verb]
isikunime vm isikuandmeid asendama varjunimega vm samalaadse üksusega

pseudopood
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutine kuju muutev protoplasmajätke ainuraksetel liikumiseks ja toidu haaramiseks, ka mõne hulkrakse looma rakkudel (nt fagotsüütidel)

2. ainuraksete liikumisvahend

pseudoprobleem
[nimisõna, substantiiv]
kunstlikult tekitatud probleem (mis õigupoolest probleem ei olegi ja lahendust ei vaja)

pseudostiil
[nimisõna, substantiiv]
mingit ajaloolist arhitektuuristiili matkiv ehituslaad

pseudoteadlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes esineb teadlasena, kuid kellel pole tegelikult teadusega mingit pistmist

pseudoteadus
[nimisõna, substantiiv]
teooria ja meetodid, mida esitatakse teaduslikuna, kuid mis tegelikult teaduse alla ei kuulu, mittetõeline teadus

pseudoteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
mitte teaduslikult läbiviidav, teaduslikult mitte tõestatav

psii
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku 23. täht (Ψ, ψ), ladina tähestikus ühend ps

2. kreeka täht

psilofüüdid
[nimisõna, substantiiv]
ürgaegsed sõnajalgtaimed, lihtsaima ehitusega maismaataimed

psilomelaan
[nimisõna, substantiiv]
1. tume mangaanirikas mineraal

2. tume mangaani sisaldav mineraal

psilotsiin
[nimisõna, substantiiv]
teatud seentes (nt teravas paljakus) sisalduv hallutsinatsioone tekitav aine

psilotsübiin
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud seentes (nt teravas paljakus) sisalduv hallutsinatsioone tekitav aine

2. teatud seentes sisalduv hallutsinatsioone tekitav aine

psitakoos
[nimisõna, substantiiv]
1. lindude viirushaigus, mis kandub edasi ka inimesele

2. lindudelt inimesele nakkav viirushaigus

psoriaas
[nimisõna, substantiiv]
mittenakkav krooniline nahahaigus, mille tunnuseks on ketendavad sõlmelised laigud

psoriaatik
[nimisõna, substantiiv]
kroonilist nahahaigust psoriaasi põdev inimene

psoriaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kroonilise nahahaigusega (psoriaasiga) seotud, selle tunnustega

2. psoriaasiga kaasnev

psst
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. vaikusele või vaikimisele manitsev häälitsus

2. tasa!

pst
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. vaikusele või vaikimisele manitsev häälitsus

2. tasa!

pst
1. (tänavanime osana)

2. esineb koos mõne tänava nimega

psühhasteenia
[nimisõna, substantiiv]
vaimse pinge nõrk taluvus, mille nähud on ärevus, muretsemine ja otsustamisvõimetus

psühhedeelia
[nimisõna, substantiiv]
psühhedeelne muusika, kunstiteos vms psühhedeelse kultuuri nähtus

psühhedeelik
[nimisõna, substantiiv]
psüühikat mõjutav aine, mille peamine toime on tunnetuse ja taju muutumine (nt meskaliin, LSD)

psühhedeelikum
[nimisõna, substantiiv]
psüühikat mõjutav aine, mille peamine toime on tunnetuse ja taju muutumine (nt meskaliin, LSD)

psühhedeeliline
[omadussõna, adjektiiv]
psüühikat, teadvuse seisundeid muutev, eriti meelelist tunnetust avardav (ja eufoorilist heaolutunnet tekitav)

psühhedeelne
[omadussõna, adjektiiv]
psüühikat, teadvuse seisundeid muutev, eriti meelelist tunnetust avardav (ja eufoorilist heaolutunnet tekitav)

psühhiaater
[nimisõna, substantiiv]
1. psüühikahäireid raviv eriarst

2. arst, kelle töö on ravida vaimseid haigusi

psühhiaatria
[nimisõna, substantiiv]
1. psüühikahäiretega tegelev meditsiiniharu

2. õpetus vaimuhaigustest

psühhiaatriahaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus ravitakse psüühikahäireid

psühhiaatriline
[omadussõna, adjektiiv]
psühhiaatriasse kuuluv, psüühikahäiretega seotud

psühhoaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ainetega seoses:) psüühikat või käitumist mõjutav

2. lisaks sõltuvust põhjustav, võõrutusel ärajäämanähte tekitav

3. (ainetega seoses:) psüühikat mõjutav

psühhoanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
(psühhiaatrias, psühholoogias:) psüühika uurimise teooria ja metodoloogia, mille kohaselt inimese hingeelu ja käitumise põhiline suunaja on alateadvus

psühhoanalüüsima
[tegusõna, verb]
1. kellegi käitumist psühholoogilisest vaatenurgast analüüsima

2. kellegi peal psühhoanalüüsi rakendama

psühhoanalüütik
[nimisõna, substantiiv]
psühhoanalüüsi ravimeetodina rakendav psühhiaater või psühholoog

psühhoanalüütiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. psühhoanalüüsi valdkonda kuuluv

2. psühhoanalüüsi või selle põhimõtteid rakendav

psühhobiootikum
[nimisõna, substantiiv]
1. elus bakter, mis tasakaalustab soolestiku mikrobioomi ja mõjutab sedakaudu vaimset heaolu, nt toetab tervislikku stressireaktsiooni ja aitab parandada meeleolu

2. selliseid baktereid sisaldav preparaat

psühhodiagnostika
[nimisõna, substantiiv]
inimese psüühilise seisundi selgitamine ja hindamine

psühhodraama
[nimisõna, substantiiv]
psühhoteraapia meetod, mis põhineb probleeme tekitavate situatsioonide läbimängimisel patsientide rühmaga

psühhodüsleptikum
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäireid esilekutsuv psühhotroopne aine, hallutsinogeen

psühhofarmakoloogia
[nimisõna, substantiiv]
psüühika talitlust mõjutavaid aineid käsitlev ravimiteaduse haru

psühhofarmakon
[nimisõna, substantiiv]
psüühika talitlust mõjutav, psühhotroopne aine (ravimina)

psühhofüsioloog
[nimisõna, substantiiv]
eriteadlane, kes uurib psüühiliste ja füsioloogiliste protsesside vahelisi seoseid

psühhofüsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib psüühiliste ja füsioloogiliste protsesside vahelisi seoseid, psühholoogia ja neuroteaduste piiriteadus

psühhofüsioloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. psühhofüsioloogia valdkonda kuuluv

2. psüühiliste ja füsioloogiliste protsesside vahekorraga seotud

psühhofüüsika
[nimisõna, substantiiv]
eksperimentaalpsühholoogia valdkond, mis uurib objektiivsete ärritajate omaduste ning neile vastavate psüühiliste elamuste ja protsesside vahelisi kvantitatiivseid seoseid

psühhofüüsiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. psühhofüüsika valdkonda kuuluv

2. vaimne ja kehaline, psüühiliste ja füsioloogiliste protsesside vahekorraga seotud

psühhogeenia
[nimisõna, substantiiv]
tervisehäirete tekkimine negatiivsete psüühiliste elamuste toimel

psühhogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eeskätt psüühikast, psüühilistest teguritest tingitud

2. psüühikast põhjustatud

psühhohuligaan
[nimisõna, substantiiv]
oma käitumisega (tahtlikult) psüühilisi pingeid, konflikte tekitav inimene

psühhohügieen
[nimisõna, substantiiv]
vaimse tervise korrashoid

psühhokinees
[nimisõna, substantiiv]
(parapsühholoogias:) füüsilise objekti mõjutamine (liigutamine) psüühilise energia varal

psühhokliima
[nimisõna, substantiiv]
emotsionaalne õhkkond, mis kujuneb kollektiivis selle liikmete psüühiliste seisundite, suhtlus- ja juhtimisstiili koosmõjul

psühholingvistika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse suund, mis uurib kõnetegevust tervikuna ning käsitleb keele omandamise, mõistmise ja kasutamise psühholoogilisi protsesse

psühhologiseerima
[tegusõna, verb]
midagi psühholoogiateaduslikul viisil tegema või sellisena näitama

psühhologism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline suund, mis peab psühholoogiat vaimset elu käsitlevate teaduste aluseks

2. selle suuna ilmnemine (nt ajaloos, sotsioloogias)

psühholoog
[nimisõna, substantiiv]
1. psühholoogia eriteadlane või vastava hariduse saanud asjatundja (ka ametinimetusena)

2. inimene, kes on õppinud psühholoogiat ja töötab sellel alal

psühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis uurib psüühika olemust, avaldumise vorme ja mõjutamise viise

2. teadus, mis uurib mõtteid ja tundeid ning seda, kuidas need käitumist mõjutavad

psühholoogiline
[omadussõna, adjektiiv]
psühholoogiateadusega seotud, psühholoogi poolt läbi viidud, psühholoogiateooriale või vastavale praktikale tuginev

psühholoogiliselt
[määrsõna, adverb]
1. psühholoogilisest seisukohast

2. psüühika, hingeelu suhtes

3. hingeliselt

psühholoogitsema
[tegusõna, verb]
hingeelus urgitsema

psühhomeetria
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia meetodite, eriti testide rakendamine psüühiliste nähtuste mõõtmiseks

psühhomotoorne
[omadussõna, adjektiiv]
psüühiliste teguritega ja kehaliigutuste seostesse puutuv või nendel põhinev

psühhonaut
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes uurib aktiivselt psüühikat, kasutades selleks hallutsinogeene ja taju avardavaid tehnikaid, nt meditatsiooni ja šamaanirituaale

psühhoneuroloogiahaigla
[nimisõna, substantiiv]
psühhiaatrilisi ja närvihaigusi raviv haigla

psühhoos
[nimisõna, substantiiv]
1. raske psüühikahäire, tajumise ja mõtlemise haiguslik kõrvalekalle ning reaalsustaju tugev häirumine

2. psüühiline haigus

3. massipsühhoos

psühhootiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. psühhoosile omane või sellega sarnanev, tugevalt häiritud reaalsustajuga

2. psühhoosile omane

psühhopaat
[nimisõna, substantiiv]
1. haigusliku iseloomuhälbega inimene, kelle kõrvalekaldunud tundeelu ja tahe väljendub nt võimes teiste inimestega omakasu eesmärgil kalgilt manipuleerida

2. psühhopaatia all kannataja

psühhopaatia
[nimisõna, substantiiv]
1. isiksuse väärareng, iseloomu haiglaslik hälve, mille tunnuseks on inimestega manipuleerimine, empaatiavõime puudumine ja võimetus tunda süüd ning kahetsust

2. isiksuse väärareng, iseloomu haiguslik hälve

psühhopaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
haigusliku iseloomuhälbe, psühhopaatiaga seotud, sellele omane

psühhopaatne
[omadussõna, adjektiiv]
haigusliku iseloomuhälbe, psühhopaatiaga seotud, sellele omane

psühhopatoloog
[nimisõna, substantiiv]
psühhopatoloogia eriteadlane

psühhopatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniharu, mis uurib, kuidas psüühiliselt häiritud inimene tunnetab iseennast ja ümbritsevat maailma ning enda suhet teiste inimestega

psühhosomaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
(seoses kehaliste tervisehäiretega:) selline, mille tekkes, kulus või ravile allumises on suur tähtsus psüühilistel teguritel, nt stressil

psühhosotsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
psüühikat mõjutavate sotsiaalsete oludega seotud

psühhostimulaator
[nimisõna, substantiiv]
vaimset ja kehalist väsimust kõrvaldav ning psüühiliste protsesside kulgu kiirendav ravitoimega aine (nt kofeiin, amfetamiin)

psühhostimulant
[nimisõna, substantiiv]
vaimset ja kehalist väsimust kõrvaldav ning psüühiliste protsesside kulgu kiirendav ravitoimega aine (nt kofeiin, amfetamiin)

psühhotehnika
[nimisõna, substantiiv]
kogum psühholoogilisi võtteid psüühika mõjutamiseks

psühhoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
psüühika- või käitumisprobleemide lahendamiseks kasutatav meetod, mille korral rakendatakse mõnd psühholoogilist või loovus- ja kunstipõhist tehnikat

psühhoteraapiline
[omadussõna, adjektiiv]
psüühika kaudu raviv, toimiv, mõjutav

psühhoterapeut
[nimisõna, substantiiv]
psühhoteraapiat rakendav arst või psühholoog

psühhoterapeutiline
[omadussõna, adjektiiv]
psüühika kaudu ravimist rakendav või sellega seotud, psühhoteraapiline

psühhotrauma
[nimisõna, substantiiv]
hingeline vapustus, negatiivsetest emotsioonidest küllastunud elamus

psühhotroopne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ainetega seoses:) psüühikat või käitumist mõjutav

2. lisaks sõltuvust põhjustav, võõrutusel ärajäämanähte tekitav

3. (ainetega seoses:) psüühikat mõjutav

psührofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl taimede ja loomade kohta:) madalamaid temperatuure eelistav

2. madalamaid temperatuure eelistav

psührofüüt
[nimisõna, substantiiv]
madala temperatuuriga kasvukohti (0–10 °C) eelistav, niiske ja külma mulla taim

psühromeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. niiskusmõõtur niiskuse mõõtmiseks kuiva ja märja termomeetri näitude vahe järgi

2. niiskusmõõtur

psühromeetriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. psühromeetriga mõõtmisel põhinev, psühromeetri näitude vahes avalduv

2. psühromeetriga mõõtmisel põhinev

psüllium
[nimisõna, substantiiv]
liiv-teelehe ehk india teelehe seemnekestadest jahvatatud pulber, mida kasutatakse taina paisutamiseks ja seedehäirete raviks

psüühe
[nimisõna, substantiiv]
1. (rahva) hing, meelelaad

2. inimese teadvustatud ja teadvustamata vaimne elu (mõtlemine ja tundmused)

psüühika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadvusega seotud nähtuste kogum, inimesel ja kõrgematel loomadel peaaju talitlusega seotud võime kogeda keskkonda ning selle järgi oma käitumist muuta

2. närvisüsteemi omadus peegeldada tegelikkust

psüühikahaigus
[nimisõna, substantiiv]
raske psüühilise talitluse häire, psüühiline haigus (nt skisofreenia, psühhoosid)

psüühikahäire
[nimisõna, substantiiv]
vaimse tervise häire, käitumises, tundmustes või mõtlemises avalduvate haigusnähtude kogum, mis põhjustab inimesele vaevusi või häirib tema toimetulekut (nt depressioon, paanikahood, skisofreenia)

psüühiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese vaimse või hingeeluga seotud

2. tegelikkuse kogemisega, psüühika talitlusega seotud

psüühiliselt
[määrsõna, adverb]
1. vaimselt, psüühika seisukohalt

2. psüühika suhtes

pterodaktülos
[nimisõna, substantiiv]
lihasööja tiibsisalik Pterodactylus, kes tõenäoliselt toitus kaladest

pterosaurus
[nimisõna, substantiiv]
1. ürgajal elanud kuni 9-meetrise tiivaulatusega lennuvõimeline roomaja

2. ürgaja lennuvõimeline roomaja

pterüül
[nimisõna, substantiiv]
1. kattesulgedega ala linnu kehal

2. suleväli

ptii
[nimisõna, substantiiv]
1. 8-punktine (3,008 mm) trükikiri

2. kirjakraad, mille suurus on 8 punkti

ptiikiri
[nimisõna, substantiiv]
1. 8-punktine (3,008 mm) trükikiri

2. kirjakraad, mille suurus on 8 punkti

ptk
1. raamatu suurem terviklik jaotus

2. numbri ja/või pealkirjaga eraldatud osa raamatus

ptomaiin
[nimisõna, substantiiv]
laiba roiskumisel tekkiv mürgine aine, roisubakterite elutegevuse laguaine

ptoos
[nimisõna, substantiiv]
silma ülalau haiguslik allavaje, asend tavalisest allpool

ptrr
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. hobust peatuma sundiv hüüatus

2. hüüatus hobuse peatamiseks

ptruu
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. hobust peatuma sundiv hüüatus

2. hüüatus hobuse peatamiseks

ptruutama
[tegusõna, verb]
1. peatamist nõudva hüüatusega hobust seisma sundima

2. hobust seisma sundima

ptui
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi sülitamist

2. väljendab pahameelt, vastikustunnet, ehmatust vms

ptüaliin
[nimisõna, substantiiv]
süljes sisalduv amülaas (ensüüm)

ptüi
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi sülitamist

2. väljendab pahameelt, vastikustunnet, ehmatust vms

puaas
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelike dünaamilise viskoossuse mõõtühik CGS-süsteemis

2. viskoossuse ühik

pubekas
[nimisõna, substantiiv]
noor inimene, kes on murdeeas, hrl vanuses umbes 10.-11. ja 17. eluaasta vahel

puberteediaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. lapseeale järgnev ajajärk, mil arenevad välja kõik sootunnused ja saabub suguküpsus

2. suguküpseks saamise iga

puberteediealine
[omadussõna, adjektiiv]
vanuses, mille jooksul lapsest kujuneb täiskasvanu, hrl umbes 10.-11. ja 17. eluaasta vahel

puberteediiga
[nimisõna, substantiiv]
1. lapseeale järgnev ajajärk, mil arenevad välja kõik sootunnused ja saabub suguküpsus

2. suguküpseks saamise iga

puberteet
[nimisõna, substantiiv]
1. lapseeale järgnev ajajärk, mil arenevad välja kõik sootunnused ja saabub suguküpsus

2. suguküpseks saamise iga

puberteetik
[nimisõna, substantiiv]
noor inimene, kes on murdeeas, hrl vanuses umbes 10.-11. ja 17. eluaasta vahel

puberteetlik
[omadussõna, adjektiiv]
murdeeaga seotud, murdeealisele noorele omane (hrl käitumisilmingute, suhtumiste kohta)

pubi
[nimisõna, substantiiv]
inglis- või iiripärane kõrts, kus pakutakse õlut jt alkohoolseid jooke ning hrl lihtsamat sorti tugevat toitu

pubitama
[tegusõna, verb]
pubi(de)s käima, pubides pidutsema

publik
[nimisõna, substantiiv]
1. etenduse, kontserdi, võistluse vm ürituse pealtvaatajad

2. inimesed, kes on kogunenud näiteks etendust vaatama või kontserti kuulama

3. teatrietenduse, kontserdi vms vaatajas- v kuulajaskond

publikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
trükis, internetis vm viisil avaldatud hrl teaduslik tekst (nt artikkel, raamat)

publikuhuvi
[nimisõna, substantiiv]
1. (suure) hulga pealtvaatajate huvi mingi ürituse, tegevuse vm vastu

2. inimeste (rohke) osalemine sellisel sündmusel

publikukatse
[nimisõna, substantiiv]
pealtvaatajate juuresolekul toimuv autode võidusõit aja peale

publikum
[nimisõna, substantiiv]
1. etenduse, kontserdi, võistluse vm ürituse pealtvaatajad

2. inimesed, kes on kogunenud näiteks etendust vaatama või kontserti kuulama

3. teatrietenduse, kontserdi vms vaatajas- v kuulajaskond

publikumagnet
[nimisõna, substantiiv]
väga menukas, publikut ligi tõmbav film, lavastus, üritus, esineja vms

publikumenu
[nimisõna, substantiiv]
filmi, kontserti, näitust vm üritust külastama tulnud (väga) suur hulk inimesi

publikurekord
[nimisõna, substantiiv]
kõige suurem registreeritud osavõtjate arv

publikuteenindaja
[nimisõna, substantiiv]
teatris vm isik, kes juhatab inimesi saali, jagab või müüb kavalehti vms

publitseerima
[tegusõna, verb]
1. trükis, veebis vm viisil ilmutama, avalikult kättesaadavaks tegema

2. teoste, artiklite kohta: eraldi väljaandena, ajalehes või ajakirjas ära trükkima

publitseering
[nimisõna, substantiiv]
1. trükis, veebis vm viisil avaldatud tekst

2. trükis, veebis vm viisil avaldamine

publitsist
[nimisõna, substantiiv]
publitsistikat viljelev kirjanik või ajakirjanik

publitsistika
[nimisõna, substantiiv]
päevakajaliste ühiskonnaelu probleemide ja nähtuste käsitlus trükisõnas vm meedias

pude
[omadussõna, adjektiiv]
1. liitumata või nõrgalt liitunud osadest koosnev, kergesti koost lagunev või purunev

2. kergesti koost pudenev, lagunev v purunev, mure, rabe

pude
[nimisõna, substantiiv]
millegi koost lagunenu väike osake, pudenenud kübe

pudel
[nimisõna, substantiiv]
1. korgiga suletav kitseneva ülaosaga (klaas)anum hrl vedelike jaoks (ka koos sisuga)

2. ese vedeliku hoidmiseks, mida saab korgiga sulgeda ja mis on sageli klaasist või plastist

pudeldama
[tegusõna, verb]
pudeleid vedelikuga täitma, pudelisse villima

pudeldama
[tegusõna, verb]
sulamalmi süsinikuvaeseks teraseks töötlema

pudeldamine
[nimisõna, substantiiv]
süsinikuvaese terase tootmine malmist erilises leekahjus (endisaegne menetlus)

pudeliavaja
[nimisõna, substantiiv]
1. riist pudeli avamiseks

2. vahend pudeli avamiseks

pudelihari
[nimisõna, substantiiv]
hari pudeli seestpoolt puhastamiseks

pudeliharjapuu
[nimisõna, substantiiv]
Austraaliast pärit igihaljas puu või põõsas, mille okste tipul olevad õisikud meenutavad pudeliharja

pudelihoidik
[nimisõna, substantiiv]
pudeli(te) hoidmiseks mõeldud vahend

pudelihoidja
[nimisõna, substantiiv]
pudeli(te) hoidmiseks mõeldud vahend

pudelikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. (joomakaaslase kohta)

2. joomakaaslane

pudelikael
[nimisõna, substantiiv]
(kitsas) koht, mis takistab liiklust, läbipääsu vms

pudelikeerutamine
[nimisõna, substantiiv]
seltskonnamäng, kus pudel pannakse ringis istuvate mängijate keskel keerlema ja mängija, kelle peale pudelisuu lõpuks näitab, peab pudelikeerutaja küsimusele ausalt vastama või tegema seda, mida too talt nõuab

pudelikiri
[nimisõna, substantiiv]
pudelpostiga (merre heidetud pudelis) saadetud kiri

pudelikorjaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elatub äravisatud tühja taara korjamisest ja selle müümisest

pudelikorv
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitsev punutis hrl suure pudeli jämedama osa ümber

2. koht pudeli hoidmiseks nt jalgrattal

pudelikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kitsa ülaosaga ja laia alumise osaga, pudelit meenutav

2. (kehakuju kohta:) kitsaste õlgade ja laiade puusadega

pudelipatarei
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk pudeleid

pudelipiim
[nimisõna, substantiiv]
pudelisse villitud piim

pudelipost
[nimisõna, substantiiv]
kiri või selle saatmine merre heidetud pudelis

pudelipõhi
[nimisõna, substantiiv]
1. pudeli alumine rõhtne osa

2. vahetult selle peal olev pudeli seesmine osa

pudelisilt
[nimisõna, substantiiv]
pudelil olev silt toote nime, koostise ja muu vajaliku infoga

pudelisuu
[nimisõna, substantiiv]
pudeli ülaosas paiknev ava (ja selle äär)

pudelitoit
[nimisõna, substantiiv]
1. imikutele lutipudelist antav piimasegu (rinnapiima asemel), ka sellega toitmine (vastandatult rinnaga toitmisele)

2. imikutele lutipudelist antav piimasegu (rinnapiima asemel)

pudelitäis
[nimisõna, substantiiv]
pudelit täitev kogus (hrl jooki, vedelikku)

pudelivein
[nimisõna, substantiiv]
restoranis vm söögikohas vein, mida saab tellida ainult terve pudeli kaupa

pudelivesi
[nimisõna, substantiiv]
pudelisse villitud joogivesi

pudeliõlu
[nimisõna, substantiiv]
pudelisse villitud õlu

pudeljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kitsa ülaosaga ja laia alumise osaga, pudelit meenutav

2. (kehakuju kohta:) kitsaste õlgade ja laiade puusadega

pudelkõrvits
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikast pärit peamiselt troopikas kasvav valgete lõhnavate õite ja eriti vastupidava kestaga pirnjate viljadega taim

pudelpost
[nimisõna, substantiiv]
kiri või selle saatmine merre heidetud pudelis

pudelpuu
[nimisõna, substantiiv]
Austraalias kasvav jämenenud tüve ja kellukjate õitega puu

pudelroheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohelise pudeliklaasi värvi, sügav roheline

2. rohelise pudeliklaasi värvi

pudeltarn
[nimisõna, substantiiv]
madalsoodes ja kaldavees kasvav pikaks nokaks ahenevate põisjate moodustistega sinakasroheline rohttaim

pudendama
[tegusõna, verb]
1. osakesteks peenendama

2. peenendades kuhugi langeda laskma, tasahaaval puistama

pudenema
[tegusõna, verb]
kuskilt osakestena, hiljukesi maha langema, välja või alla kukkuma

Ühendtegusõnad: laiali pudenema, laiali pudenema, maha pudenema, maha pudenema, välja pudenemavälja pudenema

puder
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme toit, mis on saadud terveid viljateri või helbeid, tange, kruupe, jahu vees või piimas keetes (või ahjus küpsetades)

2. pehme toit keedetud teraviljast

puderjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tiheduselt putru meenutav, pudrutaoliselt pehme

2. pudrutaoline

puderkasvaja
[nimisõna, substantiiv]
1. rasunäärme ummistusest nahal sugenev puderja sisuga muhk

2. rasunäärme ummistusest tekkinud muhk

pudetõbi
[nimisõna, substantiiv]
okaspuude seenhaigus, mida iseloomustab okaste kuivamine ja mahalangemine

pudev
[omadussõna, adjektiiv]
pude

pudi
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesteks peenteks tükikesteks lagunev mass

2. väikesed tükikesed, pudemed, puru

3. puru, prahina

pudikeel
[nimisõna, substantiiv]
ebaselge hääldus ja kõne (nt väikelapsele omane)

pudikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaselgelt, segaselt või pudistades kõnelev

2. pudikeelt kõnelev

pudilapp
[nimisõna, substantiiv]
hrl söömise ajaks väikelapsele lõua alla kinnitatav väike põll

pudilõug
[nimisõna, substantiiv]
1. (hellitlevalt väikese lapse kohta)

2. väike laps

pudin
[nimisõna, substantiiv]
miski väike, nt (pisi)detail

pudine
[omadussõna, adjektiiv]
pudiga koos

puding
[nimisõna, substantiiv]
1. aurutatud või vesivannil keedetud ja seejärel jahutatud kohev vormiroog munast, jahust, piimast ja erinevatest lisanditest, hrl magustoiduna

2. kohev vormiroog

pudinginõu
[nimisõna, substantiiv]
nõu pudingi valmistamiseks

pudi-padi
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesed, väheväärtuslikud, tähtsusetud (tarbe)asjad

2. väikesed väheväärtuslikud asjad, tühi-tähi

pudipadi
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesed, väheväärtuslikud, tähtsusetud (tarbe)asjad

2. väikesed väheväärtuslikud asjad, tühi-tähi

pudipõll
[nimisõna, substantiiv]
hrl söömise ajaks väikelapsele lõua alla kinnitatav väike põll

pudisema
[tegusõna, verb]
kuskilt osakestena, hiljukesi maha langema, välja või alla kukkuma

pudistama
[tegusõna, verb]
1. osakesteks peenendama

2. peenendades kuhugi langeda laskma, tasahaaval puistama

pudrett
[nimisõna, substantiiv]
kuivkäimlast kogutud väljaheidetest valmistatud orgaaniline väetis

pudru
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme toit, mis on saadud terveid viljateri või helbeid, tange, kruupe, jahu vees või piimas keetes (või ahjus küpsetades)

2. pehme toit keedetud teraviljast

pudrukartul
[nimisõna, substantiiv]
kartul, mis keetmisel laguneb ja muutub jahuseks ning mis sobib kartulipudru või -püree valmistamiseks

pudrukeel
[nimisõna, substantiiv]
(ebaselge, arusaamatu häälduse või eri keelte sugemeist koosneva keelepruugi kohta)

pudrukõrvane
[nimisõna, substantiiv]
pudru juurde söödav või joodav toiduaine

pudrulõug
[nimisõna, substantiiv]
1. (hellitlevalt väikese lapse kohta)

2. väike laps

pudrumulk
[nimisõna, substantiiv]
(suu kohta, sageli rääkimisega ühenduses)

pudrumäed
[nimisõna, substantiiv]
(kujuteldava või kergelt saavutatava külluse, jõukuse, heaolu kohta)

pudrumägi
[nimisõna, substantiiv]
küllus, heaolu

pudrumänd
[nimisõna, substantiiv]
puust, hrl männist tehtud pudru segamise vahend

pudrune
[omadussõna, adjektiiv]
1. pudruga koos

2. pudruga määrdunud

pudrunui
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu tampimise nui (hrl kartulipudru tegemiseks)

2. toidu tampimise nui

pudrupada
[nimisõna, substantiiv]
suur pudrukeedunõu

pudrupea
[nimisõna, substantiiv]
(kergesti unustava või taipamatu, juhmi inimese kohta)

pudrupäev
[nimisõna, substantiiv]
endisajal nädala- või tähtpäev, mil toiduks keedeti putru

pudrupööris
[nimisõna, substantiiv]
puust, hrl männist tehtud pudru segamise vahend

pudruriis
[nimisõna, substantiiv]
keetmisel kleepuvaks muutuv ümarateraline riis, mis sobib pudru valmistamiseks, magustoitudeks vm

pudrusilm
[nimisõna, substantiiv]
1. lohk pudruportsu keskel, kuhu pannakse võid, rasva vm

2. või, rasv vm selles lohus

pudrustama
[tegusõna, verb]
1. pudruks või pudrutaoliseks massiks tegema

2. pudruks v pudrutaoliseks massiks tegema

pudrutama
[tegusõna, verb]
häälduselt või sisult segaselt väljenduma, segast juttu rääkima

pudrutang
[nimisõna, substantiiv]
1. teravilja kooritud ja purustatud tera

2. sellised terasd kogumina

pudruvalgus
[nimisõna, substantiiv]
piim

pudu
[nimisõna, substantiiv]
1. pudemed, ebemed

2. miski väike või tähtsusetu

pudukaup
[nimisõna, substantiiv]
väiksemamõõduline tarbekaup, nt kosmeetikatooted, väikesed suveniirid, ehted

pudukauplus
[nimisõna, substantiiv]
väike pood, kus müüakse odavaid tarbekaupu

pudukaupmees
[nimisõna, substantiiv]
pudupoe pidaja

pudulojus
[nimisõna, substantiiv]
(väiksem) koduloom

puduloom
[nimisõna, substantiiv]
(väiksem) koduloom

pudupood
[nimisõna, substantiiv]
väike pood, kus müüakse odavaid tarbekaupu

pudupoodnik
[nimisõna, substantiiv]
pudupoe pidaja

pueblo
[nimisõna, substantiiv]
1. USA edelaosa indiaanihõimude liige

2. teat indiaani hõimurühmade liige

puebloindiaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. USA edelaosa indiaanihõimude liige

2. teat indiaani hõimurühmade liige

pueriilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. poisilik

2. lapselik, lapsik

puerilism
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mille puhul täiskasvanud haige teadvus ja käitumine muutuvad lapselikuks

puerpeerium
[nimisõna, substantiiv]
sünnitusjärgne periood, suguelundite sünnitusjärgse taandarenemise faas

puerperaalne
[omadussõna, adjektiiv]
sünnitusega seotud, sünnituspuhune

puerperaalpalavik
[nimisõna, substantiiv]
sünnitusjärgne emakapõletik ja sellest tekkinud veremürgitus

puertoricolane
[nimisõna, substantiiv]
1. Puerto Rico elanik

2. Puerto Rico päritolu inimene

puff
[nimisõna, substantiiv]
magusa või soolase täidisega (vahel ka krõbeda muretainakattega) keedutainaküpsetis

puff
[nimisõna, substantiiv]
1. hea venivusega ja ilma õmblusteta torujas sall, mis tõmmatakse kaela üle pea

2. torukujuline sall

pugal
[omadussõna, adjektiiv]
1. lapiliselt, vöödiliselt kirju

2. kirju, pugal

pugalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lapiliselt, vöödiliselt kirju

2. kirju, pugal

pugalpilvine
[omadussõna, adjektiiv]
lauspilves taeva kohta: heledamate laikude ja vöötidega

pugeja
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi soosingut püüdev ebasiiras meelitaja

2. ebasiiras meelitaja

pugejalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes püüab saavutada edu teisi ebasiiralt meelitades

2. sellisele inimesele omane

3. pugejale omane, lipitsev

pugejalikkus
[nimisõna, substantiiv]
lipitsemine, pugejalik käitumine

pugem
[nimisõna, substantiiv]
vett neelav ava karstilehtri põhjas

pugema
[tegusõna, verb]
(end mahutades, väiksemaks tehes või varjudes) kitsamasse kohta, sealt läbi või välja minema

Ühendtegusõnad: läbi pugema, läbi pugema, peitu pugema, peitu pugema, sisse pugema, sisse pugema, välja pugemavälja pugema

pugerik
[nimisõna, substantiiv]
väike, kitsas (ja seetõttu) kehv tuba vm ruum

pugi
[nimisõna, substantiiv]
äkiline tugev tuulepuhang, millega hrl kaasnevad sademed ja tuule suuna muutumine

pugijoon
[nimisõna, substantiiv]
sooja ja külma õhu kokkupuutejoon

pugima
[tegusõna, verb]
1. isukalt ja keskendunult sööma

2. innukalt sööma

pugin
[nimisõna, substantiiv]
vaiksete, summutatud, (nagu) popsuvate helide jada

pugisema
[tegusõna, verb]
summutatult, katkendlikult häälitsema

pugistama
[tegusõna, verb]
summutatult, popsuvalt naerma

pugu
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude loomade, nt limuste, putukate, lindude peamiselt toidumahutina talitlev söögitoru lai osa

2. söögitoru lai osa

puguala
[nimisõna, substantiiv]
linnu kaela ja kõhu vaheline kehapiirkond

pugukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. [suure] puguga

2. kõhukas

puguseened
[nimisõna, substantiiv]
keraja või pirnja viljakehaga kandseened, millest puudutamisel paiskuvad eosed pilvena välja

puh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi ohkamist, puhkimist

2. väljendab ja rõhutab pahameelt, vastikustunnet, kergendustunnet vms

puha
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutavalt:) täiel määral, kogu ulatuses, viimne kui üks

2. täiesti, üleni

puhandama
[tegusõna, verb]
(jõe vm vooluvee kohta:) läbi uuristama

puhandus
[nimisõna, substantiiv]
jõe vm vooluvee uuristusest tekkinud läbimurre

puhandusorg
[nimisõna, substantiiv]
hrl kitsas järsuveeruline org või orulõik, mille kaudu jõgi on end mäeahelikust vm kõrgendikust põiki läbi uuristanud (nt kanjon)

puhang
[nimisõna, substantiiv]
1. tuule äkiline ja mööduv (tugevam) puhumine, tuulehoog või tuuleiil

2. tuulehoog

puhanguline
[omadussõna, adjektiiv]
puhangutena esinev

puhanguti
[määrsõna, adverb]
1. puhangu korral

2. puhangute kaupa

puhas
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus pole mustust, prahti vms

2. määrdumata, saastumata

3. mitte must, mitte määritud

puhasaretus
[nimisõna, substantiiv]
tõuaretuse võte, mille korral paaritatav isas- ja emasloom kuuluvad ühte ja samasse tõugu

puhaskaal
[nimisõna, substantiiv]
kauba kaal ilma pakendita

puhaskasu
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kasum pärast maksude tasumist

puhaskasum
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kasum pärast maksude ja tehtud kulutuste mahaarvamist

puhaskultuur
[nimisõna, substantiiv]
taimede või bakterite kogum, mis koosneb ühest liigist

puhaskülv
[nimisõna, substantiiv]
1. heintaime puhaskultuurina külvamine

2. puhaskultuurina külvatud heintaim

puhaslaut
[nimisõna, substantiiv]
laut, kus sõnnik ja määrdunud allapanu kogutakse rennidesse ja kohe ära koristatakse

puhasnurk
[nimisõna, substantiiv]
seina tasapinnas olevate tappidega rõhtpalkseina nurk

puhaspõrand
[nimisõna, substantiiv]
põranda pealmine osa (nt laudkate)

puhasruum
[nimisõna, substantiiv]
tootmises ja teaduslikus uurimuses kasutatav keskkond, kus on madal saasteainete tase

puhastaja
[nimisõna, substantiiv]
1. puhastusvahend, puhastav aine, ese vm

2. puhastusvahend, puhasti

puhastama
[tegusõna, verb]
1. mustust, prahti kõrvaldama, miskit määrdunut puhtaks tegema

2. puhtaks tegema

Ühendtegusõnad: välja puhastama, välja puhastama, ära puhastamaära puhastama

puhasti
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl reovett puhastav seade

2. puhastav seade, riist v aine

puhastuba
[nimisõna, substantiiv]
elu- ja külalistuba endisaja talumajas

puhastulu
[nimisõna, substantiiv]
tulu kogusumma pärast kulude, maksude ja muude mahaarvatiste arvessevõtmist

puhastuma
[tegusõna, verb]
mustusest või millestki mittevajalikust vabanema

puhastus
[nimisõna, substantiiv]
1. mustuse, prahi või mittevajaliku, kõrvalise eemaldamine

2. puhastamine

3. puhastumine

puhastusfirma
[nimisõna, substantiiv]
puhastus-, koristus-, hooldus- vms töödega tegelev ettevõte

puhastusjaam
[nimisõna, substantiiv]
seadmete kogum, mis kõrvaldab veest nõuetele mittevastavad lisandid

puhastuskreem
[nimisõna, substantiiv]
puhastava toimega näo- või ihukreem

puhastuslend
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste esimene talvitusjärgne tarust väljalend, mille vältel nad vabanevad kogunenud väljaheiteist

puhastuslendlus
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste esimene talvitusjärgne tarust väljalend, mille vältel nad vabanevad kogunenud väljaheiteist

puhastuspiim
[nimisõna, substantiiv]
puhastava toimega vedel piimjas näo- või kehakreem

puhastusraie
[nimisõna, substantiiv]
metsa hooldusraie liik, millega parandatakse peamise puuliigi valgusolusid ja harvendatakse selle tihedaid rühmi

puhastusseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil puhastatakse (hrl bioloogiliselt) reovett, suitsugaase ja muid keskkonnale kahjulikke jäätmeid

puhastusteenindaja
[nimisõna, substantiiv]
ruumide, seadmete vms puhastaja ja koristaja (ametinimetus)

puhastusteenindus
[nimisõna, substantiiv]
koristamine tellimustööna

puhastustuli
[nimisõna, substantiiv]
katoliku kiriku õpetuse kohaselt inimese hinge surmajärgne seisund ja paik, milles enne viimset kohtumõistmist toimub hinge lõplik puhastamine ja ajalikust patukaristusest vabanemine

puhastustöö
[nimisõna, substantiiv]
töö või tegevus, mis on seotud ruumide, seadmete, tänavate vm puhastamisega mustusest ja prahist

puhastusuks
[nimisõna, substantiiv]
uks ahjulõõril selle tahmast puhastamiseks

puhastusvahend
[nimisõna, substantiiv]
puhastamiseks mõeldud aine või asi

puhastusvarras
[nimisõna, substantiiv]
1. varras püssiraua õõne puhastamiseks ja õlitamiseks

2. vintpüssil

puhastusvedelik
[nimisõna, substantiiv]
vedel vahend millegi puhastamiseks

puhastverd
[omadussõna, adjektiiv]
1. (looma kohta:) puhast tõugu, (inimese kohta:) samast rahvusest või rassist (esi)vanemaid omav

2. puhast tõugu

3. samast rassist v rahvusest vanemaid omav

4. puhastverd

puhasvalge
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti valge, nagu värskelt pestud, väga hele (ja puhas)

puhasvuuk
[nimisõna, substantiiv]
krohvimata müüritise viimistletud liitekoht

puhasväärtus
[nimisõna, substantiiv]
fondi varasse kuuluvate väärtpaberite, muude asjade ja õiguste turuväärtus, millest on maha arvatud nõuded fondi vastu

puhatama
[tegusõna, verb]
korraks, äkitselt puhuma

puhe
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune (hämar) aeg enne päikesetõusu

puhetis
[nimisõna, substantiiv]
(hrl taime osadel:) kühm, kõrgenenud koht

puhetuma
[tegusõna, verb]
kohevaks minema, paisuma

puhev
[omadussõna, adjektiiv]
1. kohev, puhevil

2. kohev

puhevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kohevas olekus

2. puhevil

3. puhvi moodustav, puhvitud

puhevile
[määrsõna, adverb]
1. kohevasse olekusse

2. puhevile

puhh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi ohkamist, puhkimist

2. väljendab ja rõhutab pahameelt, vastikustunnet, kergendustunnet vms

puhin
[nimisõna, substantiiv]
raske hingamise, õhu, auru väljapuhumise või väljalaskmise heli

puhis
[nimisõna, substantiiv]
vahend, millega külvist töödeldakse taimehaiguste või kahjurite vastu

puhisema
[tegusõna, verb]
1. raskesti, kuuldavalt hingama või õhku, auru välja laskma

2. nii rääkima

puhistama
[tegusõna, verb]
1. raskesti, kuuldavalt hingama või õhku, auru välja laskma

2. nii rääkima

puhitama
[tegusõna, verb]
1. õhku, gaase täis, puhitunud olema

2. õhku täis, paiste, punni vms ajama

3. puhevile, õhku täis ajama

puhitis
[nimisõna, substantiiv]
gaaside rohkus sooltes, sellest tingitud vaevused

puhituma
[tegusõna, verb]
1. liialt täituma, õhku või gaasi täis minema, paisuma

2. puhevile minema, paisuma

puhitus
[nimisõna, substantiiv]
gaaside rohkus sooltes, sellest tingitud vaevused

puhitustunne
[nimisõna, substantiiv]
hrl liigsete soolegaaside põhjustatud ebamugav tunne kõhus

puhk
[nimisõna, substantiiv]
1. märgib mingi üksiku sündmuse esinemist, üksikut juhtumit (ajalises korduvuses või ühena paljudest)

2. märgib mingi üksiku (korduva) sündmuse või tegevuse toimumise aega

3. juht[um]

puhk
[nimisõna, substantiiv]
puhumine, puhang

puhk
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne karusnahast ääris naiste kasuka hõlmadel, varrukasuudes, allservas vm

puhkaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes väsimusest vabanemiseks ja jõuvarude taastamiseks on mõnusalt tegevuseta, rahuolekus või tegeleb millegi lõõgastavaga

2. töölt puhkusel olija, puhkuse veetja

puhkama
[tegusõna, verb]
1. väsimusest vabanemiseks ja jõuvarude taastamiseks mõnusalt tegevuseta, rahuolekus olema või millegi lõõgastavaga tegelema

2. mugavas asendis tegevuseta olema või millegi rahulikuga tegelema, et jõudu taastada

Ühendtegusõnad: välja puhkamavälja puhkama

puhkeaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. aeg, mil ei tegelda aktiivse liikumisega, töötamisega vms, puhkamise aeg

2. inimestel

puhkeala
[nimisõna, substantiiv]
puhkamiseks looduslikult soodus maa-ala, mida on otstarbe järgi kohandatud

puhkease
[nimisõna, substantiiv]
koht puhkamiseks või kus keegi on puhanud

puhkeasend
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi asend rahuolekus, tegevusetuse seisundis

puhkeasutus
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutus-, majutus- jt puhkamiseks sobilikke teenuseid pakkuv asutus, nt puhkemaja, kämping, spaa

puhkebaas
[nimisõna, substantiiv]
(hrl Nõukogude-aegse puhkeasutuse kohta)

puhkehetk
[nimisõna, substantiiv]
lühike puhkeaeg

puhkekeskus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis pakub aktiivseks puhkuseks, seminarideks vms üritusteks majutust, toitlustust ja meelelahutust

puhkekodu
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis pakub mitmesuguseid võimalusi puhkamiseks

puhkekoht
[nimisõna, substantiiv]
puhkamiseks või puhkepeatuse tegemiseks sobiv koht või asutus

puhkekompleks
[nimisõna, substantiiv]
puhkamiseks mõeldud hoonete, puhkealade ja muude rajatiste kogum

puhkeküla
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõte, kus on platsid telkide ja haagissuvilate jaoks ning parkimiskohad, vahel ka majutushooned (sageli nimetuse osana)

2. vastav ala (koos hoonetega)

puhkel
[määrsõna, adverb]
puhkamas

puhkel
[määrsõna, adverb]
(õite, pungade kohta:) avanemas, puhkemas

puhkelaager
[nimisõna, substantiiv]
vaba aja veetmiseks korraldatud laager (hrl lastele)

puhkele
[määrsõna, adverb]
puhkeolekusse

puhkele
[määrsõna, adverb]
(õite, pungade kohta:) avanevasse, puhkevasse olekusse

puhkema
[tegusõna, verb]
(õite, lehtede, pungade kohta:) suletud olekust avatuks minema

puhkemaastik
[nimisõna, substantiiv]
puhkamiseks sobiv, selleks kohandatud maastik

puhkemaja
[nimisõna, substantiiv]
1. puhkamiseks mõeldud väljaüüritav maja

2. vastav ajutist majutust pakkuv asutus

puhkemajandus
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis loob ja korraldab aktiivse puhkamise võimalusi looduses

puhkemets
[nimisõna, substantiiv]
puhkealaks, vaba aja veetmiseks kasutatav mets

puhkenurk
[nimisõna, substantiiv]
vaba aja tegevuseks või puhkepausiks kohandatud ruumi- või aia-, maastikuosa

puhkeolek
[nimisõna, substantiiv]
rahulikus, puhkavas seisundis olek

puhkepaik
[nimisõna, substantiiv]
haud, matmispaik

puhkepaus
[nimisõna, substantiiv]
töötamise, liikumise vms (lühiajaline) katkestus puhkamiseks

puhkepeatus
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline peatus puhkamiseks (nt matkal, pikal auto- või bussisõidul)

puhkeperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille kestel taime või selle osa elutegevus on nõrgenenud

puhkepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. (nädala)päev, mil töötaja on tööülesannetest vaba (ja asutus suletud)

2. muu puhkamise päev

3. päev, kus ei pea tööle või kooli minema

puhkepäeviti
[määrsõna, adverb]
puhkepäevadel, igal puhkepäeval

puhkerakk
[nimisõna, substantiiv]
mõnede bakterite moodustatav tilluke kapsel, milles bakter võib eluvõime säilitada aastaid, taludes hästi nii kuivust, kuumust kui ka tõrjevahendeid

puhkeruum
[nimisõna, substantiiv]
puhkamiseks ja ajaviiteks kohandatud ruum (hrl asutuses)

puhkeseisund
[nimisõna, substantiiv]
inimese vm elusorganismi olek mitteaktiivses, rahulikus olekus teatud ajavahemikul

puhkesulestik
[nimisõna, substantiiv]
hrl isaslinnu pesitsusjärgne tagasihoidliku värvusega sulestik

puhketalu
[nimisõna, substantiiv]
turismitalu, eriti selline, kus on võimalik korraldada firmaüritusi (sageli ettevõtte nimetuse osana)

puhketasku
[nimisõna, substantiiv]
sõidutee laiendus, kus maanteel liiklejad saavad puhata ja keha kinnitada

puhketuba
[nimisõna, substantiiv]
puhkamiseks ja ajaviiteks kohandatud ruum (hrl asutuses)

puhketund
[nimisõna, substantiiv]
(umbes tunni vältav) puhkeaeg

puhkeõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune meelelahutuslik üritus (pidu vm koosviibimine)

puhkima
[tegusõna, verb]
1. raskesti, kuuldavalt hingama või õhku, auru välja laskma

2. nii rääkima

puhkpill
[nimisõna, substantiiv]
muusikariist, milles heli tekib puhutava õhu võnkumisest pilli torus

puhkpilliklass
[nimisõna, substantiiv]
puhkpilli eriala üksus muusikaõppeasutuses

puhkpillikvintett
[nimisõna, substantiiv]
viiest puhkpillimängijast ansambel

puhkpilliorkester
[nimisõna, substantiiv]
orkester, mis koosneb puu- ja vaskpuhkpilli- ning löökpillimängijatest või ainult vaskpuhkpillimängijatest

puhkpüss
[nimisõna, substantiiv]
(loodusrahvaste jahirelv:) puu- või bambustoru, millest puhutakse välja savikuule või mürginooli

puhkus
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik, mil töötaja on tööülesannetest vaba ja pole tööl

2. töövaba olek sel ajavahemikul

3. ajavahemik, mil töötaja ei pea tööl käima

puhkusaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik, mil töötaja on tööülesannetest vaba ja pole tööl

2. töövaba olek sel ajavahemikul

3. ajavahemik, mil töötaja ei pea tööl käima

puhkuseaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik, mil töötaja on tööülesannetest vaba ja pole tööl

2. töövaba olek sel ajavahemikul

3. ajavahemik, mil töötaja ei pea tööl käima

puhkuseavaldus
[nimisõna, substantiiv]
töötaja avaldus tööandjale selle kohta, et ta soovib minna puhkusele

puhkusehüvitis
[nimisõna, substantiiv]
töölepingu lõpetamisel makstav hüvitis kasutamata puhkusepäevade eest

puhkusekompensatsioon
[nimisõna, substantiiv]
töölepingu lõpetamisel makstav hüvitis kasutamata puhkusepäevade eest

puhkusekuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kalendrikuu, mil (töö)inimesed puhkavad

2. töötaja kuu aja pikkune puhkus

puhkuseluba
[nimisõna, substantiiv]
(eeskätt sõjaväe-, kaitseväeteenistuses:) luba puhkusele minna

puhkuseosak
[nimisõna, substantiiv]
1. raha eest omandatud õigus kasutada mingit ehitist (nt Hispaania kuurordis asuvat korterit igal aastal nädal aega)

2. seda tõendav dokument

puhkuseplaan
[nimisõna, substantiiv]
see, mida mõeldakse teha puhkuse ajal

puhkusepäev
[nimisõna, substantiiv]
töötaja puhkusel oleku päev

puhkuseraha
[nimisõna, substantiiv]
töötajale enne puhkusele minekut väljamakstav raha

puhkusereis
[nimisõna, substantiiv]
puhkuse veetmiseks, puhkuseks mõeldud reis

puhkusetasu
[nimisõna, substantiiv]
töötajale enne puhkusele minekut väljamakstav raha

puhm
[nimisõna, substantiiv]
madal, põõsast väiksem kohev puittaim, millel on rohkelt harunevaid, ka maad ligi hoidvaid võsusid (nt sookail, jõhvikas, ibeeris)

puhmakas
[nimisõna, substantiiv]
rohttaime maapealsete võsude tihe kogum

puhmaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. puhmana kasvav, puhmast moodustav

2. puhmana kohev

3. puhmana tihe, kohev

4. puhmastega kaetud

puhmaraba
[nimisõna, substantiiv]
raba, mille taimkattes valdavad puhmad

puhmas
[nimisõna, substantiiv]
madal, põõsast väiksem kohev puittaim, millel on rohkelt harunevaid, ka maad ligi hoidvaid võsusid (nt sookail, jõhvikas, ibeeris)

puhmaskulm
[nimisõna, substantiiv]
tihe pikkade sagris karvadega kulm

puhmastaim
[nimisõna, substantiiv]
madal, põõsast väiksem kohev puittaim, millel on rohkelt harunevaid, ka maad ligi hoidvaid võsusid (nt sookail, jõhvikas, ibeeris)

puhmastik
[nimisõna, substantiiv]
1. puhmaste kogum

2. puhmaste kogum, madal võsa

puhmik
[nimisõna, substantiiv]
rohttaime maapealsete võsude tihe kogum

puhmikuline
[omadussõna, adjektiiv]
oma võsudega puhmikut moodustav

puhmjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. puhmataoline

2. puhmataoline

puht
[määrsõna, adverb]
1. muid võimalusi välistavalt: ainult, üksnes

2. täiel määral

puht
rõhutab omaduse vm tõhusust või mõju: täiel määral, täielikult või ainult, üksnes

puhta
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutavalt:) täiel määral, kogu ulatuses, viimne kui üks

2. täiesti, üleni

puhtahingeline
[omadussõna, adjektiiv]
loomu poolest rikkumata või siiras

puhtakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. täies ulatuses või täiel määral ilmnev või toimuv, (igas mõttes) lõpuni minev, mitte osaline

2. selline, mis ilmneb täiel määral, täies ulatuses või avaldub kõiges

puhtakõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) puhta kõlaga, puhtalt kõlav

puhtalt
[määrsõna, adverb]
1. muid võimalusi välistavalt: ainult, üksnes

2. täiel määral

puhtand
[nimisõna, substantiiv]
1. puhtalt, parandusteta ja viimistletult ümberkirjutatu

2. viimistletult ümberkirjutatu

puhtani
[määrsõna, adverb]
täiesti, läbini, üleni

puhtanisti
[määrsõna, adverb]
täiesti, läbini, üleni

puhtatõuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. puhast, segamata tõugu

2. puhast tõugu

puhtaveeline
[omadussõna, adjektiiv]
(veekogu kohta:) puhta veega, puhast vett sisaldav

puhtavereline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (looma kohta:) puhast tõugu, (inimese kohta:) samast rahvusest või rassist (esi)vanemaid omav

2. puhast tõugu

3. samast rassist v rahvusest vanemaid omav

4. puhastverd

puhteaeg
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune (hämar) aeg enne päikesetõusu

puhteaegne
[omadussõna, adjektiiv]
koiduaegne

puhte-eelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. varahommikune, enne päikesetõusu toimuv

2. koidueelne

puhteesti
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
üksnes eestlaste või eesti keelega seotud

puhtevalgus
[nimisõna, substantiiv]
varahommikune, aoaegne hämar (punetav) valgus enne päikesetõusu

puhtformaalne
[omadussõna, adjektiiv]
täiel määral formaalne

puhtfüüsiline
[omadussõna, adjektiiv]
täiel määral füüsiline

puhtima
[tegusõna, verb]
külvist taimehaiguste või kahjurite vastu töötlema

puhtima
[tegusõna, verb]
köit, trossi lappama, kokku või lahku kerima

puhtimisaine
[nimisõna, substantiiv]
vahend, millega külvist töödeldakse taimehaiguste või kahjurite vastu

puhtinimlik
[omadussõna, adjektiiv]
väga inimlik või inimesele ainuomane

puhtisiklik
[omadussõna, adjektiiv]
üksnes teatud isikuga või tema eraasjadega seotud

puhtjuhuslik
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti juhuslik

puhtkultuur
[nimisõna, substantiiv]
taimede või bakterite kogum, mis koosneb ühest liigist

puhtkuusik
[nimisõna, substantiiv]
puistu, kus kasvavad valdavalt kuused

puhtmajanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
täiel määral majandusliku olukorraga seotud

puhtmehelik
[omadussõna, adjektiiv]
mehele eri- või ainuomane

puhtmännik
[nimisõna, substantiiv]
puistu, kus kasvavad valdavalt männid

puhtnaiselik
[omadussõna, adjektiiv]
naisele eri- või ainuomane

puhtpaljas
[omadussõna, adjektiiv]
muud peale mainitava välistav, määrsõnalaadses tähenduses 'ainult, üksnes, vaid'

puhtpoliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
täiel määral poliitiline

puhtpraktiline
[omadussõna, adjektiiv]
puhtalt rakenduslik või üksnes kasulikkusest lähtuv

puhtpuistu
[nimisõna, substantiiv]
metsa osa või puiestik, kus kasvab valdavalt üht liiki puid

puhtsüdamlik
[omadussõna, adjektiiv]
aus, siiras

puhttehniline
[omadussõna, adjektiiv]
täiel määral millegi tehnilise, vormilise, korraldusliku küljega seotud

puhtuke
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. väga, eriliselt puhas

2. keegi selline

puhtukene
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. väga, eriliselt puhas

2. keegi selline

puhtus
[nimisõna, substantiiv]
1. määrdumata olek, pestud, kasitud olek

2. puhas, mitte must olek

puhtusaste
[nimisõna, substantiiv]
(analüüsi, aine) puhtuse määr

puhtusearmastus
[nimisõna, substantiiv]
puhtuse, hügieeni ja korra kõrgelt hindamine

puhtusepidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. (seoses kasside-koertega:) oskus teha häda ainult selleks ette nähtud kohta

2. (väikelapse kohta:) potilkäimise oskus

3. seoses roojamise ja urineerimisega

puhuja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes midagi või millessegi puhub

puhuks
[postpositsioon, tagasõna]
mingi juhtumi või sündmusega seoses, selle esinemist silmas pidades

puhul
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegagi või kellegagi seoses, ühenduses

2. millegagi seoses

puhuma
[tegusõna, verb]
1. (õhu kohta:) looduslikel põhjustel liikuma

2. õhu kohta: liikuma

Ühendtegusõnad: läbi puhuma, läbi puhuma, peale puhuma, peale puhuma, täis puhuma, täis puhuma, välja puhuma, välja puhuma, ära puhuma, ära puhuma, üles puhumaüles puhuma

puhumine
[nimisõna, substantiiv]
õhu liikumine hrl tugeva vooluna

puhumisreid
[nimisõna, substantiiv]
politsei ootamatu kontrollkäik autojuhtide hingeõhu alkoholisisalduse mõõtmiseks

puhune
[omadussõna, adjektiiv]
millegi korral aset leidev, mingi puhuga seotud

puhur
[nimisõna, substantiiv]
(sooja) õhku puhuv seade

puhuti
[määrsõna, adverb]
1. aeg-ajalt (ette tulles), mõne aja tagant (kordudes), mõnel juhul

2. nii, et tegevus kordub mõne aja tagant

puhutine
[omadussõna, adjektiiv]
aeg-ajalt või hoogude kaupa toimuv, esinev vms

puhv
[nimisõna, substantiiv]
1. krookimise teel moodustunud kuplitaoline osa hrl rõival

2. krookides saadud puhevil osa rõival

puhvaika
[nimisõna, substantiiv]
lühem vateeritud ülerõivas (eriti pärast Teist maailmasõda)

puhver
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis toimib raske olukorra leevendajana, nt tagavara, kõrvalepandu

puhverdama
[tegusõna, verb]
infot ajutiselt salvestama, seda vastavasse mäluossa, puhvrisse, paigutama

puhverdusvõime
[nimisõna, substantiiv]
ökosüsteemi või selle osade võime kahjutustada saasteaineid ja tasandada muid välismõjusid, muutmata oma olekut, seisundit ja talitlust

puhverlahus
[nimisõna, substantiiv]
lahus, mis koostise muutmisel säilitab (teatud määral) mingi parameetri, nt pH väärtuse

puhverriik
[nimisõna, substantiiv]
suurriikide või nende mõjupiirkondade vahel olev sõjaliselt ja poliitiliselt nõrk riik

puhvertsoon
[nimisõna, substantiiv]
ala, mis toimib vaenupoolte vahendajana või kahjulike mõjude leevendaja või summutajana

puhvervöönd
[nimisõna, substantiiv]
ala, mis toimib vaenupoolte vahendajana või kahjulike mõjude leevendaja või summutajana

puhvet
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi asutuse juures töötav väike kohvikulaadne söögikoht või joogi ja kergema söögi müügilett

puhvetkapp
[nimisõna, substantiiv]
eeskätt lauanõude kapp

puhvi
[määrsõna, adverb]
1. kohevasse olekusse

2. puhevile

puhvima
[tegusõna, verb]
kohevile ajama

Ühendtegusõnad: üles puhvimaüles puhvima

puhvis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kohevas olekus

2. puhevil

3. puhvi moodustav, puhvitud

puhvjope
[nimisõna, substantiiv]
mahulise täidisega soe jope

puhvkäis
[nimisõna, substantiiv]
õlajoonel ja varrukasuus kroogitud varrukas

puhvmantel
[nimisõna, substantiiv]
mahulise täidisega soe mantel

puhvpüksid
[nimisõna, substantiiv]
kohevate, puhvi aetud (lühikeste) säärtega püksid

puhvseelik
[nimisõna, substantiiv]
puusadelt kahar, puhevile hoidev seelik

puhvvarrukas
[nimisõna, substantiiv]
õlajoonel ja varrukasuus kroogitud varrukas

puidugaas
[nimisõna, substantiiv]
põlevgaas, mis tekib puidu õhu juurdepääsuta kuumutamisel (ehk utmisel) või gaasistamisel kõrvalsaadusena ning mida kasutatakse mootorikütusena

puidugraanul
[nimisõna, substantiiv]
saepurust pressitud pulgake, mida kogumina kasutatakse biokütusena

puiduhake
[nimisõna, substantiiv]
tarbepuiduks sobimatust materjalist (laasimata puudest, raiejäätmetest, latvadest, okstest) toodetud peenestatud puit

puiduhakkur
[nimisõna, substantiiv]
puidu hakkimise masin

puiduheinik
[nimisõna, substantiiv]
sageli kändudel kasvav punaka kübara ja kollase lihaga söödav seen

puidujahu
[nimisõna, substantiiv]
peen puitmaterjal, mis saadakse puidulaaste või saepuru kuivalt jahvatades

puidujäätmed
[nimisõna, substantiiv]
raiel ja puidutöötlemisel tekkinud jäätmed

puidukahjur
[nimisõna, substantiiv]
puidus elav ja seda kahjustav putukas (nt kooreürask, toonesepp)

puidukeemia
[nimisõna, substantiiv]
keemia haru, mis käsitleb puidu keemilist koostist, keemilisi omadusi, keemilist ja termilist töötlemist ning selle saadusi

puidukiri
[nimisõna, substantiiv]
1. puidu lõikepinnal avanev peamiselt läbilõigatud aastarõngastest tekkiv muster

2. puidu lõikepinnal

puidukiud
[nimisõna, substantiiv]
puitunud seintega tugikoerakkudest moodustuv kiud puidus

puidukruvi
[nimisõna, substantiiv]
puitu keeratav koonilise lõikeosaga kinnituskruvi

puidukärsakas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt niisketes okaspuumetsades puitu kahjustav läikivmust mardikas

puidulaast
[nimisõna, substantiiv]
õhuke puiduriba, mida kasutatakse nt ehitusmaterjalide tootmisel või rajakatte koostises

puidulagundaja
[nimisõna, substantiiv]
puitu lagundav seen (nt majavamm)

puidumass
[nimisõna, substantiiv]
paberi ja papi valmistamiseks kasutatav kiudaine, mida saadakse puitu peenestusseadmes töödeldes

puidumädanik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt seente tekitatud laguprotsess puidus (nii puitmaterjalis kui kasvavatel puudel)

puiduosa
[nimisõna, substantiiv]
taimede varre või tüve koorealune kude või osa

puidupeits
[nimisõna, substantiiv]
lahus puidu pinna töötlemiseks, selle värvitooni muutmiseks või puidukirja esiletoomiseks

puiduproov
[nimisõna, substantiiv]
puidust võetav uurimismaterjal (nt puude, puust esemete ja ehitiste vanuse määramiseks või teabe saamiseks mineviku kliima ja keskkonnaolude kohta)

puidupõletustehnika
[nimisõna, substantiiv]
puuesemete kaunistamine põletuskirjaga (neile ornamendi sissepõletamisega)

puidurakk
[nimisõna, substantiiv]
taime puiduosa rakk

puidurike
[nimisõna, substantiiv]
puidu ehituses esinev kõrvalekalle või kahjustus, mis halvendab puitmaterjali väärtust (nt kõverus, seenekahjustus, kaardumine kuivamisel)

puidu-sametkõrges
[nimisõna, substantiiv]
kändudel ja lehtpuudel kasvav mesikollase kuni oranžikaspruuni kübaraga talvine söödav seen

puiduseotis
[nimisõna, substantiiv]
kaht puitdetaili ühendav (fikseeriv) liide (nt tappliide)

puidusikk
[nimisõna, substantiiv]
pikkade tundlatega mardikas, kelle tõugud kahjustavad raiutud okaspuid

puidusüsi
[nimisõna, substantiiv]
suure süsinikusisaldusega poorne aine, mis tekib puidu kuumutamisel õhu juurdepääsuta ja mida kasutatakse nt kütusena

puidutehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. puidu töötlemist ja puittoodete valmistamise menetlusi käsitlev tehnikaharu

2. vastavad meetodid, seadmed ja vahendid

puidutoode
[nimisõna, substantiiv]
puidust valmistatud toode

puidutook
[nimisõna, substantiiv]
metsa kasvuea jooksul saadav puidu kogutoodang pindalaühiku kohta, puidu saagis

puidutsehh
[nimisõna, substantiiv]
tootmisüksus, kus valmistatakse puittooteid ja -detaile

puidutselluloos
[nimisõna, substantiiv]
puidust saadud tehniline kiudaine, millest toodetakse peamiselt paberit

puidutuhk
[nimisõna, substantiiv]
puitkütuse täielikul põlemisel tekkinud tahke jääk, mida kasutatakse nt väetisena

puidutöö
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust ehitamine, esemete valmistamine vms

2. puidutöö

puidutöökoda
[nimisõna, substantiiv]
1. puidu töötlemiseks vajaliku sisseseadega ruum(id) või ehitis

2. ka vastav ettevõte

puidutööline
[nimisõna, substantiiv]
puidutööstusettevõttes töötav tööline

puidutööstus
[nimisõna, substantiiv]
puidu mehaanilise, keemilise ning termilise töötlemisega tegelev tööstusharu

puiduvaablane
[nimisõna, substantiiv]
1. puidus arenev kiletiivaline kahjurputukas

2. kiletiivaline putukas

puiduvaha
[nimisõna, substantiiv]
vaha sisaldav vahend puitpindade töötluseks ja viimistluseks

puiduvaru
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala metsades olemasolev puidu hulk (kuupmeetrites)

puiduürask
[nimisõna, substantiiv]
puidus elav kirjude kattetiibadega mardikas, kelle tõugud toituvad käiguseintel arenevast seeneniidistikust

puiestee
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl mõlemast küljest korrapärase puudereaga ääristatud tee

2. tee, mille mõlemas ääres kasvavad puud

puiestik
[nimisõna, substantiiv]
1. puudega ala (nt (rajatud) salu, puuderohke paik)

2. rajatud salu

puige
[nimisõna, substantiiv]
(ühekordne) puiklemine või tõrkumine

puiklema
[tegusõna, verb]
(nõrgalt) vastu vaidlema või tõrkuma

Ühendtegusõnad: vastu puiklemavastu puiklema

puiklevalt
[määrsõna, adverb]
(vastamisega ühenduses:) ebamääraselt, põiklevalt

puine
[omadussõna, adjektiiv]
1. liikumises paindumatu, jäik, kohmakas

2. jäik, kohmakas

puis-aaloe
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikast pärinev lihakate lehtedega kõrge taim, Eestis kuni meetrikõrgune toataim

puiselt
[määrsõna, adverb]
(liikudes, liigutades) paindumatult, jäigalt, kohmakalt

puisniit
[nimisõna, substantiiv]
rohumaa, kus väikeste rühmadena kasvab peamiselt lehtpuid ja -põõsaid

puisraba
[nimisõna, substantiiv]
väheste kidurate puudega raba

puisrohtla
[nimisõna, substantiiv]
rohttaimedega kaetud suur tasandik, mis asub troopilisel või lähistroopilisel alal ning kus kasvavad üksikud puud

puissoo
[nimisõna, substantiiv]
puudega soo

puist
[nimisõna, substantiiv]
murenenud kivimi lasund

puistaine
[nimisõna, substantiiv]
väikestest (purustatud) osakestest koosnev aine, mida puistatakse laiali (nt ehitusel, libedatõrjeks tänavatel)

puistama
[tegusõna, verb]
1. midagi peente osakestena eralduvat langeda laskma

2. mingeid esemeid (ohtralt) langeda laskma

Ühendtegusõnad: peale puistama, peale puistama, üle puistamaüle puistama

puistang
[nimisõna, substantiiv]
1. maardlast kõrvaldatavast ainest või kaeveõõntest väljaveetavast aherainest tekkiv kuhjatis

2. kaevandamisel ülejääva aine lasu

puiste
[nimisõna, substantiiv]
miski puistatav või puistatu

puisteaine
[nimisõna, substantiiv]
väikestest (purustatud) osakestest koosnev aine, mida puistatakse laiali (nt ehitusel, libedatõrjeks tänavatel)

puistekaup
[nimisõna, substantiiv]
väikestest tahketest osakestest koosnev aine kaubana

puistekuupmeeter
[nimisõna, substantiiv]
hakkepuidu ja puuhalgude ruumalaühik

puistematerjal
[nimisõna, substantiiv]
killustik, liiv vm väikestest (purustatud) osakestest koosnev aine(nt ehitusmaterjalina, libedatõrjes)

puistesegu
[nimisõna, substantiiv]
koogi, saia peale puistamiseks

puistetee
[nimisõna, substantiiv]
teepuruna müüdav tee, purutee

puistevill
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud ehitusvill

puistlast
[nimisõna, substantiiv]
kaup, mida peamiselt veetakse konteineriga, kasutades ära võimalusi selle laadimiseks ja mahalaadimiseks terminalides (nt teravili, süsi, tsement, väetised)

puistlastilaev
[nimisõna, substantiiv]
laev, mis peamiselt veab konteinerites kuiva laaditavat kaupa (nt teravilja, sütt, tsementi, väetisi)

puistmaardla
[nimisõna, substantiiv]
liiv, milles leidub märkimisväärses koguses teatud raskeid mineraale (nt kulda, tsirkooni)

puistpais
[nimisõna, substantiiv]
veevoolu tõkestav ja vett paisutav rajatis, mis on tehtud peamiselt liivast

puistu
[nimisõna, substantiiv]
1. ühtlase iseloomuga metsaosa, mis erineb naabermetsaosast koosseisu, vanuse, kasvukohatüübi, kõrguse vm tunnuse poolest

2. ühtlane puudega kaetud ala

puistulind
[nimisõna, substantiiv]
metsas vm puudega alal elutsev lind

puistuma
[tegusõna, verb]
(maa-ala kohta:) puudega kattuma, puid kasvatama

puistuma
[tegusõna, verb]
pudenema, paiskuma

puistur
[nimisõna, substantiiv]
1. liiva, killustiku, soola puistamise seade

2. sellega varustatud auto vm masin

puisus
[nimisõna, substantiiv]
tuim ja kohmakas olek, laad, maitse vm

puit
[nimisõna, substantiiv]
1. langetatud puust saadud materjal millegi ehitamiseks või valmistamiseks

2. materjal, puit

puitaine
[nimisõna, substantiiv]
taimeraku kestades sisalduv aine, mis põhjustab osa taimsete kudede puitumise

puitaken
[nimisõna, substantiiv]
puitraamiga aken

puitarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
ehituskunsti haru või ehitusstiil, milles materjalina kasutatakse peamiselt puitu

puitasum
[nimisõna, substantiiv]
asum, mida iseloomustab puitarhitektuur

puitbrikett
[nimisõna, substantiiv]
saepurust pressitud brikett

puitehistöö
[nimisõna, substantiiv]
tarbekunstiala, mis hõlmab puidust ilu- ja tarbeesemete, mööbli ning arhitektuuridetailide valmistamise

puitelamu
[nimisõna, substantiiv]
puidust elumaja

puithoone
[nimisõna, substantiiv]
puidust ehitatud hoone

puitjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. puidutaoline

2. puitunud

puitkarkass
[nimisõna, substantiiv]
(ehitise) puidust tugiraamistik

puitkarkassmaja
[nimisõna, substantiiv]
puidust tugiraamistikuga maja

puitkatus
[nimisõna, substantiiv]
puitmaterjalist kattega katus (nt laast-, sindel- või laudkatus)

puitkiudplaat
[nimisõna, substantiiv]
puitplaat, mis on saadud sünteetilise vaigu ja peenestatud puidu segu kuumpressides või kuivatades ning mida kasutatakse nt ehitusel või majade soojustamiseks

puitkiudvill
[nimisõna, substantiiv]
1. tselluloosist, vanapaberist või puitkiust valmistatud materjal ehitiste soojustamiseks

2. makulatuurmassist valmistatud materjal ehitiste soojustamiseks

puitkonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
hoone, masina vm peamine, hrl kandev puidust osa

puitkütus
[nimisõna, substantiiv]
kütusena kasutatav puit

puitlaast
[nimisõna, substantiiv]
õhuke puiduriba, mida kasutatakse nt ehitusmaterjalide tootmisel või rajakatte koostises

puitlaastplaat
[nimisõna, substantiiv]
puitplaat, mis on saadud kokku pressitud puitlaastust ja sideainest ning mida kasutatakse ehituses ja mööblitööstuses

puitmaja
[nimisõna, substantiiv]
puidust ehitatud maja (nt palkmaja, puitkarkassmaja)

puitmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
1. langetatud puust saadud materjal millegi ehitamiseks või valmistamiseks

2. materjal, puit

puitne
[omadussõna, adjektiiv]
puidust (tehtud), puitu sisaldav

puitparkett
[nimisõna, substantiiv]
täispuidust parkett

puitpea
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust käepide (nt noal)

2. puidust käepide

puitpits
[nimisõna, substantiiv]
pitsitaoline puunikerdis nt puitmajade fassaadi kaunistusena

puitplaat
[nimisõna, substantiiv]
puidust (ja seda tugevdavatest lisanditest) plaat, mida kasutatakse ehituses ja mööblitööstuses (nt puitlaastplaat, puitkiudplaat)

puitplast
[nimisõna, substantiiv]
sulatatud plastmassi ja ülipeeneks jahvatatud puidu segust saadud materjal, mida kasutatakse nt õueterrasside, aia- ja rabateede ning paadisildade tegemisel

puitsein
[nimisõna, substantiiv]
sein, mille kandev konstruktsioon on puidust, puidust sein

puitsild
[nimisõna, substantiiv]
puidust ehitatud sild

puitsillutis
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal teede katmiseks või tasandamiseks kasutatud palgid, latid vm puitmaterjal

puittaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille varred puituvad (nt puud, põõsad)

puittaimestik
[nimisõna, substantiiv]
puitunud vartega taimed (ka liigid ja isendid kokku), puud ja põõsad

puittara
[nimisõna, substantiiv]
puidust tara

puittarind
[nimisõna, substantiiv]
hoone, masina vm peamine, hrl kandev puidust osa

puittoode
[nimisõna, substantiiv]
puidust valmistatud toode

puituks
[nimisõna, substantiiv]
puidust uks

puituma
[tegusõna, verb]
(taime osade, nt varre kohta:) kõvaks ja jäigaks või mahlatuks, puiseks muutuma

puitvai
[nimisõna, substantiiv]
millegi ehitamisel sügavale pinnasesse rammitud puidust tugipost

puitvasar
[nimisõna, substantiiv]
puidust haamer

puitvill
[nimisõna, substantiiv]
peened puitlaastud peamiselt täite- või pakkematerjalina

puitvooder
[nimisõna, substantiiv]
ehitise puidust välis- või sisekate

pujeng
[nimisõna, substantiiv]
aiailutaimena kasvatatav suurte valgete, roosade, punaste või harvemini kollaste õitega rohttaim

puju
[nimisõna, substantiiv]
eeterlikku õli sisaldav kollase- või punakaõieline rohttaim või poolpõõsas

pujupuhmas
[nimisõna, substantiiv]
pujupõõsas

pujus
[nimisõna, substantiiv]
mõrra või rüsa lehtrikujuline kitsend, mis takistab kalade tagasipääsu

pujään
[nimisõna, substantiiv]
1. kangekaelne, sõnakuulmatu inimene või loom

2. kangekaelne inimene, väänkael

pukerdama
[tegusõna, verb]
vaevaliselt, kohmakalt liikuma või midagi tegema

pukibaar
[nimisõna, substantiiv]
baar, kus istmeteks on ainult baaripukid

pukikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
1. mõningates pallimängudes pukist võistlust jälgiv kohtunik (nt võrkpallis)

2. pukist võistlust jälgiv kohtunik

pukk
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi tugijalad või tugialus, eriti (hark)jalgadega ning vahepuu või raamiga varustatud alus

2. kõrgem (karkassil) aluspind millekski

3. harkjalgadega alus

pukk
[nimisõna, substantiiv]
isane kits (sokk) või ka isane lammas (jäär)

pukkjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi tugijalad või tugialus, eriti (hark)jalgadega ning vahepuu või raamiga varustatud alus

2. kõrgem (karkassil) aluspind millekski

3. harkjalgadega alus

pukk-kraana
[nimisõna, substantiiv]
liikuv sillaga kraana, mis toetub kahele või enamale tugijalale

pukksild
[nimisõna, substantiiv]
pukkidele vms tugedele ehitatud sild

pukktuulik
[nimisõna, substantiiv]
väikesel püstsambal tervikuna tuulde pööratav tuulik

pukkveski
[nimisõna, substantiiv]
väikesel püstsambal tervikuna tuulde pööratav tuulik

puks
[nimisõna, substantiiv]
õhuke, hrl silindriline või kooniline masinaosa, millega välditakse teatud pindade omavahelist kokkupuudet

puks
[nimisõna, substantiiv]
kerge pea- või sarvelöök

puksama
[tegusõna, verb]
korra kergelt hrl pea või sarvedega lööma

pukseerima
[tegusõna, verb]
sõidukit vm kogukat asja järel vedama või ees tõukama, et seda teise kohta vedada (nt mingi vahendi, puksiirauto abil)

pukser
[nimisõna, substantiiv]
1. eriseadmega laev teiste laevade ja ujuvate objektide pukseerimiseks

2. puksiir

puksiir
[nimisõna, substantiiv]
1. eriseadmega laev teiste laevade ja ujuvate objektide pukseerimiseks

2. puksiir

puksiirauto
[nimisõna, substantiiv]
pukseerimistöid tegev auto

puksiiri
[määrsõna, adverb]
millegi järel veetavaks, puksiirköie vms otsa

puksiiris
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millegi järel veetavana, puksiirköie vms otsas

2. veoköie otsas

puksiirköis
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev köis või tross sõiduki vm raske koorma vedamiseks

puksiirlaev
[nimisõna, substantiiv]
1. eriseadmega laev teiste laevade ja ujuvate objektide pukseerimiseks

2. puksiir

puksiirtou
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev köis või tross sõiduki vm raske koorma vedamiseks

puksiirtross
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev köis või tross sõiduki vm raske koorma vedamiseks

puksima
[tegusõna, verb]
(loomade kohta:) korduvalt peaga või sarvedega (kergeid) lööke andma, (sarvedega) torkima

Ühendtegusõnad: kõrvale puksima, kõrvale puksima, maha puksima, maha puksima, välja puksimavälja puksima

pukslema
[tegusõna, verb]
(loomade kohta:) korduvalt peaga või sarvedega (kergeid) lööke andma, (sarvedega) torkima

pukspriit
[nimisõna, substantiiv]
1. purjelaeva ninast otse ettepoole ulatuv latt, mis on mõeldud eespurjede kandmiseks või kliiverpoomi toetamiseks

2. purjeka ninast välja ulatuv tala

pukspuu
[nimisõna, substantiiv]
1. väikeste nahkjate lehtedega igihaljas põõsas või puu, millest saadakse väga kõva ja rasket puitu, Eestis hekitaim

2. igihaljas lehtpõõsas v -puu

puksuma
[tegusõna, verb]
(kinnise suuga) katkendlikku summutatud häält tegema (hrl naermisel)

pula
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

pulber
[nimisõna, substantiiv]
1. peenestatud tahke aine

2. peeneks tehtud tahke aine

pulberjas
[omadussõna, adjektiiv]
peenikest pulbrit meenutav

pulberkustuti
[nimisõna, substantiiv]
tulekustuti, milles kustutusaineks on spetsiaalne pulber

pulbermetallurgia
[nimisõna, substantiiv]
metalli- vm pulbrite tootmine ning nendest toodete valmistamine vormimise ja sellele järgneva paagutamise teel

pulbervärv
[nimisõna, substantiiv]
värvipigmenti sisaldav lahustivaba pulbriline segu metall- vm pindade värvimiseks

pulbervärvimine
[nimisõna, substantiiv]
metall- ja muude pindade katmine pulbervärvidega

pulbitsema
[tegusõna, verb]
1. tugevasti mullitama või vahutama

2. mullitades, vahutades kiiresti voolama

pulbriline
[omadussõna, adjektiiv]
pulbri kujul esinev

pulbrine
[omadussõna, adjektiiv]
pulbriga koos

pulbristama
[tegusõna, verb]
pulbriks tegema

pulbristuma
[tegusõna, verb]
pulbriks muutuma

pulbritaoline
[omadussõna, adjektiiv]
peenikest pulbrit meenutav

puldan
[nimisõna, substantiiv]
jäme linane või kanepine riie

puldankinnas
[nimisõna, substantiiv]
puldanist töökinnas

puldanpüksid
[nimisõna, substantiiv]
tugevast puldanriidest püksid

pulgajunkur
[nimisõna, substantiiv]
(hrl naistemaia mehe kohta)

pulgajäätis
[nimisõna, substantiiv]
jäätiseportsjon, mis on pakitud pulga ümber ja süüakse pulgast kinni hoides

pulgakomm
[nimisõna, substantiiv]
1. pulga otsa kinnitatud kompvek, mida süüakse või lutsitakse pulgast kinni hoides

2. kõva komm, mis on pulga otsas ja mida sa hoiad käes, kui sa seda sööd

pulgakompvek
[nimisõna, substantiiv]
1. pulga otsa kinnitatud kompvek, mida süüakse või lutsitakse pulgast kinni hoides

2. kõva komm, mis on pulga otsas ja mida sa hoiad käes, kui sa seda sööd

pulgakook
[nimisõna, substantiiv]
pulga otsast söödav ümar koogike

pulgakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
pikk ja peenike, sirget pulka meenutav

pulgapits
[nimisõna, substantiiv]
1. pitsikudumine, kus pulkade ümber mähitud niitide ristamise ja keerutamisega pitsipadjal valmib põimitud pits

2. sel viisil tehtud pits

3. pitsikudumine, pulkadel kootud pits

pulgatants
[nimisõna, substantiiv]
meeste rahvatants pulkadega

pulgestama
[tegusõna, verb]
(laiali) lõhkuma, tükkideks tegema, osadeks jagama

puli
[nimisõna, substantiiv]
väike pika krussis karvaga karjakoer, Ungari päritolu tõukoer

puljong
[nimisõna, substantiiv]
1. leem, mis on saadud liha, konte, kala või köögivilja (kindlas vahekorras veega) ja koos maitseainetega keetes (süüakse omaette või tarvitatakse nt supi valmistamiseks)

2. rammuleem

puljongikont
[nimisõna, substantiiv]
puljongi keetmiseks sobiv kont

puljongikontsentraat
[nimisõna, substantiiv]
kontsentraat puljongi kiireks valmistamiseks

puljongikuubik
[nimisõna, substantiiv]
kuubikuks pressitud kuiv puljongikontsentraat

puljongipulber
[nimisõna, substantiiv]
kuiv puljongikontsentraat pulbrina

puljongitass
[nimisõna, substantiiv]
suurem hrl kahe kõrvaga tass puljongi või supi serveerimiseks

pulk
[nimisõna, substantiiv]
1. töödeldud külgedega väiksem piklik puutükk (nt eseme osana)

2. lühem (puust) kepp või varb

3. suurem

4. sirge piklik puust tükk, millel on kindel otstarve

pulka
[määrsõna, adverb]
pulgana tükki, sirgeks või kangeks

pulkas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
pulgana tükkis, sirgelt või kangelt (hoidev)

pulkbakter
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline bakter

pulkdeodorant
[nimisõna, substantiiv]
tahke deodorant, mida kasutamiseks keeratakse pakendist pisut välja

pulke
[nimisõna, substantiiv]
1. agaavimahla kääritamisel saadav (destilleerimata) alkohoolne jook Mehhikos, meskali eelkäija

2. agaavimahlast alkoholjook Mehhikos

pulkhaaval
[määrsõna, adverb]
1. üksikasjalikult, põhjalikult

2. ühe osa kaupa, üks osa korraga

pulkjalg
[nimisõna, substantiiv]
(peenikese, kange vms pulgataolise jala kohta)

pulkjas
[omadussõna, adjektiiv]
pikk ja peenike, sirget pulka meenutav

pulkjuuksed
[nimisõna, substantiiv]
1. täiesti sirged juuksed

2. pulgana tükkis, kangelt hoidvad juuksed

pulkkõva
[omadussõna, adjektiiv]
(millegi pulgakujulise kohta:) väga kõva

pulkpats
[nimisõna, substantiiv]
(kõva) pulksirge pats

pulkpisik
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline bakter

pulkpits
[nimisõna, substantiiv]
1. pitsikudumine, kus pulkade ümber mähitud niitide ristamise ja keerutamisega pitsipadjal valmib põimitud pits

2. sel viisil tehtud pits

3. pitsikudumine, pulkadel kootud pits

pulk-pulgalt
[määrsõna, adverb]
1. üksikasjalikult, põhjalikult

2. ühe osa kaupa, üks osa korraga

pulksarv
[nimisõna, substantiiv]
põdrapulli vm looma pulgakujuline, harudeta sarv

pulksirge
[omadussõna, adjektiiv]
väga, täiesti sirge

pulkvoodi
[nimisõna, substantiiv]
pulkadest võrega lapsevoodi

pulkäke
[nimisõna, substantiiv]
pulkadega äke

pull
[nimisõna, substantiiv]
1. suguküps isane veis (ka isase põdra vm sõralise uluki kohta)

2. teatud suur isane sarvedega loom

pull
[nimisõna, substantiiv]
1. veider, kentsakas, naljakas lugu või juhtum

2. vallatu, üleannetu vemp

pull
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelikus või (pool)vedelas aines moodustunud väike hrl kerakujuline õhu vm gaasi kogum

2. väike õhust või muust gaasist ümmargune asi vedeliku sees

pull
[nimisõna, substantiiv]
kakk, pätsike

pull
[nimisõna, substantiiv]
kalavõrgu ülaserva kinnitatav männikoorest, kasetohust või puust ujuk, mis hoiab võrgu püstiasendis ja soovitud sügavuses

pullakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. priske, turske

2. prullakas, priske, turske

pullik
[nimisõna, substantiiv]
pullvasikas või -mullikas

pullikaka
[nimisõna, substantiiv]
1. segane, totter, sisuta ja mõtteta jutt

2. jama, totrus, mõttetus

pullima
[tegusõna, verb]
1. nalja tegema, vempu viskama

2. nalja tegema, jamama

pullipuks
[nimisõna, substantiiv]
noor pull

pullis
[määrsõna, adverb]
(mehe kohta:) tugev, elujõudu täis

pullisilm
[nimisõna, substantiiv]
väike ümmargune avamatu aken, nt laeva illuminaator

pullitama
[tegusõna, verb]
1. nalja tegema, vempu viskama

2. nalja tegema, jamama

pullitama
[tegusõna, verb]
lehma paaritama

pulliturg
[nimisõna, substantiiv]
turuolukord kus aktsiate hinnad on pidevas tõusutrendis

pullivend
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab nalja heita ja vigurit teha

2. veider tüüp

pullivärss
[nimisõna, substantiiv]
1. isane noor veis, kes on vasikaeast välja kasvanud

2. noor pull või härg

3. noor härg

pullmullikas
[nimisõna, substantiiv]
1. isane noor veis, kes on vasikaeast välja kasvanud

2. noor pull või härg

3. noor härg

pulloroos
[nimisõna, substantiiv]
lindude (eriti kanaliste) nakkushaigus, nn valge diarröa

pullover
[nimisõna, substantiiv]
1. üle pea selga käiv pikkade varrukatega kootud (õhuke) kampsun

2. pikkade varrukatega kootud (õhuke) kampsun, mis tuleb üle pea tõmmata

pullu
[nimisõna, substantiiv]
alkohoolse joogi pudel

pullukala
[nimisõna, substantiiv]
kullesekujuline põhjamerede kala

pullukas
[nimisõna, substantiiv]
käkk, klimp

pullvasikas
[nimisõna, substantiiv]
isane noor veis, kes on vasikaeas

pulm
[nimisõna, substantiiv]
1. abielu sõlmimise pidu või pidustused (vahel hõlmab ka abielu registreerimist või laulatust)

2. abielu sõlmimise pidu

pulma-aastapäev
[nimisõna, substantiiv]
abielu sõlmimise aastapäev

pulmaaeg
[nimisõna, substantiiv]
loomade ja lindude sugukihu aeg, eriti selleaegne isaste kogunemine emaslooma juurde

pulmaannid
[nimisõna, substantiiv]
1. (vanasti:) mõrsja kingid pulmalistele, eeskätt peigmehe sugulastele ja pulma ametimeestele

2. mõrsja kingid pulmalistele

pulmaauto
[nimisõna, substantiiv]
pruutpaari sõidutav (kaunistatud) auto

pulmad
[nimisõna, substantiiv]
1. abielu sõlmimise pidu või pidustused (vahel hõlmab ka abielu registreerimist või laulatust)

2. abielu sõlmimise pidu

pulmaehtes
[määrsõna, adverb]
pulmadeks rõivastatud või kaunistatud

pulmaema
[nimisõna, substantiiv]
naissoost peojuht tänapäeva pulmas

pulmahüüd
[nimisõna, substantiiv]
loomade või lindude eripärane häälitsus sigimisajal (sugupartneri ligimeelitamiseks)

pulmaisa
[nimisõna, substantiiv]
peiupoolsete pulmaliste juht

pulmaitk
[nimisõna, substantiiv]
(vanemates pulmakommetes:) itk, mida lauldi mõrsja isakodust lahkumisel

pulmajalg
[nimisõna, substantiiv]
pulma joogipoolis, pulmaviin

pulmajoodud
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne pulmapidu, pulmapuhune alkoholi joomine

pulmajooks
[nimisõna, substantiiv]
loomade ja lindude sugukihu aeg, eriti selleaegne isaste kogunemine emaslooma juurde

pulmajuht
[nimisõna, substantiiv]
peojuht tänapäeva pulmas

pulmakaasitaja
[nimisõna, substantiiv]
pulmalaulik, ka üldse rahvalaulik

pulmakamber
[nimisõna, substantiiv]
kamber, kuhu vanasti oli seatud pulmavoodi

pulmakell
[nimisõna, substantiiv]
(abiellumise, pulmade pidamise kohta)

pulmakingitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kink noorpaarile pulmade puhul

2. peigmehe kink mõrsjale

pulmakink
[nimisõna, substantiiv]
1. kink noorpaarile pulmade puhul

2. peigmehe kink mõrsjale

pulmakirst
[nimisõna, substantiiv]
1. kirst, milles hoiti pruudi kaasavara

2. veimekirst

pulmakleit
[nimisõna, substantiiv]
pruudi pidulik pulmas kantav kleit

pulmakombestik
[nimisõna, substantiiv]
pulmade pidamisega seotud kombed kogumina

pulmakomme
[nimisõna, substantiiv]
pulmade pidamisega seotud komme (nt nuku mähkimine, puupaku lõhkumine)

pulmakorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
pulmakorralduse teenust osutav isik (aitab korraldada pulmi algusest lõpuni)

pulmakorraldus
[nimisõna, substantiiv]
pulmade korraldamine, hrl teenusena

pulmakott
[nimisõna, substantiiv]
vanasti pulma kaasa võetud söögikott

pulmakroon
[nimisõna, substantiiv]
pulmade ajal lakke riputatav pilliroost, kõrtest vms kaunistus

pulmakutse
[nimisõna, substantiiv]
(kirjalik) kutse pulma (ka abielu sõlmimisele, laulatusele)

pulmakuub
[nimisõna, substantiiv]
(hrl isaslinnu värvika pulma- ehk hundsulestiku kohta)

pulmakülaline
[nimisõna, substantiiv]
pulmas osaleja

pulmalaud
[nimisõna, substantiiv]
pulmade puhuks kaetud (pikk) söögilaud

pulmalaul
[nimisõna, substantiiv]
pulmades lauldav (pulmakombestikku kuuluv) laul

pulmalaulik
[nimisõna, substantiiv]
pulmas eeslaulja, kes viisi üles võtab ja koos pulmalistega laulab

pulmalaupäev
[nimisõna, substantiiv]
pulmadele eelnev päev

pulmalend
[nimisõna, substantiiv]
1. suguliseks viljastumiseks, paaritumiseks toimuv lend teatud putukatel (nt sipelgatel)

2. putukatel

pulmaline
[nimisõna, substantiiv]
pulmas osaleja

pulmalipp
[nimisõna, substantiiv]
pulmamaja juures heisatav pulmi tähistav lipp

pulmaluule
[nimisõna, substantiiv]
pulmade puhuks loodud juhuluuletused

pulmamaja
[nimisõna, substantiiv]
maja, kus pulmi peetakse

pulmamarss
[nimisõna, substantiiv]
hrl abielu registreerimisel või laulatusel mängitav pidulik ülev marss

pulmameik
[nimisõna, substantiiv]
pruudile või peigmehele pulmadeks tehtav jumestus

pulmamõõk
[nimisõna, substantiiv]
noorpaari sümboolselt kurja eest kaitsev mõõk paljude Euroopa rahvaste (sh eestlaste) endisaja pulmakombestikus

pulmamäng
[nimisõna, substantiiv]
lindude ja loomade eripärane käitumine paaritumise tagamiseks

pulman
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur luksuslik magamis- või salongvagun rongis

pulmanali
[nimisõna, substantiiv]
tembutamine pulmaliste lõbustamiseks pulmarituaalide vaheaegadel (endisaja pulmakombestikus)

pulmanvagun
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur luksuslik magamis- või salongvagun rongis

pulmapidu
[nimisõna, substantiiv]
abiellumise tähistamiseks korraldatav pidu

pulmapidustused
[nimisõna, substantiiv]
abielu sõlmimise pidustused

pulmapill
[nimisõna, substantiiv]
(hrl endisaja pulmas mängitud muusikariista, nt torupilli või lõõtspilli kohta)

pulmapilt
[nimisõna, substantiiv]
1. portreefoto noorpaarist

2. foto pulmadest või kõigist pulmalistest

pulmaplaan
[nimisõna, substantiiv]
abielu sõlmimise mõte, kavatsus abielluda

pulmapõll
[nimisõna, substantiiv]
pruudi traditsioonilisse pulmariietusse kuulunud mitmesuguste kaunistustega põll

pulmapäev
[nimisõna, substantiiv]
abielu sõlmimise, pulmade toimumise päev

pulmarahvas
[nimisõna, substantiiv]
pulmas osalejad, pulmakülalised

pulmaratas
[nimisõna, substantiiv]
pulmakombestikku kuuluv ringikujuline liikumine pulmalaulu saateks

pulmareis
[nimisõna, substantiiv]
abiellumispuhune reis

pulmarituaal
[nimisõna, substantiiv]
pulmapuhune kombetalitus

pulmarong
[nimisõna, substantiiv]
pruutpaarist ja pulmalistest koosnev (sõiduvahenditega) rivi teel abielu sõlmimisele (nt kirikusse) või pulmamajja

pulmarüü
[nimisõna, substantiiv]
paljude (isas)loomade, nt lindude, eriti kalade ja kahepaiksete sigimisaegne kuju ja ere värvus

pulmaseltskond
[nimisõna, substantiiv]
pulmas osalevad inimesed, pulmalised

pulmasulestik
[nimisõna, substantiiv]
hrl isaslinnu sigimisaegne värvikas sulestik

pulmasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. sõit (kirikusse) abielu sõlmima või pulmamajja

2. pulmade juurde kuuluv lõbusõit

pulmatants
[nimisõna, substantiiv]
pulmas tantsitav tants

pulmatanu
[nimisõna, substantiiv]
pruudi traditsioonilisse pulmariietusse kuulunud tanu

pulmatola
[nimisõna, substantiiv]
veiderdaja, naerutaja hrl endisaja pulmas

pulmatort
[nimisõna, substantiiv]
pulmapeol pakutav suur (astmeline) tort

pulmatseremoonia
[nimisõna, substantiiv]
pulmad koos vastava kombetalitusega (nt laulatus, pruudipärja heitmine)

pulmavana
[nimisõna, substantiiv]
(pulmapeo juhi, pulmavanema kohta)

pulmavanem
[nimisõna, substantiiv]
peojuht tänapäeva pulmas

pulmavideo
[nimisõna, substantiiv]
pulmadest tehtud videofilm

pulmavoodi
[nimisõna, substantiiv]
pulmaööks pidulikult seatud voodi

pulmavoor
[nimisõna, substantiiv]
pruutpaarist ja pulmalistest koosnev (sõiduvahenditega) rivi teel abielu sõlmimisele (nt kirikusse) või pulmamajja

pulmavõõras
[nimisõna, substantiiv]
pulmas osaleja

pulmavärav
[nimisõna, substantiiv]
pulmaliste liikumisteele püstitatud (noortest kaskedest) värav, mille juures pulmavoor kinni peetakse ja pruutpaarile ülesandeid jagatakse

pulmaöö
[nimisõna, substantiiv]
noorpaari esimene öö peale abielu sõlmimist (silmas pidades vastabiellunute seksuaalsuhete algust või seaduslikuks saamist)

pulmaülikond
[nimisõna, substantiiv]
peigmehe pidulik pulmas kantav ülikond

pulmitama
[tegusõna, verb]
(loomade kohta:) suguliseks viljastumiseks ühinema, paarituma

pulmonoloog
[nimisõna, substantiiv]
kopsu- ja hingamisteede haiguste eriarst

pulmonoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. kopsu- ja hingamisteede haigusi käsitlev arstiteaduse haru

2. õpetus hingamiselundite haigustest

pulmonoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
pulmonoloogia alale kuuluv või sellega seotud, hingamiselunditesse puutuv

pulp
[nimisõna, substantiiv]
pehme kude, mis täidab hambaõõnt ja juurekanalit ning sisaldab veresooni ja närvilõpmeid

pulpiit
[nimisõna, substantiiv]
1. hambasäsi äge või krooniline põletik

2. hambasäsipõletik

pulsaator
[nimisõna, substantiiv]
pulsatsiooni tekitav seadis

pulsar
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapäraselt sähvatavaid kiirgusimpulsse andev ja väga kiiresti pöörlev neutrontäht

2. korrapäraseid kiirgusimpulsse andev täht

pulsatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vere tukslemine veresoontes

pulseerima
[tegusõna, verb]
südamelihase kokkutõmbumise ja lõtvumise vahelduvas rütmis pidevalt võppuma või lööma, korduvate löökidena, tuksetena tajutav olema, hrl tajutav ärevuse, pinge seisundis

pulsikell
[nimisõna, substantiiv]
randmele kinnitatav elektrooniline abivahend pulsi mõõtmiseks treeningu ajal

pulsikõver
[nimisõna, substantiiv]
pulsisageduse muutumist tähistav graafiline kõver

pulsilöök
[nimisõna, substantiiv]
üks pulssi moodustavatest tuksetest

pulsisagedus
[nimisõna, substantiiv]
südame pulsilöökide sagedus minutis (nt puhkeolekus 60–80 korda minutis)

pulsivöö
[nimisõna, substantiiv]
vööna keha ümber kinnitatav elektrooniline abivahend pulsi mõõtmiseks treeningu ajal

pulss
[nimisõna, substantiiv]
keha pinnal tukslemisena tuntav arterite rütmiline laienemine südame pumbatud vere toimel

pulssoksümeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade vere hapnikuga küllastatuse ja pulsisageduse mõõtmiseks läbi naha

pulst
[nimisõna, substantiiv]
vanunud karva-, sule-, villa-, vilditort või -tuust

pulsti
[määrsõna, adverb]
1. tuuste, torte sisaldavaks, vanunuks ja takku

2. pulstunud olekusse

pulstik
[nimisõna, substantiiv]
allaneelatud loomakarvadest või taimekiududest tekkinud moodustis looma maos või sooles

pulstikkits
[nimisõna, substantiiv]
suurte kõverate sarvedega sõraline Egeuse mere saarte, Edela-Aasia ja Kaukaasia mägialadel

pulstis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. tuuste, torte sisaldav, vanunud ja takkus

2. pulstunud olekus

pulstuma
[tegusõna, verb]
1. vanuma ja karva-, villa- vm tuuste või torte moodustama, pulsti(deks) minema

2. vanuma, pulstiks v pulsti minema

pult
[nimisõna, substantiiv]
1. käes hoitav hrl infrapunakiirega juhitav seade televiisori, muusikakeskuse vm seadme sisse, välja ja ümber lülitamiseks, seadme häälestamiseks vms

2. seade, millega saab kaugelt näiteks televiisorit või raadiot kontrollida ja seda sisse või välja lülitada

pultkatus
[nimisõna, substantiiv]
ühepoolse kaldega katus

pultšinell
[nimisõna, substantiiv]
1. koomiline, hrl küürakas pikaninaline tüüp Itaalia rahvakomöödias

2. itaalia rahvakomöödia [küürakas pikaninaline] tüüp

pulverisaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, millega mingit ainet peene pihuna, üliväikeste hajutatud osadena millegi peale, laiali levitatakse

2. seade

pulveriseerima
[tegusõna, verb]
mingit ainet peene pihuna, üliväikeste hajutatud osadena millegi peale, laiali levitama (hrl spetsiaalse seadme abil)

pulvärk
[nimisõna, substantiiv]
kerge konstruktsiooniga või ajutine rajatis paatide või väiksemate laevade sildumiseks

pumaaga
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, mis tõendab või kinnitab midagi (nt haridust, tõupuhtust, omandiõigust)

2. mingi dokument

pumat
[nimisõna, substantiiv]
kompvekitäidisena kasutatav suhkru, siirupi, vee ja maitseainete segu, mis on kuumutades tihendatud ja seejärel jahtunult vahustatud

pumatikomm
[nimisõna, substantiiv]
kompvek, mille täidiseks on pumat

pumatikompvek
[nimisõna, substantiiv]
kompvek, mille täidiseks on pumat

pumbajaam
[nimisõna, substantiiv]
pumpade ja muude seadmete kogum vee (vm vedeliku) teisaldamiseks mööda torustikku

pumbakaev
[nimisõna, substantiiv]
pumbaga kaev

pumbakamber
[nimisõna, substantiiv]
ruum, kus paikneb pump

pumbamaja
[nimisõna, substantiiv]
tsentraalseks veega varustamiseks ehitatud hoone, kus asub vastav seadmestik

pumi
[nimisõna, substantiiv]
terjerit meenutav keskmist kasvu karmi karvaga koer, kes algselt on aretatud karjakoeraks

pumm
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi löögi või lasu valju heli

pummeldama
[tegusõna, verb]
1. ohtralt alkoholi pruukima, pidutsedes purjutama

2. ohtralt alkoholi pruukima

3. pidutsedes purjutama

pummeldus
[nimisõna, substantiiv]
oleng, kus pruugitakse rohkesti alkohoolseid jooke

pummelung
[nimisõna, substantiiv]
oleng, kus pruugitakse rohkesti alkohoolseid jooke

pummelus
[nimisõna, substantiiv]
oleng, kus pruugitakse rohkesti alkohoolseid jooke

pump
[nimisõna, substantiiv]
imemise või surumise põhimõttel töötav seade vedeliku (ka puistmaterjali, gaasi) teisaldamiseks või täispuhutava eseme täitmiseks õhuga

pumpama
[tegusõna, verb]
pumba abil või kokkutõmbumise ja lõtvumise vahelduse toimel vedelikku, gaasi vm ainet kuhugi liikuma panema, ka midagi (nt rehvi, palli) õhuga täitma

Ühendtegusõnad: täis pumpama, täis pumpama, välja pumpamavälja pumpama

pumpamine
[nimisõna, substantiiv]
(jõuharjutus kätele:) korduv käte kõverdamine toenglamangus olles

pumpernikkel
[nimisõna, substantiiv]
piklik pruun piparkoogimaitseline küpsetis

pumpkaev
[nimisõna, substantiiv]
pumbaga kaev

pumpla
[nimisõna, substantiiv]
pumpade ja muude seadmete kogum vee (vm vedeliku) teisaldamiseks mööda torustikku

pumppihusti
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniliselt juhitav, pumbast ja pihustist koosnev seade kütuse sissepritsimiseks mootorisse

pumppudel
[nimisõna, substantiiv]
pumbaga varustatud pudel (nt vedelseebi jaoks)

pumppüss
[nimisõna, substantiiv]
sileraudne püss, mida laetakse ümber käsitsi pumpamist meenutava liigutusega (kasutatakse spordi, jahi või enesekaitse otstarbeks)

pumps
[nimisõna, substantiiv]
löögi, kukkumise vm tuhm heli

pumps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi tuhmi löögi, kukkumise vm heli

pumpsuma
[tegusõna, verb]
korduvalt ühetoonilisi tuhme helisid tekitama

pumpsutama
[tegusõna, verb]
soolegaasi välja laskma, pumpsu laskma

pumptermos
[nimisõna, substantiiv]
pumbaga varustatud (kohvi)termos

puna
[nimisõna, substantiiv]
1. (näo kohta:) punane-olek, (kerge) õhetus, loomulik punakas jume

2. näo punase värvuse, õhetuse kohta

puna-aara
[nimisõna, substantiiv]
suur värvikirev Kesk- ja Lõuna-Ameerika papagoi

punaapelsin
[nimisõna, substantiiv]
tumepunase viljalihaga apelsin

punaarmeelane
[nimisõna, substantiiv]
Punaarmees aastail 1918–1946 teeninud sõjaväelane

punagreip
[nimisõna, substantiiv]
punase viljalihaga greip

punahabe
[nimisõna, substantiiv]
punase habemega mees

puna-harksaba
[nimisõna, substantiiv]
rongasuurune pealt punapruun, altpoolt roostepruun röövlind

punahirv
[nimisõna, substantiiv]
suvel roostepruuni, talvel hallikaspruuni karvaga ja saba ümbritseva valge laiguga loom, väga levinud hirv

punahunt
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Kesk- ja Lõuna-Aasia mägimetsade punakarvaline hunt, arvatavasti hallhundi ja koioti hübriid

punahuul
[nimisõna, substantiiv]
punane, hrl punaseks värvitud huul

punailves
[nimisõna, substantiiv]
kodukassi meenutav Põhja-Ameerika punakaspruun tumedatähniline ilves

punaimpeerium
[nimisõna, substantiiv]
(kommunistliku suurriigi kohta)

punajalg
[nimisõna, substantiiv]
punaste jalgadega lind vm olend

punajalg-pistrik
[nimisõna, substantiiv]
hallika vöödilise sulestikuga, roostepunase noka, silmade ja jalgade ümbrusega lind

punajalg-sametpuravik
tammede all kasvav sametja hallikaspruuni kübara ja punaka jalaga söögiseen

punajalg-tilder
[nimisõna, substantiiv]
rannikul ja saartel pesitsev pikkade punaste jalgadega ning punase nokaga ja flööti meenutava häälitsusega lind

punajuukseline
[omadussõna, adjektiiv]
punaste juustega

punakaartlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kuulus Venemaal 1917. aasta Oktoobrirevolutsiooni eel bolševike toeks moodustatud Punakaarti

punakael-lagle
[nimisõna, substantiiv]
tundras pesitsev roostepruunide pea külgede ja rinnaesisega lind, Eestis haruldane läbirändaja

punakael-pütt
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruunide pea külgede ja rinnaesisega, silma ja noka vahelise kollaka laiguga lind

punakala
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi ookeanis elunev kullesetaoline kala

punakalt
[määrsõna, adverb]
punakana, veidi punaselt

punakas
[omadussõna, adjektiiv]
veidi punane, punase varjundiga

punakasakas
[nimisõna, substantiiv]
Punaarmeesse kuulunud kasakas

punakaskollane
[omadussõna, adjektiiv]
punaka varjundiga kollane

punakaslilla
[omadussõna, adjektiiv]
punaka varjundiga lilla

punakasoranž
[omadussõna, adjektiiv]
punaka varjundiga oranž

punakaspruun
[omadussõna, adjektiiv]
punaka varjundiga pruun

punakaste
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seenhaigus, mille tunnus on punakas hallitus (nt teraviljal, kartulil, sibulal, linal)

2. taimede seenhaigus

punakatk
[nimisõna, substantiiv]
(bolševismi või kommunismi, sellest lähtunud hävitustöö kohta)

punakhmeer
[nimisõna, substantiiv]
Kambodža punaste khmeeride liikumise (ja partei) liige, Pol Pothi režiimi toetaja

punakollane
[omadussõna, adjektiiv]
punane ja kollane

punakotkas
[nimisõna, substantiiv]
(Vene sõjalenduri või sõjalennuki kohta Teise maailmasõja ajal või ka hiljem)

punakuldne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuldse varjundiga punane

2. punane ja kuldne

punakurguke
[nimisõna, substantiiv]
roostepunase kurgualuse ja pugualaga värvuline

punakurk-kaur
[nimisõna, substantiiv]
pardist pisut suurem, tuhkhalli pea, pruunikashalli tähnilise sulestiku ja roostepunase kurgualusega lind

punakus
[nimisõna, substantiiv]
punakas-olek, punane varjund

punakusesus
[nimisõna, substantiiv]
veiste parasitaarhaiguse babesioosi rahvapärane nimetus, mis viitab kuse värvumisele punaseks

punakuub
[nimisõna, substantiiv]
punane kuub või mantel

punakuueline
[omadussõna, adjektiiv]
punase mantli, kuue või sulestikuga

punakõrv-ilukilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärit veekilpkonn, kellel on silmade taga erepunane laik, sagedane lemmikloom

punalaevastiklane
[nimisõna, substantiiv]
Punaarmee laevastikku kuulunud sõjaväelane

punalehik
[nimisõna, substantiiv]
helehallikaspruuni õhukese kübaraga hrl mittesöödav või mürgine seen

punalible
[nimisõna, substantiiv]
punane vererakk, mis kannab edasi hapnikku

punalilla
[omadussõna, adjektiiv]
punaka varjundiga lilla

punalipp
[nimisõna, substantiiv]
(kommunistliku režiimiga seostuv) punane lipp

punalutikas
[nimisõna, substantiiv]
punase-mustakirjaline lameda kehaga putukas, kes toitub taimede, eriti pärnade seemnetel

punama
[tegusõna, verb]
punasena või punakana paistma, punane või punakas olema

punaminevik
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajaga, tolleaegse kommunistliku parteiga seotud seigad, tolleaegsetel kõrgetel ametikohtadel töötamine

punamonument
[nimisõna, substantiiv]
mälestusmärk, mis tähistab teises maailmasõjas Nõukogude Liidu võitu, Nõukogude-aegset matmispaika või on muud moodi Nõukogude ajaga seotud

punamuld
[nimisõna, substantiiv]
1. lähistroopikas ja troopikas levinud punane ja punakaspruun huumusevaene muld, mis sisaldab rohkesti rauda ja alumiiniumi

2. rohkesti rauda ja alumiiniumi sisaldav muld

punamust
[omadussõna, adjektiiv]
punane ja must

punamädanik
[nimisõna, substantiiv]
taimede seenhaigus, mille korral lehed, juured vm muutuvad punakaks või pruuniks (nt maasikatel, okaspuudel)

punanahk
[nimisõna, substantiiv]
1. (indiaanlase kohta)

2. indiaanlane

punanahkne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl indiaanlasele omase) tõmmu nahavärvusega

2. punase nahaga

punand
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl umbrohuna kasvav peenelt sulgjate lehtede ja väikeste lillade õitega rohttaim

2. umbrohi

punane
[omadussõna, adjektiiv]
1. maasikate, vere värvi, spektris otsa peal oranži kõrval

2. maasikate, tomatite ja vere värvi

punanihe
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetkiirguse spektrijoonte nihkumine pikemate lainepikkuste ehk punase osa suunas (nt valgusallika eemaldumise tõttu)

punanina
[nimisõna, substantiiv]
(punase ninaga inimese, eriti alkohooliku kohta)

punanokk-vart
[nimisõna, substantiiv]
oranži pea, punase noka ja musta rinnaesisega veelind, Eestis eksikülaline

punanupp
[nimisõna, substantiiv]
1. niisketel niitudel ja võsastikes kasvav tumepunaste õienuttidega rohttaim, ka ilutaim

2. nuttõitega taim

punanurk
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude ajal:) ettevõttes vm asutuses parteipoliitiliseks tööks ja ajaviitmiseks sisustatud ruum

punapaju
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Eestis kasvav piklike lehtede ja punakate võrsetega põõsas või puu

punapalgeline
[omadussõna, adjektiiv]
punaste põskedega

punaparun
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidu aegse põllumajandusjuhi, nt kolhoosiesimehe või sovhoosidirektori kohta)

punapass
[nimisõna, substantiiv]
punast värvi kaantega pass (hrl Nõukogude Liidu passi kohta)

punapea
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. punaste juustega inimene

2. punaste juustega pea

3. punased juuksed

4. punasejuukseline

punapea-vart
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruuni pea ja kaelaga ning halli kehaga veelind, Eestis harv haudelind

punapeet
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav mustjas- kuni lillakaspunase jämenenud lihaka juurikaga rohttaim, hariliku peedi teisend

punapipar
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerikast pärinev maheda- või kibedamaitseliste kaunataoliste viljadega köögivilja- ja maitsetaim

punaprofessor
[nimisõna, substantiiv]
(kommunistlike või padusotsialistlike vaadetega õppejõu või teadlase kohta)

puna-punane
[omadussõna, adjektiiv]
väga punane

punapuravik
[nimisõna, substantiiv]
haabade läheduses kasvav oranž- või tellispunase kübaraga söögiseen

punapuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav punaka puiduga igihaljas lehtpuu või -põõsas

punapõletik
[nimisõna, substantiiv]
taimehaigus, mille puhul tekivad lehtedele, sibulale vm punased laigud (nt ratsuritähel)

punapõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
hele punakaspruun liivaste alade mardikas

punapõseline
[omadussõna, adjektiiv]
punaste põskedega

punapõsine
[omadussõna, adjektiiv]
punaste põskedega

punapõsk
[nimisõna, substantiiv]
punane põsk

punapõskne
[omadussõna, adjektiiv]
punaste põskedega

punapäine
[omadussõna, adjektiiv]
punakate juustega

punapäisus
[nimisõna, substantiiv]
punakate juustega olek

punarabedus
[nimisõna, substantiiv]
mõnede metallisulamite omadus kõrgel temperatuuril rabedaks muutuda

punarebane
[nimisõna, substantiiv]
1. punakaspruun, pika koheva saba, terava koonu ja kikkis kõrvadega loom

2. koera moodi metsloom, kellel on punane karv ja suur saba

punarind
[nimisõna, substantiiv]
roostepunase kurgualuse ja pugualaga värvuline

punaristlane
[nimisõna, substantiiv]
Punase Risti liige

punaroheline
[omadussõna, adjektiiv]
(maailmavaate kohta:) nii ökoloogilist kui ka vasakpoolset mõttelaadi pooldav

punaruske
[omadussõna, adjektiiv]
punakaspruun, pruunikaspunane

punasaba-troopikalind
[nimisõna, substantiiv]
valge sulestiku, erkpunase noka ja pikkade sama värvi sabasulgedega lind Vaiksel ja India ookeanil

punasavi
[nimisõna, substantiiv]
telliskivi värvi punakas savi, mida kasutatakse keraamikas ja kosmeetikas, Eestis levinud Lõuna-Eestis

punasekirjaline
[omadussõna, adjektiiv]
punase mustriga vm kaunistusega

punasekirju
[omadussõna, adjektiiv]
kirju, milles esineb või on ülekaalus punane värv

punaselapiline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl näo kohta:) punaste laikudega (nt ärritusest)

punaselehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile või sordile omaselt punaste lehtedega

punaselg-õgija
[nimisõna, substantiiv]
1. pika sabaga ja roostepunase seljaga, peamiselt putukatest toituv lind

2. värvuline

punaselt
[määrsõna, adverb]
punasena, punast värvi laiguna

punaseristiauto
[nimisõna, substantiiv]
kiirabiauto

punasesõstramoos
[nimisõna, substantiiv]
punastest sõstardest tehtud moos

punasesõstrapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
punaseid sõstraid kasvatav lehtpõõsas

punasevatimees
[nimisõna, substantiiv]
1. inimelamuis elav ja inimverest toituv lameda kehaga tiivutu parasiitputukas

2. väike lameda kehaga ja ilma tiibadeta putukas, kes elab elamutes ja toitub inimeste verest

punaseõieline
[omadussõna, adjektiiv]
punaste õitega

punasilmne
[omadussõna, adjektiiv]
punaste, punetavate silmadega

punasinine
[omadussõna, adjektiiv]
punane ja sinine

punastama
[tegusõna, verb]
näost äkki punaseks minema (nt häbist, piinlikkusest, heameelest)

punastuma
[tegusõna, verb]
näost äkki punaseks minema (nt häbist, piinlikkusest, heameelest)

punasus
[nimisõna, substantiiv]
punane-olek

punasõdur
[nimisõna, substantiiv]
Punaarmees vm kommunistlikes vägedes teeniv sõdur

punasärk
[nimisõna, substantiiv]
punast särki kandev inimene, hrl sportlane või sõdalane

punasärklane
[nimisõna, substantiiv]
punast särki kandev inimene, hrl sportlane või sõdalane

punasüdamik
[nimisõna, substantiiv]
mädanik, kus puit või mugul säilib kõvana

punatamm
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärinev sügisel punaseks tõmbuvate läikivate tumeroheliste lehtede ja tõrudega puu

punataud
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl sigade) äge nakkushaigus, mille puhul keha muutub punaselaiguliseks või üleni punaseks

2. [sigade] nakkushaigus

punatäht
[nimisõna, substantiiv]
punane viisnurk (kommunistliku režiimi sümbolina)

punatäppsihik
[nimisõna, substantiiv]
käsitulirelva sihik, mis näitab sihtmärgi peal punase valgusega täppi (mõeldud kiireteks laskudeks lähivõitluses)

punavanake
[nimisõna, substantiiv]
(vana, juhtival positsioonil olnud kommunisti kohta)

punaveresus
[nimisõna, substantiiv]
vere punaliblede ülemäärane rohkus

punaveteran
[nimisõna, substantiiv]
Teises maailmasõjas Nõukogude Liidu poolel võidelnud sõjaväelane

punavetikas
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond roosa, punase kuni violetse värvusega väga erineva suurusega süvamerevetikaid

punavoor
[nimisõna, substantiiv]
viljaveovoor riikliku normivilja viimiseks vastuvõtupunkti Nõukogude võimu algaastatel

punavus
[nimisõna, substantiiv]
taimede seenhaigus, mille korral lehed, juured vm muutuvad punakaks või pruuniks (nt maasikatel, okaspuudel)

punavõim
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude võimu, kommunistliku partei võimu kohta)

punaväelane
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväelane, kes kuulus aastail 1918–1946 tegutsenud Punaarmeesse

2. Nõukogude armeesse kuulunud sõjaväelane (alates 1946)

punavägi
[nimisõna, substantiiv]
Punaarmee või Nõukogude armee

punavärvik
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Vahemere maades kasvav punast värvainet andev taim

2. punast värvainet andev värvitaim

pund
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur kaalu- ja massiühik Põhja-Euroopas

pundar
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapäratu kogum hrl kokkupõimunud, -seotud vms pikki peenikesi asju

2. millegi sassis, segamini hunnik

3. kogum tihedalt asetsevaid v kokku seotud esemeid

pundis
hulgana koos, mitmekesi üheskoos

punduma
[tegusõna, verb]
1. (ainete, esemete kohta:) vee vm vedeliku või niiskuse imendumise tõttu paisuma

2. vedeliku v niiskuse imendumise tõttu paisuma

pune
[nimisõna, substantiiv]
hariliku puneme (kuivatatud) lehed maitseainena

punerdama
[tegusõna, verb]
punasena või punakana paistma, punane või punakas olema

punetama
[tegusõna, verb]
punasena või punakana paistma, punane või punakas olema

punetised
[nimisõna, substantiiv]
1. (laste) äge lööbega nakkushaigus

2. nakkushaigus

punetus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik, põletikuline punetamine, punetav olek (hrl naha kohta)

pung
[nimisõna, substantiiv]
(taimel:) hrl soomustega kaetud võsualge, millest areneb uus vars, leht või õis

pung
[nimisõna, substantiiv]
1. varasemaaegne ümara kujuga kotike raha hoidmiseks ja kaasas kandmiseks

2. (rahakoti kohta)

pungasoomus
[nimisõna, substantiiv]
taime punga ümbritsev ja kaitsev, sageli vaiguga kaetud lihakas leht (nt kastanil)

pungastama
[tegusõna, verb]
1. pookima taime lehekaenlas asuva pungaga (silmaga)

2. pungaga pookima

3. taime lehekaenlas asuva pungaga pookima

pungestama
[tegusõna, verb]
(kõvasti) pingutama, ponnistama, vaeva nägema

pungi
[määrsõna, adverb]
1. ümaralt paisunuks või paisutatuks

2. esiletungivasse olekusse

pungil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (millestki täidetuna) esile tungimas

2. ümaralt paisunud või paisutatud olekus

pungile
[määrsõna, adverb]
1. ümaralt paisunuks või paisutatuks

2. esiletungivasse olekusse

pungis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (millestki täidetuna) esile tungimas

2. ümaralt paisunud või paisutatud olekus

pungissilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
esiletungivate, pungis silmadega

pungissilmi
[määrsõna, adverb]
1. pikalt, ainiti (vahtides, jõllitades)

2. pungis silmadega

pungissilmne
[omadussõna, adjektiiv]
esiletungivate, pungis silmadega

pungitama
[tegusõna, verb]
1. (kehaosa kohta:) ümaralt suureks, esile ajama

2. ümaralt paisunud olema

pungituma
[tegusõna, verb]
paisununa või paisutatuna esile tungima

pungkapiteel
[nimisõna, substantiiv]
stiliseeritud pungadega kaunistatud karikkapiteel

pungsilm
[nimisõna, substantiiv]
pungis, pungitav silm

pungsilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
esiletungivate, pungis silmadega

pungsilmne
[omadussõna, adjektiiv]
esiletungivate, pungis silmadega

punguma
[tegusõna, verb]
1. pungi moodustama või kasvatama

2. punga minema

punik
[nimisõna, substantiiv]
1. punane lehm

2. punane lehm

punjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (veidi) punnis

2. punni meenutav, punnitaoline

3. punnis

4. veidi

5. punnitaoline

punk
[nimisõna, substantiiv]
1. 1970. aastatel Inglismaal alguse saanud subkultuur, mille protestivaimulised esindajad kandsid harjakujulisi soenguid

2. selle subkultuuriga seotud nähtus, nt punkmuusika

punkansambel
[nimisõna, substantiiv]
punkmuusikat esitav bänd

punkar
[nimisõna, substantiiv]
1. pungi, noorte protestivaimulise subkultuuri (harjakujulise soenguga) esindaja

2. punkmuusika või -luule harrastaja

punkarihari
[nimisõna, substantiiv]
peas harjana turri aetud juustega soeng

punkarisoeng
[nimisõna, substantiiv]
peas harjana turri aetud juustega soeng

punkarlus
[nimisõna, substantiiv]
punkariks olemine ja sellega seotu, ka vastav elustiil

punkbänd
[nimisõna, substantiiv]
punkmuusikat esitav bänd

punker
[nimisõna, substantiiv]
1. rajatis sõjaväljal inimeste ja relvade kaitseks vastase tule eest

2. salajane varjend

punkerdama
[tegusõna, verb]
(laeva kohta:) kütust võtma või teist laeva kütusega varustama

punkerkuivati
[nimisõna, substantiiv]
kuivati, kus vilja kuivatatakse spetsiaalsetes ventileeritavates punkrites

punkerlaev
[nimisõna, substantiiv]
laev, mis transpordib laevakütust ja varustab sellega teisi laevu

punklaulupidu
[nimisõna, substantiiv]
laulupidu, kus laulukoorid esitavad tuntud punklaule

punkluule
[nimisõna, substantiiv]
noorte elulaadi kajastav protestivaimuline rokkmuusika stiilis luule (kujunes 1970. aastail)

punkluuletaja
[nimisõna, substantiiv]
punkluulet viljelev luuletaja

punkmuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. pungi subkultuurile omane elektrikitarridel ja hrl ühiskonnakriitilistel laulutekstidel põhinev rokilik popmuusika

2. pungi subkultuurile omane rokilik popmuusika

punkrikaal
[nimisõna, substantiiv]
puhastamata ja kuivatamata vilja kaal

punkrilaev
[nimisõna, substantiiv]
laev, mis transpordib laevakütust ja varustab sellega teisi laevu

punk-rock
1. pungi subkultuurile omane elektrikitarridel ja hrl ühiskonnakriitilistel laulutekstidel põhinev rokilik popmuusika

2. pungi subkultuurile omane rokilik popmuusika

punkrokk
[nimisõna, substantiiv]
1. pungi subkultuurile omane elektrikitarridel ja hrl ühiskonnakriitilistel laulutekstidel põhinev rokilik popmuusika

2. pungi subkultuurile omane rokilik popmuusika

punksoeng
[nimisõna, substantiiv]
peas harjana turri aetud juustega soeng

punkt
[nimisõna, substantiiv]
täpikujuline graafiline märk

punkt
[määrsõna, adverb]
täpselt, punktipealt

punktaat
[nimisõna, substantiiv]
punkteerimisel saadav vedelik

punkteerima
[tegusõna, verb]
1. spetsiaalset õõnsat nõela kehaõõnde või kudedesse torkama (nt ravimi manustamiseks, koeproovi võtmiseks)

2. õõnesnõela kehaõõnde v kudedesse torkama

punktelamu
[nimisõna, substantiiv]
eraldi seisev ühe trepikojaga korruselamu

punkthaaval
[määrsõna, adverb]
1. üksikute asjaolude, punktide kaupa

2. üksikasjalikult, põhjalikult

3. üksikasjalikult, väga täpselt

punktiarvestus
[nimisõna, substantiiv]
1. punktide arvestamine (spordi)võistlustel

2. punktide arvestus

punktiir
[nimisõna, substantiiv]
joont asendav punktide või lühikeste kriipsude jada

punktiirjoon
[nimisõna, substantiiv]
joont asendav punktide või lühikeste kriipsude jada

punktikaotus
[nimisõna, substantiiv]
(poksis ja maadluses:) punktide vahest tulenev kaotus

punktikatse
[nimisõna, substantiiv]
(rallispordis:) hrl viimane kiiruskatse, mille esiviisik teenib lisapunkte

punktikoht
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlusel saavutatud koht, mille eest saab punkte

punktikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
(poksi- või maadlusvõistlustel:) punkte andev kohtunik

punktikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult punkti meenutav

punktiline
[omadussõna, adjektiiv]
(arvestus- või hindamisühiku kohta:) ühe punkti suurune, ühele punktile vastav

punktilisa
[nimisõna, substantiiv]
olemasolevatele lisanduvad punktid (võistlussarjas)

punktilöök
[nimisõna, substantiiv]
(võrkpallis, tennises:) löök, mis annab punkti või võimaluse punkti saamiseks

punktima
[tegusõna, verb]
detaile nende liitmisel üksikpunktides keevitama (punktkeevitusel)

punktimassaaž
[nimisõna, substantiiv]
(idamaine massaažimeetod:) bioloogiliselt aktiivsete punktide mõjutamine (sõrme)survega

punktine
[omadussõna, adjektiiv]
(arvestus- või hindamisühiku kohta:) ühe punkti suurune, ühele punktile vastav

punktipealne
[omadussõna, adjektiiv]
väga täpne

punktipealselt
[määrsõna, adverb]
täiesti täpselt, ilma kõrvalekaldumata

punktipealsus
[nimisõna, substantiiv]
(väga suur) täpsus

punktipealt
[määrsõna, adverb]
täiesti täpselt, ilma kõrvalekaldumata

punktisaak
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlustel, hindamisel vm saavutatud punktid kogumina

punktisumma
[nimisõna, substantiiv]
koguhulk, mis saadakse punktide liitmisel

punktisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
millegi hindamisel, jälgimisel kasutatav punktide vm mõõtühikute arvestus (nt võistlustel, katsetel)

punktitabel
[nimisõna, substantiiv]
punktiarvestuse tabel, mille põhjal selgub võistlejate lõplik paremusjärjestus

punktitasu
[nimisõna, substantiiv]
varemalt näitlejatele, lauljatele, pillimeestele või teistele artistidele ühekordse esinemise eest makstud tasu

punktitihedus
[nimisõna, substantiiv]
printeri, kuvari näitaja, mis väljendab kui tihedalt punktid prinditud pildil asetsevad

punktivahe
[nimisõna, substantiiv]
erinevus saavutatud punktides (spordivõistlusel vm konkurentsis)

punktivõit
[nimisõna, substantiiv]
(poksis ja maadluses:) punktide vahest tulenev võit

punktjoon
[nimisõna, substantiiv]
joont asendav punktide või lühikeste kriipsude jada

punktkeevitus
[nimisõna, substantiiv]
kontaktkeevitus, mille korral detailid liidetakse üksikpunktides, neid seal elekterkuumutuse ja survejõu abil plastselt deformeerides

punktkiri
[nimisõna, substantiiv]
reljeefsetest punktidest koosnev sõrmedega loetav kiri pimedatele

punktkoma
[nimisõna, substantiiv]
1. punktist ülal ja komast all koosnev kirjavahemärk (;)

2. eraldab loetelu rühmi või lausete osi (märk ;)

punktlaeng
[nimisõna, substantiiv]
laenguga keha või osake, millel puuduvad mõõtmed (nt laenguga elementaarosake)

punktmaja
[nimisõna, substantiiv]
eraldi seisev ühe trepikojaga korruselamu

punktmaneer
[nimisõna, substantiiv]
vasegravüüri tehnika, mille korral kujutise moodustavad trükiplaadil üksteise kõrvale löödud punktid

punktmass
[nimisõna, substantiiv]
(klassikalises mehaanikas:) füüsikalise keha mudel, mille puhul keha mass loetakse koondatuks ühte ruumipunkti

punktmutatsioon
[nimisõna, substantiiv]
muutus, mis toimub geeni kindlas punktis: üks nukleotiidipaar kas asendatakse, lisandub või langeb välja

punktmuusika
[nimisõna, substantiiv]
seeriamuusika, milles heliridade üksikhelid või motiivid esitatakse eri muusikariistadel, erisuguse kõlatugevuse ja -värvinguga ning vahelduvas helikõrguses

punkt-punktilt
[määrsõna, adverb]
1. üksikute asjaolude, punktide kaupa

2. üksikasjalikult, põhjalikult

3. üksikasjalikult, väga täpselt

punktreostus
[nimisõna, substantiiv]
ühest kindla asukohaga saasteallikast (nt tööstusettevõttest, loomafarmist) lähtuv keskkonnareostus

punktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalse õõnsa nõela torkamine kehaõõnde või kudedesse (nt vedeliku eemaldamiseks, ravimi manustamiseks või koeproovi võtmiseks)

2. õõnesnõela torkamine kehaõõnde v kudedesse

punktsiooninõel
[nimisõna, substantiiv]
punktsioonil kasutatav õõnesnõel (nt kehaõõnest või koest vedeliku eemaldamiseks või ravimi manustamiseks)

punktuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
väga täpne

punktuaalsus
[nimisõna, substantiiv]
(väga suur) täpsus

punktuatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kirjavahemärkide tarvitamine

punktvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
ruumi kohtvalgusti

punktvalgustus
[nimisõna, substantiiv]
ruumi kohtvalgustus

punn
[nimisõna, substantiiv]
punetav, põletikuline muhuke nahal (nt vistrik) või limaskestal

punn
[nimisõna, substantiiv]
laua või prussi servas olev hari, mis vastab teise laua või prussi servas olevale soonele ning mis koos võimaldavad laudu või prusse külgepidi tihedalt ühendada

punnhöövel
[nimisõna, substantiiv]
höövel, mida kasutatakse laua või prussi servas oleva harja ehk sulundi hööveldamiseks

punni
[määrsõna, adverb]
1. ümaralt paisunuks või paisutatuks

2. esiletungivasse olekusse

punnima
[tegusõna, verb]
(kõvasti) pingutama, midagi suure pingutusega tegema

Ühendtegusõnad: vastu punnimavastu punnima

punnima
[tegusõna, verb]
laudu või prusse külgepidi soonte ja soonde käivate punnidega ühendama

Ühendtegusõnad: vastu punnimavastu punnima

punnis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (millestki täidetuna) esile tungimas

2. ümaralt paisunud või paisutatud olekus

punniskõhuline
[omadussõna, adjektiiv]
punnis kõhuga

punnispõseline
[omadussõna, adjektiiv]
punnis põskedega

punnispõskne
[omadussõna, adjektiiv]
punnis põskedega

punnissilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
esiletungivate, pungis silmadega

punnissilmne
[omadussõna, adjektiiv]
esiletungivate, pungis silmadega

punnitama
[tegusõna, verb]
(kõvasti) pingutama, midagi suure pingutusega tegema

punnitatud
[omadussõna, adjektiiv]
ebaloomulikuna, ülearu pingutatuna mõjuv

punnitatult
[määrsõna, adverb]
pingutatult, ebaloomulikult

punnitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva pingutus, suur vaevanägemine, ponnistus

2. miski suure pingutusega tehtu (mis siiski ülearu hästi pole õnnestunud)

punnivinn
[nimisõna, substantiiv]
1. korgisse keeratav riist pudelitelt korkide eemaldamiseks

2. vahend, mis keeratakse korgi sisse, et see pudelilt eemaldada

punnkõht
[nimisõna, substantiiv]
punnis, ümar kõht

punnkõhuline
[omadussõna, adjektiiv]
punnis kõhuga

punnlaud
[nimisõna, substantiiv]
laud, mille servas on õhem osa, mis käib teise laua soonde

punnpaabu
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese jämeda nokaga väike jässakas lind (isaslinnul on keha alapool punane)

2. punase kõhuga väike lind

punnpealased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond suhteliselt suurepealisi päevaliblikaid

punnpõseline
[omadussõna, adjektiiv]
punnis põskedega

punnpõsine
[omadussõna, adjektiiv]
punnis põskedega

punnpõsk
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune, punnis põsk

punnpõskne
[omadussõna, adjektiiv]
punnis põskedega

punnseis
[nimisõna, substantiiv]
1. seis, kus kumbki pool ei anna järele

2. (justkui) väljapääsuta olukord

punnsilm
[nimisõna, substantiiv]
punnis silm

punnsilmne
[omadussõna, adjektiiv]
esiletungivate, pungis silmadega

punnsilmsus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, kus inimese silmamuna on ebanormaalselt väljapoole surutud

punnsuutäis
[nimisõna, substantiiv]
suur suutäis või suur kogus (hrl alkoholi)

punntigu
[nimisõna, substantiiv]
teatud tigu põhjapoolkera mageveekogudes

punnu
[nimisõna, substantiiv]
1. kõht, kõhuke

2. kõht

punnvõrr
[nimisõna, substantiiv]
abimootoriga jalgratas või mopeed

punsliõli
[nimisõna, substantiiv]
apteekri segatud kibeka maitsega tervistav naps, tuntud Oskar Lutsu loomingust

punsu
[nimisõna, substantiiv]
väike vaadikujuline õlle-, veini- vm alkoholinõu

punsuma
[tegusõna, verb]
1. (kehaosade, kudede kohta:) paistetama, tursuma, paisudes esile tungima

2. paistetama, tursuma

punš
[nimisõna, substantiiv]
1. rummi, piiritust vm kanget alkoholi, kuuma teed, suhkrut ja lisandeid sisaldav segujook

2. kuum alkohoolne segujook

punt
[nimisõna, substantiiv]
kokkuseotud (korratu) kogum ühetaolisi asju, tihe, põimunud pundar (nt taimevarsi, karvu)

puntis
[määrsõna, adverb]
hulgana koos, mitmekesi üheskoos

puntratants
[nimisõna, substantiiv]
puntras tantsimine

punts
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline tööriist mustrimotiivi tagumiseks puu, metalli või naha pinnasse, et tõsta esile kaunistust

puntsima
[tegusõna, verb]
pinnale mustrit sisse taguma spetsiaalse tööriista ehk puntsi abil

punu
[nimisõna, substantiiv]
(esile ulatuv) kõht

punu
[nimisõna, substantiiv]
1. punane veis (hrl härg)

2. punane veis, hrl härg

punuja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes midagi kokku põimib

punuma
[tegusõna, verb]
1. pikka ning painduvat materjali põimides, teatud järjekorras risti üksteise vahelt, pealt, alt läbi pistes midagi valmistama

2. midagi kuhugi sisse põimima

3. põimima

punuma
[tegusõna, verb]
1. kiiresti jooksma

2. joostes põgenema

3. kiiresti jooksma, liduma, plagama

4. jalga laskma, põgenema

punumine
[nimisõna, substantiiv]
millegi omavahel läbi või kuhugi sisse põimimine

punumistehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. esemete valmistamine punumise teel

2. punumise viis

punupats
[nimisõna, substantiiv]
kolmest juuksesalgust punutud pats

punuspiste
[nimisõna, substantiiv]
mähkpistega sarnanev reljeefne kaunistuspiste, mida kasutakse nt nimetähtede tikkimisel

punutis
[nimisõna, substantiiv]
1. vitstest, taimevartest, lõngadest vms punutud ese või kaunistus

2. juuksesalkudest punutu

3. miski punutu

pupe
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese kujuga mänguasi

2. selline teatritegemise vahend

3. (võrdlustes ilusa välimuse kohta)

puperdama
[tegusõna, verb]
1. (südame kohta:) hrl ärritusest, pingutusest väga kiiresti ja tugevalt, ka ebaühtlaselt tuksuma

2. (lindude kohta:) paigallennul tiibadega vehkima

pupill
[nimisõna, substantiiv]
1. silma vikerkesta keskel paiknev ava, mis reguleerib silma sattuva valguse hulka

2. pupill

pupp
[nimisõna, substantiiv]
pardast pardani ulatuv kõrgendatud tekiehitis laeva ahtris

pup-pup-pup
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vaikset, summutatud naeru

pupsik
[nimisõna, substantiiv]
1. ettur malemängus

2. (vähetähtsa või tähtsusetu isiku kohta)

pupsuma
[tegusõna, verb]
(kinnise suuga) katkendlikku summutatud häält tegema (hrl naermisel)

pupujuku
[nimisõna, substantiiv]
1. (helliku, saamatu inimese kohta)

2. hellik

3. saamatu inimene

pura
[nimisõna, substantiiv]
booriühend, mida kasutatakse nt klaasi- ja keraamikatööstuses

puraana
[nimisõna, substantiiv]
(hinduismis:) pärimuslik püha tekst

purakas
[omadussõna, adjektiiv]
suur ja tugev

purask
[nimisõna, substantiiv]
suur peitel

purask
[nimisõna, substantiiv]
paharet, kurat

puravik
[nimisõna, substantiiv]
1. jässaka jalaga lihakas (söögi)seen, mille kübara alumisel küljel on pehme torukestekiht

2. söödav seen, millel on paks valge jalg ja pruun kübar

purd
[nimisõna, substantiiv]
1. murenemise või purunemise saadus

2. murenemise ja purunemise saadus

purdkivim
[nimisõna, substantiiv]
mineraalide ja kivimite murenenud osadest või vulkaanilise klaasi kildudest koosnev kivim (nt liivakivi)

purdne
[omadussõna, adjektiiv]
murenemise või purunemisega seotud

purdosake
[nimisõna, substantiiv]
kivimite murenemisel tekkiv aineosake, nt liivatera

purdsete
[nimisõna, substantiiv]
kivimite murenemisel tekkiv pude sete, nt liiv või kruus

pureja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
selline (loom), kes hammustab

purelema
[tegusõna, verb]
(hrl koerte kohta:) hammastega üksteist kiskuma, nõnda kisklema

purema
[tegusõna, verb]
hammustades viga, häda tegema

Ühendtegusõnad: läbi puremaläbi purema

puretama
[tegusõna, verb]
(koertel) kedagi pureda laskma, (koeri) kallale ässitama

purgaa
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev lumetorm Venemaa põhja- ja idapiirkonnas

2. tugev lumetorm

purgatoorium
[nimisõna, substantiiv]
katoliku kiriku õpetuse kohaselt inimese hinge surmajärgne seisund ja paik, milles enne viimset kohtumõistmist toimub hinge lõplik puhastamine ja ajalikust patukaristusest vabanemine

purgeen
[nimisõna, substantiiv]
1. kunagine kõhulahtisti, mille toimeaineks oli fenoolftaleiin

2. teat lahtisti

purgiavaja
[nimisõna, substantiiv]
riist purgi avamiseks

purgike
[nimisõna, substantiiv]
väike purk

purgima
[tegusõna, verb]
heitvett välja pumpama, ära vedama ning selleks ettenähtud kohta välja laskma

purgimiskoht
[nimisõna, substantiiv]
heitvee väljalaskmiseks ettenähtud koht

purgistama
[tegusõna, verb]
hoidist purki panema

purgisupp
[nimisõna, substantiiv]
1. purki konserveeritud segu supi valmistamiseks

2. sellest valmistatud supp

purgitäis
[nimisõna, substantiiv]
purki täitev kogus (toitu, jooki vm)

purgiõlu
[nimisõna, substantiiv]
purki villitud õlu

puri
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest vm püstpind, mis masti külge kinnitatuna püüab tuult ja paneb purjeka, purjelaua vm tuule jõul liikuma

2. tuulepüüdur veesõidukil, tuulikul

purihammas
[nimisõna, substantiiv]
lõualuu tagasosas asuv eriti tugev hammas toidu purustamiseks ja mälumiseks

puriin
[nimisõna, substantiiv]
1. lämmastikku sisaldav värvuseta kristalne ühend, mille ainevahetuse käigus tekib organismis kusihape

2. lämmastikku sisaldav orgaaniline ühend

purikala
[nimisõna, substantiiv]
väga suure purjekujulise seljauimega kala Vaikses ookeanis

purikart
[nimisõna, substantiiv]
kolmerattaline masti ja purjega kart maapurjetamiseks

purikas
[nimisõna, substantiiv]
1. jääpurikas

2. muu ülalt nõrguva vee kristalliseerumisel tekkinud koonusjas moodustis

purikatus
[nimisõna, substantiiv]
purje materjalist vm purje meenutav varikatus

purilane
[nimisõna, substantiiv]
avaookeani meduusilaadne loom, kelle keha ülaküljel paikneb kõrge kolmnurkse purje sarnane jätke

purilend
[nimisõna, substantiiv]
1. purilennukiga lendamine, kasutades tõusvaid õhuvoolusid

2. purilennusport

purilendama
[tegusõna, verb]
purilennukiga lendama

purilendur
[nimisõna, substantiiv]
1. purilendu harrastav inimene

2. purilennusportlane

purilennuk
[nimisõna, substantiiv]
õhust raskem mootorita õhusõiduk, mille lendamist võimaldab lauglemisel tiiva tekitatav tõstejõud

purilennundus
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala, mis hõlmab purilennukiga lendamist

purilennusport
[nimisõna, substantiiv]
purilennukiga lendamine spordialana

purilennusportlane
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes tegeleb purilendamisega

purim
[nimisõna, substantiiv]
juutide kevadine rõõmupüha, millega tähistatakse Pärsia juutide hävingust pääsemist 4. sajandil eKr

purin
[nimisõna, substantiiv]
gaaside või vedela aine väljumise puhanguline vibreeriv heli

purisema
[tegusõna, verb]
puhangulist vibreerivat vähekõlavat heli kuuldavale tooma

purism
[nimisõna, substantiiv]
1. võõrsõnade ja muude keeleliste võõrapärasuste tõrjumine, nende asendamine omakeelsete vahenditega

2. puhtusetaotlus

purist
[nimisõna, substantiiv]
purismi pooldaja

puristama
[tegusõna, verb]
õhku või vedelikku huuli või mokki vibreerima pannes häälekalt suust välja puhuma

purisuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
purjest ja libisevast alusest koosneva spordivahendiga jääl või lumel sõitmine

purisuusk
[nimisõna, substantiiv]
purjest ja libisevast alusest koosnev spordivahend, millega sõidetakse jääl või lumel

puritaan
[nimisõna, substantiiv]
1. (16.–17. sajandi Inglismaal:) anglikaani kiriku puhastamist ja ranget usulist elukorraldust taotleva protestantliku usuvoolu esindaja

2. protestantliku usulahu liige Inglismaal

puritaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. (16.–17. sajandi Inglismaal:) anglikaani kiriku puhastamist ja ranget usulist elukorraldust taotleva protestantliku usuvoolu esindaja

2. protestantliku usulahu liige Inglismaal

puritaanlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. usuliselt ja kõlbeliselt väga (või liialdatult) range

2. vähenõudlik, askeetlik

puritaanlikkus
[nimisõna, substantiiv]
usuliselt ja kõlbeliselt väga (või liialdatult) range hoiak

puritaanlus
[nimisõna, substantiiv]
usuliselt ja kõlbeliselt väga (või liialdatult) range hoiak

puritaanne
[omadussõna, adjektiiv]
1. usuliselt ja kõlbeliselt väga (või liialdatult) range

2. vähenõudlik, askeetlik

puritanism
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegsete Inglise puritaanide range usulise elukorralduse taotlus

2. (liialdatud) usuline või kõlbeline rangus

puritiib
[nimisõna, substantiiv]
lihtne õhusõiduk, mis koosneb toruraamist, kolmnurksest tiivast ja lendaja rakmeist

purivõlv
[nimisõna, substantiiv]
kummis purje meenutav võlv

purjakil
[määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

purjakile
[määrsõna, adverb]
1. (kergelt) purju

2. purju

purjeilm
[nimisõna, substantiiv]
soodus ilm purjetamiseks

purjejaht
[nimisõna, substantiiv]
1. purje(de) abil liikuv jaht

2. purjepaat

purjekangas
[nimisõna, substantiiv]
tugev kangas, millest puri on tehtud

purjekas
[nimisõna, substantiiv]
purjede abil liikuv veesõiduk, eeskätt purjelaev või purjejaht

purjeking
[nimisõna, substantiiv]
madala kummist tallaga mokassiinilaadne king, mille ülemist serva läbib nahknöör

purjekinnas
[nimisõna, substantiiv]
endisajal purje õmblemisel kätte tõmmatud kinnas, millel on ava pöidla jaoks ja peopesa kohal metallplaat nõela surumiseks läbi riide

purjelaev
[nimisõna, substantiiv]
purje(de) abil liikuv laev

purjelaevandus
[nimisõna, substantiiv]
purjelaevade kasutamine

purjelaevastik
[nimisõna, substantiiv]
mingi riigi, piirkonna purjelaevade kogum

purjelauasõit
[nimisõna, substantiiv]
purjelauaga sõitmine

purjelauasõitja
[nimisõna, substantiiv]
1. purjelaual sõitja

2. purjelauasõiduga tegelev sportlane

3. purjelaual purjetaja

purjelauavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
purjelauasõidus peetav võistlus

purjelaud
[nimisõna, substantiiv]
1. masti, poomi ja purjega veesõiduvahend, millel sõidetakse seistes ja purje asendit tuule suunas muutes

2. spordivahend

purjelaudur
[nimisõna, substantiiv]
1. purjelaual sõitja

2. purjelauasõiduga tegelev sportlane

3. purjelaual purjetaja

purjeliik
[nimisõna, substantiiv]
1. purje serv, mis on hrl köie või trossiga (liigiga) tugevdatud

2. purje serva tugevdav köis

purjelina
[nimisõna, substantiiv]
purjeks olev riie, (paanidest kokku õmmeldud) puri

purjemeister
[nimisõna, substantiiv]
laevapurjede valmistaja

purjeniit
[nimisõna, substantiiv]
peenike tugev nöör purjede ja purjeriidest esemete õmblemiseks

purjenõel
[nimisõna, substantiiv]
kolmetahulise esiosaga sirge nõel purjede ja purjeriidest esemete õmblemiseks

purjenöör
[nimisõna, substantiiv]
purjede kinnitamise nöör

purjepaat
[nimisõna, substantiiv]
1. purje(de) abil liikuv paat

2. purjejaht

purjepea
[nimisõna, substantiiv]
tugevdav kolmnurk purje topinurgas

purjepind
[nimisõna, substantiiv]
purjelaeva purje või korraga kantavate purjede pindala

purjeregatt
[nimisõna, substantiiv]
jahtidel purjetamises peetav võistlus

purjeriie
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev tihe riie purjede vm valmistamiseks

2. tugev tihe riie purjede ja muu valmistamiseks

purjeräbal
[nimisõna, substantiiv]
räbaldunud puri

purjes
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(tähistab olukorda, kus purjed on heisatud)

purjesoot
[nimisõna, substantiiv]
1. tross või tali purje tuulde seadmiseks

2. nöör v tross purje seadmiseks

purjespordikeskus
[nimisõna, substantiiv]
spordikompleks koos sadamaga purjespordi harrastamiseks ja võistluste pidamiseks

purjespordivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
jahtidel purjetamises peetav võistlus

purjesport
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis hõlmab võistlemist jahtidel ja purjelaual ning võistluseta sõitu avamerejahtidel

purjestama
[tegusõna, verb]
purjedega varustama

purjestus
[nimisõna, substantiiv]
1. purjelaeva peelte ja purjede paigutus (nt põiki või piki laeva), millest oleneb laevatüüp

2. purjede kogum, mida purjekas võib korraga kanda

purjesõit
[nimisõna, substantiiv]
purjekaga, purjedega sõit

purjetaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes purjekaga sõidab või võistleb

purjetama
[tegusõna, verb]
1. purjekaga sõitma või võistlema

2. purje(de) abil liikuma

purjetamine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis hõlmab võistlemist jahtidel ja purjelaual ning võistluseta sõitu avamerejahtidel

purjetamisvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
jahtidel purjetamises peetav võistlus

purjetegija
[nimisõna, substantiiv]
purjede valmistaja

purjetus
[nimisõna, substantiiv]
purjesõit vm purjetamisega seotud tegevus

purjetähis
[nimisõna, substantiiv]
purjel olev tähis, mis koosneb jahiklassi embleemist, riigitähisest (nt EST) ja numbritest

purjevall
[nimisõna, substantiiv]
nöör või tross purje ülestõmbamiseks

purjeõmbleja
[nimisõna, substantiiv]
purjede valmistaja

purju
[määrsõna, adverb]
1. alkoholijoobesse, ebakainesse olekusse

2. selliseks, et ei suuda joodud alkoholi tõttu enam selgelt mõelda või rääkida

purjukvastne
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne limuse vabalt ujuv vastne, kes on varustatud purjetaolise ripsmelise elundiga

2. limuse vastne, millel on purjetaoline elund

purjus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. alkoholijoobes, alkoholi tarvitanud olekus

2. selline, kes on joonud nii palju alkoholi, et ei suuda enam selgelt mõelda või rääkida

purjuspäi
[määrsõna, adverb]
1. joobnud olekus, purjus olles

2. joobnud olekus

purjuspäine
[omadussõna, adjektiiv]
purjusolekus esinev, juhtuv või sooritatav

purjutama
[tegusõna, verb]
(ohtralt, kanget) alkoholi jooma, viina võtma

purk
[nimisõna, substantiiv]
1. laia suuga silindriline anum nt pakendina või säilitusnõuna (ka koos sisuga)

2. klaasist (või plekist) nõu toidu või joogi jaoks

purpur
[nimisõna, substantiiv]
lillaka varjundiga punane värvus

purpurbakterid
[nimisõna, substantiiv]
(väävliringes osalevad) purpursed, punased või pruunid bakterid

purpurhaigur
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruuni sulestikuga, pika kaela, väikese peaga ja pika kahvlikujulise kuklatutiga lind, Eestis eksikülaline

purpuriin
[nimisõna, substantiiv]
1. punakas värvaine, mida looduslikult saadakse punavärviku juurtest ning mida on kasutatud vaipade ja kangaste värvimiseks

2. punane värvaine

purpurikarva
[omadussõna, adjektiiv]
1. lillaka varjundiga punane

2. purpurivärviline

purpuriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. lillaka varjundiga punane

2. purpurivärviline

purpurjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lillaka varjundiga punane

2. purpurivärviline

purpurlilla
[omadussõna, adjektiiv]
punaka varjundiga lilla

purpurmantel
[nimisõna, substantiiv]
1. lillakaspunasest riidest mantel, hrl monarhi võimu tunnuseseme või Kristuse sümbolina

2. purpurpunane ülikumantel

purpurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lillaka varjundiga punane

2. purpurivärviline

purpurpunane
[omadussõna, adjektiiv]
1. lillaka varjundiga punane

2. purpurivärviline

purpurrüü
[nimisõna, substantiiv]
1. (purpuriga värvitud) lillakaspunane hinnaline maani keep või mantel (nt vaimulikul, ülikul)

2. purpurpunane hinnaline ülikurüü

purpursinine
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka varjundiga sinine

purpurtigu
[nimisõna, substantiiv]
tigu, kelle kehavedelik sisaldab purpurit, mida on kasutataud kanga värvimiseks

purpurvärv
[nimisõna, substantiiv]
purpur värvainena

purre
[nimisõna, substantiiv]
kitsas kerge sild jalgsi üleminekuks

pursatama
[tegusõna, verb]
1. (naeru, nuttu) äkitselt valla päästma

2. äkki, ägedalt midagi (välja) ütlema

purse
[nimisõna, substantiiv]
aine(se) plahvatuslik väljapaiskumine (nt vulkaanist)

purser
[nimisõna, substantiiv]
laeva või lennuki teenindava meeskonna ülem, kes allub hrl otse kaptenile

purskama
[tegusõna, verb]
1. midagi suure jõu ja hooga välja paiskama, endast eemale heitma

2. suure jõu ja hooga (joana) välja paiskuma

Ühendtegusõnad: välja purskamavälja purskama

purskeaines
[nimisõna, substantiiv]
maakoorest purskav või purskunud aine

purskeallikas
[nimisõna, substantiiv]
1. perioodiliselt purskav kuumaveeallikas

2. kuumaveeallikas

purskejuha
[nimisõna, substantiiv]
eesnääret läbiv juha, mille kaudu sperma paiskub kusitisse

purskekivim
[nimisõna, substantiiv]
vulkaanipurske tagajärjel maapinnale kuhjunud tardunud laava

purskeline
[omadussõna, adjektiiv]
pursetena, äkiliste ja ägedate hoogudena esinev

purskematerjal
[nimisõna, substantiiv]
maakoorest purskav või purskunud aine

purskenafta
[nimisõna, substantiiv]
maakoorest purskav või purskunud nafta

purskeperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mil vulkaan purskab

purskesaadus
[nimisõna, substantiiv]
vulkaanipurskel eralduv aines (laava, tuhk, kivid vms)

purskkaev
[nimisõna, substantiiv]
1. kaunistav rajatis, millest purskab ühest või mitmest avast veejuga

2. kaunistav ehitis või kuju, mille seest tuleb suure survega vett õhku

purskuma
[tegusõna, verb]
suure jõu ja hooga (välja) paiskuma, joa või jugadena välja lendama

purssima
[tegusõna, verb]
1. võõrast keelt selle puuduliku oskamise tõttu vaevaliselt, vigaselt rääkima

2. mingit keelt viletsalt, vigaselt rääkima

pursui
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja jõukama rahvakihi esindaja, kodanlane

2. rahakas inimene, rahajõmm

pursuika
[nimisõna, substantiiv]
väike metallahi

purtsama
[tegusõna, verb]
(ainetega seoses:) äkki, korraks purskuma või purskama

purtsatama
[tegusõna, verb]
ägedalt, äkki midagi (välja) ütlema

purtsatus
[nimisõna, substantiiv]
äkiline, äge väljaütlemine või arvamuseavaldus

puru
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi aine peenikesed osakesed või tükid (hrl jäätmena), peenike praht

2. kübe, väga väike osake

3. mingi aine (tavaliselt toidu) väiksed osad

puru
[määrsõna, adverb]
katki, purunenud või purunenuks

puru
täiel määral, täiesti, läbinisti

purualasti
[määrsõna, adverb]
täiesti alasti, ühegi riidehilbuta, täiesti ilma riieteta

puruhaige
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti haige

puruhall
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti, üleni hall

purujas
[omadussõna, adjektiiv]
purutaoline, kergesti murenev (nt taigna kohta)

purujommi
[määrsõna, adverb]
1. väga, täiesti purju

2. väga purju

purujommis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
väga purjus, täiesti purjus

purujutt
[nimisõna, substantiiv]
(kiire liikumise, ägeda tegutsemise kohta)

purukaine
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti, absoluutselt kaine

purukala
[nimisõna, substantiiv]
kalamajanduslikult väheväärtuslik kala

purukate
[nimisõna, substantiiv]
võist, suhkrust ja jahust valmistatud purutaoline kate koogil või ka magustoidul

puruke
[nimisõna, substantiiv]
väike (toidu)raasuke

purukook
[nimisõna, substantiiv]
muretaignakook, millel on võist, suhkrust ja jahust valmistatud purutaoline kate

puruks
[määrsõna, adverb]
paljudeks (väikesteks) tükkideks või kildudeks, täiesti katki, sodiks

purukuiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga kuiv, täiesti ilma niiskuseta või vedelikuta

2. väga kuiv, niiskuseta

purulaisk
[omadussõna, adjektiiv]
väga, täiesti laisk

purulentne
[omadussõna, adjektiiv]
mäda sisaldav või eritav, sellega iseloomustuv

puruloll
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti, läbini loll

purune
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingi aine puruga koos, mingit puru täis

2. puruga koos

purunema
[tegusõna, verb]
1. löögi, surve vm füüsikalise teguri mõjul tükkideks lagunema, katki minema

2. tükkideks, katki minema

purunematu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis (kergesti) ei purune

2. mitte [kergesti] purunev

purunemiskindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis (kergesti) ei purune

2. mitte [kergesti] purunev

purunoor
[omadussõna, adjektiiv]
vanuselt väga noor

purupaljalt
[määrsõna, adverb]
täiesti alasti, ühegi riidehilbuta, täiesti ilma riieteta

purupaljas
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti rahatu või varatu

purupurju
[määrsõna, adverb]
1. väga, täiesti purju

2. väga purju

purupurjus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
väga purjus, täiesti purjus

pururikas
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt rikas

pururumal
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt rumal

purustaja
[nimisõna, substantiiv]
midagi lõhkuv, purustav inimene

purustama
[tegusõna, verb]
1. füüsilise jõuga tükkideks lõhkuma, lõhkudes hävitama

2. hävitama

purustatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on purustatud, purustades hävitatud

purustatult
[määrsõna, adverb]
(ainete kohta:) väikesteks osadeks tükeldatuna

purusti
[nimisõna, substantiiv]
mingit materjali või jäätmeid purustav seade või masin

purustus
[nimisõna, substantiiv]
kahjustus, mis väljendub lõhutud või hävinud ehitistes, rajatistes vms

purustusjõud
[nimisõna, substantiiv]
hävitav, purustav jõud, suutlikkus midagi hävitada või purustada

puruša
[nimisõna, substantiiv]
hinduismi mütoloogias esimene inimene (ürgmees), kelle ohverdamisest tekkis kogu maailm

purutee
[nimisõna, substantiiv]
1. teepuruna müüdav tee, puistetee

2. sellest valmistatud jook

puruvaene
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt vaene

puruvana
[nimisõna, substantiiv]
ehmestiivalise putuka vastse rahvapärane nimetus

puruvanake
[nimisõna, substantiiv]
ehmestiivalise putuka vastse rahvapärane nimetus

puruvigane
[omadussõna, adjektiiv]
väga paljude (sisuliste) vigadega, täiesti vigane

puruvihane
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt vihane

pusa
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnise kaelusega trikoodžemper

2. [puuvillane] kinnise kaelusega džemper

3. sportlik kampsun, millel on sageli kapuuts

pusa
[nimisõna, substantiiv]
1. sassis koht juustes või karvades

2. millegi sassis pundar või korratu kogum, mingi sasine moodustis

pusakleit
[nimisõna, substantiiv]
dressipluusi meenutav ja tavaliselt poolde säärde ulatuv kleit

pusanok
[nimisõna, substantiiv]
1. heeringataoline parvekala Kaspia meres

2. heeringlane

pusar
[nimisõna, substantiiv]
varasemaaegne ümara kujuga kotike raha hoidmiseks ja kaasas kandmiseks

pusas
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(sas(s)is, segamini, puntras olekuga seoses)

puselema
[tegusõna, verb]
(vastastikku) nügima või rüselema, tõuklema

puserdama
[tegusõna, verb]
1. pigistama ja väänama, kokku surudes muljuma

2. pigistades väänama

3. muljuma, mudima

4. kokku suruma

puserik
[nimisõna, substantiiv]
miski korrapäratult, tihedalt ja risti-rästi asetsev

puseriti
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (hammaste asetuse kohta:) eri suundades viltu, mitte (tiheda) sirge reana

2. risti-rästi, läbipõimunult

push-up
[omadussõna, adjektiiv]
(rinnahoidja kohta:) rindu tõstva disainiga

pusima
[tegusõna, verb]
1. midagi vaevaga, hrl kohmakalt, oskamatult ja aega nõudvalt, kuid visalt tegema

2. kõvasti vaeva nähes tegutsema

3. midagi vaevaga, kuid visalt tegema

puskama
[tegusõna, verb]
sarvedega (vigaseks) torkama või tõukama

puskar
[nimisõna, substantiiv]
kodustes tingimustes valmistatud viin

puskariajaja
[nimisõna, substantiiv]
koduste vahenditega viina valmistaja

puskariajamine
[nimisõna, substantiiv]
koduste vahenditega viina (puskari) valmistamine

puskariaparaat
[nimisõna, substantiiv]
puskari valmistamise seade

puskaritorud
[nimisõna, substantiiv]
puskari valmistamise seade

puskarivabrik
[nimisõna, substantiiv]
vahendid puskari valmistamiseks ja selleks sisse seatud ruum(id)

puskariõli
[nimisõna, substantiiv]
alkoholkäärimisel etanooli eraldamisel käärimissegust tekkiv ebameeldiva lõhna ja maitsega kõrvalsaadus

puskima
[tegusõna, verb]
(loomade kohta:) korduvalt peaga või sarvedega (kergeid) lööke andma, (sarvedega) torkima

pusklema
[tegusõna, verb]
(loomade kohta:) korduvalt peaga või sarvedega (kergeid) lööke andma, (sarvedega) torkima

puslak
[nimisõna, substantiiv]
pihtkuub, bušlatt

pusle
[nimisõna, substantiiv]
erikujulistest tükkidest kokku pandav mosaiikpilt

puss
[nimisõna, substantiiv]
nuga, millel on hrl lühem paks teravaotsaline tera ja jäme liikumatu käepide ning mida kantakse enamasti tupes

puss
[nimisõna, substantiiv]
1. vaikselt väljuv soolegaas, vaikne haisev peer

2. vaikne, kuuldamatu peer

puss
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu, vallatu või üleannetu tegu või ettevõtmine

pussak
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne lai kootud pikitriibuline meestevöö

2. lai kootud meestevöö

pussakas
[nimisõna, substantiiv]
1. (vana ja) imelik, korratult istuv riideese

2. pulstunud, sassis karvaga loom

pussakas
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne lai kootud pikitriibuline meestevöö

2. lai kootud meestevöö

pusserdama
[tegusõna, verb]
1. midagi vaevaga, hrl kohmakalt, oskamatult ja aega nõudvalt, kuid visalt tegema

2. kõvasti vaeva nähes tegutsema

3. midagi vaevaga, kuid visalt tegema

pussihaav
[nimisõna, substantiiv]
pussnoaga löödud haav

pussikangelane
[nimisõna, substantiiv]
1. (irooniliselt pussitaja, noaga ähvardaja ja vehkija kohta)

2. pussitaja

3. tülides ja kaklustes pussitaja

pussipea
[nimisõna, substantiiv]
peos hoitav pussi osa, kuhu kinnitub pussitera

pussipide
[nimisõna, substantiiv]
peos hoitav pussi osa, kuhu kinnitub pussitera

pussitama
[tegusõna, verb]
pussiga lüües kedagi haavama või tapma

pussitera
[nimisõna, substantiiv]
1. pussi põhiosa, millega lõigatakse

2. selle terav lõikeserv

pussnuga
[nimisõna, substantiiv]
nuga, millel on hrl lühem paks teravaotsaline tera ja jäme liikumatu käepide ning mida kantakse enamasti tupes

puss-saag
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne laia saelehega noakujuline ühemehesaag, mida kasutati väiksematel saagimistöödel

2. noakujuline ühemehesaag

pussutama
[tegusõna, verb]
soolegaasi vaikselt välja laskma, pussu laskma

pusta
[nimisõna, substantiiv]
1. metsastepist metsa hävitamise tagajärjel tekkinud rohtla Ungaris

2. Kesk-Doonau madaliku rohtla

pustel
[nimisõna, substantiiv]
hambaravis kasutatav seadeldis hambale vee või õhu väljutamiseks

pustul
[nimisõna, substantiiv]
mäda sisaldav väike põisjas moodustis nahal või limaskestal

pustuloosne
[omadussõna, adjektiiv]
mädavillidega iseloomustuv

pusurohi
[nimisõna, substantiiv]
teeservas, põldudel, lehtmetsades ja võsastikes kasvav põisja õietupega rohttaim

puškiinia
[nimisõna, substantiiv]
külmakindel kevadine sibullill, mille kellukataolistel valkjatel õitel on keskel sinine triip

puššima
[tegusõna, verb]
1. üles kiitma

2. hoogu juurde andma, tagant tõukama

puššpall
[nimisõna, substantiiv]
1. pallimäng, kus kaks võistkonda üritavad suurt palli ülessirutatud kätel tõugata üle väljaku otsajoone või väravasse

2. pallimäng hiigelpalliga

puštu
[nimisõna, substantiiv]
1. Afganistani põhirahva liige

2. Afganistanis ja Pakistanis elava rahva liige

putassuu
[nimisõna, substantiiv]
kujult heeringat meenutav Atlandi ookeani põhjaosa kala

puterdama
[tegusõna, verb]
häälduselt või sisult segaselt väljenduma, segast juttu rääkima

putinism
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa presidendi Vladimir Putini režiim ja vastav ideoloogia

putinist
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa presidendi Vladimir Putini režiimi toetaja

putinlane
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa presidendi Vladimir Putini režiimi toetaja

putinlik
[omadussõna, adjektiiv]
Vladimir Putini moodi, Vladimir Putinile iseloomulik

putinoid
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa presidendi Vladimir Putini režiimi toetaja

putitama
[tegusõna, verb]
1. (nokitsedes, kohendades) midagi remontima, (töö)korda seadma

2. nokitsedes, kohendades midagi [töö]korda seadma

Ühendtegusõnad: üles putitamaüles putitama

putk
[nimisõna, substantiiv]
1. karuputke jt sarikaliste sugukonda kuuluvate õõnsa varrega rohttaimede üldkeelne nimetus

2. mis tahes sarikaline taim

putka
[nimisõna, substantiiv]
väike kerge ehitis söögi, joogi vm kauba müügiks

putkakaubandus
[nimisõna, substantiiv]
(sageli odava, ebakvaliteetse või kahtlast päritolu) kauba müük kioskites

putkama
[tegusõna, verb]
ära jooksma, (joostes) pagema

putkandus
[nimisõna, substantiiv]
(sageli odava, ebakvaliteetse või kahtlast päritolu) kauba müük kioskites

putkavaht
[nimisõna, substantiiv]
(putkas töötava valvuri kohta)

putkelised
[nimisõna, substantiiv]
sugukond kaheidulehelisi rohttaimi, mille õied asetsevad sarikatena ja millel on torujad varred

putkepill
[nimisõna, substantiiv]
1. heinputkest tehtud rahvapärane puhkpill, mis teeb madalat põrisevat häält

2. heinputkest tehtud puhkpill

putkeprits
[nimisõna, substantiiv]
heinputkest tehtud rahvapärane mänguasi vee pritsimiseks

putkes
[nimisõna, substantiiv]
1. torujas elund mõnedel loomadel (nt limustel hingamiseks)

2. torujas elund

putkesibul
[nimisõna, substantiiv]
varresibul, sigisibul

putkestama
[tegusõna, verb]
1. (kehaliselt) pingutama, ponnistama

2. kehaliselt tugevasti pingutama, tööga tapma

putkevile
[nimisõna, substantiiv]
1. heinputkest tehtud rahvapärane puhkpill, mis teeb madalat põrisevat häält

2. heinputkest tehtud puhkpill

putkjas
[omadussõna, adjektiiv]
putkekujuline, torujas

putkkirves
[nimisõna, substantiiv]
muinasaja kirves, mille vars kinnitati tera küljes oleva õõnsuse abil

putkloomad
[nimisõna, substantiiv]
1. alamklass meres elavaid hüdraloomi, kelle koloonia on koondunud putkja tüve ümber

2. alamklass meres elavaid hüdraloomi

putkpill
[nimisõna, substantiiv]
1. heinputkest tehtud rahvapärane puhkpill, mis teeb madalat põrisevat häält

2. heinputkest tehtud puhkpill

putkuma
[tegusõna, verb]
1. (taimede kohta:) õisi kandvat õõnest vart moodustama

2. putke moodustama

putkupanek
[nimisõna, substantiiv]
põgenemine, ära jooksmine, jalgalaskmine

putkõielised
[nimisõna, substantiiv]
alamsugukond korvõielisi taimi, mille õisiku või selle keskosa moodustavad putkena kokku kasvanud kroonlehtedega õied (siia kuuluvad nt kassikäpp ja karikakar)

putkõis
[nimisõna, substantiiv]
õis, mille kroonlehed on suuremas ulatuses putketaoliselt kokku kasvanud (nt kummelil)

puto
[nimisõna, substantiiv]
1. (maalikunstis ja skulptuuris:) alasti või napis rõivas tiivuline lapsefiguur, armastujumal Amori saatja

2. alasti v napis rõivas hrl tiivuline lapsekujutis

putrama
[tegusõna, verb]
häälduselt või sisult segaselt väljenduma, segast juttu rääkima

puts
[nimisõna, substantiiv]
naise (välis)suguelundid, vulva ja vagiina

putsad
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalli mängimiseks kasutatavad jalatsid

putsolaan
[nimisõna, substantiiv]
1. sideaine hüdraulilise lisandina kasutatav ränihapperikas mineraalisegu

2. teat sideainelisand

putš
[nimisõna, substantiiv]
1. vandenõul põhinev (ootamatu) riigipööre või riigipöördekatse

2. riigipööre, riigipöördekatse

putšist
[nimisõna, substantiiv]
1. putši korraldaja või putšis osaleja

2. putši organisaator, läbiviija v aktiivne toetaja

puttama
[tegusõna, verb]
(golfis:) erilise golfikepiga (putteriga) lööma, et pall griinil auku veeretada

puttamisgriin
[nimisõna, substantiiv]
(golfiväljakul:) tasase pinna ja madalaks pügatud muruga ala, millel asuvasse auku tuleb pall lüüa

putter
[nimisõna, substantiiv]
1. sirge peaga golfikepp palli auku veeretamiseks griinil, lühema vahemaa tagant

2. eriline golfikepp palli löömiseks auku lühema vahemaa tagant (griinilt)

putukahotell
[nimisõna, substantiiv]
kõrte, puukoorte ja muu loodusliku materjaliga täidetud mitmekorruseline ehitis, mis putukatele elu- ja varjepaigaks üles seatakse

putukajaht
[nimisõna, substantiiv]
putukate tagaajamine ja kinnipüüdmine

putukakahjustus
[nimisõna, substantiiv]
putukate põhjustatud puidu- või taimekahjustus

putukake
[nimisõna, substantiiv]
väike putukas

putukakogu
[nimisõna, substantiiv]
prepareeritud putukate süstematiseeritud kogu

putukakooslus
[nimisõna, substantiiv]
ühesugustes keskkonnatingimustes koos elavate putukate kogum

putukalembene
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) putukate abil tolmlev

putukalik
[omadussõna, adjektiiv]
putukale omane, putukat meenutav

putukaline
[nimisõna, substantiiv]
putukate hulka kuuluv olend

putukamuna
[nimisõna, substantiiv]
putuka munetud muna, milles areneb järglane

putukamürk
[nimisõna, substantiiv]
putukate tõrjumiseks mõeldud keemiline vahend

putukapunane
[nimisõna, substantiiv]
(emastest kilptäidest saadud) ere punane värv

putukapüüdja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. (putuktoidulise taime, selle osade kohta)

2. (putuktoidulise taime, selle osade kohta)

putukapüünis
[nimisõna, substantiiv]
riist, mis püüab sääski vm putukaid (nende hävitamiseks)

putukariik
[nimisõna, substantiiv]
putukad

putukarüüste
[nimisõna, substantiiv]
putukate põhjustatud ulatuslik kahjustus (puudel, põõsastel)

putukas
[nimisõna, substantiiv]
1. kuue jalaga lülijalgne, kolmeosalise kehaga selgrootu loom

2. väga väike loom, kellel on kuus jalga, näiteks kärbes, mesilane või sipelgas

putukas-mutukas
[nimisõna, substantiiv]
(putuka kohta)

putukasööja
[nimisõna, substantiiv]
loom või taim, kes toitub putukatest

putukateadlane
[nimisõna, substantiiv]
putukaid uuriv eriteadlane

putukateadus
[nimisõna, substantiiv]
1. putukaid käsitlev zooloogia haru

2. putukaid käsitlev teadus

putukatõrje
[nimisõna, substantiiv]
kahjurputukate hävitamine

putukavõrk
[nimisõna, substantiiv]
kate või riietusese kaitseks putukate eest

putukaväil
[nimisõna, substantiiv]
linnas pikka koridori meenutav liigirikas park, kus peaksid elutsema paljud putukad

putukkahjur
[nimisõna, substantiiv]
taimi, vilja või puitu kahjustav putukas (nt ürask, lehetäi)

putukkahjustus
[nimisõna, substantiiv]
putukate põhjustatud puidu- või taimekahjustus

putuktoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (loomade kohta:) putukatest toituv

2. (taimede kohta:) selline, kelle lehed on kohastunud putukate püügiks ning kes lahustab putukate pehmeid kehaosi ja kasutab saadud orgaanilist ainet toiduks

3. putukatest toituv

putuktoidulised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts peamiselt selgrootutest toituvaid pisiimetajaid, kellel on ninast ja ülahuulest moodustunud kärss ning lühikesed ühetaolised teravad hambad

2. selts pisiimetajaid

putuktoit
[nimisõna, substantiiv]
putukad toiduna

putuktolmleja
[nimisõna, substantiiv]
putukate abil tolmlev taim

putuktolmlemine
[nimisõna, substantiiv]
taimede tolmlemine, mille puhul õietolmu kannavad edasi putukad

putukväike
[omadussõna, adjektiiv]
väga väike, pisitilluke

putukõis
[nimisõna, substantiiv]
kirjude, suuri putukaid meenutavate õitega peamiselt Vahemere maade rohttaim

putu-mutukas
(putuka kohta)

puu
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva ja jäiga tüve ning hargnevate okstega pikaealine kõrge taim

2. suur taim, millel on tüvi ja palju oksi

3. taim

puuader
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puidust künniriist

puuaed
[nimisõna, substantiiv]
puidust tara

puuanum
[nimisõna, substantiiv]
puidust nõu

puuarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
ehituskunsti haru või ehitusstiil, milles materjalina kasutatakse peamiselt puitu

puud
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis kasutusel olnud endisaegne Vene massiühik (16,38 kg)

2. endisaegne massiühik

puudama
[tegusõna, verb]
puudust tundma

puudane
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) üks puud kaaluv

puude
[nimisõna, substantiiv]
1. puutumine, puudutus

2. puudutamine, puudutus

puudeaste
[nimisõna, substantiiv]
inimese anatoomilise, haigusliku puude raskusaste (nt keskmine puue, raske puue, sügav puue)

puudekallistaja
[nimisõna, substantiiv]
(hrl irooniliselt ökoloogilise mõttelaadiga inimese või kirgliku keskkonnakaitsja, eriti puude maharaiumist vastustava aktivisti kohta)

puudel
[nimisõna, substantiiv]
1. sõbraliku loomuga ja pika dekoratiivse lokkis karvaga koer (ka tõunimetusena)

2. koeratõug

puudeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. puudega või puuetega

2. puudega või puuetega

puudepank
[nimisõna, substantiiv]
süntaktiliselt märgendatud tekstikorpus, milles teksti iga lause jaoks on leitud selle lause (puukujuline) struktuur

puuder
[nimisõna, substantiiv]
väga peenike pulber näo jumestamiseks vm kosmeetiliseks toiminguks

puuderdama
[tegusõna, verb]
tupsutades või õrnalt pintsliga tõmmates hrl nägu puudri vm väga peenikese pulbriga katma

puuderjas
[omadussõna, adjektiiv]
peeneks jahvatatud pulbrit meenutav

puuderkreem
[nimisõna, substantiiv]
puudrit sisaldav kreem

puuderlumi
[nimisõna, substantiiv]
peenike, kerge ja kohev lumi

puudersuhkur
[nimisõna, substantiiv]
väga peeneks jahvatatud suhkur

puudespetsiifiline
[omadussõna, adjektiiv]
teatava kindla puudega (nt nägemis- või kuulmispuudega) seotud, seda puudutav

puudetukk
[nimisõna, substantiiv]
väike puude salk

puudiagramm
[nimisõna, substantiiv]
tulenemist vm seoseid näitav hargnev skeem

puudrikarp
[nimisõna, substantiiv]
karbike puudri jaoks

puudrine
[omadussõna, adjektiiv]
koostiselt väga peenike, kerge ja kohev

puudritoos
[nimisõna, substantiiv]
karbike puudri jaoks

puudritups
[nimisõna, substantiiv]
vahend puudri tupsutamiseks

puudu
[määrsõna, adverb]
1. näitab, et midagi või kedagi ei jätku, on vähem kui vaja, ebapiisavalt

2. näitab, et midagi või kedagi ei jätku, on vähem kui vaja

puuduhange
[nimisõna, substantiiv]
lepinguga ettenähtust väiksem hange

puuduja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes pole kohal, nt koolitunnist või istungilt puuduv inimene

puudujääk
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi vajaliku vähesus, ebapiisavus või puudumine

2. see, kui kedagi või midagi pole piisavalt või ei ole üldse

puudukaal
[nimisõna, substantiiv]
kaaluvajak

puudulend
[nimisõna, substantiiv]
mürsul, kuulil

puudulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (õpitud oskuste, teadmiste vms kohta:) liiga vähene, mitte täielikult omandatud, (kasutamiseks, tegutsemiseks) ebapiisav

2. liiga vähene, ebapiisav, mittetäielik

puudulikkus
[nimisõna, substantiiv]
(oskuste, teadmiste) vähesus, ebapiisavus

puuduma
[tegusõna, verb]
1. (kellelgi, kuskil või üldse) mitte olema

2. kui miski puudub, siis seda ei ole

puudumine
[nimisõna, substantiiv]
see, kui kedagi või midagi ei ole

puuduolek
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi vajaliku puudumine

puudus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi vajaliku vähesus, ebapiisavus või puudumine

2. see, kui kedagi või midagi pole piisavalt või ei ole üldse

puudusekannataja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel pole vaesuse tõttu piisavalt toitu ja muud eluks vajalikku

puudusel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
millegi või kellegi vähesuse või puudumise tõttu

puudushaigus
[nimisõna, substantiiv]
mõne organismile vajaliku aine puudusest tingitud haigus või häire

puudustkannataja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel pole vaesuse tõttu piisavalt toitu ja muud eluks vajalikku

puudutama
[tegusõna, verb]
1. kätt vm kehaosa (korraks, kergelt) kellegi või millegi vastu panema

2. (kergelt) millegi vastu, millegagi kokkupuutesse minema või kokkupuutes olema

3. korraks kedagi või midagi katsuma

puudutamisi
[määrsõna, adverb]
väga põgusalt, vaevu, üldse mitte põhjalikult

puudutatu
[nimisõna, substantiiv]
see, keda või mida on (käega) puudutatud

puudutatult
[määrsõna, adverb]
1. (enesetunde kohta:) häirituna, (kergelt) solvununa

2. haavunult, solvunult

puudutus
[nimisõna, substantiiv]
1. (käega) puudutamine

2. puudutamine

3. selle üksikjuhtum

puue
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese (tervisekahjustusest tulenev) võimetus või piiratud võime sooritada tegevusi sellisena või selles ulatuses, mis võimaldaks ühiskonnaelus osalemist teistega võrdsetel alustel

2. püsiv vaimne või kehaline seisund, mille korral on inimesel raske või võimatu kasutada korralikult oma mõistust või teatud osa oma kehast

puugaas
[nimisõna, substantiiv]
põlevgaas, mis tekib puidu õhu juurdepääsuta kuumutamisel (ehk utmisel) või gaasistamisel kõrvalsaadusena ning mida kasutatakse mootorikütusena

puugihammustus
[nimisõna, substantiiv]
puugi peadpidi kehasse kinnitumine

puugilasso
[nimisõna, substantiiv]
silmusega vahend puukide jt naha külge kinnituvate putukate eemaldamiseks

puugimets
[nimisõna, substantiiv]
leht- või segamets, kus on palju puuke

puugipask
[nimisõna, substantiiv]
kollase limastiku ja pruunide eoslatega algeline organism, Eesti tuntuim limak

puugisüst
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne ravimi süstimine kaitseks puukentsefaliidi vastu

puugivaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
puukentsefaliidivastane vaktsiin

puugravüür
[nimisõna, substantiiv]
1. (graafikas:) kõrgtrükitehnika, mille korral kujutis graveeritakse risti süüd lõigatud puuplaadist trükivormi

2. puugraveerimiskunst

puuhaamer
[nimisõna, substantiiv]
puidust haamer

puuhabe
[nimisõna, substantiiv]
puudel kasvav habemekujuline põõsassamblik

puuhakatis
[nimisõna, substantiiv]
noor puuke

puuhalg
[nimisõna, substantiiv]
ahju panemiseks paraja pikkusega, hrl lõhutud küttepuu

puuhang
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne oksatüügastest harudega heina, vilja ja põhu tõstmise riist

puuhiiglane
[nimisõna, substantiiv]
(väga suure puu kohta)

puuhing
[nimisõna, substantiiv]
puidust hing (kinnitusosana)

puuhobune
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust mänguhobune

2. puidust hobusekuju

puuhoone
[nimisõna, substantiiv]
puidust ehitatud hoone

puuhoov
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) küttepuude, briketi vms ladustamise ja müügi (taraga piiratud) ala

puuhunnik
[nimisõna, substantiiv]
(kütte)puude hunnik

puuistandik
[nimisõna, substantiiv]
hrl mittemetsamaale istutatud (noor) mets või (noored) puud

puuistik
[nimisõna, substantiiv]
seemnest või mingi vegetatiivse paljundusvõtte abil alalisele kasvukohale istutamiseks kasvatatud noor puutaim

puujalg
[nimisõna, substantiiv]
puidust jalaprotees

puujalgne
[omadussõna, adjektiiv]
puujalaga

puujumal
[nimisõna, substantiiv]
puidust jumalakuju

puujumikas
[nimisõna, substantiiv]
jäme puupakk vm puutüügas

puujupp
[nimisõna, substantiiv]
tükk mingit puitmaterjali

puujurakas
[nimisõna, substantiiv]
1. suur jäme puu

2. jäme puuront

puujuurikas
[nimisõna, substantiiv]
puu tugev, jäme juur

puujändrik
[nimisõna, substantiiv]
jändrik puu või roigas

puuk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike paljuliigiline putukas, kes imeb kärsa abil loomade või inimeste verd ja võib kanda nakkushaigusi

2. väike putukas, kes imeb loomade või inimeste verd ja võib kanda nakkushaigusi

puuk
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvapärimuses nõiduslik olend, kes on valmistatud vanadest esemetest vm ning kes tule- või sädemejoana ringi lennates vara kokku veab (nt vilja, rõivaid, raha)

2. lennates vara kokku vedav müütiline olend

puukaigas
[nimisõna, substantiiv]
kaigas

puukalender
[nimisõna, substantiiv]
1. muistne ruunimärkidega kalender kimpuseotud lauakestel

2. muistne eesti kalender puulauakestel

puukallistaja
[nimisõna, substantiiv]
(hrl irooniliselt ökoloogilise mõttelaadiga inimese või kirgliku keskkonnakaitsja, eriti puude maharaiumist vastustava aktivisti kohta)

puukamberhaud
[nimisõna, substantiiv]
hauaküngas, kus surnu on maetud palkidest ehitatud ruumi

puukange
[omadussõna, adjektiiv]
jäik

puukann
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puidust kann

puukarp
[nimisõna, substantiiv]
puidust karp

puukast
[nimisõna, substantiiv]
puidust kast

puukborrelioos
[nimisõna, substantiiv]
puukide levitatav närvisüsteemi, liigeseid ja südant kahjustav nakkushaigus

puuke
[nimisõna, substantiiv]
väike, hrl noor puu

puukeel
[nimisõna, substantiiv]
purssiv võõrkeele kõnelemine

puukeelne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes keelt halvasti oskab ning seda kohmakalt, puiselt kõneleb

puukentsefaliit
[nimisõna, substantiiv]
puukide levitatav viirushaigus, mis algab gripitaoliste haigusnähtudega, haiguse ägenedes aga kahjustub kesknärvisüsteem

puukeris
[nimisõna, substantiiv]
puudega köetav keris

puukima
[tegusõna, verb]
rohkesti ja aplalt sööma

puuking
[nimisõna, substantiiv]
puidust (tallaga) king

puukirik
[nimisõna, substantiiv]
puitmaterjalist ehitatud kirik

puukiur
[nimisõna, substantiiv]
väike pruunikas lennul laulev metsade ja puistute lind

puuklots
[nimisõna, substantiiv]
puidust klots

puuklutt
[nimisõna, substantiiv]
puukoristaja rahvapärane nimetus

puukoda
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte või käsitöökoda, kus tehakse puust esemeid

puukoi
[nimisõna, substantiiv]
toonesepp vm kahjurputukas, kelle tõugud kahjustavad puitu

puukonn
[nimisõna, substantiiv]
liigirohke perekond Ameerikas elavaid väikesi eredavärvilisi mürgiseid konni, kes tegutsevad puude otsas ja põõsastes

puukool
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala ja vastav asutus, kus paljundatakse viljapuid ja marjapõõsaid ning ilupuid ja -põõsaid

puukoor
[nimisõna, substantiiv]
puutüve kergesti eralduv pindmine kiht

puukoristaja
[nimisõna, substantiiv]
sinihalli seljasulestiku ja lühikese tugeva sabaga värvuline, kes otsib puudelt toitu

puukorv
[nimisõna, substantiiv]
korv küttepuude jaoks

puukott
[nimisõna, substantiiv]
puidust tallaga või üleni puidust king, hrl kanna tagant lahtine

puukroon
[nimisõna, substantiiv]
1. puu ülemine, hargnevaist okstest koosnev osa

2. puu ülemine osa

puuks
[nimisõna, substantiiv]
(häälekalt) väljuv soolegaas

puuksatama
[tegusõna, verb]
1. korra soolegaasi välja laskma, üks kord peeretama

2. korra puuksu laskma

puuksutama
[tegusõna, verb]
1. korduvalt soolegaasi välja laskma, korduvalt peeretama

2. peeretama

puukude
[nimisõna, substantiiv]
1. puude jt puittaimede puitunud varre põhiosa materjalina

2. materjal, puit

puukuju
[nimisõna, substantiiv]
ruumiline puidust kuju, puust skulptuur

puukujuline
[nimisõna, substantiiv]
ülalt hargnev, tüve ja okstega puud meenutav

puukunst
[nimisõna, substantiiv]
puunikerduskunst

puukuul
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puust tehtud püssikuul

puukuur
[nimisõna, substantiiv]
kuur küttepuude vm kütuse hoidmiseks

puukõblas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puidust teraga kõblas

puukõdu
[nimisõna, substantiiv]
kõdunenud puit

puukägistaja
[nimisõna, substantiiv]
troopilise metsa taim, mis puule kinnituvana (epifüüdina) kasvama hakkab, hiljem iseseivub ning oma kandurpuu hävitab

puukänd
[nimisõna, substantiiv]
pärast puu langetamist juurestikule jääv tüveosa

puukäsitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust meisterdamine

2. nii tehtud ese

puukäsn
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguste puudel ja kändudel parasiteerivate seente mügarmoodustis

2. mügarmoodustis puudel, kändudel

puukönt
[nimisõna, substantiiv]
1. vigastatud või surnud puust püsti jäänud tömp või tüükaline osa

2. puuroigas või -tüügas

3. tömp puujupp

puukühvel
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) puidust kühvel

puuküte
[nimisõna, substantiiv]
kütmisviis, kus kütmiseks kasutatakse puitu

puuküürnik
[nimisõna, substantiiv]
üürnik, kes ei allu korteriomaniku ja ühiselu reeglitele (nt ei maksa üüri vm makse) ning kellest on raske vabaneda

puul
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtete kokkulepe hinna kehtestamise, patendi ühise kasutamise vms kohta

2. suurettevõtete v riikide kokkulepe

puulaast
[nimisõna, substantiiv]
õhuke puiduriba, mida kasutatakse nt ehitusmaterjalide tootmisel või rajakatte koostises

puulabidas
[nimisõna, substantiiv]
puust (leiva-, panni)labidas

puulaev
[nimisõna, substantiiv]
puust laev, puitlaev

puulangetaja
[nimisõna, substantiiv]
puude mahavõtja (inimene või vastav masin)

puulast
[nimisõna, substantiiv]
küttepuude vm puidu laadung

puulatv
[nimisõna, substantiiv]
puu võra ülaosa

puulaud
[nimisõna, substantiiv]
puidust laud mööbliesemena

puuliik
[nimisõna, substantiiv]
pärilikult sarnaste puude looduslik, geneetiliselt kujunenud rühm

puulobudik
[nimisõna, substantiiv]
lohakil või lagunemas puidust hoone

puuluisk
[nimisõna, substantiiv]
vanasti kasutatud tõrva ja liivaga kaetud paks laast või pulk vikati teritamiseks (peamiselt Lõuna-Eestis)

puulukk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puidust lukk (enne rauast lukustusmehhanismiga lukke)

puulusikas
[nimisõna, substantiiv]
puust voolitud lusikas

puulõhkuja
[nimisõna, substantiiv]
masin, mis lõhub puupakke küttepuudeks

puulõhkumine
[nimisõna, substantiiv]
pakkude pikuti tükkideks lõhestamine, küttepuude tegemine (kirvega või vastava masinaga)

puulõhkumiskirves
[nimisõna, substantiiv]
1. pikema varre ja järsult laieneva teraga kirves puulõhkumiseks

2. puulõhkumiseks

puulõhkumismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin, mis lõhub puupakke küttepuudeks

puulõhkur
[nimisõna, substantiiv]
masin, mis lõhub puupakke küttepuudeks

puulõige
[nimisõna, substantiiv]
1. (graafikas:) kõrgtrükitehnika, mille korral kujutis lõigatakse piki süüd lõigatud puupakust trükivormi

2. kõrgtrükitehnika

puulõikaja
[nimisõna, substantiiv]
1. metsapuude langetaja ja tükeldaja

2. metsatööline

puulõikamine
[nimisõna, substantiiv]
puude langetamine ja tükeldamine

puulõikeillustratsioon
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal puugravüüris või puulõikes loodud (raamatu)illustratsioon

puulõikekunst
[nimisõna, substantiiv]
puulõige kui kunstiharu

puulõikekunstnik
[nimisõna, substantiiv]
puulõiget viljelev kunstnik

puulõiketehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. (graafikas:) kõrgtrükitehnika, mille korral kujutis lõigatakse piki süüd lõigatud puupakust trükivormi

2. kõrgtrükitehnika

puuma
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerikas elutsev kollakaspruuni karvaga suur kaslane

2. kaslane

puumaa
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse suurema (rendi)talumaaga talupoja kasutuses olev maa ja majapidamine, (suurem) talukoht

puumaakoht
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse suurema (rendi)talumaaga talupoja kasutuses olev maa ja majapidamine, (suurem) talukoht

puumaamees
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegse suurema (rendi)talu, puumaakoha pidaja

2. talumees

puumadu
[nimisõna, substantiiv]
puudel elav, liuglennuga puult puule liikuv madu Indias ja Kagu-Aasias

puumahl
[nimisõna, substantiiv]
puu tüves kevaditi ülespidi liikuv suhkrut sisaldav vedelik (puu vigastamisel valgub välja)

puumaja
[nimisõna, substantiiv]
puidust ehitatud maja (nt palkmaja, puitkarkassmaja)

puumaterjal
[nimisõna, substantiiv]
1. langetatud puust saadud materjal millegi ehitamiseks või valmistamiseks

2. materjal, puit

puumatus
[nimisõna, substantiiv]
lahkunu tuha matmine biolaguneva istikuurnina, millest hakkab kasvama puu

puumosaiik
[nimisõna, substantiiv]
puitmosaiik, intarsia

puumuna
[nimisõna, substantiiv]
munakujuline või kerajas puidust ese

puumõõk
[nimisõna, substantiiv]
puidust mõõk (nt aikidos, taiji's)

puumädanik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt seente tekitatud laguprotsess puidus (nii puitmaterjalis kui kasvavatel puudel)

puuna
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Andide kõrgmäestikumaastik

puunastik
[nimisõna, substantiiv]
Aasias, Austraalias ja Uus-Guineas elav sale suuresilmaline madu, kes suudab puult puule pikki hüppeid sooritada

puuniin
[nimisõna, substantiiv]
taime varres või tüves koore alumine kude, mis kannab edasi lehtedes valminud orgaanilisi aineid ning millest on saadud punumismaterjali

puunikerdaja
[nimisõna, substantiiv]
puunikerdusega tegelev kunstnik või meister

puunikerdis
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust nikerdatud kaunistus või teos

2. nikerdis

puunikerdus
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust nikerdatud kaunistus või teos

2. nikerdis

puunikerduskunst
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust kunstiteoste ja tarbeesemete nikerdamine

2. reljeefidega kaunistamine

3. nikerdamine

puunlane
[nimisõna, substantiiv]
1. nimetus, mida roomlased kasutasid kartaagolase kohta

2. kartaagolane

puunott
[nimisõna, substantiiv]
pehkinud, kõdunenud puupakk vm puutüügas

puunukk
[nimisõna, substantiiv]
puidust nukk

puunääps
[nimisõna, substantiiv]
nääpsuke puu

puunööp
[nimisõna, substantiiv]
puidust nööp (riietusesemel)

puunümf
[nimisõna, substantiiv]
(Kreeka mütoloogias:) puus elav ja seda kaitsev nümf (sureb koos puuga)

puuoda
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puidust teravikuga oda

puupaat
[nimisõna, substantiiv]
puidust ehitatud paat

puupahk
[nimisõna, substantiiv]
mügarik või muhk puude (nt kase, lepa) tüvel

puupakk
[nimisõna, substantiiv]
jämeda laasitud puutüve otsast saetud suurem või väiksem tükk

puupaljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rahast lage, ilma rahata

2. väga vaene, ilma igasuguse vara ja omandita

puupang
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puidust ämber

puupea
[nimisõna, substantiiv]
1. taipamatu, juhm, ka pikatoimeline või kangekaelne inimene

2. juhm inimene

puupide
[nimisõna, substantiiv]
puidust (käe)pide

puupiiritus
[nimisõna, substantiiv]
1. väga mürgine värvusetu alkoholilõhnaga vedelik

2. mürgine vedelik

puupilbas
[nimisõna, substantiiv]
1. pikem õhuke puukild hrl teatud otstarbeks

2. pikem õhuke puukild

puupill
[nimisõna, substantiiv]
algselt puidust puhkpill (nt flööt, oboe, klarnet, fagott)

puupind
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust irdunud terav killuke

2. väga väike ja peenike puust tükk

3. terav puidukilluke

puupinu
[nimisõna, substantiiv]
korrapäraselt (ritta) laotud küttepuud

puupits
[nimisõna, substantiiv]
pitsitaoline puunikerdis

puupliit
[nimisõna, substantiiv]
puudega vms köetav pliit

puupragu
[nimisõna, substantiiv]
hrl puu tüves olev pragu

puupuhkpill
[nimisõna, substantiiv]
algselt puidust puhkpill (nt flööt, oboe, klarnet, fagott)

puupunane
[nimisõna, substantiiv]
1. punapuu puru või laastud taimevärvina

2. nendega keetmisel saadav pruunikaspunane värvus

puupõld
[nimisõna, substantiiv]
hrl suurt ala kattev ühe puuliigiga puuistandik, üks metsamaa kasutusviise

puupõrand
[nimisõna, substantiiv]
laudadest vm puitmaterjalist kattega põrand

puupäine
[omadussõna, adjektiiv]
1. raske taibuga või taipamatu, pika toimega, kehva mõtlemisvõimega

2. taipamatu, juhm

puupärl
[nimisõna, substantiiv]
puust helmes

puur
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl varb- või võreseintega rajatis või selline kastikujuline ese loomade või lindude (kinni)pidamiseks, loomaaias ka nende eksponeerimiseks

2. (metallist) pulkadest ehitis, mille sees saab loomi või linde hoida

puur
[nimisõna, substantiiv]
1. käes hoitav tööriist (nt trell), mille otsas on pöörlev lõiketera avade tegemiseks puitu, metalli, jäässe vm

2. tööriist, mille otsas olev osa käib kiiresti ringi ja millega saab kõva pinna sisse augu teha

puuraidur
[nimisõna, substantiiv]
puude langetaja, metsapuude raiuja

puuraiuja
[nimisõna, substantiiv]
puude langetaja, metsapuude raiuja

puuraiumine
[nimisõna, substantiiv]
puude langetamine ja lõhkumine kirvega lüües

puuratas
[nimisõna, substantiiv]
puust tehtud ratas (nt endisaegsel vankril, mänguasjana)

puurauk
[nimisõna, substantiiv]
1. maakoorde puuritud silindriline õõs nt maakoore geoloogilise ehituse uurimiseks, vee, gaasi ja nafta kättesaamiseks või ehitiste aluste uurimiseks

2. maakoorde puuritud õõs

puurduma
[tegusõna, verb]
end millessegi puurima

puuriauk
[nimisõna, substantiiv]
puuriga tehtud, puuritud auk

puurielu
[nimisõna, substantiiv]
elu puuris, vangistuses

puuriit
[nimisõna, substantiiv]
korrapäraselt (ritta) laotud küttepuud

puurijalgpall
[nimisõna, substantiiv]
jalgpall, mida mängitakse võrguga piiratud väikesel väljakul ning väiksema arvu võistlejatega kui tavalises jalgpallis

puurikaklus
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordiala:) kahevõitlus, milles on kohandatuna ühendatud poksi, taipoksi, maadluse vms alade tehnikad ning kus matš toimub poksiringis või võrepuuris

2. sportliku vabavõitluse ingliskeelse nimetuse lühend

puurikana
[nimisõna, substantiiv]
pesata puuris peetav munakana

puurikanamuna
[nimisõna, substantiiv]
pesata puuris peetava kana munetud muna

puurilind
[nimisõna, substantiiv]
puuris peetav lind

puuriloom
[nimisõna, substantiiv]
puuris peetav loom

puurilukk
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes, nt jalgpallis või hokis:) mängija, kelle ülesandeks on takistada palli või litri sattumist väravasse

puurim
[nimisõna, substantiiv]
juutide kevadine rõõmupüha, millega tähistatakse Pärsia juutide hävingust pääsemist 4. sajandil eKr

puurima
[tegusõna, verb]
1. pööreldes edasi liikuva lõikeriistaga ava(sid) tegema

2. muu terava riistaga uuristama

Ühendtegusõnad: läbi puurimaläbi puurima

puurimipüha
[nimisõna, substantiiv]
juutide kevadine rõõmupüha, millega tähistatakse Pärsia juutide hävingust pääsemist 4. sajandil eKr

puurimislaev
[nimisõna, substantiiv]
puurtorniga laev merepõhja puurimiseks

puurimisluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba puurkaevu või puuraugu rajamiseks

puurimismasin
[nimisõna, substantiiv]
seade kivimi või pinnase puurimiseks, ka puuraugu rajamiseks

puurimisseade
[nimisõna, substantiiv]
seade kivimi või pinnase puurimiseks, ka puuraugu rajamiseks

puurimistöö
[nimisõna, substantiiv]
hrl pinnase puurimine nt geoloogilisteks või maavarade uuringuteks

puurinne
[nimisõna, substantiiv]
1. enam-vähem ühesuguse kõrgusega puude kogum taimekoosluses, nt metsas

2. sama kõrgusega puud puistus

puurinurk
[nimisõna, substantiiv]
looma- või linnupuuri nurgaosa

puuripadrun
[nimisõna, substantiiv]
detail puuritera kinnitamiseks vända, trelli või tööpingi külge

puuripea
[nimisõna, substantiiv]
puuriva lõikeriista põhiline peiteljas tööosa, mis purustab kivimit

puuripära
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapärastel puuridel:) puuri laiem puust osa

puurispidamine
[nimisõna, substantiiv]
kodulindude pidamise viis, kus linde peetakse ainult spetsiaalselt sisustatud lindlates või puurides

puurist
[nimisõna, substantiiv]
puust rist hrl hauatähisena

puuristama
[tegusõna, verb]
(looma, lindu) puuri panema

puurisuu
[nimisõna, substantiiv]
(nt jalgpallis, jäähokis:) värava lahtine esiosa

puuritantsija
[nimisõna, substantiiv]
metallvarbadest puuris esinev tantsija (ööklubis)

puuritera
[nimisõna, substantiiv]
pöörlev lõiketera, mida tööpingi või käsipuuri külge kinnitatult kasutatakse avade puurimiseks

puurivaht
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes, nt jalgpallis või hokis:) mängija, kelle ülesandeks on takistada palli või litri sattumist väravasse

puurivalt
[määrsõna, adverb]
1. pilku pööramata, (läbi)tungivalt ja pingsalt

2. läbitungivalt, teraselt

puurivarb
[nimisõna, substantiiv]
puuri ehitamiseks kasutatud metallist varras

puurivõitlus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ebaseaduslik) sportlik vabavõitlus

puurivänt
[nimisõna, substantiiv]
1. töövahend puuri pöörlema panekuks käsitsi puurimisel

2. tööriist puuri pööramiseks käsitsi puurimisel

puurkaev
[nimisõna, substantiiv]
pinnasesse puuritud kaev

puurkroon
[nimisõna, substantiiv]
kroonitaoline lõikepea silindrilise kivimiproovi puurimiseks pinnasest

puurlased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond öise eluviisiga mardikaid, kelle vastsed uuristavad surnud puusse käike

puurlõks
[nimisõna, substantiiv]
loomade püügiks kasutatav puuritaoline (langeva uksega) lõks

puurmasin
[nimisõna, substantiiv]
kivimi puurimise seade

puurmed
[nimisõna, substantiiv]
puurimisel tekkiv puru

puuronimine
[nimisõna, substantiiv]
arboristide võistlusala, mis seisneb julgestatud tõusmises puuvõrasse ja seal mitmesuguste ülesannete täitmises kiiruse, täpsuse ja osavuse peale

puuront
[nimisõna, substantiiv]
pehkinud, kõdunenud puupakk vm puutüügas

puurpink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink avade puurimiseks ja nende avardamiseks, keermestamiseks, süvistamiseks vm

puursammas
[nimisõna, substantiiv]
alusele toetuv tugiosa puurpingil

puurseade
[nimisõna, substantiiv]
seade kivimi või pinnase puurimiseks, ka puuraugu rajamiseks

puursüdamik
[nimisõna, substantiiv]
pinnase puurimisel saadav silindriline kivimiproov

puurtorn
[nimisõna, substantiiv]
puuraugu kohale püstitatud sõrestiktorn puurseadme ja muu vajaliku allalaskmiseks ning tõstmiseks

puurtöö
[nimisõna, substantiiv]
hrl pinnase puurimine nt geoloogilisteks või maavarade uuringuteks

puurubla
[nimisõna, substantiiv]
(väga väikese või olematu väärtusega rubla kohta)

puurvanker
[nimisõna, substantiiv]
puurmasinaid kandev liikuv seade lõhkeaukude puurimiseks kaeveõõntes

puurvarras
[nimisõna, substantiiv]
ühest osast või jätkatavatest osadest koosnev metallkang või -toru, mille otsa kinnitub puuripea (mäetöödel ja puuraukude puurimisel)

puurvasar
[nimisõna, substantiiv]
puurmasin, mis annab hrl suruõhu abil kivimile lööke

puus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese kere külgmine osa vöökohast kuni reieni

2. koht, kus su jalg keha küljega ühineb

puusaagija
[nimisõna, substantiiv]
küttepuude saagija

puusaagimine
[nimisõna, substantiiv]
küttepuude saagimine

puusagar
[nimisõna, substantiiv]
1. kõver puust liist värava- või uksehingeks

2. selline kinnitusvahend mingil esemel

puusaheide
[nimisõna, substantiiv]
püstimaadluse võte, kus võistleja haarab vastasest ja heidab ta üle oma puusa maha

puusajoon
[nimisõna, substantiiv]
(rõivaeseme kohta:) puusa laiema koha ümber kulgev mõtteline joon kehal

puusakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. laia puusaga (naise kohta)

2. laiapuusaline

puusakil
[määrsõna, adverb]
poollamavas asendis puusale toetudes

puusakont
[nimisõna, substantiiv]
(puusaluu või puusanuki kohta)

puusakott
[nimisõna, substantiiv]
puusal kantav kott

puusakumerus
[nimisõna, substantiiv]
kumer puusajoon, kumer puus (hrl naisel)

puusaliiges
[nimisõna, substantiiv]
alajäset vaagnaga ühendav liiges

puusaliigesepõletik
[nimisõna, substantiiv]
puusaliigese kudede põletik

puusaluu
[nimisõna, substantiiv]
vaagnavöötme kumbki külgmine luu

puusanapp
[nimisõna, substantiiv]
puusaluus olev süvend reieluupeaga liigestumiseks

puusanukk
[nimisõna, substantiiv]
nukina nähtav ja tuntav puusaluu osa puusa kõhupoolses küljes

puusanõks
[nimisõna, substantiiv]
nõksutav puusaliigutus

puusaprotees
[nimisõna, substantiiv]
puusaliigest asendav tehisliiges

puusapõll
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasema aja riietuses:) naistel vöö vahelt rippuv piklik kaunistatud rätt ühel või mõlemal puusal

2. naistel piklik kaunistatud rätt ühel v mõlemal puusal

puusapüksid
[nimisõna, substantiiv]
püksid, mille värvel on puusa kõrgusel

puusaring
[nimisõna, substantiiv]
puusadega sooritatud ringikujuline kehaliigutus

puusarätik
[nimisõna, substantiiv]
ümber puusade kantav rätik

puusarätt
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasema aja riietuses:) naistel vöö vahelt rippuv piklik kaunistatud rätt ühel või mõlemal puusal

2. naistel piklik kaunistatud rätt ühel v mõlemal puusal

puusas
puusa(de) peal

puusaseelik
[nimisõna, substantiiv]
puusanukkidele toetuv kerge seelik (nt rannaseelikuna)

puusatasku
[nimisõna, substantiiv]
puusa kohal asetsev küljetasku, nt pükstel

puusavalu
[nimisõna, substantiiv]
valu puusas

puusavöö
[nimisõna, substantiiv]
1. skeleti osad, mille abil alajäsemed on ühenduses kere luudega

2. vastav puusade ja ristluu piirkond kehal

puusaümbermõõt
[nimisõna, substantiiv]
keha ümbermõõt puusade kohalt

puuseen
[nimisõna, substantiiv]
põlismetsades, kuuskede lagunevatel tüvedel kasvav seen, Eestis haruldane seeneliik

puusepakirves
[nimisõna, substantiiv]
laia õhukese teraga kirves puusepatöödeks

puusepapeitel
[nimisõna, substantiiv]
peitel, mille paksus on laiusest suurem

puusepapliiats
[nimisõna, substantiiv]
puusepatöödel märkimiseks kasutatav lapik pliiats

puusepp
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kirvega tehtavate puidutööde oskustööline, (ehitusel) mitmesuguste puutööde tegija

puusild
[nimisõna, substantiiv]
puidust ehitatud sild

puusinine
[nimisõna, substantiiv]
1. sinipuu puru või laastud taimevärvina

2. nendega keetmisel saadav tumesinine värvus

puuskulptuur
[nimisõna, substantiiv]
puust tahutud või nikerdatud skulptuur

puuslak
[nimisõna, substantiiv]
(hobuste) hingeldustõbi

puuslik
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusu seisukohalt:) ebajumal, ebajumalat kujutav nikerdis või pilt

puustus
[nimisõna, substantiiv]
tühi, hrl väheviljakas ja harimata maa

puustusmaa
[nimisõna, substantiiv]
tühi, hrl väheviljakas ja harimata maa

puusuusk
[nimisõna, substantiiv]
puidust suusk

puusõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
puukujuline sõnajalg

puusärgitegija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes valmistab puusärke

puusärk
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik kaanega, hrl ilustatud (puu)kast, milles surnu sängitatakse hauda

2. piklik kaanega kast, mille sees surnu hauda pannakse

puusärkipanek
[nimisõna, substantiiv]
leinatalitus, kirstupanek

puusäsi
[nimisõna, substantiiv]
puutüve südamikus olev kude

puusüda
[nimisõna, substantiiv]
puutüve südamikus olev kude

puusüld
[nimisõna, substantiiv]
hrl süllalaiune ja süllakõrgune puuriit (eeskätt küttepuude mõõtühikuna)

puusüsi
[nimisõna, substantiiv]
suure süsinikusisaldusega poorne aine, mis tekib puidu kuumutamisel õhu juurdepääsuta ja mida kasutatakse nt kütusena

puusüü
[nimisõna, substantiiv]
(läbilõigatud) puu aastarõngastest avanev muster

puutahvel
[nimisõna, substantiiv]
puidust plaat, millele kirjutada, maalida vms

puutara
[nimisõna, substantiiv]
puidust tara

puute
1. kompimisega, puudutamisega tajutav

2. kompimisega tajutav

puuteekraan
[nimisõna, substantiiv]
(kuvaril:) puudutusele reageeriva läbipaistva paneeliga kaetud ekraan, millel puudutatakse vajalikku kohta sõrme või pulgaga, puutetundlik ekraan

puutehell
[omadussõna, adjektiiv]
puudutamisel valutundlik

puutejoon
[nimisõna, substantiiv]
kahe pinna puutepunktidest moodustunud joon

puutekindel
[omadussõna, adjektiiv]
(elektritarvikute kohta:) voolu isoleeriva, puudutamisel ohutu kattega

puutekuiv
[omadussõna, adjektiiv]
(värvi vms, värvitud vms pinna kohta:) niipalju kuivanud, et nt sõrmega vajutades ei jää värv vms sõrme külge kinni ja pinnale ei jää sõrmejälge

puutemoone
[nimisõna, substantiiv]
kivimite ümberkujunemise protsess kivimite kokkupuute tulemusena

puutemürk
[nimisõna, substantiiv]
välisel kokkupuutel mõjuv mürkaine

puutenakkus
[nimisõna, substantiiv]
vahetul kokkupuutel leviv nakkus

puutepadi
[nimisõna, substantiiv]
1. puutetundlik plaat, millel sõrmega libistades saab juhtida sülearvuti kursorit

2. puutetundlik osutusseade andmete sisestamiseks arvutisse

puutepaneel
[nimisõna, substantiiv]
1. puutetundlik plaat, millel sõrmega libistades saab juhtida sülearvuti kursorit

2. puutetundlik osutusseade andmete sisestamiseks arvutisse

puutepind
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi kokkupuutuv pind

2. puutetundlik pind (ekraan vms)

puuteplaat
[nimisõna, substantiiv]
1. puutetundlik plaat, millel sõrmega libistades saab juhtida sülearvuti kursorit

2. puutetundlik osutusseade andmete sisestamiseks arvutisse

puutepliiats
[nimisõna, substantiiv]
pliiatsitaoline tööriist puuteekraanil andmete sisestamiseks või joonistamiseks

puutepunkt
[nimisõna, substantiiv]
lähedane või ühine seik või asjaolu

puutetahvel
[nimisõna, substantiiv]
suur tahvlilaadne puuteekraan, mis on ühendatud arvutiga (kasutatakse koolis, koosolekuruumis vm)

puutetundlik
[omadussõna, adjektiiv]
puudutusele reageeriv

puutevaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma otsese füüsilise kokkupuuteta

puutsad
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalli mängimiseks kasutatavad jalatsid

puutuhk
[nimisõna, substantiiv]
puitkütuse täielikul põlemisel tekkinud tahke jääk, mida kasutatakse nt väetisena

puutuja
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) sirge, mis läbib vaadeldava joone üht punkti, puutepunkti

puutuma
[tegusõna, verb]
1. (kergelt) kellegi või millegi vastu minema või ulatuma

2. kedagi või midagi (põgusalt) katsuma

3. (juhuslikult) kellegi või millegi vastu minema

4. kergelt puudutama

Ühendtegusõnad: ette puutuma, ette puutuma, kokku puutumakokku puutuma

puutumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimtegevusest või mingitest mõjudest kahjustamata

2. selline, mida ei ole kasutatud, millega pole midagi tehtud

3. puutumata, kasutamata, rikkumata

puutumatult
[määrsõna, adverb]
inimtegevusest vm mõjudest puutumata, kahjustamata

puutumus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav kokkupuude või seos

2. teatav isiklik seotus

puutõrv
[nimisõna, substantiiv]
puidu õhu juurdepääsuta kuumutamisel (ehk utmisel) või gaasistamisel tekkiv tumepruun kuni must veniv vedelik

puutöö
[nimisõna, substantiiv]
1. puidust ehitamine, esemete valmistamine vms

2. puidutöö

puutöökoda
[nimisõna, substantiiv]
1. puidu töötlemiseks vajaliku sisseseadega ruum(id) või ehitis

2. ka vastav ettevõte

puutööline
[nimisõna, substantiiv]
puutööd tegev tööline

puutöömees
[nimisõna, substantiiv]
puutöid tegev töömees, hrl puusepp või tisler

puutöömeister
[nimisõna, substantiiv]
meisterlik puust esemete, mööbli vms valmistaja

puutööndus
[nimisõna, substantiiv]
puidu töötlemine ja puidust tarbeesemete valmistamine käsitööna, traditsiooniline puutöö

puutööpink
[nimisõna, substantiiv]
puutöö tegemiseks mõeldud tööpink

puutööriist
[nimisõna, substantiiv]
puutöö tegemiseks kasutatav vahend (nt kirves, peitel, saag)

puutüvi
[nimisõna, substantiiv]
1. puu koorega kaetud osa, mille ülemine osa haruneb oksteks

2. puu osa, mis kasvab välja maa seest ja mille küljes on oksad

3. puu peavars

puu-uisk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puust valmistatud ja metallist uisuteraga varustatud uisk, mis kinnitati rihmadega saapa külge

puu-uks
[nimisõna, substantiiv]
puidust uks

puuvaik
[nimisõna, substantiiv]
looduslik vaik, mida eritab puu

puuvasar
[nimisõna, substantiiv]
puidust haamer

puuvile
[nimisõna, substantiiv]
puidust vilepill

puuvili
[nimisõna, substantiiv]
1. toiduks tarvitatav viljapuu vili, nt õun, ploom, pirn

2. vili, mis kasvab puu küljes ja mida inimesed söövad, näiteks õun, pirn ja ploom

puuviljaaed
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus kasvatatakse viljapuid

puuviljahape
[nimisõna, substantiiv]
puuviljades leiduv aine, mida kasutatakse kosmeetikatööstuses

puuviljahoidis
[nimisõna, substantiiv]
puuviljadest tehtud hoidis

puuviljahoidla
[nimisõna, substantiiv]
ehitis puuviljade värskelt säilitamiseks

puuviljaistandik
[nimisõna, substantiiv]
istutatud (noored) puuviljapuud

puuviljakaste
[nimisõna, substantiiv]
hrl püreetaoline puuviljadest valmistatud kaste

puuviljakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
viljapuude kasvatamine, ka aiandusharuna

puuviljakompott
[nimisõna, substantiiv]
1. puuviljakonserv suhkrusiirupis

2. (kuivatatud) puuviljadest keedetud magustoit

puuviljakultuur
[nimisõna, substantiiv]
taim, hrl viljapuu, mida kasvatatakse söödavate viljade saamiseks

puuviljakärbes
[nimisõna, substantiiv]
käärivas aines hulgi arenev väike kollakaspruun kärbes

puuviljamahl
[nimisõna, substantiiv]
puuviljadest välja pressitud või aurutatud mahl joogina

puuviljamädanik
[nimisõna, substantiiv]
õuna- ja pirnipuid, vähem kirsi- ja ploomipuid kahjustav seenhaigus, mis avaldub viljaliha pruuniks muutumises ja pehmenemises

puuviljandus
[nimisõna, substantiiv]
aianduse haru, mis hõlmab puuvilja-, marja- ja pähklikasvatuse

puuviljane
[omadussõna, adjektiiv]
rikkalikult puuvilja sisaldav

puuviljanoot
[nimisõna, substantiiv]
puuviljaaroomi (või ka -maitse) varjund veinil, parfüümil vm

puuviljanuga
[nimisõna, substantiiv]
nuga puuvilja koorimiseks ja tükeldamiseks

puuviljapüree
[nimisõna, substantiiv]
puuviljadest valmistatud püree

puuviljasalat
[nimisõna, substantiiv]
segu tükeldatud puuviljadest hrl omas mahlas, suhkrusiirupis või magusa kastmega

puuviljasuhkur
[nimisõna, substantiiv]
väga magus aine, mida leidub puuviljades, taime rohelistes osades, õienektaris ja mees

puuviljasupp
[nimisõna, substantiiv]
hrl magus kissellitaoline supp puuviljadest

puuviljataim
[nimisõna, substantiiv]
taim, hrl viljapuu, mida kasvatatakse söödavate viljade saamiseks

puuviljatoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade, lindude kohta:) puuviljadest toituv

puuviljatoitlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene (toortoitlane), kes toitub peamiselt puuviljadest ja marjadest

puuviljatoitlus
[nimisõna, substantiiv]
toitumisviis, milles on ülekaalus puuviljad ja marjad

puuviljatort
[nimisõna, substantiiv]
puuviljadega kaunistatud tort

puuviljavaagen
[nimisõna, substantiiv]
1. vaagen puuvilja serveerimiseks

2. valik puuvilju ühel vaagnal serveerituna

puuvill
[nimisõna, substantiiv]
1. puuvillapõõsa seemnetelt eraldatud kiud, millest kedratakse lõnga riide valmistamiseks

2. sellest lõngast kootud riie

3. teatud taimest saadav materjal, millest tehakse riiet

puuvillaistandik
[nimisõna, substantiiv]
puuvillapõõsaste all olev maa-ala

puuvillaistandus
[nimisõna, substantiiv]
1. puuvillapõõsaid kasvatav majand

2. puuvillapõõsaste all olev maa-ala

puuvillakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
puuvilla viljelus

puuvillaketrus
[nimisõna, substantiiv]
puuvillakiududest lõnga valmistamine

puuvillaketrusmasin
[nimisõna, substantiiv]
puuvillakiududest lõnga valmistamise masin

puuvillakiud
[nimisõna, substantiiv]
puuvillapõõsa seemne pikk ja peenike toruja spiraalse lindi taoline karv

puuvillakook
[nimisõna, substantiiv]
puuvillaseemneõli tootmisjäägina saadav õlikook, mida kasutatakse loomasöödana

puuvillane
[omadussõna, adjektiiv]
1. puuvillakiust tehtud või töödeldud

2. sellisest riidest

3. puuvillast tehtud

puuvillanoppija
[nimisõna, substantiiv]
saagikoristaja puuvillapõõsalt, puuvillakiudude korjaja

puuvillapall
[nimisõna, substantiiv]
palliks kokkupressitud puuvillakiud

puuvillapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav lehtpõõsas, poolpõõsas või lehtpuu, mille seemneid katvatest karvadest saadakse puuvilla

puuvillaseemnekook
[nimisõna, substantiiv]
proteiinirohke mass, mida saadakse puuvillaseemnetest õli väljapressimise kõrvalsaadusena

puuvillaseemneõli
[nimisõna, substantiiv]
puuvillaseemneist saadav õli, mida kasutatakse toiduainetööstuses ja kosmeetikas

puuvillatööstus
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilitööstuse üks põhiharusid, mis toodab puuvillast lõnga, niiti ja riiet

puuvillavabrik
[nimisõna, substantiiv]
puuvillase riide (lõnga, niidi) tootmise vabrik

puuvillaõli
[nimisõna, substantiiv]
puuvillaseemneist saadav õli, mida kasutatakse toiduainetööstuses ja kosmeetikas

puuvillisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
puuvilla sisaldav kiht, mis takistab soojuse, elektri, vee vm läbitungimist

puuvillkangas
[nimisõna, substantiiv]
puuvillane kangas

puuvillriie
[nimisõna, substantiiv]
puuvillane kangas

puuvillvatt
[nimisõna, substantiiv]
kraasitud kohev puuvillakiu mass, puuvillane vatt

puuvirn
[nimisõna, substantiiv]
hunnik laotud või kuhjatud hrl küttepuid

puuvool
[nimisõna, substantiiv]
1. puidu voolimise tehnika

2. selles tehnikas voolitud ese või teos

puuvõra
[nimisõna, substantiiv]
1. puu ülemine, hargnevaist okstest koosnev osa

2. puu ülemine osa

puuvõõrik
[nimisõna, substantiiv]
juurtega puude okstele kinnituv poolparasiitne igihaljas lehtpõõsas, mida mõnel maal kasutatakse jõuluaegse kaunistusena

puuõõnsus
[nimisõna, substantiiv]
tühi ruum puutüves

puuõõs
[nimisõna, substantiiv]
tühi ruum puutüves

puuäke
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puidust äke, nt karu-, pakkäke

puuämber
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puidust ämber

puändikas
[omadussõna, adjektiiv]
(mõttekäigu, teose kohta:) vaimuka ja üllatusliku lõpuga, vaimuka üllatusefektiga lõppev

puänt
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimukas, rabav üllatusefekt või seda pakkuv koht teoses, hrl lõpplahendus

2. vaimukas lõpplahendus

3. baleriini varbalseis

puänteerima
[tegusõna, verb]
1. vaimuka üllatusefektiga lõpetama (nt teost, mõttekäiku)

2. rõhutatult esile tooma

puäntillism
[nimisõna, substantiiv]
1. neoimpressionistide täpitamistehnika, mille puhul maalimisel kasutati segamata värvusi korrapäraste punktide ja laikudena

2. maalikunsti vool

pv
rahvuspargi, looduskaitseala või maastikukaitseala vöönd või kaitsealust üksikobjekti ümbritsev ala, kus majandustegevuses tuleb arvestada kaitse alla võtja kehtestatud tingimustega

põdeja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kannatab mingi haiguse või vaevuse all

põdema
[tegusõna, verb]
1. mingi haiguse all kannatama, haiglane või haige olema

2. mingi haiguse all (pikemat aega) kannatama, haige olema

Ühendtegusõnad: läbi põdemaläbi põdema

põder
[nimisõna, substantiiv]
1. Euraasia ja Põhja-Ameerika metsaalade suur pikkade jäsemete ja kõrge turjaga sõraline

2. suur metsloom, kellel on pikad jalad ning madalad suured sarved

põderpõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa suurim, hirve sarvi meenutavate lõugadega mardikas

põdrajaht
[nimisõna, substantiiv]
põtrade küttimine

põdrajuur
[nimisõna, substantiiv]
mitmekordselt sulgjate lehtede ja valgete või punakate sarikais õitega lubjalembene rohttaim

põdrakael
[nimisõna, substantiiv]
(hrl hobustel:) põdra kaela meenutav nõgusa harjaga kael

põdrakahjustus
[nimisõna, substantiiv]
põtrade tekitatud kahjustused puudele, nt puukoore või noorte võrsete söömine

põdrakanep
[nimisõna, substantiiv]
teeservadel, raiesmikel ja põlendikel kasvav pikkade kitsaste lehtede ja lillakaspunaste õitega kõrge rohttaim

põdrakarjus
[nimisõna, substantiiv]
põhjapõtrade karjataja

põdrakasvataja
[nimisõna, substantiiv]
põhjapõdrakasvataja

põdrakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapõtrade pidamine, seda hõlmav loomakasvatusharu

2. põhjapõdrakasvatus

põdrakelk
[nimisõna, substantiiv]
narta, mille veoloomadeks on põhjapõdrad

põdrakärbes
[nimisõna, substantiiv]
põtradel ja hirvedel parasiteeriv putukas

põdrakütt
[nimisõna, substantiiv]
põtru küttiv jahimees

põdralaskmine
[nimisõna, substantiiv]
laskespordi ala, kus lastakse põdra kujutisega liikuva märgi pihta

põdralehm
[nimisõna, substantiiv]
emapõder

põdramokk
[nimisõna, substantiiv]
1. altpoolt narmalise, ülaltpoolt tumedate soomustega kaetud pruuni kübaraga söödav seen, mida on kasutatud ka lõnga värvimiseks

2. seen

põdranahk
[nimisõna, substantiiv]
põhjapõdralt saadud nahk

põdrapiim
[nimisõna, substantiiv]
põhjapõdralt saadav piim põhjarahvaste toiduainena

põdrapraad
[nimisõna, substantiiv]
põdralihast praad

põdrapull
[nimisõna, substantiiv]
isane põder

põdrarakend
[nimisõna, substantiiv]
etterakendatud põdra või põtradega veovahend

põdrasamblik
[nimisõna, substantiiv]
teatava sambliku (Islandi käokõrva) rahvapärane nimetus

põdrasammal
[nimisõna, substantiiv]
teatava sambliku (Islandi käokõrva) rahvapärane nimetus

põdrasarvesool
[nimisõna, substantiiv]
aine, mida varasematel aegadel kasutati nt piparkoogitaigna kergitamiseks

põdrasõnn
[nimisõna, substantiiv]
isane põder

põdravorst
[nimisõna, substantiiv]
põdralihast suitsuvorst

põdravõik
[omadussõna, adjektiiv]
1. heledam, justkui pleekinud põdrakarva pruun (hrl hobuse kohta)

2. heledam, põdrakarva pruun

põdur
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese või looma kohta:) kehva tervisega, jõult nõrk ja haigevõitu

2. haiglane

3. kidur

4. kehv

põdurus
[nimisõna, substantiiv]
1. kehv, nõrk tervis

2. haigevõitu-olek

põetaja
[nimisõna, substantiiv]
patsiente hooldav, nende esmavajaduste täitmise eest hoolitsev isik (nt hooldusasutuses)

põetama
[tegusõna, verb]
1. haige inimese hügieeni, toitumise, enesetunde vms eest hoolitsema, haiget hooldama ja ravitsema

2. haiget hooldama

põetus
[nimisõna, substantiiv]
1. haige inimese hooldamine, tema esmavajaduste täitmise eest hoolitsemine, patsientide põetamine

2. põetamine

põgenema
[tegusõna, verb]
1. kiiresti (ja salaja) ohu, riski, ebameeldivuse vms eest ära minema

2. kuskilt kiiresti ja salaja ära minema

Ühendtegusõnad: ära põgenemaära põgenema

põgenemiskatse
[nimisõna, substantiiv]
katse põgeneda ohu, ebameeldivuse vms eest

põgenemistuba
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud seiklusmäng, kus lukustatud ruumi(desse) suletud rühm mängijaid peab sealt ettenähtud aja jooksul suutma välja pääseda, otsides sellekohaseid vihjeid ning lahendades ülesandeid

2. selleks mänguks kohandatud ruum või ruumid

põgenik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kuskilt, kellegi või millegi eest põgeneb

2. oma riigist sõja, ränkade majandusolude, poliitilise tagakiusamise vms eest põgenenud inimene

põgenikekvoot
[nimisõna, substantiiv]
(euroliidu) riigi kohustus vastu võtta teatud arv põgenikke aastas

põgenikelaager
[nimisõna, substantiiv]
sõjapõgenikele ja poliitilistele pagulastele rajatud ajutine peatuspaik

põgenikelaine
[nimisõna, substantiiv]
põgenike massiline saabumine mingisse riiki või piirkonda

põgus
[omadussõna, adjektiiv]
1. kiiresti toimuv või mööduv, lühikest aega kestev

2. kiiresti toimuv, mööduv, kaduv, lühiajaline

põgusalt
[määrsõna, adverb]
1. korraks, hetkeks, lühikest aega

2. lühidalt, mitte üksikasjadesse süüvides

põgusus
[nimisõna, substantiiv]
kestuse lühiajalisus, kiire mööduvus

põhi
[nimisõna, substantiiv]
1. ilmakaar maakera põhjapooluse suunas

2. ilmakaar lõuna vastas

põhi
[nimisõna, substantiiv]
1. õõnsa eseme või loodusliku süvendi alumine, kõige sügavam osa

2. millegi kõige madalam osa või kandev pind

3. millegi alumine pind või kõige madalam osa

põhiaeg
[nimisõna, substantiiv]
valdav osa ajast

põhiaine
[nimisõna, substantiiv]
peamine, olulisim toiduaine või koostisosa

põhiainevahetus
[nimisõna, substantiiv]
väikseim energiahulk, mis on vajalik söömata organismi ainevahetuse ja elundite talitluse säilitamiseks jõudeseisundi ja soodsa välistemperatuuri korral

põhiala
[nimisõna, substantiiv]
põhiline tegevusala (sageli spordis), ainevaldkond vms

põhiallikas
[nimisõna, substantiiv]
peamine lähtekoht või -alus

põhialus
[nimisõna, substantiiv]
1. see põhiline, millel miski rajaneb või millele miski tugineb

2. mingi teaduse või ala põhiprintsiip, põhitõde

põhiamet
[nimisõna, substantiiv]
peamine töö või ametikoht

põhiarv
[nimisõna, substantiiv]
1. arvu või hulka märkiv arv (nt 5, 100)

2. vastav arvsõna (nt viis, sada)

põhiarvsõna
[nimisõna, substantiiv]
arvu või hulka väljendav arvsõna (nt neli, kümme, tuhat)

põhiasend
[nimisõna, substantiiv]
esmajärjekorras õpitav keha, käte või jalgade asend

põhiasukas
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala põline elanik, hrl põlisrahva liige

2. peamine (nt mingisse enamusrühma kuuluv) elanik

põhiautor
[nimisõna, substantiiv]
(teose, ka sama laadi teoste vm kirjutamisel, loomisel) kõige suurema töö teinud autor

põhieeldus
[nimisõna, substantiiv]
peamine eeltingimus

põhieesmärk
[nimisõna, substantiiv]
peamine, olulisim eesmärk

põhielanik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala põline elanik, hrl põlisrahva liige

2. peamine (nt mingisse enamusrühma kuuluv) elanik

põhielatis
[nimisõna, substantiiv]
peamine elatusvahend või peamised elatusvahendid

põhierinevus
[nimisõna, substantiiv]
peamine, olulisim erinevus

põhiettekanne
[nimisõna, substantiiv]
olulisim, tähtsaim ettekanne

põhifond
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogu, muuseumi vms keskne ja suurim kogu

põhifunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
peamine ülesanne või kohustus

põhihaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. tüsistusi vm kaasnevaid haigusnähte esile kutsunud haigus

2. kõige enne avaldunud, hiljem tekkinute suhtes domineeriv haigus

põhiharidus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustuslik üldharidusmiinimum, põhikooli haridus

2. haridus, mis võimaldab minna gümnaasiumi või kutsekooli edasi õppima

põhiharu
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna, teadusala vms peamine iseseisev osa või (tegevus)suund

põhiheli
[nimisõna, substantiiv]
muusikalise helirea, oktavi või kolmkõla alumine heli, mille järgi on nimetatud mažoor, minoor või akord

põhihelistik
[nimisõna, substantiiv]
mingi heliteose või selle osa valdav, domineeriv helilaad

põhihoiak
[nimisõna, substantiiv]
domineeriv, valdav suhtumislaad

põhihuvi
[nimisõna, substantiiv]
peamine huviobjekt

põhiidee
[nimisõna, substantiiv]
(millegi) peamine, keskne mõte

põhijoon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi peamine, iseloomustav külg või põhiline tegevus- ja arengusuund

2. peajoon

põhijoonis
[nimisõna, substantiiv]
(detail)planeeringu joonis, mis kajastab kavandatavat lahendust ning ruumikasutust määravaid kitsendusi ja kokkuleppeid

põhijõud
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjas, päästetöödel vm peamise, põhilise jõuna osalev väeosa, päästerühm vms

2. peamisi, põhilisi ülesandeid täitev inimene

3. sellised inimesed kogumina

põhik
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi põhjaks olev osa

2. alumine osa

põhikapital
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte vara, mis oma olemuselt on pikaajaline ning mida kasutatakse tulu saamiseks pikema aja jooksul (nt hooned, sisseseade, kaubamärk, pikaajaline laen)

põhikari
[nimisõna, substantiiv]
farmi püsiv, toodangut andev kari

põhikaristus
[nimisõna, substantiiv]
õigusrikkumise või kuriteo eest määratav iseseisev karistus (millele võib liituda lisakaristusi)

põhikataloog
[nimisõna, substantiiv]
lugejatele mõeldud tähestikuline märksõna- või liigikataloog, mille täienduseks võivad olla erikataloogid

põhikeel
[nimisõna, substantiiv]
põhiliseks suhtlusvahendiks olev, peamiselt kasutatav keel

põhikiht
[nimisõna, substantiiv]
millegi põhjaks olev kiht

põhikiri
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte, asutuse või organisatsiooni eesmärke, tegevust, juhtimist vms sätestav ametlik dokument

põhikirjafond
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis on paigutatud alaliselt mingi ettevõtte kasutuses olevatesse varadesse

põhikirjaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhikirjas fikseeritud

2. põhikirja omav

põhikirjavastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis pole põhikirjaga kooskõlas

2. põhikirjale mittevastav

põhiklass
[nimisõna, substantiiv]
täiskasvanute (nt juunioride ja veteranide vaheline) võistlusklass

põhikogu
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogu, muuseumi vms keskne ja suurim kogu

põhikoht
[nimisõna, substantiiv]
koosseisuline töökoht (kus töötakse töölepingu alusel)

põhikohustus
[nimisõna, substantiiv]
1. peamine ülesanne

2. põhiseadusega kehtestatud kodanikukohustus

põhikomponent
[nimisõna, substantiiv]
peamine koostisosa

põhikool
[nimisõna, substantiiv]
1. kool, mis annab põhihariduse

2. (5.-9. klasside kohta)

3. 9 klassiga kool, mis annab põhihariduse

4. selle 5.–9. klass

põhikoolitus
[nimisõna, substantiiv]
1. (mingis valdkonnas) kõige olulisemat sisaldav koolitus

2. kutsealane õpe, mis on aluseks spetsiifilist pädevust arendavale erialasele õppele

põhikoormus
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine koormus

põhikoosseis
[nimisõna, substantiiv]
1. võistkonna keskne osa (nt ilma varumängijateta)

2. töörühma vms keskne osa

põhikord
[nimisõna, substantiiv]
riigi (või mingi suure organisatsiooni) põhiseaduses sätestatud korraldus

põhikriteerium
[nimisõna, substantiiv]
peamine mõõdupuu valiku või otsuse tegemisel ning eristamisel

põhikude
[nimisõna, substantiiv]
igas sihis enam-vähem ühesuguste mõõtmetega rakkudest kude teiste kudede vahel, mis moodustab taimekeha põhimassi

põhikuju
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, olemuslik kuju või vorm

põhikujund
[nimisõna, substantiiv]
kõige lihtsam geomeetriline kujund (nt ring, ruut, kolmnurk)

põhikultuur
[nimisõna, substantiiv]
pikema kasvuajaga taimeliik, mille vahel võib kasvatada lühema kasvuajaga kultuure (vahekultuure)

põhikursus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi põhialuste süsteemikindel käsitlus (nt loengutena)

2. läbi võetav õppeainete kogum, mis moodustab mingiks ettevalmistuseks nõutava hariduse või on aluseks kitsamale spetsialiseerumisele (nt kutse- või kõrgkoolis)

põhikääne
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) käändsõna vorm, mille järgi saab moodustada muid vorme

põhiküsimus
[nimisõna, substantiiv]
peamine küsimus või probleem

põhilaad
[nimisõna, substantiiv]
millegi valdav laad, eripära määrav omadus

põhilahendus
[nimisõna, substantiiv]
planeeringu oluline osa, mis tagab planeeringuga kavandatu teostamisel ruumilahenduse tervikliku toimimise

põhilause
[nimisõna, substantiiv]
teooriale või mõttekäigule ilma tõestuseta aluseks võetav väide

põhilevila
[nimisõna, substantiiv]
mingi taime- või loomaliigi (vm üksuse) põhiline, peamine levikuala

põhiliik
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine liik

põhiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõige olulisem, kõige tähtsam

2. (hulgalt) valdav

3. kõige olulisem

4. valdav

põhiliselt
[määrsõna, adverb]
1. valdava asjana, suuremalt jaolt, enamikul juhtudel

2. enamikul juhtudel, enamasti

3. valdavalt

põhiloom
[nimisõna, substantiiv]
põhiolemus või põhilaad

põhiloomus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi põhiolemus

põhilõige
[nimisõna, substantiiv]
kõige lihtsam rõiva lõige, mida saab varieerida detaile lisades või muutes

põhimaantee
[nimisõna, substantiiv]
riigi peamine liiklustee, mis ühendab pealinna teiste suurte linnadega, neid omavahel ja tähtsate sadamate, raudteesõlmede ja piiripunktidega (Eestis nt Tallinn–Narva)

põhimass
[nimisõna, substantiiv]
valdav osa mingist inim- vm hulgast

põhimaterjal
[nimisõna, substantiiv]
põhiosa moodustav materjal millegi valmistamisel

põhimees
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) võistkonna põhikoosseisu kuuluv mees

põhimeetod
[nimisõna, substantiiv]
peamine, valdav meetod

põhimik
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi põhjaks olev osa

2. alumine osa

põhimine
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhiline

2. aluseks olev

põhimiselt
[määrsõna, adverb]
1. valdava asjana, suuremalt jaolt, enamikul juhtudel

2. enamikul juhtudel, enamasti

3. valdavalt

põhimoreen
[nimisõna, substantiiv]
liustiku sulamisel sise- ja põhjamoreenist mahajääv sorteerumata kivimaterjal

põhimotiiv
[nimisõna, substantiiv]
peamine ajend või põhjus

põhimõiste
[nimisõna, substantiiv]
peamine mõiste (mingis valdkonnas, teadustöös vms)

põhimõte
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi aluseks olev kindel idee, sisemine hoiak või seisukoht

2. kindel veendumus, mille järgi sa elad

põhimõttekindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. vääramatute põhimõtetega

2. teatud otsust, põhimõtet või põhimõtteid kindlalt järgiv

põhimõttelage
[omadussõna, adjektiiv]
ilma (kindlate) põhimõteteta

põhimõttelagedus
[nimisõna, substantiiv]
(kindlate) põhimõtete puudumine, eriti poliitikas ja ühiskonnaelus

põhimõtteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindlalt, kõrvalekaldumata teatavat otsust, põhimõtet järgiv

2. põhimõtte, põhimõtetega seotud

3. põhimõttekindel

põhimõtteliselt
[määrsõna, adverb]
1. alusmõtte, olemuse poolest, põhimõtte pärast

2. põhimõtte poolest või põhimõtte pärast

3. põhimõtte pärast

põhimõttepuudus
[nimisõna, substantiiv]
(kindlate) põhimõtete puudumine, eriti poliitikas ja ühiskonnaelus

põhimõttetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma oma seisukohtadeta, ilma kindlate põhimõteteta

2. selline, kus puudub aluseks olev põhimõte

3. põhimõttelage

põhimälu
[nimisõna, substantiiv]
arvuti keskne mäluseade, kuhu saab andmeid kirjutada ja kust saab neid lugeda

põhimängija
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) võistkonna põhikoosseisu kuuluv mängija

põhimäärus
[nimisõna, substantiiv]
1. õigusakt, mis sätestab nende riigiasutuste või ametiisikute ülesanded, õigused ja kohustused ning töökorra, kes ei tegutse vahetult seaduse alusel

2. normatiiv- v individuaalakt

põhine
[omadussõna, adjektiiv]
millelgi põhinev, millegi põhjal toimuv

põhinema
[tegusõna, verb]
midagi aluseks võtma, millestki lähtuma

põhinõue
[nimisõna, substantiiv]
esmane tungiv soov, põhiline nõudmine

põhinäitaja
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine iseloomustav suurus või asjaolu

põhioks
[nimisõna, substantiiv]
(vilja)puu võra moodustav oks, mis väljub tüvest nurga all

põhiolemus
[nimisõna, substantiiv]
1. olemuse põhituum

2. põhiline, peamine olemus

põhiolu
[nimisõna, substantiiv]
põhiline olemus

põhiomadus
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine omadus või tunnus

põhiosa
[nimisõna, substantiiv]
millegi tähtsaim, olulisim osa

põhipalk
[nimisõna, substantiiv]
palgamäära alusel arvutatav töötasu (millele võib liituda lisatasu)

põhipere
[nimisõna, substantiiv]
mesilaspere, keda peetakse peamiselt toodangu saamiseks või perede arvu suurendamiseks

põhiplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise rõhtne läbilõige (hrl alumise korruse kõrguselt)

2. selle kujutis

põhiprintsiip
[nimisõna, substantiiv]
millegi aluseks olev põhimõte

põhiprobleem
[nimisõna, substantiiv]
peamine, keskne probleem (mureküsimus vm lahendust vajav ülesanne)

põhipuhkus
[nimisõna, substantiiv]
igal tööaastal antav korraline puhkus

põhipunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. peamine punkt mingis dokumendis

2. põhiline asjaolu, seisukoht või küsimus

põhipuudus
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine viga või nõrk külg

põhirahvas
[nimisõna, substantiiv]
mingi riigi või piirkonna (ajalooliselt) arvukaim rahvas

põhirahvus
[nimisõna, substantiiv]
mingi riigi arvukaim, enamuses olev rahvus

põhiraskus
[nimisõna, substantiiv]
millegi põhiline asjaolu, peamine kese

põhirass
[nimisõna, substantiiv]
inimkonna jaotus mingite nähtavate tunnuste järgi

põhireegel
[nimisõna, substantiiv]
peamine, põhiline juhis või eeskiri

põhirivaal
[nimisõna, substantiiv]
peamine, olulisim võistleja või vastane sama eesmärgi nimel või samal alal (nt spordis, armusuhtes, poliitikas)

põhirivistus
[nimisõna, substantiiv]
võistkonna keskne, põhiline koosseis ilma varumängijateta

põhiroog
[nimisõna, substantiiv]
peamine roog, hrl praad

põhirõhk
[nimisõna, substantiiv]
peatähelepanu, peamine keskendumine

põhis
[nimisõna, substantiiv]
(käitumise, tegevuse) ajend või põhjus, tegutsema ergutav jõud või sund

põhisagedus
[nimisõna, substantiiv]
heliallika väikseim võnkesagedus, põhitooni sagedus

põhisamm
[nimisõna, substantiiv]
korduvalt esinev samm või sammude kombinatsioon (nt tantsimisel, spordis)

põhiseadus
[nimisõna, substantiiv]
1. seadus, mis määrab riigi üldise korralduse ning inimeste õigused ja kohustused ning mis on teiste seaduste ees ülimuslik

2. riigi tähtsaim seadus, kus on kirjas riigi korraldus ja kodanike põhilised õigused ning kohustused

3. riigi tähtsaim seadus

põhiseadusevastane
[omadussõna, adjektiiv]
põhiseadusega vastuolus olev

põhiseadusjärgne
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhiseadusega määratud või kooskõlas olev, põhiseadusele vastav, põhiseadusest tulenev

2. põhiseadusele vastav

põhiseaduskohus
[nimisõna, substantiiv]
kohus, mis valvab põhiseaduslikkuse järele, otsustab seaduste kehtivuse, nende tõlgendamise ja täitmise üle

põhiseaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhiseadusega määratud või kooskõlas olev, põhiseadusele vastav, põhiseadusest tulenev

2. põhiseadusele vastav

põhiseaduspärane
[omadussõna, adjektiiv]
põhiseadusega kooskõlas olev, põhiseadusest tulenev

põhiseaduspärasus
[nimisõna, substantiiv]
vastavus põhiseadusele

põhiseadusvastane
[omadussõna, adjektiiv]
põhiseadusega vastuolus olev

põhiselt
[postpositsioon, tagasõna]
millegi alusel, millestki lähtudes

põhisiht
[nimisõna, substantiiv]
peamine, põhiline eesmärk

põhisissetulek
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine hrl korrapäraselt laekuv rahasumma

põhisisu
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine sisu

põhistama
[tegusõna, verb]
(hrl õiguskeeles:) motiveerima, põhjendama

põhistus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl õiguskeeles:) põhjendamine, motiveering

2. põhistamine, motiveering

põhisuund
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine siht, suund milleski

põhisõna
[nimisõna, substantiiv]
1. (liitsõnas:) põhimõistet väljendav järelosa (nt -leht sõnas kaseleht)

2. põhimõistet väljendav järelsõna liitsõnas

põhisõnavara
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnavara keskne, sagedamini tarvitatav osa

2. sõnavara põhiline, sageli kasutatav osa

põhisööt
[nimisõna, substantiiv]
loomadele antav põhiline, peamine toit

põhisüü
[nimisõna, substantiiv]
peamine süü

põhisüüdlane
[nimisõna, substantiiv]
milleski peamisena süüdi olev isik, (süü- või pahateo sooritanute rühma) peamine süüdlane

põhiteadmised
[nimisõna, substantiiv]
millegi omandamiseks vajalikud põhilised, olulisimad teadmised ja oskused

põhiteema
[nimisõna, substantiiv]
ainevaldkonna, käsitletavate nähtuste, teose vms keskne teema

põhiteenistus
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine töö ja sissetulek

põhiteenus
[nimisõna, substantiiv]
mingit teenust pakkuva ettevõtte, organisatsiooni põhiline tegevus

põhitees
[nimisõna, substantiiv]
peamine seisukoht

põhitegevus
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine tegevus või tegevusala

põhitegevusala
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine tegevusala

põhitegur
[nimisõna, substantiiv]
peamine, tähtsaim tegur

põhitekst
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (nt uurimuse, seaduse) tekstiline põhiosa

2. millegi (nt uurimuse, seaduse) tekstiline põhiosa

põhitelg
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtsaim, keskne mõtteline joon

2. millegi peamine teema või tegevusliin

põhitendents
[nimisõna, substantiiv]
peamine, esilduvaim suundumus

põhitingimus
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, tähtsaim (nõutud, seatud) asjaolu, mis millekski vajalik on

põhitoidus
[nimisõna, substantiiv]
põhitoit

põhitoime
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi aine, nt ravimi olulisim, oodatavaim mõju

põhitoit
[nimisõna, substantiiv]
peamine, põhiline toit

põhitoitaine
[nimisõna, substantiiv]
energia tootmiseks ja organismi kasvamiseks vajalik aine (nt valgud, süsivesikud, rasvad ja rasvhapped, vesi)

põhitoodang
[nimisõna, substantiiv]
(ettevõttes) peamiselt valmistatavad tooted

põhitoode
[nimisõna, substantiiv]
(ettevõttes) peamiselt valmistatav toode

põhitoon
[nimisõna, substantiiv]
domineeriv, valdav värvitoon

põhitooraine
[nimisõna, substantiiv]
peamine, olulisim tooraine millegi valmistamisel

põhitootmine
[nimisõna, substantiiv]
nende toodete valmistamine, milleks ettevõte või tootmisüksus on rajatud

põhitulemus
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, olulisim tulemus

põhitunnus
[nimisõna, substantiiv]
peamine, kõige olulisem tunnus

põhiturniir
[nimisõna, substantiiv]
(nt tennises, korvpallis:) turniir, millele eelnevad kvalifikatsiooni-, eel-, alagrupi vms võistlused

põhituum
[nimisõna, substantiiv]
millegi keskne, olulisim osa

põhituumik
[nimisõna, substantiiv]
mingi kollektiivi, maa-ala vms tuumik, keskne osa

põhitõde
[nimisõna, substantiiv]
mingi teaduse või valdkonna põhiline, tähtsaim arusaam või väärtus

põhitähelepanu
[nimisõna, substantiiv]
(seoses millegagi, mis vajab või saab kõige rohkem tähelepanu või toetust)

põhitähendus
[nimisõna, substantiiv]
sõna või sõnaühendi põhiline, peamine, hrl selgelt eristuv tähendus

põhitöö
[nimisõna, substantiiv]
põhitöökohal tehtav töö

põhitöökoht
[nimisõna, substantiiv]
koosseisuline töökoht (kus töötakse töölepingu alusel)

põhitöötasu
[nimisõna, substantiiv]
palgamäära alusel arvutatav töötasu (millele võib liituda lisatasu)

põhitüüp
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, peamine tüüp

põhivabadus
[nimisõna, substantiiv]
põhiseadusega tagatud kodanikuvabadus

põhivahend
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte vara, mis osaleb majandustegevuses pikema aja jooksul

põhivajadus
[nimisõna, substantiiv]
inimese vajadus, mille rahuldamine vajalik tema ellujäämiseks või rahuloluks, nt elatis, toit, haridus, tervishoid

põhivara
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte vara, mis oma olemuselt on pikaajaline ning mida kasutatakse tulu saamiseks pikema aja jooksul (nt hooned, sisseseade, kaubamärk, pikaajaline laen)

põhivarustus
[nimisõna, substantiiv]
ilmtingimata vajalikud või millegi juurde standardselt kuuluvad esemed, seadmed, tööriistad vm

põhivool
[nimisõna, substantiiv]
1. peamine, valdav suundumus mingis valdkonnas

2. ulatuslik, oluline või põhiline suundumus mingis valdkonnas

põhivorm
[nimisõna, substantiiv]
1. peamine, põhiline kuju või vorm

2. põhiline vorm

põhivõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
võimlemine, mis võimaldab organismi soodsat mõjustamist kõikidel vanuseastmetel

põhivõlg
[nimisõna, substantiiv]
maksmata võlasumma, võtmata arvesse viiviseid, intressi, leppetrahvi ja teisi kõrvalkulusid

põhivõrguettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
elektriettevõtja, kes osutab võrguteenust põhivõrgu kaudu

põhivõrk
[nimisõna, substantiiv]
kõrgepingevõrk pingega 110 kilovolti ja enam, mille eesmärk on edastada elektrijaamades genereeritav võimsus ühtsesse süsteemi kuuluvatesse kõrgepingealajaamadesse

põhivärv
[nimisõna, substantiiv]
üks kolmest värvist (hrl punane, kollane, sinine), mida omavahel segades saadakse kõik ülejäänud värvid

põhivärvus
[nimisõna, substantiiv]
värvus, mida ei saa tekitada erisuguse spektriga kiirguste kokkuviimisel

põhiväärtus
[nimisõna, substantiiv]
tähtsaim omadus või asi

põhiõigus
[nimisõna, substantiiv]
põhiseadusega vm ametliku dokumendiga tagatud kodanikuõigus või -vabadus

põhiühik
[nimisõna, substantiiv]
etaloni abil määratletav sõltumatu mõõtühik

põhiülesanne
[nimisõna, substantiiv]
põhiline, kõige olulisem ülesanne

põhja-aafriklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Aafrika (Aafrika mandri põhjaosa) elanik

2. Põhja-Aafrikast pärit inimene

põhjaala
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolne, põhjas asuv ala

põhjaallikas
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhjas asuv allikas

põhjaameeriklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika elanik

2. Põhja-Ameerikast pärit inimene

põhjaammuti
[nimisõna, substantiiv]
riist veekogu põhjaelustiku uurimismaterjali kogumiseks

põhjaeestikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
põhjaeesti keeles kõneldud või kirjutatud

põhjaeestiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. Põhja-Eestile või põhjaeestlastele omane

2. Põhja-Eestile v põhjaeestlastele omane

põhjaeestlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Eesti elanik

2. Põhja-Eestist pärit inimene

põhjaelustik
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu põhjas elavate loomade ja taimede kogum

2. veekogu põhja loomad ja taimed

põhjaerosioon
[nimisõna, substantiiv]
uurete, jäärakute, orgude süvenemine vooluvee toimel

põhjaeurooplane
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Euroopa elanik

2. Põhja-Euroopast pärit inimene

põhjafauna
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu põhja asustavad selgrootud (nt limused, vähid, käsnad)

2. veekogu põhja loomad

põhjahommik
[nimisõna, substantiiv]
(ilmakaar:) kirre

põhjahoovus
[nimisõna, substantiiv]
põhjalähedastes veekihtides kulgev merehoovus

põhjahöövel
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt soonepõhjade puhastamiseks kasutatav höövel

2. soonepõhjade puhastamiseks

põhjaida
[nimisõna, substantiiv]
1. põhja ja ida vaheline ilmakaar

2. kirre, nordost

põhjajalam
[nimisõna, substantiiv]
(mäe vms) põhjapoolne jalam

põhjajää
[nimisõna, substantiiv]
voolusängi põhjas tekkiv jää

põhjakaar
[nimisõna, substantiiv]
põhi, põhjapoolne suund

põhjakala
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhjas elav kala (nt lest)

põhjakallas
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolne kallas

põhjakant
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolne maanurk

põhjakiht
[nimisõna, substantiiv]
1. alumine, põhjas olev või põhjalähedane kiht

2. põhjalähedane kiht

põhjakivi
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhjas asuv kivi

põhjakobesti
[nimisõna, substantiiv]
adra tööosa künnialuse mullakihi kobestamiseks

põhjakonn
[nimisõna, substantiiv]
(eesti kirikulauludes ja rahvajuttudes kuradi, saatana kohta:) mütoloogiline koletis, kellel on härja keha, konna jalad ja mao saba

põhjakorealane
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Korea kodanik või elanik

2. Põhja-Korea päritolu inimene

põhjakotkas
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolsetel aladel elav muinasjutuline lind (nt „Kalevalas” ja „Kalevipojas”)

põhjakõrbemine
[nimisõna, substantiiv]
1. täielik nurjumine, läbikukkumine, äpardumine

2. läbikukkumine, ebaõnnestumine

põhjakõrbenud
[omadussõna, adjektiiv]
oma tegevuses ebaõnnestunud

põhjakääritus
[nimisõna, substantiiv]
õllevirde kääritamine temperatuuril 8–12 °C

põhjakülg
[nimisõna, substantiiv]
(mäe, hoone, ala vm) põhjapoolne külg

põhjal
[postpositsioon, tagasõna]
millegi alusel, millestki lähtudes

põhjala
[nimisõna, substantiiv]
põhjas, külmas kliimas asuv maa

põhjalaine
[nimisõna, substantiiv]
sügavates veekihtides leviv laine

põhjalaius
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi koha kaugus ekvaatorist põhja suunas (kraadides mõõdetuna)

2. laiuskraad ekvaatorist põhja poole

põhjalane
[nimisõna, substantiiv]
põhjamaa elanik

põhjalaud
[nimisõna, substantiiv]
üks põhja moodustavatest laudadest (mingil esemel või sõiduvahendil)

põhjaliiv
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhjas olev liiv

põhjalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi olemusse sügavuti tungiv

2. peensusteni minev, üksikasjalik

3. üksikasjalik

4. täielik, kõikehõlmav, ammendav

5. täielik

põhjalikult
[määrsõna, adverb]
1. üksikasjadeni ulatuvalt, süvenedes

2. täiel määral

3. detailideni, kogu ulatuses

põhjaloom
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhjas elav selgrootu loom

põhjaloomastik
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu põhja asustavad selgrootud (nt limused, vähid, käsnad)

2. veekogu põhja loomad

põhjalunn
[nimisõna, substantiiv]
kõrge punase nokaga, ülalt must, alt valge merelind

põhjalutsern
[nimisõna, substantiiv]
kollaste õitega ja rippuvatel raagudel sirbitaoliste kauntega rohttaim

põhjaluuk
[nimisõna, substantiiv]
millegi põhjas olev luuk

põhjalähedane
[omadussõna, adjektiiv]
1. hrl veekogu põhja lähedal asuv või toimuv

2. põhja lähedal asuv

põhjaläinud
[omadussõna, adjektiiv]
veepõhja vajunud, uppunud

põhjalääs
[nimisõna, substantiiv]
põhja ja lääne vaheline ilmakaar

põhjama
[tegusõna, verb]
(tagaselja) ägedasti halvustama, (vihaselt) kiruma, siunama

põhjama
[tegusõna, verb]
(mingit eset) põhjaga varustama, (millelegi) põhjaks panema

põhjamaa
[nimisõna, substantiiv]
põhjas, külmas kliimas asuv maa

põhjamaailm
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt põhja pool paiknevad maailma maad, millele on võrreldes globaalse lõunaga omane kõrgem elukvaliteet

põhjamaalane
[nimisõna, substantiiv]
põhjamaa elanik

põhjamaalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost põhjamaalane

põhjamaalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Põhjamaadele või põhjamaalastele omane

2. Põhjamaadele või põhjamaalastele omane

põhjamaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhjamaal esinev või sealt pärinev

2. põhjamaale, sealsetele inimestele iseloomulik või omane

põhjamakedoonlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Makedoonia kodanik või elanik

2. Põhja-Makedoonia päritolu inimene

põhjameri
[nimisõna, substantiiv]
põhjas, külmas kliimas asuv meri

põhja-merikaru
[nimisõna, substantiiv]
1. Vaikse ookeani põhjaosa rannikumeredes elutsev loibadega loom

2. loivaline

põhjamiin
[nimisõna, substantiiv]
merepõhja paigutatav veekindlas ümbrises olev sütikuga lõhkelaeng (vastase laevade hävitamiseks)

põhjaminek
[nimisõna, substantiiv]
1. (veesõiduki kohta:) vee alla vajumine, uppumine

2. laeva uppumine

põhjamoreen
[nimisõna, substantiiv]
erineva suurusega osakestest koosnev sete, mis tekib liustiku hõõrdumisel vastu selle all olevaid kivimeid

põhjamuda
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhja kogunev muda

põhjamurre
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolne murre mingil keelealal

põhjanaaber
[nimisõna, substantiiv]
(põhjapoolse naabermaa või selle rahva, Eestis nt Soome ja soomlaste kohta)

põhjanaba
[nimisõna, substantiiv]
1. maakera kõige põhjapoolsem punkt

2. Maa vm muu taevakeha põhjapoolseim punkt

põhja-nahkhiir
[nimisõna, substantiiv]
külmema kliimaga kohastunud, Eestis tavaline nahkhiir

põhjanoodapüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük mutnikuga ehk põhjanoodaga

põhjanoot
[nimisõna, substantiiv]
mööda veekogu põhja veetav kalapüügivõrk (põhjakala püügiks)

põhjanurk
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa- või veeala põhjapoolne osa

põhjanõlv
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolne nõlv

põhjanöör
[nimisõna, substantiiv]
(jadaõnge) õngeliin

põhjaosa
[nimisõna, substantiiv]
(mingi ala) põhjapoolne osa

põhjaosa
[nimisõna, substantiiv]
1. (eseme vm) põhjaks või põhjas olev osa

2. põhjaks v põhjas olev osa

põhjaosariik
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolne osariik

põhjaosariiklane
[nimisõna, substantiiv]
(põhjapoolsete osariikide elanike kohta)

põhjaots
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolne tipp või osa

põhjapanev
[omadussõna, adjektiiv]
väga oluline, järgnevale aluseks olev, suunda muutev

põhjapanija
[nimisõna, substantiiv]
alusepanija

põhjapidi
[määrsõna, adverb]
1. põhjaga, alumise poolega

2. põhjade kaudu (vastu või vastas)

3. põhjaga, põhja kaudu

põhjapiir
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolne piir või piiriala

põhjapiirkond
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolne, põhjas asuv ala

põhjapolaarjoon
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolkera polaarjoon, millest pooluse pool on polaarpäev ja polaaröö

põhjapoolkera
[nimisõna, substantiiv]
ekvaatorist põhja pool asuv maakera osa

põhjapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhja suunas, põhjas asuv

2. põhja poolt pärinev

3. põhja pool asuv, põhja poolt pärinev

põhjapoolus
[nimisõna, substantiiv]
1. maakera kõige põhjapoolsem punkt

2. Maa vm muu taevakeha põhjapoolseim punkt

põhjaproov
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhjast võetud uurimismaterjal (nt teabe saamiseks põhjaelustiku kohta, reostuse kindlakstegemiseks)

põhjapuu
[nimisõna, substantiiv]
puulaeva või -paadi põhja pikisuunas läbiv tala, mille külge kinnitub paadi või laeva sõrestik

põhjapõder
[nimisõna, substantiiv]
tundra- ja taigaalade suur haruliste sarvedega sõraline

põhjapõdrakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
põhjapõtrade pidamine (loomakasvatusharuna)

põhjapõdranahk
[nimisõna, substantiiv]
põhjapõdralt saadud nahk

põhjapõdrapiim
[nimisõna, substantiiv]
põhjapõdralt saadav piim põhjarahvaste toiduainena

põhjapära
[nimisõna, substantiiv]
anuma põhja jäänud soga vms

põhjapöörijoon
[nimisõna, substantiiv]
geograafiline paralleel ekvaatorist 23°27' põhja pool

põhjarahvas
[nimisõna, substantiiv]
Euraasia põhjaosa või Põhja-Ameerika põlisrahvas

põhjarannik
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm territooriumi põhjaosas asuv mereäärne ala

põhja-raunjalg
[nimisõna, substantiiv]
rändrahnudel ja kiviaedadel kasvav sõnajalgtaim

põhjareljeef
[nimisõna, substantiiv]
pinnavormidest moodustuv veekogu põhja kuju

põhjarohi
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhjas kasvav rohi

põhjaserv
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolne äär või ääreala

põhjasete
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhjas kuhjunud pude aines

põhjasopp
[nimisõna, substantiiv]
(vee- või maa-ala) põhjapoolne väljaulatuv osa

põhjastringer
[nimisõna, substantiiv]
laeva põhjatalastiku pikitala, mida läbivad floorid

põhjasuund
[nimisõna, substantiiv]
suund planeedi Maa põhjapooluse poole (nt maastikul, kompassil)

põhjataevas
[nimisõna, substantiiv]
taevavõlvi põhjapoolne osa või serv

põhjataimestik
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu põhja taimne elustik

2. veekogu põhja taimed

põhjatihane
[nimisõna, substantiiv]
tuhmmusta pea, valgete põskede, pruuni selja ja beežika alapoolega tihane

põhjatiib
[nimisõna, substantiiv]
(hoone, rinde vm) põhjapoolne külgmine osa

põhjatipp
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala põhjapoolne ahenev lõpposa

põhjatirk
[nimisõna, substantiiv]
musta ülapoole ning valge alapoolega veelind arktilistes piirkondades

põhjatoiduline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(kalade, lindude, mõnede loomade kohta:) selline, kes toitub veekogu põhjas kasvavatest taimedest või seal elavatest selgrootutest

põhjatorm
[nimisõna, substantiiv]
(põhjast puhuva tormituule kohta)

põhjatraal
[nimisõna, substantiiv]
mööda veekogu põhja pukseeritav traalnoot (kalapüügil põhjalähedasest veekihist)

põhjatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga sügav, nagu ilma põhjata

2. otsatu, lõputu, piiritu

põhjatu
[määrsõna, adverb]
väga (palju)

põhjatult
[määrsõna, adverb]
väga (palju)

põhjatus
[nimisõna, substantiiv]
1. ilma lõputa ulatus või jätkuvus

2. suur sügavus

põhjatuul
[nimisõna, substantiiv]
põhjasuunast puhuv tuul

põhjaummikas
[nimisõna, substantiiv]
põhjakihtidest kerkiv lame vaibuv merelaine(tus)

põhjauuristus
[nimisõna, substantiiv]
uurete, jäärakute, orgude süvenemine vooluvee toimel

põhjavaal
[nimisõna, substantiiv]
laialt levinud, kuid Arktikas ja Antarktikas jäävälju vältiv suur vaal

põhjavalgus
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri ülemiste kihtide helendamine Päikesest lähtuvate laetud osakeste mõjul

põhjaveehorisont
[nimisõna, substantiiv]
maakoores vettpidavate kivimite kohal paiknev kivimikiht, millesse koguneb põhjavesi

põhjaveekiht
[nimisõna, substantiiv]
maakoores vettpidavate kivimite kohal paiknev kivimikiht, millesse koguneb põhjavesi

põhjaveelade
[nimisõna, substantiiv]
maakoores vettpidavate kivimite kohal paiknev kivimikiht, millesse koguneb põhjavesi

põhjavesi
[nimisõna, substantiiv]
maa sees, maakoore poorides ja lõhedes olev vesi (tarvitatakse nt joogiveena)

põhjavint
[nimisõna, substantiiv]
metsvindiga sarnanev Euraasia taigavööndis levinud värvuline, Eestis hrl läbirändaja

põhjaõhtu
[nimisõna, substantiiv]
põhja ja lääne vaheline ilmakaar

põhjaõng
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüügivahend, mis koosneb õngenöörist, raskusest ja kuni kolmest lipsudega kinnitatud üheharulisest konksust

2. veekogu põhja lastud õng

põhjend
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjendatud seisukoht või väide (tõestusvahendina)

2. põhjus, alus, millele miski tugineb

3. argument, väide

põhjendama
[tegusõna, verb]
1. millelegi põhjendust, selgitusi esitama, midagi millegagi seletama või õigustama

2. põhjendust esitama, millegagi seletama või õigustama

3. põhjendust esitama, argumenteerima

Ühendtegusõnad: ära põhjendamaära põhjendama

põhjendamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma (selge, otsese) põhjuseta või õigustuseta

2. selline, mis pole (piisavalt) põhjendatud, ilma tõepõhjata

põhjendamatult
[määrsõna, adverb]
1. ilma et oleks õigustavat põhjust

2. alusetult, ilma et oleks tõepõhja

põhjendamatus
[nimisõna, substantiiv]
piisava põhjenduse, õigustavate põhjuste puudumine

põhjendatud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millel on (selge, otsene) põhjus või õigustus

põhjendatult
[määrsõna, adverb]
1. (täie) põhjusega, (täie) õigusega

2. põhjendatud seisukohti, argumente esitades

3. põhjendusega, õigusega, õigustatult

põhjendatus
[nimisõna, substantiiv]
piisava põhjenduse, õigustavate põhjuste olemasolek

põhjendus
[nimisõna, substantiiv]
1. faktidel või loogikal rajanev seletus või õigustus

2. seletus sellele, miks teatud asja tehakse või miks see vajalik on

põhjus
[nimisõna, substantiiv]
1. asjaolu, nähtus, tegu, mis kutsub esile mingi teise asjaolu, nähtuse, teo

2. seik, mille pärast midagi toimub või tehakse

3. asjaolu, mille pärast midagi juhtub, toimub või tehakse

4. asjaolu, mis kutsub esile mingi teise asjaolu, teo vms

põhjusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma (arusaadava, tõestatava) põhjuseta

2. ilma põhjuseta

3. alusetu

põhjuslause
[nimisõna, substantiiv]
kõrvallause, mis näitab või täpsustab pealausega tähistatud sündmuse põhjust või põhjendust (nt Laps nuttis, sest tal valutas hammas)

põhjuslik
[omadussõna, adjektiiv]
tagajärje tinginud põhjust, põhjuslikkust väljendav

põhjuslikkus
[nimisõna, substantiiv]
põhjuse ja tagajärje vaheline seos

põhjuslikult
[määrsõna, adverb]
selliselt, et mingi asjaolu põhjustab teatava tagajärje

põhjusmõte
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi aluseks olev kindel idee, sisemine hoiak või seisukoht

2. kindel veendumus, mille järgi sa elad

põhjusmäärus
[nimisõna, substantiiv]
määrus, mis väljendab lausega tähistatud olukorra põhjust (nt sõna külmast lauses Ta käed on külmast kanged)

põhjusmääruslause
[nimisõna, substantiiv]
põhjust väljendav kõrvallause, mis eesti keeles sõnadega sest et, sellepärast et, et

põhjustama
[tegusõna, verb]
1. midagi tagajärjena esile kutsuma, millegi põhjuseks olema

2. põhjuseks olema, millegi tekkimist esile kutsuma

3. tekitama, põhjustama, esile kutsuma, looma

põhk
[nimisõna, substantiiv]
viljakõrte peeneks pekstud pundar, mis on alles jäänud viljapeksul pärast terade eemaldamist (nt loomasöödana, allapanuna)

põhuehitus
[nimisõna, substantiiv]
ökomajade ehitamine savi või lubjaga krohvitud põhupakkidest või -plaatidest

põhuhekslid
[nimisõna, substantiiv]
väiksemateks osadeks peenestatud põhk

põhuhoidla
[nimisõna, substantiiv]
rajatis põhu hoiustamiseks

põhuhunnik
[nimisõna, substantiiv]
peeneks pekstud viljakõrtest hunnik

põhukogur
[nimisõna, substantiiv]
seade põhu kogumiseks (nt kombainil)

põhukott
[nimisõna, substantiiv]
põhuga täidetud kott (endisaegse külje- või peaalusena)

põhulõug
[nimisõna, substantiiv]
(mõttetut juttu rääkiva või muidu nõmedana tunduva inimese kohta, ka sõimusõnana)

põhumaja
[nimisõna, substantiiv]
põhupakkidest või -plaatidest ehitatud ökomaja

põhune
[omadussõna, adjektiiv]
põhuga kaetud, põhuga koos

põhupakk
[nimisõna, substantiiv]
põhust pressitud ehitusplokk (ökoehituses)

põhupea
[nimisõna, substantiiv]
(rumala inimese kohta)

põhuplaat
[nimisõna, substantiiv]
põhust pressitud ehitusplaat (ökoehituses)

põhupuistur
[nimisõna, substantiiv]
teraviljakombaini või viljapeksumasina tööseadis põhu masinast väljapuistamiseks

põhurull
[nimisõna, substantiiv]
suur kokkurullitud põhupall

põhurõuk
[nimisõna, substantiiv]
rõuguredelile või muule toele toetuv põhukuhi

põiehaigus
[nimisõna, substantiiv]
kusepõiega seotud haigus, nt põiepõletik

põiehalvatus
[nimisõna, substantiiv]
kusepõie lihaste halvatus või seljaaju vigastusega seotud funktsioonihäire

põiekas
[nimisõna, substantiiv]
vajadus pissida, kusta

põieke
[nimisõna, substantiiv]
väike põietaoline õõnes moodustis (nt folliikuli, tsüsti kohta)

põiekene
[nimisõna, substantiiv]
väike põietaoline õõnes moodustis (nt folliikuli, tsüsti kohta)

põiekivi
[nimisõna, substantiiv]
kuses leiduvatest sooladest sadestunud kivikene kusepõies

põiekivitõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mida iseloomustavad kivid kusepõies

2. kivi[de] tekkimine kusepõies

põieliiv
[nimisõna, substantiiv]
peenikesed liivaterasuurused põiekivid

põienahk
[nimisõna, substantiiv]
mõne kodulooma (nt sea või härja) põie kuivatatud kelme klaasi asendajana (varasematel aegadel)

põiepakitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. pakitsustunne kusepõie piirkonnas

2. pissihäda, kusehäda

põiepeegel
[nimisõna, substantiiv]
1. kusepõide viidav valgusallikaga riist põie siseseina vaatluseks

2. põievaatlusriist

põiepidamatus
[nimisõna, substantiiv]
iseeneslik, tahtmatu uriini väljavool põiest, võimetus seda takistada

põiepõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. kusepõie limaskesta põletik

2. kusepõiepõletik

põietaoline
[omadussõna, adjektiiv]
ümar (ja seest õõnes), põit meenutav

põievähk
[nimisõna, substantiiv]
kusepõie pahaloomuline kasvaja

põige
[nimisõna, substantiiv]
1. (ajutine) liikumissuuna muutus otseteest kõrvale

2. sellega kaasnev põgus käik kuhugi, kuskil ärakäimine

põigiti
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
millegi suhtes viltu, diagonaalselt, mitte otse

põigitine
[omadussõna, adjektiiv]
millegi suhtes viltu, enam-vähem diagonaalselt, mitte otse asetsev

põik
[nimisõna, substantiiv]
1. suuremast tänavast kõrvale suunduv, sellega ristuv väiksem tänav

2. väiksem tänav

põikama
[tegusõna, verb]
1. otse- või põhisuunast (lühidaks ajaks) kõrvale pöörduma

2. (löögist hoidudes) kõrvale tõmbuma

Ühendtegusõnad: kõrvale põikama, kõrvale põikama, läbi põikama, läbi põikama, sisse põikamasisse põikama

põikflööt
[nimisõna, substantiiv]
küljelt puhutav flööt, vastandatult otsast puhutavale pikiflöödile (tänapäeval plokkflöödile)

põikformaat
[nimisõna, substantiiv]
1. lehekülje vms paigutus rõhtsuunas

2. vastav vorming (nt arvutis)

põiki
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
millegi suhtes viltu, diagonaalselt, mitte otse

põikikivi
[nimisõna, substantiiv]
tellis, mille pikem serv on seinapinnaga risti

põikilaskumine
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamisel:) laskumine mööda nõlva kallakut põiksuunas

põikimurd
[nimisõna, substantiiv]
luu pikitelje suhtes põiki kulgeva murrujoonega luumurd

põikipragu
[nimisõna, substantiiv]
põikisuunaline, laiuti kulgev pragu (nt teekattes)

põikisuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pikiteljega) põiki olev, rist- või külgsuunas kulgev

2. viltu või risti olev

põikisuund
[nimisõna, substantiiv]
1. põiki lähtuv, kulgev suund

2. külgsuund

põikitriibuline
[omadussõna, adjektiiv]
laiuse suunas, risti kulgevate triipudega

põikitriip
[nimisõna, substantiiv]
põigiti asetsev triip

põikjoon
[nimisõna, substantiiv]
millegi suhtes viltu või risti asetsev joon

põikkraav
[nimisõna, substantiiv]
põigitine, põiksuunas kulgev kraav

põiklaine
[nimisõna, substantiiv]
laine, mille levimise suund toimub risti muu jõu levimissuunaga (nt tuule, magnetlaine suunaga)

põiklant
[nimisõna, substantiiv]
hrl kalakujuline põiki asetseva landiga õngpüünis, mille landi mõlemas otsas on üheharulised ja keskel kolmeharuline konks

põiklatt
[nimisõna, substantiiv]
millegi suhtes põiki asetsev latt

põiklema
[tegusõna, verb]
korduvalt (järsku) suunda muutes, siksakitades liikuma (millegi eest hoidudes ühtlasi ka järske liigutusi tehes)

Ühendtegusõnad: kõrvale põiklema, kõrvale põiklema, vastu põiklemavastu põiklema

põiklemisi
[määrsõna, adverb]
(jutuga) laveerides, keerutades, otse ütlemisest kõrvale hoides

põiklevalt
[määrsõna, adverb]
(jutuga) laveerides, keerutades, otse ütlemisest kõrvale hoides

põiklik
[omadussõna, adjektiiv]
ebamäärane, teemast kõrvale põiklev

põiklõhe
[nimisõna, substantiiv]
põikisuunaline, millegagi risti asetsev suur, sügav pragu (nt pinnases, puidus)

põiklõige
[nimisõna, substantiiv]
ristsuunaline läbilõige, läbilõige terves laiuses

põiklööv
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku vm ehitise pikiteljega risti kulgev, hrl sammastega eraldatud ruumiosa

2. romaani või gooti stiilis kiriku (pikliku põhiplaaniga) pearuumi risti läbilõikav ruum

põikmadal
[nimisõna, substantiiv]
kaldast kaldani ulatuv madala veega jõeosa

põikmadalik
[nimisõna, substantiiv]
kaldast kaldani ulatuv madala veega jõeosa

põikne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pikiteljega) nurga all, kaldu või risti asetsev

2. viltu või risti olev

põiknurk
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) üks kahest nurgast, millest üks asetseb ühel ja teine teisel pool lõikajat, kusjuures kummagi haarad lõikajal on vastassuunalised

põikpalk
[nimisõna, substantiiv]
põigitine palk, ristpalk

põikpea
[nimisõna, substantiiv]
1. isemeelne, kangekaelne, jonnakas inimene

2. põikpäine inimene

põikpragu
[nimisõna, substantiiv]
põikisuunaline, laiuti kulgev pragu (nt teekattes)

põikpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi suhtes risti või viltu asetsev latt või puu, mis hrl ühendab midagi või asub millegi vahel

2. millegi suhtes risti v viltu asetsev puu

põikpäine
[omadussõna, adjektiiv]
1. jonnakas ja järeleandmatu, visalt millegi juures püsiv

2. kangekaelne

põikpäiselt
[määrsõna, adverb]
jonnakalt ja visalt, mitte järele andes

põikpäisus
[nimisõna, substantiiv]
jonnakus ja järeleandmatus, visalt mingi mõtte, arvamuse juures püsimine

põikrist
[nimisõna, substantiiv]
X-kujuline rist, mille keskel võib olla püstine joon

põiksein
[nimisõna, substantiiv]
sein, mis kulgeb hoone või ruumi laiuse suunas, laiuti kulgev sein

põikselt
[määrsõna, adverb]
põiksuunas, põiki

põiksus
[nimisõna, substantiiv]
settekivimi kihtide nurgi lasumus

põiksuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pikiteljega) põiki olev, rist- või külgsuunas kulgev

2. viltu või risti olev

põiksuund
[nimisõna, substantiiv]
1. põiki lähtuv, kulgev suund

2. külgsuund

põiktala
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhtne tala vms ehitise, autokere vms kandvas osas

2. põigitine tala

põiktee
[nimisõna, substantiiv]
suurema tee suhtes põigiti kulgev tee

põiktugi
[nimisõna, substantiiv]
1. põigitine tugi (nt vahetala)

2. põigitine tugi

põiktänav
[nimisõna, substantiiv]
1. suuremast tänavast kõrvale suunduv, sellega ristuv väiksem tänav

2. väiksem tänav

põikvuuk
[nimisõna, substantiiv]
laiuti kulgev ühenduskoht (teekattes, nt sillutisekivide vahel)

põim
[nimisõna, substantiiv]
põiming

põim
[nimisõna, substantiiv]
(teravilja kohta:) saagi niitmine, kogumine ja hoidlasse vedamine

põimaed
[nimisõna, substantiiv]
rõhtlattide vahele põimitud varbadest tara

põimama
[tegusõna, verb]
(vilja, heina) lõikama või koristama

põime
[nimisõna, substantiiv]
1. põimimine, hrl millegi valmistamise tehnikana

2. punutise või põimingu struktuur

põimelõng
[nimisõna, substantiiv]
põimimiseks kasutatav lõng

põimendus
[nimisõna, substantiiv]
kasvama jäetavate puude väljavalimine ja neile teiste puude raiega kasvamisruumi tegemine, põimendamine

põimetehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. telgedel kudumise viis, mille puhul kudumi moodustavad lõimelõngadega ristuvad värvilised koelõngad

2. kangaspuudel kudumise viise

põimevaip
[nimisõna, substantiiv]
põimetehnikas vaip

põimik
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikosadest, -numbritest (temaatiliseks) tervikuks liidetud lavaline vm ettekanne

2. valimik

põimima
[tegusõna, verb]
1. erilaadilisi teemasid, eraldi osi vms tervikuks ühendama või midagi teiselaadilist sekka, hulka lisama

2. sisse

põiming
[nimisõna, substantiiv]
1. põimimise või läbipõimingu tulemus

2. põimitu, põimunu, põimik

põimkangas
[nimisõna, substantiiv]
põimetehnikas kangas

põimkiri
[nimisõna, substantiiv]
dekoratiivkiri, milles kirjamärgid on omavahel ühendatud katkematuks ornamendiks

põimkirjaline
[omadussõna, adjektiiv]
põimkirjaga

põimlause
[nimisõna, substantiiv]
liitlause, kus osalaused (pea- ja kõrvallause) on alistusseoses

põimliitsõna
[nimisõna, substantiiv]
liitsõna, mille esiosa liigitab või täpsustab järelosaga tähistatavat mõistet (nt eliitkool, naisterätsep, kriitvalge)

põimmuster
[nimisõna, substantiiv]
keerukas paelte ja joonte põiming, kuhu mõnikord on lisatud ka figuure ja taimemotiive (vanadest aegadest tuntud ornament arhitektuuris, tarbe- ja raamatukunstis)

põimornament
[nimisõna, substantiiv]
keerukas paelte ja joonte põiming, kuhu mõnikord on lisatud ka figuure ja taimemotiive (vanadest aegadest tuntud ornament arhitektuuris, tarbe- ja raamatukunstis)

põimpilu
[nimisõna, substantiiv]
pilutikand, kus tikkimisniit on põimitud edasi-tagasi ridadena ümber lõngarühmade

põimpiste
[nimisõna, substantiiv]
pikkadest kahesuunalistest ristumiskohal lühikese eelpistega kinnitatud pistetest moodustuv kaunistuspiste

põimseong
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) käte seong, milles parem käsi hoiab enda vasaku käe randmest ja vasak paarilise parema käe randmest

põimtara
[nimisõna, substantiiv]
põimaed

põimukuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 8. kuu, põhjapoolkeral kolmas suvekuu

2. aasta 8. kuu

põimuma
[tegusõna, verb]
1. (nähtuste, tundmuste vms kohta:) omavahel liituma või segunema, üht tervikut moodustama

2. end põimima, vääneldes kuhugi tungima

Ühendtegusõnad: läbi põimumaläbi põimuma

põimõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppevorm, kus osa õppest toimub lähi- ja osa kaugõppena

põis
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja looma vaagnas asuv õõneselund, kuhu uriin neerudest koguneb

põisadru
[nimisõna, substantiiv]
meres elutsev, kividele kinnituv õhupõitega pruunvetikas

põisakaatsia
[nimisõna, substantiiv]
kollaste kuni pruunikate õitega lehtpõõsas või madal lehtpuu, Eestis ilupõõsana

põisenelas
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete või roosakate õite ning põisjate kukkurviljadega ilupõõsas, ka hekitaim

2. heitlehine ilupõõsas

põishernes
[nimisõna, substantiiv]
lähistroopika põuastel aladel kasvatatav ümmargusi seemneid sisaldavate kaunviljadega taim

põisik
[nimisõna, substantiiv]
emakat ja selles arenevat vilja ümbritsev põisjas moodustis tarnadel

põisjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. paealadel, kivimüüridel kasvav sõnajalgtaim

2. sõnajalgtaim

põisjas
[omadussõna, adjektiiv]
ümar (ja seest õõnes), põit meenutav

põiskirss
[nimisõna, substantiiv]
juudikirss, harilik füüsal

põisloode
[nimisõna, substantiiv]
1. loote üks varajasi arenguastmeid, kus loode on väike põieke, mille sein koosneb ühest rakukihist

2. loote arenguaste

põispill
[nimisõna, substantiiv]
seapõiest resonaatori ja soolest või nöörist keel(t)ega eesti rahvapill

põispõõsas
[nimisõna, substantiiv]
kollaste kuni pruunikate õitega lehtpõõsas või madal lehtpuu, Eestis ilupõõsana

põisrohi
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivades kohtades kasvav võrkja või põisja õietupega madal rohttaim

2. rohttaim

põistang-paeluss
[nimisõna, substantiiv]
eeskätt põhjapoolkeral levinud väike ussnugiline, kes parasiteerib loomade kehas, kuid võib nakatada ka inimest

põistangtõbi
[nimisõna, substantiiv]
põistang-paelussi tekitatud parasitaarhaigus, millele on iseloomulikud tsüstid maksas, kopsudes, ajus vm (eeskätt loomadel, aga ka inimesel)

põistigu
[nimisõna, substantiiv]
õhukese vasakule keerdunud munaja kojaga mageveetigu

põka
[nimisõna, substantiiv]
väike traktor

põkats
[nimisõna, substantiiv]
väike masin (nt traktor)

põkk
[nimisõna, substantiiv]
1. otsakuti ühendamine

2. vastav ühendus- või jätkukoht

põkk
[nimisõna, substantiiv]
lihaseline tugev heas elujõus mees, suur turske mees

põkkama
[tegusõna, verb]
1. otsakuti ühendama (seadmeid, detaile vms)

2. otsakuti ühendama

põkk-keevitus
[nimisõna, substantiiv]
kontaktkeevitus, kus detailid liidetakse kogu kokkupuutepinna ulatuses

põkkliide
[nimisõna, substantiiv]
keevitatud liide, kus detailid on ühendatud otsakuti

põkkuma
[tegusõna, verb]
1. (seadmete, detailide vms kohta:) otsakuti ühinema

2. otsakuti ühinema

põkkühendus
[nimisõna, substantiiv]
1. puiduseotis, kus detailid on ühendatud otsakuti

2. samalaadne keevitatud liide

põks
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge löök, põrkumine millegi vastu

2. südametukse

3. kerge löök, seda saatev heli

põks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kerge löögi, põrkumise heli

2. korduvana annab edasi südame ärevat tuksumist

põksatama
[tegusõna, verb]
(hrl südame kohta:) korraks, järsku kiirelt lööma

põksima
[tegusõna, verb]
1. kergeid lööke, tõukeid andma

2. (südame kohta:) kiiresti tuksuma

3. masinate, mootorite kohta: põksuma, popsuma

põkslema
[tegusõna, verb]
südame kohta: kiiresti, pidevalt põksuma

põksuma
[tegusõna, verb]
(südame kohta, ka seoses tundmustega:) kiiresti, ägedasti, ärevalt tuksuma

põksutama
[tegusõna, verb]
põksuma panema, põksumist tekitama

põlastama
[tegusõna, verb]
1. põlgusega, halvakspanuga või üleolevalt suhtuma

2. halvakspanevalt või üleolevalt midagi ütlema

3. põlgusega, halvakspanuga v üleolevalt suhtuma

põlastavalt
[määrsõna, adverb]
põlgusega, põlastades

põlastus
[nimisõna, substantiiv]
1. üleolev halvakspanu

2. põlastamine

põlastusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi halvakspanu, põlgust esilekutsuv

2. põlgust vääriv v esilekutsuv

põlatu
[nimisõna, substantiiv]
see, kellesse suhtutakse põlgusega

põld
[nimisõna, substantiiv]
1. haritav maa, kus kasvatatakse peamiselt lühiealisi kultuurtaimi (nt teravilja, köögivilja)

2. suur maa-ala, kus inimesed kasvatavad näiteks teravilja või köögivilju

põld-harakalatv
[nimisõna, substantiiv]
põldudel ja aedades umbrohuna kasvav kitsaste lehtede ja kollaste õitega rohttaim

põldhein
[nimisõna, substantiiv]
põllul söödaks kasvatatav mitmeaastaste heintaimede segu (nt ristik, timut)

põldhernes
[nimisõna, substantiiv]
söödataimena kasvatatav värviliste õite ja ronivartega rohttaim

põldhiir
[nimisõna, substantiiv]
avamaastikke asustav ning orast ja vilja kahjustav väike hallikas näriline

põld-hiirehernes
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmeaastane liblikõieline söödataim

2. söödataim

põld-härghein
[nimisõna, substantiiv]
Lääne-Eesti saartel kasvav punaste õite ja roosakaspunaste lehtedega rohttaim

põldjumikas
[nimisõna, substantiiv]
kuivades kohtades kasvav lillakaspunaste õitega rohttaim

põld-kadakkaer
[nimisõna, substantiiv]
põldudel ja söötidel umbrohuna kasvav veidi lülilise varre ja valgete õitega rohttaim

põld-kaderohi
[nimisõna, substantiiv]
kuival pinnasel kasvav rohekate õitega madal kare rohttaim

põldkannike
[nimisõna, substantiiv]
põldudel umbrohuna kasvav kahvatukollaste kuni valgete õitega rohttaim

põld-kapsasrohi
[nimisõna, substantiiv]
sinaka kirmega kaetud lehtede ja kollaste õitega umbrohi

põldkatse
[nimisõna, substantiiv]
taimekasvatusuuringute meetod, kus taimi kasvatatakse põllul eriliselt korraldatud katselappidel

põld-kukekannus
[nimisõna, substantiiv]
1. põldudel umbrohuna kasvav niitjate lehtede ja sinakaslillade kannusega õitega rohttaim

2. põlluumbrohi

põldkännak
[nimisõna, substantiiv]
piklike lehtede ja valgete kuni kahvatuvioletsete lehterjate õitega rohttaim, mida kasvatatakse ka salatitaimena

põld-litterhein
[nimisõna, substantiiv]
1. väikeste valgete õitega ja litreid meenutavate seemnetega umbrohi

2. umbrohi

põldluste
[nimisõna, substantiiv]
väikeste tuttidena kasvav hallikas- või lillakasroheline kõrreline umbrohi

põldlõoke
[nimisõna, substantiiv]
avamaastikel maapinnal tegutsev pruunikashalli sulestikuga lind, meie esimesi kevadekuulutajaid

põld-lõosilm
[nimisõna, substantiiv]
veidi karedate lehtede ja helesiniste õitega väike rohttaim, ka umbrohi

põldmadar
[nimisõna, substantiiv]
nõrkade varte, haakekarvade ja rohekasvalgete õitega rohttaim

põldmagun
[nimisõna, substantiiv]
põldudel umbrohuna kasvav helepunaste või roosade õite ning paljuseemneliste kupardega rohttaim

põldmailane
[nimisõna, substantiiv]
põldudel umbrohuna kasvav helesiniste õitega väike rohttaim

põldmari
[nimisõna, substantiiv]
kiviaedade ja põldude ääres kasvav sinakasmustade hapukate viljadega põõsas

põldmurakas
[nimisõna, substantiiv]
kiviaedade ja põldude ääres kasvav sinakasmustade hapukate viljadega põõsas

põldmünt
[nimisõna, substantiiv]
niiskeil rohumail ja põldudel umbrohuna kasvav väikeste lillakate õitega rohttaim

põldnik
[nimisõna, substantiiv]
1. põlluharimisest elatuv, põlluharimisega tegelev inimene

2. inimene, kelle töö on põldu harida või kes töötab põllumajanduse alal

põldnälkjas
[nimisõna, substantiiv]
aia- ja põllukultuure kahjustav kojata tigu

põldohakas
[nimisõna, substantiiv]
põldudel umbrohuna kasvav lillade õitega ohakas

põldosi
[nimisõna, substantiiv]
põldudel umbrohuna ja niitudel kasvav suvel pisikest mändi meenutav lülilise varrega rohttaim, ka ravimtaim

põldpagu
[nimisõna, substantiiv]
kõige olulisem kivimit moodustav kristalliseerunud mineraal, hrl roosa, hall või rohekas (nt albiit ehk naatriumpäevakivi)

põld-piimohakas
[nimisõna, substantiiv]
põldudel ja aedades umbrohuna kasvav kollaste õite ja piimmahlaga ohakasarnane rohttaim

põldpuju
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja umbrohuna põldudel kasvav pealt tumeroheliste, alt valgete lehtede ja kollaste või punakate õitega rohttaim

põldpüü
[nimisõna, substantiiv]
Euroopas ja Lääne-Aasias elutsev pruuni- ja hallikirju kana meenutav lind

põld-rusujuur
[nimisõna, substantiiv]
põldudel ja teede ääres umbrohuna kasvav hallikasroheliste karedate lehtede ja väikeste valgete õitega rohttaim

põld-rusuvars
[nimisõna, substantiiv]
põldudel ja teede ääres umbrohuna kasvav hallikasroheliste karedate lehtede ja väikeste valgete õitega rohttaim

põldrõigas
[nimisõna, substantiiv]
põldudel ja teeservadel väga levinud umbrohuna kasvav karedate lehtede, kahvatukollaste õite ja kaelakeed meenutavate viljadega rohttaim

põldrüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. lagerabas pesitsev, põldudelt toitu otsiv vilistava lauluga tuvisuurune rändlind

2. hakisuurune lind

põldsinep
[nimisõna, substantiiv]
erekollaste õitega rohttaim, Eestis levinumaid põlluumbrohte

põldtimut
[nimisõna, substantiiv]
heintaimena kasvatatav ühtlaselt jämeda õisikuga kõrreline rohttaim

põldtsiitsitaja
[nimisõna, substantiiv]
kultuurmaastikel elutsev varblasest väiksem helepruuni ülapoolega lind

põldtuder
[nimisõna, substantiiv]
kollaste õite ja kõdrakestega õlitaim, mille seemnetest saadakse tudraõli

põldtunnustamine
[nimisõna, substantiiv]
1. seemnepõldude hindamine, mis selgitab saagi sobivust külviseks

2. sordiseemnepõldude eelhindamine, sordikülvide ülevaatus

põlduba
[nimisõna, substantiiv]
põllul ja aias kasvatatav neljakandilise tugeva püstise varre ja suuri söödavaid seemneid sisaldavate kauntega rohttaim

põldur
[nimisõna, substantiiv]
1. põlluharimisest elatuv, põlluharimisega tegelev inimene

2. inimene, kelle töö on põldu harida või kes töötab põllumajanduse alal

põld-uruhiir
[nimisõna, substantiiv]
avamaastikke asustav ning orast ja vilja kahjustav väike hallikas näriline

põldvaher
[nimisõna, substantiiv]
tiheda võraga ja enne varisemist kollaseks värvuvate lehtedega puu, Eestis ilupuu või -põõsana

põldvarblane
[nimisõna, substantiiv]
asulate äärealal, põldudevahelistes puistutes pesitsev koduvarblasest veidi väiksem varblane

põld-varesjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. põldudel umbrohuna kasvav niitjate lehtede ja sinakaslillade kannusega õitega rohttaim

2. põlluumbrohi

põldvutt
[nimisõna, substantiiv]
helepruuni kribulise sulestikuga väike kanaline, ka jahilind ja farmilind, keda kasvatatakse nii munade kui liha saamiseks

põld-võõrkapsas
Vahemere maadest pärinev rohttaim, mille mõrkjamaitselisi lehti kasutatakse salatina

põlema
[tegusõna, verb]
1. kütust vm materjali lagundades leeke (või leeki) ja soojust andma, ka materjali lagunemise kohta selles protsessis

2. leekides olema, tules hävima (nt tulekahju korral)

3. tules hävides leeke ja soojust andma

Ühendtegusõnad: läbi põlema, läbi põlema, maha põlema, maha põlema, sisse põlema, sisse põlema, ära põlemaära põlema

põlematu
[omadussõna, adjektiiv]
(aine, materjali kohta:) selline, millel pole omadust põleda

põlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. (keemilise reaktsioonina:) aine kiire ühinemine hapnikuga, mille tulemusel tekivad temperatuuri järsk tõus, intensiivne soojuse eraldumine ja valguskiirgus

2. (keemilise reaktsioonina:) aine kiire ühinemine hapnikuga, mille tulemusel tekivad temperatuuri järsk tõus, intensiivne soojuse eraldumine ja valguskiirgus

põlemisgaas
[nimisõna, substantiiv]
millegi põlemisel tekkiv (kahjulik) gaasisegu

põlemisjälg
[nimisõna, substantiiv]
põlemisest jäänud jälg millelgi

põlemisjääk
[nimisõna, substantiiv]
millegi põlemisel tekkiv jääkaine (nt tuhk, pigi)

põlemiskamber
[nimisõna, substantiiv]
1. sisepõlemismootori, reaktiivmootori või gaasiturbiinseadme osa või ruum, kus kütus põleb

2. jõuseadme osa

põlemisprodukt
[nimisõna, substantiiv]
millegi põlemise tulemusena tekkinud aine või ühend

põlemissaadus
[nimisõna, substantiiv]
millegi põlemise tulemusena tekkinud aine või ühend

põlemissoojus
[nimisõna, substantiiv]
soojushulk, mis eraldub ühe massiühiku (täpsemalt, mooli) aine täielikul põlemisel

põlemistemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
mingi aine põlemisel tekkiv temperatuur

põlendik
[nimisõna, substantiiv]
1. põlengus osaliselt või täielikult hävinud metsaosa

2. põlengus hävinud metsaosa

põleng
[nimisõna, substantiiv]
1. kontrolli alt väljunud, kahju põhjustav põlemine

2. tuli, mis levib kiiresti ning hävitab hooneid ja puid

põlenu
[nimisõna, substantiiv]
1. tulekahjus hukkunu või selles vara ja peavarju kaotanud inimene

2. tule või kuumuse toimel kehapinna kahjustusi saanu

põletama
[tegusõna, verb]
1. tules põleda laskma, tulega hävitama või hukkama

2. tulega hävitama

3. tules põleda laskma

Ühendtegusõnad: läbi põletama, läbi põletama, maha põletama, maha põletama, ära põletamaära põletama

põletav
[omadussõna, adjektiiv]
intensiivselt kuum

põleti
[nimisõna, substantiiv]
1. seadis, mis segab kütust (õhu)hapnikuga ja juhib segu põlemiskohta

2. gaasipliidil

põletik
[nimisõna, substantiiv]
1. kudede paiksest kahjustusest tingitud haiguslik seisund, mille sümptomid on punetus, turse, valulikkus, temperatuuri tõus ja elundi või koe eriomase talitluse häire

2. keha mingi osa seisund, mida iseloomustab kõrgem temperatuur, valu ja paistetus

põletikukolle
[nimisõna, substantiiv]
põletikust kahjustatud koepiirkond

põletikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. põletikuga iseloomustuv või seotud

2. põletikust haaratud

põletikune
[omadussõna, adjektiiv]
1. põletikuga iseloomustuv või seotud

2. põletikust haaratud

põletikunäht
[nimisõna, substantiiv]
põletiku tunnus (nt turse, punetus, valulikkus)

põletikunäitaja
[nimisõna, substantiiv]
(vereproovis:) näitaja, mille normist suurem väärtus osutab organismis esinevale põletikule või koekahjustusele (nt erütrotsüütide settereaktsioon, C-reaktiivne valk)

põletikuravim
[nimisõna, substantiiv]
põletikuvastane ravim

põletikuvastane
[omadussõna, adjektiiv]
põletikku pärssiv või raviv

põletis
[nimisõna, substantiiv]
põletamiseks, tule tegemiseks tarvitatav aine

põletishaav
[nimisõna, substantiiv]
põletusest tekkinud haav

põletispuu
[nimisõna, substantiiv]
kütteks kasutatav puitmaterjal

põletus
[nimisõna, substantiiv]
1. kehapinna kahjustus, mille on põhjustanud kontakt intensiivse kuumuse, elektri või kemikaalidega

2. põletushaav

3. põletada saanud koht

põletusahi
[nimisõna, substantiiv]
ahi mineraalsete materjalide töötlemiseks

põletusaine
[nimisõna, substantiiv]
põletamiseks, tule tegemiseks tarvitatav aine

põletusarm
[nimisõna, substantiiv]
paranenud põletushaava jälg

põletusaste
[nimisõna, substantiiv]
põletusel tekkiva koekahjustuse raskusaste (kahjustuse sügavuse järgi)

põletushaav
[nimisõna, substantiiv]
põletusest tekkinud haav

põletusjälg
[nimisõna, substantiiv]
millegi kuumaga kokkupuutest, põletusest jäänud jälg (keha- vm pinnal)

põletuskiri
[nimisõna, substantiiv]
puuesemetele (nt õllekannudele, veimevakkadele) tulise ora või kirjarauaga sissepõletatud ornament

põletuslaik
[nimisõna, substantiiv]
kõrvetavast päikesekuumusest või põletusest tekkinud laik (nt taimedel, inimesel)

põletusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
põletamiseks, tule tegemiseks vajalik materjal või selleks tarvitatav aine

põletusmatus
[nimisõna, substantiiv]
1. surnu matmine põletatult

2. põletatult maetud surnu jäänused

põletusmärk
[nimisõna, substantiiv]
1. sissepõletatud omandi- või tunnusmärk

2. sissepõletatud omandi- v tunnusmärk

põletusohver
[nimisõna, substantiiv]
1. ohverdusviis, mille puhul ohvriloom (või inimene) altaril põletatakse

2. selliselt ohverdatu

põletusora
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne tööriist, raudora puust tarbeesemetele aukude või kirjade põletamiseks

2. puust esemetele aukude v kirjade põletamiseks

põletuspiiritus
[nimisõna, substantiiv]
põletusainena kasutatav piiritus

põletusproov
[nimisõna, substantiiv]
hrl kiudainete koostise määramine põletamisega (põlemise iseloomu, põlemisel tekkivat lõhna vms silmas pidades)

põletuspuu
[nimisõna, substantiiv]
kütteks kasutatav puitmaterjal

põletusraud
[nimisõna, substantiiv]
riist põletamisega kirjamiseks või märgistamiseks

põletussõnnik
[nimisõna, substantiiv]
kütuseks kasutatav kuivatatud sõnnik

põletussäilmed
[nimisõna, substantiiv]
surnu põletusest jäänud säilmed

põletustehnika
[nimisõna, substantiiv]
puu-, nahk- vm esemete kaunistamine neile ornamendi sissepõletamisega

põletustemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
teatud kindel temperatuur millegi valmistamiseks või töötlemiseks kuumutamise teel

põletustunne
[nimisõna, substantiiv]
(kuumava valutunde kohta)

põletusvill
[nimisõna, substantiiv]
põletusest nahale tekkinud vill

põlev
[omadussõna, adjektiiv]
1. elusa tulega, leegitsev

2. (tulekahjuga seoses:) leekides olev, tules häviv

põlevaine
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, millel on omadus põleda

2. kütteaine põlev osa

põlevgaas
[nimisõna, substantiiv]
põletusainena kasutatav gaas (nt atsetüleen, propaan, vesinik)

põleviin
[nimisõna, substantiiv]
(teraviljast põletatud) viin

põlevkivi
[nimisõna, substantiiv]
1. orgaanilisest ainest tekkinud kollakaspruun kuni mustjas põlev settekivim

2. pruun või must kivi, mida leidub Eestis maa sees ja millest toodetakse põhiliselt kütust, õli ja gaasi

põlevkivibassein
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus leidub ladestunud põlevkivi

põlevkivibensiin
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivist toodetav bensiin

põlevkivibituumen
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivist toodetav bituumen (kasutatakse sideainena teede pindamisel ja asfaldisegude valmistamisel)

põlevkivielekter
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivi põletamise baasil toodetav elekter

põlevkivielektrijaam
[nimisõna, substantiiv]
põlevkiviküttel töötav elektrit tootev ettevõte

põlevkivienergeetika
[nimisõna, substantiiv]
energeetika valdkond, mis hõlmab elektri tootmist põlevkivi baasil ja vedelkütuse tootmist põlevkivist

põlevkivigaas
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivist selle termilisel töötlemisel saadav põlevgaas

põlevkivijaam
[nimisõna, substantiiv]
põlevkiviküttel töötav elektrit tootev ettevõte

põlevkivikaevandus
[nimisõna, substantiiv]
1. põlevkivi kaevandamise ja tootmisega tegelev tööstusettevõte

2. selleks kasutatav maa-ala

põlevkivikaevur
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivikaevanduses töötav kaevur

põlevkivikarjäär
[nimisõna, substantiiv]
1. põlevkivi maapealse kaevandamise ala

2. vastav tööstusettevõte

põlevkivikeemia
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivi koostist, omadusi ja keemiatööstuse toorainena kasutamist uuriv rakenduskeemia haru

põlevkivikeemik
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivikeemia eriteadlane

põlevkivikiht
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivist koosnev kiht põlevkivilademes

põlevkiviküte
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivi kasutamine kütusena

põlevkivilade
[nimisõna, substantiiv]
maapõues rõhtsalt, kihiti asuv põlevkivi kogum

põlevkivitolm
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivi kaevandamisel või töötlemisel tekkiv tolm

põlevkivitoode
[nimisõna, substantiiv]
1. põlevkivi töötlemise saadus

2. sellest toodetud aine või preparaat

põlevkivituhk
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivi põletamisel tuhana järele jääv mineraalne aine

põlevkivituhkbetoon
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivituhast toodetud betoon

põlevkivituhk-gaasbetoon
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivi tuhast ja liivast koosnev materjal, mida endisajal kasutati ehitusplokkide valmistamiseks

põlevkivituhktellis
[nimisõna, substantiiv]
varasemaaegne silikaattellis, mille valmistamisel kasutati põlevkivituhka

põlevkivitööstus
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivi kaevandamise ja töötlemisega tegelev tööstusharu

põlevkiviõli
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivist õhu juurdepääsuta kuumutamisel (ehk utmisel) toodetav õli

põlevmaare
[nimisõna, substantiiv]
maavara, millel on omadus põleda

põlevus
[nimisõna, substantiiv]
1. (aine, materjali) omadus põleda

2. omadus põleda

põlg
[nimisõna, substantiiv]
1. põlgus, põlgamine

2. ebasoosing

põlgama
[tegusõna, verb]
1. kellessegi või millessegi üleoleku ja suure halvakspanuga suhtuma, kedagi alaväärseks pidama või mitte sallima

2. üleolevalt, halvasti suhtuma, mitte sallima

Ühendtegusõnad: ära põlgamaära põlgama

põlgamisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi halvakspanu, põlgust esilekutsuv

2. põlgust vääriv v esilekutsuv

põlgavalt
[määrsõna, adverb]
põlgusega, põlglikult

põlglik
[omadussõna, adjektiiv]
1. üleolevat halvakspanu väljendav

2. põlgust väljendav

põlgur
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes suhtub kellessegi või millessegi halvakspanuga

2. see, kes teatud toitu ei söö, kuna see ei maitse talle

põlgus
[nimisõna, substantiiv]
üleolev halvakspanu, kellegi või millegi väärtusetuks pidamine

põlgusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi halvakspanu, põlgust esilekutsuv

2. põlgust vääriv v esilekutsuv

põlgusväärt
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi halvakspanu, põlgust esilekutsuv

2. põlgust vääriv v esilekutsuv

põli
[nimisõna, substantiiv]
1. elujärg, elamine-olemine, olukord

2. elu, elamine-olemine

põline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vanast ajast pärit, väga ammu tekkinud, loodud vms, väga vana

2. väga vana, ammune

põlisaadel
[nimisõna, substantiiv]
1. aadlisuguvõsa, kelle esindajad on rüütliseisusse kuulunud alates 14. sajandist, vana aadel

2. päritav aadliseisus

põlisaadlik
[nimisõna, substantiiv]
päritolult, sünni poolest aadlik

põlisala
[nimisõna, substantiiv]
mingi rahva algne (ja püsiv) asuala

põlisameeriklane
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika põliselanik

põlisasukas
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa või paiga algse rahva, põlisrahva liige

põliselanik
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa või paiga algse rahva, põlisrahva liige

põliselanikkond
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala või paiga põliselanikud

põliskeel
[nimisõna, substantiiv]
mingil alal põliselt (ja pidevalt) elanud rahva ehk põlisrahva kõneldav keel

põliskodu
[nimisõna, substantiiv]
põline, hrl pärinemisega seotud asupaik

põlisküla
[nimisõna, substantiiv]
paljusid sugupõlvi tagasi rajatud küla

põlislaas
[nimisõna, substantiiv]
suur iidne (okas)mets

põlislinlane
[nimisõna, substantiiv]
linnaelanik juba esivanemate poolest

põlisloodus
[nimisõna, substantiiv]
ammustest aegadest inimtegevusest oluliselt muutmatuna säilinud looduslik keskkond

põlismets
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevusest puutumata vana mets, suur iidne mets

põlismänd
[nimisõna, substantiiv]
väga vana, põline mänd

põlispark
[nimisõna, substantiiv]
väga vana, põlispuudega park

põlispuu
[nimisõna, substantiiv]
põline puu

põlispõld
[nimisõna, substantiiv]
pidevalt haritav ja külvikordade all olev põld

põlispõllundus
[nimisõna, substantiiv]
põllumaa kündmisel ja pidevatel külvikordadel rajanev maaharimine

põlisrahvas
[nimisõna, substantiiv]
mingil alal põliselt (ja pidevalt) elanud, selle ala algne rahvas

põlisrahvastik
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala rahvastiku põline osa, põliselanikud

põlisrent
[nimisõna, substantiiv]
(19. sajandil Balti eraõiguses:) tähtajatu pärandatav maakasutusõigus iga-aastase tasu eest

põlissoomlane
[nimisõna, substantiiv]
Soome euroskeptilise konservatiivse rahvusliku partei Perussuomalaiset liige

põlissõna
[nimisõna, substantiiv]
vana oma keele tüvisõna, mida pole ära tuntud kui laenu kuskilt mujalt

põlissõnavara
[nimisõna, substantiiv]
vanad oma keele tüvisõnad, põlissõnad

põlistalu
[nimisõna, substantiiv]
põlvest põlve ühe suguvõsa käes olnud talu (hrl 19. sajandil päriseksostetud talu kohta)

põlistama
[tegusõna, verb]
1. väga pikaks ajaks, alatiseks jäädvustama

2. püsivaks, kestvaks tegema või muutma

3. põliseks muutma, jäädvustama

põlistamm
[nimisõna, substantiiv]
väga vana, põline tammepuu

põlistuma
[tegusõna, verb]
(pikaks ajaks) püsima, kestma jääma

põlisus
[nimisõna, substantiiv]
väga vanadest aegadest pärinemine, sellisena püsimine, kestmine

põlisvaenlane
[nimisõna, substantiiv]
ammune, kauaaegne vaenlane (riigi, rahva vms kohta)

põll
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitseks määrdumise eest rõivaste ees kantav tagant seotav riietusese

2. selline (kaunistav) rahvariideese

3. riideese, mida kantakse teiste riiete peal, et neid puhtana hoida, tavaliselt süüa tehes

põlleke
[nimisõna, substantiiv]
(väike) põll

põllekiri
[nimisõna, substantiiv]
kaunistav muster põllel

põllelappimine
[nimisõna, substantiiv]
(vana pulmakomme:) pruudile pulmas põlle sisse raha korjamine

põllenurk
[nimisõna, substantiiv]
põlle alumine nurk

põllepael
[nimisõna, substantiiv]
paelataoline põlle osa (põlle sidumiseks)

põllerätt
[nimisõna, substantiiv]
põlle peale ilustuseks seotud rätt (Mulgi naistel)

põllesaba
[nimisõna, substantiiv]
põlle alumine ääreosa

põlletama
[tegusõna, verb]
(endisaegses pulmakombestikus:) noorikule põlle kui abielunaise kohustuslikku riietuseset ette siduma

põlletäis
[nimisõna, substantiiv]
kogus, mida saab põllega kanda

põllseelik
[nimisõna, substantiiv]
lahtiste küljeõmblustega pihikseelik

põlluand
[nimisõna, substantiiv]
põllusaadus

põlluhaldjas
[nimisõna, substantiiv]
põlluharimisega seotud ja põldu kaitsev haldjas

põlluharija
[nimisõna, substantiiv]
1. põlluharimisest elatuv, põlluharimisega tegelev inimene

2. inimene, kelle töö on põldu harida või kes töötab põllumajanduse alal

põlluharimine
[nimisõna, substantiiv]
1. teravilja jt kultuurtaimede kasvatamine

2. põllundus, maaharimine

põllukahjur
[nimisõna, substantiiv]
põllutaimi kahjustav putukas, näriline vm loom

põllukivi
[nimisõna, substantiiv]
põllul, hrl mullakihis olev (raud)kivi

põllukraav
[nimisõna, substantiiv]
põlluäärne või põldudevaheline kraav liigvee ärajuhtimiseks

põllukuiv
[omadussõna, adjektiiv]
põllul kuivanud

põllukultuur
[nimisõna, substantiiv]
põllul kasvatatav taim (nt nisu, punane ristik, põlduba)

põlluküngas
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem, künkal asuv põld

põllulaam
[nimisõna, substantiiv]
ühtne suur põldude ala

põllulaev
[nimisõna, substantiiv]
(kombaini kohta)

põllulage
[nimisõna, substantiiv]
põldudega kaetud lage ala

põllulahmakas
[nimisõna, substantiiv]
suur lai põld

põllulapike
[nimisõna, substantiiv]
väike põld

põllulapp
[nimisõna, substantiiv]
väike põld

põlluleminek
[nimisõna, substantiiv]
1. (põllutööde alustamise kohta)

2. põllule tööle minemine

3. põllutööde algus

põllulill
[nimisõna, substantiiv]
põllul või selle ümbruses kasvav lill (nt karikakar, rukkilill)

põlluline
[nimisõna, substantiiv]
põllul tööl olija

põllumaa
[nimisõna, substantiiv]
põllukultuuride kasvatamiseks kasutatav või selleks sobiv maa

põllumajandus
[nimisõna, substantiiv]
1. valdkond, mis tegeleb maaviljelusega ning toiduainete ja tööstustoorainete tootmisega peamiselt taime- ja loomakasvatuse näol

2. majanduse haru, mis hõlmab taimede ja loomade kasvatust

põllumajandusaasta
[nimisõna, substantiiv]
aastapikkune tootmisperiood põllumajanduses

põllumajandusajakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt põllumajanduse probleemidest kirjutav ajakirjanik

põllumajandusala
[nimisõna, substantiiv]
põllumajanduspiirkond

põllumajandusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandussaadusi tootev ettevõte, nt farm, piimaühistu

põllumajanduskool
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusharidust andev kool

põllumajanduskultuur
[nimisõna, substantiiv]
põllul kasvatatav taim (nt nisu, punane ristik, põlduba)

põllumajanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
põllumajandusega seotud, sellesse puutuv või seda käsitlev

põllumajanduslind
[nimisõna, substantiiv]
toodangu (liha, munade) saamiseks peetav ja aretatav kodulind

põllumajandusloendus
[nimisõna, substantiiv]
kavakindel andmete kogumine põllumajandusettevõttete ja põllumajandussaadusi tootvate kodumajandite, nende tegevuse ja selle tulemuste kohta (kindla ajahetke seisuga)

põllumajandusloom
[nimisõna, substantiiv]
loomse toodangu saamiseks või veo- ja tööloomana peetav ja aretatav koduloom

põllumajandusmaa
[nimisõna, substantiiv]
põllumajanduslikus tootmises kasutatav(ad) maa-ala(d)

põllumajandusmaastik
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusliku tegevusega kujundatud maastik

põllumajandusmaks
[nimisõna, substantiiv]
(Euroopa Liidus:) maks, mida võetakse euroliitu mittekuuluvatest riikidest imporditavate põllumajandustoodete pealt

põllumajandusmasin
[nimisõna, substantiiv]
taime- või loomakasvatuses kasutatav masin (nt traktor, sõnnikulaotur, söödakohendaja)

põllumajandusministeerium
[nimisõna, substantiiv]
maaelu arendamist, põllu- ja kalamajandust korraldav ministeerium

põllumajandusminister
[nimisõna, substantiiv]
maaelu arendamist, põllu- ja kalamajandust korraldav minister

põllumajandusnäitus
[nimisõna, substantiiv]
põllumajanduse saavutusi, kõike põllumajandusega seotut tutvustav näitus

põllumajanduspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse kehtestatud abinõude süsteem, mis on suunatud oma riigi põllumajanduse arendamisele

põllumajandussaadus
[nimisõna, substantiiv]
taime- või loomakasvatusega tegelemise tulemusel saadud toiduaine, sööt või toode (nt teravili, sealiha, piimatoode)

põllumajandusteadlane
[nimisõna, substantiiv]
põllumajanduse eriteadlane

põllumajandusteadus
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandust käsitlev, seda uuriv teadus

põllumajandustehnika
[nimisõna, substantiiv]
põllumajanduses kasutatavad masinad ja tööriistad

põllumajandustoetus
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandustootjatele teatud tingimustel makstav rahaline toetus (Euroliidu ühtse põllumajanduspoliitika raames)

põllumajandustoodang
[nimisõna, substantiiv]
taime- ja loomakasvatuse tooted, põllumajandustooted

põllumajandustoode
[nimisõna, substantiiv]
taime- või loomakasvatusega tegelemise tulemusel saadud toiduaine, sööt või toode (nt teravili, sealiha, piimatoode)

põllumajandustootja
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtja, kes toodab ja müüb taime- või loomakasvatussaadusi

põllumajandusökonoomika
[nimisõna, substantiiv]
1. majandusteaduse haru, mis käsitleb põllumajandusliku tootmise seisukohalt olulisi majandusprobleeme

2. majandusteaduse haru

põllumajandusühistu
[nimisõna, substantiiv]
talupidajate ühistegevuslik organisatsioon, mis aitab talupidajail soetada loomi ja seadmeid ning töödelda või realiseerida põllumajandussaadusi

põllumajandusülikool
[nimisõna, substantiiv]
õppe- ja teadusasutus, kus omandatakse akadeemiline kõrgharidus ja akadeemiline kraad mõnel maaeluga seonduval erialal

põllumasin
[nimisõna, substantiiv]
põllutöödel kasutatav masin (nt kombain, traktor)

põllumassiiv
[nimisõna, substantiiv]
ühtne suur põldude ala

põllumees
[nimisõna, substantiiv]
1. põlluharimisest elatuv, põlluharimisega tegelev inimene

2. inimene, kelle töö on põldu harida või kes töötab põllumajanduse alal

põllumuld
[nimisõna, substantiiv]
põllumaa, põllupinnase muld

põllundus
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuurtaimede kasvatamine põllul (selleks vajalike tööde ja võtetega), maaviljeluse peamine haru

2. põlluharimine

põllunduslik
[omadussõna, adjektiiv]
põllundusega seotud

põllune
[omadussõna, adjektiiv]
1. põlluga või põldudega kaetud

2. põlluga v põldudega kaetud

põllunukk
[nimisõna, substantiiv]
põllu kõrgem, esile ulatuv osa

põllunurk
[nimisõna, substantiiv]
põllu nurgaosa

põllupealne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl linnaäärsete uusasumite lageda asupaiga kohta)

põllupeenar
[nimisõna, substantiiv]
1. üleskündmata maariba kahe põllu vahel (ka naabrite põllumaade piirina)

2. söödiriba kahe põllu vahel

põllupidaja
[nimisõna, substantiiv]
1. põlluharimisest elatuv, põlluharimisega tegelev inimene

2. inimene, kelle töö on põldu harida või kes töötab põllumajanduse alal

põllupidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. teravilja jt kultuurtaimede kasvatamine

2. põllundus, maaharimine

põllupiir
[nimisõna, substantiiv]
põllumaa piir

põllupind
[nimisõna, substantiiv]
põllumaa, selle pindala

põlluramm
[nimisõna, substantiiv]
1. (looduslik) põlluväetis

2. põlluväetis

põllurinnak
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem, rinnakul asuv põld

põllurull
[nimisõna, substantiiv]
põllutööriist külvijärgseks mulla tasandamiseks ja tihendamiseks

põllusaadus
[nimisõna, substantiiv]
põllul kasvavatelt taimedelt saadud toiduaine (nt kartul, kapsas, ka teravili)

põllusaak
[nimisõna, substantiiv]
põllult saadav saak, nt vilja-, kartulisaak

põllustama
[tegusõna, verb]
põlluks tegema, põlluks muutma

põllutaim
[nimisõna, substantiiv]
põllul kasvatatav kultuurtaim (nt nisu, kartul)

põllutee
[nimisõna, substantiiv]
põldude vahel kulgev tee

põllutäis
[nimisõna, substantiiv]
põllu suurune kogus, suur hulk

põllutöö
[nimisõna, substantiiv]
põlluharimisega seotud töö

põllutöökoda
[nimisõna, substantiiv]
talupidajate esindusorgan Eestis 1931–1940

põllutöökool
[nimisõna, substantiiv]
põllumajanduskooli varasem nimetus

põllutööline
[nimisõna, substantiiv]
1. põllunduses töötav palgaline isik

2. hooajatöödeks, nt saagikoristuseks tallu, istandusse vm majandisse appi palgatav isik

põllutöömasin
[nimisõna, substantiiv]
põllutöödel kasutatav masin (nt kombain, traktor)

põllutööriist
[nimisõna, substantiiv]
põllu harimisel kasutatav vahend (nt ader, külvik)

põlluvahe
[nimisõna, substantiiv]
põldude vahekoht

põlluvahetee
[nimisõna, substantiiv]
põldude vahel kulgev tee

põlluveer
[nimisõna, substantiiv]
põlluga vahetult piirnev ala või põllu äärmine osa

põlluvili
[nimisõna, substantiiv]
mingi teraviljakultuur vm põllul kasvatatav taim

põlluäär
[nimisõna, substantiiv]
põlluga vahetult piirnev ala või põllu äärmine osa

põlualune
[nimisõna, substantiiv]
keegi, keda põlatakse, kellesse suhtutakse suure halvakspanuga

põlustama
[tegusõna, verb]
halvakspanu või põlgusega, tõrjuvalt suhtuma hakkama, enam mitte sallima

põlv
[nimisõna, substantiiv]
1. reie ja sääre ühenduskoht, eriti selle eenduv osa

2. jala keskel asuv osa, kust saab jalga liigutada

põlv
[nimisõna, substantiiv]
1. samaaegselt elavad või elanud lähedase vanusega (ja lähedase tegevusala või elukogemusega) inimesed

2. kõik inimesed perekonnas, riigis või maailmas, kes on sündinud umbes samal ajal

põlvakas
[nimisõna, substantiiv]
1. Põlva elanik

2. Põlvast pärit inimene

põlvalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Põlva elanik

2. Põlvast pärit inimene

põlvamaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Põlvamaa elanik

2. Põlvamaalt pärit inimene

põlvekaitse
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mis kaitseb põlve vigastuste eest

põlvekeder
[nimisõna, substantiiv]
pisike lapik luu põlveliigeses, mis liigub jala eespinnal põlve painutades ja sirutades

põlvekeere
[nimisõna, substantiiv]
pisike lapik luu põlveliigeses, mis liigub jala eespinnal põlve painutades ja sirutades

põlvekoht
[nimisõna, substantiiv]
1. põlveliigese esiosa ümbritsev koht pükstel või sukal

2. vastav koht pükstel

3. põlve esiosa ümbritsev koht pükstel v sukkadel

põlvekont
[nimisõna, substantiiv]
pisike lapik luu põlveliigeses, mis liigub jala eespinnal põlve painutades ja sirutades

põlvekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult kõverdatud põlve meenutav

põlvekõrgune
[omadussõna, adjektiiv]
kõrguselt (täiskasvanu) põlveni ulatuv

põlvekõõlus
[nimisõna, substantiiv]
põlvelihase sidekoeline kinnitusosa

põlveliiges
[nimisõna, substantiiv]
reieluud sääreluuga ühendav liiges

põlveltasend
[nimisõna, substantiiv]
laskeasend, kus üks jalg on kõverdatult ees tallal, teine toetub põlve ja jalaseljaga maha

põlvelöök
[nimisõna, substantiiv]
löök põlvega (nt taipoksis, jalgpallis)

põlvemüks
[nimisõna, substantiiv]
põlvega antud kerge löök või tõuge

põlvenukk
[nimisõna, substantiiv]
põlveliigese kühmuna väljapoole ulatuv esiosa

põlveots
[nimisõna, substantiiv]
põlveliigese kühmuna väljapoole ulatuv esiosa

põlveotsas
[määrsõna, adverb]
tagasihoidlikes tingimustes, hädapäraste, väheste vahenditega

põlvepealne
[omadussõna, adjektiiv]
1. põlve peal olev

2. põlve peal olev

põlvepikku
[omadussõna, adjektiiv]
1. (lapse kohta:) väike, põlvepikkune

2. lapse kohta

põlvepikkune
[omadussõna, adjektiiv]
(lapse kohta:) väike

põlveprotees
[nimisõna, substantiiv]
põlveliigest asendav tehisliiges

põlverefleks
[nimisõna, substantiiv]
1. refleks, kus teise põlve peal vabalt rippuva jala põlvekõõlusele löömisel selle sääreosa põlvest ettepoole viskub

2. põlvekedrarefleks

põlveside
[nimisõna, substantiiv]
tugevast venivast materjalist (lai) riba, mis mähitakse põlve ümber, et seda toestada või vigastuse eest kaitsta

põlvesilm
[nimisõna, substantiiv]
põlveliigese kühmuna väljapoole ulatuv esiosa

põlvesügavune
[omadussõna, adjektiiv]
sügavuselt (täiskasvanu) põlveni ulatuv

põlvetõste
[nimisõna, substantiiv]
põlvest kõverdatud jala tõstmine

põlvetõstehüpe
[nimisõna, substantiiv]
üleshüpe põlvest kõverdatud jala tõstega ette

põlvetõstehüplemine
[nimisõna, substantiiv]
hüplemine vahelduva põlvetõstega

põlvetõstejooks
[nimisõna, substantiiv]
jooks põlvetõstega

põlvetõstesamm
[nimisõna, substantiiv]
samm astumisele eelneva põlvetõstega (nt võimlemises)

põlvevalu
[nimisõna, substantiiv]
valu põlves

põlveõnar
[nimisõna, substantiiv]
põlvetagune lohk

põlveõnnal
[nimisõna, substantiiv]
põlvetagune lohk

põlvik
[nimisõna, substantiiv]
1. labajalga ja säärt kattev (silmkoeline) riietusese

2. pikk sokk, mis ulatub põlvedeni

põlvikil
[määrsõna, adverb]
põlvede peal maas, põlvili(asendis)

põlvikile
[määrsõna, adverb]
põlvede peale maha, põlvili (asendisse)

põlvikpiste
[nimisõna, substantiiv]
siksakjooneline kaunistuspiste

põlvili
[määrsõna, adverb]
1. põlvede peale (maha) või põlvede peal (maas)

2. olema

3. laskuma

põlviliasend
[nimisõna, substantiiv]
põlvede peal maas olek

põlvipidi
[määrsõna, adverb]
1. põlvedega (millegi vastu)

2. põlvede peal, põlvili

põlvis
[nimisõna, substantiiv]
põlvekujuline toruliitmik

põlvitama
[tegusõna, verb]
põlvili olema või laskuma (rituaalse toiminguna, austuse või alandlikkuse väljendusena, midagi tehes või toimetades)

põlvitus
[nimisõna, substantiiv]
1. põlvitamine (nt palvetamisel)

2. põlvitamine

põlvitusiste
[nimisõna, substantiiv]
1. (võimlemises:) iste kandadel, põlved ja pöiad toetumas maha

2. iste kandadel, põlved ja pöiad toetumas maha

põlvituspink
[nimisõna, substantiiv]
madal pink, millel põlvitatakse (roomakatoliku kirikus)

põlvjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult kõverdatud põlve meenutav

põlvkond
[nimisõna, substantiiv]
1. samaaegselt elavad või elanud lähedase vanusega (ja lähedase tegevusala või elukogemusega) inimesed

2. kõik inimesed perekonnas, riigis või maailmas, kes on sündinud umbes samal ajal

põlvkondadevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
põlvkondade vahel ilmnev või toimuv

põlvkondlik
[omadussõna, adjektiiv]
põlvkonnaga või põlvkondadega seotud, põlvkonnas või põlvkondades avalduv

põlvkonnakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi samasse põlvkonda kuuluv inimene

põlvkonnavahetus
[nimisõna, substantiiv]
uue põlvkonna esiletõus (mingil alal)

põlvkonniti
[määrsõna, adverb]
1. põlvkondadena, põlvkondade kaupa

2. eri põlvkondades

põlvnema
[tegusõna, verb]
kellegi järglane olema, mingist soost, seisusest või rahvast sündinud olema

põlvnemisandmed
[nimisõna, substantiiv]
andmed põlvnemise kohta

põlvnemiskäik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi loom- või taimorganismi rühma, samuti elundi või elundkonna tekkimine ja arenemine

2. põlvnemiskäik, loom- ja taimorganismide ajalooline arenemine

põlvnemislugu
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi põlvnemise kohta käivad faktid või pärimused

2. põlvnemise kirjeldus v käik

põlvnemistabel
[nimisõna, substantiiv]
(inimeste või tõuloomade) põlvnemisandmeid sisaldav tabel

põlvnemisõpetus
[nimisõna, substantiiv]
fülogeenia või ka kogu evolutsiooniteooria

põlvnevus
[nimisõna, substantiiv]
kellestki või millestki põlvnemine

põlv-põlvelt
[määrsõna, adverb]
iga põlvkonnaga, põlvest põlve

põlvpüksid
[nimisõna, substantiiv]
põlvedeni või veidi allapoole põlve ulatuvate säärtega püksid (varasemalt meeste ja poiste, nüüd ka naiste pealisrõivana)

põlvpüksteiga
[nimisõna, substantiiv]
poisikeseiga

põlvsokk
[nimisõna, substantiiv]
1. labajalga ja säärt kattev (silmkoeline) riietusese

2. pikk sokk, mis ulatub põlvedeni

põlvsukk
[nimisõna, substantiiv]
1. labajalga ja säärt kattev (silmkoeline) riietusese

2. pikk sokk, mis ulatub põlvedeni

põmak
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva (tumedalt kõlav) pauk

2. vali pauk

põmakas
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva (tumedalt kõlav) pauk

2. vali pauk

põmatama
[tegusõna, verb]
1. (paugu kohta:) järsult ja valjult kostma

2. kõva pauku tegema, pauku tehes kuhugi, millegi vastu liikuma

3. paugutama, kõmatama

põmdi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
pauku tekitades, paugu saatel, põmmuga

põmin
[nimisõna, substantiiv]
1. ühetooniline madal kume heli

2. pomin, ümin

põmisema
[tegusõna, verb]
ühetoonilist madalat kumedat heli andma

põmistama
[tegusõna, verb]
1. ühetoonilist madalat kumedat heli tekitama (nt pilli mängides)

2. ühetooniliselt, madalalt ja kumedalt kõlama

põmm
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva (tumedalt kõlav) pauk

2. vali pauk

põmm
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi löömist, paugatust vms heli

põmmima
[tegusõna, verb]
1. korduvalt valjusti ja kõmisevalt lööma

2. selliseid lööke kuuldavale laskma

põmmpea
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene

põmmutama
[tegusõna, verb]
tulirelva kasutades tugevat kõlavat heli tekitama, sel viisil relvast (kellegi pihta) laskma

põndak
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem (pae- või kruusapõhjaga) kuiv koht heinamaal või põllul, lauge küngas

2. väike küngas v kink, kuiv koht heinamaal v põllul

põndakuline
[omadussõna, adjektiiv]
väikeste küngaste, põndakutega (kaetud)

põndapealis
[nimisõna, substantiiv]
põnda lähedal olev luu esileulatuv osa, kuhu kinnituvad sidemed ja kõõlused

põnev
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud pinge, ebamäärase ohutunde vms tõttu erutav ja kaasakiskuv

2. (omapäraselt) huvitav

3. äärmiselt, väga huvitav

põnevalt
[määrsõna, adverb]
tähelepanu köitvalt, huvitavalt ja kaasakiskuvalt

põnevik
[nimisõna, substantiiv]
1. põnev, pingestatud sündmustikuga romaan, jutustus, film vms

2. põnevusfilm

3. põnevusjutt

põnevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ootusärevuses, huvitatult elevil

2. ootuslikult ärevil

3. vaimselt pingul, pinevil

põnevile
[määrsõna, adverb]
1. ootusärevusse, huvitatult elevile

2. ootuslikult ärevile

põnevus
[nimisõna, substantiiv]
1. huvitavus ja kaasakiskuvus

2. huvitavus ja kaasakiskuvus

põnevusfilm
[nimisõna, substantiiv]
põnevust taotlev film

põnevusjutt
[nimisõna, substantiiv]
põnevust taotlev, seiklusliku sisuga jutt

põnevuskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
põnevust taotlev kirjandus

põnevuskirjanik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt põnevuskirjandust viljelev kirjanik

põnevuslugu
[nimisõna, substantiiv]
(põnevust taotleva jutu, romaani, filmi vms kohta)

põnevusromaan
[nimisõna, substantiiv]
põnevust taotlev romaan

põnevussari
[nimisõna, substantiiv]
põneva sisuga paljudest osadest koosnev, hrl samade peategelastega telefilm

põngerjapõli
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasem) lapsepõlv

2. [varajane] lapsepõlv

põngerjapõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasem) lapsepõlv

2. [varajane] lapsepõlv

põngerjas
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, vahel pigemini väikese poisi kohta

põngermann
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, vahel pigemini väikese poisi kohta

põnks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi pillikeele näppimisel tekkivat heli

põnks
[nimisõna, substantiiv]
metalse kõlaga lühike heli pillikeelte näppimisel

põnksutama
[tegusõna, verb]
1. põnksuma panema

2. keelpilli mängimise kohta

põnn
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, vahel pigemini väikese poisi kohta

põnnama
[tegusõna, verb]
1. kartma

2. kartma lööma

põnnipõli
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasem) lapsepõlv

2. [varajane] lapsepõlv

põnnipõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasem) lapsepõlv

2. [varajane] lapsepõlv

põnt
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem (pae- või kruusapõhjaga) kuiv koht heinamaal või põllul, lauge küngas

2. väike küngas v kink, kuiv koht heinamaal v põllul

põnt-põnt
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi rasket astumist ja selle heli, ka tuhme lööke

põnts
[nimisõna, substantiiv]
1. raske astumise, millegi kukkumise, löögi vms tugev kõlatu heli

2. poolkäratu müra

põnts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi raske astumise, millegi kukkumise, löögi vms tugevat kõlatut heli

põntsakas
[nimisõna, substantiiv]
löök, hoop

põntsatama
[tegusõna, verb]
1. järsku tugevat kõlatut heli tekitades kukkuma vms

2. sellist heli ühekordselt kuuldavale laskma

põntsatus
[nimisõna, substantiiv]
1. raske astumise, millegi kukkumise, löögi vms tugev kõlatu heli

2. poolkäratu müra

põntsatuul
[nimisõna, substantiiv]
poolpõiki vastu puhuv tuul

põntsima
[tegusõna, verb]
raske sammuga astuma, vantsima

põntsuma
[tegusõna, verb]
raske astumise, millegi kukkumise, löömise vms tugevaid kõlatuid helisid kuuldavale laskma

põntsutama
[tegusõna, verb]
1. raske astumise, millegi kukkumise, korduva löömise vms tugevaid kõlatuid helisid kuuldavale tooma

2. selliseid helisid tekitades lööma

põra
[nimisõna, substantiiv]
põrin

põrakas
[nimisõna, substantiiv]
1. pauk või plahvatus

2. (tugev) hoop

põraki
[määrsõna, adverb]
annab edasi tugevat lööki, selle heli

põrama
[tegusõna, verb]
mootori töötamise, trummimängu vms pidevat monotoonset heli tekitama või kuuldavale laskma

põrand
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumi või ehitise alumine sisepind, millele toetuvad nt seadmed ja mööbel

2. vastav rõhttarind

3. see osa toast, mille peal sa kõnnid

põrandaalune
[omadussõna, adjektiiv]
(poliitilistel põhjustel) varjatult, salaja tegutsev, seadusega keelatud

põrandahari
[nimisõna, substantiiv]
(pikavarreline) hari põranda pühkimiseks

põrandakalts
[nimisõna, substantiiv]
põrandalapina kasutatav riidetükk

põrandakate
[nimisõna, substantiiv]
1. põranda sees olev kiht

2. põrandakattematerjal, nt parkett, linoleum, kiviplaat

põrandakell
[nimisõna, substantiiv]
erilisse põrandal asuvasse kappi monteeritud pendelkell

põrandakivi
[nimisõna, substantiiv]
1. kivi(plaat) kivipõranda tegemiseks

2. selline kivi(plaat) põrandas

põrandaküte
[nimisõna, substantiiv]
küttesüsteem, kus soojusallikas on paigutatud põrandasse või põranda alla

põrandalaag
[nimisõna, substantiiv]
põranda alusel paiknev plank või pruss, mille külge kinnitatakse põrandalauad või -kilbid

põrandalamp
[nimisõna, substantiiv]
põrandale toetuv pika jalaga valgusti

põrandalapp
[nimisõna, substantiiv]
lapp põranda pesemiseks, puhastamiseks

põrandalaud
[nimisõna, substantiiv]
1. (punnitud) laud puitpõranda tegemiseks

2. selline laud põrandas

põrandaleib
[nimisõna, substantiiv]
ahjupõrandal ilma panni või vormita küpsetatud leib

põrandaliist
[nimisõna, substantiiv]
(puit)liist põranda ja seina liitekoha katmiseks

põrandamatt
[nimisõna, substantiiv]
kummist matt autopõranda kattena

põrandapadi
[nimisõna, substantiiv]
padi põrandal istumiseks

põrandapealne
[omadussõna, adjektiiv]
põranda peal olev või paiknev

põrandapesija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes koristamisel peseb põrandat (ka ametina)

põrandapesu
[nimisõna, substantiiv]
põranda(te) pesemine

põrandapind
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumi või hoone põranda pindala

2. elamiseks, tootmiseks, kontoritööks vm kasutatav pind

põrandaplaat
[nimisõna, substantiiv]
põranda katmiseks kasutatav plaat

põrandaplank
[nimisõna, substantiiv]
kitsam paks põrandalaud

põrandapoonel
[nimisõna, substantiiv]
masin põranda poonimiseks

põrandapoonija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes põrandat poonib

põrandapoonimismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin põranda poonimiseks

põrandapragu
[nimisõna, substantiiv]
põrandas olev pragu (hrl põrandalaudade vahel)

põrandariie
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk kitsas (kootud) põrandavaip

2. pikk ja kitsas põrandavaip

põrandavaas
[nimisõna, substantiiv]
suur dekoratiivne põrandal hoitav vaas

põrandavaip
[nimisõna, substantiiv]
põrandat kattev vaip

põrandavalgusti
[nimisõna, substantiiv]
põrandale toetuv pika jalaga valgusti

põrgatama
[tegusõna, verb]
1. (korduvalt) põrkesse viima, põrkama panema

2. [korduvalt] põrkama panema, põrgata laskma

põrgatus
[nimisõna, substantiiv]
(üksik) põrgatamine või põrge (hrl palli kohta)

põrge
[nimisõna, substantiiv]
palli vm eseme põrkamine (millegi vastu)

põrgu
[nimisõna, substantiiv]
1. (usundites:) paik, kuhu hukkamõistetud hinged sattuvad pärast surma, ka kannatusseisund

2. (rahvajuttudes:) kuradi(te) asupaik

3. patuste surmajärgse karistuse paik, põrgu (kirikukeeles)

4. (religioonis:) koht, kus elab kurat

põrgu
väga, äärmiselt, ülimalt

põrguauk
[nimisõna, substantiiv]
1. (usundites:) paik, kuhu hukkamõistetud hinged sattuvad pärast surma, ka kannatusseisund

2. (rahvajuttudes:) kuradi(te) asupaik

3. patuste surmajärgse karistuse paik, põrgu (kirikukeeles)

4. (religioonis:) koht, kus elab kurat

põrguhaud
[nimisõna, substantiiv]
1. (usundites:) paik, kuhu hukkamõistetud hinged sattuvad pärast surma, ka kannatusseisund

2. (rahvajuttudes:) kuradi(te) asupaik

3. patuste surmajärgse karistuse paik, põrgu (kirikukeeles)

4. (religioonis:) koht, kus elab kurat

põrguhirm
[nimisõna, substantiiv]
1. patuse hirm põrgumineku ees

2. hirm põrgumineku ees

põrguingel
[nimisõna, substantiiv]
motojõugu Põrguinglid (ka mõne muu motoklubi) liige

põrgujook
[nimisõna, substantiiv]
1. (viina, õlle jt alkohoolsete jookide kohta)

2. viin, õlu vm alkohoolne jook

põrgukallis
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga palju raha maksev, äärmiselt kallis

2. väga, eriliselt palju maksev

põrgukatel
[nimisõna, substantiiv]
katel, kus keevad patused hinged (hrl põrgu, põrgupiinade, raskete katsumuste sümbolina)

põrgukisa
[nimisõna, substantiiv]
väga suur, hirmus kisa

põrgukivi
[nimisõna, substantiiv]
1. vees lahustuv värvuseta ja lõhnata (tahke) aine, mis on suures kontsentratsioonis söövitav ning mida kasutatakse meditsiinis

2. keemiline aine

põrgukoer
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Kreeka mütoloogias:) mitme peaga koer, kes valvab sissepääsu allmaailma

2. allilma sissekäigu valvur

põrgukonn
[nimisõna, substantiiv]
(eesti kirikulauludes ja rahvajuttudes kuradi, saatana kohta:) mütoloogiline koletis, kellel on härja keha, konna jalad ja mao saba

põrgukutsikas
[nimisõna, substantiiv]
kirumissõnana hrl laste kohta

põrgukuum
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga kuum

2. väga kuum

põrgukuumus
[nimisõna, substantiiv]
väga suur kuumus

põrgukülm
[omadussõna, adjektiiv]
väga, eriliselt külm

põrgulake
[nimisõna, substantiiv]
(viina kohta)

põrguleek
[nimisõna, substantiiv]
(põrgu, põrgutule kohta)

põrgulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurte ebameeldivustega või kannatusrikas, põrgut meenutav

2. põrgule omane

põrgulikult
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt, ülimalt

põrguline
[nimisõna, substantiiv]
(väike) kurat, tont või paharet põrgu asukana

põrgulärm
[nimisõna, substantiiv]
väga suur, hirmus lärm

põrguma
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades, kedagi sarjates, harva ka tunnustades

2. kirumissõna

põrgumasin
[nimisõna, substantiiv]
1. viitsütikuga lõhkekeha (nt autopomm)

2. viitsütikuga plahvatama pandav lõhkekeha

põrguminek
[nimisõna, substantiiv]
põrgusse sattumine

põrgumüra
[nimisõna, substantiiv]
väga suur, hirmus müra

põrgupalav
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga kuum

2. väga kuum

põrgupalavus
[nimisõna, substantiiv]
väga suur kuumus

põrgupiin
[nimisõna, substantiiv]
patuste hingi põrgus ootav(ad) suur(ed) kannatus(ed)

põrguriik
[nimisõna, substantiiv]
1. (usundites:) paik, kuhu hukkamõistetud hinged sattuvad pärast surma, ka kannatusseisund

2. (rahvajuttudes:) kuradi(te) asupaik

3. patuste surmajärgse karistuse paik, põrgu (kirikukeeles)

4. (religioonis:) koht, kus elab kurat

põrgusigidik
[nimisõna, substantiiv]
(allumatu, palju pahandust tegeva inimese kohta, ka kirumissõnana)

põrguskäik
[nimisõna, substantiiv]
põrgus (ära)käimine (nt muinasjutus)

põrgusulane
[nimisõna, substantiiv]
(väike) kurat vm põrgu asukas

põrgusuu
[nimisõna, substantiiv]
sissepääs põrgusse (nt koopasuu kaudu)

põrgusõit
[nimisõna, substantiiv]
sõit, minek põrgusse

põrgutaat
[nimisõna, substantiiv]
(kuradi, saatana kohta)

põrgutee
[nimisõna, substantiiv]
(hukatusliku eluviisi või tegutsemise kohta)

põrguti
[nimisõna, substantiiv]
elementaarosakeste kiirendi, kus aineosakesi kiirendatakse peaaegu valguse kiiruseni, misjärel kaks kiirekimpu omavahel kokku põrgatatakse

põrgutukk
[nimisõna, substantiiv]
kuri ja riiakas, äkiliselt tegutsev naine

põrgutuli
[nimisõna, substantiiv]
põrgu kui surmajärgne karistuspaik (koos kõigi sealsete piinadega)

põrguvaev
[nimisõna, substantiiv]
väga suur vaev (hrl visa, pingutava tegevuse näol)

põrguvaim
[nimisõna, substantiiv]
(paha vaimu, deemoni kohta)

põrguvalu
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev, äge valu või piin

põrguvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. (viina, õlle jt alkohoolsete jookide kohta)

2. viin, õlu vm alkohoolne jook

põrguvägi
[nimisõna, substantiiv]
(kõik) allmaailma asukad

põrguvärav
[nimisõna, substantiiv]
põrgu sisse- ja väljapääs

põrguvärk
[nimisõna, substantiiv]
1. väga hull, põrgulik asi

2. mingi põrgulik asi v olend

põrguvürst
[nimisõna, substantiiv]
(kuradi, saatana kohta)

põrin
[nimisõna, substantiiv]
mootori töötamise, trummimängu vms pidev monotoonne heli

põrisema
[tegusõna, verb]
1. (mootori, trummi, putuka vm kohta:) töötamisel, mängimisel, lendamisel vms pidevat monotoonset, vibreerivat heli kuuldavale laskma

2. selle heli saatel töötama, sõitma, lendama vms

põristama
[tegusõna, verb]
1. millegi vastu lüües, töötades, lennates vms pidevat monotoonset, vibreerivat heli tekitama

2. seda heli tekitades lööma, töötama, sõitma vms

põristi
[nimisõna, substantiiv]
sõiduteele tehtud ristisuunaliste ribade rühm (lohuna, kõrgendikuna), mis paneb auto vibreerima, et hoiatada juhti ohu eest (nt ülesõidukohal) või rahustada liiklust

põrk
[nimisõna, substantiiv]
1. linki või riivi meenutav seadis, mis takistab hammasratta tagasiliikumist (põrkmehhanismis)

2. tõkesti

põrkama
[tegusõna, verb]
1. hooga millegi vastu minema

2. selle mõjul kuhugi paiskuma

Ühendtegusõnad: kokku põrkama, kokku põrkama, peale põrkama, peale põrkama, tagasi põrkamatagasi põrkama

põrkeauto
[nimisõna, substantiiv]
(lõbustuspargi atraktsioon:) väike auto, milles sõites saab teisi samasuguseid autosid rammida

põrkenurk
[nimisõna, substantiiv]
mingilt pinnalt tagasi põrkava eseme liikumissuuna ja selle pinna vaheline nurk

põrkepall
[nimisõna, substantiiv]
väike hästi põrkav pall mänguasjana

põrkepiire
[nimisõna, substantiiv]
sõidutee serval või eraldusribal olev rajatis, mille otstarve on takistada sõidukite väljasõitu teelt või kandumist vastassuunavööndisse

põrkeraud
[nimisõna, substantiiv]
auto, traktori vm sõiduvahendi ees- või tagaosas paiknev autokeret kaitsev osa

põrkesööt
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) palli söötmine võistkonnakaaslasele põranda kaudu (põrkega põrandalt)

põrkevasar
[nimisõna, substantiiv]
materjali tugevuse hindamiseks kasutatav raske vasar, mida põrgatatakse materjali peal

põrkeveer
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl järsk jõekallas, mida uuristab selle vastu käänukohal põrkav veevool

2. veer, mille vastu põrkab jões voolav vesi

põrkima
[tegusõna, verb]
kurjal toonil midagi ütlema, valjusti pahandama

põrklema
[tegusõna, verb]
korduvalt (millegi vastu) põrkama

põrkmehhanism
[nimisõna, substantiiv]
hammastatud rattaga mehhanism, mis kannab liikumist üle ainult ühes suunas (nt vintsides jt tõsteseadmetes)

põrkratas
[nimisõna, substantiiv]
midagi kinnitava või ühendava seadmega koos töötav hammastatud ratas põrkmehhanismis

põrkuma
[tegusõna, verb]
1. hooga kokku põrkama

2. põrkama

põrm
[nimisõna, substantiiv]
1. surnukeha või selle maised jäänused

2. surnukeha

põrmuke
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

põrmukene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

põrmulaps
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, hrl vaimulikus kirjanduses)

põrmustama
[tegusõna, verb]
1. ümber lükkama, olematuks tegema

2. hävitama, purustama

3. pihuks ja põrmuks tegema, purustama, hävitama

põrmustuma
[tegusõna, verb]
1. olematuks muutuma

2. purunema, hävima

põrn
[nimisõna, substantiiv]
kõhuõõne vasakus ülaosas paiknev pruunikaspunane elund, mis on vere varupaik ning lümfotsüütide ja immuunkehade tekitaja

põrnataud
[nimisõna, substantiiv]
taimtoiduliste loomade ja inimese äge nakkushaigus

põrnatõbi
[nimisõna, substantiiv]
taimtoiduliste loomade ja inimese äge nakkushaigus

põrnavärat
[nimisõna, substantiiv]
koht põrnas, kus sisenevad ja väljuvad vere- ja lümfisooned

põrnikakiri
[nimisõna, substantiiv]
põrnikat meenutava ornamendiga rahvapärane kindakiri

põrnikas
[nimisõna, substantiiv]
1. jässakas lehvikjate tundlatega (kahjurist) mardikas

2. [kahjurist] mardikas

põrnitsema
[tegusõna, verb]
1. pilku pööramata, üksisilmi vahtima

2. ebasõbralikult, tusaselt vaatama

põrpima
[tegusõna, verb]
(ootamatult) tugevat muljet avaldama, psüühiliselt ülimalt mõjuma, äärmiselt hämmastama

põrpiv
[omadussõna, adjektiiv]
tugevat muljet avaldav, psüühiliselt ülimalt mõjuv

põrr
[nimisõna, substantiiv]
põrin, põristamine

põrrama
[tegusõna, verb]
1. (mootori, trummi, putuka vm kohta:) töötamisel, mängimisel, lendamisel vms pidevat monotoonset, vibreerivat heli kuuldavale laskma

2. selle heli saatel töötama, sõitma, lendama vms

põrra-põrra
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi põrinat, põrisemist

põrr-põrr
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi põrinat, põrisemist

põrsakari
[nimisõna, substantiiv]
kari põrsaid (ka metsseapõrsaid)

põrsalõikaja
[nimisõna, substantiiv]
põrsaste kohitseja

põrsapesa
[nimisõna, substantiiv]
(korratuses, segamini ruumi vms kohta, ka võrdlustes)

põrsapraad
[nimisõna, substantiiv]
põrsalihast praad

põrsaroosa
[omadussõna, adjektiiv]
kahvaturoosa, põrsa ihu värvi roosa

põrsas
[nimisõna, substantiiv]
1. noor siga, kes ei ole veel kesikueas

2. noor siga

põrsasroosa
[omadussõna, adjektiiv]
kahvaturoosa, põrsa ihu värvi roosa

põrssakari
[nimisõna, substantiiv]
kari põrsaid (ka metsseapõrsaid)

põruja
[nimisõna, substantiiv]
1. milleski ebaõnnestunud, loodetud tulemust mitte saavutanud isik

2. eksamil läbi kukkunud isik

põruma
[tegusõna, verb]
1. eesmärgi saavutamisel ebaõnnestuma, loodetud tulemust mitte saavutama

2. (eksamit) halva tulemuse tõttu mitte sooritama

Ühendtegusõnad: läbi põrumaläbi põruma

põrundpea
[nimisõna, substantiiv]
(mitte täie mõistusega, poole aruga või peast segase inimese kohta)

põrunu
[nimisõna, substantiiv]
peast põrunud, poole aruga inimene

põrunud
[omadussõna, adjektiiv]
mitte täie mõistusega, lollust ilmutav (ka sõimusõnana), hrl terve mõistusega inimese kohta, kui see toimib rumalasti, mittemõistlikult

põrunui
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne pika varrega puust nui kalade uimastamiseks löögiga vastu õhukest jääd (põrutamispüügil)

põrutama
[tegusõna, verb]
1. tugevasti lööma, tugevat hoopi andma

2. löögi või löökidega midagi kuskile või mingisse asendisse, olukorda viima

3. mida hooga kuskile lööma v paiskama

4. kellele tugevat hoopi andma, keda millega viskama

Ühendtegusõnad: läbi põrutama, läbi põrutama, peale põrutamapeale põrutama

põrutamispüük
[nimisõna, substantiiv]
algeline kalapüügiviis, kus kalad uimastatakse põrunuia, kirve, haamri vm riista löögiga vastu õhukest jääd

põrutatu
[nimisõna, substantiiv]
põrutada saanu

põrutav
[omadussõna, adjektiiv]
1. ootamatu ja üllatav

2. tugevaid tundeid tekitav, ülimalt mõjuv

põrutavalt
[määrsõna, adverb]
rabavalt, jahmatama panevalt, vapustavalt

põrutus
[nimisõna, substantiiv]
(jooksmisel, kukkumisel) põrkega, löögiga kaasnev kahjustava mõjuga löögijõud

põrutuskindel
[omadussõna, adjektiiv]
põrutuse eest kaitstud, põrutuse toimele vastupidav

põsakil
[määrsõna, adverb]
1. põske või põski peopesa(de)le toetades

2. põske v põski peopesa[de]le toetades, käsipõsakil

põsakile
[määrsõna, adverb]
1. asendisse, kus põsk või põsed toetuvad peopesa(de)le

2. põsakil asendisse

põseke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt:) põsk kehaosana

põsekil
[määrsõna, adverb]
1. põske või põski peopesa(de)le toetades

2. põske v põski peopesa[de]le toetades, käsipõsakil

põsekile
[määrsõna, adverb]
1. asendisse, kus põsk või põsed toetuvad peopesa(de)le

2. põsakil asendisse

põsekoobas
[nimisõna, substantiiv]
ülalõualuus olev paariline õõs, mis on ühenduses ninaõõnega

põsekoopapõletik
[nimisõna, substantiiv]
ühe- või mõlemapoolne põsekoopa limaskesta põletik

põselihas
[nimisõna, substantiiv]
põske liigutav lihas

põselohk
[nimisõna, substantiiv]
põses olev (eriti naermisel, naeratamisel tekkiv) lohuke

põselohuke
[nimisõna, substantiiv]
põses olev (eriti naermisel, naeratamisel tekkiv) lohuke

põselott
[nimisõna, substantiiv]
rasvavolt või lõdvalt lotendav nahakurd põsel

põseluu
[nimisõna, substantiiv]
paariline luu, mis moodustab sarnakaare ja silmakoopa külgseina

põsemikrofon
[nimisõna, substantiiv]
põsele kinnitatav mikrofon

põsemusi
[nimisõna, substantiiv]
suudlus põsele

põsemuskel
[nimisõna, substantiiv]
põske liigutav lihas

põsenukk
[nimisõna, substantiiv]
põse esileulatuv, kõrgem osa

põsepool
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest põsest

põsepuna
[nimisõna, substantiiv]
1. põskedele kantav punane mink

2. põskedele kantav kosmeetikavahend

põseruuž
[nimisõna, substantiiv]
põsepuna, ruuž

põsesarn
[nimisõna, substantiiv]
põse esileulatuv, kõrgem osa

põsetasku
[nimisõna, substantiiv]
suukoopasse avanev paariline kotjas nahamoodustis mitmel närilisel (nt hamstril) vm imetajal

põsk
[nimisõna, substantiiv]
1. näo kumbki külgmine osa silmade ja alalõualuu vahel

2. üks kahest pehmest osast näos, mis asub silmadest allpool

põskepidi
[määrsõna, adverb]
põsega (millegi vastu)

põskhabe
[nimisõna, substantiiv]
ainult kõrvade ette ribana kasvatatud habe

põskhammas
[nimisõna, substantiiv]
eespurihammas, premolaar

põskkoobas
[nimisõna, substantiiv]
ülalõualuus olev paariline õõs, mis on ühenduses ninaõõnega

põskkoopapõletik
[nimisõna, substantiiv]
ühe- või mõlemapoolne põsekoopa limaskesta põletik

põskpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. trepi, riiuli vms külglaud

2. trepi külglaud v -puu

põsktubakas
[nimisõna, substantiiv]
suus mälutav (maitsestatud) tubakas

põssa
[nimisõna, substantiiv]
põrsas, siga (ka meelitussõnana)

põssanka
[nimisõna, substantiiv]
Ukraina lihavõttemuna, mis on kaunistatud batika meetodil Ukraina rahvamustritega

põssatama
[tegusõna, verb]
„põssa, põssa” hüüdes sigu, põrsaid kutsuma

põtkama
[tegusõna, verb]
jalaga tõukama või lööma

põtkima
[tegusõna, verb]
korduvalt jalaga või jalgadega tõukama või lööma

Ühendtegusõnad: vastu põtkimavastu põtkima

põu
[nimisõna, substantiiv]
1. rind (inimesel)

2. poeetilises stiilis: rind

põua-aasta
[nimisõna, substantiiv]
põuane aasta

põuailm
[nimisõna, substantiiv]
põuane või väga kuiv ilm

põuakahjustus
[nimisõna, substantiiv]
põua tekitatud kahjustus (põllul, metsas)

põuakartlik
[omadussõna, adjektiiv]
põua suhtes tundlik

põuakindel
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) põuale vastupidav, põuda hästi taluv

põuakuiv
[omadussõna, adjektiiv]
põuast tingituna kuiv

põuakuivus
[nimisõna, substantiiv]
põuast tingitud kuivus

põualiblikas
[nimisõna, substantiiv]
valgete poolläbipaistvate tiibadega päevaliblikas

põuane
[omadussõna, adjektiiv]
1. sademeteta, erakordselt kuiv ja hrl ka kuum

2. pikka aega kestnud kuivuse all kannatav

3. sademeteta, kuiv [ja kuum]

4. põua all kannatav

põuaperiood
[nimisõna, substantiiv]
(regulaarselt korduv) kuum sademeteta ajavahemik

põuapilv
[nimisõna, substantiiv]
kuivale ja kuumale ilmale iseloomulik valge pilv

põuaselt
[määrsõna, adverb]
1. põuale iseloomulikult

2. kuumalt või kuivalt

põuasinine
[omadussõna, adjektiiv]
põuaaja peaaegu pilvedeta taevast meenutavalt sinine

põuasomp
[nimisõna, substantiiv]
põuailmaga esinev kuiv tolmust, suitsust vms koosnev udutaoline sinakashall vine

põuasuvi
[nimisõna, substantiiv]
põuane suvi

põuataluvus
[nimisõna, substantiiv]
taimede võime taluda põuda

põuatuul
[nimisõna, substantiiv]
kuiv soe tuul, põuase ilma tuul

põuavina
[nimisõna, substantiiv]
põuailmaga esinev kuiv tolmust, suitsust vms koosnev udutaoline sinakashall vine

põuavine
[nimisõna, substantiiv]
põuailmaga esinev kuiv tolmust, suitsust vms koosnev udutaoline sinakashall vine

põuavälk
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt öösel silmapiiri kohal nähtav ilma müristamiseta kauge välgusähvatus

2. öösel nähtav ilma müristamiseta kauge välgusähvatus

põud
[nimisõna, substantiiv]
1. pikka aega kestev kuiv kuum ilm, mis ei võimalda taimedel rahuldada oma veetarvet

2. pikka aega kestev kuum ilm, mille ajal ei saja piisavalt vihma

põudne
[omadussõna, adjektiiv]
1. sademeteta, erakordselt kuiv ja hrl ka kuum

2. pikka aega kestnud kuivuse all kannatav

3. sademeteta, kuiv [ja kuum]

4. põua all kannatav

põueoda
[nimisõna, substantiiv]
lühike noataoline, hrl kahekandilise peene teraga torkerelv

põuepommar
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sooritab terroriakti iseennast teadlikult ohvriks tuues (nt end õhkides)

põuepudel
[nimisõna, substantiiv]
väike lameda kujuga (metall)pudel hrl kange alkoholi tarvis

põuetasku
[nimisõna, substantiiv]
põues, rinna kohal paiknev sisetasku nt pintsakul

põõn
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl puidust põikliist laudadest eseme ühendamiseks ja tugevdamiseks

2. põikliist

põõnama
[tegusõna, verb]
(raskelt ja kaua) magama

põõnutama
[tegusõna, verb]
(raskelt ja kaua) magama

põõsaalune
[nimisõna, substantiiv]
põõsa all v läheduses olev ala

põõsake
[nimisõna, substantiiv]
väike põõsas

põõsakene
[nimisõna, substantiiv]
väike põõsas

põõsalind
[nimisõna, substantiiv]
pruunika või hallika ülapoole ja heleda alapoolega hrl põõsarindes tegutsev väike laululind

põõsarinne
[nimisõna, substantiiv]
põõsaste kogum taimekoosluses, nt metsas

põõsas
[nimisõna, substantiiv]
1. puust väiksem puittaim, millel varred harunevad maapinna lähedalt

2. väikese puu moodi taim, mille harud algavad madalalt

põõsasaed
[nimisõna, substantiiv]
põõsastest hekk

põõsashekk
[nimisõna, substantiiv]
põõsastest hekk

põõsasjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult põõsast meenutav

2. põõsataoline

põõsaskulmud
[nimisõna, substantiiv]
tihedad pikkade sagris karvadega kulmud, puhmaskulmud

põõsaslood
[nimisõna, substantiiv]
põõsastaimedega (peamiselt kadakatega) paepealne ala

põõsasniit
[nimisõna, substantiiv]
looduslik rohumaa, kus kasvab põõsaid

põõsaspaju
[nimisõna, substantiiv]
põõsana kasvav paju

põõsaspuu
[nimisõna, substantiiv]
põõsana, ilma tüveta kasvav või kasvatatav puu

põõsasroos
[nimisõna, substantiiv]
kõrgekasvuline hrl õisikutesse koondunud liht- või täidisõitega roos

põõsassamblik
[nimisõna, substantiiv]
väikesi põõsakesi meenutav või koonaldena puuokstel rippuv samblik (nt põdrasamblik, habesamblik)

põõsastaim
[nimisõna, substantiiv]
põõsana kasvav taim

põõsastama
[tegusõna, verb]
põõsastega katma, põõsaid täis istutama

põõsastara
[nimisõna, substantiiv]
põõsastest hekk

põõsastik
[nimisõna, substantiiv]
1. põõsad

2. põõsastega kaetud ala

3. põõsastega kaetud ala

põõsastu
[nimisõna, substantiiv]
1. põõsad

2. põõsastega kaetud ala

3. põõsastega kaetud ala

põõsastuma
[tegusõna, verb]
põõsaid täis kasvama

põõsasvorm
[nimisõna, substantiiv]
mingi taime põõsana esinev või kasvatatav vorm

põõsataoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult põõsast meenutav

2. põõsataoline

põõsatigu
[nimisõna, substantiiv]
ühevärvilise hallikaskollase 5–6-keermelise kojaga tigu

põõsatihnik
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt läbikasvanud, omavahel põimunud okstega põõsad kogumina

põõsatundra
[nimisõna, substantiiv]
põõsaste ja põõsaspuudega tundra

põõsjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult põõsast meenutav

2. põõsataoline

pädema
[tegusõna, verb]
kehtima, maksev olema, paika pidama

pädev
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingi ala või valdkonna teadmisi ja oskusi valdav

2. neid sobival hetkel ilmutav või väljendav

pädevus
[nimisõna, substantiiv]
1. asjakohased teadmised ja oskused ning võimekus tegutseda tulemuslikult mingil alal

2. asjatundlikkus mingil alal

päev
[nimisõna, substantiiv]
1. 24 tundi kestev ajavahemik (keskööst keskööni või ebamäärasemalt)

2. (vahemaa mõõduna:) vahemaa läbimiseks kuluvate ööpäevade arv

3. 24 tundi kestev ajavahemik, ööpäev

päevaaeg
[nimisõna, substantiiv]
päevane aeg (vastandina öisele ajale)

päevad
[nimisõna, substantiiv]
1. suguküpse naise emaka tsükliline vereeritus

2. naise kehas kord kuus toimuv protsess, mil tupest väljub veri

päevadepikkune
[omadussõna, adjektiiv]
päevi kestev v kestnud

päevaelekter
[nimisõna, substantiiv]
tööpäeva ajal tarbitav elekter, mida maksustatakse kallima tariifi järgi

päevahoid
[nimisõna, substantiiv]
väikelastele, vanuritele vm teatud kohas päevaseks ajaks korraldatud hooldus ja tegevus

päevahoroskoop
[nimisõna, substantiiv]
teatavaks päevaks mõeldud ennustused eri sodiaagimärkide all sündinud inimestele (nt Kaljukitsele, Veevalajale)

päevak
[nimisõna, substantiiv]
kindlal nädalapäeval toimuv (rahva)spordivõistlus, nt orienteerumises

päevakaja
[nimisõna, substantiiv]
päevasündmuste käsitlus

päevakajaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teataval ajalõigul tähtis, tähelepanu keskmes olev, päevasündmusi käsitlev või puudutav

2. antud ajalõigul tähtis

päevakajalisus
[nimisõna, substantiiv]
vastavus sellele, mis on praegusel (või teataval) ajalõigul tähtis, tähelepanu keskmes

päevakangelane
[nimisõna, substantiiv]
parajasti kõigi tähelepanu keskpunktis olev isik

päevakava
[nimisõna, substantiiv]
päeva sündmuste, tegevuste kindlaks määratud järjestus

päevake
[nimisõna, substantiiv]
(lüheldasena näiv, ainult üks) päev

päevakene
[nimisõna, substantiiv]
(lüheldasena näiv, ainult üks) päev

päevakeskus
[nimisõna, substantiiv]
mingi elanikerühma, nt eakate või laste kooskäimise koht ja neile mitmesuguseid teenuseid osutav asutus

päevakirurgia
[nimisõna, substantiiv]
kirurgiline ravi, mille korral patsient pääseb haiglast sama päeva õhtul kodusele ravile

päevakivi
[nimisõna, substantiiv]
kõige olulisem kivimit moodustav kristalliseerunud mineraal, hrl roosa, hall või rohekas (nt albiit ehk naatriumpäevakivi)

päevakodu
[nimisõna, substantiiv]
(lastepäevakodu või päevahoiukeskuse vms asutuse kohta)

päevakoer
[nimisõna, substantiiv]
1. kirju ööliblikas, kelle röövik tegutseb päeval rohttaimedel ja põõsastel

2. liblikas

päevakohane
[omadussõna, adjektiiv]
1. teataval ajalõigul tähtis, tähelepanu keskmes olev, päevasündmusi käsitlev või puudutav

2. antud ajalõigul tähtis

päevakohastama
[tegusõna, verb]
päevakohaseks tegema

päevakohasus
[nimisõna, substantiiv]
vastavus sellele, mis on praegusel (või teataval) ajalõigul tähtis, tähelepanu keskmes

päevakommentaar
[nimisõna, substantiiv]
mõtteavaldus päevasündmuste kohta (nt raadios, ajalehes)

päevakool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kus õppetöö toimub päevasel ajal

päevakord
[nimisõna, substantiiv]
1. koosoleku, istungi, konverentsi vms tegevuskava

2. koosoleku, istungi tegevuskava

päevakorraline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teataval ajalõigul tähtis, tähelepanu keskmes olev, päevasündmusi käsitlev või puudutav

2. antud ajalõigul tähtis

päevakorrapunkt
[nimisõna, substantiiv]
päevakorras arutletav probleem, asjaolu, küsimus vms

päevakreem
[nimisõna, substantiiv]
päevasel ajal kasutatav nahakreem

päevakurss
[nimisõna, substantiiv]
antud päeva valuutakurss

päevakuumus
[nimisõna, substantiiv]
(kesk)päevane kuumus

päevakäive
[nimisõna, substantiiv]
käive päeva jooksul

päevakäsk
[nimisõna, substantiiv]
väeüksuse ülema igapäevane käskkiri alluvaile teadmiseks ja täitmiseks

päevakübar
[nimisõna, substantiiv]
kollaste, oranžide või punakate õitega kõrge ilutaim

päevaküsimus
[nimisõna, substantiiv]
parajasti aktuaalne probleem

päeval
[määrsõna, adverb]
1. päevasel ajal, mitte öösel

2. keset päeva, lõunasel ajal, mitte hommikul või õhtul

päevaleht
[nimisõna, substantiiv]
ajaleht, mis enamasti ilmub igal tööpäeval ja laupäeviti

päevaliblikas
[nimisõna, substantiiv]
päevase eluviisiga hrl värvikirev liblikas

päevaliilia
[nimisõna, substantiiv]
muguljate juurte ja suurte lehterjate kollaste või oranžikate õitega aiailutaim

päevalill
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte päikeseketast meenutavate õitega kõrgekasvuline rohttaim, mida kasvatatakse õli saamiseks, silo- või ilutaimena

2. väga pikk lill, millel on suur kollane õis. Päevalille õie keskmises osas kasvavad seemned, millest tehakse õli

päevalillekook
[nimisõna, substantiiv]
proteiinirohke mass, mida saadakse päevalilleseemnetest õli väljapressimise kõrvalsaadusena

päevalillemesi
[nimisõna, substantiiv]
(päevalilleõite nektarist)

päevalillepõld
[nimisõna, substantiiv]
põld, kus kasvatatakse päevalilli

päevalilleseemned
[nimisõna, substantiiv]
1. päevalille musta kestaga väikesed seemned, millest pressitakse õli ja mida ka süüakse

2. päevalille musta koorega väikesed seemned, mida süüakse ja millest tehakse õli

päevalilleõli
[nimisõna, substantiiv]
päevalilleseemnetest pressitud õli

päevalind
[nimisõna, substantiiv]
päevase eluviisiga lind (nt pääsuke, lõoke)

päevaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud arv ööpäevi vana või nii kaua kestev

2. teatud arv päevi kestev

päevaloode
[nimisõna, substantiiv]
1. päikese laskumine silmapiiri taha, päikese loojaminek

2. see, kui päike õhtul taevast kaob

päevaloojak
[nimisõna, substantiiv]
1. päikese laskumine silmapiiri taha, päikese loojaminek

2. see, kui päike õhtul taevast kaob

päevaloojang
[nimisõna, substantiiv]
1. päikese laskumine silmapiiri taha, päikese loojaminek

2. see, kui päike õhtul taevast kaob

päevalüps
[nimisõna, substantiiv]
ööpäeva jooksul väljalüpstud piim, ööpäevane piimatoodang

päevameik
[nimisõna, substantiiv]
päevane jumestus

päevamood
[nimisõna, substantiiv]
parajasti tunnustatud rõivamood, hetkel kehtivad moenõuded rõivastuse vm kohta

päevamoon
[nimisõna, substantiiv]
ühe päeva toidumoon (hrl kaasavõtmiseks)

päevamulje
[nimisõna, substantiiv]
päeva jooksul kogetust tekkinud mulje

päevamured
[nimisõna, substantiiv]
(töö)päevaga seotud probleemid

päevamärk
[nimisõna, substantiiv]
laevasõitu suunav märgutuleta tähis, hrl tornikujuline ehitis kaldal või madalas vees

päevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. päevaajal, päeva vältel toimuv, esinev vms, päevaajaga, valge ajaga seotud (hrl vastandatuna õhtusele või öisele)

2. päeval toimuv või esinev

3. päevaajaga seotud, hrl vastandatuna öisele, õhtusele

päevanorm
[nimisõna, substantiiv]
üheks päevaks arvestatud määr, ühe päeva tavapärane kogus

päevapaabusilm
[nimisõna, substantiiv]
päevaliblikas, kelle tiibadel on suured silmataolised laigud

päevapaiste
[nimisõna, substantiiv]
1. päikesekiirte sära, ere valgus (ja soojus)

2. päikese valgus ja soojus

päevapakkumine
[nimisõna, substantiiv]
restoranis vm söögikohas tööpäeval lõuna ajal pakutav soodsa hinnaga toit või toidud

päevapalavus
[nimisõna, substantiiv]
(kesk)päevane kuumus

päevapalgaline
[omadussõna, adjektiiv]
päevapalka saav

päevapalk
[nimisõna, substantiiv]
tööpäeva pealt makstav töötasu

päevapealt
[määrsõna, adverb]
kohe selsamal päeval, väga kiiresti

päevapikkune
[omadussõna, adjektiiv]
päeva kestnud v kestev

päevapildiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
fotoaparaat

päevapildistama
[tegusõna, verb]
1. kaamera abil midagi või kedagi pildile jäädvustama, pilti või pilte tegema

2. fotosid tegema

3. kaameraga pilti tegema

päevapilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet, mis võimaldab päeva vältel mingit teenust kasutada (nt bussiga sõita, muuseumis viibida)

päevapilt
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse abil keemiliselt või elektrooniliselt jäädvustatud pilt

2. pilt, mis on tehtud fotoaparaadiga

3. fotoaparaadiga tehtud pilt

päevapiltnik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle elukutse (või hobi) on pildistamine

2. inimene, kes pildistab või kelle töö on pildistada

päevapimesus
[nimisõna, substantiiv]
halb nägemisvõime päeval, heledas valguses

päevaplaan
[nimisõna, substantiiv]
päeva sündmuste, tegevuste kindlaks määratud järjestus

päevapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
1. käimasoleva ajalõigu sündmusi ja probleeme hõlmav poliitiline tegevus

2. poliitikute tegevus, mis ei pea silmas avaramat vaatenurka, kaugemat tulevikku

päevapoliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
hetkeolukorra probleemidega, päevapoliitikaga seonduv, sellest lähtuv

päevapool
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl planeedi kohta:) päikesepoolne, valgustatud külg

2. päikesepoolne külg

päevapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
päikesepoolne

päevaportsjon
[nimisõna, substantiiv]
päevaks määratud kindlamõõduline hulk või kogus midagi

päevapraad
[nimisõna, substantiiv]
restoranis vm söögikohas päeval pakutav soodsa hinnaga praad

päevaprobleem
[nimisõna, substantiiv]
parajasti aktuaalne probleem

päevapüük
[nimisõna, substantiiv]
1. päevane (kala)saak

2. selle kogukaal

päevaraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. kaustik, köidetud lehed vms, kuhu tehakse vahetuid (dateeritud) ülestähendusi oma elusündmuste ja läbielatu kohta

2. kaante vahele kinnitatud paberist lehed, kuhu sa kirjutad sellest, mida sa päeva jooksul tegid

päevaraha
[nimisõna, substantiiv]
1. töölähetusel olijale vms päeva kulude katteks makstav rahasumma

2. komandeeritule päeva kulude katteks makstav rahasumma

päevaravi
[nimisõna, substantiiv]
1. ühepäevane haiglas viibimine uuringuteks, raviks või raviprotseduurijärgseks jälgimiseks

2. ühepäevane haiglas viibimine uuringuteks või raviks

päevarežiim
[nimisõna, substantiiv]
(range) päevakava

päevaroos
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte päikeseketast meenutavate õitega kõrgekasvuline rohttaim, mida kasvatatakse õli saamiseks, silo- või ilutaimena

2. väga pikk lill, millel on suur kollane õis. Päevalille õie keskmises osas kasvavad seemned, millest tehakse õli

päevarütm
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste tegevuste korrapärane vaheldumine päevast päeva

päevaselt
[määrsõna, adverb]
päevaajale omaselt

päevasoe
[nimisõna, substantiiv]
päevane, päikesest lähtuv soojus

päevaspaa
[nimisõna, substantiiv]
võimalus kasutada spaad ühe päeva jooksul (ilma ööbimiseta)

päevastatsionaar
[nimisõna, substantiiv]
päevaravi osakond haiglas vm tervishoiuasutuses

päevasupp
[nimisõna, substantiiv]
restoranis vm söögikohas päeval pakutav soodsa hinnaga supp

päevasärk
[nimisõna, substantiiv]
1. eest nööbitav, kraega, pikkade või lühikeste käistega meeste pealisrõivas

2. eest nööbitav, kraega meeste pealissärk

päevasüda
[nimisõna, substantiiv]
1. päeva keskmine osa, hrl umbes kell 12

2. päeva keskmine osa

3. kell 12 päeval

päevasündmus
[nimisõna, substantiiv]
1. antud ajalõigul tähtis, päevakorral olev, aktuaalne sündmus

2. päeva vältel toimunud sündmus

päevatariif
[nimisõna, substantiiv]
tasu suurus elektrienergia kasutamise eest päevasel ajal

päevatasu
[nimisõna, substantiiv]
ühe päeva töötasu

päevatee
[nimisõna, substantiiv]
1. ühes päevas läbitav vahemaa (varasemal ajal ka pikkusmõõduna)

2. päevas läbitav vahemaa

päevateekond
[nimisõna, substantiiv]
1. ühes päevas läbitav vahemaa (varasemal ajal ka pikkusmõõduna)

2. päevas läbitav vahemaa

päevateema
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnas parasjagu esil, tähelepanu keskmes olev teema (probleem, kõneaine vms)

päevateenistus
[nimisõna, substantiiv]
ühe päeva palk vm teenitud tasu

päevatekk
[nimisõna, substantiiv]
voodile päevaajaks pandav kate

päevatera
[nimisõna, substantiiv]
1. päike

2. selle kiir

päevatoimetaja
[nimisõna, substantiiv]
(ajalehes, veebiportaalis vm:) isik, kes paneb kokku teatava päeva väljaande sisu

päevatoodang
[nimisõna, substantiiv]
päevane, ühe päeva toodang

päevatõus
[nimisõna, substantiiv]
1. päikese kerkimine silmapiiri tagant

2. see, kui päike hommikul taevasse ilmub

päevatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. päevaajal tehtav töö

2. tööpäeva vältel tehtav töö

päevatööline
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti päevapalga eest peamiselt hooajalistel põllutöödel töötanud maatööline

2. päevapalga eest töötav maatööline

päevauudis
[nimisõna, substantiiv]
uudis päeva jooksul toimunust, hrl vahendatuna raadios, televisioonis, ajalehes

päevavalge
[nimisõna, substantiiv]
loomulik päevaaja valgus, päikesevalgus

päevavalgel
[määrsõna, adverb]
nähtavana, avalikult

päevavalgele
[määrsõna, adverb]
nähtavale, esile

päevavalgus
[nimisõna, substantiiv]
loomulik päevaaja valgus, päikesevalgus

päevavalguslamp
[nimisõna, substantiiv]
(luminofoor-, ksenoon- vm) lamp, mille valguse spektraalkoostis sarneb päikesevalguse omaga

päevavalgustoru
[nimisõna, substantiiv]
sirge toru või U-toru kujuline luminofoorlamp

päevavaras
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

päevavargus
[nimisõna, substantiiv]
looderdamine, laisklemine, logelemine

päevavari
[nimisõna, substantiiv]
päikese eest kaitset pakkuv varikate või kaasaskantav sirm

päevaveer
[nimisõna, substantiiv]
päikeseloojak, päikeseloojang

päevaõpe
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkooli õppevorm, kus eeldatakse üliõpilase igapäevast osavõttu õppetööst

päevaülesanne
[nimisõna, substantiiv]
päevaks ettenähtud tööülesanne

päevaülikond
[nimisõna, substantiiv]
ülikond päevastel, enne kella 18 algavatel üritustel kandmiseks

päevhaaval
[määrsõna, adverb]
1. (mõtte suunamisega, planeerimisega seoses:) üks päev korraga

2. üksikute päevade kaupa

3. päev korraga

4. üksikute päevade kaupa

päevik
[nimisõna, substantiiv]
1. kaustik, köidetud lehed vms, kuhu tehakse vahetuid (dateeritud) ülestähendusi oma elusündmuste ja läbielatu kohta

2. kaante vahele kinnitatud paberist lehed, kuhu sa kirjutad sellest, mida sa päeva jooksul tegid

päevikkalender
[nimisõna, substantiiv]
kalender, milles iga päeva juures on jäetud ruumi üleskirjutusteks

päevikromaan
[nimisõna, substantiiv]
päevikuvormis romaan

päevikumärkmed
[nimisõna, substantiiv]
päevaraamatusse tehtud vahetud ülestähendused

päevikusissekanded
[nimisõna, substantiiv]
päevaraamatusse tehtud vahetud ülestähendused

päeviline
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti päevapalga eest peamiselt hooajalistel põllutöödel töötanud maatööline

2. päevapalga eest töötav maatööline

päevinäinud
[omadussõna, adjektiiv]
kulunud, pikaaegsest kasutamisest viletsa väljanägemise omandanud või loguks muutunud

päevitama
[tegusõna, verb]
1. (rannas) paljale ihule päikesepaistet laskma, et nahk pruunimaks läheks

2. päikse käes olema selleks, et nahk pruunimaks läheks

päeviti
[määrsõna, adverb]
päevastel aegadel

päevituma
[tegusõna, verb]
(naha kohta:) päikesepaistel pruunistuma

päevitus
[nimisõna, substantiiv]
päikese mõjul tekkinud pruun nahavärvus

päevitusjärgne
[omadussõna, adjektiiv]
peale päevitamist kasutatav, päikese käes olnud naha rahustamiseks mõeldud

päevituskreem
[nimisõna, substantiiv]
päevitumist soodustav ja nahka päikesekiirguse eest kaitsev kreem

päevituspüksid
[nimisõna, substantiiv]
väikesed päevitusriietusse kuuluvad püksid

päevitusriided
[nimisõna, substantiiv]
rannas kantavad päevitamiseks mõeldud riided (nt bikiinid, ujumispüksid)

päevitusõli
[nimisõna, substantiiv]
nahka päikesekiirguse eest kaitsev ja päevitumist soodustav õli

päevnik
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapidaja abiline väeüksuse toimkonnas

2. korrapidaja abiline

päev-paar
[nimisõna, substantiiv]
märgib lähemalt täpsustamata ajavahemikku, mis vältab ühe päeva kuni kaks-kolm päeva

päev-päevalt
[määrsõna, adverb]
iga päevaga, päevast päeva

päevpäevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. iga päev, päevast päeva toimuv, esinev vms

2. iga päev esinev, toimuv

päevselge
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti selge, väga selgelt märgatav

2. selline, et mingit kahtlust pole

3. kergesti, väga selgelt nähtav

pägalik
[nimisõna, substantiiv]
(tüütu) laps

päh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab põlastust, halvakspanu, üleolekut

pähe
[määrsõna, adverb]
1. (pea katmise kohta peakattega vms)

2. väljendites, mis on seotud pea katmisega

pähe
[postpositsioon, tagasõna]
1. kellekski, millekski peetuna või esitatuna, kellegi teise või millegi muu asemel (hrl seoses eksimise või petmisega)

2. asemel

päheajamine
[nimisõna, substantiiv]
1. pähe tuupides õppimine või õpetamine

2. tuupimine

päheandmine
[nimisõna, substantiiv]
karm kriitika v noomimine

pähh
[omadussõna, adjektiiv]
paha, halb

pähh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab põlastust, halvakspanu, üleolekut

pähhitama
[tegusõna, verb]
päh ütlema, põlgust väljendama

pähik
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel:) väike, ühe- kuni mitmeõieline õisik hrl liitõisikus (nt kõrrelistel, tarnadel)

pähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. sarapuu kõva kestaga üheseemneline vili

2. selle söödav seeme

3. (ka muude kõvakestaliste söödavate viljade või seemnete kohta)

4. teatud puude söödav seeme, millel on kõva koor ümber

pähkelaju
[nimisõna, substantiiv]
(vähese mõtlemisvõime või rumala inimese kohta)

pähkeljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult pähklit meenutav

2. pähklit meenutav

pähkelpruun
[omadussõna, adjektiiv]
valminud sarapuupähkli värvi pruun

pähkliaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, mil sarapuud annavad hea pähklisaagi

pähkliaju
[nimisõna, substantiiv]
(vähese mõtlemisvõime või rumala inimese kohta)

pähklihiir
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtmetsades elav koheva sabaga oranžikas pisinäriline, Eestis haruldane

2. näriline

pähklijäätis
[nimisõna, substantiiv]
jäätis, milles on lisandina peenestatud pähklituumi

pähklikarva
[omadussõna, adjektiiv]
valminud sarapuupähkli värvi pruun

pähklike
[nimisõna, substantiiv]
väike puitunud või nahkja kestaga kuivvili (nt pärnal, tatral)

pähklikomm
[nimisõna, substantiiv]
pähklituuma tükikesi sisaldav kompvek

pähklikompvek
[nimisõna, substantiiv]
pähklituuma tükikesi sisaldav kompvek

pähklikook
[nimisõna, substantiiv]
pähklitega maitsestatud kook

pähklikoor
[nimisõna, substantiiv]
(sarapuu)pähkli puitunud kõva kest

pähklikreem
[nimisõna, substantiiv]
hakitud või röstitud pähklituumade lisandusega kreem magustoiduna

pähklikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult pähklit meenutav

2. pähklit meenutav

pähklikärsakas
[nimisõna, substantiiv]
väga pika kärsakuga pruunikashall mardikas, kelle vastsed (pähkliussid) arenevad sarapuupähklis

pähkliküpsetaja
[nimisõna, substantiiv]
seade Kreeka pähkli kujuliste täidetavate küpsiste küpsetamiseks

pähkliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. maitselt, lõhnalt või kujult pähklit meenutav

2. pähkleid vms sisaldav

pähklimets
[nimisõna, substantiiv]
1. mets, kus kasvab rohkesti sarapuid ja kus saab pähklil käia

2. sarapik

pähklimänsak
[nimisõna, substantiiv]
1. okasmetsades elav mustjaspruuni valgetäpilise sulestikuga lind, kelle sügiseses toidus on tähtsal kohal sarapuupähklid

2. lind

pähkline
[omadussõna, adjektiiv]
1. maitselt, lõhnalt või kujult pähklit meenutav

2. pähkleid vms sisaldav

pähklinäpp
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtmetsades elav koheva sabaga oranžikas pisinäriline, Eestis haruldane

2. näriline

pähklipruun
[omadussõna, adjektiiv]
valminud sarapuupähkli värvi pruun

pähklipuiste
[nimisõna, substantiiv]
purustatud pähklituumad kookide, kommide vms katteks puistatuna

pähklipureja
[nimisõna, substantiiv]
1. (nuputaja, viktoriinis osaleja vms kohta)

2. nuputaja

pähklipuu
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuu või -põõsas, millel on söödava seemnega luuvili ja mille mõnd liiki kasvatatakse Eestis ilupuuna

pähklipuumets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus on rohkesti pähklipuid

pähklipuuvineer
[nimisõna, substantiiv]
pähklipuu (Juglans) puidust vineer

pähklipõõsas
[nimisõna, substantiiv]
sarapuupõõsas

pähklirauad
[nimisõna, substantiiv]
seade Kreeka pähkli kujuliste täidetavate küpsiste küpsetamiseks

pähklišokolaad
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud või terveid pähklituumi sisaldav šokolaad

pähklitangid
[nimisõna, substantiiv]
väikesed tangid pähklikoore purustamiseks

pähklitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult pähklit meenutav

2. pähklit meenutav

pähklituum
[nimisõna, substantiiv]
koorega ümbritsetud (söödav) pähkli seemneosa

pähkliuss
[nimisõna, substantiiv]
pähklikärsaka tõugu rahvapärane nimetus

pähklivineer
[nimisõna, substantiiv]
pähklipuu (Juglans) puidust vineer

pähklivõi
[nimisõna, substantiiv]
röstitud ja jahvatatud maapähklitest valmistatud võie

pähkliõli
[nimisõna, substantiiv]
pähklituumadest pressitud õli

pähn
[nimisõna, substantiiv]
1. südajate lehtede ning kollakate lõhnavate õitega tugevakasvuline puu

2. suur puu, mille kollastest õitest tehakse teed

päideroog
[nimisõna, substantiiv]
1. niisketel aladel kasvav roosaka pöörisega kõrreline taim

2. paelrohi

päike
[nimisõna, substantiiv]
1. heledaim suur täht, taevakeha, mis annab maakerale valgust ja sooja

2. suur ümmargune objekt taevas, mis annab päeval valgust ja soojust

päikene
[nimisõna, substantiiv]
1. heledaim suur täht, taevakeha, mis annab maakerale valgust ja sooja

2. suur ümmargune objekt taevas, mis annab päeval valgust ja soojust

päikeseaasta
[nimisõna, substantiiv]
Päikese näiva liikumise vältus kevadpunktist kevadpunktini

päikeseaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mida mõõdetakse Päikese näiva ööpäevase liikumise järgi ning mis samal meridiaanil asuvates kohtades on ühesugune

päikeseahi
[nimisõna, substantiiv]
päikesekiirgusega köetav seade, mis saavutab ülikõrgeid temperatuure

päikeseallergia
[nimisõna, substantiiv]
päikesekiirguse mõjul tekkiv nahal tekkiv lööve, sügelev punetus vms

päikeseelekter
[nimisõna, substantiiv]
Päikese kiirgusenergiast (päikeseenergiast) toodetav elekter

päikeseelektrijaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrijaam, kus Päikese kiirgusenergia muundatakse elektrienergiaks

päikeseelement
[nimisõna, substantiiv]
fotoelektriline seadis, mis muundab päikesevalguse vahetult elektriks (nt päikesepatarei koostisosana)

päikeseenergeetika
[nimisõna, substantiiv]
päikeseenergia kasutamisel põhinev elektri ja soojuse tootmine

päikeseenergia
[nimisõna, substantiiv]
Päikese kiirgusenergia, mida kasutatakse soojuse ja elektri tootmiseks, aga ka loomulikus valgustuses

päikesefaktor
[nimisõna, substantiiv]
päikesekiirguse eest kaitsev filter

päikesehele
[omadussõna, adjektiiv]
päikesevalgust täis

päikesehelk
[nimisõna, substantiiv]
1. helkiv päikesevalgus

2. päikesevalguse helendus

päikesejaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrijaam, kus Päikese kiirgusenergia muundatakse elektrienergiaks

päikesejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb valguse ja päeva üle ning keda kehastab Päikese taevakeha, mida inimesed kummardavad

päikesejänes
[nimisõna, substantiiv]
1. (peegelduva, liikuva päikeselaigu, päikesehelgi kohta)

2. (peegelduva, liikuva päikeselaigu kohta)

päikesejänku
[nimisõna, substantiiv]
1. (peegelduva, liikuva päikeselaigu, päikesehelgi kohta)

2. (peegelduva, liikuva päikeselaigu kohta)

päikesekahjustus
[nimisõna, substantiiv]
päikesekiirguse toimel tekkiv nahakahjustus

päikesekaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitsmine kahjustava päikesekiirguse eest

2. vastav vahend

päikesekaitsekreem
[nimisõna, substantiiv]
päikesepõletuse eest kaitsev kreem

päikesekalender
[nimisõna, substantiiv]
päikeseaastal rajanev kalender

päikesekaru
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasias elutsev öise eluviisiga karu, kes talveund ei maga, maailma väikseim karu

päikesekarva
[omadussõna, adjektiiv]
särav kuldkollane, päikese värvi kollane

päikesekell
[nimisõna, substantiiv]
tõelist päikeseaega näitav riist, mis koosneb numbrilauast ja sellele Päikese valguses varju heitvast püstisest vardast või plaadist, vanim astronoomiariist

päikesekera
[nimisõna, substantiiv]
(päikese kohta)

päikeseketas
[nimisõna, substantiiv]
(päikese kohta)

päikesekiir
[nimisõna, substantiiv]
päikesevalguse kiir, mida mööda liigub kiirgusenergia

päikesekiirgus
[nimisõna, substantiiv]
Päikeselt tulev kiirgus

päikesekiiritus
[nimisõna, substantiiv]
päikesekiirguse voog

päikesekivi
[nimisõna, substantiiv]
omapäraselt küütleva pinnaga poolvääriskivi

päikesekleit
[nimisõna, substantiiv]
õlapaelte ja seljadekolteega (ranna)kleit

päikesekoer
[nimisõna, substantiiv]
ööliblika kirev karvane röövik

päikesekollane
[omadussõna, adjektiiv]
särav kuldkollane, päikese värvi kollane

päikesekollektor
[nimisõna, substantiiv]
päikeseenergia kogumise ja edasijuhtimise seade, kus päikesekiirgus muundub soojuskiirguseks

päikesekompass
[nimisõna, substantiiv]
päikesekellaga sarnane riist ilmakaarte määramiseks (nt polaaraladel)

päikesekonstant
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab Päikese kiirguse intensiivsust Maa atmosfääri ülemisel piiril

päikesekreem
[nimisõna, substantiiv]
päikesepõletuse eest kaitsev kreem

päikesekuiv
[omadussõna, adjektiiv]
päikese käes kuivanud (või kuivatatud)

päikesekuivatatud
[omadussõna, adjektiiv]
päikese käes kuivatatud

päikesekuld
[nimisõna, substantiiv]
1. särav, kuldselt helkiv päikesevalgus

2. kuldne päikesevalgus

päikesekuldne
[omadussõna, adjektiiv]
särava päikesepaistega, päikesepaistes särav või helkiv

päikesekullane
[omadussõna, adjektiiv]
särava päikesepaistega, päikesepaistes särav või helkiv

päikesekultus
[nimisõna, substantiiv]
kultus, kus austamisobjektiks on Päike (nt inkadel, Muinas-Egiptuses)

päikesekummardaja
[nimisõna, substantiiv]
päikesekultuse harrastaja

päikesekummardamine
[nimisõna, substantiiv]
Päikese usuline austamine ja teenimine

päikesekuum
[omadussõna, adjektiiv]
1. päikesepaistest kuum

2. päikesepaistest kuum

päikesekuumus
[nimisõna, substantiiv]
päikesest lähtuv kuumus

päikeseküllane
[omadussõna, adjektiiv]
päikesepaistet täis, väga päikeseline

päikesekümblus
[nimisõna, substantiiv]
(pool)paljalt päikesepaistes olemine (ka ravivõttena)

päikeseküps
[omadussõna, adjektiiv]
päikese käes valminud

päikeseküte
[nimisõna, substantiiv]
küttesüsteem, kus soojusallikas on päikesekiirgus

päikeselaik
[nimisõna, substantiiv]
päikesevalguse laik

päikeselaps
[nimisõna, substantiiv]
(rõõmsameelse, helge lapse vm inimese kohta)

päikeselemb
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) päikesevalgust ja -soojust vajav

päikeselembene
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide, nt taimede kohta:) päikesepaistet vajav või eelistav

päikeselennuk
[nimisõna, substantiiv]
päikeseenergia jõul lendav lennuk

päikeseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. päikesepaistest valgustatud, rohke päikesepaistega

2. selline, mil päike paistab

päikeselinn
[nimisõna, substantiiv]
väga kuumas kohas, pidevas päikesevalguses asuv linn

päikeseloide
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasijoa paiskumine Päikese pinnalt Päikese atmosfääri

2. Päikese pinnalt Päikese atmosfääri paiskunud helendav gaasijuga või -pilv

päikeseloode
[nimisõna, substantiiv]
1. päikese laskumine silmapiiri taha, päikese loojaminek

2. see, kui päike õhtul taevast kaob

päikeseloojak
[nimisõna, substantiiv]
1. päikese laskumine silmapiiri taha, päikese loojaminek

2. see, kui päike õhtul taevast kaob

päikeseloojang
[nimisõna, substantiiv]
1. päikese laskumine silmapiiri taha, päikese loojaminek

2. see, kui päike õhtul taevast kaob

päikeselõõm
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev päikesest lähtuv soojus- ja valguskiirgus

päikeselõõsk
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev päikesest lähtuv soojus- ja valguskiirgus

päikesemärk
[nimisõna, substantiiv]
(tähtkuju kohta)

päikesene
[omadussõna, adjektiiv]
päikesepaisteline, päikeseline

päikesepaiste
[nimisõna, substantiiv]
1. päikesekiirte sära, ere valgus (ja soojus)

2. päikese valgus ja soojus

päikesepaisteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. päikesepaistest valgustatud, rohke päikesepaistega

2. selline, mil päike paistab

päikesepaistene
[omadussõna, adjektiiv]
1. päikesepaistest valgustatud, rohke päikesepaistega

2. selline, mil päike paistab

päikesepaistetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma päikesepaisteta

päikesepaneel
[nimisõna, substantiiv]
päikesepatareidest koosnev suur plaat, mille abil toodetakse päikeseenergiat

päikesepark
[nimisõna, substantiiv]
elektrijaam, kus Päikese kiirgusenergia muundatakse elektrienergiaks

päikesepatarei
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis muundab Päikese valgusenergiat elektrienergiaks

päikesepeegeldus
[nimisõna, substantiiv]
päikesevalguse peegeldus

päikesepikksilm
[nimisõna, substantiiv]
heledust vähendav seade Päikese vaatlemiseks

päikesepiste
[nimisõna, substantiiv]
kuumarabanduse vorm, mille tekitab päikesekiirguse otsene tugev mõju katmata peale

päikeseplekk
[nimisõna, substantiiv]
tume laik päikesekettal

päikesepoiss
[nimisõna, substantiiv]
(helge loomuga rõõmsameelse inimese kohta)

päikesepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
sellel küljel olev, kuhu paistab päike

päikeseprillid
[nimisõna, substantiiv]
1. silmi ereda päikesevalguse eest kaitsvad prillid

2. tumedate klaasidega prillid, mis kaitsevad silmi päikese eest

päikesepruun
[omadussõna, adjektiiv]
päikesest pruun, pruuniks päevitunud

päikesepuna
[nimisõna, substantiiv]
hrl loojuvast päikesest lähtuv puna taevaserval

päikesepuri
[nimisõna, substantiiv]
päikesetuule abil töötav seade, mis võimaldab kosmoseaparaatidel saavutada suure kiiruse ilma kütust kasutamata

päikesepurse
[nimisõna, substantiiv]
1. gaasijoa paiskumine Päikese pinnalt Päikese atmosfääri

2. Päikese pinnalt Päikese atmosfääri paiskunud helendav gaasijuga või -pilv

päikesepuuder
[nimisõna, substantiiv]
näonahale kerge päevitusefekti andmiseks mõeldud puuder

päikesepõimik
[nimisõna, substantiiv]
mao ja rinnakorvi keskme all selgroo siseküljel asuv närvipõimik

päikesepõletus
[nimisõna, substantiiv]
päikesekiirguse toimel tekkiv naha- või taimekahjustus

päikesepäev
[nimisõna, substantiiv]
päikesepaisteline päev

päikeserannik
[nimisõna, substantiiv]
puhkuseks, päikesevõtmiseks väga sobiv, eeskätt turistide jaoks mõeldud rannaäärne ala

päikeseratas
[nimisõna, substantiiv]
(päikese kohta)

päikeseravi
[nimisõna, substantiiv]
1. päikesekiirguse kasutamine ravi otstarbel

2. päikeravi

päikesereis
[nimisõna, substantiiv]
puhkusereis soojale maale mere äärde

päikesering
[nimisõna, substantiiv]
(päikese ööpäevase näilise teekonna kohta)

päikeserohke
[omadussõna, adjektiiv]
rohke päikesepaistega

päikesesammas
[nimisõna, substantiiv]
hrl karge ja selge ilmaga jääkristallide ja valguse mõjul tekkiv valgusvihk päikese, kuu või muu valgusallika kohal või all, üks halonähtusi

päikesesapp
[nimisõna, substantiiv]
halonähtusena Kuu või Päikese kõrval paistev valkjas kettakujuline kujutis, mis tekib ühel või mõlemal pool Päikest jääkristallide tippudes murdunud valguskiirte tõttu, optiline helendav atmosfäärinähtus

päikeseseisak
[nimisõna, substantiiv]
hetk, mil päikeseketta keskpunkt on taevaekvaatorist kõige kaugemal põhja või lõuna pool, suvine või talvine pööripäev

päikesesillerdus
[nimisõna, substantiiv]
päikesevalguse helkimine ja sädelemine

päikesesirm
[nimisõna, substantiiv]
päikese eest kaitsev kate

päikesesoe
[omadussõna, adjektiiv]
1. päikesepaistest soe, päikesest köetud

2. päikesepaistest soe

päikesesoojus
[nimisõna, substantiiv]
päikesest, päikesepaistest lähtuv soojus

päikesesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
tähe või tähtede ümber tiirlev planeetide kogum

päikesetekk
[nimisõna, substantiiv]
katuseta ala reisilaeval, kus reisijad saavad nautida vaadet ja päevitada

päikesetempel
[nimisõna, substantiiv]
päikesejumalale pühendatud tempel (nt inkadel)

päikesetera
[nimisõna, substantiiv]
1. päike

2. selle kiir

päikesetervitus
[nimisõna, substantiiv]
(joogas:) rahulikest hingamisega sünkroonsetest liikumistest koosnev ergastav harjutus

päikesetorm
[nimisõna, substantiiv]
Maa magnetvälja väga tugev korrapäratu kiire muutumine, mida põhjustavad päikesepurske tagajärjel Maale suunduvad laetud gaasiosakesed

päikesetuul
[nimisõna, substantiiv]
Päikese kroonist lähtuv laenguga osakeste voog

päikesetõus
[nimisõna, substantiiv]
1. päikese kerkimine silmapiiri tagant

2. see, kui päike hommikul taevasse ilmub

päikesevaene
[omadussõna, adjektiiv]
vähese päikesepaistega

päikesevalge
[nimisõna, substantiiv]
1. päikesekiirte sära, ere valgus (ja soojus)

2. päikese valgus ja soojus

päikesevalgus
[nimisõna, substantiiv]
1. päikesekiirte sära, ere valgus (ja soojus)

2. päikese valgus ja soojus

päikesevann
[nimisõna, substantiiv]
(pool)paljalt päikesepaistes olemine (ka ravivõttena)

päikesevari
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitse päikese eest

2. seda pakkuv koht

päikesevarjuline
[omadussõna, adjektiiv]
päikese eest varjus olev, päikesevarju võimaldav

päikesevarjutus
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, mis tekib, kui Kuu on Maa ja Päikese vahel, varjates päikesevalguse

päikesevarras
[nimisõna, substantiiv]
tõelist päikeseaega näitav riist, mis koosneb numbrilauast ja sellele Päikese valguses varju heitvast püstisest vardast või plaadist, vanim astronoomiariist

päikeseveer
[nimisõna, substantiiv]
päikeseloojak, päikeseloojang

päikesevitamiin
[nimisõna, substantiiv]
(D-vitamiini kohta, mille ühks allikaks on päikesekiirgus)

päikesevõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. päevitamine

2. päevitamine

päikeseööpäev
[nimisõna, substantiiv]
Maa ümber telje pöörlemise periood Päikese suhtes

päikest
[hüüdsõna, interjektsioon]
häid soove edastav sõna nt kirja lõpus või hüvastijätul

päiksekad
[nimisõna, substantiiv]
1. silmi ereda päikesevalguse eest kaitsvad prillid

2. tumedate klaasidega prillid, mis kaitsevad silmi päikese eest

päiksekaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitsmine kahjustava päikesekiirguse eest

2. vastav vahend

päiksekiir
[nimisõna, substantiiv]
päikesevalguse kiir, mida mööda liigub kiirgusenergia

päikseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. päikesepaistest valgustatud, rohke päikesepaistega

2. selline, mil päike paistab

päikselõõsk
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev päikesest lähtuv soojus- ja valguskiirgus

päiksene
[omadussõna, adjektiiv]
päikesepaisteline, päikeseline

päiksepaiste
[nimisõna, substantiiv]
1. päikesekiirte sära, ere valgus (ja soojus)

2. päikese valgus ja soojus

päiksepaisteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. päikesepaistest valgustatud, rohke päikesepaistega

2. selline, mil päike paistab

päiksepaistene
[omadussõna, adjektiiv]
1. päikesepaistest valgustatud, rohke päikesepaistega

2. selline, mil päike paistab

päiksepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
sellel küljel olev, kuhu paistab päike

päikseprillid
[nimisõna, substantiiv]
1. silmi ereda päikesevalguse eest kaitsvad prillid

2. tumedate klaasidega prillid, mis kaitsevad silmi päikese eest

päiksesoe
[omadussõna, adjektiiv]
1. päikesepaistest soe, päikesest köetud

2. päikesepaistest soe

päiksetõus
[nimisõna, substantiiv]
1. päikese kerkimine silmapiiri tagant

2. see, kui päike hommikul taevasse ilmub

päiline
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti päevapalga eest peamiselt hooajalistel põllutöödel töötanud maatööline

2. päevapalga eest töötav maatööline

päine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (valge aja või avaliku tegutsemise rõhutamiseks:) päevane

2. päevane

päis
[nimisõna, substantiiv]
1. lehekülje ülaosa

2. tabelis veeru või rea algusosa

päiskivi
[nimisõna, substantiiv]
võlvlae kiirus asetsev (kaunistatud) kivi, mis ühendab ristuvaid roideid või võlvi siile

päisliist
[nimisõna, substantiiv]
graafiline kaunistus lehekülje ülaosas, nt peatüki alguses

päismik
[nimisõna, substantiiv]
1. esileheküljel vm paiknev ajalehe või ajakirja nimi ja selle juurde kuuluv info

2. ilmumisandmed tiitelleheta väljaande esimesel leheküljel

päistiitel
[nimisõna, substantiiv]
1. esileheküljel vm paiknev ajalehe või ajakirja nimi ja selle juurde kuuluv info

2. ilmumisandmed tiitelleheta väljaande esimesel leheküljel

päisvinjett
[nimisõna, substantiiv]
graafiline kaunistus lehekülje ülaosas, nt peatüki alguses

päitama
[tegusõna, verb]
heinakuhja või heinasao tipmist osa tegema

päits
[nimisõna, substantiiv]
1. peapoolne ots (voodil, puusärgil vm)

2. peapoolne ots

päitsed
[nimisõna, substantiiv]
hobusele pähe pandav nöörist või nahkrihmadest juhtimis- ja kinnisidumisvahend ilma suuraudadeta

päitseidpidi
[määrsõna, adverb]
päitsetest kinni hoides

päitsenöör
[nimisõna, substantiiv]
hobuse juhtimiseks ja kinnisidumiseks kasutatav nöör või rihm

päitserihm
[nimisõna, substantiiv]
hobuse juhtimiseks ja kinnisidumiseks kasutatav nöör või rihm

päitsik
[nimisõna, substantiiv]
valgepäine veis

päka
[nimisõna, substantiiv]
1. (uuemal ajal:) selline olend jõuluvana abilisena

2. punase mütsiga väike mees, kes jõulude ajal lastele kingitusi toob, jõuluvana abiline

päkaalune
[nimisõna, substantiiv]
1. päka all olev jalatalla osa

2. jalatald

3. tallaalune

päkapikk
[nimisõna, substantiiv]
väikest kasvu inimesetaoline, hrl heatahtlik mütoloogiline olend

päkapikkune
[omadussõna, adjektiiv]
tilluke, päkapiku kasvu

päkapikumaa
[nimisõna, substantiiv]
lastele tegevust pakkuv jõuluteemaline maa-ala koos vastavate atraktsioonide ja näitustega (hrl nimetuse osana)

päkapikumees
[nimisõna, substantiiv]
väikest kasvu inimesetaoline, hrl heatahtlik mütoloogiline olend

päkats
[nimisõna, substantiiv]
väikest kasvu inimesetaoline, hrl heatahtlik mütoloogiline olend

päkk
[nimisõna, substantiiv]
varvaste tagant algav tallaaluse paksenenud eesosa

päkksamm
[nimisõna, substantiiv]
1. samm jala mahaasetusega päkale ja varvastele (nt võimlemises)

2. võimlemisharjutustes

päkkseis
[nimisõna, substantiiv]
1. seis päkkadel ja varvastel (nt võimlemisharjutustes)

2. võimlemisharjutustes

pälk
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt öösel silmapiiri kohal nähtav ilma müristamiseta kauge välgusähvatus

2. öösel nähtav ilma müristamiseta kauge välgusähvatus

päll
[nimisõna, substantiiv]
pruunika või hallika sulestikuga, sulgkõrvadega väike kakutaoline lind

pälvima
[tegusõna, verb]
1. millegi vääriline olema, midagi teenitult saama

2. midagi saama, ära teenima

pälvimatu
[omadussõna, adjektiiv]
teenimatu

pälvimatult
[määrsõna, adverb]
teenimatult

pänni
[määrsõna, adverb]
1. (näoilme kohta:) allapoole vajunud suunurkadega olekusse, nt pettumusest või ehmatusest

2. näoilme kohta: viltu, kõveraks

3. virilaks

pännis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (näoilme kohta:) allapoole vajunud suunurkadega olekus, nt pettumusest või ehmatusest

2. näoilme kohta: viltune, kõver

3. virildunud

päntajalg
[nimisõna, substantiiv]
(kohmakalt, taarudes liikuva inimese või looma, eriti karu kohta)

päntjalg
[nimisõna, substantiiv]
(kohmakalt, taarudes liikuva inimese või looma, eriti karu kohta)

pära
[nimisõna, substantiiv]
sõiduvahendi vm eseme tagumine osa või ots

päraaer
[nimisõna, substantiiv]
paadi päras

päraankur
[nimisõna, substantiiv]
laeva tagaosas asuv ankur

pärak
[nimisõna, substantiiv]
seedekulgla lõppava

pärakas
[nimisõna, substantiiv]
seedekulgla lõppava

pärakelk
[nimisõna, substantiiv]
palgikelk, järelkelk

pärakuküünal
[nimisõna, substantiiv]
pärakusse viidav ravimküünal

pärakulõhe
[nimisõna, substantiiv]
pärakukanali seinas olev haav

pärakunääre
[nimisõna, substantiiv]
paljudel kiskjalistel päraku piirkonnas paiknev haisvat nõret eritav nääre

pärakupaun
[nimisõna, substantiiv]
(koera või kassi pärakunäärme kohta)

pärakusulgur
[nimisõna, substantiiv]
pärakut sulgev rõngaslihas

pärakuti
[määrsõna, adverb]
1. üksteise taga, üksteise järel (reas)

2. üksteise taga

pärakuuim
[nimisõna, substantiiv]
kala päraku juures paiknev uim

pärakäru
[nimisõna, substantiiv]
kaherattaline järelveok

päral
[määrsõna, adverb]
1. sihtkohas, kohale jõudnud

2. (ajaliselt) käes, saabunud

päralaud
[nimisõna, substantiiv]
päras olev laud (nt paadil)

päraldis
[nimisõna, substantiiv]
1. (asjaõigusseaduses:) vallasasi, mis teenib peaasja ning on sellega seotud ühise majandusliku eesmärgi ja sellele vastava ruumilise seose kaudu

2. juurdekuuluv ese

pärale
[määrsõna, adverb]
1. sihtkohta, kohale

2. (ajaliselt) kätte

päralejõudmine
[nimisõna, substantiiv]
mingisse kohta saabumine

päralt
[postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi jaoks või kasutada

2. kellegi oma, kellelegi kuuluv

3. kelle oma

päramine
[omadussõna, adjektiiv]
1. viimane

2. (kõige) tagumine, kõige kaugem

päramised
[nimisõna, substantiiv]
pärast sünnitamist või poegimist väljunud platsenta, lootekestad ja nabaväät

päramootor
[nimisõna, substantiiv]
1. ahtris rippuv äravõetav paadimootor

2. paadil

pärand
[nimisõna, substantiiv]
1. testamendiga, pärimislepinguga või seadusega kellelegi pärandatud või pärandatav vara, õigused vm

2. raha või vara, mille keegi sulle jätab, kui ta sureb

3. aineline pärandvara

4. kellele pärandatud v pärandatav vara

pärandaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kelle vara läheb tema surma korral üle pärija(te)le

pärandama
[tegusõna, verb]
1. surma korral oma vara, õigusi, ametit vm kellelegi jätma, (seaduse või tahte kohaselt) pärandina edasi andma

2. pärijatele pärandiks jätma

pärandamisõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus, voli surma korral oma vara kellelegi pärandina jätta

pärandimaks
[nimisõna, substantiiv]
pärandvara üleminekul pärijalt võetav maks (paljudes riikides)

pärandiosa
[nimisõna, substantiiv]
ühele pärijale kuuluv osa pärandist

päranditomp
[nimisõna, substantiiv]
pärand, mis pole veel pärijatele üle läinud

pärandkeel
[nimisõna, substantiiv]
mingi vähemusse kuuluva kogukonna põline keelekuju, eelmiste põlvkondade keel

pärandkooslus
[nimisõna, substantiiv]
inimese ümberkujundatud looduslik elukooslus, mis püsib sellisena mõõduka inimmõju, eriti niitmise ja karjatamise tingimustes (nt puisniit, loopealne, rannaniit)

pärandkultuur
[nimisõna, substantiiv]
eelmiste põlvkondade elu ja tegevuse jäljed maastikul (nt ehitised, rajatised, inimtegevusega seotud loodusobjektid) ja neid puudutav pärimus

pärandmaastik
[nimisõna, substantiiv]
maastik, mis on tekkinud mingile ajastule tüüpilise maakasutuse tulemusena või kus on tihedalt säilinud selgeid jälgi möödunud aegade inimtegevusest

pärandniit
[nimisõna, substantiiv]
rohumaa, mida on traditsiooniliselt kasutatud karja- või heinamaana, nt loopealne, aru-, lammi-, puis- või rannaniit

pärandtehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline käsitöö ning selle valmistamise kunst, hrl materjalid, töötlemisviisid ja töövõtted

päranduma
[tegusõna, verb]
järgmistele põlvedele, järglastele edasi kanduma või siirduma (vaimsete väärtuste, pärilike omaduste vms kohta)

pärandus
[nimisõna, substantiiv]
1. isiku surma korral tema pärija(te)le siirduv (hrl aineline) vara

2. aineline pärand

pärandusasi
[nimisõna, substantiiv]
pärandust puudutav toiming, asjaolu vms

päranduslik
[omadussõna, adjektiiv]
pärandusega seotud

pärandusmaks
[nimisõna, substantiiv]
pärandvara üleminekul pärijalt võetav maks (paljudes riikides)

pärandvara
[nimisõna, substantiiv]
1. testamendiga, pärimislepinguga või seadusega kellelegi pärandatud või pärandatav vara, õigused vm

2. raha või vara, mille keegi sulle jätab, kui ta sureb

3. aineline pärandvara

4. kellele pärandatud v pärandatav vara

pärane
[omadussõna, adjektiiv]
kellelegi või millelegi omane või tunnuslik

pärani
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. täiesti, laialt avatud või selliselt avatuks

2. üksteisest eemale sirutatud või sirutatuks

3. laialt avatud v avatuks

päranipp
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu nibujas kloaagist ülalpool asetsev kehaosa

2. kloaagist ülalpool asetsev linnu kehaosa

päranipuala
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu nibujas kloaagist ülalpool asetsev kehaosa

2. kloaagist ülalpool asetsev linnu kehaosa

päranipuluu
[nimisõna, substantiiv]
1. (lindudel:) päranipu toeseks olev luu, mille moodustavad liitunud sabalülid

2. pügostüül

päranipunääre
[nimisõna, substantiiv]
(lindudel:) sulgede võidmiseks rasvataolist nõret eritav nahanääre

päranisilmi
[määrsõna, adverb]
nii, et silmad on avatud

pärapidi
[määrsõna, adverb]
1. päraga

2. pärast kinni hoides

pärapõhi
[nimisõna, substantiiv]
viimane kolgas, pärapõrgu

pärapõrgu
[nimisõna, substantiiv]
1. kolgas, väga kauge (üksildane) koht

2. kolgas

päraselt
[määrsõna, adverb]
millelegi või kellelegi omaselt või tunnuslikult

pärasool
[nimisõna, substantiiv]
jämesoole viimane, enne pärakut paiknev osa

pärasoolepeegel
[nimisõna, substantiiv]
valgusallikaga jäik toru pärasoole arstlikuks uurimiseks

pärasoolevähk
[nimisõna, substantiiv]
pärasoole pahaloomuline kasvaja

pärast
[postpositsioon, tagasõna]
1. mingi ajaühiku järel, möödudes

2. mingi ajavahemiku järel, möödudes

pärastikku
[määrsõna, adverb]
1. üksteise taga, üksteise järel (reas)

2. üksteise taga

pärastine
[omadussõna, adjektiiv]
hilisem, edaspidine

pärastiseks
[määrsõna, adverb]
hilisemaks, edaspidiseks ajaks

pärastlõuna
[nimisõna, substantiiv]
1. päeva osa pärast lõunat

2. päeva osa pärast lõunat ja enne õhtut

pärastlõunane
[omadussõna, adjektiiv]
pärastlõunal esinev, toimuv vms

pärastlõunati
[määrsõna, adverb]
1. pärastlõunatel, pärastlõunastel aegadel

2. pärastlõunatel

pärastlõunatund
[nimisõna, substantiiv]
(pärastlõunase aja kohta)

pärastpoole
[määrsõna, adverb]
1. seejärel, siis

2. (kunagi) hiljem

pärastsõjaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärast sõda, sõja järel (olemas) olev, toimuv

2. pärast sõda olnud või toimunud

pärastsõjane
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärast sõda, sõja järel (olemas) olev, toimuv

2. pärast sõda olnud või toimunud

päratu
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

päratu
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga suur, erakordselt suur

2. tohutu, määratu, väga suur

päratult
[määrsõna, adverb]
väga (palju)

pärdik
[nimisõna, substantiiv]
väike sihvakas, ümara pea ja lüheldase koonuga Aafrika ahv

pärdiklill
[nimisõna, substantiiv]
värvikirevate, sageli täpiliste või laiguliste õitega Ameerika rohttaim, Eestis aialillena ja looduslikult

pärg
[nimisõna, substantiiv]
rõngakujuline lille-, oksa- vm põimik (nt ehtimiseks, austuse märgiks nt surnule või võitjale)

pärgama
[tegusõna, verb]
1. (pea)auhinna või -preemiaga autasustama, parimaid medali või vastava tiitliga tunnustama

2. võitjaks kuulutama

pärgament
[nimisõna, substantiiv]
1. eriliselt töödeldud nahk, millele kirjutati enne paberi kasutuselevõttu

2. sellele kirjutatud käsikiri

3. nahk kirjutusmaterjalina

4. käsikiri sellel

pärgamentjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärgamenditaoline, pärgamenti meenutavalt õhuke ja kollakasvalge (eriti naha kohta)

2. pärgamenditaoline

pärgamentkollane
[omadussõna, adjektiiv]
1. valkja varjundiga või kahvatukollane, pärgamendi värvi

2. pärgamendi värvi valkjas- v kahvatukollane

pärgamentkäsikiri
[nimisõna, substantiiv]
pärgamendile kirjutatud vana aja käsikiri

pärgamentköide
[nimisõna, substantiiv]
pärgamendist köide

pärgamentpaber
[nimisõna, substantiiv]
1. rasva- ja veekindel poolläbipaistev paber

2. õhuke paber

pärgamentraamat
[nimisõna, substantiiv]
pärgamendilehtedest koosnev raamat

pärgamentvalge
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka tooniga valge, paberi või pärgamendi värvi

pärgamentürik
[nimisõna, substantiiv]
pärgamendile kirjutatud vana aja dokument

pärgamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. rasva- ja veekindel poolläbipaistev paber

2. õhuke paber

pärgarter
[nimisõna, substantiiv]
südameseina verega varustav aordi haru

pärgel
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

pärgsimss
[nimisõna, substantiiv]
hrl hoone katuseserva all horisontaalselt ümber kogu ehituse ulatuv etteulatuv kaunistatud ülaserv

pärgussid
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond ussisarnaseid selgrootuid, kes elutsevad meredes endatekitatud orgaanilisest ainest torukestes

pärgvagu
[nimisõna, substantiiv]
vagu, mis kulgeb piki südant ristisuunas

pärgvastne
[nimisõna, substantiiv]
meres elavate rõngusside, limuste vms loomade vastne, kes on varustatud ripsmetega

pärgviirus
[nimisõna, substantiiv]
hingamisteede nakkusi põhjustav Coronaviridae sugukonda kuuluv viirus

päri
[määrsõna, adverb]
1. samal arvamusel, seisukohal

2. nõus

pärija
[nimisõna, substantiiv]
1. pärandi saaja, isik, kellele seaduse või testamendi järgi siirdub surnu vara

2. pärandi saaja

pärijanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost pärija (pärandi saaja)

pärijõge
[määrsõna, adverb]
1. jõge mööda alla, suunaga suudme poole

2. suunaga jõesuudme poole

pärikarva
[määrsõna, adverb]
karvkatte, karvade loomuliku kalduoleku suunas

pärilaine
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi liikumise suhtes samasuunaline laine

pärilainet
[määrsõna, adverb]
laine liikumisega samas suunas

pärildi
[määrsõna, adverb]
(võimlejate asend:) üksteise taga eesseisjaga rinnati

pärilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. geenidega kaasa saadud, põlvkonniti edasi antav

2. pärilikkuse teel edasiantav v -antud

pärilikkus
[nimisõna, substantiiv]
organismide tunnuste seaduspärane korduvus järglaste põlvkondades

pärilikkusaine
[nimisõna, substantiiv]
geneetilist informatsiooni kandev nukleiinhape (DNA, viirustel ka RNA)

pärilikkushügieen
[nimisõna, substantiiv]
õpetus inimkonna pärilike omaduste parandamisest ja selleks rakendatavate meetodite kogum

pärilikkustegur
[nimisõna, substantiiv]
1. kromosoomides asuv desoksüribonukleiinhappe (DNA) molekuli osa, mis määrab ühe päriliku tunnuse

2. pärilikkust määrav tegur

pärilikkusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
geneetika

pärilikult
[määrsõna, adverb]
geenidega (määratult), geenide edasiandmise teel

pärilus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl võimu) pärimise järjepidevus, edasiantavus

pärilussõda
[nimisõna, substantiiv]
endisajal võimu pärimise pärast peetud sõda

pärima
[tegusõna, verb]
1. kellegi surma korral tema vara, varalisi kohustusi, võimupositsiooni vm endale saama (seaduse või surnud isiku tahte kohaselt)

2. pärandiks saama

3. pärilikkuse teel omandama

Ühendtegusõnad: järele pärimajärele pärima

pärimine
[nimisõna, substantiiv]
1. küsimuse või küsimuste esitamine

2. päringu tegemine

pärimisjärglus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl võimu) pärimise järjepidevus, edasiantavus

pärimiskord
[nimisõna, substantiiv]
seadusega ette nähtud kord, kuidas ja mis tingimustel surnud isiku vara pärimine toimub

pärimisleping
[nimisõna, substantiiv]
kahepoolne leping, millega üks lepingupool (pärandaja) määrab teise oma pärijaks või seadusjärgne pärija loobub pärimisest

pärimisregister
[nimisõna, substantiiv]
riiklik elektrooniline register, kuhu kantakse andmed testamentide, pärimislepingute, pärimismenetluste ja muude selliste toimingute kohta

pärimisseadus
[nimisõna, substantiiv]
seadus, mis reguleerib isiku surma korral tema vara üleminekut teisele isikule

pärimistunnistus
[nimisõna, substantiiv]
pärimisõigust tõendav dokument, mis antakse surnud isiku vara pärijale

pärimisõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. õigus, voli surnud isiku vara pärandina vastu võtta

2. pärija õigus vara pärandina vastu võtta

pärimus
[nimisõna, substantiiv]
1. põlvest põlve suuliselt edasi antud lugu, uskumus vms, kellelegi pärandatud kombed ja teadmised

2. põlvest põlve edasiantud rahvalooming, tava, uskumus vm

pärimusjutt
[nimisõna, substantiiv]
põlvest põlve (suuliselt) edasi antud jutt, uskumus vms

pärimuskultuur
[nimisõna, substantiiv]
rahva vm mingi kogukonna traditsiooniline (vaimne) kultuur

pärimuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. rahva (suulise) loominguna tekkinud, põlvest põlve edasiantud

2. traditsiooniline, pärimusel põhinev

3. põlvest põlve edasiantud

4. traditsiooniline

pärimuslugu
[nimisõna, substantiiv]
põlvest põlve (suuliselt) edasi antud jutt, uskumus vms

pärimusmeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
haiguste vältimise ja ravimise rahvapärimuslikud viisid

pärimusmuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvamuusika

2. selle seaded, töötlused ja edasiarendused (eelkõige segatuna omavahel ja/või popmuusikaga)

pärimustants
[nimisõna, substantiiv]
mingi kogukonna traditsiooniline tants, mis eksisteerib variantidena ja millel puudub üks kindel fikseeritud kuju

pärimusteade
[nimisõna, substantiiv]
põlvest põlve (suuliselt) edasiantud sõnum, õpetus, millegi seletus vms

pärimustik
[nimisõna, substantiiv]
pärimused, nt uskumused, kombed, jutud kogumina

pärimäge
[määrsõna, adverb]
mäest alla

pärinema
[tegusõna, verb]
1. (asjade, nähtuste vms kohta:) mingil ajal või mingis piirkonnas valmistatud, loodud olema, kuskilt saadud olema või millestki tulenema

2. kasutame, et näidata, kust, mis ajast miski on tulnud

3. asjade, nähtuste jm kohta

päring
[nimisõna, substantiiv]
1. info leidmise korraldus mingis infosüsteemis

2. järelepärimine

päriolek
[nimisõna, substantiiv]
nõus olemine

päripidi
[määrsõna, adverb]
1. Päikese näiva liikumise ja kellaosuti liikumise suunas

2. õiget pidi, mitte tagurpidi

3. õiget pidi, pärisuunas

4. Päikese näiva liikumise suunas, kellaosuti liikumise suunas

päripäeva
[määrsõna, adverb]
1. Päikese näiva liikumise ja kellaosuti liikumise suunas

2. õiget pidi, mitte tagurpidi

3. õiget pidi, pärisuunas

4. Päikese näiva liikumise suunas, kellaosuti liikumise suunas

päris
[määrsõna, adverb]
1. täiel määral

2. (tugevdavalt, määra rõhutavalt:) peaaegu et väga

3. täiel määral, täiesti

4. teataval määral, üsna

pärisala
[nimisõna, substantiiv]
peamine, kõige omasem tegevusala või -valdkond

pärisasi
[nimisõna, substantiiv]
tegelik asi (sageli vastandatuna näivale või jäljendavale)

päriseks
[määrsõna, adverb]
päris omaks, pärisomandiks

päriseksostmine
[nimisõna, substantiiv]
enda omaks ostmine (seoses mõisamaade ostmisega talurahva poolt Eesti- ja Liivimaa kubermangus pärast pärisorjuse kaotamist)

päriselanik
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa või paiga algse rahva, põlisrahva liige

päriselt
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

päriselu
[nimisõna, substantiiv]
tegelik, tõeline elu (nt vastandina arvutis toimuvale või filmides ja raamatutes kujutatule)

pärisema
[nimisõna, substantiiv]
lihane ema

pärishärra
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne mõisaomanik

pärishüdra
[nimisõna, substantiiv]
kotikujulise keha ja kombitsatega väga väike röövloom, kes elutseb magevees

pärisinimene
[nimisõna, substantiiv]
(inimlaste sugukonna liigina:) tänapäeva inimene, liigi homo sapiens ('tark inimene') esindaja

pärisisa
[nimisõna, substantiiv]
lihane isa

päriskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
tõeline (kunstiväärtuslik) ilukirjandus (vahel ka vastandatult blogides ja mujal veebikeskkonnas kirjutatule)

päriskodu
[nimisõna, substantiiv]
tegelik, tõeline kodu

päriskodune
[omadussõna, adjektiiv]
(taime- või loomaliigi kohta:) kohaliku päritoluga, looduslikult teatud piirkonnas esinev

päriskoht
[nimisõna, substantiiv]
päriseks ostetud talukoht

päriskärblased
[nimisõna, substantiiv]
teatava putukasugukonna nimetus

pärislaps
[nimisõna, substantiiv]
lihane laps

pärisleht
[nimisõna, substantiiv]
taime varre keskmise osa külge kinnituv hästi välja kujunenud leht

pärismaailm
[nimisõna, substantiiv]
tegelikult olemasolev maailm (nt vastandina ulmelisele või virtuaalsele keskkonnale)

pärismaalane
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa või paiga algse rahva, põlisrahva liige

pärismaalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost pärismaalane

päris-mahagonipuu
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerika troopikapuu, mis annab ehtsat mahagoni, punakaspruuni värvusega väärispuitu

pärismaine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime- või loomaliigi kohta:) kohaliku päritoluga, looduslikult teatud piirkonnas esinev

pärisnahk
[nimisõna, substantiiv]
marrasknaha all paiknev rohkete veresoontega sidekoekiht

pärisnaine
[nimisõna, substantiiv]
(abielunaise kohta, hrl armukese seisukohalt)

pärisnimi
[nimisõna, substantiiv]
1. tegelik nimi (nt varjunime või hüüdnime korral)

2. tegelik nimi

pärisomand
[nimisõna, substantiiv]
võõrandamatu omand

pärisomanik
[nimisõna, substantiiv]
1. päriseks ostetud maa või talu omanik

2. tegelik omanik

pärisori
[nimisõna, substantiiv]
feodaalaegne talupoeg, kes kuulus mõisnikule, elas tema maal ja tasus mõisnikule selle eest tööga

pärisorine
[omadussõna, adjektiiv]
pärisorjuses olev

pärisorjastama
[tegusõna, verb]
1. mõisnikust (feodaalist) sõltuvaks ja sunnismaiseks muutma, pärisorja(de)ks tegema

2. pärisorja[de]ks muutma

pärisorjus
[nimisõna, substantiiv]
talupoegade feodaalse sõltuvuse vorm, mida iseloomustavad sunnismaisus ja teorent

pärisorjusaegne
[omadussõna, adjektiiv]
pärisorjuse aega kuuluv, pärisorjuse ajal esinenud

pärisorjuseaegne
[omadussõna, adjektiiv]
pärisorjuse aega kuuluv, pärisorjuse ajal esinenud

pärisorjusevastane
[omadussõna, adjektiiv]
pärisorjuse vastu olev või suunatud

pärisorjuslik
[omadussõna, adjektiiv]
pärisorjusel rajanev

pärisorjusvastane
[omadussõna, adjektiiv]
pärisorjuse vastu olev või suunatud

pärisosa
[nimisõna, substantiiv]
1. (saatusest, jumalast) määratud osa või ülesanne

2. olemuslik, iseloomulik osa

pärispatt
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus:) pattulangemisest kogu inimsoole pärandunud sünnipärane rikutus, kalduvus pahelisusele

pärisperemees
[nimisõna, substantiiv]
päriseks ostetud talu peremees

pärispoeg
[nimisõna, substantiiv]
lihane poeg (hrl vastandatuna kasupojale)

pärispõlv
[nimisõna, substantiiv]
talupoegade feodaalse sõltuvuse vorm, mida iseloomustavad sunnismaisus ja teorent

pärispärlikarp
[nimisõna, substantiiv]
üks paksu pärlmutrikihiga pärlikarpe soojades rannaäärsetes vetes

pärisrahvas
[nimisõna, substantiiv]
mingil alal põliselt (ja pidevalt) elanud, selle ala algne rahvas

pärisroie
[nimisõna, substantiiv]
vahetult rinnakuga ühenduv roie, inimesel 1.–7. roie

pärissardiin
[nimisõna, substantiiv]
väike heeringataoline Euroopa lõunapoolsete merede kala

pärissulg
[nimisõna, substantiiv]
(lindudel:) udusulge välja vahetav püsiv sulg

päristalu
[nimisõna, substantiiv]
päriseks ostetud talu

päristalunik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellele kuulub talu või talukoht

2. talukoha omanik

päristütar
[nimisõna, substantiiv]
lihane tütar (hrl vastandatuna kasutütrele)

pärisuund
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi liikumisega sama, edasi minev suund

pärisvend
[nimisõna, substantiiv]
lihane vend

pärisõde
[nimisõna, substantiiv]
lihane õde

pärit
[määrsõna, adverb]
osutab sellele, kust keegi või miski põlvneb või lähtub

päritav
[omadussõna, adjektiiv]
1. geenidega kaasa saadud, põlvkonniti edasi antav

2. pärilikkuse teel edasiantav v -antud

päritavus
[nimisõna, substantiiv]
(tunnuste) geneetiline edasikanduvus

päritlema
[tegusõna, verb]
küsitlema, usutlema

päritlus
[nimisõna, substantiiv]
päritlemine

päritolu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi järglaseks olemine, kellestki põlvnemine

päritoluline
[omadussõna, adjektiiv]
põlvnemise, pärioluga seotud

päritolumaa
[nimisõna, substantiiv]
riik, kust miski või keegi on pärit

päritolunimetus
[nimisõna, substantiiv]
märgistus, mis näitab toote või toidu pärinemist kindlast piirkonnast või kohast

päritoluriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, kus keegi on sündinud, kust keegi või miski on pärit

päritu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on eellastelt geenidega kaasa saadud

pärituul
[nimisõna, substantiiv]
1. tagant puhuv tuul

2. (laeva puhul:) ahtrist puhuv tuul

pärituult
[määrsõna, adverb]
1. (liikumise kohta:) selles suunas, kuhu tuul puhub, tuule puhumisega samas suunas

2. allatuult

pärivett
[määrsõna, adverb]
1. selles suunas või seal pool, kuhu vool kulgeb

2. selles suunas, kuhu vool kulgeb

pärivool
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi liikumisega samasuunaline vool

pärivoolu
[määrsõna, adverb]
1. selles suunas või seal pool, kuhu vool kulgeb

2. selles suunas, kuhu vool kulgeb

pärivus
[nimisõna, substantiiv]
organismide tunnuste seaduspärane korduvus järglaste põlvkondades

pärjalint
[nimisõna, substantiiv]
tekstiga või kaunistav lint surnupärja jaoks

pärjapanek
[nimisõna, substantiiv]
pidulik pärja või pärgade asetamine nt haua, ausamba, mälestustahvli juurde

pärjatu
[nimisõna, substantiiv]
see, kellele või millele on antud auhind, tiitel vm

pärl
[nimisõna, substantiiv]
1. hinnalistes ehetes kasutatav hrl kerajas läikleva pinnaga moodustis, mis areneb peamiselt karpide kodades ümber liivatera vm võõrkeha

2. klaasist vm materjalist helmes

pärlendama
[tegusõna, verb]
1. piiskade, pisaratega, mullidega kaetud olema ja neist läikima või helklema

2. nagu pärlitena helklema või sädelema

pärlhall
[omadussõna, adjektiiv]
värvuselt pärli meenutav, kahvatu, sinaka varjundiga hall

pärlid
[nimisõna, substantiiv]
pärlitest kaelakee

pärliessents
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal kalasoomustest toodetud essents tehispärlite värvimiseks

pärlifarm
[nimisõna, substantiiv]
1. mere- vm ala rajatistega pärlite kasvatamiseks karpides

2. vastav ettevõte

pärlikarp
[nimisõna, substantiiv]
limune, kelle lubikoda on väga paksu pärlmutrikihiga

pärlikarva
[omadussõna, adjektiiv]
värvuselt pärli meenutav, kahvatu, sinaka varjundiga hall

pärlikee
[nimisõna, substantiiv]
pärlitest kaelakee

pärliline
[omadussõna, adjektiiv]
pärlitega kaunistatud (tikitud vms)

pärlin
[nimisõna, substantiiv]
1. sarikaid kandev rõhtpalk või -pruss

2. sarikaid kandev rõhtpalk v -pruss

pärlinöör
[nimisõna, substantiiv]
1. nöör sellele lükitud pärlite või helmestega

2. tugev peenike nöör, millele saab lükkida helmeid vms

pärlipael
[nimisõna, substantiiv]
1. nöör sellele lükitud pärlite või helmestega

2. tugev peenike nöör, millele saab lükkida helmeid vms

pärlipüüdja
[nimisõna, substantiiv]
pärlite kättesaamiseks karpide kodadest neid karpe merest välja toov inimene

pärlitera
[nimisõna, substantiiv]
(väike) pärl

pärlivann
[nimisõna, substantiiv]
stressi vähendava, lõõgastava toimega protseduur, kümblus vannis, kus vette juhitud suruõhk tekitab väikesi pärlisarnaseid õhumulle (nt spaas)

pärljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult, läikelt vm pärlitaoline, pärlit meenutav

2. pärlit meenutav, pärlitaoline

pärlkana
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika päritolu tume valgetäpiline või -triibuline kanaline

pärlkiri
[nimisõna, substantiiv]
5-punktine trükikiri

pärlkude
[nimisõna, substantiiv]
kudumisviis, milles üks silmus on kootud parem-, teine pahempidi nii, et järgmisel real nende paigutus muutub

pärlkuskuss
[nimisõna, substantiiv]
suureteraline kuskuss

pärllõng
[nimisõna, substantiiv]
kahekordne tugeva keeru ja kerge läikega tikkimisniit

pärlmutriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. värvide küütluselt, läikelt pärlmutrit meenutav

2. pärlmutrikihiga kaetud v seda sisaldav

3. pärlmutrit meenutav

pärlmutrine
[omadussõna, adjektiiv]
1. värvide küütluselt, läikelt pärlmutrit meenutav

2. pärlmutrikihiga kaetud v seda sisaldav

3. pärlmutrit meenutav

pärlmutter
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmete limuste (eriti karpide ja tigude) koja siseküljel leiduv hrl vikerkaarevärvides küütleva aine kiht

2. selline küütlev värv

pärlmutterlakk
[nimisõna, substantiiv]
küütleva helgiga küünelakk

pärlmutterpilv
[nimisõna, substantiiv]
jääkristallidest koosnev õhuke läbipaistev värviline pilv stratosfääris

pärlmuttertäpik
[nimisõna, substantiiv]
oranžikate tiibade ja mustjaspruuni laigulise tiivakirjaga päevaliblikas

pärlniit
[nimisõna, substantiiv]
kahekordne tugeva keeru ja kerge läikega tikkimisniit

pärlpõime
[nimisõna, substantiiv]
vaibakudumise tehnika, kus pind või muster moodustub kudumi paremale poolele jäetud koelõnga aasakestest

pärlsibul
[nimisõna, substantiiv]
hariliku sibula valgekooreline teisend, mille sibula läbimõõt jääb alla 2 cm

pärlsuhkur
[nimisõna, substantiiv]
suureteraline valge või värviline suhkur, mida kasutatakse küpsetiste kaunistamiseks

pärltikand
[nimisõna, substantiiv]
riidele vm alusele tikitud pärlid

pärlvalge
[omadussõna, adjektiiv]
1. sädelevalt, sätendavalt valge

2. säravvalge

pärlvööt
[nimisõna, substantiiv]
pärlikeed meenutav ümar kaunistav liist hoonetel vm ehitistel

pärm
[nimisõna, substantiiv]
elusaid pärmseeni sisaldav tahke või vedel toiduaine, mida kasutatakse taigna kergitamiseks ning õlle ja veini kääritamiseks

pärmiekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
töödeldud pärmirakke sisaldav soolane pastataoline toode, mida kasutatakse nt liharoogade maitsestamiseks

pärmikultuur
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslikult kasvatatavad pärmseened (kasutatakse nt õlle- ja pagaritööstuses)

pärmine
[omadussõna, adjektiiv]
selline, milles on tunda pärmi maitset, (rohkesti) pärmi sisaldav

pärmipulk
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline presspärm

pärmirakk
[nimisõna, substantiiv]
pärmseene rakk

pärmiseen
[nimisõna, substantiiv]
üherakuline organism, mida leidub nt inimese organismis või mis põhjustab suhkrute käärimist alkoholiks

pärmistama
[tegusõna, verb]
1. sööta pärmseentega bioloogiliselt töötlema, et parandada selle maitset ja seeduvust

2. sööta pärmseentega bioloogiliselt töötlema

pärmitaigen
[nimisõna, substantiiv]
pärmiga kergitatud taigen

pärmitainas
[nimisõna, substantiiv]
pärmiga kergitatud taigen

pärmivabrik
[nimisõna, substantiiv]
vabrik, kus valmistatakse presspärmi

pärmseen
[nimisõna, substantiiv]
üherakuline organism, mida leidub nt inimese organismis või mis põhjustab suhkrute käärimist alkoholiks

pärmseentõbi
[nimisõna, substantiiv]
pärmseente tekitatud haigus (nt kandidoos, tupepõletik)

pärn
[nimisõna, substantiiv]
1. südajate lehtede ning kollakate lõhnavate õitega tugevakasvuline puu

2. suur puu, mille kollastest õitest tehakse teed

pärnakas
[nimisõna, substantiiv]
1. Pärnu elanik

2. Pärnust pärit inimene

pärnakoor
[nimisõna, substantiiv]
pärnapuu koor, millest vanasti tehti mitmesuguseid esemeid

pärnamesi
[nimisõna, substantiiv]
pärnaõite mesi

pärnamets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on pärn

pärnapuit
[nimisõna, substantiiv]
1. pärnapuupuit materjalina

2. see puu materjalina

pärnapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. südajate lehtede ning kollakate lõhnavate õitega tugevakasvuline puu

2. suur puu, mille kollastest õitest tehakse teed

pärnaõiemesi
[nimisõna, substantiiv]
pärnaõite mesi

pärnaõietee
[nimisõna, substantiiv]
pärnaõitest valmistatav tee

pärnaõis
[nimisõna, substantiiv]
pärna kollane lõhnav õis, millest tehakse raviteed

pärnik
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on pärn

pärnulane
[nimisõna, substantiiv]
1. Pärnu elanik

2. Pärnust pärit inimene

pärnulanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost pärnulane

pärnumaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Pärnumaa elanik

2. Pärnumaalt pärit inimene

pärre
[nimisõna, substantiiv]
tõkestav, eraldav (madal) tara, võre või poolsein

pärsiakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärsia keeles kõneldud või kirjutatud

2. pärsia keelt kasutav

pärslane
[nimisõna, substantiiv]
Iraani põhirahva liige

pärslanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost pärslane

pärssima
[tegusõna, verb]
1. (protsessi, tegevust, nähtust) takistama, aeglustama või peatama

2. tagasi hoidma, alla suruma

3. takistama, aeglasemaks tegema

pärsskiirgus
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetkiirgus, mis tekib laenguga osakese pidurdumisel elektri- või magnetväljas

pärssuma
[tegusõna, verb]
(protsessi vms kohta:) aeglustuma või peatuma, pärsitud olema

pärssumus
[nimisõna, substantiiv]
mingi protsessi vms aeglustumine või peatumine, selle pärsitud olek

pärtel
[nimisõna, substantiiv]
1. 24. august, eesti rahvakalendris sügise saabumise tähis ning lõikusaja poolitaja

2. 24. august

pärtlipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 24. august, eesti rahvakalendris sügise saabumise tähis ning lõikusaja poolitaja

2. 24. august

pärtliraju
[nimisõna, substantiiv]
hilissuvine pärtlipäeva-aegne tugev tuul koos külma vihmaga

pärus
[nimisõna, substantiiv]
päritud vara

pärusaadel
[nimisõna, substantiiv]
päritav aadliseisus feodaalsel Venemaal

pärusaadlik
[nimisõna, substantiiv]
päritolult, sünni poolest aadlik

päruslik
[omadussõna, adjektiiv]
eellaselt päritud, eellase liini pidi sugukondlik

pärusmaa
[nimisõna, substantiiv]
(kellelegi või millelegi ainuomase, eriti sobiva asja kohta)

pärusmõis
[nimisõna, substantiiv]
pärandatav maavaldus Venemaal 18. sajandi alguseni

pärusomand
[nimisõna, substantiiv]
pärandatav omand

pärusosa
[nimisõna, substantiiv]
1. (saatusest, jumalast) määratud osa või ülesanne

2. olemuslik, iseloomulik osa

pärustalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
mõisniku omanduses olnud Vene talupoeg

pärusvaldus
[nimisõna, substantiiv]
feodalismiajastul maaomand, mida sai piiramata õigustega pärandada

päsmas
[nimisõna, substantiiv]
tihe viljapahmas vm sassis pundar

päsmaslill
[nimisõna, substantiiv]
1. tiheda puhmana kasvav siniste, roosade, punaste või valgete õitega rohttaim peamiselt Ameerika troopikas, Eestis aiailutaim

2. ilutaim

päsmer
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puust või metallist käsikaal, mille ühes otsas on konks kaalutava eseme riputamiseks ning teises otsas raskus

2. endisaegne käsikaal

päss
[nimisõna, substantiiv]
1. kohitsemata suguküps isane lammas

2. isane lammas

päss
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kasel kasvava seene, tuletaela viljakeha süütematerjalina

2. puukäsn süütematerjalina

pässik
[nimisõna, substantiiv]
hrl kase tüvel kasvav koorealuste õhukeste viljakehadega puuseen, mis tekitab kasekäsnana tuntud musti mügarikke

pätajalg
[nimisõna, substantiiv]
(kohmakalt, taarudes liikuva inimese või looma, eriti karu kohta)

pätakas
[nimisõna, substantiiv]
(väike) laps

päta-päta
[määrsõna, adverb]
päterdades, taarudes

päterdama
[tegusõna, verb]
ettevaatlikult või kohmakalt (lühikese sammuga, taarudes) käima, nt märjal või libedal pinnal, vees või lumes

päterdis
[nimisõna, substantiiv]
1. (kohmakalt, taarudes kõndiva inimese või looma kohta)

2. päterdaja, pätajalg

pätibande
[nimisõna, substantiiv]
pättide bande

pätikamp
[nimisõna, substantiiv]
hrl üheskoos tegutsevate pättide rühm

pätikari
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm korrarikkujaid vms pätte

2. (sõimusõnana mingi inimeste rühma kohta)

3. (ka sõimusõnana)

pätikohv
[nimisõna, substantiiv]
1. kohv, mis valmistatakse otse tassi või kruusi, kallates kohvipurule kuuma vett peale

2. kohv, mis valmistatakse otse tassi või kruusi, kallates kohvipurule keeva vett peale

pätipoiss
[nimisõna, substantiiv]
noor seadusvastaselt toimiv inimene, pätitegusid tegev poiss

pätistuma
[tegusõna, verb]
1. pahategijaks või allakäinuks, pätiks muutuma, pätiks minema

2. pätiks muutuma

pätitegu
[nimisõna, substantiiv]
inetu, halb, hrl mittelubatud tegu või käitumine

pätitegu
[nimisõna, substantiiv]
hrl Saaremaa ja Muhu pastlataoliste tööjalatsite või susside (ehk pättide) valmistamine

pätk
[nimisõna, substantiiv]
1. muhutaoline luuvohand hobuse jäsemel

2. luuvohand hobuse jäsemel

päts
[nimisõna, substantiiv]
1. terve, ümar või piklik (suurem) leib või sai

2. piklik leib

3. suur ümmargune

4. sai

päts
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera suurtes metsades elav kogukas pruuni karvkattega kiskja

2. suur metsloom, kellel on paks pruun karv

pätsahi
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne umbse võlvitud laega keriseta ahi

pätsama
[tegusõna, verb]
näppama, varastama

pätserdama
[tegusõna, verb]
pehmet (ja sitket) ainet hrl kätega mingiks asjaks, moodustiseks vormima või (kohmakalt) millegi külge, peale panema

pätsike
[nimisõna, substantiiv]
väike päts leiba või saia

pätsileib
[nimisõna, substantiiv]
pätsina küpsetatud leib (nt vastandatuna vormileivale)

pätsima
[tegusõna, verb]
pehmet (ja sitket) ainet hrl kätega mingiks asjaks, moodustiseks vormima või (kohmakalt) millegi külge, peale panema

Ühendtegusõnad: kinni pätsimakinni pätsima

pätsipirukas
[nimisõna, substantiiv]
suur pätsikujuline pirukas

pätsturvas
[nimisõna, substantiiv]
1. pätsideks lõigatud või vormitud (kasvu)turvas

2. tükkturvas

pätsutama
[tegusõna, verb]
pehmet (ja sitket) ainet hrl kätega mingiks asjaks, moodustiseks vormima või (kohmakalt) millegi külge, peale panema

pätt
[nimisõna, substantiiv]
see, kes saadab korda midagi halba, lubamatut, avaliku korra rikkuja, (pisi)kurjategija

pätt
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl Saaremaa ja Muhu tihedalt läbinõelutud riidest või nöörist tallaga pastlataoline tööjalats või suss

2. riidest suss

pättima
[tegusõna, verb]
(rahulikult, pikkamisi) käima, pastlataolistes jalatsites, pättides tatsama

pättus
[nimisõna, substantiiv]
inetu, halb, hrl mittelubatud tegu või käitumine

pää
[nimisõna, substantiiv]
pea

päädikud
[nimisõna, substantiiv]
tapetud loomade pead ja jalad toiduainena

päädima
[tegusõna, verb]
1. lõppema

2. tipnema, haripunkti jõudma

pääl
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
peal

pääle
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
peale

päält
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
peale

päärima
[tegusõna, verb]
1. (pääsukeste vidistamise kohta)

2. pääsukese vidistamise kohta

päärt
[nimisõna, substantiiv]
piki raad kulgev tugitross, mis võimaldab purjede käsitsemist

pääs
[nimisõna, substantiiv]
1. võimalus mingisse kohta minna, kuskile ligi või sisse pääseda

2. (saavutuste toel) mingisse olukorda vm jõudmine

pääse
[nimisõna, substantiiv]
mingile üritusele, spordiklubisse, muuseumisse vm sissepääsu võimaldav pilet vm

pääsema
[tegusõna, verb]
1. ohtlikust, raskest või halvast olukorrast ära, eemale, turvalisemasse paika saama

2. sellisest olukorrast (suhteliselt kergesti) välja tulema

3. ohtlikust või raskest olukorrast eemale, turvalisse kohta jõudma

Ühendtegusõnad: edasi pääsema, edasi pääsema, ette pääsema, ette pääsema, juurde pääsema, juurde pääsema, lahti pääsema, lahti pääsema, ligi pääsema, ligi pääsema, läbi pääsema, läbi pääsema, mööda pääsema, mööda pääsema, sisse pääsema, sisse pääsema, tagasi pääsema, tagasi pääsema, valla pääsema, valla pääsema, välja pääsemavälja pääsema

pääsenu
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl mingist õnnetusest eluga pääsenud isik

2. mingist õnnetusest eluga pääsenud isik

pääsetee
[nimisõna, substantiiv]
1. (pääsemisvõimaluse, väljapääsu kohta)

2. pääsemisvõimalus

pääsetäht
[nimisõna, substantiiv]
sissepääsu võimaldav pilet, kutse vms

pääsik
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik luba, mis annab õiguse siseneda teatavale (suletud) alale, teatavasse asutusse vm

2. läbipääsuluba

pääsla
[nimisõna, substantiiv]
käitise või asutuse läbilaskeruum või -hoone

pääsma
[tegusõna, verb]
1. (takistusi, raskusi ületades) mingi soovitud koha, olukorra või tegevuseni jõudma

2. takistusi ületama, et soovitud olukorda või kohta jõuda

pääsmik
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik luba, mis annab õiguse siseneda teatavale (suletud) alale, teatavasse asutusse vm

2. läbipääsuluba

pääste
[nimisõna, substantiiv]
ohuolukorras olevate inimeste päästmise ning õnnetuste ja avariide tagajärgede likvideerimisega seotud tegevus

päästeabinõu
[nimisõna, substantiiv]
1. abinõu (tegevus vm) millegi halva ärahoidmiseks

2. abinõu päästmiseks

päästeaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
(kampaanialik) ettevõtmine kellegi või millegi päästmiseks

päästealane
[omadussõna, adjektiiv]
päästetöödega seotud

päästeamet
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsusasutus, mis korraldab turvalise elukeskkonna kujundamist, ohtude ennetust ning õnnetusse sattunud inimeste abistamist

2. riigiasutus, mis organiseerib õnnetuse korral inimeste päästmist

päästeametnik
[nimisõna, substantiiv]
eriõigustega ametiisik, päästetööde korraldamise kõrgema tasandi juht

päästeankur
[nimisõna, substantiiv]
see, mis (või kes) päästab

päästearmeelane
[nimisõna, substantiiv]
Päästearmees töötav inimene või seal teeniv vabatahtlik

päästeauto
[nimisõna, substantiiv]
veepaagi ja eriseadmetega varustatud sõiduk päästetöödel kasutamiseks

päästedepoo
[nimisõna, substantiiv]
ehitis tuletõrjeautode ja muu päästetehnika hoidmiseks

päästeingel
[nimisõna, substantiiv]
ingel, kes päästab inimesi ohtudest ja kaitseb neid

päästejaam
[nimisõna, substantiiv]
hoone(d) päästevahenditega, (vabatahtlike) merepäästjate tugipunkt mere kaldal

päästekaater
[nimisõna, substantiiv]
väike laev inimeste päästmiseks merehädast

päästekaevamised
[nimisõna, substantiiv]
arheoloogilised väljakaevamised mingil objektil enne seal algavaid ehitustöid (juhul, kui muistised jäävad ehitusele ette)

päästekapsel
[nimisõna, substantiiv]
eraldiseisev kabiinitaoline ehitis, mida kasutatakse päästetöödel

päästekeskus
[nimisõna, substantiiv]
igapäevast päästetööd, tuleohutusjärelevalvet ja muud sellist korraldav piirkondlik keskus

päästekoer
[nimisõna, substantiiv]
päästetöödel kasutatav eriväljaõppega koer

päästekomando
[nimisõna, substantiiv]
hädaolukorras, päästetöödel ühiselt tegutsevate, spetsiaalse ettevalmistusega inimeste rühm (nt tuletõrjujad, parameedikud)

päästekompanii
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväestatud päästeüksus või -asutus

päästekopter
[nimisõna, substantiiv]
erivarustusega helikopter päästetöödeks ja kadunud inimeste otsinguks maal ja merel

päästekorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
päästeteenistuse töötaja, kes võtab vastu ja töötleb hädaabiteateid ning langetab vajalikke otsuseid

päästeköis
[nimisõna, substantiiv]
köis päästevahendina

päästelaev
[nimisõna, substantiiv]
abilaev päästetööde tegemiseks ja inimeste päästmiseks merehädast

päästeliin
[nimisõna, substantiiv]
1. ümber päästepaadi, päästerõnga vms aasadena kinnitatud peenike tross, mis võimaldab merehädalisel päästevahendist kinni haarata

2. päästerõngast laevaga ühendav peenike tross

päästemeeskond
[nimisõna, substantiiv]
hädaolukorras, päästetöödel ühiselt tegutsevate, spetsiaalse ettevalmistusega inimeste rühm (nt tuletõrjujad, parameedikud)

päästemehhanism
[nimisõna, substantiiv]
väljatöötatud toimimisviis ja abinõud finantskrahhi vms ärahoidmiseks

päästenöör
[nimisõna, substantiiv]
nöör või köis päästevahendina (nt tuletõrjujal)

päästeoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
paljude isikute kooskõlastatud tegevus kellegi päästmiseks hädaolukorrast

päästepaat
[nimisõna, substantiiv]
paat inimeste päästmiseks hukkumisohus olevalt laevalt vms ohtlikust olukorrast

päästepakett
[nimisõna, substantiiv]
abirahade, investeeringute ja muude rahaliste abinõude kogum finantskrahhi ärahoidmiseks, mingi riigi päästmiseks pankrotist vms

päästeparv
[nimisõna, substantiiv]
päästevahendite hulka kuuluv uppumatu parv mereõnnetuste puhuks

päästepoi
[nimisõna, substantiiv]
patareivalgustusega või märksuitsu seadmega ujuk, mis päästerõngaga ühendatult muudab selle asukoha paremini nähtavaks

päästerõngas
[nimisõna, substantiiv]
seest tühi plastikust rõngakujuline päästevahend, mida kasutatakse vettekukkunu abistamiseks

päästesalk
[nimisõna, substantiiv]
hädaolukorras abi osutamiseks moodustatud väike rühm erioskustega inimesi

päästeteenistus
[nimisõna, substantiiv]
päästetöid organiseeriv ja teostav asutus või nende võrk

päästetehnika
[nimisõna, substantiiv]
päästetöödel kasutatavad masinad, seadmed, aparaadid jt tehnilised vahendid

päästetu
[nimisõna, substantiiv]
ohuolukorrast (nt hukkumisohus olevalt laevalt) päästetud isik

päästetööd
[nimisõna, substantiiv]
ohuolukorras olevate inimeste päästmise ja kaitsmisega ning õnnetuste ja avariide tagajärgede likvideerimisega seotud tegevused

päästetöötaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tegeleb inimeste, nende vara ja keskkonna päästmise ja/või kaitsmisega häda- ja kriisiolukordades

päästev
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis toob raskes olukorras leevendust, aitab hädast välja

päästevahend
[nimisõna, substantiiv]
1. õnnetusse sattunud inimeste päästmiseks mõeldud ese vm

2. päästevahend

päästevarustus
[nimisõna, substantiiv]
päästetöödel, inimeste abistamisel ohuolukorras vaja minev varustus

päästevest
[nimisõna, substantiiv]
1. ümber rindkere seotav vestikujuline päästevahend inimese (või lemmiklooma) hoidmiseks vee peal

2. õhku täis vest, mille inimesed panevad selga näiteks paadiga sõitma minnes, et nad ära ei upuks

päästevöö
[nimisõna, substantiiv]
ümber keha seotav vöölaadne päästevahend inimese hoidmiseks vee peal

päästeõppus
[nimisõna, substantiiv]
õppus, kus õpitakse ja harjutatakse inimeste päästmist õnnetuse korra

päästeüksus
[nimisõna, substantiiv]
hädaolukorras, päästetöödel ühiselt tegutsevate, spetsiaalse ettevalmistusega inimeste rühm (nt tuletõrjujad, parameedikud)

päästik
[nimisõna, substantiiv]
käsitulirelval päästemehhanismi osa, millele vajutamisel tekib lask

päästikpunkt
[nimisõna, substantiiv]
tihke pingul sõlm ülemääraselt pingestunud lihaskoes

päästikukaitse
[nimisõna, substantiiv]
tulirelva päästikut ümbritsev osa

päästja
[nimisõna, substantiiv]
päästetööde tegija, nt tuletõrjuja

päästma
[tegusõna, verb]
1. hädaohust, ohtlikust olukorrast või ebasoodsast, täbarast olukorrast välja aitama

2. ohtlikust või halvast olukorrast välja aitama

3. midagi halba ära hoidma

Ühendtegusõnad: lahti päästma, lahti päästma, valla päästma, valla päästma, välja päästma, välja päästma, ära päästmaära päästma

päästmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mittepäästetav, parandamatu

2. lootusetu

päästmine
[nimisõna, substantiiv]
1. ohtlikust või täbarast olukorrast väljaaitamine

2. halva, ebasoodsa olukorra ärahoidmine

päästmiskatse
[nimisõna, substantiiv]
katse kedagi või midagi päästa

pääsu
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade mustade tiibade ja valge kõhualusega väike laulind, kes elutseb peamiselt õhus

2. väike lind, kellel on pikad tiivad ja kes elab peamiselt õhus

pääsuhöövel
[nimisõna, substantiiv]
lendavat lindu meenutav väike höövel astmeliste ja kujupindade hööveldamiseks

pääsukala
[nimisõna, substantiiv]
1. väga pikkade rinnauimedega lendkala troopilistes vetes

2. kala tuulehaugiliste seltsist

pääsuke
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade mustade tiibade ja valge kõhualusega väike laulind, kes elutseb peamiselt õhus

2. väike lind, kellel on pikad tiivad ja kes elab peamiselt õhus

pääsukene
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade mustade tiibade ja valge kõhualusega väike laulind, kes elutseb peamiselt õhus

2. väike lind, kellel on pikad tiivad ja kes elab peamiselt õhus

pääsukesemärk
[nimisõna, substantiiv]
suitsupääsukese kujutisega märk Eestis valmistatud kvaliteetsel, kodumaisest põhitoorainest toidutootel

pääsukesepesa
[nimisõna, substantiiv]
pääsukese ehitatud savipesa või pesakoobas

pääsukesesaba
[nimisõna, substantiiv]
1. mustast kalevist, siidrevääridega pidulik meeste pintsak, mille tagaosas on kaks pikka siilu

2. pidulik meeste pintsak

pääsulind
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade mustade tiibade ja valge kõhualusega väike laulind, kes elutseb peamiselt õhus

2. väike lind, kellel on pikad tiivad ja kes elab peamiselt õhus

pääsupesa
[nimisõna, substantiiv]
pääsukese ehitatud savipesa või pesakoobas

pääsupoeg
[nimisõna, substantiiv]
väike kasvueas pääsuke

pääsupunkt
[nimisõna, substantiiv]
andmeid edastav ja vastuvõttev seade, mis ühendab traadita võrgus olevaid arvuteid ning toimib ühenduslülina tava- ja traadita võrgu vahel

pääsusaba
[nimisõna, substantiiv]
1. suur, valdavalt kollane päevaliblikas, kelle tagatiibade serv ulatub pikalt välja

2. päevaliblikas

pääsusilm
[nimisõna, substantiiv]
roosakaslilla kerakujulise õisikuga niidulill

pöiahöövel
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kumera tallaga höövel rattapöidade hööveldamiseks

pöial
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese (ka ahvi) käe esimene kõige lühem ja jämedam sõrm

2. inimese või ahvi käe kõige lühem ja jämedam sõrm

pöialpoiss
[nimisõna, substantiiv]
väikest kasvu inimesetaoline, hrl heatahtlik mütoloogiline olend

pöialseong
[nimisõna, substantiiv]
(paariliste) käte seotud-olek teineteise taha haagitud pöialde abil (nt võimlemises, rahvatantsus)

pöialuu
[nimisõna, substantiiv]
üks viiest lühikesest toruluust pöias kanna ja varvaste vahel

pöialöömine
[nimisõna, substantiiv]
rahvalik võistlusmäng, kus kaks ühel jalal seisvat mängijat haagivad tõstetud jalgade pöiad ja katsuvad vastast tasakaalust välja vedada

pöiasirutussamm
[nimisõna, substantiiv]
samm tõstetava jala pöia sirutamisega, kusjuures jala mahapanekul puudutavad esimesena maad varbad

pöiavedrutussamm
[nimisõna, substantiiv]
samm vetrumisega pöia liigesest

pöiaviga
[nimisõna, substantiiv]
jalalaba deformatsioon, moonutus pöia kujus (varasemaaegne sõna, mis võttis kokku lamppöia, komppöia ja muu sellise)

pöiavõlv
[nimisõna, substantiiv]
tallaalune kumer osa, jalapöia võlv

pöid
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese jala osa kannast varvasteni (koos varvastega)

2. jala osa, mille peal inimene seisab ja mille küljes on varbad

pöidlaauk
[nimisõna, substantiiv]
ava pöidla jaoks (nt kinda kudumisel või teatud tüüpi varrukatel)

pöidlahoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi kordamineku, edu, õnnestumise soovija

2. kellele kordamineku, edu soovija

pöidlahoidmine
[nimisõna, substantiiv]
(pöidla pihku pigistamisega) kellelegi kordaminekut, õnnestumist, edu soovimine

pöidlajämedune
[omadussõna, adjektiiv]
nii jäme kui pöial

pöidlakruvi
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne piinariist, millega pigistati ülekuulatava pöialt

pöidlaküüt
[nimisõna, substantiiv]
1. edasiliikumine juhusliku päriteed sõitva autoga, mis käetõstega peatatud

2. autode peatamine käeviipega

pöidlanips
[nimisõna, substantiiv]
nips pöidla ja esimese või keskmise sõrme abil nt millegi kuhugi lennutamiseks

pöidlanukk
[nimisõna, substantiiv]
kõverdatud pöidla lülidevahelise liigese nukk

pöidlapikkune
[omadussõna, adjektiiv]
nii pikk kui pöial

pöidlapäkk
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem osa peos pöidla juures

2. pöidla juurest algav peopesa paksenenud osa

pöidlavagu
[nimisõna, substantiiv]
elujoon peopesas

pöidratas
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl viiest kaarjast osast ehk pöiast jätkatud rattaringiga vankriratas

2. hrl viiest pöiast jätkatud rattaringiga vankriratas

pöitama
[tegusõna, verb]
sukale või sokile (uut) pöida kuduma

pönitents
[nimisõna, substantiiv]
tegu või toimingud patukahetsuseks ja meeleparanduseks

pörkölt
[nimisõna, substantiiv]
Ungari paks paprika-lihahautis

pötsima
[tegusõna, verb]
mätsima

pööbel
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtrahvas, harimatu rahvamass

2. lihtrahvas

pööbellik
[omadussõna, adjektiiv]
lihtrahvale, harimatule rahvamassile iseloomulik

pöögimets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on pöök (nt Euroopa lääneosas Atlandi-äärsetel aladel ja niisketes mäestikes)

pöögipuit
[nimisõna, substantiiv]
pöökpuupuit materjalina

pöök
[nimisõna, substantiiv]
põhjaparasvöötmes kasvav nahkjate lehtede ja halli sileda koorega puu, Eestis pargipuu

pöökpuu
[nimisõna, substantiiv]
põhjaparasvöötmes kasvav nahkjate lehtede ja halli sileda koorega puu, Eestis pargipuu

pööning
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone katuse ja ülemise korruse lae vaheline ruum

2. ruum, mis asub maja katuse ja ülemise korruse lae vahel

pööningukamber
[nimisõna, substantiiv]
pööningul asuv väike tuba

pööningukord
[nimisõna, substantiiv]
pööningule ehitatud elu- või tööruumid

pööningukorrus
[nimisõna, substantiiv]
pööningule ehitatud elu- või tööruumid

pööningukorter
[nimisõna, substantiiv]
korter pööningukorrusel

pööningulagi
[nimisõna, substantiiv]
hoone ülemine vahelagi

pööninguluuk
[nimisõna, substantiiv]
luuk, mille kaudu pääseb hoone pööningule

pööninguvahelagi
[nimisõna, substantiiv]
hoone ülemine vahelagi

pöör
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline rõivastuse kinnitusvahend (nööbi asemel)

pöörak
[nimisõna, substantiiv]
1. tee suuna (järsem) muutumine ja vastav koht

2. suurem muutus mingi protsessi, sündmuse üldsuunas või sisus

3. pööre

4. järsk muutus

pöörama
[tegusõna, verb]
1. midagi ümber keskpunkti või telje liigutama

2. midagi teistpidi, teisele küljele panema

3. midagi ümber teatud punkti või teisele küljele liigutama

Ühendtegusõnad: alla pöörama, alla pöörama, maha pöörama, maha pöörama, ringi pöörama, ringi pöörama, sisse pöörama, sisse pöörama, tagasi pöörama, tagasi pöörama, välja pöörama, välja pöörama, ära pöörama, ära pöörama, ümber pööramaümber pöörama

pööramatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole võimalik muuta või tagasi viia varasemaks, algseks olekuks

pööramine
[nimisõna, substantiiv]
tegusõna ehk pöördsõna muutevormide muutmine (nt isikus, ajas, arvus), konjugeerimine

pööramisreegel
[nimisõna, substantiiv]
juhis, kuidas tegusõnu pöörata või teatud pöördevorme moodustada

pööramistabel
[nimisõna, substantiiv]
sõnade pööramise või pöörete moodustamise tabel

pöörane
[omadussõna, adjektiiv]
1. arust ära, arutult tegutsev

2. uljalt lennukas, mõnevõrra hull, mitte mõistlik

3. ohjeldamatult, intensiivselt kulgev

pöörang
[nimisõna, substantiiv]
1. raud- või trammitee pöörme põhiosa

2. üksikpöörme põhiosa

pööraselt
[määrsõna, adverb]
ülisuurel määral, üliväga, meeletult

pöörasus
[nimisõna, substantiiv]
aruta-olek, ohjeldamatus

pööratavus
[nimisõna, substantiiv]
protsessi vm omadus olla pööratav, kulgeda vastupidises suunas

pöörd
[nimisõna, substantiiv]
käänak, pöördekoht

pöörd
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. esineb käsklustes pöörde sooritamiseks

2. käskluses pöörde sooritamiseks

pöördader
[nimisõna, substantiiv]
ader, millega kündmisel saab vaomätast kallutada paremale või vasakule

pöördahi
[nimisõna, substantiiv]
pikitelje ümber pöörleva või kiikuva silindrilise trumliga tööstusahi

pöördarv
[nimisõna, substantiiv]
1. (naturaalarvude puhul:) arv, mis saadakse, kui 1 jagatakse selle arvuga (nt naturaalarvu n pöördarv on 1 : n)

2. (hariliku murru puhul:) arv, mis saadakse, kui murru lugeja ja nimetaja vahetatakse (nt murru 3/5 pöördarv on 5/3)

pöördeaeg
[nimisõna, substantiiv]
suurte muutuste ajajärk, murranguline aeg

pöördeimpulss
[nimisõna, substantiiv]
dünaamiline suurus, mis iseloomustab pöördliikumist, pöörlemist

pöördekoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus toimub liikumissuunas pööre

pöördekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
pöörete õiget sooritamist jälgiv kohtunik (nt ujumisvõistlustel)

pöördeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millega kaasnevad suured muutused, pööret, läbimurret toov

pöördeliselt
[määrsõna, adverb]
pööret toovalt, otsustavalt (teistsuguseks)

pöördellipsoid
[nimisõna, substantiiv]
pöördpind, mis tekib ellipsi pöörlemisel ümber oma telje

pöördeloendur
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist masinaosade (nt auto mootori väntvõlli) pöörlemissageduse mõõtmiseks

pöördelõpp
[nimisõna, substantiiv]
(verbidel:) teatud pöördele omane grammatiline tunnus (nt kindla kõneviisi mitmuse 2. pöörde tunnus te)

pöördemehhanism
[nimisõna, substantiiv]
mehhanism millegi pööramiseks (nt kraanal, suurtükil)

pöördemoment
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab pöörleva keha nurkkiirust muutva välisjõu mõju

pöördenurk
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) nurk, mille võrra liiguvad kõik tasandi punktid pöördel ümber liikumatu punkti

pöördepunkt
[nimisõna, substantiiv]
suurt muutust toov, murranguline ajalõik või sündmus

pöörderiba
[nimisõna, substantiiv]
agregaadi tagasipöördeks jäetav riba põllutöödel (põllu otstes)

pöördering
[nimisõna, substantiiv]
kõverjoon, mida mööda liigub täiskäigul laeva raskuskese pärast rooli pööramist

pöördesein
[nimisõna, substantiiv]
ujumisbasseini otsmine sein, mille juures sooritatakse pööre

pöördesild
[nimisõna, substantiiv]
pööratav platvorm vedurite pööramiseks

pöördetehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. pöörde sooritamisega seotud võtted

2. tehnika, mille iseloomulik võte on pööramine

pöördetähis
[nimisõna, substantiiv]
pöördepunkti märkiv ese vm märk (mingi distantsi läbimisel, nt purjetamisel)

pöördetüür
[nimisõna, substantiiv]
kallutatav kaldpind lennuki sabas pöörete reguleerimiseks

pöördevorm
[nimisõna, substantiiv]
tegusõna pöördeline vorm, tegusõna teatud pöördes

pöördfilm
[nimisõna, substantiiv]
filmilint, millele on erimenetlusega võimalik tekitada positiivkujutist (kasutatud nt slaidide saamiseks)

pöördfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline funktsioon, mis saadakse antud funktsioonist, vahetades sõltuva ja sõltumatu muutuja osad

pöördhoie
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) käte hoie toengus (nt kangil), mille puhul pöial on suunatud taha

pöördhõive
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus suurem osa aatomeid viibib ergastatud seisundis, nii et stimuleeritud kiirgus ületab neeldumist, eesmärgiga saavutada valguse võimendumine

pöördhüpe
[nimisõna, substantiiv]
1. üleshüpe pööramisega ümber püsttelje (nt võimlemises)

2. üleshüpe pööramisega ümber püsttelje

pöördhüperboloid
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) pind, mis moodustub hüperbooli pöörlemisel ühe oma telje ümber

pöördjärjestus
[nimisõna, substantiiv]
ümberpööratud, vastupidine järjekord

pöördkallutus
[nimisõna, substantiiv]
1. (võimlemises:) kõrvale pööratud kere kallutus ette või taha

2. kerekallutus pööramisega

pöördkeha
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) ruumiline kujund, mis tekib tasandilise kujundi pöörlemisel samal tasandil oleva telje ümber (nt pöördkoonus, pöördsilinder)

pöördklapp
[nimisõna, substantiiv]
pööratava sulguriga klapp (masinas või torustikus)

pöördkond
[nimisõna, substantiiv]
1. sarnaselt muutuvate tegusõnade ehk pöördsõnade rühm

2. pöördkond

3. sarnaselt muutuvate pöördsõnade rühm

pöördkondensaator
[nimisõna, substantiiv]
1. muudetava mahtuvusega kondensaator (elektriahela element, nt raadiovastuvõtjal)

2. raadiovastuvõtjal

pöördkoonus
[nimisõna, substantiiv]
pöördkeha, mis tekib täisnurkse kolmnurga pöörlemisel ühe kaateti ümber

pöördkraana
[nimisõna, substantiiv]
pööratava tööosaga kraana

pöördkülg
[nimisõna, substantiiv]
millelegi vastanduv, vastandlik külg

pöördlaud
[nimisõna, substantiiv]
kettakujuline pöörlev töölaud, mida kasutatakse metallilõikepinkides jt seadmetes

pöördlava
[nimisõna, substantiiv]
kesktelje ümber pööratav kettakujuline lavapõrand, millele saab ehitada mitu lavapilti korraga

pöördliikumine
[nimisõna, substantiiv]
mehaaniline liikumine, kus keha kõik punktid liiguvad mööda ringjooni, mille keskpunktid asetsevad samal liikumatul sirgel, pöörlemine

pöördlüliti
[nimisõna, substantiiv]
keeramisega töötav lüliti

pöördmaksustamine
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus käibemaksu arvestamise ja tasumise kohustus on pandud kauba või teenuse saajale

pöördpainutus
[nimisõna, substantiiv]
1. (võimlemises:) kõrvale pööratud kere painutus ette, kõrvale või taha

2. kerepainutus pööramisega

pöördpind
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) kahemõõtmeline kujund, mis tekib tasandilise joone pöörlemisel ümber samal tasandil oleva telje

pöördriiul
[nimisõna, substantiiv]
hingedel pööratav (raamatu)riiul

pöördriiv
[nimisõna, substantiiv]
riiv, mille keelt nihutatakse pööramisega

pöördrist
[nimisõna, substantiiv]
1. pööratava osaga seade läbipääsu reguleerimiseks

2. läbipääsul

pöördsamm
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) samm, kus jala mahapanekul tehakse ühtlasi pööre mõlemal jalal

pöördsild
[nimisõna, substantiiv]
püsttelje ümber pöörduv avatav sild

pöördsilinder
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) pöördkeha, mis tekib ristküliku pöörlemisel ühe külje ümber

pöördsuurus
[nimisõna, substantiiv]
vastupidine suurus

pöördsõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) pöörduv sõna (hrl tegusõna)

pöördsõnastik
[nimisõna, substantiiv]
sõnade lõpptähtede järgi tähestikuliselt järjestatud sõnastik

pöördtehe
[nimisõna, substantiiv]
1. vastupidine tehe

2. (aritmeetikas, algebras:) tehe, millega leitakse antud tehte tulemuse ja ühe komponendi kaudu teist komponenti

pöördteoreem
[nimisõna, substantiiv]
antud teoreemi eelduse ja väite vahetamisel saadav teoreem

pöördtool
[nimisõna, substantiiv]
pööratava istmega tool

pöördtrafo
[nimisõna, substantiiv]
automaatika- ja arvutusseadmeis kasutatav mikromasin vajaliku väljundpinge saamiseks

pöördtuletus
[nimisõna, substantiiv]
tavapärase tuletusega võrreldes pööratud,vastupidise suunaga sõnamoodustusviis, mille puhul sõnast jäetakse ära liide (nt eelistama → eelis)

pöördtüüp
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguselt pöörduvate verbide rühm

pöörduks
[nimisõna, substantiiv]
ümber kesktelje pöörduv ruumikate sektsioonidega uks, mis võimaldab läbipääsu paljudele inimestele korraga (suurtes hoonetes, nt kaubanduskeskustes)

pöörduma
[tegusõna, verb]
oma asendit muutma, end pöörama

Ühendtegusõnad: ringi pöörduma, ringi pöörduma, tagasi pöörduma, tagasi pöörduma, ära pöörduma, ära pöörduma, ümber pöördumaümber pöörduma

pöördumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole muudetav ega viidav tagasi varasemaks, algseks olukorraks

pöördumine
[nimisõna, substantiiv]
1. avalik või ametlik (kirjalik) seisukohavõtt

2. selle esitamine

pöördumissõna
[nimisõna, substantiiv]
sissejuhatav viisakussõna või -väljend kellegi poole pöördumisel (nt härra, proua)

pöördus
[nimisõna, substantiiv]
(arvutis:) pöördumine andmevahetuseks mingi seadme, nt mälu poole

pöörduvus
[nimisõna, substantiiv]
1. (protsessi, toime kohta:) võime pöörduda, toimuda ka esialgsele vastupidises suunas

2. võime pöörduda

pöördvanker
[nimisõna, substantiiv]
raudteesõiduki osa, mis võimaldab rattapaaride pöördumist alusraami suhtes

pöördvõrdeline
[omadussõna, adjektiiv]
(seose kohta:) selline, mille korral ühe suurenedes teine väheneb (sama arv korda)

pöördvõrdelisus
[nimisõna, substantiiv]
(seose kohta:) olek, mille korral ühe suurenedes teine väheneb (sama arv korda)

pöördväli
[nimisõna, substantiiv]
(elektrotehnikas:) vahelduv magnetväli, mille magnetilise induktsiooni jaotus ringjoonel on liikuva laine taoline

pöördväärtus
[nimisõna, substantiiv]
1. (naturaalarvude puhul:) arv, mis saadakse, kui 1 jagatakse selle arvuga (nt naturaalarvu n pöördarv on 1 : n)

2. (hariliku murru puhul:) arv, mis saadakse, kui murru lugeja ja nimetaja vahetatakse (nt murru 3/5 pöördarv on 5/3)

pöördõmblus
[nimisõna, substantiiv]
kahekordse rõivaosa ühendamisel (nt pealis- ja aluskrae, taskuklappide, mansettide kokkuõmblemisel) kasutatav õmblus

pööre
[nimisõna, substantiiv]
1. ühekordne täisringis pöördumine ümber telje või keskpunkti

2. üks ring ümber oma keskmise punkti

3. ühekordne pöördumine ümber telje v keskpunkti

pööre
[nimisõna, substantiiv]
1. seade rongide või trammide juhtimiseks ühelt rööpmelt teisele

2. seade rongide juhtimiseks ühelt rööpmelt teisele

pöörel
[nimisõna, substantiiv]
(inimesel:) reieluu ülaotsa tugevasti väljaulatuv nukk, millele kinnituvad lihased

pööriaeg
[nimisõna, substantiiv]
pööripäev koos sellele eelnevate või järgnevate päevadega

pööriajamantel
[nimisõna, substantiiv]
kevadel ja sügisel kantav kergem mantel

pöörijoon
[nimisõna, substantiiv]
geograafiline paralleel 23°27' kaugusel ekvaatorist (üks sellest põhja, teine lõuna pool)

pööring
[nimisõna, substantiiv]
kruiisilaeva reisijate vahetamine sadamas

pööripäev
[nimisõna, substantiiv]
1. päev, mida peetakse astronoomilise aastaaja alguseks

2. kevadine ja sügisene

3. suvine ja talvine

pöörirohi
[nimisõna, substantiiv]
udejate kleepuvate näärmekarvadega mürgine rohttaim

pööris
[nimisõna, substantiiv]
õhu, vedeliku vm keerlev liikumine või sellise liikumise koht

pööriseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (õhu, vedeliku vm liikumisega seoses:) pööriseid sisaldav, pööristega

2. pööristega

pöörisjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (õiekobara, õisiku kohta:) selline, mille külgharud kannavad omakorda kobarataolisi õisi

2. pöörisetaoline

pöörispea
[nimisõna, substantiiv]
taime õisik, mille külgharud on väga lühikesed, nii et õied asetsevad tihedalt peatelje ligidal (nt timutil, aas-rebasesabal)

pööristorm
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev, suure purustusjõuga õhukeeris, mis liigub maismaa kohal

2. tugev õhukeeris

pööristuul
[nimisõna, substantiiv]
keerutav, keeristega tuul

pööristähk
[nimisõna, substantiiv]
taime õisik, mille külgharud on väga lühikesed, nii et õied asetsevad tihedalt peatelje ligidal (nt timutil, aas-rebasesabal)

pöörisvool
[nimisõna, substantiiv]
magnetvälja mõjul indutseerunud pöörisetaoline elektrivool, Foucault' vool

pöörisõisik
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimel:) õiekobar, mille külgharud on omakorda otsekui kobarad (nt sirelil, hapuoblikal)

2. liitõisik

pööritama
[tegusõna, verb]
1. midagi ringi käima panema, korduvalt või edasi-tagasi pöörama

2. korduvalt v edasi-tagasi pöörama

pööritus
[nimisõna, substantiiv]
1. tunne, et pea käib ringi või et ajab iiveldama, pea- või südamepööritus

2. peapööritus

3. südamepööritus

pöörkiik
[nimisõna, substantiiv]
karussellilaadne püstsamba ümber tiirlev kiik (Eesti külas alates 19. sajandi lõpust)

pöörlema
[tegusõna, verb]
1. ümber oma keskpunkti või telje liikuma, ringe, pöördeid tegema

2. selliselt mingis suunas edasi liikuma

3. ümber oma keskmise punkti ringe tegema

4. oma keskpunkti või telje ümber liikuma

pöörlemishulk
[nimisõna, substantiiv]
dünaamiline suurus, mis iseloomustab pöördliikumist, pöörlemist

pöörlemiskiirus
[nimisõna, substantiiv]
1. ümber oma telje liikumise kiirus

2. pöörete kiirus

pöörlemisperiood
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mis taevakehal kulub ühe täispöörde sooritamiseks ümber oma telje

pöörlemistelg
[nimisõna, substantiiv]
keha läbiv sirge, mille ümber keha pöörleb

pöörlennuk
[nimisõna, substantiiv]
1. õhusõiduk, mis lendab lennukina (mootorid rõhtasendis), kuid tõuseb õhku ja maandub nagu helikopter (mootorid püstasendis)

2. õhusõiduk

pöörmekoht
[nimisõna, substantiiv]
1. pöörme paiknemise koht (raudteel)

2. raudteel

pöörmeseadja
[nimisõna, substantiiv]
pöörme eest hoolitsev töötaja raudteel

pöörpill
[nimisõna, substantiiv]
välja lõigatud südamikuga puust vilepill

pööv
[nimisõna, substantiiv]
jalatsi esitükk

püdal
[nimisõna, substantiiv]
1. magevete loomakestest toituv must kaan

2. must kaan

püdel
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ainemassi, -segu kohta:) pooleldi paks, pooleldi vedel

2. (maa-ala, tee kohta:) poolvedela pinnasega

3. poolvedel

4. poolpaks

püdeldama
[tegusõna, verb]
poolpaksuks või poolvedelaks tegema

püdelik
[nimisõna, substantiiv]
poolvedel mass, nt jäätmena

püeemia
[nimisõna, substantiiv]
uute mädakollete teke veres ringlevate bakterite tõttu

püeliit
[nimisõna, substantiiv]
neeruvaagna bakteriaalne põletik

püelograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. neerude ja kuseteede röntgenuuring kontrastainega

2. neeruvaagna röntgenipildistus

püelonefriit
[nimisõna, substantiiv]
neeruvaagna ja neerukoe bakteriaalne põletik

pügajaraig
[nimisõna, substantiiv]
koduloomade ja inimese krooniline naha seenhaigus, mis loomadel avaldub karvade laigutises väljalangemises, inimesel kahjustab ka juukseid ning küüsi

pügal
[nimisõna, substantiiv]
1. (temperatuuriga seoses:) kraad

2. kraad

pügala
[nimisõna, substantiiv]
1. juuksuritöökoda, juuksurisalong

2. koht, kus koertel karvu lõigatakse

pügaldunud
[omadussõna, adjektiiv]
(lehetipu kohta:) väikese väljalõikega

pügalpakk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne soonega puupakk esemete kinnitamiseks töötlemise ajal

pügalpulk
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kahest vaheliti kokku pandud poolest koosnev ese vastastikuste kohustuste ülesmärkimiseks (nt teopulk, magasipulk)

2. puupulk kauba, töö vm arvestamiseks

pügalpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kahest vaheliti kokku pandud poolest koosnev ese vastastikuste kohustuste ülesmärkimiseks (nt teopulk, magasipulk)

2. puupulk kauba, töö vm arvestamiseks

pügalrist
[nimisõna, substantiiv]
kaheksa tipuga rist (nt vappidel kasutatava kujundina), mustrimotiivina tuntud kui kaheksakand

pügama
[tegusõna, verb]
1. villa, karvu või rohtu aluspinna lähedalt maha või lühemaks lõikama

2. puudel, põõsastel latvu ja võrseid ära lõikama

3. lõikamise, kärpimisega sobivat kuju andma

4. villa, juukseid, karvu

pügamismasin
[nimisõna, substantiiv]
lamba vm looma pügamiseks tarvitatav seade

pügaraig
[nimisõna, substantiiv]
koduloomade ja inimese krooniline naha seenhaigus, mis loomadel avaldub karvade laigutises väljalangemises, inimesel kahjustab ka juukseid ning küüsi

pügmee
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Aafrika kääbusrahva liige

püha
[omadussõna, adjektiiv]
(Jumala kui kõigest argisest ja maisest kõrgemal seisva olendi kohta)

pühaba
[nimisõna, substantiiv]
nädala 7. päev, laupäevale järgnev ja esmaspäevale eelnev päev

pühabane
[omadussõna, adjektiiv]
pühapäevane

pühade-eelne
[omadussõna, adjektiiv]
pühadele eelnev

pühadekaart
[nimisõna, substantiiv]
postkaart pühadesoovidega

pühadekingitus
[nimisõna, substantiiv]
kingitus kellelegi pühadeks

pühadekink
[nimisõna, substantiiv]
kingitus kellelegi pühadeks

pühadelaud
[nimisõna, substantiiv]
pühade toidulaud

pühadelaupäev
[nimisõna, substantiiv]
pühade eelpäev

pühademeeleolu
[nimisõna, substantiiv]
pühadega seotud helge, pidulik meeleolu

pühademuna
[nimisõna, substantiiv]
1. lihavõttepühadeks värvitud keedumuna

2. lihavõtteks värvitud muna

pühaderoog
[nimisõna, substantiiv]
(traditsiooniliselt) pühadeks valmistatud toit

pühadesoov
[nimisõna, substantiiv]
tervitus või õnnesoov pühade puhul

pühadeti
[määrsõna, adverb]
pühade ajal

pühadetoit
[nimisõna, substantiiv]
(traditsiooniliselt) pühadeks valmistatud toit

pühadetuju
[nimisõna, substantiiv]
1. pühademeeleolu

2. tahtmine pühi pidada

pühadevahe
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik kahe püha vahel

pühadeõlu
[nimisõna, substantiiv]
pühadeks valmistatud õlu

pühadus
[nimisõna, substantiiv]
1. usuline või usulistel väärtustel põhinev püha-olek

2. püha-olek

pühaduserüvetus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl usuga ühenduses:) moraalne rikkumine, pühaduse teotamine, häbisse saatmine

pühaduseteotus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl usuga ühenduses:) moraalne rikkumine, pühaduse teotamine, häbisse saatmine

pühadussära
[nimisõna, substantiiv]
aupaiste

pühaiibis
[nimisõna, substantiiv]
kuretaoline pika kõvera nokaga ja suurte tiibadega Aafrika lind

pühajürikutsikas
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

pühak
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus:) isik, kelle usklikkus ja vagadus avalduvad erilisel viisil ning kes toimib inimeste eestkostjana Jumala ees

pühakiri
[nimisõna, substantiiv]
usklike poolt pühaks peetav raamat (nt Piibel, Koraan)

pühakoda
[nimisõna, substantiiv]
1. kirik, mošee, budistlik tempel vm hoone, kus viiakse läbi usulisi talitusi

2. kirik vms

pühakuju
[nimisõna, substantiiv]
tahvelmaal või reljeef, millel on kujutatud Kristust, jumalaema, pühakuid või piiblistseene (kultusese katoliikluses ja eriti õigeusus)

pühakukultus
[nimisõna, substantiiv]
pühakute usuline austamine (nt katoliikluses ja õigeusus)

pühakulugu
[nimisõna, substantiiv]
pühaku elu, kannatusi ja surma kirjeldav lugu, pühaku elulugu

pühakupilt
[nimisõna, substantiiv]
maalitud pilt pühakust (kultusesemena)

pühakusäilmed
[nimisõna, substantiiv]
pühade isikute kehaosad, nendega seotud rõivaste või esemete säilmed, mida hrl kirikuis ja kloostreis alal hoitakse ja kultusesemeina austatakse

pühakutekultus
[nimisõna, substantiiv]
pühakute kultuslik austamine ning sellega seotud tavad ja kombed

pühakutepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. november, katoliku usus kõigi pühakute päev

pühalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. erilise usulise tundega seotud, pühadust sisendav

2. argisest kõrgemal seisev, pidulik ja tõsine, hardust, ülevust väljendav või äratav

pühalikkus
[nimisõna, substantiiv]
pühadust sisendav, harras ja ülev olemus või meeleolu

pühalt
[määrsõna, adverb]
hardas usus, usule pühendunult

pühamees
[nimisõna, substantiiv]
1. pühaks peetav, eriti sügavat austust vääriv inimene

2. pühak

pühamu
[nimisõna, substantiiv]
1. jumalaile pühendatud või jumalateenistusega seotud püha koht või ehitis

2. püha koht või ehitis

pühane
[nimisõna, substantiiv]
(setudel:) pühapilt, ikoon

pühapaik
[nimisõna, substantiiv]
jumalaile pühendatud või jumalateenistusega seotud püha koht

pühapaiste
[nimisõna, substantiiv]
kuldne või värviline särav sõõr jumaliku või püha isiku pea ümber (Idamaade, antiik- ja kristlikus kunstis)

pühapaistus
[nimisõna, substantiiv]
kuldne või värviline särav sõõr jumaliku või püha isiku pea ümber (Idamaade, antiik- ja kristlikus kunstis)

pühapildistu
[nimisõna, substantiiv]
1. ikoonidega sein õigeusu kirikus altariruumi ees

2. pühapildistu

pühapilt
[nimisõna, substantiiv]
tahvelmaal või reljeef, millel on kujutatud Kristust, jumalaema, pühakuid või piiblistseene (kultusese katoliikluses ja eriti õigeusus)

pühapäev
[nimisõna, substantiiv]
nädala 7. päev, laupäevale järgnev ja esmaspäevale eelnev päev

pühapäevaauto
[nimisõna, substantiiv]
(kallim) auto, millega ei sõideta iga päev, vaid harvemini, nt puhkepäevadel

pühapäevahommikune
[omadussõna, adjektiiv]
pühapäevahommikul toimuv

pühapäevak
[nimisõna, substantiiv]
1. pühapäevane hoogtööpäev vm üritus

2. hoogtööpühapäev

pühapäevakleit
[nimisõna, substantiiv]
puhkepäevadel või pidulikel juhtudel kantav parem kleit

pühapäevakool
[nimisõna, substantiiv]
koguduse juures tegutsev hrl pühapäeviti peetav kool lastele usuõpetuse õpetamiseks

pühapäevakütt
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes harrastab küttimist jõudeajal ajaviiteks

pühapäevalaps
[nimisõna, substantiiv]
1. pühapäeval sündinud laps

2. inimese kohta, kel läheb elus hästi (rahvasuu järgi on sellised inimesed sündinud pühapäeval)

pühapäevaleht
[nimisõna, substantiiv]
pühapäeviti ilmuv, pühapäevaks lugemist pakkuv ajaleht

pühapäevalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. pühapäevale omane

2. pühapäevaselt rõõmus ja pidulik

pühapäevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. pühapäeval toimuv, esinev vms

2. pühapäeval toimuv

pühapäevapüksid
[nimisõna, substantiiv]
pidulikumal puhul kantavad püksid

pühapäevareegel
[nimisõna, substantiiv]
lennupiletite müümisel rakendatav tava, mille kohaselt pileti saab odavamalt, kui nädalavahetus veedetakse sihtpunktis

pühapäevariided
[nimisõna, substantiiv]
puhkepäevadel, tööst vabal ajal või pidulikumal puhul kantav riietus või riietusese

pühapäevaselt
[määrsõna, adverb]
puhke- või pidupäevale, pidulikule sündmusele vastavalt või kohaselt

pühapäevasuitsetaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes suitsetab harva

pühapäevasuusataja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes harrastab suusatamist jõudeajal ajaviiteks

pühapäevatunne
[nimisõna, substantiiv]
pühapäevaga kokku sobiv eriline, pidulikum tunne (hrl mõnel muul nädalapäeval)

pühapäevaülikond
[nimisõna, substantiiv]
pühapäeval või pidulikumal puhul kantav parem ülikond

pühapäeviti
[määrsõna, adverb]
pühapäevadel, igal pühapäeval

pühasenulk
[nimisõna, substantiiv]
Setu kodus olev ikooni ja linikutega kaunistatud püha paik palvetamiseks

pühasenurk
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ahjuga diagonaalis olev nurk setu elamus, kuhu on paigutatud pühapildid

2. toa tähtsaim nurk, kuhu paigutati pühapildid

pühaserätt
[nimisõna, substantiiv]
1. setudel pühapiltide kapi ümber riputatav pikk kitsas rätt

2. pühasenurka ehtiv rätt

pühastama
[tegusõna, verb]
pühaks tegema või kuulutama

pühasõdalane
[nimisõna, substantiiv]
võitleja islami levitamiseks peetavas pühas sõjas

pühasära
[nimisõna, substantiiv]
optiline nähtus, mis tekib päikesevalguse tagasipeegeldumisel väikestelt, lühifookuseliste läätsedena toimivatelt kastepiiskadelt

pühaveenõu
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus:) liturgiline nõu pühitsetud veega

pühaveepintsel
[nimisõna, substantiiv]
pintsel pühitsetud vee piserdamiseks

pühe
[nimisõna, substantiiv]
pühkimisliigutus, ühekordne pühkimine

pühendama
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi peale midagi (muud välistavalt) kasutama või kulutama

2. millelegi keskendama

3. (aega või elu) selleks kasutama, et kellegagi koos olla või millegagi tegelda

pühendamatu
[nimisõna, substantiiv]
millessegi mittepühendatud, millestki mitte teadev isik

pühendatu
[nimisõna, substantiiv]
millessegi pühendatud, millestki teadlik isik

pühendkink
[nimisõna, substantiiv]
ese, mis annetatakse jumalale tänutäheks või vandetõotuse märgiks

pühenduma
[tegusõna, verb]
mingi tegevuse, ala või harrastusega innukalt (ka muud välistavalt) tegelema, põhiliselt sellele oma aega pühendama ja keskenduma

pühendumine
[nimisõna, substantiiv]
millegagi innukalt (ka muud välistavalt) tegelemine

pühendumus
[nimisõna, substantiiv]
1. pühendunud olek, mille korral mingis tegevuses või millegi nimel antakse endast võimalikult palju

2. pühendunud olek

3. andumus

pühendunu
[nimisõna, substantiiv]
millelegi pühendunud isik

pühendunud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes teeb midagi suure kire ja pühendumusega

pühendus
[nimisõna, substantiiv]
1. teosele lisatud tekst, mis osutab, kelle või mille auks teos on loodud

2. kingitusesemele kirjutatud või graveeritud sõnad, millega osutatakse kingi saajale

3. kingil

pühenduseksemplar
[nimisõna, substantiiv]
autori pühendusega eksemplar mingist teosest

pühendusluule
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi pühendatud, kellegi auks loodud luuletused

pühendusluuletus
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi pühendatud, kellegi auks loodud luuletus

pühendusteos
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi pühendatud, kellegi auks loodud teos

püherdama
[tegusõna, verb]
1. (loomade, inimese kohta:) pikali olles ennast sinna-tänna liigutama, ühelt küljelt teisele veeretama, nt mõnutundest, kakeldes

2. unetusest, valust vms vähkrema

pühiti
[määrsõna, adverb]
pühade ajal

pühitsema
[tegusõna, verb]
1. (rituaalse puhastamisega) pühaks tegema, tunnistama või kuulutama

2. (sisse) õnnistama

Ühendtegusõnad: sisse pühitsemasisse pühitsema

pühitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav püha vms seisund, sellesse pühitsemine, vastav rituaalne toiming

2. õnnistus

pühitult
[määrsõna, adverb]
1. pühituna

2. pühituna

pühkija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes käe või töövahendiga millestki üle tõmmates midagi eemaldab

pühkima
[tegusõna, verb]
1. millegagi kuskilt üle libistama või tõmbama, hrl puhastamiseks, millegi eemaldamiseks

2. millegagi kuskilt üle tõmbama, et seda puhastada, kuivatada või sealt midagi eemaldada

Ühendtegusõnad: maha pühkima, maha pühkima, ära pühkima, ära pühkima, üle pühkimaüle pühkima

pühkmed
[nimisõna, substantiiv]
(kokkupühitud) kübemed, praht või rämps

pühkmekast
[nimisõna, substantiiv]
1. kast vm nõu (nt urn, konteiner) prügi paigutamiseks

2. kast või muu nõu, kuhu inimesed panevad prügi

pühvel
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasia ja Aafrika suur ümar veislane, kellel on laiali suunduvad sarved

2. veislane

pühvelhärg
[nimisõna, substantiiv]
isane pühvel

pühvellehm
[nimisõna, substantiiv]
emane pühvel

pühvliaasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab härja ehk pühvli märk

pühvlinahk
[nimisõna, substantiiv]
pühvlilt saadud nahk (nt nahkesemete valmistamiseks)

püknik
[nimisõna, substantiiv]
kehaehituselt täidlane ja suhteliselt lühikeste käte-jalgadega inimene

pükniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehaehituselt täidlane, suhteliselt lühikeste käte ja jalgadega

2. kehaehituselt täidlane

püknomeeter
[nimisõna, substantiiv]
täpse mahuga klaaskolb aine tiheduse määramiseks

püksata
[määrsõna, adverb]
1. ilma püksteta, palja tagumikuga

2. ilma püksteta

püksatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma püksteta, palja tagumikuga

2. ilma püksteta

püksepidi
[määrsõna, adverb]
pükstest või pükstega

püksiauk
[nimisõna, substantiiv]
hrl tõmbluku, haakide või nööpidega suletav lõhik meeste pükste esipoolel

püksid
[nimisõna, substantiiv]
1. vöölt jalgadeni ulatuv, jalgu kahe (pika või lühema) haruna ümbritsev riideese, mida kannavad nii mehed kui naised

2. riideese, mis ümbritseb keha alumist poolt ja jalgu

püksid-seelikud
[nimisõna, substantiiv]
riideesemed kogumina

püksiharu
[nimisõna, substantiiv]
jalga kattev pükste osa

püksikandja
[nimisõna, substantiiv]
1. (mehe kohta)

2. meesterahvas

püksikesed
[nimisõna, substantiiv]
1. (väikesed, napid) aluspüksid

2. väikelapse püksid

püksikord
[nimisõna, substantiiv]
1. (roojamise kohta)

2. roojamine

püksikud
[nimisõna, substantiiv]
1. (lühikesed) püksid, mida inimene kannab teiste riiete all

2. pesuese, mida kantakse vastu ihu alakeha katteks

püksikumm
[nimisõna, substantiiv]
1. (alus)pükste kummipael

2. [alus]pükste kummipael

püksilakk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsete pükste eesosas paiknenud vahetükk, mis käis klapina lahti

püksilukk
[nimisõna, substantiiv]
pükste tõmblukk

püksimood
[nimisõna, substantiiv]
(mingile ajale omane) pükste stiil ja üldilme

püksimulk
[nimisõna, substantiiv]
hrl tõmbluku, haakide või nööpidega suletav lõhik meeste pükste esipoolel

püksinööp
[nimisõna, substantiiv]
nööp pükste kinnitamiseks (püksivärvlil või -kinnisel)

püksipaar
[nimisõna, substantiiv]
paar pükse, püksid

püksipael
[nimisõna, substantiiv]
pükste kinniköitmiseks värvlisse aetud või peale seotud pael

püksipannal
[nimisõna, substantiiv]
püksirihma pannal

püksipress
[nimisõna, substantiiv]
seade viigipükste pressimiseks (nt hotellis)

püksipuu
[nimisõna, substantiiv]
riidepuu pükste riputamiseks

püksipõhi
[nimisõna, substantiiv]
püksitagumik

püksipõlv
[nimisõna, substantiiv]
püksisäär põlve kohal

püksirihm
[nimisõna, substantiiv]
pükstel kantav vöörihm

püksiriie
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt meeste (ülikonna)pükste õmblemiseks mõeldud (villane) kangas

püksisäär
[nimisõna, substantiiv]
jalga kattev pükste osa

püksitoru
[nimisõna, substantiiv]
jalga kattev pükste osa

püksitraksid
[nimisõna, substantiiv]
üle õlgade käiv kaheharuline vahend pükste ülalhoidmiseks

püksituul
[nimisõna, substantiiv]
1. (peeretamise, peeretuse kohta)

2. soolegaasid

püksiviik
[nimisõna, substantiiv]
1. sissepressitud volt püksisääre ees- ja tagaküljel

2. sissepressitud volt püksisäärel

püksivolt
[nimisõna, substantiiv]
püksiviik

püksiõmblus
[nimisõna, substantiiv]
pükste hrl välimine küljeõmblus

pükskleit
[nimisõna, substantiiv]
kleit, mille seelikuosa on pükste kujuga

pükskostüüm
[nimisõna, substantiiv]
pükstest ja jakist koosnev naisterõivas

püksmähe
[nimisõna, substantiiv]
pükstena kinnitatav mähe

püksseelik
[nimisõna, substantiiv]
laiade säärtega (lühikeste) pükste kujuline seelik

pükstekandja
[nimisõna, substantiiv]
(pikki pükse kanda eelistava naise kohta)

püksteväel
[määrsõna, adverb]
pükste väel

pükstükk
[nimisõna, substantiiv]
ühes tükis rõivaese, mis koosneb pluusiosast ja püksteosast

püloon
[nimisõna, substantiiv]
võlvkaare, rippsilla vm rajatise massiivne tugipost

püloorus
[nimisõna, substantiiv]
lihaseline sulgur mao kaksteistsõrmikuks ülemineku kohas

pülorospasm
[nimisõna, substantiiv]
1. maolukuti kramplik kokkutõmme, maolukuti spasm

2. lukutikramp

püodermia
[nimisõna, substantiiv]
1. mädane nahapõletik

2. mädane nahapõletik, nahamädanik

püonefriit
[nimisõna, substantiiv]
mädane neerupõletik

püonefroos
[nimisõna, substantiiv]
suurt koelagunemist põhjustanud mädane neerupõletik

püorröa
[nimisõna, substantiiv]
mäda eritumine põletikulise protsessi korral

püramidaalne
[omadussõna, adjektiiv]
püramiidi kujuga, alt laia ning kitseneva terava tipuga (nt puuvõra kohta)

püramidoon
[nimisõna, substantiiv]
palavikku alandav, valu vaigistav ning põletikuvastane ravim, nüüdseks kõrvalmõjude tõttu käibelt kõrvaldatud

püramiid
[nimisõna, substantiiv]
hrl massiivne kivist ehitis, mille välisküljed on kolmnurksed ja kohtuvad tipus ühes punktis ning mida muinasajal kasutati hauakambrina

püramiidikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
püramiidi kujuga, alt laia ning kitseneva terava tipuga (nt puuvõra kohta)

püramiiditaoline
[omadussõna, adjektiiv]
püramiidi kujuga, alt laia ning kitseneva terava tipuga (nt puuvõra kohta)

püramiidjas
[omadussõna, adjektiiv]
püramiidi kujuga, alt laia ning kitseneva terava tipuga (nt puuvõra kohta)

püramiidkadakas
[nimisõna, substantiiv]
püramiidikujulise võraga kadakas

püramiid-koerakäpp
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav pikkade kitsaste teravatipuliste lehtede ja tiheda purpurpunase õisikuga haruldane taim

2. rohttaim

püramiidmaja
[nimisõna, substantiiv]
püramiidikujuline maja

püramiidne
[omadussõna, adjektiiv]
püramiidi kujuga, alt laia ning kitseneva terava tipuga (nt puuvõra kohta)

püramiidpappel
[nimisõna, substantiiv]
püramiidikujulise võraga pappel

püramiidskeem
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslik müügiskeem, millega liituja hakkab tulu teenima uute liikmete hankimisest, mitte toote või teenuse müügist

püramiidtamm
[nimisõna, substantiiv]
püramiidikujulise võraga tamm

püramiidvorm
[nimisõna, substantiiv]
(puu vm taime kohta:) kitsa püramiidja võraga isend

püranomeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist Päikese hajusa, summaarse ja maapinnalt peegeldunud kiirguse mõõtmiseks

püree
[nimisõna, substantiiv]
1. läbi sõela surutud, mikseriga või muul teel peenestatud poolvedel toit või hoidis

2. toit, mis on näiteks mikseri abil peenemaks tehtud

püreepress
[nimisõna, substantiiv]
riist püreede valmistamiseks

püreestama
[tegusõna, verb]
püreeks tegema

püreesupp
[nimisõna, substantiiv]
püreestatud supp

püreeter
[nimisõna, substantiiv]
1. suure õisikuga aromaatne rohttaim, Eestis aialillena

2. rohttaim

püreksia
[nimisõna, substantiiv]
1. normaalsest kõrgem kehatemperatuur (hrl haigussümptomina)

2. kui sul on palavik, siis su keha on liiga kuum, kuna oled haige

püretama
[tegusõna, verb]
prahi, rämpsu, roojaga vms räpaseks, määrdunuks tegema

pürg
[nimisõna, substantiiv]
sihikindel püüdlus midagi saavutada, kuhugi jõuda

pürg
[nimisõna, substantiiv]
kõrge turja ja lõuaaluse habemega suur väljasuremisohus Euroopa veislane

pürgeomeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist atmosfääri ja maapinna soojuskiirguse mõõtmiseks

pürgima
[tegusõna, verb]
1. kuhugi või millegi poole sihikindlalt püüdlema, millegi saavutamist, saamist visalt taotlema

2. püüdlema

pürgimus
[nimisõna, substantiiv]
sihikindel püüdlus midagi saavutada, kuhugi jõuda

pürheliomeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist Päikese otsekiirguse mõõtmiseks

püridiin
[nimisõna, substantiiv]
kivisöetõrvast saadav lahusti

püridoksiin
[nimisõna, substantiiv]
1. üks B-rühma vitamiinidest, toidust (nt maksast, kalast, pähklitest) saadav ja organismi soole mikroflooras tekkiv aine, mis tugevdab südant ja veresoonkonda ning aitab ennetada nahakahjustusi

2. üks B-rühma vitamiinidest

püriit
[nimisõna, substantiiv]
1. kuldkollase läikega mineraal, raua ja väävli ühend

2. väävli ja raua ühend

pürimidiin
[nimisõna, substantiiv]
aine, mida sisaldavad mõned vitamiinid, ravimid, uinutid

pürjel
[nimisõna, substantiiv]
1. linna või linnvabariigi kodanikkonna vaba täieõiguslik liige keskajast kuni 18.-19. sajandini

2. linna kodanikkonna liige 18.-19. sajandini

pürjelkond
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsete linnakodanikud ehk pürjelid kogumina

pürjer
[nimisõna, substantiiv]
1. linna või linnvabariigi kodanikkonna vaba täieõiguslik liige keskajast kuni 18.-19. sajandini

2. linna kodanikkonna liige 18.-19. sajandini

pürjermeister
[nimisõna, substantiiv]
1. keskajal Saksa õigusega linnades rae vanema liikme või linnapea ametinimetus

2. omavalitsuse eesotsas seisev valitav ametiisik

püroefekt
[nimisõna, substantiiv]
plahvatavate vahenditega, pürotehnikaga loodud lavaefekt

püroelekter
[nimisõna, substantiiv]
mõnedes kristallides nende soojendamisel või jahutamisel tekkivad vastandmärgilised elektrilaengud

pürofoobia
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik hirm tule ees

pürofoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. õhuga kokkupuutel iseenesest süttiv

2. iseenesest süttiv

pürofoorsus
[nimisõna, substantiiv]
aine omadus kokkupuutel õhuga iseenesest süttida

pürogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis kutsub esile palavikku, nt viirustest või bakteritest pärit toksiin või organismi enda vigastatud rakkudest pärit valk

2. palavikku tekitav aine

pürogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
kõrge temperatuuri mõjul toimuv või kulgev

pürograafia
[nimisõna, substantiiv]
puuesemete kaunistamine põletuskirjaga (neile ornamendi sissepõletamisega)

püroklastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vulkaanipurske ajal kraatrist välja paisatud osakestest koosnev

2. vulkaanilise päritoluga

pürokseen
[nimisõna, substantiiv]
(magma)kivimeid moodustav mineraal

püroksüliin
[nimisõna, substantiiv]
nitrotselluloos, mis sisaldab kuni 13% lämmastikku, suitsuta püssirohu põhiline koostisaine

pürolüüs
[nimisõna, substantiiv]
protsess, mille käigus aine kõrge temperatuuri toimel laguneb kaheks või enamaks aineks, termiline lagundamine

püromaan
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel on haiguslik tarve midagi põlema panna, tulekahjusid tekitada vms

püromaania
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik tarve midagi põlema panna, tekitada tulekahjusid vms

2. süütamismaania

püromeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist toote vm eseme pinnatemperatuuri mõõtmiseks selle kiirguse kaudu

pürometallurgia
[nimisõna, substantiiv]
metallide sulatamine maakidest kõrgel temperatuuril

püroop
[nimisõna, substantiiv]
1. tumepunane kuni mustjas poolvääriskivi, granaadi teisend

2. tumepunane granaat

pürotehnik
[nimisõna, substantiiv]
1. pürotehnika asjatundja, nt meister ilutulestuse alal

2. pürotehnika eriteadlane

3. ilutulestusmeister

pürotehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. põlevate ning plahvatavate segude valmistamise ja kasutamisega tegelev tehnikaharu

2. põlevate ja plahvatavate ainetega tegelev tehnika haru

pürotehniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilutulestiku, paugutitega vms seotud

2. selline, mida kasutatakse ilutulestikus, paugutites ja muudes plahvatavates vahendites

püroteraapia
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne ravivõte:) ravimine palavikuga

pürrihhius
[nimisõna, substantiiv]
1. kahesilbiline värsijalg, värsirea korduv üksus, mis koosneb kahest lühikesest (või rõhutust) silbist (ᵕ ᵕ)

2. värsijalg

pürronism
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka filosoofi Pyrrhoni skeptitsistlik õpetus

2. vanakreeka filosoofi Pyrrhoni skeptitsistlik õpetus

pürst
[nimisõna, substantiiv]
hari

pürstima
[tegusõna, verb]
harjama, pühkima

püsi
[nimisõna, substantiiv]
rahulik paigal, ühes kohas olemine

püsi
1. pidevalt, lõputult kestev, püsivalt olemasolev, toimiv või tegutsev

2. tihti esinev, sagedasti korduv

3. selline, mis kestab või kehtib pikka aega

püsiankur
[nimisõna, substantiiv]
alatiseks paigaldatud raske metall- või raudbetoonankur poide, tulelaevade vms ankurdamiseks

püsiannetaja
[nimisõna, substantiiv]
järjepidevalt heategevusse panustav inimene, nt isik, kes toetab mingit organisatsiooni iga kuu kindla summaga

püsiannetus
[nimisõna, substantiiv]
järjepidev annetus, mille korral annetajalt laekub toetatavale organisatsioonile iga kuu kindel rahasumma (hrl püsikorralduse alusel)

püsiasukas
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene või loom, kes elab teatud paigas või piirkonnas pidevalt kohapeal, paikne asukas

2. paikne, põline asukas

püsiasustus
[nimisõna, substantiiv]
asustus, mille moodustavad teatud piirkonnas pidevalt kohapeal elavad inimesed

püsiautor
[nimisõna, substantiiv]
mingis meediaväljaandes regulaarselt kirjutav inimene, kes ei ole toimetuse töötaja

püsiehitis
[nimisõna, substantiiv]
paikne, pikemaajaliseks kasutamiseks mõeldud ehitis

püsiekspositsioon
[nimisõna, substantiiv]
alaliselt välja pandud kunstiteosed või esemed (eriti muuseumis)

püsielanik
[nimisõna, substantiiv]
mingis kohas alaliselt, püsivalt elav inimene, alaline elanik

püsielanikkond
[nimisõna, substantiiv]
mingis kohas alaliselt, püsivalt elavad inimesed

püsielupaik
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitsealuse looma, linnu vm elupaik (nt lendorava pesapuu ja seda ümbritsev ala)

2. kaitsealuse taime või seene looduslik kasvukoht

püsieos
[nimisõna, substantiiv]
taimehaigusi tekitavatel seentel sügisel moodustuv eos, mis on ebasoodsatele keskkonnatingimustele väga vastupidav

püsihind
[nimisõna, substantiiv]
(analüütilistes arvutustes:) mingil ajal kehtinud tegelik hind, mis loetakse tinglikult kehtivaks või kehtinuks pikema aja jooksul

püsijää
[nimisõna, substantiiv]
püsiv talvine jääkate veekogul

püsik
[nimisõna, substantiiv]
rohttaim, mille eluiga on kolm või enam aastat (nt lumikelluke, paiseleht, sõnajalg)

püsikateeter
[nimisõna, substantiiv]
kateeter, mis jäetakse paigale pikemaks ajaks või püsivalt

püsikaup
[nimisõna, substantiiv]
kaup, mis ei ole määratud kohe või korraga äratarbimiseks, vaid pikaajaliseks kasutamiseks (nt televiisor, külmkapp)

püsikestev
[omadussõna, adjektiiv]
pidevalt kestev, pikka aega muutumatuna toimuv

püsikestvus
[nimisõna, substantiiv]
pidev, püsiv (muutumatuna) olemasolu

püsikiirus
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki kiirus, mis hoitakse samana pikema aja jooksul

püsikiirusehoidik
[nimisõna, substantiiv]
sõidukis olev seade, mis hoiab soovitud sõidukiirust samana

püsikiirusehoidja
[nimisõna, substantiiv]
sõidukis olev seade, mis hoiab soovitud sõidukiirust samana

püsikiirushoidik
[nimisõna, substantiiv]
sõidukis olev seade, mis hoiab soovitud sõidukiirust samana

püsikiirushoidja
[nimisõna, substantiiv]
sõidukis olev seade, mis hoiab soovitud sõidukiirust samana

püsikindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. pidevalt, püsivalt olemasolev või toimuv

2. pikka aega muutumatult ühesugune olev

püsikindlus
[nimisõna, substantiiv]
1. pikka aega muutumatult ühesugune olek

2. pidev, püsiv olemasolu või toimimine

püsiklient
[nimisõna, substantiiv]
pidev, alaline klient

püsiklientuur
[nimisõna, substantiiv]
püsikliendid, püsiklientide ring

püsikluste
[nimisõna, substantiiv]
umbrohuna kasvav või söödaks kasvatatav kõrreline rohttaim

püsikorraldus
[nimisõna, substantiiv]
regulaarne kindla summaga rahaülekanne, pangatoimingute üks vorme

püsiksannikas
[nimisõna, substantiiv]
soistel aladel kasvav määrdunudsiniste õitega rohttaim

püsik-seljarohi
[nimisõna, substantiiv]
väikeste rohekate õitega mürgine rohttaim, mida sinise värvaine indigo sisalduse tõttu on tarvitatud kudumite värvimiseks

püsiktaim
[nimisõna, substantiiv]
rohttaim, mille eluiga on kolm või enam aastat (nt lumikelluke, paiseleht, sõnajalg)

püsikude
[nimisõna, substantiiv]
taime algkoest eristunud kude (nt kattekude, juhtkude)

püsikulu
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kulud, mille kogusumma jääb muutumatuks nii tegevusmahu suurenedes kui ka vähenedes (nt ruumide rendikulu)

püsikunde
[nimisõna, substantiiv]
püsiklient

püsikurss
[nimisõna, substantiiv]
fikseeritud valuutakurss

püsilakk
[nimisõna, substantiiv]
küünte püsivärvimiseks kasutatav värviline lakk (nt geellakk)

püsilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. püsiv, mitte muutlik

2. püsiv

püsilill
[nimisõna, substantiiv]
mitmeaastane lill, mis kasvab aias või haljasalal rohkem kui kaks aastat (nt aster, kurereha)

püsilink
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline viide, mis viib kindlale versioonile veebilehe redaktsioonide ajaloos

püsilokk
[nimisõna, substantiiv]
püsivate lokkidega soeng (nt keemiline lokk)

püsilugeja
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud ajalehe vm alaline lugeja

2. teatud raamatukogu teenuste pidev kasutaja

püsima
[tegusõna, verb]
1. pikemat aega kuskil, mingis kohas olema

2. jätkuvalt samas asendis, seisundis või olukorras olema

3. pikemat aega ühes kohas või seisundis olema

püsimagnet
[nimisõna, substantiiv]
püsivalt magnetvälja tekitav keha (kasutatakse nt valjuhääldis, mikrofonis, kompassis magnetnõelana)

püsimakse
[nimisõna, substantiiv]
pangaga sõlmitud lepingu alusel kliendi kontolt tehtav perioodiline tasumise tehing

püsimatu
[omadussõna, adjektiiv]
rahutu loomuga, selline, kes ei suuda püsida pikemalt paigal või ühe tegevuse juures

püsimatult
[määrsõna, adverb]
rahutult, pidevas liikumises olles

püsimatus
[nimisõna, substantiiv]
rahutus loomuomadusena, omadus mitte püsida pikemalt paigas või ühe tegevus juures

püsimeik
[nimisõna, substantiiv]
1. meikimisviis, mille korral jumestuseks kasutatav värvaine kantakse nahasse (nt huulte, kulmude, silmade kuju korrigeerimisel)

2. kosmeetiline protseduur, mille korral jumestuseks kasutatav värvaine kantakse nahasse

püsimets
[nimisõna, substantiiv]
1. mets, mille järelkasvu soodustatakse kasvukohale sobivate puudega ja kujundatakse eri tüüpi raietega

2. mets, kus välja raiutud või välja langenud puud asenduvad või asendatakse pidevalt uutega, kasvukohale omaste puudega

püsimetsandus
[nimisõna, substantiiv]
looduslikku järelkasvu soodustav metsamajandamise viis, mille puhul kasvukohalt välja langenud või välja raiutud puid asendatakse pidevalt uute, kasvukohale omaste puudega

püsimine
[nimisõna, substantiiv]
jätkuv eksisteerimine, mitte olemast lakkamine

püsimisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime püsida nt mingis asendis, seisundis

püsimisvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
võimeline püsima nt mingis asendis, seisundis

püsimisvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
võimetu püsima nt mingis asendis, seisundis

püsimuna
[nimisõna, substantiiv]
alamate vähkide ja mõnede teiste mikroskoopiliste alamate loomade paksukooreline muna, mis hakkab arenema pärast puhkeaega

püsimälu
[nimisõna, substantiiv]
mälukiip, kuhu salvestatud käsud ja andmed säilivad alaliselt

püsinäitus
[nimisõna, substantiiv]
pikka aega üleval olev näitus, hrl vastandatuna vahelduvatele näitustele

püsipaikne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl veeloomade, taimede kohta:) aluspinnale kinnitunud, selline, kes aktiivselt ei liigu

2. püsivalt samas paigas olev

püsiparasiit
[nimisõna, substantiiv]
paikne parasiit (nt väiv), kes on kogu elu peremeesorganismiga seotud (vastandatult parasiitidele, kes osa elujärke peremeesorganismist eemal veedavad)

püsipreparaat
[nimisõna, substantiiv]
mikroskoobiga vaadeldav preparaat püsivaks säilitamiseks

püsirahastus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlaks otstarbeks raha andmine pikema aja jooksul (erinevalt näiteks projektirahastusest)

2. stabiilne pikaajaline rahaeraldus

püsirakk
[nimisõna, substantiiv]
(bakteritel, taimedel:) ebasoodsates tingimustes vastupidav rakk (nt bakteritel eos)

püsirohumaa
[nimisõna, substantiiv]
püsivalt karja- või heinamaana kasutatav maa-ala

püsisoojane
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade kohta:) ümbruse temperatuurist suhteliselt sõltumatu, keha sisemisest soojusest sõltuva püsiva kehasoojusega (nt inimene, imetajad, linnud)

püsisoojasus
[nimisõna, substantiiv]
looma kehatemperatuuri suhteline sõltumatus ümbritseva keskkonna temperatuurist

püsistama
[tegusõna, verb]
püsivaks muutma

püsisuhe
[nimisõna, substantiiv]
püsiv, pikemaajaline, mittejuhuslik suhe hrl elukaaslaste vahel

püsitasu
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi teenuse kasutamise eest makstava tasu püsiv põhiosa, millele võib lisanduda muid, muutuvaid tasusid

püsitu
[omadussõna, adjektiiv]
pidevalt muutuv, selline, mis ei püsi ühes seisundis või olekus

püsitult
[määrsõna, adverb]
rahutult, pidevas liikumises olles

püsitus
[nimisõna, substantiiv]
1. omadus olla pidevas muutumises

2. lakkamatu muutumine, mitte ühes olekus püsimine

püsitöö
[nimisõna, substantiiv]
püsiv, mitteajutine töö

püsiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaua aega vältav, (üsna) pikaajaline, mitteajutine

2. selline, mis on pidev või kestab pikemat aega

püsivasuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
püsivalt sama suunaga

püsivhind
[nimisõna, substantiiv]
(analüütilistes arvutustes:) mingil ajal kehtinud tegelik hind, mis loetakse tinglikult kehtivaks või kehtinuks pikema aja jooksul

püsiviljelus
[nimisõna, substantiiv]
jätkusuutlike elukeskkondade kujundamise süsteem, mille eeskujuks on looduslike ökosüsteemide toimimine

püsivkulu
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kulud, mille kogusumma jääb muutumatuks nii tegevusmahu suurenedes kui ka vähenedes (nt ruumide rendikulu)

püsivus
[nimisõna, substantiiv]
alalisus

püsiväljapanek
[nimisõna, substantiiv]
alaliselt välja pandud kunstiteosed või esemed (eriti muuseumis)

püsivärv
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikas kasutatav püsiv värv, mis ei tule pesemisel maha

püsiväärtus
[nimisõna, substantiiv]
püsiva tähtsusega väärtus

püsiühend
[nimisõna, substantiiv]
püsiv tavapärane sõnade ühend keeles (nt avalik õigus, muljet avaldama)

püsiühendus
[nimisõna, substantiiv]
püsiv ühendus liiklustee kaudu

püss
[nimisõna, substantiiv]
1. õlalt laskmiseks mõeldud üksiklaskudega tulirelv, mille pikkus koos relvarauaga on üle 600 mm

2. suur relv, mida hoitakse õla vastas, et tulistada

püssigranaat
[nimisõna, substantiiv]
granaat, mis tulistatakse välja automaadi või vintpüssi lisarauast lahingu- või paukpadruni abil

püssikaba
[nimisõna, substantiiv]
püssi tagumine, hrl vastu õlga toetuv osa

püssikapp
[nimisõna, substantiiv]
relvakapp

püssikott
[nimisõna, substantiiv]
kott püssi hoidmiseks

püssikukk
[nimisõna, substantiiv]
püssi vinnastusseade

püssikuul
[nimisõna, substantiiv]
püssipadruni eesmine väljatulistatav osa

püssilaad
[nimisõna, substantiiv]
püssi (puust) osa, mille külge kinnitub püssitoru

püssilask
[nimisõna, substantiiv]
1. ühekordne tulistamine püssist

2. sellega kaasnev heli

püssilaskmine
[nimisõna, substantiiv]
püssist (märki)laskmine (hrl sportliku harrastusena)

püssilogu
[nimisõna, substantiiv]
vilets püss

püssiloks
[nimisõna, substantiiv]
vilets püss

püssilukk
[nimisõna, substantiiv]
püssi rauaõõne sulgemise ning lasu tekitamise mehhanism

püssimees
[nimisõna, substantiiv]
püssiga relvastatud mees

püssimeister
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne püsside valmistaja

püssiots
[nimisõna, substantiiv]
püssiraua eesmine ots

püssipauk
[nimisõna, substantiiv]
püssilaskmisest tekkiv pauk

püssipära
[nimisõna, substantiiv]
püssi tagumine, hrl vastu õlga toetuv osa

püssipüramiid
[nimisõna, substantiiv]
varasemalt kasutatud püramiidikujuline alus püsside hoidmiseks

püssiragin
[nimisõna, substantiiv]
püssilaskmise, püssipaukude heli

püssiraud
[nimisõna, substantiiv]
1. püssi eesmine torujas osa, mille õõnes liikudes kuul saab oma kiiruse ja suuna

2. (ka püssi enese kohta)

püssirihm
[nimisõna, substantiiv]
püssi küljes olev rihm kandmiseks ja laskeasendi toeks

püssirohi
[nimisõna, substantiiv]
väikese plahvatuskiirusega lõhkeaine, hrl segu väävlist, söest ja kaaliumnitraadist (salpeetrist), mida kasutatakse kuulile või mürsule algkiiruse andmiseks, rakettmootorites ning süüte- ja pürotehnikaseadmeis

püssirohuait
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hoone püssirohu hoidmiseks

püssirohukelder
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kindlustatud kelder püssirohu hoidmiseks

püssirohupann
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse tulelukuga püssi luku osa, millel süüdati püssirohi

püssirohusarv
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne loomasarvest töödeldud toos püssirohu hoidmiseks

püssirohusuits
[nimisõna, substantiiv]
mustast püssirohust lähtuv suits

püssirohutorn
[nimisõna, substantiiv]
linnamüüri vm endisaegse kindlustuse torn, kus hoiti püssirohtu

püssirohutünn
[nimisõna, substantiiv]
1. tünn püssirohu hoidmiseks või plahvatuse tekitamiseks

2. püssirohuga täidetud tünn

püssirohuveski
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne püssirohutehas (nt vee jõul töötav)

püssiront
[nimisõna, substantiiv]
(püssi kohta)

püssisuu
[nimisõna, substantiiv]
püssi esiots, kellegi suunas sihitud püss

püssitoigas
[nimisõna, substantiiv]
(püssi kohta)

püssitoru
[nimisõna, substantiiv]
1. püssi eesmine torujas osa, mille õõnes liikudes kuul saab oma kiiruse ja suuna

2. (ka püssi enese kohta)

püssituli
[nimisõna, substantiiv]
1. püssidest tulistamine

2. püssidest tulistamine

3. tulistamisega kaasnev tuleleek

püssivarb
[nimisõna, substantiiv]
1. varras püssiraua õõne puhastamiseks ja õlitamiseks

2. vintpüssil

püssivarras
[nimisõna, substantiiv]
1. varras püssiraua õõne puhastamiseks ja õlitamiseks

2. vintpüssil

püssiõli
[nimisõna, substantiiv]
püssi puhastamiseks ja hooldamiseks kasutatav õli

püstaed
[nimisõna, substantiiv]
rõhtlattide külge püsti kinnitatud palkidest, laudadest vm puitmaterjalist tara

püstak
[nimisõna, substantiiv]
korrusmajas ülestikku asetsevate korterite plokk, mida läbib püsttoru

püstakas
[omadussõna, adjektiiv]
(enam-vähem) püstine, ülespoole hoidev

püstakil
[määrsõna, adverb]
1. poolpüsti asendis, viltuselt ülespidi

2. poolpüsti asendis

püstakile
[määrsõna, adverb]
1. poolpüstisesse asendisse, viltuselt ülespidi

2. poolpüsti asendisse

püstand
[nimisõna, substantiiv]
1. teibapaaride vahele kaldu asetatud roigastest tara

2. roigastest aed

püstandaed
[nimisõna, substantiiv]
1. teibapaaride vahele kaldu asetatud roigastest tara

2. roigastest aed

püstandtara
[nimisõna, substantiiv]
1. teibapaaride vahele kaldu asetatud roigastest tara

2. roigastest aed

püstasend
[nimisõna, substantiiv]
otse alt üles või ülalt alla, maa vm pinnaga risti olev asend

püstasendis
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
suunaga üles-alla, (nii, et miski on) püstises asendis

püstformaat
[nimisõna, substantiiv]
1. lehekülje vms paigutus püstsuunas

2. vastav vorming (nt arvutis)

püsthöövelpink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink lühikeste soonte töötlemiseks

püsti
[määrsõna, adverb]
1. (asendi kohta, milles inimene seisab või kõnnib:) (sirgelt) jalgadel või jalgadele

2. (loomade kohta:) tagajalgadel või tagajalgadele

3. inimese kohta: (sirgelt) jalgadele või jalgadel, mitte pikali ega istuma(s)

püstiasend
[nimisõna, substantiiv]
1. seismisasend (ka nt laskmisel)

2. püstine asend, püstasend

püstihull
[omadussõna, adjektiiv]
1. päris mõistuse kaotanud või ülimalt pöörane, väga jabur

2. pöörane

püstihädas
[määrsõna, adverb]
väga suures hädas

püstihätta
[määrsõna, adverb]
väga suurde hätta

püstijalabaar
[nimisõna, substantiiv]
baar kiireks püstijalu einetamiseks või napsivõtmiseks

püstijalakomöödia
[nimisõna, substantiiv]
ühe (või paari) näitleja (tragi)koomiline või humoristlik etendus publikule, hrl lavalt otse publikule kõneldes

püstijalakoomik
[nimisõna, substantiiv]
etenduskunstnik, kes esitab üksi või kahekesi publikule koomilisi või humoristlikke etendusi

püstijalalaud
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem (ümmargune) laud, mille taga saavad nt mingil üritusel osalejad püstijalu süüa-juua ja omavahel vestelda

püstijalavastuvõtt
[nimisõna, substantiiv]
hrl lühemat aega kestev pidulik üritus, kus eeskätt suheldakse ja liigutakse ringi ning sööke-jooke nauditakse laudade taga püsti seistes

püstijalu
[määrsõna, adverb]
1. seistes

2. jalul, liikvel olles

3. jalgadel püsti

püstik
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonesisese torustiku püsttoru

2. püsttoru hoone torustikus

püstiloll
[omadussõna, adjektiiv]
päris, täitsa loll

püstilähe
[nimisõna, substantiiv]
jooksja start püstiasendist

püstimaadlus
[nimisõna, substantiiv]
maadlus püstiasendis sooritatavaid võtteid kasutades (klassikalises maadluses)

püstine
[omadussõna, adjektiiv]
1. otse, sirgelt alt üles kulgev, püsti või ettepoole asetsev või hoidev

2. püsti asendis, püsti olev

püstipidi
[määrsõna, adverb]
püsti, püstises asendis (või sellisesse asendisse)

püstipäi
[määrsõna, adverb]
1. pead püsti hoides

2. uhkust, eneseväärikust, julgust üles näidates

3. püstise peaga

4. uhkelt

5. väärikalt

püstipäine
[omadussõna, adjektiiv]
1. eneses kindel, pead (uhkelt) püsti hoidev, väärikana mõjuv

2. väärikas

püstirikas
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt rikas

püstirumal
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt rumal

püstiseisja
[nimisõna, substantiiv]
see, kellel on seisukoht (nt bussis, kontserdil)

püstistart
[nimisõna, substantiiv]
jooksja start püstiasendist

püstisõge
[omadussõna, adjektiiv]
päris, täitsa sõge

püstitama
[tegusõna, verb]
1. (eesmärki, ülesannet, teemat vms) üles seadma, esitama või algatama

2. eesmärki, küsimust, probleemi vms esitama

püstitiir
[nimisõna, substantiiv]
1. lasketiir, kus laskesuusatamisvõistluse käigus lastakse püstiasendis

2. laskmine selles tiirus laskesuusatamisvõistluse osana

püstitriip
[nimisõna, substantiiv]
1. otse alt üles või ülalt alla kulgev triip

2. ülalt alla kulgev triip

püstituma
[tegusõna, verb]
üles kerkima, tekkima (küsimuse vms kohta)

püstitus
[nimisõna, substantiiv]
probleemi, ülesande vms esitus, selle sisu ja sõnastus

püstitõus
[nimisõna, substantiiv]
püsti tõusmine (nt istest)

püstivus
[nimisõna, substantiiv]
laeva võime taastada oma tasakaaluasendit

püstivõitlus
[nimisõna, substantiiv]
hrl sportliku vabavõitluse ala, kus võideldakse püstiasendis löögisoorituse distantsilt

püstjas
[omadussõna, adjektiiv]
(enam-vähem) püstine, ülespoole hoidev

püstjoon
[nimisõna, substantiiv]
1. otse alt üles või ülalt alla, maa vm pinnaga risti kulgev joon

2. püstsirge

püstjuuksed
[nimisõna, substantiiv]
(lühikesed) püstised harjasetaolised juuksed

püstkangaspuud
[nimisõna, substantiiv]
ülalt alla rippuva lõimega kangaspuud

püstkastik
[nimisõna, substantiiv]
soodes ja sooniitudel kasvav kitsa õisikuga kõrreline rohttaim

püstkiri
[nimisõna, substantiiv]
püstiste tähtedega trüki- või käekiri

püstklaver
[nimisõna, substantiiv]
1. klaver, mille ristkülikukujuline kõlakast, haamermehhanism ja keeled on püstasendis

2. vertikaalselt asetsevate keeltega klaver

püstkoda
[nimisõna, substantiiv]
kooniline püstteivastest kere ja erinevast materjalist kattega Põhja-Euraasia rahvaste algeline tulekoldega elamu

püstkrae
[nimisõna, substantiiv]
püstine krae

püstkriips
[nimisõna, substantiiv]
lühike püstjoon märgina (|)

püstkõrv
[nimisõna, substantiiv]
koera vm looma püstine kõrv

püstkõrvaline
[omadussõna, adjektiiv]
püstkõrvadega (hrl sellise tõutunnusega)

püstkülik
[nimisõna, substantiiv]
püstsuunalise ristküliku kujuline moodustis

püstlatt
[nimisõna, substantiiv]
püstasendis, püstine latt (nt selline aialatt)

püstlaud
[nimisõna, substantiiv]
püstasendis, püstine laud

püst-linalehik
[nimisõna, substantiiv]
lubjarikastel niitudel poolparasiidina teistel niidutaimedel kasvav kitsaste lehtede ja väikeste õitega kollakasroheline rohttaim

püstloodi
[määrsõna, adverb]
1. püstisesse asendisse

2. otse üles või alla kulgevaks

püstloodis
[omadussõna, adjektiiv]
1. maa, horisondi vm rõhtsa pinna suhtes (peaaegu) täisnurga all olev

2. täisnurga all olev

püstloodne
[omadussõna, adjektiiv]
1. maa, horisondi vm rõhtsa pinna suhtes (peaaegu) täisnurga all olev

2. täisnurga all olev

püstlõhe
[nimisõna, substantiiv]
püstsuunaline suur, sügav pragu (nt pinnases)

püstmõõl
[nimisõna, substantiiv]
jämedate karvaste õieraagude ja kuldkollaste õitega rohttaim

püstne
[omadussõna, adjektiiv]
1. maa, horisondi vm rõhtsa pinna suhtes (peaaegu) täisnurga all olev

2. täisnurga all olev

püstnihik
[nimisõna, substantiiv]
nihik, millega mõõdetakse kõrgusi

püstnina
[nimisõna, substantiiv]
ülespidi otsaga nina

püstol
[nimisõna, substantiiv]
1. käest laskmiseks mõeldud üksiklaskudega tulirelv, mille pikkus koos relvarauaga on kuni 600 mm

2. teatud tüüpi väike relv, millest saab tulistada

püstolikangelane
[nimisõna, substantiiv]
(mehe, eriti Metsiku Lääne kauboi kohta, kes alati kannab püstolit kaasas ja kipub hõlpsasti seda kasutama)

püstolikukk
[nimisõna, substantiiv]
püstoli vinnastusseade

püstolilaskmine
[nimisõna, substantiiv]
püstolist märkilaskmine (hrl sportliku harrastusena)

püstolilaskur
[nimisõna, substantiiv]
püstolit kasutav laskur (hrl laskesportlane)

püstolipära
[nimisõna, substantiiv]
püstoli tagumine osa

püstolitasku
[nimisõna, substantiiv]
vööl kantav hrl nahast tasku püstoli või revolvri hoidmiseks

püstolitoru
[nimisõna, substantiiv]
1. püstoli eesmine torujas osa, mille õõnes liikudes kuul saab oma kiiruse ja suuna

2. (ka püstoli enese kohta)

püstolkuulipilduja
[nimisõna, substantiiv]
püstolipadruniga tulistav käsitulirelv, mis on valmistatud laskmiseks nii valangutega kui ka üksiklaskudega

püstolnäitleja
[nimisõna, substantiiv]
näitleja, kes peab ootamatult ja lühikese ajaga ära õppima oma kolleegi rolli, et sellega lavale astuda

püstolpihusti
[nimisõna, substantiiv]
püstolikujuline seade värvi või laki pinnale pihustamiseks

püstolreporter
[nimisõna, substantiiv]
reporter, kes reageerib sündmusele kiiresti (tõttab sündmuspaika, esitab lühikesi teravaid küsimusi vms)

püstpalk
[nimisõna, substantiiv]
püsti asetatud, püstine palk

püstprisma
[nimisõna, substantiiv]
prisma, mille kõigi külgtahkude tasandid ristuvad põhjade tasanditega

püstpuu
[nimisõna, substantiiv]
püstsuunaline latt (nt mingis esemes, tarindis)

püstpöid
[nimisõna, substantiiv]
jala väär asend, mille korral liikudes puudutab pinda ainult pöialuude otste ning varvaste piirkond

püstrõhtseis
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) seis ühel jalal, teine jalg poolkõverdatult taga ülal

püströöptahukas
[nimisõna, substantiiv]
püstprisma, mille põhjad on rööpkülikud

püstsilinder
[nimisõna, substantiiv]
silinder, mille külgpinna moodustajad ristuvad põhjade tasanditega

püstsirge
[nimisõna, substantiiv]
1. sirge, mis joonisel kulgeb alt üles või ülalt alla

2. sirge, mis ristub rõhtsirgega

püstsuund
[nimisõna, substantiiv]
otse alt üles või ülalt alla, maa vm pinnaga risti minev suund

püsttara
[nimisõna, substantiiv]
rõhtlattide külge püsti kinnitatud palkidest, laudadest vm puitmaterjalist tara

püsttelg
[nimisõna, substantiiv]
maa vm pinnaga risti, millegi keskel püstsuunas kulgev (mõtteline) sirgjoon või selline detail

püsttugi
[nimisõna, substantiiv]
püstsuunaline tugi

püstuma
[tegusõna, verb]
püsti tõusma, end püsti ajama

püstuvus
[nimisõna, substantiiv]
laeva võime taastada oma tasakaaluasendit

püstvokk
[nimisõna, substantiiv]
vokk, mille värten asetseb vokiratta kohal

püstvooder
[nimisõna, substantiiv]
ehitise püstlaudadest vooder

püstvool
[nimisõna, substantiiv]
õhu püstsihiline liikumine (alumiste õhukihtide ebaühtlase soojenemise tõttu)

püstvõll
[nimisõna, substantiiv]
võll, mis pöörleb ümber püsttelje

pütaagorlane
[nimisõna, substantiiv]
Pythagorase õpetusest lähtunud antiikfilosoofia suuna esindaja, kes käsitas arvu kaosest harmoonilist maailma loova printsiibina

pütagoorlane
[nimisõna, substantiiv]
Pythagorase õpetusest lähtunud antiikfilosoofia suuna esindaja, kes käsitas arvu kaosest harmoonilist maailma loova printsiibina

pütagoreism
[nimisõna, substantiiv]
Pythagorase õpetusest lähtunud antiikfilosoofia suund, milles arvu käsitati kaosest harmoonilist maailma loova printsiibina

pütagorism
[nimisõna, substantiiv]
Pythagorase õpetusest lähtunud antiikfilosoofia suund, milles arvu käsitati kaosest harmoonilist maailma loova printsiibina

pütike
[nimisõna, substantiiv]
(mitmesuguste väikeste anumate kohta)

pütilaud
[nimisõna, substantiiv]
püttide valmistamiseks kasutatav laud

pütilised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts paksusulelisi väga hästi ujuvaid ja sukelduvaid, kuid kehvasti lendavaid veelinde (nt tuttpütt, sarvikpütt)

2. selts linde

püting
[nimisõna, substantiiv]
suitsukala

pütingas
[nimisõna, substantiiv]
suitsukala

pütitäis
[nimisõna, substantiiv]
pütti täitev kogus (toidu- vm ainet)

pütsik
[nimisõna, substantiiv]
väike (puu)nõu

pütt
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksemate puunõude (nt lännik, piimapütt, lähker) rahvapärane ühisnimetus

2. väike puunõu

3. tünnike

pütt
[nimisõna, substantiiv]
paksusuleline veelind, kes ujub ja sukeldub väga hästi, kuid lendab kehvasti (nt tuttpütt, sarvikpütt)

püttsepis
[nimisõna, substantiiv]
püttsepatöö

püttsepp
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puunõude tegija

2. puunõude tegija

püuuria
[nimisõna, substantiiv]
mäda leidumine uriinis neerude või kuseteede bakteriaalse põletiku korral

püvilill
[nimisõna, substantiiv]
1. aialillena kasvatatav kellukjate longus õitega dekoratiivne sibultaim

2. sibultaim

püvisilmpiste
[nimisõna, substantiiv]
kaunistuspiste, mille aluseks on siksakiliselt tikitud aluspisted, mis põimitakse riiet haaramata sama tikkimislõngaga üle

püü
[nimisõna, substantiiv]
1. kana meenutav lind, hrl põld- või laanepüü

2. lind

püüd
[nimisõna, substantiiv]
1. püüdmine, üritamine midagi saavutada, kuhugi jõuda

2. püüd

3. see, mille poole püüeldakse

püüdel
[nimisõna, substantiiv]
vahend või seade mingi aine vm kinnipüüdmiseks

püüdja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes üritab kedagi või midagi tabada, kuskilt kätte saada (nt kalamees, tagaajaja)

püüdlema
[tegusõna, verb]
kuhugi, millenigi jõuda tahtma, sihipärase tegevusega eesmärgi poole püüdma

püüdlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma tegemistes võimalikult head tulemust üritav, usinalt hoolas

2. sellist taotlust ilmutav

püüdlikkus
[nimisõna, substantiiv]
püüd taotleda oma tegemistes võimalikult head tulemust, usin hoolsus

püüdlikult
[määrsõna, adverb]
üritades saavutada võimalikult head tulemust, usina hoolsusega

püüdlus
[nimisõna, substantiiv]
1. püüdmine, üritamine midagi saavutada, kuhugi jõuda

2. püüd

3. see, mille poole püüeldakse

püüdma
[tegusõna, verb]
1. kätte saada või tabada üritama

2. selle tulemusena kätte saama

3. proovima midagi või kedagi kätte saada

4. selle kätte saama

5. mingit hulka

Ühendtegusõnad: kinni püüdma, kinni püüdma, välja püüdmavälja püüdma

püüdmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kättesaamatu, saavutamatu

2. (seoses võistleja(te)ga, kellele ei õnnestu järele jõuda)

püüdur
[nimisõna, substantiiv]
vahend või seade mingi aine vm kinnipüüdmiseks

püüe
[nimisõna, substantiiv]
1. püüdmine, üritamine midagi saavutada, kuhugi jõuda

2. püüd

3. see, mille poole püüeldakse

püügiauk
[nimisõna, substantiiv]
auk jääs kalapüügi jaoks või auk püünisena

püügihooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mil tegeldakse kalapüügiga, on lubatud kindlaid veeloomi püüda

püügiilm
[nimisõna, substantiiv]
(kala)püügiks soodne või kõlblik ilm

püügikala
[nimisõna, substantiiv]
püütav kalaliik

püügikeeld
[nimisõna, substantiiv]
ametlik keeld teataval ajal, teatavas piirkonnas kala püüda

püügikirg
[nimisõna, substantiiv]
tugev tahtmine kala püüda

püügikitsendus
[nimisõna, substantiiv]
kalapüüki piirav, kitsendav tingimus

püügikogus
[nimisõna, substantiiv]
väljapüütava kala (määratud) kogus (mingi ajavahemiku jooksul, kalaliiki arvestades)

püügikoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus püütakse kala (vm veeloomi)

püügikord
[nimisõna, substantiiv]
hrl paadi või laevaga (merel, järvel) kalal käimise kord

püügikorda
[määrsõna, adverb]
(kalapüüniste kohta:) püügiks vajalikku seisukorda

püügikorras
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(kalapüüniste kohta:) püügiks vajalikus seisukorras, püügiks valmis

püügikvoot
[nimisõna, substantiiv]
määratud kogus, kui palju tohib (nt riik) kindlas piirkonnas teatud ajavahemiku jooksul teatud liiki kala välja püüda

püügilaev
[nimisõna, substantiiv]
laev kalade jt mereloomade püügiks

püügilimiit
[nimisõna, substantiiv]
püügikvoot

püügiluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba teataval ajal, teatavas piirkonnas kala püüda

püügiperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mil mingi kala püük on ametlikult lubatud

püügipiirang
[nimisõna, substantiiv]
kalapüüki piirav, kitsendav tingimus

püügipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüügi päev

2. kalendripäev, mil kalalaev viibib veealal, kus kalapüük on reguleeritud

püügiriist
[nimisõna, substantiiv]
kala (vm veeloomade) püüdmiseks kasutatav vahend (nt õng, kuurits)

püügitehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüügivahendid

2. kalapüügil kasutatavad võtted

püügivahend
[nimisõna, substantiiv]
(kala)püügil kasutatav riist või seadis

püügivalmis
[omadussõna, adjektiiv]
kalapüügiks valmis (vahendite või inimese kohta)

püügivesi
[nimisõna, substantiiv]
veekogu või selle osa, kus kalastatakse

püügiviis
[nimisõna, substantiiv]
võtted ja vahendid, kuidas kala püütakse

püügiõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad kalapüügi võimalusi ja kalavaru kaitset

püügiõnn
[nimisõna, substantiiv]
edu, õnnestumine kalapüügil

püük
[nimisõna, substantiiv]
kalade ja veeloomade, harvem ka maismaaloomade (püünistega) püüdmine

püül
[nimisõna, substantiiv]
1. kestadest ja iduosakestest hästi puhastatud peenike jahu

2. rukki-

püülijahu
[nimisõna, substantiiv]
1. kestadest ja iduosakestest hästi puhastatud peenike jahu

2. rukki-

püülileib
[nimisõna, substantiiv]
peenikesest jahust, püülijahust tehtud leib

püülima
[tegusõna, verb]
1. kestadest ja iduosakestest puhastatud peenikest jahu ehk püüli jahvatama

2. püüli tegema

püülivalts
[nimisõna, substantiiv]
püüli jahvatamise valts veskis

püüliveski
[nimisõna, substantiiv]
viljaveski, kus saab püüli teha

püüne
[nimisõna, substantiiv]
lava näidendi vm lavateose esitamiseks, ka teatri kohta üldse

püünis
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend või tõke loomade, lindude, kalade, putukate vms püüdmiseks

2. lindude, kalade püüdmiseks

püüniskraav
[nimisõna, substantiiv]
kraav, mida kasutatakse kahjurputukate püüdmiseks

püünismask
[nimisõna, substantiiv]
saagi püüdmisel haardeelundina toimiv alahuul kiili vastsetel

püünispael
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne silmusekujuline püünis väiksemate metsloomade ja lindude tarvis

püünispuu
[nimisõna, substantiiv]
langetatud puu üraskite jt tüvekahjurite munema meelitamiseks ja siis haudme hävitamiseks

püünisrauad
[nimisõna, substantiiv]
kahest poolkaarekujulisest riivistatud rauast koosnev püünis, mis paiskub vedru jõul kokku

püünisvagu
[nimisõna, substantiiv]
kraav, mida kasutatakse kahjurputukate püüdmiseks

püünisvõrk
[nimisõna, substantiiv]
ämblike ja mõnede teiste putukate eritatud võrguniitide põiming hrl rohukõrtel või madalatel põõsastel

püünisvöö
[nimisõna, substantiiv]
viljapuu tüvele seotav paberist, riidest, traatvõrgust, õlgedest vm materjalist riba tüvedel talvituvate kahjurputukate püüdmiseks

püür
[nimisõna, substantiiv]
1. padja vahetatav ümbris voodipesuna

2. riidest kate, mis pannakse ümber padja

püüs
[nimisõna, substantiiv]
(kala)püünis

püütia
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka mütoloogias Delfi oraakliks olnud preestrinna, kes ekstaasi seisundis ja kolmjalal istudes kuulutas Apolloni ennustusi

2. ennustav preestrinna Delfi oraaklis

püütiamängud
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Kreekas:) Apolloni auks korraldatud ülemaalised muusika- ja spordivõistlused Delfi lähistel

püüton
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika, Aasia ja Austraalia troopikametsade suur mürgita madu, kes surmab oma saagi kägistades

2. madu

püüvile
[nimisõna, substantiiv]
1. vile püüde peibutamiseks

2. jahimeestel vile püüde peibutamiseks

px
1. pildi vähim kahemõõtmeline element, millest moodustub kujutis ja millele saab sõltumatult kinnistada tunnuseid, nt värvust ja intensiivsust

2. pildi vähim element, millele saab sõltumatult kinnistada tunnuseid

q
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku võõrtäht (esineb üksnes võõrnimedes ja tsitaatsõnades)

2. vastav häälik võõrkeele hääldusreeglite kohaselt

3. eesti tähestiku võõrtäht

4. vastav häälik

quasi
[määrsõna, adverb]
peaaegu, just nagu

quattrocento
[nimisõna, substantiiv]
15. sajand Itaalia kunsti- ja kultuuriajaloos

queer
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle seksuaalne või sooidentiteet ei vasta heteronormatiivsuse ootustele või ei allu binaarsele soojaotusele (inimkonna liigitusele naisteks ja meesteks)

quesadilla
[nimisõna, substantiiv]
Mehhiko köögist pärit täidetud, pooleks murtud ja praetud nisutortilja

quiche
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsuse köögist pärinev munasegutäidisega lahtine pirukas

2. ahjus küpsetatud lahtine pirukas, mille põhi on tehtud tainast ja sisu munast, juustust ning köögiviljadest

quickstep
[nimisõna, substantiiv]
kiire 4/4-taktimõõdus seltskonna- ja võistlustants

quieto
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) rahulikult

r
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

r
1. keskpunkti ringjoone või kerapinnaga ühendav lõik

2. selle pikkus

r
kahe muutuja vastastikuse seotuse tugevuse arvuline näitaja

raa
[nimisõna, substantiiv]
1. purjelaeva masti külge liikuvalt kinnitatud rõhtpuu, kuhu kinnitub raapuri

2. keskelt masti v tengi külge kinnitatud rõhtpuu

raabitsvõrk
[nimisõna, substantiiv]
krohvialune metallvõrk

raad
[nimisõna, substantiiv]
keskajast pärinev linna valitsus- ja kohtuasutus mõnes riigis (Baltimail kuni 1889. aastani)

raad
[nimisõna, substantiiv]
SI-süsteemi väline kiirgumisenergia neeldumisdoosi ühik

raada
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvaesindajate kogu Poolas, Ukrainas ja Valgevenes erinevatel ajalooperioodidel

2. nõukogu v valitsus Ukrainas, Valgevenes, Leedus ja Poolas

3. parlament Ukrainas

raadama
[tegusõna, verb]
1. maad metsast ja võsast puhastama, põlluks vm kultuurmaaks harima

2. põllumaad metsast ja võsast puhastama

raadio
[nimisõna, substantiiv]
1. meetod informatsiooni juhtmeteta edastamiseks ja vastuvõtmiseks raadiolainete abil

2. helide läbi õhu saatmine ja vastuvõtmine spetsiaalsete lainete abil

raadioajakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
raadio väljendusvahendeid kasutav ajakirjanduse haru

raadioajakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
raadioajakirjanduse alal, raadios töötav ajakirjanik

raadioamatörism
[nimisõna, substantiiv]
lühi- ja ultralühilainel raadioside harrastamine mitteelukutselisena, raadioamatöörina tegutsemine

raadioamatöör
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes raadioharrastajana peab lühi- ja ultralühilainel sidet teiste harrastajatega

raadioantenn
[nimisõna, substantiiv]
raadiovastuvõtja või -saatja antenn

raadioaparaat
[nimisõna, substantiiv]
1. seade raadiosaadete vastuvõtuks ja kuulamiseks

2. aparaat, kust saab kuulata läbi õhu levivaid saateid; need saated

raadioastronoom
[nimisõna, substantiiv]
raadioastronoomia eriteadlane

raadioastronoomia
[nimisõna, substantiiv]
astronoomia haru, mis uurib taevakehi ja kosmilist hajusainet neist lähtuva raadiokiirguse kaudu

raadiodiktor
[nimisõna, substantiiv]
teadustaja raadios

raadioelektroonika
[nimisõna, substantiiv]
elektroonika haru, mis hõlmab info saatmise, vastuvõtmise ja muundamise probleeme elektromagnetilise energia vahendusel

raadiofüüsika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, millel põhineb raadiotehnika

raadiogalaktika
[nimisõna, substantiiv]
tugevat raadiokiirgust väljasaatev galaktika

raadioharrastus
[nimisõna, substantiiv]
raadiotehnika või raadiosidega tegelemine huvialana

raadiohoiatus
[nimisõna, substantiiv]
raadio kaudu antav hoiatus

raadiohäire
[nimisõna, substantiiv]
raadioseadmete tööd, eeskätt raadiosignaalide vastuvõttu takistav elektromagnetiline nähtus

raadiohääl
[nimisõna, substantiiv]
sageli raadios esinev, hrl saadet juhtiv ja sedakaudu tuntuks saanud inimene

raadioinsener
[nimisõna, substantiiv]
insener raadiotehnika alal

raadiojaam
[nimisõna, substantiiv]
1. aparaat või seadmete ja rajatiste kompleks raadiosignaalide saatmiseks ja vastuvõtmiseks

2. vastav saatejaam

raadiokanal
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud kindel sagedusriba televisioonisaadete edasiandmiseks või vastuvõtmiseks

2. sellel edastatav saateprogramm

raadiokiir
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete, raadiokiirguse kiir

raadiokiirgus
[nimisõna, substantiiv]
1. astronoomiliste objektide raadiolainete kiirgus

2. taevakehade kiirgus

raadiokohtvõrk
[nimisõna, substantiiv]
kohtvõrk, mis kasutab andmeedastuseks raadiokanaleid, traadita kohtvõrk

raadiokompass
[nimisõna, substantiiv]
automaatne raadiopeilingaator lennuki või laeva kursi hoidmiseks

raadiokrapp
[nimisõna, substantiiv]
reproduktor, ka transistorraadio

raadiokuuldemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. raadio jaoks kirjutatud või kohandatud draamateos

2. raadios

raadiokõne
[nimisõna, substantiiv]
raadios peetud, raadios edastatav kõne

raadiokõrgusmõõtur
[nimisõna, substantiiv]
raadiolokatsioonil põhinev õhusõiduki lennukõrguse mõõtmise pardariist

raadiolaine
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetlaine pikkusega 0,1 mm kuni 10 km

raadiolamp
[nimisõna, substantiiv]
raadiosaatja või -vastuvõtja elektronlamp

raadiolavastus
[nimisõna, substantiiv]
raadios esitamiseks lavastatud kuuldemäng

raadiolevi
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete või -saadete levi

raadiolokaator
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete abil objekte avastav ja jälgiv seade

raadiolokatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. esemete asukoha kindlaksmääramine raadiolainete abil

2. vastav teaduse ja tehnika haru

raadiolokatsioonijaam
[nimisõna, substantiiv]
raadiolokatsiooni uurimiskeskus ning vastavate seadmete kompleks

raadiolood
[nimisõna, substantiiv]
raadiolokatsioonil põhinev õhusõiduki lennukõrguse mõõtmise pardariist

raadioluure
[nimisõna, substantiiv]
(hrl sõjalisel otstarbel:) vastase kohta andmete kogumine tema raadiojaamade avastamise ja raadiokõneluste kinnipüüdmise teel

raadiomajakas
[nimisõna, substantiiv]
raadiosaatja, mille signaalide järgi laev või lennuk määrab kindlaks oma asukoha

raadiomakk
[nimisõna, substantiiv]
raadioaparaadi juurde kuuluv salvestus‑ ja taasesitusriist

raadiomast
[nimisõna, substantiiv]
raadioantenni kandev mast

raadiomees
[nimisõna, substantiiv]
raadiojaamas töötav, raadiosaateid tegev inimene (nt raadioreporter, saatejuht)

raadiomikrofon
[nimisõna, substantiiv]
mikrofonist ja patareitoitega ultralühilainesaatjast koosnev heli ülekandmise seade

raadiomäng
[nimisõna, substantiiv]
raadio vahendusel mängitav mäng, nt küsimustele vastamise võistlus

raadionavigatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. raadioseadmete abil orienteerumine laeva, lennuki vm liikuri juhtimisel

2. raadioseadmete abil orienteerumine laeva v lennuki juhtimisel

raadiopeiling
[nimisõna, substantiiv]
1. raadiolainete saabumise suuna määramine raadiopeilingaatori abil

2. nurk raadiosaatejaama suuna ja meridiaani põhjasuuna vahel

raadiopeilingaator
[nimisõna, substantiiv]
raadionavigatsiooniseade, millega määratakse raadiolainete saabumise suund

raadioreklaam
[nimisõna, substantiiv]
raadio kaudu esitatav reklaam

raadioreleeliin
[nimisõna, substantiiv]
jadamisi otsese nähtavuse kaugusele paigutatud retranslaatoritest koosnev raadiosideliin

raadioreportaaž
[nimisõna, substantiiv]
raadio vahendusel toimuv reportaaž

raadioreporter
[nimisõna, substantiiv]
raadios töötav, raadiole kaastööd tegev reporter

raadiorežii
[nimisõna, substantiiv]
raadiosaadete tegemist käsitlev eriala kõrgkoolis

raadioruhv
[nimisõna, substantiiv]
raadioruum (laevas, tuletornis vm)

raadiosaade
[nimisõna, substantiiv]
raadios edastatav sõnaline või muusikaline saade

raadiosaatejaam
[nimisõna, substantiiv]
hoone ja seadmete süsteem raadiosaadete edastamiseks

raadiosaatja
[nimisõna, substantiiv]
teadete edastamiseks ja vastuvõtmiseks kasutatav, raadiolaineid kiirgav seade

raadiosagedus
[nimisõna, substantiiv]
teatud kindel sagedusriba televisioonisaadete edasiandmiseks või vastuvõtmiseks

raadioside
[nimisõna, substantiiv]
1. informatsiooni edastamine raadiolainete vahendusel

2. info edastamine raadio teel

raadiosignaal
[nimisõna, substantiiv]
raadio teel edastatud signaal

raadiosond
[nimisõna, substantiiv]
raadiosaatjaga ja automaatmõõteriistadega seade kõrgemate õhukihtide uurimiseks (nt temperatuuri, niiskuse, õhurõhu, tuule suuna mõõtmiseks)

raadiospektroskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsika (eeskätt optika) haru, mis uurib kehade pikalainelisi spektreid

2. kehade pikalainespektrite uurimine

raadiosõlm
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete vastuvõtmiseks ja edastamiseks sisustatud ruum või stuudio

raadioteater
[nimisõna, substantiiv]
1. stuudio, kus salvestatakse raadios esitatavaid näidendite jt kirjandusteoste seadeid ja kuuldemänge

2. kuuldemänge etendav raadiosaade

raadiotehas
[nimisõna, substantiiv]
raadioaparaatide tehas

raadiotehnik
[nimisõna, substantiiv]
raadiotehnika spetsialist

raadiotehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. raadiolaineid käsitlev teadusharu

2. raadioseadmetega tegelev tehnikaharu

raadiotehniline
[omadussõna, adjektiiv]
raadiotehnikasse puutuv, sellega seotud, raadiotehnikaga varustatud

raadiotelefon
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis edastab kõnet vm helisignaale raadioside kaudu

raadiotelegraaf
[nimisõna, substantiiv]
1. raadioside, mille korral info edastatakse telegraafisignaalidena

2. vastav seadmete kogum

raadiotelegrafist
[nimisõna, substantiiv]
raadiotelegraafi abil ühendust pidav isik

raadiotelemeetria
[nimisõna, substantiiv]
kaugmõõtmine, kus mõõtmistulemusi edastatakse raadiolainete vahendusel

raadioteleskoop
[nimisõna, substantiiv]
seade astronoomiliste objektide raadiokiirguse uurimiseks

raadiotranslatsioon
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete vastuvõtmine ja edastamine ülekandeliinide, nt krapi abil

raadiotöö
[nimisõna, substantiiv]
töö raadios, hrl saadete juhtimine

raadiotööstus
[nimisõna, substantiiv]
raadioseadmeid, raadiotehnikat tootev tööstusharu

raadiouudis
[nimisõna, substantiiv]
raadio kaudu edastatud uudis

raadiovaikus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus raadiosidet ei toimu, kõik raadioseadmed on kas välja lülitatud või ei edasta signaali automaatselt

raadiovastuvõtja
[nimisõna, substantiiv]
1. seade raadiosaadete vastuvõtuks ja kuulamiseks

2. aparaat, kust saab kuulata läbi õhu levivaid saateid; need saated

raadioülekanne
[nimisõna, substantiiv]
sündmuse, saate, reportaaži vm edastamine raadio kaudu

raadium
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge radioaktiivne metall, omadustelt leelismuldmetall, keemiline element järjenumbriga 88

raadiumravi
[nimisõna, substantiiv]
1. raadiumi kasutamine kiiritusravis (nt pahaloomuliste kasvajate korral)

2. kiiritusravi

raadius
[nimisõna, substantiiv]
1. keskpunkti ringjoone või kerapinnaga ühendav lõik

2. selle pikkus

raadiusvektor
[nimisõna, substantiiv]
alguspunktist vaadeldavasse punkti minev vektor, mis määrab selle punkti asukoha hrl koordinaatide alguspunkti suhtes

raadula
[nimisõna, substantiiv]
1. kitiinhambakestega kaetud riivilaadne elund limuste suuõõnes või neelus

2. riivilaadne elund

raag
[nimisõna, substantiiv]
1. (lehtedeta, kuiv) peen oks, oksake või vits

2. kuiv peen oks

raagjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lehtedeta, raagus

2. peenikese oksarao moodi

raagnahk
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivatatud parkimata nahk

2. maarjajää ja soolaga pargitud ning pärast kuivatamist rasvaga töödeldud nahk

3. kuivatatud parkimata nahk

raagpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrbes kasvav puu, mille lehed on väga lühiajalised või puuduvad sootuks (nt kasuariin, saksauul)

2. raagus puu

raagremmelgas
[nimisõna, substantiiv]
kollakashalli koore ja ovaalsete lehtedega puu või põõsas

raagritsikas
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilistel aladel elutsev pikk ja peenike, kujult ja värvuselt oksaraagu meenutav suur putukas

2. oksaraagu meenutav putukas

raagtaim
[nimisõna, substantiiv]
lehtedeta, varre abil fotosünteesiv taim (nt asparaagus, kaktus)

raagu
[määrsõna, adverb]
(puude, põõsaste kohta:) ilma lehtedeta, lehed langenud olekusse

raaguma
[tegusõna, verb]
1. lehti langetama, lehti kaotama, raagu jääma

2. raagu jääma

raagus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (puude, põõsaste kohta:) ilma lehtedeta, lehed langetanud olekus

2. lehtedeta, raagunud

raakel
[nimisõna, substantiiv]
noataoline terasseadis liigse värvi vm kihi eemaldamiseks või surumiseks (nt sügavtrükivormil)

raal
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrooniline seade, mida kasutatakse info säilitamiseks, otsimiseks, töötlemiseks ja väljastamiseks, tehete sooritamiseks ning mitmesuguste rakenduste loomiseks ja kasutamiseks

2. elektrooniline seade, mille abil saab infot otsida, töödelda ja säilitada

raalgraafika
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti abil piltkujutise loomine, töötlemine, jäädvustamine ja esitamine

2. sellega tegelev kunstiala

raalima
[tegusõna, verb]
mingit infot kuskilt välja otsima või teada saama

Ühendtegusõnad: välja raalimavälja raalima

raalistama
[tegusõna, verb]
arvutis kasutatavaks muutma, arvuti abil automatiseerima

raam
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi ümbritsev hrl jäik liist, ääris või selline kujutis

2. see, mis on näiteks pildi, akna või peegli servade ümber

3. ümbritsev dekoratiivliist, ääris

4. väiksem

5. ümbritsev äärispuu v tugi, kuhu miski kinnitatakse

raama
[määrsõna, adverb]
1. korratusse, laostunud olekusse, prahist, risust täitunuks

2. lohakile

raamantenn
[nimisõna, substantiiv]
väike juhtmekeeruga antenn

raamas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
lohakil, laostunud, risustunud olekus, pikalt kasimata, korrastamata

raamat
[nimisõna, substantiiv]
1. trükitud lehekülgedest koosnev terviklik, ühest küljest köidetud väljaanne, mida katavad kaaned

2. sellisel kujul ilmunud teos (ka mitmeköitelisena)

3. ese, mida saab lugeda ja millel on kaante vahel palju paberist lehti

raamatuaasta
[nimisõna, substantiiv]
raamatutele, lugemisele vms pühendatud aasta

raamatuajalugu
[nimisõna, substantiiv]
trükisõna ajalugu

raamatuantikvariaat
[nimisõna, substantiiv]
kauplus, kus ostetakse ja müüakse vanu raamatuid

raamatugraafik
[nimisõna, substantiiv]
raamatugraafikat viljelev kunstnik

raamatugraafika
[nimisõna, substantiiv]
raamatute illustreerimiseks tehtud graafilised tööd

raamatuhaige
[nimisõna, substantiiv]
innukalt raamatuid lugev inimene

raamatuharrastaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kollektsioneerib raamatuid, lähtudes kindlatest kriteeriumidest (nt raamatu vanus, kujundus, sisu)

2. raamatute kollektsionäär

raamatuharrastus
[nimisõna, substantiiv]
bibliofiilia

raamatuhuviline
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatuid ja lugemist armastav inimene

2. lugeda armastav inimene

raamatuillustraator
[nimisõna, substantiiv]
raamatu teksti juurde pildid joonistanud kunstnik, raamatu illustreerija

raamatukaart
[nimisõna, substantiiv]
raamatu andmetega kaart (ka nt arvutifailina), kuhu märgitakse teave laenutuse kohta

raamatukaas
[nimisõna, substantiiv]
köitekaas raamatul

raamatukangelane
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kirjandusteose keskne tegelane

2. kirjandusteose kangelane

raamatukapp
[nimisõna, substantiiv]
kapp raamatute jaoks

raamatukauplus
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatuid, kirjatarbeid vms müüv kauplus

2. pood, kust saab raamatuid osta

raamatukaust
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatu vm trükise, paberipoogna mõõtmed (nt kõrgus ja laius)

2. mõõtmed

3. mõõtmed, kaust

raamatuke
[nimisõna, substantiiv]
väike raamat

raamatukeel
[nimisõna, substantiiv]
kirja pandud, kirjutatud tekstide keel, kirjalik keel (vastanduses suulisele keelele)

raamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
1. koht või hoone, kus säilitatakse (üldiseks kasutamiseks ettenähtud) raamatuid, käsikirju vms materjali

2. koht, kuhu sa lähed, et raamatuid lugeda või neid koju laenata

raamatukogubuss
[nimisõna, substantiiv]
raamatukoguteenuseid pakkuv buss, mis külastab piirkondi, kus raamatukogu pole

raamatukoguhoidja
[nimisõna, substantiiv]
hrl vastava eriharidusega raamatukogutöötaja

raamatukoguhoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus asub raamatukogu

raamatukogukaart
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis annab õiguse kasutada raamatukogu teenuseid

raamatukogundus
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogu tegevusalade kogunimetus

raamatukogunduslik
[omadussõna, adjektiiv]
raamatukogundusse puutuv

raamatukoguteadus
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogusid ja raamatukogundust uuriv teadusharu

raamatukoi
[nimisõna, substantiiv]
(aina lugeva, oma raamatuis elava, eluvõõra inimese kohta)

raamatukujundus
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatute kunstiline kujundamine

2. vastav kunstiala

3. sellised teosed kogumina

raamatukultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatute tootmine, levitamine ja lugemine

2. raamatute üldine, eriti nende kujunduse tase

raamatuköitja
[nimisõna, substantiiv]
(kutseliselt) raamatute köitmisega tegelev inimene

raamatuköitmine
[nimisõna, substantiiv]
paberipoognate või -lehtede raamatuks ühendamine

raamatulaat
[nimisõna, substantiiv]
laiaulatuslik raamatute näitusmüük müügi- ja kirjastuslepingute sõlmimiseks, raamatute suurmüük

raamatulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. raamatutega seotud, raamatutarkust järgiv (ja seetõttu eluvõõras)

2. raamatutele omane

3. eluvõõras, ebapraktiline

raamatuline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud arvust raamatutest koosnev

raamatulukk
[nimisõna, substantiiv]
metallist sulgur endisaegse raamatu kaante eesservade küljes

raamatumess
[nimisõna, substantiiv]
laiaulatuslik raamatute näitusmüük müügi- ja kirjastuslepingute sõlmimiseks, raamatute suurmüük

raamatumärk
[nimisõna, substantiiv]
omanikku märkiv, hrl raamatu sisekaanele kleebitav väike graafiline leheke

raamatunäitus
[nimisõna, substantiiv]
uudisteoste või teatud teemal valitud raamatute näitus (nt raamatukogus)

raamatupidaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tegeleb asutuse raamatupidamisega, sissetulekute ja väljaminekutega

2. inimene, kelle töö on pidada arvestust firma või asutuse sissetulekute ja väljaminekute kohta

raamatupidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. majandustehingute dokumenteeritud arvestuse süsteem

2. sel kujul peetav arvestus

3. mingi firma, asutuse või organisatsiooni majanduslike tehingute kohta käivate dokumentide täielik arvestus

4. ka vastav eriala

raamatupidamisbilanss
[nimisõna, substantiiv]
finantsaruanne, mis kajastab majandusüksuse vara, kohustiste ja omakapitali seisundit teatud kuupäeva seisuga

raamatupidamisdokument
[nimisõna, substantiiv]
algdokument, mille alusel tehing kantakse raamatupidamisregistrisse ja mis ühtlasi tõendab tehingu toimumist

raamatupidamiskohuslane
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtlusega tegelev isik või asutus, kes on kohustatud korraldama raamatupidamist ja finantsaruandlust

raamatupidamiskohustuslane
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtlusega tegelev isik või asutus, kes on kohustatud korraldama raamatupidamist ja finantsaruandlust

raamatupidamislik
[omadussõna, adjektiiv]
raamatupidamisega seotud, raamatupidamisdokumentides kajastatud

raamatupidamisosakond
[nimisõna, substantiiv]
seseisva majandusüksuse osakond, kus peetakse üksikasjalikku arvestust kõigi tulude ja kulude kohta ning koostatakse finantsaruandeid

raamatupidamissüsteem
[nimisõna, substantiiv]
tehingute registreerimiseks vm raamatupidamistoiminguteks kasutatav, tänapäeval hrl elektrooniline süsteem

raamatuplokk
[nimisõna, substantiiv]
(trükise tegemisel:) hrl kokku õmmeldud kaanestamata trükipoognad

raamatupood
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatuid, kirjatarbeid vms müüv kauplus

2. pood, kust saab raamatuid osta

raamatupookija
[nimisõna, substantiiv]
(kutseliselt) raamatute köitmisega tegelev inimene

raamaturavi
[nimisõna, substantiiv]
1. tervenemise eesmärgil soodsaid tundmusi tekitavate raamatute lugemine, psühhoteraapia vorme

2. psühhoteraapiline raamatute lugemine

raamaturiiul
[nimisõna, substantiiv]
1. (raamatute hoidmiseks)

2. spetsiaalne riiul raamatute hoidmiseks

raamatusari
[nimisõna, substantiiv]
kogum eri autorite samalaadseid või ühe autori raamatuid

raamatuselg
[nimisõna, substantiiv]
raamatu kaasi ühendav köite osa

raamatuskorpion
[nimisõna, substantiiv]
raamatute vahel, lahtise tapeedi all vm elutsev väike suurte sõrgadega ämblikulaadne putukas

raamatusõber
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatuid ja lugemist armastav inimene

2. lugeda armastav inimene

raamatutark
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetatud mees

2. kirjatark

raamatutarkus
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatutest saadud teadmised

2. raamatuist õpitu

raamatuteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. traditsioonilist ja digitaalset raamatut, selle kirjastamist, levitamist ja arengut uuriv valdkond

2. raamatuid uuriv valdkond

raamatutugi
[nimisõna, substantiiv]
vahend raamatute püstihoidmiseks

raamatuturg
[nimisõna, substantiiv]
raamatute turustamise piirkond (nt riik, linn)

raamatututvustus
[nimisõna, substantiiv]
raamatut tutvustav ülevaade hrl ajakirjanduses, raadios või televisioonis

raamatutäi
[nimisõna, substantiiv]
tilluke tiivutu putukas, kes võib kahjustada raamatuid

raamatuvaramu
[nimisõna, substantiiv]
raamatud, käsikirjad vm väljaanded, mida (avalikus) hoidlas säilitatakse

raamatuviit
[nimisõna, substantiiv]
omanikku märkiv, hrl raamatu sisekaanele kleebitav väike graafiline leheke

raamatuäri
[nimisõna, substantiiv]
1. raamatuid, kirjatarbeid vms müüv kauplus

2. pood, kust saab raamatuid osta

raamen
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapanis levinud hiinapärane nuudliroog väikeste liha- ja aedviljatükkide ning puljongiga

2. nuudliroog väikeste liha- ja aedviljatükkide ning puljongiga

raames
[postpositsioon, tagasõna]
1. ajaliselt, sündmusega piiritletud, kindlaks määratud ajal või ulatuses

2. kindlas ulatuses, millegi toimumise ajal

raamima
[tegusõna, verb]
1. äärist, raami ümber tegema, raamiga varustama

2. raami panema

raamistama
[tegusõna, verb]
äärisena, raamina ümbritsema

raamistik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit valdkonda hõlmav üldistus, üldpõhimõtted või kokkuvõte, millegi mõtteline raam

2. mõtteline piiristatud ala

raamistu
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitist vms ümbritsev või toetav piire või tugi, kandesõrestik vms

2. tugedest, postidest koosnev kogum, kandesõrestik

raamistuma
[tegusõna, verb]
millegagi (nagu raamiga) ümbritsetud olema

raamistus
[nimisõna, substantiiv]
raamiv äärjoon, raamiv ümbris

raamjutustus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteos, milles ühe jutustuse raamidesse on paigutatud teisi terviklikke jutustavaid tekste

2. vastav kompositsioonivõte

raamlaager
[nimisõna, substantiiv]
väntvõlli liikumist juhtiv masinaosa

raamleping
[nimisõna, substantiiv]
üldisem leping, mille alusel saab sõlmida konkreetsemaid lepinguid

raamprogramm
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu rahastatud mahukas kava teatava valdkonna tegevuste toetamiseks

raampuu
[nimisõna, substantiiv]
tahvelust või akent toetav puu

raamromaan
[nimisõna, substantiiv]
1. romaan, milles ühe jutustava teksti raamidesse on paigutatud teine terviklik jutustav tekst

2. raamjutustuse vormis romaan

raamsaag
[nimisõna, substantiiv]
käsisaag, milles saeleht on kinnitatud erilisse raami

raamseadus
[nimisõna, substantiiv]
üldisem seadus, mille alusel saab luua detailsemalt täpsustavaid seadusi või mida konkretiseeritakse määrustega

raamtaru
[nimisõna, substantiiv]
kastikujuline taru puuraamidesse suletud tehiskärgedega

raamõppekava
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis üldisel kujul esitab õppe- ja kasvatuseesmärgid, põhimõtted, õppekava ulatuse ja sisu

raamäke
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne jäiga puuraamiga äke, millel äkkepulgad on tapitud põikpuudesse

raand
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puidust ämber

raanokk
[nimisõna, substantiiv]
1. (purjelaeval:) üle parda ulatuv raa ots

2. üle parda ulatuv raa ots

raapuri
[nimisõna, substantiiv]
1. raa külge kinnitatav nelinurkne puri

2. nelinurkne raa külge kinnitatav puri

raapurjekas
[nimisõna, substantiiv]
purjekas, millel on üksnes raa külge kinnitatavad nelinurksed purjed

raas
[nimisõna, substantiiv]
väga väike (ebapiisav) kogus toitu, tilluke kild, puru või tükike

raashaaval
[määrsõna, adverb]
1. üks väga väike osa korraga

2. vähehaaval, tasapisi

raasike
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

raasikene
[nimisõna, substantiiv]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

raasima
[tegusõna, verb]
habet maha, puhtaks kraapima

raasukaupa
[määrsõna, adverb]
1. üks väga väike osa korraga

2. vähehaaval, tasapisi

raasuke
[nimisõna, substantiiv]
väga väike (ebapiisav) kogus toitu, tilluke kild, puru või tükike

raasuke
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

raasukene
[nimisõna, substantiiv]
väga väike (ebapiisav) kogus toitu, tilluke kild, puru või tükike

raasuma
[tegusõna, verb]
raasudeks pudenema

raasutama
[tegusõna, verb]
pudendama

raat
[nimisõna, substantiiv]
värvuliste hulka kuuluv väike lind

raatmaa
[nimisõna, substantiiv]
1. metsast ja võsast puhastatud, raadatud lage maa-ala

2. raadatud lage maa-ala

raats
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade teravate piidega tööriist linakuparde eraldamiseks

2. tööriist linade kupardamiseks

raatsima
[tegusõna, verb]
1. sisemiselt vaevu, hädaga valmis olema midagi tegema või kuidagi toimima

2. hrl koos eitusega: näit kahjutundest, peenetundelisusest v kitsidusest tingituna valmis midagi tegema

3. raatsima

raatsima
[tegusõna, verb]
1. linakupraid eraldama

2. linu kupardama

raatus
[nimisõna, substantiiv]
1. linnavalitsuse ametihoone

2. endisaegne rae ametihoone

raba
[nimisõna, substantiiv]
1. suuremate soomassiivide keskosas asuv ümbruse pinnast kõrgem ala, milles ladestub kasvav turbakiht ning kus taimed toituvad üksnes sademetest

2. ümbruse pinnast kõrgemale ulatuv väikeste veekogudega soo

raba
[nimisõna, substantiiv]
õlle või kalja tegemisel järelejäänud paks pudrutaoline mass

rabaala
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, mis koosneb peamiselt rabast

rabaderikas
[omadussõna, adjektiiv]
rabarohke

rabadik
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, mis koosneb peamiselt rabast

rabahani
[nimisõna, substantiiv]
hallhanest veidi tumedam tundra- ja taigaalade hani, Eestis läbirändaja

raba-jänesvill
[nimisõna, substantiiv]
rabades tihedate kogumikena kasvav rohttaim

rabajärv
[nimisõna, substantiiv]
rabas asuv turbapõhjaga järv

rabak
[nimisõna, substantiiv]
1. löök, kus mängija lööb kõrge palli oma pea kohalt ülalt alla (hrl tennises)

2. teat löök pallimängus

rabakana
[nimisõna, substantiiv]
1. nurmkanast veidi suurem punakaspruun tundrates ja rabades elutsev lind

2. kanaline

rabakarask
[nimisõna, substantiiv]
(kärsitu, tormaka inimese kohta)

rabakas
[nimisõna, substantiiv]
1. rabades älve- ja laukaservadel kasvav kitsalehine väikeste rohekate õitega võsundiline sootaim

2. sootaim

rabakask
[nimisõna, substantiiv]
1. rabade ja siirdesoode kask, tõusva varre ja pisikeste lehtedega põõsas

2. põõsana kasvav kask

rabakivi
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt rabe roosakaspunane või punakaspruun kivim, mis sisaldab suuri kaaliumpäevakivi kristalle

2. graniidi erim

rabakonn
[nimisõna, substantiiv]
väike heleda kõhuga pruun konn

rabalaugas
[nimisõna, substantiiv]
rabas asuv hrl pruuniveeline väike sooveekogu

rabalava
[nimisõna, substantiiv]
raba kõrgem tasasem keskosa

rabalind
[nimisõna, substantiiv]
rabas elutsev lind

rabama
[tegusõna, verb]
(ootamatult) tugevat muljet avaldama, psüühiliselt ülimalt mõjuma, äärmiselt hämmastama

Ühendtegusõnad: kinni rabama, kinni rabama, lahti rabamalahti rabama

rabamaa
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, mis koosneb peamiselt rabast

rabamagu
[nimisõna, substantiiv]
paks inimene

rabamassiiv
[nimisõna, substantiiv]
ühtne suur rabaala

rabamatk
[nimisõna, substantiiv]
matk rabas, üle raba

rabamets
[nimisõna, substantiiv]
metsaga kaetud raba, rabastunud pinnasel kasvav mets

rabamispink
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti rukkivihkude rabamiseks kasutatud pingikujuline laud, mille üks ots oli vastu maad, teise otsa all kaks jalga

2. pingikujuline laud rukkivihkude rabamiseks

rabamuld
[nimisõna, substantiiv]
rabadele omane huumuseline muld

rabamurakas
[nimisõna, substantiiv]
1. rabades, rabastunud männimetsades kasvav mesikollaste söödavate viljadega rohttaim

2. murakas

rabamänd
[nimisõna, substantiiv]
rabas kasvav, hrl väike ja kidur mänd

rabamätas
[nimisõna, substantiiv]
turbasambla mätas

rabandus
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk eluohtlik haigussööst (nt insult, südameinfarkt)

2. järsk eluohtlik haigussööst

rabandushoog
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk eluohtlik haigussööst (nt insult, südameinfarkt)

2. järsk eluohtlik haigussööst

rabane
[omadussõna, adjektiiv]
rabapinnasega

rabanõlv
[nimisõna, substantiiv]
rabalava ääristav hrl rabametsaga kattunud rabaosa

rabapeenar
[nimisõna, substantiiv]
piklik pinnakõrgend rabas

rabapistrik
[nimisõna, substantiiv]
rabadel elutsev kiire lennuga, väiksematest lindudest toituv röövlind

rabapüss
[nimisõna, substantiiv]
(ägeda tegevuse, sündmuse või inimese kohta)

rabapüü
[nimisõna, substantiiv]
1. nurmkanast veidi suurem punakaspruun tundrates ja rabades elutsev lind

2. kanaline

rabarber
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav hapukate varte ja suurte lehtedega aiataim

2. hapude varte ja suurte lehtedega taim

rabasaar
[nimisõna, substantiiv]
rabas olev kõrgem, hrl võsa ja puudega kaetud koht

rabasammal
[nimisõna, substantiiv]
turbasammal

rabasoo
[nimisõna, substantiiv]
madal- ja kõrgsoo vaheaste, üleminekutüüp, mis seob endas nii madalsoo kui rabade omadusi

rabastik
[nimisõna, substantiiv]
rabane ala

rabastuma
[tegusõna, verb]
rabaks muutuma

rabataim
[nimisõna, substantiiv]
rabas kasvav, rabale omane taim (Eestis nt kanarbik, sookail, vaevakask)

rabatt
[nimisõna, substantiiv]
vähendatud hind (nt püsikliendile või suure kaubapartii ostjale)

rabatt
[nimisõna, substantiiv]
1. maastikuarhitektuuris dekoratiivse elemendina kasutatav pikk kitsas ristkülikukujuline lillepeenar jalgtee või piirdeaia ääres

2. kitsas lillepeenar

rabatult
[määrsõna, adverb]
(ootamatu) tugeva tunde poolt vallatuna, millegi ülima mõju all

rabaturvas
[nimisõna, substantiiv]
rabas moodustunud turvas

rabav
[omadussõna, adjektiiv]
tugevat muljet avaldav, psüühiliselt ülimalt mõjuv

rabavalt
[määrsõna, adverb]
vapustavalt, eriti tugevalt mõjuvalt

rabavesi
[nimisõna, substantiiv]
raba sademetest pärinev vesi

rabe
[omadussõna, adjektiiv]
(aine, eseme vm kohta:) kergesti murduv, murenev või katkev

rabedalt
[määrsõna, adverb]
1. pisut närviliselt ja rahutult, mitte sujuvalt

2. takerdudes, ebakindlalt

3. tormakalt, kiirustades, räpakalt

rabedavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
(soorituse, oleku, käitumise vm kohta:) üsna ebakindel, veidi närvilisusele kalduv, mitte kuigi sujuv ega rahulik

rabedus
[nimisõna, substantiiv]
(aine, eseme vm kohta:) kergesti murduv, murenev või katkev olek

rabekas
[omadussõna, adjektiiv]
(soorituse, oleku, käitumise vm kohta:) üsna ebakindel, veidi närvilisusele kalduv, mitte kuigi sujuv ega rahulik

rabelema
[tegusõna, verb]
1. (inimese vm elusolendi kohta:) ennast ägedalt edasi-tagasi liigutama, küljelt küljele viskuma, hrl mingis hädas olles

2. ettepoole

Ühendtegusõnad: lahti rabelema, lahti rabelema, välja rabelemavälja rabelema

rabelus
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt kokku puutuvate kehadega kaklus, rüselemine

rabendama
[tegusõna, verb]
rabedaks või rabedamaks muutma

rabenema
[tegusõna, verb]
1. kergesti murduvaks, murenevaks, katkevaks muutuma

2. rabedaks muutuma

rabenemine
[nimisõna, substantiiv]
kivimite purunemine ja peenestumine, millega ei kaasne kivimi mineraalse (keemilise) koostise muutumist

rabestama
[tegusõna, verb]
rabedaks tegema

rabestuma
[tegusõna, verb]
rabedaks minema

rabi
[nimisõna, substantiiv]
1. Toorat ja Talmudit tundev judaismi õpetaja, juudi koguduse juht

2. juudi usumehe ja koguduse juhi tiitel

rabin
[nimisõna, substantiiv]
kiire rütmiga (kerge) kõlatu katkeline heli, mis tekib millegi (nt vihmapiiskade) puutumisel vastu mingit pinda

rabinal
[määrsõna, adverb]
kiirustades, äreva rabelemisega

rabisema
[tegusõna, verb]
1. millegi vastu kukkudes või puutudes tihedat kõlatut heli tekitama

2. sellist heli tekitades kukkuma või langema

rabistama
[tegusõna, verb]
1. kiire rütmiga (kerget) kõlatut katkelist heli tekitama, hrl millegi (nt vihmapiiskade) puutumisel vastu mingit pinda

2. sellist heli tekitades midagi tegema

rad
nurga mõõtmise ühik, kesknurk, millele vastava kaare pikkus võrdub ringjoone raadiusega

rad
SI-süsteemi väline kiirgumisenergia neeldumisdoosi ühik

rada
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste või loomade tallatud (vahel ka sõidetav) kitsas tee

2. kitsas tee, mille on sisse kõndinud inimesed või loomad

radar
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete abil objekte avastav ja jälgiv seade

radariantenn
[nimisõna, substantiiv]
antenn, mis töötab raadiolokaatori, radari vahendusel

radarijaam
[nimisõna, substantiiv]
raadiolokatsiooni uurimiskeskus ning vastavate seadmete kompleks

radeerima
[tegusõna, verb]
1. kirjutatut, joonistatut või trükitut paberilt välja hõõruma või kaapima, seda kustutama

2. kirjutatut, joonistatut, trükitut maha kraapima v hõõruma

radeerimisnõel
[nimisõna, substantiiv]
graafikas kasutatav tömbi otsaga nõel joonistuse kraapimiseks plaadile kantud kihti

radeering
[nimisõna, substantiiv]
1. (graafikas:) radeeritud metallplaat

2. sellelt plaadilt tehtud tõmmis

raderford
[nimisõna, substantiiv]
radioaktiivse preparaadi aktiivsuse mõõtühik

raderfordium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, keemiline element järjenumbriga 104

radiaalarter
[nimisõna, substantiiv]
küünraaugust algav, randmelt peopesani kulgev arter

radiaalkiirus
[nimisõna, substantiiv]
taevakeha vaatlejasuunaline kiirus (millega objekt vaatlejale läheneb või vaatlejast kaugeneb)

radiaallõige
[nimisõna, substantiiv]
pikilõige läbi puu südame

radiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kiirtena keskmest lähtuv või keskmesse suunduv

radiaalrehv
[nimisõna, substantiiv]
rehv, mille põhimiku terastraatide kihid asetsevad 90-kraadise nurga all

radiaalselt
[määrsõna, adverb]
1. kiirtena keskmest lähtudes või keskmesse suundudes

2. radiaalsena, kodarjalt

radiaalsus
[nimisõna, substantiiv]
kiirtena keskmest lähtuv olek

radiaalsümmeetria
[nimisõna, substantiiv]
sümmeetria, mille korral organismi (või selle osa) sarnased osad paiknevad kiirjalt ümber keskse telje (nt meritähel)

radiaalsümmeetriline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimel, organismil:) paljude sümmeetriatasanditega

radiaan
[nimisõna, substantiiv]
nurga mõõtmise ühik, kesknurk, millele vastava kaare pikkus võrdub ringjoone raadiusega

radiaanmõõt
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) nurga mõõt, mis on antud radiaanides ning näitab, kui pikk on see ringjoone osa, mille moodustab nurga haarade vahele jääv ühikringjoone kaar

radiaator
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumi soojendamiseks kasutatav kiirgusülekandega küttekeha

2. metallist seade, mis kütab toa soojaks

radiaatorivõre
[nimisõna, substantiiv]
kaitsevõre auto vm masina radiaatoril

radiant
[nimisõna, substantiiv]
punkt taevavõlvil, kust meteoorid näivad kiirjalt lähtuvat

radiatsioon
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetlainete või aineosakeste voog

radiatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(öökülma, udu kohta:) maapinna, taimelehtede vms kiirgusega, soojuse kiirgamisega seotud

radiesteesia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus elusa ja eluta looduse objektide oletatavaist kiirgus- ja infoväljadest, mida sensitiivid on võimelised tajuma

radikaal
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on äärmuslike vaadete, radikalismi pooldaja

2. radikaalsete vaadetega inimene

radikaal
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilisest ühendist eraldunud vesinikuaatomite rühm, mis läheb muutumatul kujul üle ühest keemilisest ühendist teise

radikaalistuma
[tegusõna, verb]
radikaalseks muutuma

radikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (tegevuse, otsuse vms kohta:) millegi kulgu, olemust otsustavalt mõjutav või muutev, hrl millegi olemusse sügavuti, juurteni tungides

2. äärmuslik

radikaalravi
[nimisõna, substantiiv]
põhjalik ravi, mis on suunatud haiguse põhjuse või kolde täielikule eemaldamisele, nt pahaloomulise kasvaja täielik väljalõikamine

radikaalselt
[määrsõna, adverb]
1. põhjalikult, täiel määral

2. otsustavalt

radikaalsotsialist
[nimisõna, substantiiv]
end sotsialistiks nimetav radikalismi pooldaja, vastava partei liige

radikaalsus
[nimisõna, substantiiv]
äärmuslikkus, äärmusse kaldumine

radikaliseerima
[tegusõna, verb]
1. mõtte- ja tegutsemisviisilt äärmusliku(ma)ks muutma, äärmustesse kallutama

2. mõtte- ja tegutsemisviisilt äärmusliku(ma)ks muutma, äärmustesse kallutama

3. põhjalikele ümberkorraldustele allutama

radikaliseeruma
[tegusõna, verb]
mõtte- ja tegutsemisviisilt äärmusliku(ma)ks muutuma

radikalism
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl poliitikas:) kord omaksvõetud põhimõtteid jäigalt järgiv, teisi seisukohti rangelt vastustav mõtte- ja tegutsemisviis

2. uuendusmeelsus, põhjalike ümberkorralduste pooldamine

radikas
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumi soojendamiseks kasutatav kiirgusülekandega küttekeha

2. metallist seade, mis kütab toa soojaks

radikuliit
[nimisõna, substantiiv]
seljaaju närvijuurte põletik

radikuliitik
[nimisõna, substantiiv]
1. radikuliidihaige inimene

2. radikuliidihaige

radioaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. muunduva aatomituumaga ja kiirgav, radioaktiivsust omav, radioaktiivsusega seostuv

2. radioaktiivsust omav

3. sellega seostuv

radioaktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne elemendi aatomituumade võime iseenesest muunduda mingi teise elemendi aatomituumaks ja seejuures kiirata

2. aatomituuma omadus ise laguneda ja seejuures kiirata

radiobioloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib ioniseeriva kiirguse toimet organismidele

radiodiagnostika
[nimisõna, substantiiv]
haiguse diagnoosimine radioaktiivse kiirguse teel

radiofitseerima
[tegusõna, verb]
1. mingit ala või ruumi raadioülekande (ja võimenduse) seadmetega varustama

2. traathäälinguvõrku rajama

3. helivõimendusseadmetega varustama

radiograafia
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriva kiirguse registreerimise fotograafiline meetod, mida kasutatakse nt arstiabis haiguste diagnoosimisel

radiogramm
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) raadio teel edastatud telegramm

radioisotoop
[nimisõna, substantiiv]
radioaktiivne isotoop, ebastabiilne keemilise elemendi teisend, mis muundumisel eraldab radioaktiivset kiirgust

radiolaarid
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm kiirtena asetsevate kulenditega ainurakseid, kes kuuluvad peamiselt sooja mere planktonisse

2. juurjalgsete alamklass

radiolaarmuda
[nimisõna, substantiiv]
muda, mis sisaldab rohkesti kiirloomatoeseid ehk radiolaaride skelette

radiolariit
[nimisõna, substantiiv]
settekivim, mis on tekkinud kiirloomatoestest ehk radiolaaride skelettidest

radioloog
[nimisõna, substantiiv]
radioloogia eriarst, arst, kes kirjutab saatekirja, haigusloo ja radioloogilise uuringu pildi põhjal kokkuvõtte, mis võib sisaldada diagnoosi, põhjendust ja ravisoovitusi

radioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiteaduse haru ja ravimeetod, mis hõlmab haiguste diagnoosimist ioniseeriva kiirguse, ultraheli, kompuutertomograafia vm abil

2. kiirgus- v kiiritusõpetus

radioloogiatehnik
[nimisõna, substantiiv]
eriharidusega radioloogia alal töötaja, kelle ülesandeks on radiodiagnostiliste ja radioterapeutiliste protseduuride läbiviimine

radioloogiaõde
[nimisõna, substantiiv]
radiodiagnostilistele ja radioterapeutilistele protseduuridele spetsialiseerunud meditsiiniõde

radioloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguste diagnoosimisel:) ioniseeriva kiirguse, ultraheli, kompuutertomograafia vm abil toimuv, radioloogiasse puutuv

radioluminestsents
[nimisõna, substantiiv]
radioaktiivse kiirguse toimel ilmnev luminestsents (helendus)

radiomeeter
[nimisõna, substantiiv]
kiirgusenergia või radioaktiivse kiirguse mõõtmise riist

radionukliid
[nimisõna, substantiiv]
nukliid, mis muundub iseeneslikult teiseks nukliidiks, eraldades seejuures radioaktiivset kiirgust

radioola
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne grammofoniga raadiovastuvõtja

2. grammofoniga raadiovastuvõtja

radiosüsinik
[nimisõna, substantiiv]
radioaktiivne süsinik

radiosüsinikumeetod
[nimisõna, substantiiv]
(hrl arheoloogias:) orgaanilisi aineid sisaldavate leidude vanuse määramise meetod, mis kasutab looduses esinevat radioaktiivset süsinikku, võimaldades selle abil määrata uuritavate objektide vanust kuni 62 000 aastani

radioteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravi ioniseeriva kiirgusega, nt pahaloomuliste kasvajate korral

radist
[nimisõna, substantiiv]
1. erioskustega isik raadiosides teadete üleandmisel ja vastuvõtmisel

2. raadiosidepidaja

radoon
[nimisõna, substantiiv]
1. radioaktiivne, äärmiselt mürgine värvuseta väärisgaas, keemiline element järjenumbriga 86

2. mürgine väärisgaas

radoonivann
[nimisõna, substantiiv]
kümblus radooni sisaldavas vees, hrl omaaegne raviprotseduur

radža
[nimisõna, substantiiv]
1. vürsti, kuninga tiitel keskaja Indias või suurmaavaldaja tiitel Briti Indias

2. seda tiitlit kandev isik

3. India vürst

raeapteek
[nimisõna, substantiiv]
raele või raekoja juurde kuuluv apteek

raeapteeker
[nimisõna, substantiiv]
keskaegsele raele kuulunud apteegi apteeker, hrl apteegi juhataja

raehärra
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse rae (eluaegne) liige

raeisand
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse rae (eluaegne) liige

raejalad
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne nelja jalaga alusraam, millel seisis leivaküna, pesuküna vm suurem ese

2. küna vm anuma nelja jalaga alusraam

raekabel
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse raekoja juurde kuuluv kabel

raekelder
[nimisõna, substantiiv]
raekoja keldriruum

raekirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) rae istungite protokollimise, arvepidamise vms asjaajamisega tegelev ametnik

raekoda
[nimisõna, substantiiv]
1. linnavalitsuse ametihoone

2. endisaegne rae ametihoone

raekohus
[nimisõna, substantiiv]
1. linnakohus Baltimaade linnades 13. sajandist kuni 1889. aasta kohtureformini

2. linnakohus Baltimaade linnades

raekojaplats
[nimisõna, substantiiv]
raekojaesine väljak

raekojaväljak
[nimisõna, substantiiv]
raekojaesine väljak

raeliige
[nimisõna, substantiiv]
linna rae liige

raeplats
[nimisõna, substantiiv]
raekojaesine väljak

raeremmelgas
[nimisõna, substantiiv]
kollakashalli koore ja ovaalsete lehtedega puu või põõsas

raesaal
[nimisõna, substantiiv]
raekoja hrl kõige pidulikum ruum rae istungite ja koosviibimiste korraldamiseks

raesekretär
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) rae istungite protokollimise, arvepidamise vms asjaajamisega tegelev ametnik

raesulane
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse rae teenistuses olnud isik, hrl sõdur

raesõdur
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse rae teenistuses olnud isik, hrl sõdur

raeteener
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse rae teenistuses olnud isik, hrl sõdur

raev
[nimisõna, substantiiv]
1. pöörane, metsik, meeletu viha

2. meeletu viha

raevlema
[tegusõna, verb]
raevu, viha väljendama

raevuhoog
[nimisõna, substantiiv]
äkiline metsik vihahoog

raevukalt
[määrsõna, adverb]
väga vihaselt või ärritunult

raevukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vihane, pööraselt ärritunud, meeletut viha väljendav

2. raevus olev

3. raevu väljendav v sisaldav

raevukus
[nimisõna, substantiiv]
väga vihane, pööraselt ärritunud olek, meeletu viha

raevuma
[tegusõna, verb]
1. väga vihaseks muutuma, pöörasesse vihahoogu sattuma

2. raevu sattuma, maruvihaseks muutuma

raevune
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vihane, pööraselt ärritunud, meeletut viha väljendav

2. raevus olev

3. raevu väljendav v sisaldav

raevunult
[määrsõna, adverb]
väga vihaselt või ärritunult

raevupuhang
[nimisõna, substantiiv]
äkiline metsik vihahoog

raevupurse
[nimisõna, substantiiv]
äkiline metsik vihahoog

raevuselt
[määrsõna, adverb]
väga vihaselt või ärritunult

raevusööst
[nimisõna, substantiiv]
äkiline metsik vihahoog

raevutsema
[tegusõna, verb]
1. maruvihane olema, raevus, maruvihas märatsema

2. maruvihane olema, raevus märatsema

raevuvahk
[nimisõna, substantiiv]
äge raevuhoog

raeväljak
[nimisõna, substantiiv]
raekojaesine väljak

raffia
[nimisõna, substantiiv]
1. raffiapalmi lehtedest saadav valkjas pehme kiud, millest valmistatakse kübaraid, korve, matte vms

2. raffiakiud v -niin

raffiapalm
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas, Madagaskaril ja Ameerikas kasvav lühikese tüve ja väga pikkade lehtedega palm

rafiid
[nimisõna, substantiiv]
nõeljas kristall mõnede taimede rakkudes

rafinaad
[nimisõna, substantiiv]
puhastatud peen valge suhkur, rafineeritud suhkur

rafinaadsuhkur
[nimisõna, substantiiv]
puhastatud peen valge suhkur, rafineeritud suhkur

rafinaat
[nimisõna, substantiiv]
1. tehniline aine (vedelik), mis on saadud (õlist, metallist) kõrvaliste lisandite eemaldamise teel, rafineerimise kõrvalprodukt või jääk

2. igasugune rafineeritud aine, rafineerimise saadus

rafineerima
[tegusõna, verb]
1. toiduainet (nt suhkrut) või mingit tehnilist ainet kõrvalistest lisanditest puhastama

2. kõrvalistest lisanditest puhastama

rafineerit
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma laadilt, olemuselt eriti peen, viimistletult peen

2. kaalutletult kaval ja osav

rafineeritud
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma laadilt, olemuselt eriti peen, viimistletult peen

2. kaalutletult kaval ja osav

rafineeritult
[määrsõna, adverb]
1. viimistletult, eriti peenelt

2. kavalalt ja osavalt

3. rafineerituseni minevalt

rafineeritus
[nimisõna, substantiiv]
1. eriline peenus ja viimistletus

2. rafineeritud olek

rafinoos
[nimisõna, substantiiv]
1. süsivesik, mida leidub nt puuviljaseemneis, suhkrupeedis, põldubades

2. orgaaniline ühend

raft
[nimisõna, substantiiv]
parv, hrl kummiparv või kanuuparv

rafting
[nimisõna, substantiiv]
kummiparve või -paadiga sõit mööda kärestikulist jõge

ragaad
[nimisõna, substantiiv]
1. väikese lõhe kujuline haavand elastsuse kaotanud nahas

2. väike lõhe

ragbi
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe 15-liikmelise meeskonna vahel jalgade ja käte abil ovaalse palliga mängitav sportlik pallimäng

2. pallimäng

ragbipall
[nimisõna, substantiiv]
ragbis kasutatav suur ovaalne pall

ragin
[nimisõna, substantiiv]
tugev järsk madal mürataoline heli, mis tekib hrl millegi murdumisel, purunemisel või plahvatamisel

ragisema
[tegusõna, verb]
1. tugevalt praksuvat, millegi murdmise, murdumise või rebenemise häält kuuldavale tooma või tekitama

2. sellist häält tekitades midagi tegema

3. metalli kohta

4. heli, hääle kohta: praksuvat, kärisevat kõrvalheli andma

ragistama
[tegusõna, verb]
1. tugevalt praksuvat, millegi murdmise või murdumise heli tekitama

2. sel viisil kärarikkalt midagi tegema (nt liikuma, töötama)

raglaan
[nimisõna, substantiiv]
rõiva lõige, mille korral varrukatükk ulatub kiiluna üle õla kaelaauguni

raglaanlõige
[nimisõna, substantiiv]
rõiva lõige, mille korral varrukatükk ulatub kiiluna üle õla kaelaauguni

raglaanlõikeline
[omadussõna, adjektiiv]
(rõiva kohta:) sellise lõikega, mille korral varrukatükk ulatub kiiluna üle õla kaelaauguni

raglaanvarrukas
[nimisõna, substantiiv]
1. raglaanlõikega varrukas, mille korral varrukatükk ulatub kiiluna üle õla kaelaauguni

2. varrukas ja õlg ühest tükist

ragtime
[nimisõna, substantiiv]
USA-s viljeldud rahvaliku muusika liik, mis tekkis afroameerika rütmielementide kandudes Euroopa muusikavormidesse

ragulka
[nimisõna, substantiiv]
1. hark, mille otste vahele kinnitatud kummiriba abil lennutakse kivikesi, paberist kuule vms

2. kivikeste vms lennutamise riist

raguu
[nimisõna, substantiiv]
kergelt praetud ja hautatud liha-, kala- või köögiviljatükid tugevasti maitsestatud kastmes

raha
[nimisõna, substantiiv]
1. üldine ametlik maksevahend müntide ja rahatähtede kujul

2. see, mida sa töö eest saad ja millegi eest maksmiseks kasutad

rahaahne
[omadussõna, adjektiiv]
ahne raha peale

rahaallikas
[nimisõna, substantiiv]
see, kust või millest rahalist tulu teenitakse või saadakse

rahaannetus
[nimisõna, substantiiv]
rahaline annetus

rahaasjad
[nimisõna, substantiiv]
1. raha puudutavad asjaolud

2. rahaline seis, rahaline olukord

rahaasutus
[nimisõna, substantiiv]
rahaasjade korraldamise ja rahaoperatsioonide sooritamisega tegelev asutus (nt pank, investeerimisfond, kindlustusselts)

rahaauk
[nimisõna, substantiiv]
1. maa sisse peidetud varanduse, hrl rahapaja asupaik

2. aardeleiupaik

rahaautomaat
[nimisõna, substantiiv]
1. automaat, millest pangakaardiga saab kontolt välja võtta sularaha ja teha makseid

2. automaat, mille abil saab spetsiaalse kaardiga oma pangakontolt raha võtta ja makseid teha

rahaeraldus
[nimisõna, substantiiv]
hrl riiklikult jaotatav rahasumma

rahahai
[nimisõna, substantiiv]
omakasupüüdlik, rahaahne inimene

rahahimu
[nimisõna, substantiiv]
himu raha, varanduse järele

rahahimuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. raha armastav, meelsasti millegi eest raha võttev, rahale orienteeritud

2. maias raha peale

rahahunnik
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk raha

rahahäda
[nimisõna, substantiiv]
rahapuudus, rahakitsikus

rahailm
[nimisõna, substantiiv]
mõjukate rahameeste, rahandustegelaste maailm, nende keskkond

rahajaht
[nimisõna, substantiiv]
äge püüdlus raha saada

rahajanu
[nimisõna, substantiiv]
himu raha, varanduse järele

rahajutt
[nimisõna, substantiiv]
jutuajamine raha teemal

rahajõmm
[nimisõna, substantiiv]
rahakas isik, rahamees

rahakaart
[nimisõna, substantiiv]
postisaadetis, mille järgi adressaadile makstakse välja tema nimele laekunud rahasumma

rahakapital
[nimisõna, substantiiv]
sularaha, pangahoiused, aktsiad ja muud väärtpaberid

rahakapp
[nimisõna, substantiiv]
tule- ja sissemurdmiskindel kapp raha, väärisesemete või dokumentide hoidmiseks

rahakarp
[nimisõna, substantiiv]
karp raha jaoks

rahakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkesti raha ja varandust omav

2. selline, kellel on palju raha ja vara

rahakassa
[nimisõna, substantiiv]
karp müntide kogumiseks

rahakate
[nimisõna, substantiiv]
millegi jaoks vajalik rahasumma

rahakatel
[nimisõna, substantiiv]
rahvajuttudes hrl rahaauku poti või pajaga peidetud väärisvara

rahake
[nimisõna, substantiiv]
raha (ka väikese rahasumma, vähese raha kohta)

rahakitsikus
[nimisõna, substantiiv]
1. raha piisamatus, vähesus või puudumine

2. raha vähesus või puudumine

rahakopikas
[nimisõna, substantiiv]
1. (vähene) raha, rahanatuke

2. vähene raha, rahanatuke

rahakotirauad
[nimisõna, substantiiv]
(hrl väljendites seoses raha saamise või väljaandmisega)

rahakotisõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte palju raha maksev

2. (teenuse, kauba eest) mitte palju raha küsiv

rahakott
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kott raha hoidmiseks ja kaasaskandmiseks

2. väike kott raha jaoks

3. kotike raha hoidmiseks

rahakraan
[nimisõna, substantiiv]
(rahasaamise võimaluse kohta)

rahakriis
[nimisõna, substantiiv]
rahanduses avalduv kriitiline olukord

rahakukkur
[nimisõna, substantiiv]
1. varasemaaegne ümara kujuga kotike raha hoidmiseks ja kaasas kandmiseks

2. (rahakoti kohta)

rahakurss
[nimisõna, substantiiv]
riigi rahaühiku hind mõne teise riigi rahas väljendatuna

rahakäive
[nimisõna, substantiiv]
1. majandusüksust läbivad rahasummad, sissetulekud ja väljaminekud

2. majandusüksust läbivad rahasummad

rahalaegas
[nimisõna, substantiiv]
laegas raha jaoks

rahalaenaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene (või ettevõte), kes raha laenuks annab

rahalaenamine
[nimisõna, substantiiv]
1. raha laenuks küsimine või saamine

2. raha laenuks andmine

rahalaev
[nimisõna, substantiiv]
(mingist fondist, sponsorilt vm saadava suure rahasumma kohta)

rahaliit
[nimisõna, substantiiv]
1. ühisraha kasutavate riikide ühendus

2. riikidevaheline kokkulepe ühisraha kasutuselevõtuks

rahaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rahana arvestatud, rahaga seotud

2. rahas arvestatud

3. rahaga seotud

rahaliselt
[määrsõna, adverb]
1. rahaga (nt teatavat rahasummat andes), raha poolest

2. rahas (väljendatult)

3. rahaga, raha andes

rahalugemine
[nimisõna, substantiiv]
(vähese raha rehkendamise kohta)

rahalõhn
[nimisõna, substantiiv]
(nähtava rikkuse, jõukuse kohta)

rahalõhnaline
[omadussõna, adjektiiv]
(palju raha maksva asja, ürituse vm kohta)

rahamaailm
[nimisõna, substantiiv]
mõjukate rahameeste, rahandustegelaste maailm, nende keskkond

rahamagnaat
[nimisõna, substantiiv]
mõjuvõimas rahamees, mõjukas rahandustegelane, rahamaailma äss

rahamahukas
[omadussõna, adjektiiv]
palju raha nõudev

rahamaias
[omadussõna, adjektiiv]
1. raha armastav, meelsasti millegi eest raha võttev, rahale orienteeritud

2. maias raha peale

rahamajandus
[nimisõna, substantiiv]
raha kasutamisel ja ringlusel rajanev majandus

rahamasin
[nimisõna, substantiiv]
(raha sisse toova inimese, institutsiooni, nähtuse vm kohta)

rahamees
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kel on palju raha, rikas inimene

2. rikas inimene

rahametall
[nimisõna, substantiiv]
müntimiseks kasutatav metall või metallisegu

rahamure
[nimisõna, substantiiv]
raha vähesus või rahapuudus, mure (ebapiisava) sissetuleku pärast

rahamuul
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes edastab oma isikliku pangakonto kaudu (või sularahas) võõrast raha ja aitab sellega teadlikult või teadmatusest kaasa kuritegevusele

rahamärk
[nimisõna, substantiiv]
teatava väärtusega rahatäht (nt pangatähed, riigikassatähed, mündid)

rahanappus
[nimisõna, substantiiv]
1. raha piisamatus, vähesus või puudumine

2. raha vähesus või puudumine

rahanatuke
[nimisõna, substantiiv]
vähene raha

rahandus
[nimisõna, substantiiv]
(riigi, ettevõtte) tegevuste rahastamist ja rahavoogusid käsitlev majandusharu

rahandusaasta
[nimisõna, substantiiv]
12 kuu pikkune ajavahemik, mille kohta on kinnitatud eelarve

rahandusala
[nimisõna, substantiiv]
rahaasjade üldise korraldusega, rahaliste suhetega tegelev valdkond, rahandus tegevusalana, erialana vms

rahandusalane
[omadussõna, adjektiiv]
rahandusvaldkonnaga seotud

rahandusamet
[nimisõna, substantiiv]
rahandusküsimustega tegelev osakond (nt linnavalitsuses)

rahandusasutus
[nimisõna, substantiiv]
rahaasjade korraldamise ja rahaoperatsioonide sooritamisega tegelev asutus (nt pank, investeerimisfond, kindlustusselts)

rahanduskriis
[nimisõna, substantiiv]
rahanduses avalduv kriitiline olukord

rahanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
rahandusküsimustega, rahavoogudega seotud

rahandusministeerium
[nimisõna, substantiiv]
riigi rahaasjade üldist korraldust juhtiv ja suunav asutus

rahanduspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
abinõude süsteem, mida riik rakendab rahanduses

rahandussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
rahaliste vahendite moodustamine ja kasutamine ning rahaliste tehingute sooritamine süsteemina

rahandustegelane
[nimisõna, substantiiv]
rahanduse alal tegutsev (mõjukas) isik

rahanukk
[nimisõna, substantiiv]
petmiseks tehtud näiline rahapakk, kus suured rahatähed on ainult peal ja ülejäänu koosneb paberilipakatest, valerahast vms

rahanumber
[nimisõna, substantiiv]
raha hulk, rahasumma suurus

rahanuts
[nimisõna, substantiiv]
1. raha

2. raha

rahanälg
[nimisõna, substantiiv]
suur rahavajadus, himu raha järele

rahapaber
[nimisõna, substantiiv]
1. suure vastupidavusega paber raha trükkimiseks

2. paber raha trükkimiseks

rahapada
[nimisõna, substantiiv]
rahvajuttudes hrl rahaauku poti või pajaga peidetud väärisvara

rahapaigutus
[nimisõna, substantiiv]
1. raha paigutamine

2. kuhugi paigutatud rahasumma

rahapaja
[nimisõna, substantiiv]
metallraha vermiv, aumärke vms valmistav ettevõte

rahapakk
[nimisõna, substantiiv]
rahatähtede pakk

rahapalk
[nimisõna, substantiiv]
1. rahaline tasu tehtud töö eest, hrl palgana kord kuus makstav tasu

2. raha, mille töötaja saab tehtud töö eest, tavaliselt üks kord kuus

rahapariteet
[nimisõna, substantiiv]
rahaühiku kullasisaldus

rahapatakas
[nimisõna, substantiiv]
1. rahatähtede pakk

2. rahapakk

rahapatsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. rahatähtede pakk

2. rahapakk

rahapaun
[nimisõna, substantiiv]
1. märgib kellegi valduses olevat raha, rahalisi võimalusi, varalist seisu (ka sellekohastes väljendites)

2. raha, rahaliste võimaluste kohta

rahapenn
[nimisõna, substantiiv]
1. väga vähene raha

2. vähene raha, rahanatuke

rahapesu
[nimisõna, substantiiv]
kuritegelikul teel hangitud raha ringlusse laskmine kõrvaliste asutuste ja ettevõtete kaudu (et varjata raha päritolu)

rahapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
põhimõtted ja abinõud, mida riigi keskpank rakendab raha stabiilsuse säilitamiseks

rahaprobleem
[nimisõna, substantiiv]
(raha vähesuse või puudumise kohta)

rahapump
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis annab suurt tulu, rahalist sissetulekut

2. (millegi kohta, mis annab suurt tulu, rahalist sissetulekut)

rahapung
[nimisõna, substantiiv]
1. varasemaaegne ümara kujuga kotike raha hoidmiseks ja kaasas kandmiseks

2. (rahakoti kohta)

rahapuru
[nimisõna, substantiiv]
1. raha

2. raha

rahapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis annab suurt tulu, rahalist sissetulekut

2. (millegi kohta, mis annab suurt tulu, rahalist sissetulekut)

rahapuudus
[nimisõna, substantiiv]
1. raha piisamatus, vähesus või puudumine

2. raha vähesus või puudumine

raharaisk
[nimisõna, substantiiv]
1. mõttetu, tarbetu raha kulutamine

2. tarbetult kulutatud, raisatud raha

raharaiskamine
[nimisõna, substantiiv]
asjata või mõtlematu raha kulutamine

rahareform
[nimisõna, substantiiv]
uue rahasüsteemi kasutuselevõtt või olemasoleva ümberkorraldus raharingluse stabiliseerimiseks ja tugevdamiseks

raharent
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegse maarendi vorm, rahas tasutav rent

2. rahas tasutav rent

raharikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkesti raha ja varandust omav

2. selline, kellel on palju raha ja vara

raharinglus
[nimisõna, substantiiv]
raha pidev liikumine majanduses

rahasedel
[nimisõna, substantiiv]
paberist vms pehmest materjalist maksevahend

rahastama
[tegusõna, verb]
1. kindlaks otstarbeks raha andma

2. rahaga varustama

3. kindlaks otstarbeks raha andma

rahastamine
[nimisõna, substantiiv]
kindlaks otstarbeks raha andmine

rahastamisperiood
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul rahastatakse teatavaid, hrl Euroopa Liidu projekte

rahastu
[nimisõna, substantiiv]
1. organisatsioon, mille ülesandeks on raha kogumine ja jagamine mingi valdkonna toetamiseks

2. organisatsioon, mis on asutatud selleks, et kedagi või midagi rahaliselt toetada

rahastus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlaks otstarbeks raha andmine

2. kindla otstarbega rahaline panus

rahasumma
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav rahahulk

2. mingi hulk raha

rahasüst
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne suure summa andmine hrl majandusseisu turgutamiseks

rahasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
riigis või rahaliidus kehtestatud raharingluse korraldus, mis määrab kindlaks rahametalli, rahaühiku, rahamärkide emiteerimise korra

rahatagavara
[nimisõna, substantiiv]
varuks, tagavaraks olev raha

rahatark
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes oskab rahaga hästi ümber käia, kel on olemas teadmised ja oskused, kuidas raha kasutada, säästa vms

2. sellistel teadmistel ja oskustel rajanev

rahatarkus
[nimisõna, substantiiv]
oskuste, teadmiste ja hoiakute kogum, mis on vajalik rahaasjades arukate otsuste tegemiseks

rahatasku
[nimisõna, substantiiv]
raamatutaoliselt kokkupandav rahakott raha ja dokumentide hoidmiseks

rahateenimine
[nimisõna, substantiiv]
palga vm sissetuleku hankimine või saamine

rahategemine
[nimisõna, substantiiv]
(hõlpsana tunduva rahahankimise kohta)

rahatrahv
[nimisõna, substantiiv]
1. karistusena määratav rahanõue

2. raha, mida sa pead maksma, kui oled seadust rikkunud

rahatrükk
[nimisõna, substantiiv]
raha juurdetrükkimine, raha hulga suurendamine

rahatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vähese rahaga või ilma rahata

2. ilma rahata

rahatugi
[nimisõna, substantiiv]
rahaline toetus

rahatuli
[nimisõna, substantiiv]
öine lõke oletatava varanduse tunnusena

rahaturg
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaliste laenude turg, kus vahendatakse laene, mille tähtaeg üldjuhul ei ületa üht aastat

rahatuus
[nimisõna, substantiiv]
mõjuvõimas rahamees, mõjukas rahandustegelane, rahamaailma äss

rahatäht
[nimisõna, substantiiv]
paberist vms pehmest materjalist maksevahend

rahatükk
[nimisõna, substantiiv]
mingi raha ühik

rahavaene
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vähese rahaga või ilma rahata

2. ilma rahata

rahavahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe valuuta vahetamine teise vastu

2. üks vääring teise vastu

rahavaru
[nimisõna, substantiiv]
varuks, tagavaraks olev raha

rahavedu
[nimisõna, substantiiv]
sularaha vedu (panka või pangast teatud paika)

rahaveski
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis annab suurt tulu, rahalist sissetulekut

2. (millegi kohta, mis annab suurt tulu, rahalist sissetulekut)

rahavoog
[nimisõna, substantiiv]
1. majandusüksust läbivad rahasummad, sissetulekud ja väljaminekud

2. majandusüksust läbivad rahasummad

rahavõim
[nimisõna, substantiiv]
rahale, kapitalile toetuv võim

rahavääring
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi rahasüsteem ja selles rakendatavad rahamärgid

2. raha, mida riik kasutab

rahaühik
[nimisõna, substantiiv]
1. seadusega kehtestatud rahasüsteemielement

2. riigis kehtiv raha, näiteks euro Eesti Vabariigis

rahaülekanne
[nimisõna, substantiiv]
1. maksesumma ülekandmine ühe isiku või asutuse kontolt teise isiku või asutuse kontole

2. raha kandmine ühelt pangakontolt teisele

rahe
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl äikesepilvest ebakorrapäraste teradena langevad jäätükikesed

2. külmunud vihm, mis sajab alla väikeste valgete kõvade pallidena

rahe
[nimisõna, substantiiv]
(hobuserakmetel:) rangidele kinnitatud rihm, mille abil looga ots ja ais rangide külge kinnitatakse

rahekahjustus
[nimisõna, substantiiv]
raheterade löökidest tekkinud kahjustus

rahemuna
[nimisõna, substantiiv]
rahena sadav suur jäätükike

rahene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohke) rahega

2. rahega kaetud

rahepilv
[nimisõna, substantiiv]
pilv, millest sajab rahet

rahetera
[nimisõna, substantiiv]
rahena sadav jäätükike

rahetorm
[nimisõna, substantiiv]
rahesajuga torm

rahhiidihaige
[nimisõna, substantiiv]
rahhiiti põdev inimene v loom

rahhiit
[nimisõna, substantiiv]
D-vitamiini vaegusest tekkiv luu ainevahetushaigus (hrl lastel, ka noorloomadel)

rahhiitik
[nimisõna, substantiiv]
1. rahhiiti põdev inimene või loom

2. rahhiidihaige v -põdeja

rahhiitiline
[omadussõna, adjektiiv]
rahhiidi põdemisest tingitud, sellele iseloomulik

rahisema
[tegusõna, verb]
kerge raginaga kulgema

rahke
[omadussõna, adjektiiv]
1. poolkeenud, pooltoores, poolkõva

2. poolkeenud v -toores v -kõva

rahkeldama
[tegusõna, verb]
1. pidevas ja hoogsas tegevuses olema, (siia-sinna liikudes) talitama, tööd rügama

2. rahmeldama

rahkjas
[omadussõna, adjektiiv]
konarliku pinnaga, kooriku(te)ga kaetud, poorne

rahmama
[tegusõna, verb]
1. äkilise, hoogsa käeliigutusega midagi tegema (nt haarama, millestki kinni võtma, lööma)

2. krahmama

rahmeldama
[tegusõna, verb]
1. pidevas ja hoogsas tegevuses olema, (siia-sinna liikudes) talitama, tööd rügama

2. rahmeldama

rahmeldis
[nimisõna, substantiiv]
see, kes (veidi segadust tekitades) on pidevalt tegevuses, (siia-sinna liikudes) talitab

rahmeldus
[nimisõna, substantiiv]
rahmeldamine

rahmima
[tegusõna, verb]
1. pidevas ja hoogsas tegevuses olema, (siia-sinna liikudes) talitama, tööd rügama

2. rahmeldama

rahmlema
[tegusõna, verb]
1. pidevas ja hoogsas tegevuses olema, (siia-sinna liikudes) talitama, tööd rügama

2. rahmeldama

rahn
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga väga suur kivi

rahnkala
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud tursk

rahnuline
[omadussõna, adjektiiv]
rahnudega kaetud

rahnuronimine
[nimisõna, substantiiv]
sportlik ronimine kivirahnudel, kaljupaljanditel või ronimisseinal lühikestel radadel, hrl julgestusköieta (ka kaljuronimise võistlusalana)

rahu
[nimisõna, substantiiv]
1. vägivalla, relvastatud võitluse puudumine riigis vm piirkonnas

2. olukord, kus riigid või rahvad elavad rahulikult koos, ilma vägivalla ja võitluseta

3. riikide vahekord, kus kumbki riik ei rakenda teise suhtes vägivalda

rahu
[nimisõna, substantiiv]
hrl kivine või aluspõhja kivimeist koosnev, paguvee ajal hrl kuivale jääv merepõhja kõrgendik

rahu
[määrsõna, adverb]
rahulikult (paigal)

rahuaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil ei ole sõda

rahuaegne
[omadussõna, adjektiiv]
rahuaega kuuluv, rahuajal esinev

rahuaktivist
[nimisõna, substantiiv]
energiline rahu eest võitleja

rahuarmastaja
[nimisõna, substantiiv]
rahu armastav, rahumeelne inimene

rahuarmastav
[omadussõna, adjektiiv]
rahu, üksmeelt armastav, seda taotlev

rahudekreet
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Venemaal 1917. aastal vastu võetud dekreet rahuläbirääkimiste kohta

rahuettepanek
[nimisõna, substantiiv]
ettepanek rahuks, rahu sõlmimiseks

rahuingel
[nimisõna, substantiiv]
rahu kuulutav ingel

rahujalal
[määrsõna, adverb]
1. heas läbisaamises, heas vahekorras, millegagi leppinud

2. rahus, heas vahekorras

rahujalale
[määrsõna, adverb]
heasse läbisaamisesse, heasse vahekorda, millegagi leppinuks

rahujumalanna
[nimisõna, substantiiv]
rahu personifikatsioon Kreeka ja Rooma mütoloogias

rahujõud
[nimisõna, substantiiv]
hrl rahvusvahelised relvajõud mingis piirkonnas, kes peavad jälgima, et sõdinud pooled saavutatud rahust kinni peavad

rahukaitse
[nimisõna, substantiiv]
rahu valvamine ja alalhoidmine relvajõu abil

rahukaitsejõud
[nimisõna, substantiiv]
hrl rahvusvahelised relvajõud mingis piirkonnas, kes peavad jälgima, et sõdinud pooled saavutatud rahust kinni peavad

rahukaitsja
[nimisõna, substantiiv]
rahuvalvejõududes teeniv sõjaväelane

rahukogu
[nimisõna, substantiiv]
osalt esimese, osalt teise astme kohus a-ni 1935 Eesti kohtusüsteemis

rahukohtunik
[nimisõna, substantiiv]
kohtunik, kes ainuisikulisena otsustas esimese astme kohtu väiksemate kohtuasjade üle Tsaari-Venemaal ja a-ni 1935 Eesti Vabariigis, rahukohtu kohtunik

rahukohus
[nimisõna, substantiiv]
ainuisikuline esimese astme kohus väiksemate kohtuasjade arutamiseks Tsaari-Venemaal ja a-ni 1935 Eesti Vabariigis

rahukonverents
[nimisõna, substantiiv]
konverents rahu kaitseks või sõlmimiseks

rahukõnelused
[nimisõna, substantiiv]
läbirääkimised rahu sõlmimiseks sõdivate riikide vahel

rahul
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. millegi suhtes toetavas, rahulolevas seisundis, rahuldustundega suhtudes

2. rahuloluga v rahuldustundega suhtuv

rahula
[nimisõna, substantiiv]
1. matusepaik, rahupaik

2. matuse-, rahupaik

rahuldama
[tegusõna, verb]
1. teatud ootustele, soovidele vastama, kellelegi rahulolu pakkuma

2. tegema nii, et keegi oleks millegagi rahul

3. teatud ootustele vastama

4. lootustele, soovidele, nõuetele vms vastama

rahuldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaigistamatu, täitmatu

2. väga suur

rahuldamine
[nimisõna, substantiiv]
teatud ootustele vastamine, kellelegi rahulolu pakkumine

rahuldatult
[määrsõna, adverb]
rahulolevana, millegagi või kellegagi rahul olles

rahuldatus
[nimisõna, substantiiv]
rahuldatud olek

rahuldav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (enam-vähem) selline, millega võib rahul olla, mitte eriti hea, aga ka mitte halb, keskeltläbi kõlblik

2. vastuvõetav, kõlblik, keskpärane

rahuldavalt
[määrsõna, adverb]
nii, et võib rahule jääda, normaalselt, enam-vähem hästi

rahulduma
[tegusõna, verb]
1. millegagi rahul olema või rahule jääma, millegagi leppima, enamat mitte taotlema

2. millegagi rahul olema v rahule jääma

rahuldunult
[määrsõna, adverb]
1. rahulolevana, soovidele või ootustele vastamise üle heameelt tundes

2. rahulolevana

rahuldus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi poolt tekitatud rahuldustunne, rahulolu

2. rahuldamine

rahulepe
[nimisõna, substantiiv]
leping, mille põhjal lõpetatakse sõda ning taastatakse sõdinud riikide normaalsed suhted

rahuleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, mille põhjal lõpetatakse sõda ning taastatakse sõdinud riikide normaalsed suhted

rahuliikumine
[nimisõna, substantiiv]
rahvahulkade sõjavastase hoiaku kujundamine

rahulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mittesõjaline, vaenutegevuseta

2. mitte seotud sõja või vägivallaga

3. mittesõjaline

4. rahuaegne

rahuline
[omadussõna, adjektiiv]
rahulik

rahulipp
[nimisõna, substantiiv]
lipp või riidetükk, millega antakse märku rahumeelsest toimimisest, kellegagi rahumeelse vahekorra sisseseadmisest või millegagi leppimisest

rahulolek
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus millegagi ollakse (täielikult) rahul

rahulolematu
[omadussõna, adjektiiv]
1. soovidele või ootustele mittevastamise üle pahameelt tundev

2. seda väljendav

rahulolematult
[määrsõna, adverb]
1. rahulolematuna, soovidele või ootustele mittevastamise üle pahameelt tundes

2. rahulolematuna

rahulolematus
[nimisõna, substantiiv]
pahameel selle üle, et miski (nt tehtu, öeldu) ei vasta soovitule või oodatule

rahulolev
[omadussõna, adjektiiv]
1. soovidele või ootustele vastamise üle heameelt tundev

2. rahulolu väljendav

3. rahulolu ilmutav v väljendav

rahulolevalt
[määrsõna, adverb]
1. rahulolevana, soovidele või ootustele vastamise üle heameelt tundes

2. rahulolevana

rahulolu
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus millegagi ollakse (täielikult) rahul

rahuläbirääkimised
[nimisõna, substantiiv]
läbirääkimised rahu sõlmimiseks sõdivate riikide vahel

rahumeel
[nimisõna, substantiiv]
rahulik olek, rahulikkus, tasakaalukus

rahumeeli
[määrsõna, adverb]
1. täies rahus, rahulikult, südamerahuga

2. täies rahus, rahulikult

rahumeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (riikidega, poliitikaga seoses:) rahu taotlev, mittesõjakas

2. rahuotstarbeline, mittesõjaline

rahunema
[tegusõna, verb]
1. oma erutusest, ärevusest, hirmust vms jagu saama, rahuliku(ma)ks muutuma

2. rahulikumaks muutuma

Ühendtegusõnad: maha rahunemamaha rahunema

rahunemispeatus
[nimisõna, substantiiv]
kiiruseületuse korral autojuhile määratav sundpeatus tee ääres

rahunenult
[määrsõna, adverb]
rahunenuna

rahuolek
[nimisõna, substantiiv]
(hrl seoses arsti läbivaatusega:) rahulik, mitte (füüsilises) pinges olek

rahuoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
hrl rahvusvaheline relvastatud tegevus sõja ärahoidmiseks ja rahu taastamiseks või kaitsemiseks

rahuotstarbeline
[omadussõna, adjektiiv]
rahulikul, mitte sõjalisel otstarbel toimuv, sooritatav, kasutatav vms

rahupaik
[nimisõna, substantiiv]
haud, matmispaik

rahupartnerlus
[nimisõna, substantiiv]
partneritena tegutsemine rahu tagamiseks

rahupiip
[nimisõna, substantiiv]
1. sulgedega ehitud pikavarreline piip, mida Põhja-Ameerika indiaanlastel oli kombeks rahuläbirääkimiste ajal kordamööda suitsetada

2. indiaanlastel

rahuplaan
[nimisõna, substantiiv]
(teatud tingimusi sisaldav) kava rahu sõlmimiseks

rahupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
poliitika, mille eesmärgiks on sõdade vältimine ning riikide tüliküsimuste rahulik lahendamine

rahupooldaja
[nimisõna, substantiiv]
rahupoliitikat pooldav, rahuliikumises osalev isik

rahupreemia
[nimisõna, substantiiv]
autasu väljapaistvate teenete eest rahu säilitamisel ja tugevdamisel

rahuprotsess
[nimisõna, substantiiv]
mitme riigi ühine tegevus rahu saavutamiseks või hoidmiseks teatud piirkonnas

rahupõli
[nimisõna, substantiiv]
rahuaeg, elu rahuajal

rahupõlv
[nimisõna, substantiiv]
rahuaeg, elu rahuajal

rahupüha
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil loobutakse aktiivsest tegevusest ja kärarikkast pidutsemisest

rahupüüdlus
[nimisõna, substantiiv]
sihipärane tegevus rahu tagamiseks või selle saavutamiseks

rahurahastu
[nimisõna, substantiiv]
fond, millest rahastatakse riikide ühise kaitse ja julgeolekuga seotud sõjalisi väljaminekuid (täisnimetus: Euroopa rahurahastu)

rahuriik
[nimisõna, substantiiv]
1. (religioosses ettekujutuses, Piiblis:) ajastu, mil valitseb alatine rahu

2. riik, kus valitseb igavene rahu

rahurikkuja
[nimisõna, substantiiv]
(hrl inimese kohta:) rahuliku olukorra häirija

rahurikkumine
[nimisõna, substantiiv]
rahuliku olukorra häirimine, nt avalikus kohas või öörahu ajal

rahusadam
[nimisõna, substantiiv]
1. (rahuliku paiga või olukorra kohta)

2. rahupaik

rahusobitaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes püüab sõjaolukorras vm konfliktis kellegi vahel rahukokkulepet saavutada

rahustama
[tegusõna, verb]
1. kellegi erutust, ärevust, hirmu vms vaigistama, kedagi (või midagi) rahuliku(ma)ks tegema

2. kellegi ärevust või hirmu vähendama, teda rahulikuks tegema

Ühendtegusõnad: maha rahustamamaha rahustama

rahustamispoliitika
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, mis püüab ennetada suure riikidevahelise konflikti tekkimist või püüab vaenus olijaid leppima panna (hõlmab järeleandmisi, kompromisse)

rahustav
[omadussõna, adjektiiv]
erutust, ärevust, hirmu vms vaigistav, lihaseid lõõgastav

rahustavalt
[määrsõna, adverb]
1. rahuliku(ma)ks tegevalt, erutust, ärevust või ärritust vaigistavalt

2. rahulikuks tegevalt

rahusti
[nimisõna, substantiiv]
1. ravim, mis leevendab ärevust, pingetunnet ja agressiivsust

2. rahustusvahend

rahustuma
[tegusõna, verb]
rahunema

rahustus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi erutuse, ärevuse vms vaigistamine, rahustamine

2. rahustamine

rahusõdur
[nimisõna, substantiiv]
(rahukaitsejõudude sõjaväelase kohta)

rahutagamismissioon
[nimisõna, substantiiv]
sõjaline operatsioon rahu tagamiseks konfliktipiirkonnas

rahutingimus
[nimisõna, substantiiv]
eeltingimus rahu sõlmimiseks

rahutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (meeleseisundi, loomuse kohta:) kergesti erutuv või ägestuv, teatud pingest vms elevil või närviline

2. sellist seisundit väljendav

rahutus
[nimisõna, substantiiv]
1. mitte rahu andev ärevus, kärsitus, kannatamatus vms tunne

2. hingeline heitlus

rahutused
[nimisõna, substantiiv]
1. kehtiva korra vastu suunatud (laiema ulatusega) väljaastumine, vastuhakk vms

2. väljaastumine, vastuhakk, käärimine vms

rahutuvi
[nimisõna, substantiiv]
tuvi rahu sümbolina

rahuvahendaja
[nimisõna, substantiiv]
vahendaja vaenupoolte vahel, et sõjategevust lõpetada ja rahu sõlmida

rahuvalvaja
[nimisõna, substantiiv]
rahuvalvejõududes teeniv sõjaväelane

rahuvalve
[nimisõna, substantiiv]
1. rahu säilitamise järele valvamine

2. sellega tegelev (sõjaline) üksus

rahuvalvejõud
[nimisõna, substantiiv]
hrl rahvusvahelised relvajõud mingis piirkonnas, kes peavad jälgima, et sõdinud pooled saavutatud rahust kinni peavad

rahuvalvekompanii
[nimisõna, substantiiv]
riigi (või piirkonna) kaitseväe koosseisu kuuluv rahvusvahelise rahuvalve üksus (hrl 100–250 kaitseväelast)

rahuvalvemissioon
[nimisõna, substantiiv]
sõjaline operatsioon rahu tagamiseks konfliktipiirkonnas

rahuvalveoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
hrl rahvusvaheline relvastatud tegevus sõja ärahoidmiseks ja rahu taastamiseks või kaitsemiseks

rahuvalvepataljon
[nimisõna, substantiiv]
riigi (või piirkonna) kaitseväe koosseisu kuuluv, kompaniidest koosnev rahvusvahelise rahuvalve üksus

rahuvõitleja
[nimisõna, substantiiv]
rahupoliitikat pooldav, rahuliikumises osalev isik

rahuväelane
[nimisõna, substantiiv]
rahuvalvejõududes teeniv sõjaväelane

rahuvägi
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheliste rahuvalve üksuste üldnimetus

rahuvürst
[nimisõna, substantiiv]
(Jeesus Kristuse kohta)

rahvaaktsia
[nimisõna, substantiiv]
väikese nimiväärtusega aktsia, mida ostavad kohalikud väikeaktsionärid

rahvaalgatus
[nimisõna, substantiiv]
rahva poolt algatatud ettepanek mõnes ühiskonnaelu küsimuses

rahvaarmee
[nimisõna, substantiiv]
(hrl rahvademokraatiamaade relvajõudude kohta)

rahvaarst
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnade, loitsude, ravimtaimedega arstija, kellele on omistatud ka maagilisi võimeid

2. rahvapärimuslikke ravivõtteid kasutav ravitseja

rahvaarstim
[nimisõna, substantiiv]
1. (ravimtaimede ja muu kohta, mida rahvameditsiinis ravimiseks kasutatakse)

2. rahvapärane ravim

rahvaarv
[nimisõna, substantiiv]
teatud territooriumi, nt riigi elanike arv

rahvaasemik
[nimisõna, substantiiv]
valitud rahvaesindaja (Eestis Riigikogu liikme kohta)

rahvaauto
[nimisõna, substantiiv]
keskmiselt nõudlikule kasutajale sobiv, töökindel, lihtne, hrl odavam auto

rahvademokraatia
[nimisõna, substantiiv]
kommunistliku partei valitsemisega seotud sotsialistlik riigisüsteem

rahvadiplomaatia
[nimisõna, substantiiv]
välisriikidega suhtlemine, mida edendavad tavainimesed, mitte poliitikud

rahvaeepos
[nimisõna, substantiiv]
hrl rahvalauludel põhinev eepos, mille peategelane esindab teatud rahvast või mille tegevus hõlmab olulist ajajärku rahva ajaloost

rahvaehtne
[omadussõna, adjektiiv]
ehtsalt rahvapärane, muutmata rahvatraditsioonil põhinev

rahvaerakond
[nimisõna, substantiiv]
hrl keskerakondade hulka kuuluva erakonna nimetus (nt Eesti Konservatiivne Rahvaerakond, Eesti Rahvaerakond 1918–1932)

rahvaesindaja
[nimisõna, substantiiv]
rahva valitud esindaja (nt parlamendis)

rahvaesindus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvaesindajad

2. nendest moodustuv esindusorgan (nt riigikogu, parlament)

rahvaetümoloogia
[nimisõna, substantiiv]
võõrsõna või kõnelejale selgusetu sõna mõisteline ja häälikuline seostamine tuttava sõnaga (nt saksa Salvette → salvrätt, saksa Zubiss → suupiste)

rahvahange
[nimisõna, substantiiv]
toote või teenuse arendamine rahva kaasabil, hrl spetsiaalse digirakenduse vahendusel

rahvaharidus
[nimisõna, substantiiv]
rahva, ühiskonna laiade kihtide haridus

rahvahulk
[nimisõna, substantiiv]
(suur) hulk inimesi ühes kohas

rahvahääletamine
[nimisõna, substantiiv]
1. rahva arvamuse ja tahte selgitamine seadusandlikus või põhiseaduslikus küsimuses üldriikliku hääletamise teel

2. rahvahääletus

rahvahääletus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahva arvamuse ja tahte selgitamine seadusandlikus või põhiseaduslikus küsimuses üldriikliku hääletamise teel

2. rahvahääletus

rahvajooks
[nimisõna, substantiiv]
piiramatu osavõtjaskonnaga võistlusjooks

rahvajuht
[nimisõna, substantiiv]
paljude inimeste hulgas armastatud, paljude eest kõnelejana tunnustatud inimene

rahvajutt
[nimisõna, substantiiv]
1. pärimuslik jutustus (nt muinasjutt, muistend, naljand)

2. rahva pärimuslik proosateos

3. legend

4. jutustus

rahvajõuk
[nimisõna, substantiiv]
(hrl korratu käitumisega seostuva rahvahulga kohta)

rahvakaasistuja
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) rahva valitud esindaja, kes võttis õigusemõistmisest osa esimese astme kohtus

rahvakaitsevägi
[nimisõna, substantiiv]
sõja ajal peamiselt vabatahtlikest moodustatud ajutised sõjaliste ja politseiliste ülesannetega väeüksused

rahvakalender
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaarvamisega ning tähtpäevade tähistamisega seonduv rahvapärimus

2. rahvalike tähtpäevade nimistu ja kombestik

rahvakapital
[nimisõna, substantiiv]
riigi poolt igale isikule töötatud aastate eest obligatsioonina vormistatud summa, mida sai kasutada eluruumide erastamiseks (1990. aastate esimesel poolel)

rahvakeel
[nimisõna, substantiiv]
1. rahva kõnekeel (kaasa arvatud murded)

2. rahvalik väljendus

3. rahva kõnekeel

rahvakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. laiade rahvahulkade, lihtrahva keelele omane, kõnekeeles, murretes esinev

2. kõnekeeles, murretes esinev, sellele omane

rahvakild
[nimisõna, substantiiv]
väga väike säilinud osa mingist rahvast (hrl teise rahva sees)

rahvakirik
[nimisõna, substantiiv]
rahva enamuse kirik

rahvakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
oma (rahvaliku) loominguga paljude inimeste poolt väga armastatud, laialt tuntud kirjanik

rahvakogu
[nimisõna, substantiiv]
üldrahvalik esinduskogu mõnedes maades (nt Turkmeenias, Põhja-Koreas)

rahvakohtunik
[nimisõna, substantiiv]
esimese astme kohtus koos kohtunikuga õigusemõistmisest osa võttev, selleks rahva hulgast valitud isik

rahvakohus
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus jt kommunistlikes maades:) esimese astme kohus

rahvakomissar
[nimisõna, substantiiv]
ametiisik nõukogude vabariikides (1917–1922) ja Nõukogude Liidus (1922–1946), kes juhtis (ministeeriumile eelnenud) rahvakomissariaati

rahvakomissariaat
[nimisõna, substantiiv]
ministeeriumile eelnenud riigivalitsemisorgan nõukogude vabariikides (1917–1922) ja Nõukogude Liidus (1922–1946), mida juhtis rahvakomissar

rahvakomme
[nimisõna, substantiiv]
teatud rahvale või paikkonnale omane pärimuslik käitumisviis või tava

rahvakontroll
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) ühiskondlik majandus- jt organite töö kontrollimise süsteem

rahvakool
[nimisõna, substantiiv]
1. 17. sajandi keskpaigast kuni 20. sajandi alguseni tegutsenud kool, mis andis lihtrahva lastele emakeelset haridust

2. lihtrahva lastele haridust andnud kool

rahvakooliõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja, kes töötas omaaegses rahvakoolis, mis andis lihtrahva lastele emakeelset haridust

rahvakoosolek
[nimisõna, substantiiv]
1. laiadele hulkadele, üldsusele määratud koosolek

2. üldsusele määratud koosolek

rahvakultuur
[nimisõna, substantiiv]
rahva pärimuslik ainelise ja vaimse kultuuri ning kommete kogum

rahvakunst
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvakultuuri kuuluv kunstilooming, mis hõlmab hooneid, käsitööd, rahvamuusikat, rahvatantsu vms

2. rahvalik tarbe- v kujutav kunst

3. rahvatants, -laul, -pillimäng

rahvakunstiansambel
[nimisõna, substantiiv]
tantsijaist, pillimeestest ja lauljaist koosnev kollektiiv peamiselt rahvatantsude, rahvalaulude ja rahvapillilugude esitamiseks

rahvakunstimeister
[nimisõna, substantiiv]
laulja, tantsija vm rahvakunsti viljeleja

rahvakunstnik
[nimisõna, substantiiv]
1. (Nõukogude Liidus:) aunimetus teatri, muusika, filmi ja kujutava kunsti alal töötajaile

2. kujutava kunsti alal

3. lavakunsti alal

rahvaküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
riigi, valla või linna valimisõiguslike kodanike arvamuse küsitlus mingis eriti tähtsas küsimuses

rahvalaul
[nimisõna, substantiiv]
seotud kõnes rahvaluuleteos, mida esitatakse lauldes või retsiteerides

rahvalaulik
[nimisõna, substantiiv]
1. rahva laulupärimuse vahendaja, hrl andekas improviseerija

2. rahvalaulude esitaja

3. leelotaja

rahvalauluseade
[nimisõna, substantiiv]
rahvalaulu loov edasiarendus muusikas

rahvalaulutöötlus
[nimisõna, substantiiv]
rahvalaulu loov edasiarendus muusikas

rahvaliikumine
[nimisõna, substantiiv]
suuri rahvahulki hõlmav, teatud eesmärke taotlev tegutsemine (nt protesti- või toetusmiiting, rongkäik)

rahvalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingile rahvale omane, rahvatraditsiooni kuuluv

2. rahva seas levinud, tavaliste inimeste huvidele või teadmistele vastav (nt vastandina intellektuaalide omale)

rahvaloendaja
[nimisõna, substantiiv]
kodudes käiv rahvaloenduse küsitlust läbiviiv inimene

rahvaloendus
[nimisõna, substantiiv]
kavakindel andmete kogumine ja üldistamine riigi või mingi kindla maa-ala elanike arvu, selle koostise vm andmete kohta

rahvalooming
[nimisõna, substantiiv]
rahva pärimuslik vaimne ja esemeline looming

rahvaluule
[nimisõna, substantiiv]
1. rahva pärimuslik poeetiline sõnalooming, laiemalt ka kogu rahvapärimuslik vaimne kultuur

2. rahva pärimuslik looming

rahvaluulealane
[omadussõna, adjektiiv]
rahvaluule uurimisega seotud

rahvaluulekoguja
[nimisõna, substantiiv]
rahvaluuleainestiku, laulude, kommete vms pärimuse koguja

rahvaluuleline
[omadussõna, adjektiiv]
folkloorne

rahvaluuleteadlane
[nimisõna, substantiiv]
rahvaluule eriteadlane

rahvaluuleteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvaluule kogumise, uurimise ja avaldamisega tegelev teadus

2. teadusala

rahvaluuleuurija
[nimisõna, substantiiv]
rahvaluule eriteadlane

rahvalähedane
[omadussõna, adjektiiv]
1. rahvaga tihedasti seotud

2. rahva seas hinnatud, rahvaomane

rahvamaja
[nimisõna, substantiiv]
(ühe piirkonna elanike) kultuuriasutus, pakub igas vanuses inimestele võimalusi huvi- ja ühistegevusteks

rahvamajandus
[nimisõna, substantiiv]
riigi majandus ühtse tervikuna

rahvamalev
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) ühiskondlik organisatsioon, mille ülesanne oli abistada riigiorganeid võitluses kuritegevusega ja avaliku korra kaitsmisel

rahvamalevlane
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) rahvamaleva liige, kelle ülesanne oli tänaval korda pidada

rahvamass
[nimisõna, substantiiv]
suur rahvahulk

rahvamatk
[nimisõna, substantiiv]
laiadele hulkadele korraldatud matk kindlaksmääratud marsruudil

rahvameditsiin
[nimisõna, substantiiv]
haiguste vältimise ja ravimise rahvapärimuslikud viisid

rahvameelne
[omadussõna, adjektiiv]
rahva seisukohtadel asuv, neid arvestav

rahvamees
[nimisõna, substantiiv]
1. rahva huvide eest seisev, rahva kasuks töötav isik

2. rahva seas hinnatud, rahvaomane inimene

3. rahvameelne avaliku elu tegelane

rahvamehelik
[omadussõna, adjektiiv]
rahvaga tihedasti ja vabalt suhtlev, rahva poolt hinnatud

rahvameri
[nimisõna, substantiiv]
1. (väga suure rahvahulga kohta)

2. väga suur rahvahulk

rahvamuistend
[nimisõna, substantiiv]
1. tõesti sündinud loona esitatud lühike rahvajutt, mis on hrl seotud kindla koha, isiku või sündmusega

2. lühike rahvajutt

rahvamurd
[nimisõna, substantiiv]
1. väga suur rahvahulk

2. määratu rahvahulk

rahvamuusik
[nimisõna, substantiiv]
rahvaloomingu, pärimusmuusika, rahvalike lugude esitaja, hrl laulja või pillimees

rahvamuusika
[nimisõna, substantiiv]
rahva pärimuslik muusikalooming

rahvamõrv
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste massiline hävitamine rassilistel, rahvuslikel, usulistel vm põhjustel

2. rahvahävitus

rahvamäng
[nimisõna, substantiiv]
pärimuslik mänguline ajaviite- ja lõbustusviis (nt kotisjooks, ussimäng)

rahvamöll
[nimisõna, substantiiv]
edasi-tagasi tunglev ja trügiv rahvahulk

rahvanaljand
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike, humoristliku või satiirilise sisuga, sageli sõnamängul põhinev rahvajutt

2. naljajutuke

rahvanimetus
[nimisõna, substantiiv]
mingis piirkonnas elava vm ühistunnustega piiritletud inimrühma nimetus

rahvanõukogu
[nimisõna, substantiiv]
teatud rahvavõimuorgan mõnel maal (nt Türkmenistanis, Süürias)

rahvaomane
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingile rahvale omane, rahvatraditsiooni kuuluv

2. rahva seas levinud, tavaliste inimeste huvidele või teadmistele vastav (nt vastandina intellektuaalide omale)

rahvapaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõudmisvõistlustel:) tavaline sõudepaat

2. sõudepaat võistlustel

rahvaparv
[nimisõna, substantiiv]
suur ja tihe rahvahulk

rahvapension
[nimisõna, substantiiv]
riiklik pension, mis määratakse isikule, kellel puudub õigus muud liiki pensionile

rahvapidu
[nimisõna, substantiiv]
rahvalik, rahvahulkade pidu

rahvapidustus
[nimisõna, substantiiv]
millegi auks korraldatud pidulik üritus, milles osalevad rahvahulgad

rahvapill
[nimisõna, substantiiv]
hrl rahvamuusikas kasutatav traditsiooniline muusikariist

rahvapsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
elu jooksul omandatud teadmised inimese hinge- ja vaimuelu nähtuste, käitumise kohta, nt rahvatarkused

rahvapõlv
[nimisõna, substantiiv]
inimpõlv, põlvkond

rahvapärand
[nimisõna, substantiiv]
eelnenud põlvkondade, varasemate aegade vaimsed varad või väärtused

rahvapärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingile rahvale omane, rahvatraditsiooni kuuluv

2. rahva seas levinud, tavaliste inimeste huvidele või teadmistele vastav (nt vastandina intellektuaalide omale)

rahvapärastama
[tegusõna, verb]
rahvapäraseks või rahvapärasemaks tegema

rahvapärimus
[nimisõna, substantiiv]
teatavale rahvale omane, põlvest põlve (suuliselt) edasiantud tava, komme, uskumus, jutt vms

rahvaraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. 15.–19. sajandil, Eestis 18.-19. sajandil lihtrahva jaoks välja antud odav raamatuke

2. endisajal odav raamatuke lihtrahva jaoks

rahvaraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
kõiki lugejarühmi teenindav, avalik raamatukogu

rahvarahutus
[nimisõna, substantiiv]
1. kehtiva korra vastu suunatud (laiema ulatusega) väljaastumine, vastuhakk vms

2. väljaastumine, vastuhakk, käärimine vms

rahvaravim
[nimisõna, substantiiv]
1. (ravimtaimede ja muu kohta, mida rahvameditsiinis ravimiseks kasutatakse)

2. rahvapärane ravim

rahvaravitseja
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnade, loitsude, ravimtaimedega arstija, kellele on omistatud ka maagilisi võimeid

2. rahvapärimuslikke ravivõtteid kasutav ravitseja

rahvarevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
riigipööre vm väljaastumine, milles osalevad laiad rahvahulgad oma nõudmistega

rahvariided
[nimisõna, substantiiv]
1. mingile rahvale omane igapäevane või pühapäevane, pidulik riietus

2. mingile rahvale omane igapäevane või pidulik riietus

rahvariideseelik
[nimisõna, substantiiv]
rahvariiete juurde kuuluv (Eestis hrl villane) seelik

rahvariie
[nimisõna, substantiiv]
1. mingile rahvale omane igapäevane või pühapäevane, pidulik riietus

2. mingile rahvale omane igapäevane või pidulik riietus

rahvarikas
[omadussõna, adjektiiv]
inimeste poolest rohkearvuline

rahvarikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus on koos palju inimesi

2. olukord, kus on palju inimesi koos

rahvarindelane
[nimisõna, substantiiv]
vasakpoolsete valimis- või valitsusliitu, rahvarindesse kuuluv isik

rahvarinne
[nimisõna, substantiiv]
rahvaliikumine Eestis 1988–1993, millel oli suur osa ühiskonna demokratiseerimisel ja rahva koondamisel vägivallatus vabadusvõitluses, ametliku nimega Eestimaa Rahvarinne

rahvarohke
[omadussõna, adjektiiv]
inimeste poolest rohkearvuline

rahvarohkus
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus on koos palju inimesi

2. olukord, kus on palju inimesi koos

rahvarõivad
[nimisõna, substantiiv]
1. mingile rahvale omane igapäevane või pühapäevane, pidulik riietus

2. mingile rahvale omane igapäevane või pidulik riietus

rahvarõivas
[nimisõna, substantiiv]
1. mingile rahvale omane igapäevane või pühapäevane, pidulik riietus

2. mingile rahvale omane igapäevane või pidulik riietus

rahvarämps
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt lihtrahva, alaväärtuslikuks peetavate inimeste kohta)

rahvarühm
[nimisõna, substantiiv]
teatava rahva, rahvuse esindajatest koosnev inimeste hulk

rahvas
[nimisõna, substantiiv]
1. inimrühm, keda hrl piiritletakse teatud riigis elamisega, keeleliste, kultuuriliste vm territoriaalsete tunnuste alusel

2. rühm inimesi, kes elavad teatud riigis või piirkonnas ja kellel on näiteks ühine keel, kultuur, usk, ajalugu

3. etniliste tunnuste alusel piiritletavana

rahvasaadik
[nimisõna, substantiiv]
rahva valitud esindaja (nt parlamendis)

rahvasport
[nimisõna, substantiiv]
laialdaselt harrastatavad lihtsamad kehakultuurivormid (nt matkamine, suusatamine, tervisejooks)

rahvastama
[tegusõna, verb]
inimestega asustama

Ühendtegusõnad: üle rahvastama, üle rahvastama, ümber rahvastamaümber rahvastama

rahvastepall
[nimisõna, substantiiv]
1. pallimäng, kus kaks võistkonda püüavad palliga tabades eemaldada vastasvõistkonna väljakupoolel mängijaid

2. mäng

rahvasterändamine
[nimisõna, substantiiv]
hrl ajavahemik 4.-8. sajandini, mil Euroopas toimus suur rahvaste liikumine ühelt alalt teisele

rahvastik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste kogum, kes elab mingis paigas või mingil alal

2. kõik mingi ala elanikud kokku

3. teatud paiga elanikud

rahvastikugeograafia
[nimisõna, substantiiv]
rahvastiku kujunemise ja asulastiku arengu iseärasusi uuriv geograafia haru

rahvastikukadu
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvaarvu vähenemine

2. rahvaarvu vähenemine

rahvastikuminister
[nimisõna, substantiiv]
rahvastikupoliitikat korraldav minister

rahvastikuplahvatus
[nimisõna, substantiiv]
rahvastiku enneolematult kiire kasv (mingis piirkonnas või kogu maailmas)

rahvastikupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
teatud põhimõtetest lähtuv kavakindel tegutsemine rahvaid või rahvusi puudutavate soovitavate muutuste saavutamiseks

rahvastikupüramiid
[nimisõna, substantiiv]
diagramm, mille abil iseloomustatakse rahvastikku vanuse ja soo järgi

rahvastikuregister
[nimisõna, substantiiv]
iga isiku kohta olulisimaid andmeid sisaldav elanikkonna arvestuse süsteem ja andmete kogum

rahvastikustatistika
[nimisõna, substantiiv]
rahvastikku iseloomustav statistiline andmestik

rahvastikutaaste
[nimisõna, substantiiv]
protsess, mille käigus ühe põlvkonna teisega asendumise kaudu rahvaarv pidevalt taastub

rahvastikuteadlane
[nimisõna, substantiiv]
rahvastikuteaduse eriteadlane

rahvastikuteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvastiku kujunemist ja muutumist ning mitmesuguseid muid rahvastikuga seonduvaid küsimusi käsitlev teadus

2. rahvastikku käsitlev teadus

rahvastikutihedus
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala rahvaarvu ja pindala suhe

rahvastikutoiming
[nimisõna, substantiiv]
toiming, mis on seotud perekonnaseisu, elukohaandmete, isikunimede vms dokumenteerimisega

rahvastiku-uurija
[nimisõna, substantiiv]
rahvastikuteaduse eriteadlane

rahvastuma
[tegusõna, verb]
rahvaga, inimestega täituma

rahvastus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimestega täitumus, asustatus

2. asustus, rahvastik

rahvasumm
[nimisõna, substantiiv]
suur ja tihe rahvahulk

rahvasuu
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvas, inimesed (rääkijana, ütlejana)

2. (rahva teadvuses, rahvapärimuses esinemise kohta)

3. rääkijana

rahvasõna
[nimisõna, substantiiv]
rahvalik ütlus, vanasõna, nali vms

rahvatants
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kogukonna traditsiooniline tants

2. rahvuslikus stiilis loodud lavatants

3. mingi inimeste rühma traditsiooniline tants

rahvatantsija
[nimisõna, substantiiv]
rahvatantsu esitaja

rahvatantsupidu
[nimisõna, substantiiv]
rahvapidustus, kus esinevad koos rahvatantsurühmad, rahvalaulikud ning rahvapilli- ja puhkpilliorkestrid

rahvatark
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnade, loitsude, ravimtaimedega arstija, kellele on omistatud ka maagilisi võimeid

2. rahvapärimuslikke ravivõtteid kasutav ravitseja

rahvatarkus
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline rahva (elu)tarkus

rahvateadlane
[nimisõna, substantiiv]
etnograafia või etnoloogia eriteadlane

rahvateadus
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib ja kirjeldab ühe rahva kultuuri, hrl kombeid ja esemeid

rahvateater
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõna-, muusika-, tantsulavastusi esitav, kutselise ettevalmistuseta näitlejatega töötav kunstiasutus

rahvatervis
[nimisõna, substantiiv]
tegevusvaldkond, mis on suunatud rahvastiku tervise tugevdamisele ja parandamisele, elanike eluea pikendamisele ning tervisealase ebavõrdsuse vähendamisele

rahvatervishoid
[nimisõna, substantiiv]
tegevusvaldkond, mis on suunatud rahvastiku tervise tugevdamisele ja parandamisele, elanike eluea pikendamisele ning tervisealase ebavõrdsuse vähendamisele

rahvatraditsioon
[nimisõna, substantiiv]
teatavale rahvale omane, põlvest põlve (suuliselt) edasiantud tava, komme, uskumus, jutt vms

rahvatribuun
[nimisõna, substantiiv]
1. plebeide huve kaitsev ametiisik Vana-Roomas

2. Vana-Rooma ametiisik

rahvatulu
[nimisõna, substantiiv]
kõigi inimeste aastatulude üldsumma, rahvuslik tulu

rahvatulv
[nimisõna, substantiiv]
tunglev ja trügiv suur rahvahulk

rahvatung
[nimisõna, substantiiv]
1. tunglev ja trügiv suur rahvahulk

2. paljude inimeste tunglemine

rahvatõug
[nimisõna, substantiiv]
(rahva kohta, keda piiritletakse mingite omaduste või tunnuste järgi)

rahvatükk
[nimisõna, substantiiv]
rahvapärane, pigem rahva kui spetsialistide või intellektuaalide maitsele vastav lavateos

rahvausk
[nimisõna, substantiiv]
(liht)rahva, hrl muinasusundi sugemeid sisaldav usuline maailmakäsitus

rahvausund
[nimisõna, substantiiv]
(liht)rahva, hrl muinasusundi sugemeid sisaldav usuline maailmakäsitus

rahvavabariik
[nimisõna, substantiiv]
vabariik, mida juhib kommunistlik valitsus

rahvavaenlane
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude propagandas:) isik, kes ei pooldanud bolševistlikku ideoloogiat ja kes seetõttu mõisteti süüdi riigivastasuses, kuulus likvideerimisele või väljasaatmisele

rahvavaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
rahvale üldiselt mitte kasulik, rahva vastu suunatud

rahvavalgustaja
[nimisõna, substantiiv]
rahvavalgustustöö tegija või harrastaja, hrl kooliõpetaja

rahvavalgustus
[nimisõna, substantiiv]
rahva harimine, teadmiste levitamine rahva seas

rahvavalgustuslik
[omadussõna, adjektiiv]
rahvale teadmiste andmise, rahva harimisega seotud

rahvavalitsus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kommunistliku ideoloogiaga seotult:) demokraatlik, rahva tahte valitsus

rahvavanem
[nimisõna, substantiiv]
(muinasajal:) Baltimaade hõimude ülikkonna liige, kes juhtis maakonda, kihelkonda, küla või malevat

rahvavastane
[omadussõna, adjektiiv]
rahvale üldiselt mitte kasulik, rahva vastu suunatud

rahvaviis
[nimisõna, substantiiv]
rahvamuusikasse kuuluv meloodia või pala

rahvavool
[nimisõna, substantiiv]
suure hulga inimeste, rahvahulga ühes suunas liikumine (tulemine või minemine)

rahvavõim
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilise korra vorm, kus riigi juhtimine toimub rahva valitud saadikute kaudu, eksisteerivad kodanikuvabadused ja demokraatlikud õigused

2. poliitilise korra vorm, kus rahvas valib saadikud, kes juhivad riiki

rahvavägi
[nimisõna, substantiiv]
sõja ajal peamiselt vabatahtlikest moodustatud ajutised sõjaliste ja politseiliste ülesannetega väeüksused

rahvaväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
mingi teose laiadele rahvahulkadele määratud väljaanne

rahvaõpistu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt huvialast, aga ka täiendusõpet andev täiskasvanute koolitusasutus

rahvaülestõus
[nimisõna, substantiiv]
1. (laialdase) rahvahulga (relvastatud) vastuhakk, võitlusse astumine kehtiva korra vastu

2. rahvahulga [relvastatud] vastuhakk

rahvaülikool
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt huvialast, aga ka täiendusõpet andev täiskasvanute koolitusasutus

rahvaüritus
[nimisõna, substantiiv]
rahvarohke avalik üritus (hrl mõeldud laiale osavõtjaskonnale)

rahvus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl riiklikult iseseisev, ühtse keelelise ja kultuurilise identiteediga rahvas

2. rahvas, kellel on ühine keel ja kultuur ning tavaliselt ka oma riik

3. kuulumine teatud rahva hulka

rahvusarhiiv
[nimisõna, substantiiv]
riiklik asutus, mis kogub, haldab ja säilitab mitmesuguseid riigile ja rahvale olulisi dokumente, teoseid ja esemeid

rahvusbibliograafia
[nimisõna, substantiiv]
trükiste nimestik, mis hõlmab mingi rahva asualal ilmunud trükitoodangu, samuti mujal ilmunud selle maa autorite teosed ning seda maad ja rahvast käsitlevad teosed

rahvuseepos
[nimisõna, substantiiv]
hrl rahvalauludel põhinev eepos, mille peategelane esindab teatud rahvast või mille tegevus hõlmab olulist ajajärku rahva ajaloost

rahvuseti
[määrsõna, adverb]
1. rahvuste kaupa

2. eri rahvustel

rahvusgalerii
[nimisõna, substantiiv]
riikliku kunstikogu nimetus mitmel maal (nt Suurbritannias, Itaalias)

rahvusgrupp
[nimisõna, substantiiv]
teatud rahvusest või rahvastest moodustuv inimeste rühm riigis

rahvushümn
[nimisõna, substantiiv]
rahvusliku ühtsustunde väljendamiseks loodud laul, mida lauldakse hrl pidulikel juhtudel

rahvuskaart
[nimisõna, substantiiv]
kodanike relvastatud organisatsioon paljudes riikides

rahvuskaartlane
[nimisõna, substantiiv]
rahvuskaardi liige

rahvuskaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi samast rahvusest, hrl mujal riigis elav isik

rahvuskala
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi sümboliks valitud, tema loodust esindav kala

2. riigi sümboliks olev kala

rahvuskangelane
[nimisõna, substantiiv]
kogu rahva poolt väga austatav isik

rahvuskeel
[nimisõna, substantiiv]
hrl riigi põhirahva keel, keele arengujärk, mis tekib koos rahvusega ning võimaldab suhtlemist kõigil elualadel

rahvuskeha
[nimisõna, substantiiv]
(rahvuse kui inimrühma kohta, sageli selle rühma terviklikkust rõhutavalt või ka piltlikult), rahvuskeham, rahvuskehand

rahvuskirik
[nimisõna, substantiiv]
kogu rahvust ühendav usund või selle korralduslik vorm

rahvuskivi
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi sümboliks valitud, tema loodust esindav kivim

2. riigi sümboliks olev kivi

rahvuskogu
[nimisõna, substantiiv]
hrl pärast revolutsiooni või riigipööret moodustatav esinduskogu, mille põhiülesanne on koostada uus põhiseadus

rahvuskomme
[nimisõna, substantiiv]
teatud rahvale või paikkonnale omane pärimuslik käitumisviis või tava

rahvuskonflikt
[nimisõna, substantiiv]
kokkupõrge, lahkheli rahvuste vahel

rahvuskongress
[nimisõna, substantiiv]
parlamendi nimetus mõnes riigis (nt Argentinas)

rahvuskonservatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvuskonservatiivse partei liige

2. rahvuskonservatiivse maailmavaate pooldaja

rahvuskonservatism
[nimisõna, substantiiv]
(poliitikas, ideoloogias:) konservatismi liik, mille tuumosaks on rahvuslus

rahvuskool
[nimisõna, substantiiv]
rahvuskeelne kool

rahvuskoondis
[nimisõna, substantiiv]
riigi koondvõistkond

rahvuskorpus
[nimisõna, substantiiv]
1942–1946 Punaarmee koosseisu kuulunud eesti rahvuslik väekoondis

rahvuskultuur
[nimisõna, substantiiv]
(kogu) oma rahvusele omane või tunnuslik, rahvustunnet väljendav kultuur

rahvuskultuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
oma rahvusele omane või tunnuslik, rahvustundega seotud

rahvuskuuluvus
[nimisõna, substantiiv]
kuulumine teatud rahvuse hulka, rahvuslik kuuluvus

rahvusköök
[nimisõna, substantiiv]
rahvuslik kokakunst

rahvusküsimus
[nimisõna, substantiiv]
kogum majandus-, õigus- ja kultuuriprobleeme, mis tekivad mitme rahvusega riigis rahvuste omavahelises ja riigiorganitega suhtlemises

rahvuslane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pooldab oma rahvuse säilitamist ja põlistamist, rahvusluse pooldaja

rahvusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
rahvusliku rõhumise vastane, rahvusriigi loomist või taastamist taotlev liikumine

rahvuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingile rahvale omane või tunnuslik

2. rahvustundega seotud

3. mingile rahvusele eriti omane

rahvuslill
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi sümboliks valitud, tema loodust esindav lill

2. riigi sümboliks olev lill

rahvuslind
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi loodus- ja linnukaitse sümboliks olev lind

2. riigi sümboliks olev lind

rahvuslipp
[nimisõna, substantiiv]
rahva sümboliks olev lipp, hrl riigilipp

rahvusloom
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi sümboliks valitud, tema loodust esindav loom (hrl imetaja)

2. riigi sümboliks olev loom

rahvuslus
[nimisõna, substantiiv]
samast rahvusest inimeste kokkukuuluvustunde ilming, mis on suunatud oma rahvuse säilitamisele ja põlistamisele

rahvusmeelne
[omadussõna, adjektiiv]
rahvuslikult meelestatud

rahvusmeeskond
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) (meestest koosnev) riigi esindusvõistkond

rahvusmuster
[nimisõna, substantiiv]
teatavale piirkonnale, maale omane rahvuslike kujunditega muster

rahvusmuuseum
[nimisõna, substantiiv]
muuseum, kus säilitatakse riigi ajaloo ja rahvakultuuri alaseid kogusid

rahvusnaiskond
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) naistest koosnev riigi esindusvõistkond

rahvusooper
[nimisõna, substantiiv]
ooperiteater, mis kõige täiuslikumalt esindab ja edendab rahvuslikku teatri- ja muusikakultuuri

rahvuspark
[nimisõna, substantiiv]
suur riiklik kaitseala, kus on erilise väärtusega loodusobjekte, mõnel pool ka ajaloo- ja kultuuripärandit

rahvuspiir
[nimisõna, substantiiv]
rahvaid (keeleliselt, kultuuriliselt, asuala mõttes) eraldav piir

rahvuspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
rahvusküsimusega seotud poliitika

rahvuspüha
[nimisõna, substantiiv]
rahvuslik pidupäev, hrl mingi ajaloosündmuse mälestuseks

rahvusradikaal
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes rahvusluses kaldub äärmuslusse, radikalismi

rahvusrekord
[nimisõna, substantiiv]
riiki esindava sportlase või võistkonna rekord mingil spordialal

rahvusrestoran
[nimisõna, substantiiv]
restoran, kus pakutakse rahvusroogi

rahvusriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille elanikkonna enamus kuulub hrl üht keelt kõneleva rahva hulka

rahvusriiklus
[nimisõna, substantiiv]
rahvusriigina eksisteerimine

rahvusringkond
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) autonoomse ringkonna kui väikseima territoriaalse haldusüksuse nimetus 1977. aastani

rahvusromantika
[nimisõna, substantiiv]
rahvusliku ärkamisaja romantiline kunstisuundumus, mis toetub rahvusaatele, kasutab rahvuslikku ainest, nt ajalugu ja mütoloogiat

rahvusromantiline
[omadussõna, adjektiiv]
rahvusaatele toetuv, rahvusliku ainesega, ajaloo ja mütoloogiaga seotud

rahvusromantism
[nimisõna, substantiiv]
rahvusliku ärkamisaja romantiline kunstisuundumus, mis toetub rahvusaatele, kasutab rahvuslikku ainest, nt ajalugu ja mütoloogiat

rahvusroog
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi rahva tavapärane, aegade jooksul kujunenud koostise ja valmistusviisiga toit

2. mingi rahva tavapärane, aegade jooksul kujunenud toit, millel on kindel koostis ja valmistamise viis

rahvusrühm
[nimisõna, substantiiv]
teatud rahvusest või rahvastest moodustuv inimeste rühm riigis

rahvussotsialism
[nimisõna, substantiiv]
Saksamaal 1919–1945 levinud äärmuslik ideoloogia ja riiklik poliitika, mis lähtus sakslaste väidetavast rassilisest erandlikkusest ja taotles sellele vastava heaoluühiskonna loomist

rahvussotsialistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. natsismile ja natsidele omane, nendega seotud

2. natsismile ja natsidele omane

rahvussuhted
[nimisõna, substantiiv]
suhted eri rahvuste vahel

rahvusteadus
[nimisõna, substantiiv]
oma maa ja rahvaga seotud teadus, mis on mõjutatud selle maa keelest ja kohavaimust (nt rahva ajaloo, keele, kultuuri uurimine)

rahvusteadvus
[nimisõna, substantiiv]
rahvustundega seotud, rahvuslik eneseteadvus

rahvusteater
[nimisõna, substantiiv]
paljudes maades (riikliku toetusega) teater, mis kõige täiuslikumalt esindab rahvuslikku näitekunsti

rahvustervik
[nimisõna, substantiiv]
20. sajandi algul Saksamaal sündinud rahvusluse teooriast lähtuv idee inimrühmast, keda seob ühine pärand, rahvalik-kultuuriline päritolu, kooselutahe ja saatus ning kes väärtustab rahvuslikku identiteeti

rahvustoit
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi rahva tavapärane, aegade jooksul kujunenud koostise ja valmistusviisiga toit

2. mingi rahva tavapärane, aegade jooksul kujunenud toit, millel on kindel koostis ja valmistamise viis

rahvustunne
[nimisõna, substantiiv]
rahvusele omane ühtekuuluvustunne

rahvusvabariik
[nimisõna, substantiiv]
(hrl Nõukogude Liidu või Venemaa vabariigiks nimetatava haldusüksuse kohta, mille elanikkonna enamus kuulub ühte rahvusesse)

rahvusvaheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. eri rahvaste või riikide vaheline, neisse puutuv, neid siduv või neile ühine

2. eri rahvaste või riikide vaheline

rahvusvahelistama
[tegusõna, verb]
rahvusvaheliseks tegema, eri rahvaid või riike hõlmavaks, nende vahel ühiselt toimivaks muutma

rahvusvahelistuma
[tegusõna, verb]
rahvusvaheliseks muutuma, eri rahvaid või riike hõlmavaks, nende vahel ühiselt toimivaks muutuma

rahvusvahelisus
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheline-olek, eri rahvaid või riike siduv või neile ühine olek

rahvusvaluuta
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi riigi valuuta, mida vahetatakse või mille kurssi võrreldakse teiste riikide valuutadega

2. riigi rahasüsteem ja selles rakendatavad rahamärgid

rahvusviha
[nimisõna, substantiiv]
negatiivne hoiak (eelarvamused, võõristus, vaen vms) mingi rahvusgrupi või rahvuse suhtes

rahvusvõistkond
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) riigi esindusvõistkond

rahvusväeosa
[nimisõna, substantiiv]
rahvuslik väeüksus relvajõududes

rahvusvähemus
[nimisõna, substantiiv]
riigi põhirahvusest rahvusliku kuuluvuse, keele, usu või kultuurilise omapära poolest erinev, hrl väljaspool oma riiki elav rahvusrühm

rahvusvärvid
[nimisõna, substantiiv]
värvid, mis ajalooliselt on rahavale olulised, hrl rahvuslipul esinevad värvid

rahvusäärmuslane
[nimisõna, substantiiv]
muust rahvusest inimeste suhtes aktiivselt tõrjuva hoiakuga rahvuslane

rahvusülene
[omadussõna, adjektiiv]
rahvuspiirist, kitsalt rahvuslikest huvidest üle ulatuv, eri rahvusi hõlmav

rahvusülikool
[nimisõna, substantiiv]
põhirahvuse keeles õpetav ja rahvuse seisukohalt olulisim ülikool

rai
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl merepõhjas elutsev väga lame, rombikujulise keha ja pika peenikese sabaga kala

2. [mere]kala

raibe
[nimisõna, substantiiv]
1. suurema looma või linnu (mädanev) korjus

2. looma korjus

raiddekoor
[nimisõna, substantiiv]
kivisse vm kõvale materjalile raiutud, uuristatud või maalitud kaunistused jt kujutised

raidkiri
[nimisõna, substantiiv]
muistsel ajal kivisse vm kõvale materjalile raiutud, uuristatud või maalitud kiri

raidkivi
[nimisõna, substantiiv]
1. kivi või kivitahvel, millesse on raiutud kujund või joonis

2. kivi[tahvel], millesse on raiutud kujund v joonis

raidkuju
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kivist või puust raiutud inimese vm elusolendi kuju kunstiteosena, kivist või puust skulptuur

2. kivist, puidust vms skulptuur, raidkunstiteos

raidkunst
[nimisõna, substantiiv]
skulptuurikunsti liik, kus kujud valmistatakse mingist kõvast jäigast materjalist

raidmed
[nimisõna, substantiiv]
jäätmed, mis tekivad metsapuude raiumisel, raietöödel (oksad vms)

raidportaal
[nimisõna, substantiiv]
tahutud kividest (kaunistustega) kiriku vm hoone (pea)sissekäik

raidtõke
[nimisõna, substantiiv]
maharaiutud või mahalangenud puudest tehtud tõke

raidur
[nimisõna, substantiiv]
puude langetaja, metsapuude raiuja

raie
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude langetamine (koos ettevalmistustööde ja langetusjärgsete töödega langil)

raieaeg
[nimisõna, substantiiv]
metsalangetamiseks sobiv (hrl talvine) aeg

raieala
[nimisõna, substantiiv]
1. puude langetamiseks välja mõõdetud metsatükk, hrl lageraie ala

2. raiumiseks määratud metsaosa

raieesi
[nimisõna, substantiiv]
metsaraiumisel käsil olev töölõik või parasjagu ees olev töörinne

raiefond
[nimisõna, substantiiv]
metsaraietöödeks ettenähtud kogus sobilikke metsaalasid ja rahalisi vahendeid

raieiga
[nimisõna, substantiiv]
metsa vanus ametlikult lubatud lõppraie ajal

raiejäätmed
[nimisõna, substantiiv]
jäätmed, mis tekivad metsapuude raiumisel, raietöödel (oksad vms)

raiekapsas
[nimisõna, substantiiv]
ribadeks peenestatud kapsas

raiekoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus langetatakse puid

raieküps
[omadussõna, adjektiiv]
langetamiseks sobilik

raieküpsus
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil puu on täis kasvanud ja metsamajandamise mõttes raiumiseks kõige sobivam

raielank
[nimisõna, substantiiv]
1. puude langetamiseks välja mõõdetud metsatükk, hrl lageraie ala

2. raiumiseks määratud metsaosa

raielaud
[nimisõna, substantiiv]
suuremate mõõtudega lõikelaud, mida saab kasutada liha raiumiseks

raieluba
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis annab õiguse puud või puid raiuda

raiemaht
[nimisõna, substantiiv]
metsaraieks määratud alale kavandatud puude tagavara (tihumeetrites)

raiemärk
[nimisõna, substantiiv]
raiutavale puule (värviga) tehtud märk

raiendik
[nimisõna, substantiiv]
metsamaa, kus mets on lageraiena maha võetud

raiepakk
[nimisõna, substantiiv]
1. puupakk, mille peal puid, liha vm raiutakse või tükeldatakse

2. pakk, millel midagi raiutakse vms

raiepilet
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis annab õiguse puud või puid raiuda

raierahu
[nimisõna, substantiiv]
1. kevadsuvine ajavahemik, mil metsas raietöid ei tehta, et mitte häirida pesitsevaid linde

2. lindude pesitsusaeg, mil metsas raietöid ei tehta

raiering
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik raieküpsuse saavutanud puude uuendusraiest kuni järgmise uuendusraieni, sõltuvalt puuliigist hrl 20–60 aastat

raiesmaa
[nimisõna, substantiiv]
metsamaa, kus mets on lageraiena maha võetud

raiesmik
[nimisõna, substantiiv]
metsamaa, kus mets on lageraiena maha võetud

raiesport
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, kus võisteldakse mootorsaega saagimises (täpne puulangetamine, laasimine jt metsatööd)

raiestik
[nimisõna, substantiiv]
metsamaa, kus mets on lageraiena maha võetud

raieteatis
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mille alusel on lubatud metsa või puid metsast raiuda

raietöö
[nimisõna, substantiiv]
puude langetamine, suurte okste lõikus vms tööd metsas, pargis vm

raietööline
[nimisõna, substantiiv]
metsa langetamisel töötav oskustööline

raievanus
[nimisõna, substantiiv]
metsa vanus ametlikult lubatud lõppraie ajal

raieõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus raiuda kasvavat metsa (nt harvendusraiena, lageraiena)

raig
[nimisõna, substantiiv]
1. naha seenhaiguste puhul esinev kärn vm nahakahjustus

2. kärn

raig
[nimisõna, substantiiv]
isaslooma sugunääre, milles valmivad seemnerakud

raihein
[nimisõna, substantiiv]
1. karjamaal mättataoliste puhmadena kasvav kõrreline heintaim

2. kõrreline heintaim

raikaerik
[nimisõna, substantiiv]
1. püstjate puhmastena kasvav kõrgekasvuline kõrreline rohttaim

2. roht- ja heintaim

raikala
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl merepõhjas elutsev väga lame, rombikujulise keha ja pika peenikese sabaga kala

2. [mere]kala

raim
[nimisõna, substantiiv]
1. kaevandamisel kihist lahti murtav maavara

2. kaevise lahtimurdmine kivist

raimama
[tegusõna, verb]
kaevandamisel maavara kihist lahti murdma

raip
[nimisõna, substantiiv]
1. (kirumis- või vandesõnana, ka sõimusõnana)

2. vandumis- ja kirumissõna

raipehais
[nimisõna, substantiiv]
hrl suure mädaneva looma või linnu korjuse hais

raipekotkas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt raipeist ja korjustest toituv sulgedeta näoga röövlind, Eestis haruldase eksikülalisena

raipelind
[nimisõna, substantiiv]
raipeid sööv lind (hrl ronga kohta)

raipenahk
[nimisõna, substantiiv]
(siunates kellegi või millegi kohta, ka kirumissõnana)

raipesööja
[nimisõna, substantiiv]
loom, lind või mardikas, kes toitub surnud loomade orgaanilisest ainest (nt hüään, kondor, porikärbes)

raipetoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade kohta:) selline, kes toitub loomakorjustest

raisakotkas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt raipeist toituv suur sulgedeta pea ja kaelaga kotkas, Eestis haruldase eksikülalisena

raisakull
[nimisõna, substantiiv]
raisakotkas

raisamardikas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt korjustest toituv mardikas (ka peedi vm taime kahjurina)

raisamatja
[nimisõna, substantiiv]
väikeste selgroogsete korjustest ja roiskuvatest seentest toituv mardikas, kes tunneb laibalõhna juba paarisaja meetri kauguselt

raisk
[nimisõna, substantiiv]
1. (kirumis- või vandesõnana, ka sõimusõnana)

2. vandumis- ja kirumissõna

raisk
[nimisõna, substantiiv]
1. (aja, raha vm kohta:) tulutult kasutamine, millegi õige, vajaliku peale kasutamata jäämine

2. aja, raha kohta

raiskama
[tegusõna, verb]
1. raha, aega vm väärtuslikku asjata või mõtlematult kulutama, ebaotstarbekalt kasutama

2. mitte mõistlikul viisil kasutama

Ühendtegusõnad: ära raiskamaära raiskama

raisku
[määrsõna, adverb]
1. kasutamata jätmise tõttu kaotsi

2. ebaõnnestunuks, nurjunuks

3. asjatult, tulutult

raiskuma
[tegusõna, verb]
1. (toiduainete vm ainete kohta:) halvaks minema, kõlbmatuks muutuma

2. halvaks minema, roiskuma

raiskuminek
[nimisõna, substantiiv]
ebaõnnestumine, nurjumine

raisus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. täiesti ebaõnnestunud, nurjunud

2. kaotsis, luhtaläinud, nurjas

raita
[nimisõna, substantiiv]
India köögist pärinev paks mahe jogurtikaste, mida süüakse vürtsikate karritoitude kõrvale

raitlill
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas kasvav tohutu suure raipelõhnalise õiega parasiittaim

2. troopiline parasiittaim

raitlind
[nimisõna, substantiiv]
1. väljasurnud lennuvõimetu hiigellind

2. väljasurnud hiigellind

raiuja
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude langetaja

raiuma
[tegusõna, verb]
kirvega vm terava riistaga tugevasti lööma, hrl tükeldades, midagi küljest eraldades

Ühendtegusõnad: läbi raiuma, läbi raiuma, maha raiuma, maha raiuma, vastu raiuma, vastu raiuma, välja raiuma, välja raiuma, ära raiumaära raiuma

raiumisjäätmed
[nimisõna, substantiiv]
jäätmed, mis tekivad metsapuude raiumisel, raietöödel (oksad vms)

raiumisvajak
[nimisõna, substantiiv]
metsaraiumise eesmärgist tegemata või puudu jäänud osa

raius
[nimisõna, substantiiv]
pikilõhe rahvarõivaste juurde kuuluva nöörkuue või särgi alumises servas

raj
1. teatav maa-ala, täpsemalt piiritlemata, hrl mingi tunnuse poolest eristuv piirkond

2. piirkond, maa-ala

3. maa-ala, piirkond, paikkond

raja
[nimisõna, substantiiv]
1. territooriume, piirkondi, valdusi vms eraldav kokkuleppeline joon (ja selle lähiala) maastikul või kaardil

2. joon, mis eraldab kahte riiki või territooriumi

3. territooriume eraldav

4. maa-alade eraldusjoon

rajad
[nimisõna, substantiiv]
1. jalanõu alla kinnitatavad laiad (võre)tallad lumel või soos käimiseks

2. laia tallaga jalats soos v lumes käimiseks

rajajoon
[nimisõna, substantiiv]
(territooriumi) piiri tähistav (tinglik) joon

rajakaamera
[nimisõna, substantiiv]
metsa üles seatud kaamera, mille abil saab jälgida lindude ja loomade elu

rajakas
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõimu- või kirumissõna ebameeldivaks peetava inimese, ka looma kohta)

2. kirumissõna: närakas, mait

rajakate
[nimisõna, substantiiv]
võistlusraja pealmine kiht

rajakohtunik
[nimisõna, substantiiv]
mõnel spordialal (nt maratonis, suusatamises, motospordis) võistlusraja ääres reeglitest kinnipidamist jälgiv kohtunik

rajama
[tegusõna, verb]
1. midagi (uut) ehitama, (plaanipäraselt) tegema

2. ehitama, tegema

3. asutama

rajamaa
[nimisõna, substantiiv]
millegi piirjoonel asuv ala

rajameeter
[nimisõna, substantiiv]
1 meetri pikkune lõik sõidurajast, mis on laeva autotekil märgistatud (veeremilaevade ja parvlaevade lastimahutavuse näitaja)

rajameister
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes tegeleb võistlusradade planeerimise ja ettevalmistamisega (nt murdmaasuusatamisel, orienteerumisel)

2. murdmaasuusatamisel, orienteerumisel vms

rajamäng
[nimisõna, substantiiv]
(golfis, mängitakse iga raja võitmise peale)

rajamärk
[nimisõna, substantiiv]
võistlus- vm rada märgistav tähis

rajanema
[tegusõna, verb]
1. millelgi põhinema, millelegi toetuma, millestki abi, tuge leidma

2. põhinema, rajanema, tuginema

3. millelgi põhinema

rajaprofiil
[nimisõna, substantiiv]
jooksu-, suusa- või rattaraja pinnareljeef, pinnavormide kuju

rajarekord
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud võistlusrajal saavutatud parim tulemus (nt mootorispordis, uisutamisel, jooksudes)

2. võistlusraja rekord

rajatagune
[omadussõna, adjektiiv]
1. väljaspool oma riiki või maad asuv, tegutsev vms, välisriigist tulnud, välismaaga seotud

2. välismaa päritoluga

3. välismaal asuv

rajatis
[nimisõna, substantiiv]
1. eriotstarbeline, spetsiaalselt projekteeritud ehitis (mis hrl pole hoone), millegi juurde kuuluv konstruktsioon või kogu kompleks

2. ehitis, mis pole hoone

rajatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma teerajata

rajatähis
[nimisõna, substantiiv]
võistlus- vm rada märgistav tähis

rajav
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelleni?, milleni? (nt vennani, majani)

2. kääne

3. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelleni?/milleni? (nt vennani, õpikuni)

rajavahetus
[nimisõna, substantiiv]
sõidu-, võistlusraja vahetamine

rajaülesanne
[nimisõna, substantiiv]
(algebras)

rajoneerima
[tegusõna, verb]
(taimede, sortide kohta:) mingi piirkonna jaoks eelistatuks tunnistama

rajoon
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav maa-ala, täpsemalt piiritlemata, hrl mingi tunnuse poolest eristuv piirkond

2. piirkond, maa-ala

3. maa-ala, piirkond, paikkond

rajoonidevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rajoonide vahel esinev v toimuv

2. mitmele rajoonile ühine

rajoonikeskus
[nimisõna, substantiiv]
rajooni halduskeskus

rajoonikomitee
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) mingi piirkonna tegevust korraldanud, juhtinud, hrl parteilastest koosnenud kogu või asutus

rajooniline
[omadussõna, adjektiiv]
alluvussuhte kohta

rajoonilinn
[nimisõna, substantiiv]
rajoonikeskuseks olev linn

rajoonima
[tegusõna, verb]
(taimede, sortide kohta:) mingi piirkonna jaoks eelistatuks tunnistama

rajooniti
[määrsõna, adverb]
rajoonide kaupa, piirkonniti

raju
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuul

rajuhoog
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuulepuhang (ka koos vihmaga)

rajuilm
[nimisõna, substantiiv]
väga tormine ilm

rajune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ilma vm loodusnähtuse kohta:) väga tugeva tuulega, millega sageli kaasneb vihm, tuisk või äike

2. väga tugeva tuulega, tormiga

rajurokk
[nimisõna, substantiiv]
eriti äge rokkmuusika

rajutsema
[tegusõna, verb]
ägedalt tormitsema

rajutuul
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuul

rajuvil
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. tormine, rajune

2. tormise ägedusega, metsikusega

rajuvile
[määrsõna, adverb]
tormiseks, rajuseks

rakatama
[tegusõna, verb]
1. (äikese vms kohta:) kõva heli tekitades raksatama, kärgatama

2. raksuma

rakats
[nimisõna, substantiiv]
väike (elavaloomuline) koer

rake
[nimisõna, substantiiv]
puust, kivist vm materjalist vooderdis kaevu seinte kindlustamiseks, ka selle maapealne osa

rakend
[nimisõna, substantiiv]
1. etterakendatud loom(ad) koos rakmetega (ja koos veovahendiga)

2. [ette]rakendatud loom[ad]

rakendama
[tegusõna, verb]
1. kasutusele võtma, mingil otstarbel kasutama, tegevusse panema

2. kasutusele võtma, kindlal eesmärgil kasutama

rakendatus
[nimisõna, substantiiv]
rakendatud-olu

rakendisport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab hoburakendiga ja selleks otstarbeks ehitatud vankritega või koerte kelgurakendiga sõitmise

rakenduma
[tegusõna, verb]
tarvitusele tulema, käiku minema

rakendus
[nimisõna, substantiiv]
terviklik tarkvaraprogramm, mille abil nutiseadmes (nt telefonis, tahvelarvutis, nutikellas) saab traadita sidevõrgus täita kindlat ülesannet (nt mõõta pulssi, kuulata muusikat, õppida keelt, osta-müüa kaupu)

rakendusbioloogia
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis tegeleb bioloogia seaduste ja teooriate praktilise kasutamisega (nt toiduainetetööstuses, põllumajanduses, meditsiinis)

rakenduseeskiri
[nimisõna, substantiiv]
eeskiri, mis seab nõuded määruse, seaduse vm rakendamisele

rakendusentomoloogia
[nimisõna, substantiiv]
kahjurputukaid uuriv ja tõrjemeetodeid loov entomoloogia haru

rakendusgeoloogia
[nimisõna, substantiiv]
geoloogia rakendusteaduslik haru (nt maavarade geoloogia, hüdrogeoloogia)

rakendusgraafika
[nimisõna, substantiiv]
graafika või disaini alaliik ja tegevusala, mis hõlmab esemelise keskkonna kujundamist trükikunstile omaste visuaalsete väljendusvahendite abil (kasutades sümboleid, teksti, värvi vms)

rakenduskava
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna tegevusi ja ülesandeid kirjeldav üksikasjalik tegevuskava (koos vastavate rahasummadega), mis hrl täiendab arengukava, lepingut vm ametlikku alusdokumenti

rakenduskunst
[nimisõna, substantiiv]
tarbeesemete vm teatud otstarbega taieste loomist hõlmavate kunstiharude üldnimetus

rakenduskõrgharidus
[nimisõna, substantiiv]
kõrghariduse esimese astme õpe, mille kestel omandatakse kindlal kutsealal töötamiseks või magistriõppes edasiõppimiseks vajalikud teadmised ja oskused

rakenduskõrgkool
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkool, mis annab hariduse kindlal kutsealal ja kus võib toimuda ka magistriõpe

rakendusliides
[nimisõna, substantiiv]
programmeeritud vahelüli (nt andmebaasi süsteem, tarkvara kogum), mis võimaldab olemasolevaid programmiplokke siduda arendatava süsteemiga ja seeläbi programmeerimist lihtsustada

rakenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
puhtpraktilist tähtsust omav, tegelikkuses, praktikas rakendatav

rakenduslingvistika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse osa, mis kirjeldab ja lahendab keele ja suhtlusega seotud probleeme, kasutades ja arendades teoreetilise lingvistika teooriaid ja meetodeid

rakendusmatemaatika
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis tegeleb teistes teadusharudes (nt mehaanikas) vajalike või praktikas kasutatavate matemaatiliste mudelite ning meetodite loomisega

rakendusmehaanika
[nimisõna, substantiiv]
mehaanika mingi rakendusliku kallakuga haru (nt staatika, tugevusõpetus)

rakendusmäärus
[nimisõna, substantiiv]
seaduse, lepingu vm ametliku dokumendi (tegelikku) kasutamist sätestav, seadusest madalam õigusakt

rakendusplaan
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna tegevusi ja ülesandeid kirjeldav üksikasjalik tegevuskava (koos vastavate rahasummadega), mis hrl täiendab arengukava, lepingut vm ametlikku alusdokumenti

rakendusprogramm
[nimisõna, substantiiv]
terviklik tarkvaraprogramm, mille abil hrl arvutis saab täita kindlat ülesannet (nt koostada slaide, luua videokonverentsi)

rakenduspsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
reaalelu probleemide lahendamisel rakendatav praktiline psühholoogia

rakenduspunkt
[nimisõna, substantiiv]
punkt, millele jõud on rakendatud, jõu alguspunkt

rakendussäte
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormi rakendamist kajastav õigusakti teksti osa (nt paragrahv, lõige, punkt)

rakendustarkvara
[nimisõna, substantiiv]
otseselt kasutaja tarbeks loodud tarkvara

rakendusteadus
[nimisõna, substantiiv]
teaduslik uurimistöö, mille eesmärk on taotleda praktilisi rakenduslikke eesmärke, kasutades alusteaduse tulemusi (nt keeleõpe, leksikograafia)

rakendustrükis
[nimisõna, substantiiv]
osalt ettetrükitud tekstiga trükis, nt plank, märkmik vms

rakendusuuring
[nimisõna, substantiiv]
rakenduslikku eesmärki, praktilist kasu taotlev uuring

rakendusüksus
[nimisõna, substantiiv]
kindla ülesande täitmiseks loodud töörühm

rakestama
[tegusõna, verb]
raketisega, raketega varustama

rakestamine
[nimisõna, substantiiv]
raketisega, raketega varustamine

raketama
[tegusõna, verb]
raketisega, raketega varustama

raketibaas
[nimisõna, substantiiv]
raketiüksus(t)e, rakettrelvade paiknemiskoht

raketiheitja
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis lennutab välja reaktiivmootorit (rakettmootorit) kasutavaid rakette või reaktiivmürske

raketikaater
[nimisõna, substantiiv]
rakettidega relvastatud (väike) mootorlaev

raketikaitse
[nimisõna, substantiiv]
kaitse vastase raketirünnakute eest (õhutõrje osa)

raketikandja
[nimisõna, substantiiv]
rakette, rakettrelvastust vedav masin (nt raketilaev, raketilennuk)

raketikilp
[nimisõna, substantiiv]
strateegilise tasandi raketitõrjesüsteem mingi ulatusliku territooriumi kaitseks

raketilaev
[nimisõna, substantiiv]
rakettrelvadega sõjalaev

raketilennuk
[nimisõna, substantiiv]
rakettidega relvastatud sõjalennuk

raketindus
[nimisõna, substantiiv]
rakettidega seotud eriala ja tegevusvaldkond

raketipüstol
[nimisõna, substantiiv]
püstol valgustus- või signaalrakettide tulistamiseks

raketirahe
[nimisõna, substantiiv]
suur hulk tihedalt järgnevaid lõhkelaenguga rakette

raketiristleja
[nimisõna, substantiiv]
rakettrelvadega relvastatud kiirekäiguline sõjalaev

raketirünnak
[nimisõna, substantiiv]
rünnak rakettrelvadega

raketis
[nimisõna, substantiiv]
ajutine hrl laudadest või metallist vorm vundamendi, lae vms valamiseks, betooni valuvorm

raketiseadeldis
[nimisõna, substantiiv]
rakettide lennutamiseks mõeldud (ajutine, kohapeal leiutatud) vahend

raketiteadus
[nimisõna, substantiiv]
esineb keerukuse puudumisele osutavates väljendites

raketitõrje
[nimisõna, substantiiv]
kaitse vastase raketirünnakute eest (õhutõrje osa)

raketitõrjesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
radarite, laskeseadeldiste, püüdurrakettide ja muude vahendite süsteem, mis hävitab vastase raketi

raketiväelane
[nimisõna, substantiiv]
raketiväkke kuuluv sõjaväelane

raketivägi
[nimisõna, substantiiv]
väeliik, mille peamised relvad on raketid

raketiüksus
[nimisõna, substantiiv]
rakettrelvastusega sõjaväeüksus

raketodroom
[nimisõna, substantiiv]
rakettide stardiväljak

rakett
[nimisõna, substantiiv]
1. plahvatava seguga täidetud, väljatulistatav kest, mida kasutatakse ilutulestikuks, signalisatsiooniks, valgustamiseks

2. ese, mis lendab kõrgele õhku ja siis plahvatab ilusate värviliste tuledega

rakettlennuk
[nimisõna, substantiiv]
lennukisarnane juhitav lennuaparaat, mis algkiiruse saab rakettmootorist, hiljem jätkab lendu kineetilise energia varal

rakettmootor
[nimisõna, substantiiv]
mootor, mida käitab sellest välja paiskuv gaasi- või vedelikujoa jõud

rakettrelv
[nimisõna, substantiiv]
lõhkepeaga ja reaktiivmootoriga varustatud, väga suure lennukaugusega relv

raki
[nimisõna, substantiiv]
aniisiga maitsestatud kange alkohoolne jook Türgis

rakis
[nimisõna, substantiiv]
1. seadeldis töödeldava eseme, lõikeriista vm soovitavas asendis hoidmiseks (nt treimistöödel)

2. abivahend töödeldava eseme soovitavas asendis hoidmiseks

rakistaim
[nimisõna, substantiiv]
alam taim, mille keha on lehtedeks ja varteks eristumata (nt vetikas)

rakk
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi väikseim ehituslik ja talituslik osa, mis on võimeline iseseisvalt funktsioneerima

2. elava organismi väikseim osa. Kõik taimed ja loomad koosnevad rakkudest

rakk
[nimisõna, substantiiv]
(purjekal:) raud raa hoidmiseks masti küljes

rakke
[määrsõna, adverb]
1. (veoloomade kohta:) ette rakendatuks, rakmetesse

2. (veoloomade kohta:) rakmetesse

rakkehobune
[nimisõna, substantiiv]
tööhobune (vastandina nt sõiduhobusele)

rakkekaev
[nimisõna, substantiiv]
seest salvedega vooderdatud kaev, raketega kaev

rakkerühm
[nimisõna, substantiiv]
kindla ülesande täitmiseks loodud töörühm

rakkes
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. töö, tegevusega (kõvasti, ilma puhkuseta) seotud, (pidevas) tegevuses

2. hõivatud, koormatud

rakkesse
[määrsõna, adverb]
töö, tegevusega (kõvasti, ilma puhkuseta) seotuks, (pidevasse) tegevusse

rakkest
[määrsõna, adverb]
(veoloomade kohta:) rakmetest lahti

rakku
[määrsõna, adverb]
1. villiliseks, selliseks, kus on vesivill(e)

2. villiliseks, vesivilli

rakkus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. vesivillidega, villiliste rakkudega

2. villilises olekus

rakkuskäsi
[nimisõna, substantiiv]
(töölise kohta)

raklett
[nimisõna, substantiiv]
1. Šveitsi rahvustoit, kus lihadele ja juurviljadele valatakse peale värskelt kuumutatud ja poolvedelaks sulatatud juust

2. pehme vürtsika maitsega Šveitsi juust, mida röstitakse ja kasutatakse fondüü valmistamisel

raklett-grill
[nimisõna, substantiiv]
kausikestega või väikeste pannikestega seade juustu kuumutamiseks ja sulatamiseks

rakmed
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse jt loomade veoki ette rakendamise rihmad vms vahendid

2. hobuseriistad

rakmepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse ja sellega töötava inimese tööpäev

2. hobuse ning sellega töötava inimese tööpäev

rakmerihm
[nimisõna, substantiiv]
rakmete juures kasutatav rihm

rakmetegu
[nimisõna, substantiiv]
hobusepäevade tegemine mõisale teoorjuse ajal

rakord
[nimisõna, substantiiv]
1. filmi- vm lindi tühi v tehniliste tähistustega ots

2. filmi valguskindel katteriba

raks
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk murdumise, purunemise, plahvatuse vms heli

2. seda tekitav järsk liigutus, millegi purunemine vms

raks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lühikest järsku (murdumise) heli

raksak
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk murdumise, purunemise, plahvatuse vms heli

2. seda tekitav järsk liigutus, millegi purunemine vms

raksakas
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk murdumise heli

2. seda tekitav löök

raksaki
[määrsõna, adverb]
annab edasi lühikest järsku heli või lööki

raksama
[tegusõna, verb]
järsult, kõva hooga või pauguga lööma

raksatama
[tegusõna, verb]
1. järsult, suure hooga ja valju pauguga murduma või lööma

2. murdumise, tugevalt praksuvat heli tekitama

raksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk murdumise, purunemise, plahvatuse vms heli

2. seda tekitav järsk liigutus, millegi purunemine vms

raksu
[määrsõna, adverb]
vargile, varastama

raksuma
[tegusõna, verb]
1. katkelist, järsku heli (korduvalt) kuuldavale tooma

2. ragisema

raksupealt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

raksus
[määrsõna, adverb]
vargil, varastamas

raksutama
[tegusõna, verb]
1. järsu murdumise heli tekitama

2. sellist heli tekitades midagi tegema

raku
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanis 17. sajandil välja kujunenud madalkuumuskeraamika põletusviis

rakubioloog
[nimisõna, substantiiv]
bioloog, kes uurib raku ehitust, arenemist ja funktsioneerimist molekulaarbioloogiliste meetodite abil

rakubioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia haru, milles uuritakse raku ehitust, arenemist ja talitlemist mikroskoobi ja molekulaarbioloogiliste meetodite abil

2. rakuteadus

rakuhingamine
[nimisõna, substantiiv]
(organismidel:) astmeline toitainemolekulide lagunemine, mille tulemusena vabaneb elutegevuseks vajalik energia ning moodustuvad süsihappegaas ja vesi

rakuke
[nimisõna, substantiiv]
1. väike või pisim üksus, mis kuulub mingisse üldisemasse süsteemi

2. allüksus

rakukeha
[nimisõna, substantiiv]
närviraku ehk neuroni põhiosa, mis ümbritseb tuuma

rakukehake
[nimisõna, substantiiv]
närviraku ehk neuroni põhiosa, mis ümbritseb tuuma

rakukene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike või pisim üksus, mis kuulub mingisse üldisemasse süsteemi

2. allüksus

rakukese
[nimisõna, substantiiv]
(loomadel ja alamatel taimedel:) raku osa, mis täidab oma ülesannet raku jagunemisel

rakukest
[nimisõna, substantiiv]
(hrl taimedel:) rakku ümbritsev, rakumembraanist väljaspool asetsev kõva kest, mis moodustab taimele tugeva toese

rakukultuur
[nimisõna, substantiiv]
(hrl geneetikas:) laboris, tehistingimustes kasvatatav rakk

rakuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rakkudest koosnev, rakuna esinev

2. rakkudesse puutuv, rakkudega seotud

3. rakkudest koosnev, rakuna esinev

rakumahl
[nimisõna, substantiiv]
taimerakkudes leiduv mitmesuguseid vajalikke aineid sisaldav vedelik

rakumembraan
[nimisõna, substantiiv]
rakku ümbritsev või rakusisene, raku elutegevust reguleeriv õhuke kaksikkiht

rakumudel
[nimisõna, substantiiv]
bioloogilist rakku jäljendav arvutisimulatsioon või tehisobjekt (nt uurimiseks, õppeotstarbeks)

rakumälu
[nimisõna, substantiiv]
arvamus, et rakud on võimelised talletama mälestusi ja iseloomuomadusi ka väljaspool aju

rakupatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
haiguste tekke rakuteooria, mille kohaselt põhjustavad haigusi rakkude ehituse või talitluse puuded

rakuplasma
[nimisõna, substantiiv]
rakutuuma ümbritsev elusaine, raku elussisu

rakuravi
[nimisõna, substantiiv]
haiguste ja traumade raviviis, mis võimaldab tervete ja uute rakkude (tüvirakkude) siirdamisega taastada keha kahjustatud ja haiged osad

rakurss
[nimisõna, substantiiv]
1. nurk, mille all mingit objekti pildistatakse, filmitakse, vaadeldakse

2. objekti vaade võttekaadris

rakusein
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel, seentel ja bakteritel:) raku vormi säilitav kiht

rakusisaldis
[nimisõna, substantiiv]
raku elutegevuses tekkiv varuaineid ja eritisi sisaldav poolvedel kehake

rakusisene
[omadussõna, adjektiiv]
raku sees esinev või toimuv

rakustik
[nimisõna, substantiiv]
(bioloogias:) rakkude kogum

rakusurm
[nimisõna, substantiiv]
loomorganismi rakkudes toimiv protsess, mille käigus hävitatakse nakatunud, vigased vm moel ebanormaalsed rakud

rakusuu
[nimisõna, substantiiv]
(ainuraksetel:) ava toitumiseks

rakuteadlane
[nimisõna, substantiiv]
1. raku ehitust, arenemist ja funktsioneerimist uuriv eriteadlane

2. rakuteadlane

rakuteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia haru, milles uuritakse raku ehitust, arenemist ja talitlemist mikroskoobi ja molekulaarbioloogiliste meetodite abil

2. rakuteadus

rakuteooria
[nimisõna, substantiiv]
vaadete süsteem, mille kohaselt kõik organismide elundid ja osad koosnevad rakkudest

rakuteraapia
[nimisõna, substantiiv]
haiguste ja traumade raviviis, mis võimaldab tervete ja uute rakkude (tüvirakkude) siirdamisega taastada keha kahjustatud ja haiged osad

rakutu
[omadussõna, adjektiiv]
rakulise ehituseta

rakutuum
[nimisõna, substantiiv]
raku osa, mis sisaldab kromosoome, on ümbritsetud membraaniga ning säilitab pärilikku materjali

rakuvaheaine
[nimisõna, substantiiv]
loomse koe ehitusliku ja talitlusliku osana toimivad rakkude valmistatud ained

rakuvaheruum
[nimisõna, substantiiv]
tühik taimerakkude vahel

rakuväline
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool rakku esinev või toimuv

rakuõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia haru, milles uuritakse raku ehitust, arenemist ja talitlemist mikroskoobi ja molekulaarbioloogiliste meetodite abil

2. rakuteadus

rakverelane
[nimisõna, substantiiv]
1. Rakvere elanik

2. Rakverest pärit inimene

rakverlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Rakvere elanik

2. Rakverest pärit inimene

rallentando
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) aeglustades, tempot pidevalt vähendades

2. aeglustades

ralli
[nimisõna, substantiiv]
1. autode, mootorrataste vm sõidukite (mitmepäevane) võidusõit (hrl ettemääratud keskmise kiiruse ja maastikuliste tingimustega)

2. vastav spordiala

ralliauto
[nimisõna, substantiiv]
rallisõiduks mõeldud, teatavatele mootori võimsuse, turva- vm nõuetele vastav auto

rallikross
[nimisõna, substantiiv]
1. autode võidusõit, mida sõidetakse ümberehitatud tänavasõiduautodega asfalt- ja kruuskattega ringrajal

2. vastav spordiala

rallima
[tegusõna, verb]
1. auto vm sõidukiga kihutama

2. auto vm sõidukiga (ringi) kihutama

Ühendtegusõnad: ringi rallimaringi rallima

rallimees
[nimisõna, substantiiv]
rallist osavõtja, rallis võistlev mootori-, hrl autosportlane

rallisport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab autode, mootorrataste vm sõidukite mitmepäevase võidusõidu

rallisõit
[nimisõna, substantiiv]
1. autode, mootorrataste vm sõidukite (mitmepäevane) võidusõit (hrl ettemääratud keskmise kiiruse ja maastikuliste tingimustega)

2. vastav spordiala

rallisõitja
[nimisõna, substantiiv]
rallist osavõtja, rallis võistlev mootori-, hrl autosportlane

rallitama
[tegusõna, verb]
1. auto vm sõidukiga kihutama

2. auto vm sõidukiga (ringi) kihutama

ralliäss
[nimisõna, substantiiv]
väga edukas rallisõitja

ralv
[nimisõna, substantiiv]
1. terasest seib, plaat või rõngas puitosade ühendamiseks

2. metallplaat v -rõngas puitosade ühendamiseks

ramadaan
[nimisõna, substantiiv]
1. islami kalendri 9., püha kuu, mil uskumuse kohaselt ilmutati Muhamedile koraani esimesed read, muslimite paastukuu

2. muhamedlaste paastukuu

ramb
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kuumusest, väsimusest) jõuetu, roidunud, ilma erksuseta

2. sellist olekut tekitav

3. loid

rambakas
[omadussõna, adjektiiv]
suur ja raske, raskesti liikuv või liigutatav

rambe
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kuumusest, väsimusest) jõuetu, roidunud, ilma erksuseta

2. sellist olekut tekitav

3. loid

rambima
[tegusõna, verb]
1. (kehalisest pingutusest, kuumusest) nõrkema ja väsima, uimaseks või jõuetuks muutuma

2. nõrgaks muutuma

3. uniseks v vaevatuks muutuma

rambipalavik
[nimisõna, substantiiv]
esinemispalavik (eriti näitlejail jt publiku ees esinejail)

rambivalgus
[nimisõna, substantiiv]
1. valgus, mis tuleb lavapõranda eesservast

2. rambilt tulev valgus

rambus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kehalisest pingutusest) nõrk ja väsinud olek

2. sellega kaasnev vaevatud või hea tunne

3. väsimus, unine olek

rambutan
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmete ogadega kaetud hanemunasuurune rambutanipuu vili

2. pehmete ogadega kaetud hanemunasuurune rambutanipuu vili

3. rambutanipuu

rambutanipuu
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasias vm troopikas kasvav hanemunasuuruste, pehmete ogadega kaetud viljadega puu

ramekin
[nimisõna, substantiiv]
väike kuumakindel keraamiline nõu brüleekreemi, pasteedi, laavakoogi vm küpsetamiseks

ramen
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapanis levinud hiinapärane nuudliroog väikeste liha- ja aedviljatükkide ning puljongiga

2. nuudliroog väikeste liha- ja aedviljatükkide ning puljongiga

ramjee
[nimisõna, substantiiv]
1. nõgesele lähedane (lähis)troopikataim, millelt saadakse erakordselt tugevat kiudu

2. bömeeria

ramm
[nimisõna, substantiiv]
kehaline jõud, suutlikkus

ramm
[nimisõna, substantiiv]
1. vasarast ja juhtraamiga pukist koosnev seade vaiade maasse löömiseks

2. rammimisvahend

rammestama
[tegusõna, verb]
1. (kuumusest vm erioludest) jõuetuks või uniseks tegema

2. väsitama, uniseks tegema

rammestuma
[tegusõna, verb]
1. (kehalisest pingutusest, kuumusest) nõrkema ja väsima, uimaseks või jõuetuks muutuma

2. nõrgaks muutuma

3. uniseks v vaevatuks muutuma

rammestunud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kuumusest, väsimusest) jõuetu, roidunud, ilma erksuseta

2. sellist olekut tekitav

3. loid

rammestus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kehalisest pingutusest) nõrk ja väsinud olek

2. sellega kaasnev vaevatud või hea tunne

3. väsimus, unine olek

rammetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. nõrk, jõuetu, roidunud

2. jõuetu, nõrk

rammetult
[määrsõna, adverb]
(kehalisest pingutusest, kuumusest) nõrga ja väsinuna, uimase ja jõuetuna

rammetus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kehalisest pingutusest) nõrk ja väsinud olek

2. sellega kaasnev vaevatud või hea tunne

3. väsimus, unine olek

rammima
[tegusõna, verb]
1. liikuva sõidukiga teisele sõidukile vm objektile otsa sõitma

2. rammiga purustama v läbi lööma

rammivasar
[nimisõna, substantiiv]
1. vasarast ja juhtraamiga pukist koosnev seade vaiade maasse löömiseks

2. rammimisvahend

rammujook
[nimisõna, substantiiv]
organismi tugevdav ja jõudu taastav jook

rammukas
[omadussõna, adjektiiv]
tugev, jõuline

rammuleem
[nimisõna, substantiiv]
1. puljong, mis on saadud liha ja konte või kala kindlas vahekorras veega ja koos maitseainetega keetes

2. puljong

rammumees
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev, suure jõuga mees (hrl maadleja või tõstja kohta)

rammus
[omadussõna, adjektiiv]
1. (toidu kohta:) suure rasvasisaldusega, toitev, kaloririkas

2. rasvane, toitev

rammutama
[tegusõna, verb]
1. taimedele väetist andma

2. väetama

3. sõnnikuga

rammutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. nõrk, jõuetu, roidunud

2. jõuetu, nõrk

rammutukk
[nimisõna, substantiiv]
rammusal, väetatud kohal kasvav rohutukk

rammutus
[nimisõna, substantiiv]
jõuetus

rammutus
[nimisõna, substantiiv]
rammutamine

rammvai
[nimisõna, substantiiv]
pinnasesse taotud või taotav vai

rammvasar
[nimisõna, substantiiv]
1. vasarast ja juhtraamiga pukist koosnev seade vaiade maasse löömiseks

2. rammimisvahend

ramp
[nimisõna, substantiiv]
1. kaldtee, kallakuga või rõhtne pind liikumiseks mitme liiklustasandi vahel, kuhugi sisse- või väljasõiduks

2. kaldtee, pandus

ramp
[nimisõna, substantiiv]
1. vettinud puunott või -rahn (hrl veekogu põhjas)

2. vettinud puunott

rampraske
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaalult väga raske

2. väga raske

rampväsinud
[omadussõna, adjektiiv]
1. rängalt, äärmiselt väsinud

2. rängalt väsinud, surmväsinud

ramul
[nimisõna, substantiiv]
(eriti Aasia) jõgede ja järvede karpkala

rand
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala mere, suurema järve vm veekogu ääres, ala rannajoonest kuni tugevaima tormilaine mõjupiirini

2. maa-ala mere või järve ääres, mida mõjutavad lained

rand
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrika suurem rahaühik

randaal
[nimisõna, substantiiv]
taldrikutaoliste ketastega mullaharimisriist, mida kasutatakse suurte mullakamakate ja rohukamara purustamiseks ning künniviilude kobestamiseks

randaalima
[tegusõna, verb]
1. rohukamarat (randaaliga) purustama enne kündi

2. randaaliga mulda harima

randal
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolkeral Atlandi ja Vaikse ookeani rannikul elutsev laigulise kehaga hüljes

randalhüljes
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolkeral Atlandi ja Vaikse ookeani rannikul elutsev laigulise kehaga hüljes

randaster
[nimisõna, substantiiv]
niisketel rannaniitudel kasvav paksude lehtede ja lillade õitega rohttaim

randemaa
[nimisõna, substantiiv]
üleminekuala kõva maa ja soo vahel

randevuu
[nimisõna, substantiiv]
(armastajate) kohtamine

randkamaras
[nimisõna, substantiiv]
rannaniitudel kasvav püstise varre ja lillakaspunaste õitega rohttaim

randkiur
[nimisõna, substantiiv]
tumepruun, mustade või tumelillade jalgadega rannaalade lind, Eestis haruldane läbirändaja

randkress
[nimisõna, substantiiv]
mererannal kasvav väga paljude väikeste valgete õitega rohttaim

randla
[nimisõna, substantiiv]
lainetuse kujundatav suure veekogu põhjavöönd ja veekoguäärne maismaavöönd

randlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elab rannaäärses piirkonnas (ja elatub kalapüügist)

randmalts
[nimisõna, substantiiv]
adrust väetatud mererannal kasvav malts

randmekaitse
[nimisõna, substantiiv]
rannet kaitsev ese või selle osa

randmekanal
[nimisõna, substantiiv]
randme pihupoolses küljes olev randmeluudest ja -sidemest kanal, milles kulgevad peopessa suunduv närv, veresooned ja kõõlused

randmekanalisündroom
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mis tekib suure närvi pitsumisel randmekanalis ja millele on iseloomulik käe tuimenemine, torked vms

randmekell
[nimisõna, substantiiv]
1. randmel kantav kell

2. kell, mida inimesed käe peal kannavad

randmekinnas
[nimisõna, substantiiv]
1. rannet soojendav või toetav sõrmeosata kinnas

2. kätis randme ümber

randmekott
[nimisõna, substantiiv]
1. rihmaga ümber randme kantav meeste käekott

2. rihmaga ümber randme kantav meestekäekott

randmeliiges
[nimisõna, substantiiv]
(rannet kämblaga ja küünarluuga ühendavate liigeste kohta)

randmelöök
[nimisõna, substantiiv]
löök randme järsu liigutusega (nt võrkpallis, sulgpallis, golfis)

randmepael
[nimisõna, substantiiv]
ümber randme käiv pael (nt kaunistuseks, pileti asemel, millegi kandmiseks)

randmerihm
[nimisõna, substantiiv]
ümber randme käiv rihm (nt suusakepil, millegi kandmiseks)

randmesoojendaja
[nimisõna, substantiiv]
torukujuline kootud, külmal ajal randme ümber kantav riideese

randmetugi
[nimisõna, substantiiv]
rannet toestav alus, kaitsev käeside vm

randmevõte
[nimisõna, substantiiv]
(rahvatantsus:) tantsuvõte, kus tantsijad järjestikku liikudes hoiavad üksteisel randmest

rand-nadahein
[nimisõna, substantiiv]
mererannal üleujutusaladel kasvav kõrreline rohttaim

rand-ogaputk
[nimisõna, substantiiv]
liivaluidetel ja rannavallidel kasvav torkavalt ogaliste lehtede ja valkjate õitega rohttaim

randomeerima
[tegusõna, verb]
üldkogumi üksusi segi ajama, järjestuselt vm poolest ennustamatuks, ebasüstemaatiliseks muutma (nt uurimustöös, statistikas)

randomiseerima
[tegusõna, verb]
üldkogumi üksusi segi ajama, järjestuselt vm poolest ennustamatuks, ebasüstemaatiliseks muutma (nt uurimustöös, statistikas)

randpung
[nimisõna, substantiiv]
mererannal kasvav munajate lehtede ja väikeste valgete kobarõisikutega rohttaim, Eestis ainult harva Lääne-Eestis

randristik
[nimisõna, substantiiv]
rannaniitudel kasvav valget ristikut meenutav rohttaim

randrüütel
[nimisõna, substantiiv]
tsaariaegne piirivalvur Eesti randades

rand-seahernes
[nimisõna, substantiiv]
mererannal kasvav lillakate liblika tiibu meenutavate õitega rohttaim

rand-sõlmhein
[nimisõna, substantiiv]
mererannal kasvav punakate, roosade või valkjate õitega madal rohttaim

rand-teeleht
[nimisõna, substantiiv]
mererannal ja rannaniitudel puhmana kasvav püstiste varte, lihavate hallikasroheliste lehtede ja kollaste õisikutega rohttaim

randtiir
[nimisõna, substantiiv]
mererannal kolooniatena pesitsev punase nokaga lind

randuma
[tegusõna, verb]
(veesõidukite kohta:) merelt vm suuremalt veekogult randa või ranna äärde ohutu sügavuseni jõudma

randumisköis
[nimisõna, substantiiv]
köis või tross laeva haalamiseks ja kinnitamiseks kai äärde või teise laeva kõrvale

randumissild
[nimisõna, substantiiv]
kerge konstruktsiooniga või ajutine rajatis paatide või väiksemate laevade sildumiseks

randvaht
[nimisõna, substantiiv]
tsaariaegne piirivalvur Eesti randades

rand-õisluht
mererannal ja rannaniitudel kasvav peenikeste pikkade lehtede ja tiheda õisikuga rohttaim

range
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatavaid põhimõtteid, nõudeid kindlalt järgiv, kõrvalekaldumisi, erandeid mittelubav

2. selline, mida peab täpselt järgima

rangejooneline
[omadussõna, adjektiiv]
(stiili, vormi vms kohta:) lihtne, sirge joonega, lakooniline, ilustusteta

rangelõikeline
[omadussõna, adjektiiv]
(riietuse kohta:) asjaliku, sirge kujuga, ilustusteta

rangevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
pisut range, asjalikkusele või nõudlikkusele kalduv

rangid
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse vm veolooma kaela pandavad puust, alt polsterdatud rakmed, mis ühendatakse roomade ja looga abil aistega

2. hobuserakmete põhiosa

rangikaelus
[nimisõna, substantiiv]
rangipuude siseküljel olev polster (hobuserakmetel)

rangipadi
[nimisõna, substantiiv]
rangipuude siseküljel olev polster (hobuserakmetel)

rangipale
[nimisõna, substantiiv]
rangipuude siseküljel olev polster (hobuserakmetel)

rangipuu
[nimisõna, substantiiv]
rangide ühe poole moodustav kaarjas puu

rangirinnus
[nimisõna, substantiiv]
tugev peen rihm (hobuse) rangipuude kokkutõmbamiseks

rangiroom
[nimisõna, substantiiv]
(hobuserakmetel:) rangidele kinnitatud rihm, mille abil looga ots ja ais rangide külge kinnitatakse

rangis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (jalgade kohta:) kumeralt väljapoole kaardunud

2. jalgade kohta

rangisjalgne
[omadussõna, adjektiiv]
kõverate, rangis jalgadega

rangjalad
[nimisõna, substantiiv]
väljapoole kaardunud põlvedega jalad

rangjalg
[nimisõna, substantiiv]
põlvedest väljapoole kaardunud jalgadega inimene

rangjalgne
[omadussõna, adjektiiv]
põlvedest väljapoole kaardunud jalgadega, rangjalgadega

rangjalgsus
[nimisõna, substantiiv]
jalgade kaardumus põlvedest väljapoole

rangluu
[nimisõna, substantiiv]
rinna eesmises ülemises osas paiknev S-kujuline peenike paariline toruluu

rangout
[nimisõna, substantiiv]
1. (purjelaeval:) taglase puitosa (mastid, poomid, raad, saalingud)

2. taglase puitosa

rangus
[nimisõna, substantiiv]
1. karmus

2. nõudlikkus

ranits
[nimisõna, substantiiv]
rihmadega seljas kantav jäigast materjalist koolikott (noorematel õpilastel)

ranitsatoetus
[nimisõna, substantiiv]
1. klassi astujale makstav toetus

rank
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga suur kamakas või tomp (nt selline kivi, jää, pilv)

rannaala
[nimisõna, substantiiv]
mere vm suurema veekogu ääres paiknev ala

rannaastang
[nimisõna, substantiiv]
merelainete mõju, murrutuse tagajärjel mererannas moodustunud astang

rannaelanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elab rannaäärses piirkonnas (ja elatub kalapüügist)

rannaelu
[nimisõna, substantiiv]
rannaäärsel alal elava või suvitava rahva eluviis ja kombed

rannaheinamaa
[nimisõna, substantiiv]
mereäärne niidetav rannikuniit

rannahooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mis sobib suplemiseks ja suvitamiseks

rannahoone
[nimisõna, substantiiv]
supelranna keskne, hrl söömiseks, lõbutsemiseks vm meelelahutuseks mõeldud hoone

rannailm
[nimisõna, substantiiv]
rannas suvitamiseks sobiv ilm

rannajalgpall
[nimisõna, substantiiv]
liivarandades (ka mujal liivase pinnaga väljakutel) paljajalu mängitav lihtsustatud reeglitega jalgpall

rannajoon
[nimisõna, substantiiv]
maismaa, saare ja mere vm suure veekogu piir

rannajärsak
[nimisõna, substantiiv]
kõrge järsk rannaastang, äkiline üleminekukoht rannal ühelt kõrgusastmelt teisele

rannajärv
[nimisõna, substantiiv]
merest eraldunud, rannikul olev järv

rannak
[nimisõna, substantiiv]
veealune sügavamaks kalduv maa-ala veepiirist avamereni, kus lainete mõju merepõhjale lakkab

rannakaitse
[nimisõna, substantiiv]
sõjalaevastiku baaside, sadamate, tähtsate rannikualade, väinade ja saarte kaitseks määratud mere- ja maajõud

rannakaitselaev
[nimisõna, substantiiv]
rannikualade ja sadamate kaitseks määratud sõjalaev

rannakalur
[nimisõna, substantiiv]
rannaäärsetes vetes kala püüdev kalur (hrl vastandatuna avamerel kala püüdvatele kaluritele)

rannakarjamaa
[nimisõna, substantiiv]
rannaäärne, hrl omapärase taimestikuga karjamaa

rannakarp
[nimisõna, substantiiv]
rannikuvetes kolooniatena elutsev või seal kasvatatav sinakasmust limune, kelle pikliku koja üks ots on kiilukujuline

rannaking
[nimisõna, substantiiv]
supelrannas kantav kerge lahtine (rihmpealisega) king

rannakleit
[nimisõna, substantiiv]
supelrannas kantav kerge suvekleit

rannakott
[nimisõna, substantiiv]
supelrannas käimiseks mõeldud kerge mahukas kott (päevitusriiete jt rannatarvete jaoks)

rannakrabi
[nimisõna, substantiiv]
rannaalade rohekas (maitsva lihaga) krabi

rannakulutus
[nimisõna, substantiiv]
1. merelainete ja nende kantud materjalide mõjul toimuv maismaa purustumine rannal

2. maismaa purustumine rannal

rannakuurort
[nimisõna, substantiiv]
mere ääres asuv puhkuse veetmise koht

rannaküla
[nimisõna, substantiiv]
mere vm suurema veekogu ääres asuv, hrl kalapüügist elatuv (või elatunud) küla

rannalaevandus
[nimisõna, substantiiv]
meresõit rannalähedasel veealal oma riigi sadamate vahel

rannalage
[nimisõna, substantiiv]
rannaäärne looduslik lage ala

rannaliiv
[nimisõna, substantiiv]
randa kattev liiv

rannalina
[nimisõna, substantiiv]
puuvillast, linast vm materjalist lina või rätik rannas lamamiseks

rannaline
[nimisõna, substantiiv]
mere vm veekogu ääres suvitaja, rannas käija või olija

rannaluide
[nimisõna, substantiiv]
(kunagisel) rannikul tekkinud, tuule poolt kuhjatud luide

rannalähedane
[omadussõna, adjektiiv]
ranna läheduses olev või toimuv

rannamadal
[nimisõna, substantiiv]
madal koht rannavetes (hrl poolsaare või neeme veealune jätk)

rannamadalik
[nimisõna, substantiiv]
rannikul esinev madalik, Eestis hrl pankranniku ja rannajoone vahel

rannamantel
[nimisõna, substantiiv]
hommikumantlit meenutav supelrannas, spaas vm kasutatav rõivas

rannameri
[nimisõna, substantiiv]
rannaäärse maismaa läheduses olev veeala

rannamood
[nimisõna, substantiiv]
(mingile ajale omane) rannariiete stiil ja üldilme

rannamoodustis
[nimisõna, substantiiv]
rannavööndi piires peamiselt lainetuse mõjul kujunenud kulutus- või kuhjevorm (nt luited, rannavall)

rannamurre
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis:) põhjaeesti peamurdesse kuuluv murre, mida kõneldakse Soome lahe lõunarannikul Jõelähtmest Vaivarani

rannamänd
[nimisõna, substantiiv]
(mere)rannas kasvav, sageli tormidest kaardu painutatud mänd

rannanaine
[nimisõna, substantiiv]
rannas elav, rannaküla naine

rannaniit
[nimisõna, substantiiv]
mereäärne madal rohumaa, mida niidetakse ning mis kõrgvee ajal võib jääda vee alla

rannanõlv
[nimisõna, substantiiv]
veealune sügavamaks kalduv maa-ala veepiirist avamereni, kus lainete mõju merepõhjale lakkab

rannapall
[nimisõna, substantiiv]
kerge täispuhutav pall rannas mängimiseks

rannapatarei
[nimisõna, substantiiv]
rannaäärt kaitsev suurtükiväe allüksus

rannapiiga
[nimisõna, substantiiv]
(supelranna ilusaima neiu kohta)

rannapromenaad
[nimisõna, substantiiv]
piki mereranda kulgev jalutustee

rannapuhkus
[nimisõna, substantiiv]
puhkus, mis veedetakse mere ääres, eriti rannakuurordis

rannapääsuke
[nimisõna, substantiiv]
kaldajärsakutesse pesakäike uuristav hallpruuni seljapoole ja valge kõhualusega pääsuke

rannapüük
[nimisõna, substantiiv]
paatidelt toimuv kalapüük

rannarahvas
[nimisõna, substantiiv]
rannaelanikud, randlased

rannariba
[nimisõna, substantiiv]
mere vm suurema veekogu äärne pikk ja kitsas ala

rannarihv
[nimisõna, substantiiv]
rannaäärne peenike kivipuru, Eestis hrl lubjakivist lapikud kivikesed

rannariided
[nimisõna, substantiiv]
rannas kantavad päevitamiseks mõeldud riided (nt bikiinid, ujumispüksid)

rannarootsi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
rannarootslastega seonduv

rannarootslane
[nimisõna, substantiiv]
Eesti rannaaladel ja saartel elanud rootslane

rannarõivas
[nimisõna, substantiiv]
supelrannas kantav kerge riietusese (nt päevitusriided, supeltrikoo, rannakleit)

rannasalong
[nimisõna, substantiiv]
1. koosviibimis- ja lõbustuskoht suvitusrannas, kus hrl on kontserdisaal ja restoran

2. kontserdi- ja koosviibimishoone kuurordis

rannaseelik
[nimisõna, substantiiv]
rannas käimiseks mõeldud seelik

rannasete
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lainetuse mõjul rannal moodustunud mineraalne sete (nt liiv, kruus)

rannasõidulaev
[nimisõna, substantiiv]
rannalähedasel veealal sõitmiseks kohane laev

rannasõit
[nimisõna, substantiiv]
meresõit rannalähedasel veealal

rannatarbed
supelrannas kasutatavad esemed (nt päevituskreem, rannalina, ujumisrõngas)

rannatasandik
[nimisõna, substantiiv]
looduslike astangutega ala, mis on moodustunud merelainete murrutuse ning setete kogunemise tulemusena

rannatool
[nimisõna, substantiiv]
allalastava seljatoega tool päevitamiseks (suvitusrandades)

rannatu
[omadussõna, adjektiiv]
ääretu, piiritu, lõputu või sellisena tunduv

rannavaht
[nimisõna, substantiiv]
valvur rannas (sadamas, paatide juures või mujal)

rannavall
[nimisõna, substantiiv]
piklik kitsas pinnavorm, mis on kujunenud lainetega rannale kuhjatud liivast, kruusast või veeristest

rannavalve
[nimisõna, substantiiv]
üksus, mille ülesanne on jälgida mereliikluse turvalisust, kaubaveo seaduslikkust ning abistada päästeoperatsioonidel

rannavalvelaev
[nimisõna, substantiiv]
rannikualade piirivalve laev

rannavalvur
[nimisõna, substantiiv]
puhkajate turvalisuse ja esmaabi eest hoolitsev rannavalve töötaja

rannavesi
[nimisõna, substantiiv]
1. mere vm suurema veekogu rannaäärne (madal) vesi

2. mere vm suurema veekogu rannaäärne (madal) vesi

rannavolle
[nimisõna, substantiiv]
liivarandades (ka mujal liivase pinnaga väljakutel) mängitav lihtsustatud reeglitega võrkpall

rannavorm
[nimisõna, substantiiv]
suvehooajaks sobiv kehakuju, hea füüsiline vorm

rannavõrkpall
[nimisõna, substantiiv]
liivarandades (ka mujal liivase pinnaga väljakutel) mängitav lihtsustatud reeglitega võrkpall

rannavöönd
[nimisõna, substantiiv]
lainetuse kujundatav suure veekogu põhjavöönd ja veekoguäärne maismaavöönd

rannaõigus
[nimisõna, substantiiv]
rannaelanike iidne tava omastada randa uhutud esemeid ning merehätta sattunud laevu ja veoseid

rannaäärne
[omadussõna, adjektiiv]
ranna ääres või seal lähedal asuv

ranne
[nimisõna, substantiiv]
1. käe osa küünarvarre ja käelaba (ehk kämbla) vahel

2. inimese käe osa, millel kantakse näiteks käekella

rannik
[nimisõna, substantiiv]
1. mere, suurema järve vm veekogu äärne rannalähedane maismaaosa ja veeala (koos seal paiknevate saartega)

2. mere ääres olev maa-ala

3. rannavöönd koos selle naabruses oleva maismaa ja merega

4. rand

rannikas
[nimisõna, substantiiv]
mererannal ja rannaniitudel kasvav veidi lihakas väikeste lillakate õitega madal rohttaim

ranniksekvoia
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas okaspuu USA lääneosas, maailma kõrgeim puu

rannikujärv
[nimisõna, substantiiv]
merest eraldunud, rannikul olev järv

rannikulinn
[nimisõna, substantiiv]
rannikul asuv linn

rannikuluide
[nimisõna, substantiiv]
(kunagisel) rannikul tekkinud, tuule poolt kuhjatud luide

rannikulõugas
[nimisõna, substantiiv]
madal laht maasääre ja maismaa vahel, mis on põhiveekogust maasäärega osaliselt või täielikult eraldatud

rannikulähedane
[omadussõna, adjektiiv]
ranniku läheduses olev või toimuv

rannikumaa
[nimisõna, substantiiv]
rannaäärne maismaaosa

rannikumadalik
[nimisõna, substantiiv]
rannikul esinev madalik, Eestis hrl pankranniku ja rannajoone vahel

rannikumeri
[nimisõna, substantiiv]
rannaäärse maismaa läheduses olev veeala

rannikumurre
[nimisõna, substantiiv]
rannikul kõneldav murre

rannikuriba
[nimisõna, substantiiv]
mere vm suurema veekogu äärne pikk ja kitsas ala

rannikutuul
[nimisõna, substantiiv]
päeval merelt (või suurelt järvelt) maale, öösel maalt veekogule puhuv tuul

rannikuvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. mere vm suurema veekogu rannaäärne (madal) vesi

2. mere vm suurema veekogu rannaäärne (madal) vesi

rannikuvesilik
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas Vaikse ookeani rannikualadel elutsev mürgine salamander

rannikuvöönd
[nimisõna, substantiiv]
merede ja järvede rannikulähedane põhjataimestikuga sügavusvöönd

rant
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi paksem, kõrgem, kaitsev või kaunistav serv, äär või ääris

2. selline joon või triip

3. serv, ääris

rantjee
[nimisõna, substantiiv]
1. laenuprotsentidest või väärtpaberituludest elatuv isik

2. kapitali intressist v dividendidest elav isik

rantkirves
[nimisõna, substantiiv]
endisaja pronksist kirves, millel oli õhuke rantidega kand

rantsaabas
[nimisõna, substantiiv]
randiga saabas

rantsatama
[tegusõna, verb]
hooga või löögiga kukkuma, langema või paiskuma, seejuures järsku heli tekitades

rantšeero
[nimisõna, substantiiv]
rantšo omanik

rantšo
[nimisõna, substantiiv]
1. karjafarm (Ladina-Ameerikas või USA-s)

2. loomakasvatusfarm Ameerikas

raoke
[nimisõna, substantiiv]
väike peenike puuoks

raokene
[nimisõna, substantiiv]
väike peenike puuoks

raotu
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) ilma (peenikese) varreta

rap
1. kõneline laulmine, mis seisneb kiire riimitud kõne esitamises muusika saatel, afroameerika päritolu muusikastiil

2. muusikastiil

rapakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure hooga, (liiga) kiiruga tegutsev

2. ülepeakaela, lohakalt tehtud

3. äkiline, tormakas

4. kärsitu, rutakas

rapidograaf
[nimisõna, substantiiv]
joonestusriist

rapiidne
[omadussõna, adjektiiv]
väga kiire, ülikiire

rapiidvõte
[nimisõna, substantiiv]
kujutatu normaalsest aeglasem esitus ekraanil, mis on saavutatud kiirendatult filmitud, kuid normaalkiirusega projitseeritud esitusega

rapiir
[nimisõna, substantiiv]
sirge teraga mõõk, mida endisajal kasutati kahevõitlusel

raplakas
[nimisõna, substantiiv]
1. Rapla elanik

2. Raplast pärit inimene

raplalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Rapla elanik

2. Raplast pärit inimene

raplamaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Raplamaa elanik

2. Raplamaalt pärit inimene

raplema
[tegusõna, verb]
(inimese vm elusolendi kohta:) ennast ägedalt edasi-tagasi liigutama, küljelt küljele viskuma, (end vabastada püüdes) rabelema

rapoor
[nimisõna, substantiiv]
1. korduv mustriosa, mustri kordus (nt kudumil, tapeedil)

2. mustri kordus

raport
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalik või suuline ülevaade (ajakirjanduses, ametliku dokumendina) mingi olukorra, probleemi vms kohta

2. kirjalik või suuline ettekanne kõrgemale isikule või asutusele

raporteerima
[tegusõna, verb]
millestki ametlikult teada andma, (ametlikku) ülevaadet, kokkuvõtet tegema

raportima
[tegusõna, verb]
millestki ametlikult teada andma, (ametlikku) ülevaadet, kokkuvõtet tegema

raportöör
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellele mingi organisatsioon (nt Euroopa Parlament) on andnud ülesande koostada ametlik raport teatava valdkonna, olukorra vm kohta

rappaläinud
[omadussõna, adjektiiv]
ebaõnnestunud

rapped
[nimisõna, substantiiv]
järelejääv, äravisatav, toiduks mittekõlbav osa (nt kalade sisikond, looma tapajäätmed)

rappelend
[nimisõna, substantiiv]
1. (lindude kohta:) raplevate lennuliigutuste abil õhus ühe koha peal paigalpüsimine

2. ühe koha peal paigal püsimine tiibadega vehkides

rapperukis
[nimisõna, substantiiv]
rukkivihkude rabamisel saadud rukkiterad

rappevili
[nimisõna, substantiiv]
1. rabatud tuulamata vili, aganased viljaterad

2. väljarabatud viljaterad

rappima
[tegusõna, verb]
1. kala või lindu sisikonnast vm mittetarvilikust puhastama

2. kala v lindu sisikonnast

rappimislaud
[nimisõna, substantiiv]
laud, mille peal rapitakse kalu

rappuma
[tegusõna, verb]
põrutamisest, raputamisest vm mehaanilisest mõjust tingituna edasi-tagasi, üles-alla tugevasti võnkuma

raps
[nimisõna, substantiiv]
1. sinakasroheliste lehtede ja eredate sinepikollaste õitega rohttaim, mida kasvatatakse õli- ja söödataimena

2. põllumajandustaim

raps
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk (kerge) tõmme või löök

2. järsk löök või tõmme

raps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsku (kerget) lööki või tõmmet, seda saatvat heli

rapsak
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk (kerge) tõmme või löök

2. järsk löök või tõmme

rapsakalt
[määrsõna, adverb]
1. kiire ja hooletu liigutusega

2. kiiresti ja hooletult

rapsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk (kerge) tõmme või löök

2. järsk löök või tõmme

rapsama
[tegusõna, verb]
1. järsu, hoogsa liigutusega haarama, tõmbama või lööma

2. hooga v järsku lööma, paiskama

3. kellegi käest v eest, ära

4. järsku v kiirustades midagi tegema

5. korraks lööma, nähvama, sähvama

rapsatus
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk (kerge) tõmme või löök

2. järsk löök või tõmme

rapsikook
[nimisõna, substantiiv]
proteiinirohke mass, mida saadakse rapsiseemnetest õli väljapressimise kõrvalsaadusena

rapsima
[tegusõna, verb]
1. korduvalt (kergelt) lööma, vehkima, haarama

2. selliste liigutustega midagi tegema

3. natukene aega

4. vehkima

5. end

6. riietelt tolmu, prügi vms

7. ennast

8. korduvalt haarama

9. rebima

10. tuld põlema kraapsima

rapsiõli
[nimisõna, substantiiv]
rapsiseemnetest saadav (toidu)õli

rapsood
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka rändlaulik, kes pidustustel esitas eepilisi laule

2. eepilisi laule esitanud rändlaulik Vana-Kreekas

rapsoodia
[nimisõna, substantiiv]
rahvaviisidel põhinev vabavormiline, hrl instrumentaalne tundeline heliteos

rapsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. kiire liigutusega

2. äkki, kiiresti

rapsuma
[tegusõna, verb]
järsult, lühidalt rabisema

rapsupealt
[määrsõna, adverb]
krapsupealt

rapuntsel
[nimisõna, substantiiv]
1. kaldanõlvadel, hõredates metsades ja niitudel kasvav väikeste lillakassiniste õiekellukatega rohttaim

2. rohttaim

raputama
[tegusõna, verb]
1. järskude korduvate tõugetega, nõksakutega edasi-tagasi, üles-alla, kahele poole võngutama

2. kedagi või midagi järsult ja kiiresti üles-alla või vasakule-paremale liigutama

Ühendtegusõnad: lahti raputama, lahti raputama, läbi raputama, läbi raputama, maha raputama, maha raputama, peale raputama, peale raputama, välja raputama, välja raputama, üle raputama, üle raputama, üles raputamaüles raputama

raputi
[nimisõna, substantiiv]
1. kühvlit meenutav seadeldis raputamiseks (nt kartulivõtmismasinal)

2. seadis raputamiseks

raputus
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevaid tundeid, ägedat reaktsiooni vms põhjustav sündmus, asjaolu vms

2. üksikjuhtumina

rare
[omadussõna, adjektiiv]
liha küpsetusastmena: pooltoores, verine

rari
[nimisõna, substantiiv]
teatud alal, piirkonnas esimest korda või väga harva nähtud linnuliik, selle isend

rariteet
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtus, ese, olend vm, mida leidub väga väheste eksemplaridena

2. haruldane ese, nähtus

rariteetne
[omadussõna, adjektiiv]
väga haruldane, harva, üksikute eksemplaridena esinev

rase
[omadussõna, adjektiiv]
1. (naise kohta:) oma organismis arenevat loodet kandev, last ootav

2. kui naine on rase, siis tal kasvab kõhus laps

rasedus
[nimisõna, substantiiv]
naise füsioloogiline seisund, mille ajal tema organismis areneb viljastatud munarakust laps

rasedusaegne
[omadussõna, adjektiiv]
raseduse ajal esinev

rasedusarm
[nimisõna, substantiiv]
pärast rasedust naha elastsete kiudude venimise ja hävimise tõttu tekkiv armkoejutt kõhul

rasedusdiabeet
[nimisõna, substantiiv]
raseduse ajal tekkiv süsivesikute ainevahetushäire, mis ilmneb veresuhkru taseme tõusus pärast 20. rasedusnädalat

rasedushormoon
[nimisõna, substantiiv]
raseduse korral organismis tekkiv hormoon, mis võib naise organismis esile kutsuda mitmesuguseid muutusi (nt iiveldust, nägemisprobleeme, ninaverejookse)

raseduskrambid
[nimisõna, substantiiv]
1. mürgitust meenutav rasedusaegne haigusseisund, millega kaasnevad krambid

2. rasedustoksikoos

raseduskriis
[nimisõna, substantiiv]
lapseootel naisi tabav psüühiline, hingeline ummikseis

raseduskuu
[nimisõna, substantiiv]
raseduse kestust kuudes määratlev ajaühik

raseduslaik
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspruun laik raseduse ajal näol, harvemini rinnal või kõhul

rasedusmürgistus
[nimisõna, substantiiv]
rasedusaegne haigusseisund, mida iseloomustab kõrge vererõhk, valgu leidumine uriinis ja tursed

rasedusmürgitus
[nimisõna, substantiiv]
rasedusaegne haigusseisund, mida iseloomustab kõrge vererõhk, valgu leidumine uriinis ja tursed

rasedusnädal
[nimisõna, substantiiv]
raseduse kestust nädalates määratlev ajaühik

raseduspatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
rasedusega kaasnevaid häireid ja hälbeid käsitlev meditsiiniharu

raseduspuhkus
[nimisõna, substantiiv]
seadusega sätestatud tasuline sünnituseelne puhkus

rasedustest
[nimisõna, substantiiv]
1. uriinist rasedushormooni määramist võimaldav vahend

2. selle hormooni määramine

rasedustoksikoos
[nimisõna, substantiiv]
rasedusaegne haigusseisund, mida iseloomustab kõrge vererõhk, valgu leidumine uriinis ja tursed

rasedusvastane
[omadussõna, adjektiiv]
rasestumist vältiv

raseeraparaat
[nimisõna, substantiiv]
(elektriline) seade karvade lõikamiseks

raseerija
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe või mitme žiletiteraga mehaaniline raseerimisriist

2. teravate osadega ese, mille abil inimesed oma kehalt karvu ära lõikavad

raseerima
[tegusõna, verb]
1. habet vm karvu kehal (žiletiga, habemenoaga) ära ajama

2. sileda naha saamiseks oma kehalt karvu eemaldama

raseerimisaparaat
[nimisõna, substantiiv]
(elektriline) seade karvade lõikamiseks

rasestama
[tegusõna, verb]
rasedaks tegema, lapseootele jäämist põhjustama

rasestuma
[tegusõna, verb]
rasedaks jääma

rasestumatus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus rasedaks jääda, võimetus rasestuda

rasestumisvastane
[omadussõna, adjektiiv]
rasestumist vältiv

rasima
[tegusõna, verb]
rebima (ja viga tegema), kiskudes, muljudes vm viisil lõhkuma või rikkuma

rask
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti kasutatud pikk kitsas villase riide riba sääre ümber mähkimiseks

2. riidest sääremähis

raske
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju kaaluv, suure kaaluga

2. palju kaaluv, suure kaaluga

raskejalgne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (naise kohta:) oma organismis arenevat loodet kandev, last ootav

2. kui naine on rase, siis tal kasvab kõhus laps

raskejalgsus
[nimisõna, substantiiv]
naise füsioloogiline seisund, mille ajal tema organismis areneb viljastatud munarakust laps

raskejõustik
[nimisõna, substantiiv]
1. spordiala, mis hõlmab maadlust, poksi ja tõstmist (sh ka judot, kulturismi, jõutõstmist, rammumeeste võistlusi)

2. spordiala, mis hõlmab näiteks maadlust, poksi ja raskuste tõstmist

raskejõustiklane
[nimisõna, substantiiv]
mingi raskejõustikualaga tegelev sportlane (nt poksija, tõstja)

raskekaal
[nimisõna, substantiiv]
üks raskemaid kaalukategooriaid (nt poksis, maadluses)

raskekaallane
[nimisõna, substantiiv]
(raskejõustikus, nt poksis ja maadluses:) raskekaalus võistlev sportlane

raskekaaluline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaalult raske, raske kaaluga, rohkesti kaaluv

2. kaalult raske

raskekahur
[nimisõna, substantiiv]
suure tulejõuga suurtükk

raskekahurvägi
[nimisõna, substantiiv]
(mingi ala väga tuntud esindajate kohta)

raskekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl haiguse kohta:) raskes, ohtlikus vormis esinev

raskekütus
[nimisõna, substantiiv]
naftatöötlemise jääksaadus, mida kasutatakse aeglaste ja keskmiste pööretega diiselmootorites

raskeloomuline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl haiguse kohta:) raskes, ohtlikus vormis esinev

raskelt
[määrsõna, adverb]
raskena, palju kaaluvana

raskemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomu poolest väga tõsine, süngemeelne

2. kurvameelne, nukker, rusutud

raskemeelsus
[nimisõna, substantiiv]
1. hingeseisund, mida iseloomustab süngus, pessimism, kurvameelsus, rusutus vms

2. kurvameelsus, rusutud olek

3. melanhoolia

4. melanhoolsus

raskemetall
[nimisõna, substantiiv]
metall, mille tihedus on üle viie grammi kuupsentimeetri kohta, mis on mürgine ja reostab keskkonda (nt elavhõbe, plii, kaadmium)

raskemini
[määrsõna, adverb]
tavalisest suurema vaevaga

raskendama
[tegusõna, verb]
1. vaevalisemaks, keerulisemaks, suuremat pingutust nõudvaks muutma

2. raskemaks, vaevalisemaks muutma

3. keerulisemaks muutma

raskenema
[tegusõna, verb]
1. vaevalisemaks, keerulisemaks, suuremat pingutust nõudvaks muutuma

2. keerulisemaks muutuma

raskepagu
[nimisõna, substantiiv]
tähtsaim baariumi maakmineraal, mida kasutatakse nt värvainena, keemiliste preparaatide valmistamisel, paberitööstuses

raskepommitaja
[nimisõna, substantiiv]
väga suure kandejõuga pommituslennuk

raskepärane
[omadussõna, adjektiiv]
väliselt tugev, võimas, kuid pisut rohmakas

raskerelv
[nimisõna, substantiiv]
suure ründejõuga relv (nt suurekaliibriline suurtükirelv, lahingumasin)

raskerelvastus
[nimisõna, substantiiv]
suure ründejõuga relvad (nt suurekaliibrilised suurtükirelvad, lahingumasinad)

raskeristleja
[nimisõna, substantiiv]
paksu soomuskaitse ning suure tulejõuga kiirekäiguline sõjalaev

raskerokk
[nimisõna, substantiiv]
jõulis-ekspressiivse väljenduslaadi ja raske rütmiga rokkmuusikastiil

raskesti
[määrsõna, adverb]
(millegi saavutamise, toimimise vm kohta:) rohke vaevaga või pingutusega, millestki takistatuna, raskustega

raskestikasvatatav
[omadussõna, adjektiiv]
tavapärasele kasvatusviisile raskesti alluv või allumatu, kasvatuse eritingimusi vajav

raskesuurtükk
[nimisõna, substantiiv]
suure tulejõuga suurtükk

rasketehnika
[nimisõna, substantiiv]
kallurid, traktorid jt raskeveokid

rasketööstus
[nimisõna, substantiiv]
tootmisvahendeid tootvad tööstusharud, eelkõige masina- ja metallitööstus

raskeveohaagis
[nimisõna, substantiiv]
suure kandevõimega haagis raskete ja suurte esemete vedamiseks

raskeveohobune
[nimisõna, substantiiv]
suur, tugevajõuline veohobune (hobusetõuna või üksiku isendina)

raskeveok
[nimisõna, substantiiv]
suure massi ja võimsusega sõiduk rasketeks vedudeks (nt treiler, betooniveok)

raskeveokimaks
[nimisõna, substantiiv]
riiklik maks, mida ettevõtja maksab registreeritud veoauto või veoautost ja haagis(t)est koosneva autorongi pealt

raskevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest üsna keeruline, mitte lihtne

rasklahustuv
[omadussõna, adjektiiv]
raskesti lahustuv, peaaegu lahustumatu

raskmetall
[nimisõna, substantiiv]
metall, mille tihedus on üle viie grammi kuupsentimeetri kohta, mis on mürgine ja reostab keskkonda (nt elavhõbe, plii, kaadmium)

raskolnik
[nimisõna, substantiiv]
17. sajandil vene õigeusu kirikust eraldunud usulahu liige, vana usu või vana kombetalituse pooldaja

raskpagu
[nimisõna, substantiiv]
tähtsaim baariumi maakmineraal, mida kasutatakse nt värvainena, keemiliste preparaatide valmistamisel, paberitööstuses

raskune
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud arv massiühikuid (nt kilogramme, tonne) kaaluv, teatava mõõdetud kaaluga

2. teatud raskusega

raskus
[nimisõna, substantiiv]
1. (suur) kaal, (suur) mass

2. kaal, mass

3. kaal

raskusaste
[nimisõna, substantiiv]
millegi suuruse, tõsiduse, keerulisuse vms määr

raskusjõud
[nimisõna, substantiiv]
Maa pinnal või selle lähedal asetsevale kehale mõjuv Maa külgetõmbejõud

raskuskese
[nimisõna, substantiiv]
kehaga muutumatult seoses olev punkt, mida läbivad keha kõigile osadele mõjuvad raskusjõud

raskuskiil
[nimisõna, substantiiv]
kiiljahtidel kere alla kinnitatud kiil jahi tasakaalus hoidmiseks ja ümbermineku vältimiseks

raskuskiirendus
[nimisõna, substantiiv]
kiirendus, mille annab kehale raskusjõud, vaba langemise kiirendus

raskuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
kõige tähtsam, olulisem, keskne osa milleski, see, millele tegevus on suunatud

raskustekk
[nimisõna, substantiiv]
suurema kaaluga tekk, mis avaldab kehale magamise ajal ühtlaselt jaotuvat survet

raskustung
[nimisõna, substantiiv]
Maa pinnal või selle lähedal asetsevale kehale mõjuv Maa külgetõmbejõud

raskustunne
[nimisõna, substantiiv]
raske, rõhuv tunne kehas

raskusväli
[nimisõna, substantiiv]
keha külgetõmbejõu füüsikaline väli

raskõli
[nimisõna, substantiiv]
1. kütuse kuumutamisel õhu juurdepääsuta (ehk utmisel) eralduv raske pooltöödeldud destillaat, mis sisaldab saasteaineid ning mida kasutatakse toorainena rafineerimistehastes

2. nafta destilleerimise või krakkimise jääk

raspaator
[nimisõna, substantiiv]
kirurgiriist luuümbrise kaapimiseks luult

raspel
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte ja harvade hammastega viil pehme materjali, naha vm pinna töötlemiseks

2. jämedahambuline viil

raspeldama
[tegusõna, verb]
1. suure viiliga, raspliga kaapima, hõõruma või viilima

2. raspliga hõõruma

rass
[nimisõna, substantiiv]
1. suur inimrühm, millel on teatavad ühised välistunnused (nt naha värvus, näo kuju vm)

2. rühm inimesi, kellel on ühised välised tunnused, näiteks sama värvi nahk

3. [inim]tõug

rass
[nimisõna, substantiiv]
1. rannikualadel kasvav suurte teravatipuliste lehtedega hallikas pehmekarvane rohttaim

2. rohttaim

rassieraldus
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimrühma eraldamine teistest rassitunnuste põhjal

rassiline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud rassi kuulumisega seotud

rassima
[tegusõna, verb]
vaeva nägema, kõigest jõust tööd tegema, millegi nimel (väsimatult) pingutama

rassipuhtus
[nimisõna, substantiiv]
(rassiteoorias:) ühe rassi väliste tunnuste puhtatõuline, teistega segunemata esinemus

rassirahutus
[nimisõna, substantiiv]
eri rasside kokkupõrked

rassism
[nimisõna, substantiiv]
tõekspidamine, mille järgi erinevused inimeste võimetes ja iseloomus on otseses sõltuvuses nende rassist

rassist
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes suhtub halvustavalt teise nahavärviga inimestesse, ka neisse, kes on teisest rahvusest, kultuurist vms eripäraga

2. rassismi pooldaja

rassistlik
[omadussõna, adjektiiv]
rassismi pooldav, sellest lähtuv, teisest rahvusest, kultuurist vm viisil eristuvaid inimesi halvustav

rassiteooria
[nimisõna, substantiiv]
tõekspidamine, mille järgi erinevused inimeste võimetes ja iseloomus on otseses sõltuvuses nende rassist

rassivaen
[nimisõna, substantiiv]
rassiline vihkamine, välistel pärilikel tunnustel põhinev vaenamine

rassiviha
[nimisõna, substantiiv]
rassiline vihkamine, välistel pärilikel tunnustel põhinev vaenamine

rassolnik
[nimisõna, substantiiv]
1. liha- või kalasupp hapukurgilõikudega

2. liha- v kalasupp kurgilõikudega

rasta
[nimisõna, substantiiv]
rastafarianismi järgija

rastafari
[nimisõna, substantiiv]
rastafarianismi järgija

rastafarianism
[nimisõna, substantiiv]
1. Jamaical vaeste mustanahaliste hulgas alguse saanud usuliikumine, mis peab ras Tafarit (Etioopia keisrit Haile Selassied) musta rassi messiaks

2. Jamaical vaeste mustanahaliste hulgas alguse saanud usuliikumine, mis peab ras Tafarit (Etioopia keisrit Haile Selassied) musta rassi messiaks

rastapatsid
[nimisõna, substantiiv]
paljudeks peenikesteks patsideks punutud, tupeerimise ja vahatamisega vaibataoliseks vanutatud soeng (algselt rastafaridel, tänapäeval kogu maailmas moeka noortesoenguna)

raster
[nimisõna, substantiiv]
1. (infotehnoloogias, optikas, trükinduses:) kujutise laotamisel ekraanil, skeemil vm moodustuv punkti- või joonevõrk

2. sellist kujutist tekitav seade (nt mõõteriistal)

rastergraafika
[nimisõna, substantiiv]
arvutigraafika, kus kuva esitatakse ridade ja veergudena paiknevate pikslite massiivina

rasu
[nimisõna, substantiiv]
rasunäärmete rasvataoline nõre

rasuadenoom
[nimisõna, substantiiv]
rasunäärme kasvaja

rasueritus
[nimisõna, substantiiv]
rasunäärmete nõre eritumine hrl nahal, juustel

rasuhigi
[nimisõna, substantiiv]
rasu- ja higinäärmete eritis lammastel

rasukork
[nimisõna, substantiiv]
musta täpikese kujuline ummistunud rasunäärme ava (eriti näonahal)

rasune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (naha, juuste kohta:) rasvataolise nõrega, rasuga kaetud

2. rasvane paistev

rasunääre
[nimisõna, substantiiv]
karvanääpsu avanev nahanääre, mis eritab nahka elastsemaks muutvat rasvataolist nõret

rasupunn
[nimisõna, substantiiv]
rasunäärme ava ummistusest tingitud valge muhuke nahal

rasutsüst
[nimisõna, substantiiv]
1. rasunäärme ummistusest nahal sugenev puderja sisuga muhk

2. rasunäärme ummistusest tekkinud muhk

rasuvool
[nimisõna, substantiiv]
nahahaigus, mis on tingitud rasunäärmete talitlushäiretest ning mida iseloomustab rasu rohke voolamine ja sellest tingitud naha rasvasus

rasv
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl inimese või looma naha alla või siseorganite ümber ladestunud vees lahustumatu valge tahke aine

2. pehme valge aine, mis on loomade ja inimeste naha all

rasva
[määrsõna, adverb]
rasvunuks, paksuks

rasvaants
[nimisõna, substantiiv]
läikivmusta pea, valgete põskede ja helekollase kõhualusega tihane

rasvafilter
[nimisõna, substantiiv]
õhku puhastava seadme osa, mis äratõmbe meetodil kogub toiduaure ja rasvaosakesi

rasvahais
[nimisõna, substantiiv]
rasva kõrbemisest tekkiv hais

rasvahani
[nimisõna, substantiiv]
liha ja rasva saamiseks rikkalikult söödetav hani

rasvaheeringas
[nimisõna, substantiiv]
rasvane heeringas

rasvaimu
[nimisõna, substantiiv]
ilukirurgia võte nahaaluse rasvaladestuse vähendamiseks

rasvaine
[nimisõna, substantiiv]
toiduks tarvitatav taimne või loomne rasvaine (nt toiduõli, searasv)

rasvakohv
[nimisõna, substantiiv]
kohv, millele on lisatud võid, õli, kookosrasva vms

rasvakreem
[nimisõna, substantiiv]
suure rasvasisaldusega kreem

rasvakriit
[nimisõna, substantiiv]
õli sisaldav joonistuskriit

rasvakõrne
[nimisõna, substantiiv]
rasva, peki sulatamisel järelejääv lihatükike

rasvaküünal
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne hrl lambarasvast küünal

rasvaladestus
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) ülemäärane rasvkoe kuhjumine teatud piirkonnas

rasvalamp
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne lamp, kus põletusaineks oli rasv

rasvalehk
[nimisõna, substantiiv]
rasva kõrbemisest tekkiv hais

rasvaläige
[nimisõna, substantiiv]
peegeldunud kiirte nõrgast hajumisest tulenev tuhm, õlijas läige

rasvama
[tegusõna, verb]
1. rasvainega võidma või määrima, rasvaseks tegema

2. rasvainega võidma v määrima

rasvamagu
[nimisõna, substantiiv]
(paksu inimese kohta)

rasvamaks
[nimisõna, substantiiv]
eriliselt nuumatud hane või pardi maks delikatessina

rasvaminek
[nimisõna, substantiiv]
rasva (liigne) ladestumine organismi kudedesse

rasvane
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga paks, rasvunud, paksu rasvkoega

2. ainult elusolendite kohta

rasvapadjand
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) ülemäärane rasvkoe kuhjumine teatud piirkonnas

rasvapall
[nimisõna, substantiiv]
palliks vormitud rasv ja seemned lindude talviseks toitmiseks

rasvapirukas
[nimisõna, substantiiv]
rasvas või õlis küpsetatud väike pirukas

rasvapolster
[nimisõna, substantiiv]
(nahaaluse rasvakihi kohta)

rasvapomm
[nimisõna, substantiiv]
(väga palju rasvainet sisaldava toidu kohta)

rasvaproov
[nimisõna, substantiiv]
hrl lihast võetud proov rasvasisalduse määramiseks

rasvaprotsent
[nimisõna, substantiiv]
millegi rasvasisaldus protsentides

rasvapõletaja
[nimisõna, substantiiv]
vahend organismi rasvavarude vähendamiseks, kaalust alla võtmiseks

rasvapõletus
[nimisõna, substantiiv]
organismi rasvavarude vähendamine

rasvapüüdur
[nimisõna, substantiiv]
seade rasva ning õlide eemaldamiseks reoveest

rasvarakk
[nimisõna, substantiiv]
rasva ladestav tugikoerakk

rasvarikas
[omadussõna, adjektiiv]
suure rasvasisaldusega

rasvarohke
[omadussõna, adjektiiv]
suure rasvasisaldusega

rasvarull
[nimisõna, substantiiv]
(paksu inimese kohta)

rasvas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
rasvunud, paks

rasvasaba
[nimisõna, substantiiv]
1. lammas, kellel on rikkaliku rasvaladestusega saba

2. rasvasabalammas

rasvasabalammas
[nimisõna, substantiiv]
1. lammas, kellel on rikkaliku rasvaladestusega saba

2. rasvasabalammas

rasvaselt
[määrsõna, adverb]
(trükitud teksti kohta:) suurelt ja jämedas kirjas

rasvasiga
[nimisõna, substantiiv]
rasvarikka sealiha saamiseks kasvatatav siga

rasvasilm
[nimisõna, substantiiv]
sularasva laik toidus või selle lohk pudrus

rasvasisaldus
[nimisõna, substantiiv]
rasvaine hulga, osakaalu määr mingis aines (nt toidus)

rasvasuits
[nimisõna, substantiiv]
rasva põlemisest

rasvasus
[nimisõna, substantiiv]
rasvaine hulga, osakaalu määr mingis aines (nt toidus)

rasvatama
[tegusõna, verb]
1. rasvainega võidma või määrima, rasvaseks tegema

2. rasvainega võidma v määrima

rasvataoline
[omadussõna, adjektiiv]
tekstuurilt, konsistentsilt vms rasva moodi

rasvatihane
[nimisõna, substantiiv]
läikivmusta pea, valgete põskede ja helekollase kõhualusega tihane

rasvatrull
[nimisõna, substantiiv]
paksu inimese kohta

rasvatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma rasvaineta

rasvaturse
[nimisõna, substantiiv]
krooniline haigus, mille tunnuseks on rasvkoe liigne kogunemine ja (valulik) turse teatud kehapiirkondades

rasvatus
[nimisõna, substantiiv]
naha rasvatamine

rasvatus
[nimisõna, substantiiv]
rasva puudumine

rasvatustama
[tegusõna, verb]
rasvast vabastama, rasvavabaks tegema

rasvauim
[nimisõna, substantiiv]
väike pehme uim selja- ja sabauime vahel (nt lõhelistel)

rasvavaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma rasvaineta

rasvavaene
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl toidu ja toitumisega seoses:) vähe rasva sisaldav

rasvavind
[nimisõna, substantiiv]
rasva, peki sulatamisel järelejääv lihatükike

rasvaving
[nimisõna, substantiiv]
rasva kõrbemisest tekkiv hais

rasvavolt
[nimisõna, substantiiv]
nahaaluse rasvkoe voltjas moodustis

rasvaõnnarlammas
[nimisõna, substantiiv]
jämevilla andev lammas, kelle saba ümber on suured rasvapadjandid ehk kurdjukid

rasvemboolia
[nimisõna, substantiiv]
veresoone ummistumine soonde sattunud rasvaosakestega

rasvhape
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis kuulub mitmesuguseid rasvu, hormoone, kolesterooli vm sarnaseid aineid sisaldavasse rühma

rasvik
[nimisõna, substantiiv]
1. rasvkude sisaldav kõhukelmevolt

2. kõhukelmevolt

rasvjas
[omadussõna, adjektiiv]
tekstuurilt, konsistentsilt vms rasva moodi

rasvjää
[nimisõna, substantiiv]
kokkukülmunud nõeljää laigud veepinnal

rasvkasvaja
[nimisõna, substantiiv]
rasvkoest arenev hrl nahaalune healoomuline kasvaja

rasvkeha
[nimisõna, substantiiv]
eriline elund putukatel toitainete varu talletamiseks

rasvkreem
[nimisõna, substantiiv]
suure rasvasisaldusega kreem

rasvkude
[nimisõna, substantiiv]
keharasva sisaldav sidekude

rasvkudekasvaja
[nimisõna, substantiiv]
rasvkoest arenev hrl nahaalune healoomuline kasvaja

rasvlahustuv
[omadussõna, adjektiiv]
rasvade (lipiidide) toimel lahustuv

rasvmaks
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, kus maksas on tavalisest rohkem rasva, maksa steatoos

rasvpadjand
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) ülemäärane rasvkoe kuhjumine teatud piirkonnas

rasvtuharus
[nimisõna, substantiiv]
nahaaluse rasvkoe haiguslik paksus tuharail

rasvtõbi
[nimisõna, substantiiv]
liigne rasvumine, üldine rasvumus

rasvuma
[tegusõna, verb]
ülekaaluliseks muutuma, (väga) paksuks minema

rasvumine
[nimisõna, substantiiv]
rasva (liigne) ladestumine organismi kudedesse

rasvumus
[nimisõna, substantiiv]
rasvkoe ülemäärane rasvasisaldus, mis on tingitud sellest, et toitumisel on saadud rohkem energiat, kui organism vajab

rasvunud
[omadussõna, adjektiiv]
ülekaaluliseks muutunud, rasva läinud, väga paks

rasvveresus
[nimisõna, substantiiv]
verehaigus, mida iseloomustab vere liigne rasvasisaldus

rasvväärastus
[nimisõna, substantiiv]
rasva ülemäärane kogunemine rakkudes

rasvõli
[nimisõna, substantiiv]
vedel loomne või taimne rasv

rašism
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa ideoloogia, mis propageerib juhikultust ja agressiivset teiste rahvaste hävitamist, Vene fašism

rašist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pooldab Venemaa ideoloogiat, mis propageerib juhikultust ja agressiivset teiste rahvaste hävitamist, Vene fašismi pooldaja

rašistlik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis toetab Venemaa ideoloogiat, mis propageerib juhikultust ja agressiivset teiste rahvaste hävitamist, Vene fašismile omane

raššelmasin
[nimisõna, substantiiv]
seade trikookanga kudumiseks

raznotšiinets
[nimisõna, substantiiv]
iseseisvus- ja pärisorjusvastases liikumises osalenud Vene haritlane 18. sajandi lõpus ja 19. sajandil

ratas
[nimisõna, substantiiv]
1. keskpunkti läbiva telje ümber pöörlev kettakujuline või rummust, kodaratest ja pöiast koosnev sõiduvahendi vm eseme osa

2. ümmargune ese, mis käib ringi ja mille abil sõidukid liiguvad

ratasader
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne ratastega ader, mis võimaldas härja asemel kasutada hobust

ratasaken
[nimisõna, substantiiv]
ümaraken keskusest kiirtena väljuvate kodaratega, gooti roosakna eelkäija

ratasaurik
[nimisõna, substantiiv]
aurulaev, mis sõidab kahe külgedel paikneva või ühe ahtris asuva sõuratta abil

ratashüpe
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) hüpe taga oleva jala kõverdamisega, kere painutatud taha

ratasjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl õie kohta:) rõngast meenutav, rattakujuline

2. rattakujuline

rataskaar
[nimisõna, substantiiv]
1. (ringikujulise liikumise kohta)

2. ümmargune kaar

rataskaari
[määrsõna, adverb]
1. ringina, ringikujuliselt, ringe tehes

2. ringis, ringina

ratasklošš
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(seelikulõike kohta:) eriti lai, rõngakujuliselt avarduva lõikega

rataslaev
[nimisõna, substantiiv]
laev, mis sõidab kahe külgedel paikneva või ühe ahtris asuva sõuratta abil

rataslüüra
[nimisõna, substantiiv]
viiuli kõlaga keskaegne keelpill, mille keeled paneb helisema nahaga ületõmmatud vändaga pööratav ratas

ratasrehv
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki ratast ümbritsev purunemiskindel rehv

ratasring
[nimisõna, substantiiv]
(ringikujulise liikumise või paiknemise kohta)

ratasringi
[määrsõna, adverb]
1. ringina, ringikujuliselt, ringe tehes

2. ringis, ringina

ratasrist
[nimisõna, substantiiv]
ringiga ümbritsetud rist sümbolina (nt hauamärgina)

ratassepp
[nimisõna, substantiiv]
rattaid ja muid sõidukiosi valmistav käsitööline

ratassõiduk
[nimisõna, substantiiv]
ratastel liikuv sõiduvahend

ratassõlg
[nimisõna, substantiiv]
rattakujuline sõlg

ratastama
[tegusõna, verb]
(endisaegse hukkamisviisi kohta:) rattale tõmbama, rattal hukkama

ratastanu
[nimisõna, substantiiv]
kaarekujulistes kroogetes või voltides pika sopiga tanu (Kolga-Jaani rahvariietes)

ratastik
[nimisõna, substantiiv]
rattad kogumina

ratastool
[nimisõna, substantiiv]
1. ratastega tool liikumispuudega või liikumisvõimetu inimese jaoks

2. ratastega tool inimese jaoks, kes ei saa kõndida

ratastooliinimene
[nimisõna, substantiiv]
liikumispuudega või liikumisvõimetu, ratastoolis liikuv inimene

ratastraktor
[nimisõna, substantiiv]
ratastega mootorsõiduk, mis sõidab kiirusega kuni 40 km/h ja mida kasutatakse selle taha haagitud masinaga töötamiseks või millegi vedamiseks

ratasveok
[nimisõna, substantiiv]
ratastel liikuv veok

ratasüll
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne baretti meenutav, pealt laieneva ketta kujuline talvemüts Saaremaa naistel

ratataa
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (rongi)rataste ühetoonilist heli sõitmisel

ratatouille
[nimisõna, substantiiv]
prantsuspärane baklažaani-kabatšokihautis

ratifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheliste lepingute kinnitamine kõrgemate riigivõimuorganite poolt

ratifitseerima
[tegusõna, verb]
1. rahvusvahelist lepingut kõrgemate riigivõimuorganite poolt ametlikult kinnitama, kehtivaks tunnistama

2. rahvusvahelist lepingut kinnitama

ratifitseerimine
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheliste lepingute kinnitamine kõrgemate riigivõimuorganite poolt

ratifitseerimiskiri
[nimisõna, substantiiv]
dokument rahvusvahelise lepingu ametliku kinnitamise kohta kõrgema riigivõimuorgani poolt

ratiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kähardatud karvastusega paks mantliriie

2. kähardatud karvastusega villane riie

ratineerima
[tegusõna, verb]
riide pinna karvastust teatavate masinatega kähardama

ratnik
[nimisõna, substantiiv]
tsaariarmee tagavaraväelane

rats
[nimisõna, substantiiv]
ratsionaliseerimine

ratsa
[määrsõna, adverb]
1. hobuse seljas (sadulas) istudes, nii et üks jalg on ühel pool, teine teisel pool hobust

2. kaksiti hobuse seljas istudes

ratsaarmee
[nimisõna, substantiiv]
ratsahobustel liikuv ja hrl käsirelvadega võitlev sõjaline väeüksus

ratsaasend
[nimisõna, substantiiv]
1. istuv asend, jalad laialt harkis (ka seksipoosina)

2. harkiste paarilise seljal v õlgadel

ratsabaas
[nimisõna, substantiiv]
koht ja asutus ratsaspordi harrastamiseks

ratsahobune
[nimisõna, substantiiv]
ratsutamiseks kasutatav, hrl vastavat tõugu, vastavalt väljaõpetatud ning valjastatud (ja saduldatud) hobune

ratsakarjus
[nimisõna, substantiiv]
ratsa liikuv loomakarjus (nt kauboi, gautšo)

ratsamatk
[nimisõna, substantiiv]
ratsutades sooritatav rännak

ratsamees
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse seljas (sadulas) sõitja, ratsa sõitja

2. ratsa sõitja

ratsamonument
[nimisõna, substantiiv]
ratsanikku kujutav mälestus- või ausammas

ratsanik
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse seljas (sadulas) sõitja, ratsa sõitja

2. ratsa sõitja

ratsanikuseisus
[nimisõna, substantiiv]
1. senaatorite järel teine eesõigustatud seisus Vana-Roomas

2. seisus Vana-Roomas

ratsapatrull
[nimisõna, substantiiv]
hobuse seljas liikuv valveteenistuses olev politseirühm või (sõja ajal) sõjasalk

ratsapiits
[nimisõna, substantiiv]
peenike löögiriist hobuse sundimiseks, ergutamiseks, ajamiseks

ratsapolitsei
[nimisõna, substantiiv]
ratsahobustel liikuv politsei

ratsapolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
ratsapolitsei liige, ratsapolitsei teenistuses olev isik

ratsapolk
[nimisõna, substantiiv]
ratsahobustel liikuv ja hrl käsirelvadega võitlev sõjaline väeüksus, mis kuulub diviisi, armee vm suurema väeosa koosseisu

ratsapüksid
[nimisõna, substantiiv]
ratsutamisel kasutatavad püksid

ratsarännak
[nimisõna, substantiiv]
hobuse kiirus- ja vastupidavusvõistlus, mis paneb proovile ratsaniku maastikul ratsutamise oskused

ratsarügement
[nimisõna, substantiiv]
ratsahobustel liikuv ja hrl käsirelvadega võitlev sõjaline väeüksus, mis kuulub diviisi, armee vm suurema väeosa koosseisu

ratsasaabas
[nimisõna, substantiiv]
1. ratsutamisel kantav saabas

2. liibuva kõrge sääre ja madala kontsaga saabas, millel põlve kohal kumer kõrgendus

ratsasalk
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi ülesande täitmiseks moodustatud ratsanike salk (nt sõjaväes, politseis)

ratsasport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab hobusega ratsutamisega seotud alad

ratsasportlane
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes tegeleb ratsaspordiga

ratsastama
[tegusõna, verb]
1. hobust vm ratsalooma ratsasõiduks välja õpetama

2. hobust vm looma ratsasõiduks välja õpetama

ratsasulane
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne ratsahobusega varustatud palgasõdur ehk sõjasulane

ratsasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse seljas (sadulas) istudes sõitmine, sel viisil võistlemine spordialana

2. hobuse seljas istudes edasi liikumine

ratsatalu
[nimisõna, substantiiv]
ratsahobuste kasvatamisega tegelev ja sellest elatuv (talu)majapidamine

ratsateenistus
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne aadlimõisate kohustus anda sõjaväkke ratsaväelasi

ratsavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlused ratsutamises

ratsaväelane
[nimisõna, substantiiv]
ratsaväkke kuuluv sõjaväelane, kes tegutseb lahingus peamiselt hobusel liikudes ning käsirelvaga

ratsaväemõõk
[nimisõna, substantiiv]
ratsaväes kasutatav kõver mõõk

ratsaväepolk
[nimisõna, substantiiv]
ratsahobustel liikuv ja hrl käsirelvadega võitlev sõjaline väeüksus, mis kuulub diviisi, armee vm suurema väeosa koosseisu

ratsaväerügement
[nimisõna, substantiiv]
ratsahobustel liikuv ja hrl käsirelvadega võitlev sõjaline väeüksus, mis kuulub diviisi, armee vm suurema väeosa koosseisu

ratsavägi
[nimisõna, substantiiv]
väeosa, mille isikkoosseis liigub ja võitleb ratsahobustel

ratsaülikond
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline ratsutamisel kantav riietus

ratse
[nimisõna, substantiiv]
nahkrihm ratsahobuse juhtimiseks

ratsima
[tegusõna, verb]
midagi otstarbekamaks, tõhusamaks muutma, ratsionaliseerima

Ühendtegusõnad: ära ratsimaära ratsima

ratsionaalarv
[nimisõna, substantiiv]
arv, mida on võimalik esitada kahe täisarvu jagatisena a/b ja kus b ≠ 0 ning mida esitatakse nt hariliku murruna või kümnendmurruna (nt 1/4, 0,25)

ratsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mõistuspärane, kainelt asjalik või loogiliselt seletatav, tunnetele vähe ruumi jättev

ratsionaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõistlikkus

2. otstarbekus

ratsionaliseerima
[tegusõna, verb]
tootmist otstarbekohaseks muutma, otstarbekamaid meetodeid rakendama (nt disainides, standardiseerides, majandustegevust analüüsides)

ratsionaliseerimisettepanek
[nimisõna, substantiiv]
konkreetne ettepanek mingi tehnilise täiustuse tegemiseks

ratsionalism
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte või tegevus, mis järgib pigem mõistuspärasust, kainet, teadmistel põhinevat asjalikkust kui kogemust, usku või emotsiooni

ratsionalist
[nimisõna, substantiiv]
1. mõistuseinimene, kaine kaalutleja

2. ratsionalismi pooldaja

3. mõistuse inimene

ratsionalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
selge, lihtsa, ilustamata väljenduslaadiga, mõistuspärane, tunnetele mitte rõhuv

ratsioneerima
[tegusõna, verb]
midagi plaanipäraselt, osakaupa, portsjonitena jaotama

ratsioon
[nimisõna, substantiiv]
(hrl loomade kohta:) päevane toidu- või söödaportsjon

ratsmed
[nimisõna, substantiiv]
kaheharuline rihm, mis kinnitatakse valjaste suuraudade rõngaste külge

ratsmeidpidi
[määrsõna, adverb]
ratsmete otsas, ratsmetest kinni hoides või võttes

ratsmerihm
[nimisõna, substantiiv]
nahkrihm ratsahobuse juhtimiseks

ratsu
[nimisõna, substantiiv]
ratsutamiseks kasutatav, hrl vastavat tõugu, vastavalt väljaõpetatud ning valjastatud (ja saduldatud) hobune

ratsukil
[määrsõna, adverb]
ratsaasendis

ratsukile
[määrsõna, adverb]
ratsaasendisse

ratsukäik
[nimisõna, substantiiv]
(males:) käik ratsuga

ratsuli
[määrsõna, adverb]
ratsaasendis(se)

ratsuliblikas
[nimisõna, substantiiv]
suur erksavärviline, väljalõikega tagatiibadega troopiline päevaliblikas

ratsur
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse seljas (sadulas) sõitja, ratsa sõitja

2. ratsa sõitja

ratsuritäht
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerikast pärit suurte hrl punaste või valgete kellukjate õitega sibullill, Eestis toataim

ratsutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse seljas (sadulas) sõitja, ratsa sõitja

2. ratsa sõitja

ratsutama
[tegusõna, verb]
1. hrl hobuse seljas (sadulas) istudes liikuma, ratsa sõitma

2. hobuse seljas istudes edasi liikuma

Ühendtegusõnad: läbi ratsutamaläbi ratsutama

ratsutamine
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse seljas (sadulas) istudes sõitmine, sel viisil võistlemine spordialana

2. hobuse seljas istudes edasi liikumine

ratsutamisteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimine hobustega tegelemise ja selle rahustava mõju kaudu inimese psüühikale, psühhoteraapia harusid

ratsuti
[nimisõna, substantiiv]
nahkrihm ratsahobuse juhtimiseks

ratsutid
[nimisõna, substantiiv]
kaheharuline rihm, mis kinnitatakse valjaste suuraudade rõngaste külge

ratsutirihm
[nimisõna, substantiiv]
nahkrihm ratsahobuse juhtimiseks

rattajälg
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki vm veoki liikumisest maapinnal vm tekkinud rada või süvend

rattakoobas
[nimisõna, substantiiv]
autokeres paiknev õõnsus ratta tarvis

rattakuller
[nimisõna, substantiiv]
kuller, kes toimetab saadetise kohale jalgrattaga

rattakumm
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevast kummist rõngas, mis ümbritseb ja kaitseb sõiduki ratta välisosa

2. kummist ring ratta ümber, näiteks autol või jalgrattal

rattalukk
[nimisõna, substantiiv]
lukk, millega jalgratas ärandamise vältimiseks lukustatakse

rattamaraton
[nimisõna, substantiiv]
maanteel või murdmaal toimuvad pikemad jalgrattavõistlused

rattamatk
[nimisõna, substantiiv]
jalgratastel sooritatav rännak

rattamees
[nimisõna, substantiiv]
jalgrattaportlane, jalgrattur

rattaorienteerumine
[nimisõna, substantiiv]
orienteerumisala, kus maastikul märgitud kontrollpunktid tuleb kaardi ja kompassi abil läbida jalgrattal

rattapaar
[nimisõna, substantiiv]
samal teljel olevad rattad

rattaparkla
[nimisõna, substantiiv]
plats vm rajatis jalgrataste hoidmiseks

rattaproff
[nimisõna, substantiiv]
elukutseline jalgrattasõidu sportlane, selle ala professionaal

rattapöid
[nimisõna, substantiiv]
1. ratta välisosa, varemalt ka rattaringi kaarjas osa, mida rummuga ühendavad kodarad

2. rattaringi äärmine kaarjas osa

rattarada
[nimisõna, substantiiv]
jalgratastega liikumiseks mõeldud hrl märgistatud tee või sõidutee osa

rattaralli
[nimisõna, substantiiv]
jalgrataste võistlussõit

rattarehv
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevast kummist rõngas, mis ümbritseb ja kaitseb sõiduki ratta välisosa

2. kummist ring ratta ümber, näiteks autol või jalgrattal

rattaring
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki ratta äärmine kaarjas osa või rattavitsast moodustuv ratta välisosa

rattaringlus
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgrataste laenutamine linnaliikluses

2. vastav transpordikorralduse süsteem

rattaroobas
[nimisõna, substantiiv]
sügavam rattajälg tee- või maapinnas

rattarumm
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki ratta tugev keskosa, milles on ava võlli või telje tarvis

rattarööbas
[nimisõna, substantiiv]
sügavam rattajälg tee- või maapinnas

rattasadul
[nimisõna, substantiiv]
1. iste jalgrattal või mootorrattal

2. iste jalgrattal või mootorrattal

rattasport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab jalgrattavõistlused maanteesõidus, maastikurattasõidu, trekisõidu, samuti BMX-võistluse

rattasportlane
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes tegeleb jalgrattaspordiga

rattasurm
[nimisõna, substantiiv]
surm rattale tõmbamise läbi

rattasõit
[nimisõna, substantiiv]
jalgrattaga sõitmine, teatava vahemaa läbimine jalgrattal (nt matkates, võistlusel)

rattasõitja
[nimisõna, substantiiv]
jalgrattur, (harvemini ka:) mootorrattur

rattatee
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt jalgrattasõiduks mõeldud tee(osa)

rattaveeretamine
[nimisõna, substantiiv]
rahvalik mäng, milles püütakse ratast kepi abil võimalikult kaugele veeretada

rattaviskamine
[nimisõna, substantiiv]
rahvalik mäng, milles üks rühm püüab vastaspoole visatud ratast kaigastega tagasi lüüa

rattavits
[nimisõna, substantiiv]
rauast vm metallist rõngas, mis ümbritseb sõiduki ratast

rattaäss
[nimisõna, substantiiv]
elukutseline jalgrattasõidu sportlane, selle ala professionaal

rattur
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgrattaga sõitja

2. inimene, kes sõidab jalgrattaga

rauaaeg
[nimisõna, substantiiv]
esiaja hiliseim järk, mil tööriistad olid põhiliselt rauast

rauaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
rauaajast pärinev, rauaaega kuuluv

rauabakter
[nimisõna, substantiiv]
rauaühenditest toituv bakter

rauad
[nimisõna, substantiiv]
kahest poolkaarekujulisest riivistatud rauast koosnev püünis, mis paiskub vedru jõul kokku

rauakarva
[omadussõna, adjektiiv]
1. karmi, külma tooniga hall, raua värvi

2. raua värvi

rauakaup
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt rauast või terasest tööriistad, seadmed, majapidamistarbed, detailid vms kaubaartiklina

rauakauplus
[nimisõna, substantiiv]
rauakaupade pood

rauakola
[nimisõna, substantiiv]
hrl vanad ja roostetanud metallist esemed või mitmesugused (roostes) metallitükid

rauakolakas
[nimisõna, substantiiv]
suur ja rohmakas rauast asi

rauakolu
[nimisõna, substantiiv]
hrl vanad ja roostetanud metallist esemed või mitmesugused (roostes) metallitükid

rauakool
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne Tallinna Polütehniline Instituut (praegune Tallinna Tehnikaülikool)

raualatt
[nimisõna, substantiiv]
tükk lattrauda

rauamaak
[nimisõna, substantiiv]
piisavalt rauda sisaldav kivim või mineraal, looduslik raua tooraine

rauamennik
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruuni värvusega looduslik värvaine

rauamuld
[nimisõna, substantiiv]
piisavalt rauda sisaldav kivim või mineraal, looduslik raua tooraine

rauapagu
[nimisõna, substantiiv]
1. rauda sisaldav kollakasvalge või hallikas, pruuni murdepinnaga mineraal

2. rauamineraal

rauapood
[nimisõna, substantiiv]
rauakaupade pood

rauapreparaat
[nimisõna, substantiiv]
rauda sisaldav ravim

rauaproov
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne menetlus süüdioleku kindlakstegemiseks hõõguva rauatüki käes kandmise abil (süüta oldi, kui jälge ei jäänud)

rauapunane
[nimisõna, substantiiv]
pruunika varjundiga punane, rauamenniku värvi

rauapuru
[nimisõna, substantiiv]
raua töötlemisel tekkiv puru

rauapuu
[nimisõna, substantiiv]
(hark- või vannasadral:) hargi- või kiilukujulise kündva osa puuosa

rauapuudus
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) raua vähesus veres, mis võib tekkida raua vähesusest toidus, raua vähesest imendumisest sooles või verekaotuse tõttu

rauapuudusaneemia
[nimisõna, substantiiv]
kehvveresuse vorm, mis tekib rauapuuduse tõttu organismis

rauapuur
[nimisõna, substantiiv]
metalli puurimiseks mõeldud koonilise otsaga puur

rauarikas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti rauda, rauaühendeid sisaldav

rauarohke
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti rauda, rauaühendeid sisaldav

rauaräbu
[nimisõna, substantiiv]
rauatöötlemisel tekkiv paakunud või kokkusulanud tuhaosakestest koosnev jääk

rauasaag
[nimisõna, substantiiv]
metalli saagimiseks mõeldud saag

raua-sinitrükk
[nimisõna, substantiiv]
menetlus, mille korral rauasisaldusega kemikaalide ning ultraviolettvalguse koostoimel saadakse sinakaid pilte

rauasisaldus
[nimisõna, substantiiv]
raua, rauaühendite määr mingis materjalis, aines

rauaskadu
[nimisõna, substantiiv]
energia, mis tekib trafo terassüdamikus magnetvoo muutumisest

rauasulam
[nimisõna, substantiiv]
sulam, mille põhiosa on raud

rauasulatus
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne algeline rauatootmine väikeses sulatusahjus puusöega kuumutades

rauasuue
[nimisõna, substantiiv]
tulirelva toru ots

rauatagi
[nimisõna, substantiiv]
raua kuumutamisel hapniku mõjul tekkiv lendlev puru ja tihke kiht raua pinnal

rauatama
[tegusõna, verb]
metallesemeid galvaaniliselt rauakihiga katma

rauatoode
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt rauast või terasest tööriist, seade, detail vms

rauatöö
[nimisõna, substantiiv]
raua töötlemine (eriti sepistamine)

rauavaegus
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) raua vähesus veres, mis võib tekkida raua vähesusest toidus, raua vähesest imendumisest sooles või verekaotuse tõttu

rauavaegusaneemia
[nimisõna, substantiiv]
kehvveresuse vorm, mis tekib rauapuuduse tõttu organismis

rauaühend
[nimisõna, substantiiv]
looduslik või kunstlik aine, mille koostisosadest vähemalt üks on raud (nt malm, hematiit, hemoglobiin)

raud
[nimisõna, substantiiv]
1. keskmise kõvadusega hästi töödeldav hõbevalge metall, mida kasutatakse masinate, tööriistade valmistamiseks ja mitmesugustes sulamites (nt terases), keemiline element järjenumbriga 26

2. kõva ja tugev halli värvi metall

raudaed
[nimisõna, substantiiv]
rauast piirdetara

raudahi
[nimisõna, substantiiv]
väike (teisaldatav) rauast ahi (hrl ajutise küttekoldena)

raudasi
[nimisõna, substantiiv]
rauast ese, raudese

raudbetoon
[nimisõna, substantiiv]
terasest varrastega tugevdatud tsementbetoon, mida kasutatakse suuremõõtmeliste ehitusplokkide valmistamiseks

raudeesriie
[nimisõna, substantiiv]
(autokraatse riigi ja vaba maailma vahelise infosulu ja tõkestatud liikumisvabaduse kohta)

raudfosfaat
[nimisõna, substantiiv]
fosforit ja rauda sisaldav keemiline ühend (nt vivianiit)

raudhall
[omadussõna, adjektiiv]
1. karmi, külma tooniga hall, raua värvi

2. raua värvi

raudhammas
[nimisõna, substantiiv]
terasest hambakroon

raudhing
[nimisõna, substantiiv]
ukse, akna vms rauast kinnitusosa

raudjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rooste- või maksakarva pruun (hrl hobuse kohta)

2. punakaspruun

raudkala
[nimisõna, substantiiv]
1. ogaliku või luukaritsa rahvapärane nimetus

2. ogalik

raudkang
[nimisõna, substantiiv]
rauast kang

raudkapp
[nimisõna, substantiiv]
1. terasest kapp (hrl seif)

2. seif

raudkiisk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pika peenikese keha ja ogalise turjaga merekala

2. merekala

raudkiiver
[nimisõna, substantiiv]
rauasulamist kiiver

raudkindel
[omadussõna, adjektiiv]
absoluutselt kindel, täiesti kindel, vääramatu

raudkindlalt
[määrsõna, adverb]
täiesti kindlalt, ilma et mingit kahtlust oleks

raudkivi
[nimisõna, substantiiv]
rahvapärane nimetus Eestis rändkividena leiduvate kristalsete kivimite kohta, mida on kasutatud ehitusmaterjalina

raudkloriid
[nimisõna, substantiiv]
raua ja kloori ühend, söövitav (pulbriline) aine

raudkonks
[nimisõna, substantiiv]
rauast konks

raudkops
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hingamisaparaat, ühtlases rütmis muudetava õhurõhuga metallkamber, millesse hingamislihaste nõrkusega patsient ventileerimiseks suleti, nii et ainult pea jäi välja

raudkuklane
[nimisõna, substantiiv]
mullas ja kändudes pesitsev must suur sipelgas

raudkull
[nimisõna, substantiiv]
väikelindudest ja närilistest toituv hakisuurune sinihalli ülapoole ja valkja alapoolega röövlind

raudkuppel
[nimisõna, substantiiv]
Iisraeli õhutõrjesüsteem, mis suudab tõrjuda ligi 90% kõikidest riiki ründavatest rakettidest

raudkuul
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne rauast tehtud püssikuul

raudkõva
[omadussõna, adjektiiv]
väga kõva ja tihke, kõva nagu raud

raudkäpp
[nimisõna, substantiiv]
(vanemates pulmakommetes:) (vanem) meesterahvas, kes koos peigmehega kosjas käib ja pruudi vanematega kokku lepib pruudi kaasavara asjus

raudkärbes
[nimisõna, substantiiv]
lapik tugevate küünistega kahetiivaline imetajate ja lindude parasiit

raudkäsi
[nimisõna, substantiiv]
(vanemates pulmakommetes:) (vanem) meesterahvas, kes koos peigmehega kosjas käib ja pruudi vanematega kokku lepib pruudi kaasavara asjus

raudkübar
[nimisõna, substantiiv]
1. metallist, plastist või muust kõvemast materjalist kaitsev peakate

2. kõva müts, mis kaitseb inimese pead

raudkülm
[omadussõna, adjektiiv]
väga külm, külm kui raud

raudlatt
[nimisõna, substantiiv]
rauast latt

raudläik
[nimisõna, substantiiv]
1. metalselt must läbipaistmatu poolvääriskivi, mille lihvimisel värvub lihvimisvesi punaseks, nn punane rauamaak

2. punane rauamaak

raudmees
[nimisõna, substantiiv]
1. (eriti sitke ja vastupidava, mitte allaandva mehe kohta)

2. raudrüütel

raudmetall
[nimisõna, substantiiv]
raud või selle sulam (nt teras)

raudmeteoriit
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt raua ja nikli sulamist koosnev meteoriit

raudmuna
[nimisõna, substantiiv]
(kuulitõukes heitevahendina kasutatava metallist kera kohta)

raudmõõk
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) rauast mõõk

raudnael
[nimisõna, substantiiv]
rauast nael

raudne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (seisundi, millegi abstraktse kohta:) vastupidav, tugev, kindel, püsiv

2. kõigutamatu, vääramatu

3. selline, mida ei saa mõjutada või muuta

4. väga tugev või kindel

raudnõges
[nimisõna, substantiiv]
madalakasvuline heleroheliste kõrvetavate lehtedega rohttaim

raudoksiid
[nimisõna, substantiiv]
savises maapinnas leiduv looduslik värvimuld, must, punane või kollakas-pruunikas värvaine, raua ja hapniku ühend

raudosi
[nimisõna, substantiiv]
kuivas metsas kasvav ilma oksteta kareda lülilise varrega rohttaim

raudots
[nimisõna, substantiiv]
rauast otsaosa (nt noolel, kepil)

raudpaju
[nimisõna, substantiiv]
niiskel pinnasel kasvav piklike läikivate lehtedega puu

raudplekk
[nimisõna, substantiiv]
vastupidav, rauast või terasest, aga kergesti roostetav plekk

raudpolt
[nimisõna, substantiiv]
rauast polt millegi kindlaks ühendamiseks

raudpolt
[määrsõna, adverb]
täiesti kindlalt, ilma et mingit kahtlust oleks

raudpoltkindel
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti kindel, nii et pole põhjust kahelda

raudpoltkindlalt
[määrsõna, adverb]
täiesti kindlalt, nii et pole põhjust kahelda

raudpuit
[nimisõna, substantiiv]
paljude peamiselt troopikas kasvavate puude (akaatsia, kasuariin jt) kõva ja raske väärispuit

raudpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Iraani metsades kasvav kõva ja raske puiduga pikkade looklevate okste, hambuliste lehtede ja väikeste kollaste õitega puu, mujal ilupõõsana

2. lõunamaa lehtpuu

raudraske
[omadussõna, adjektiiv]
väga raske, suure vaevaga kasutatav, teostatav vms

raudratsu
[nimisõna, substantiiv]
(mootorratta kohta)

raudreiarohi
[nimisõna, substantiiv]
raudrohi

raudremmelgas
[nimisõna, substantiiv]
niiskel pinnasel kasvav piklike läikivate lehtedega puu

raudriie
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt rüütlite kaitserõivastus, mis koosneb liikuvalt ühendatud terasplaatidest

raudrist
[nimisõna, substantiiv]
rauast rist

raudrohi
[nimisõna, substantiiv]
väikeste valgete, harvemini kollaste või roosade õitega rohttaim või poolpõõsas

raudrohutee
[nimisõna, substantiiv]
raudrohu õitest valmistatav tee

raudruun
[nimisõna, substantiiv]
(veduri, rongi, traktori vm mootori jõul liikuva sõiduvahendi kohta)

raudrüü
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt rüütlite kaitserõivastus, mis koosneb liikuvalt ühendatud terasplaatidest

raudrüütel
[nimisõna, substantiiv]
raudrüüs (Saksa) rüütel

raudselt
[määrsõna, adverb]
igal juhul, (täiesti) kindlalt, vääramatult

raudsepp
[nimisõna, substantiiv]
1. rauast esemete valmistaja, sepistamise oskustööline

2. inimene, kelle töö on rauast esemeid valmistada ja parandada

raudsipelgas
[nimisõna, substantiiv]
1. 4–6 mm pikkune punakaspruun sipelgas

2. sipelgas

raudsulfaat
[nimisõna, substantiiv]
raua väävelhappesool, mida värvainetes on kasutatud sinaka, mustja või halli tooni saamiseks ja värvi kinnitajana

raudsärk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ülakeha kattev kaitserõivas, mis on valmistatud väikestest metallrõngastest

raudsüld
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne pikkusmõõt:) seitsme jala pikkune süld (213 cm)

raudtamm
[nimisõna, substantiiv]
tamm, millele kuivanud lehed jäävad talveks külge, hariliku tamme teisend

raudtarn
[nimisõna, substantiiv]
niisketel niitudel ja madalsoodes kasvav kareda varre ja niitjate lehtedega rohttaim

raudtee
[nimisõna, substantiiv]
1. rongide liiklemiseks ehitatud rööbastee

2. rauast tee, mis on ehitatud rongide jaoks

raudteebuss
[nimisõna, substantiiv]
ühest kuni kolmest vagunist koosnev kerge rong, mille juhtimisseadmed on vaguni mõlemas otsas

raudteejaam
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalsete hoonetega koht raudteel, kus rongid peatuvad ja reisijad saavad rongile ja rongilt maha minna

2. koht, kus rongid peatuvad, et inimesed saaksid siseneda või väljuda

raudteekraana
[nimisõna, substantiiv]
alusele monteeritud kraana, mis liigub mööda raudteerööpaid

raudteelane
[nimisõna, substantiiv]
raudteel töötav, raudtee teenistuses olev isik

raudteeliiklus
[nimisõna, substantiiv]
liiklus raudteedel

raudteeliin
[nimisõna, substantiiv]
raudtee kahe punkti vahelise kulgemisteena

raudteelõik
[nimisõna, substantiiv]
millegi poolest eristatav või eristuv osa raudteest

raudteemagistraal
[nimisõna, substantiiv]
1. intensiivse rongiliiklusega, riigi või piirkonna oluline raudtee

2. raudteeliin, mis on külgnevate liinide suhtes peamine

raudteemajandus
[nimisõna, substantiiv]
raudteede rajamist ja korrashoidu ning raudteevedu hõlmav valdkond

raudteepolitsei
[nimisõna, substantiiv]
raudteel korda valvav politsei allasutus

raudteerong
[nimisõna, substantiiv]
(hrl vanemas kasutuses:) rong

raudteeroobas
[nimisõna, substantiiv]
raudteerööbas

raudteerööbas
[nimisõna, substantiiv]
rongi vm raudteel liikuvat liiklusvahendit või seadet suunav ja kandev teraslatt

raudteesild
[nimisõna, substantiiv]
sild, mis viib raudtee üle jõe, tee, oru vms

raudteetamm
[nimisõna, substantiiv]
1. raudtee muldkeha osa, mis ulatub ümbritsevast maapinnast kõrgemale

2. raudteed kandev tamm

raudteetehas
[nimisõna, substantiiv]
tehas, kus toodetakse veeremit jm raudteel vajalikke seadmeid

raudteetransport
[nimisõna, substantiiv]
sõitjate ja kauba vedu raudteel

raudteetunnel
[nimisõna, substantiiv]
tunnel, milles kulgeb raudtee või mis asub raudtee all

raudteevagun
[nimisõna, substantiiv]
vagun raudteel sõitmiseks

raudteevaht
[nimisõna, substantiiv]
teatud raudteelõigu korrasoleku järele valvanud isik varasemal ajal

raudteevaksal
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalsete hoonetega koht raudteel, kus rongid peatuvad ja reisijad saavad rongile ja rongilt maha minna

2. koht, kus rongid peatuvad, et inimesed saaksid siseneda või väljuda

raudteevedu
[nimisõna, substantiiv]
sõitjate ja kauba vedu raudteel

raudteeviadukt
[nimisõna, substantiiv]
viadukt, mis viib raudtee üle tee, oru vms

raudteevõrk
[nimisõna, substantiiv]
riigi või piirkonna omavahel ühendatud raudteed

raudteeülesõidukoht
[nimisõna, substantiiv]
tee ja raudtee samatasandiline lõikumiskoht

raudteitsi
[määrsõna, adverb]
raudteed mööda, raudteel

raudtrellid
[nimisõna, substantiiv]
sisse- ja väljapääsu takistavad jämedad raudvarvad peamiselt akna- või ukseava ees

raudu
[määrsõna, adverb]
käe- või jalaraudadega aheldatuks, ahelaisse

rauduks
[nimisõna, substantiiv]
rauast uks

raudupanek
[nimisõna, substantiiv]
käe- või jalaraudadesse panemine (nt vangistamisel)

raudus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
käe- või jalaraudadega aheldatud, ahelais

raudvara
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna olulised, parimad esindajad kogumina

raudvarb
[nimisõna, substantiiv]
rauast või terasest varras

raudvitriol
[nimisõna, substantiiv]
raua väävelhappesool, mida värvainetes on kasutatud sinaka, mustja või halli tooni saamiseks ja värvi kinnitajana

raudvits
[nimisõna, substantiiv]
painduvast metalliribast võru

raudvoodi
[nimisõna, substantiiv]
metallist raamistiku ja reformpõhjaga voodi

raudvõre
[nimisõna, substantiiv]
rauast või terasest varrastest tehtud võre (hrl millegi kaitseks või tugevdamiseks)

raudäke
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne rauast või raudpulkadega äke

raudürt
[nimisõna, substantiiv]
aia- ja ilutaimena kasvatatav hargnevate okstega rohttaim või väike põõsas

raugaealine
[omadussõna, adjektiiv]
väga kõrges vanuses, väga vana

raugaiga
[nimisõna, substantiiv]
inimese vanusejärk umbes alates 80. eluaastast, mil organism järjest kiiremini taandareneb

raugalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vanale inimesele omane, raugaeas esinev või raugaeale omaste (vaimsete) häiretega

2. raukusega seotud

raugapõli
[nimisõna, substantiiv]
raugana elamise aeg, raugaiga

raugapõlv
[nimisõna, substantiiv]
raugana elamise aeg, raugaiga

raugastuma
[tegusõna, verb]
kehaliselt ja vaimselt taandarenenuks, raugaks muutuma

rauge
[omadussõna, adjektiiv]
(liigutuste, asendi kohta:) lõtvunult loid, millestki väsinud, rammestunud

raugema
[tegusõna, verb]
1. (olukorra, protsessi, tundeseisundi kohta:) mõju, ulatuse poolest vähenema, nõrgenema või lakkama

2. hääbuma

raugematu
[omadussõna, adjektiiv]
1. pidevalt kestev, mitte vähenev, katkev või lõppev

2. selline, mis ei lakka

raugenema
[tegusõna, verb]
(jõult) nõrgemaks, vähemaks muutuma

raugus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kehaline, vaimne) roidumus, väsimus, rammestunud olek

2. roidumus

3. lõtvus

4. jõuetus

rauh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi järsu liigutuse, nt löögi või haaramise heli

rauk
[nimisõna, substantiiv]
1. väga vana inimene, kõrges eas inimene

2. väga vana inimene

raukar
[nimisõna, substantiiv]
meremurrutuse tulemusena tekkinud kaljumoodustis, (kõrge) lubjakivisammas

raukus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kõrgest east tingitud) järjest kiirenev organismi taandareng, kehaliste ja vaimsete võimete langus

raukusatroofia
[nimisõna, substantiiv]
kõhnaks, kokkukuivanuks muutumine normaalse vananemise käigus

raukuskae
[nimisõna, substantiiv]
vanemas eas tekkiv läätsekae ehk silmaläätse hägustumine

raukuskõhetus
[nimisõna, substantiiv]
kõhnaks, kokkukuivanuks muutumine vananemise tagajärjel

raukusnõdrameelsus
[nimisõna, substantiiv]
raugaeas kujunev intellekti, mõtlemisvõime ja mälu tugev nõrgenemus

raukvana
[omadussõna, adjektiiv]
1. ea poolest väga vana, väga kaua elanud

2. väga vana, raugastunud

3. väga vana, igivana

raun
[nimisõna, substantiiv]
suur kivide kuhi

raund
[nimisõna, substantiiv]
(hrl 3 minutit kestev) poksivõistluse osa

raunik
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav ürgseimat päritolu ja lihtsaima ehitusega sammal

2. maksasammal

raunjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. nahkjate lehtedega igihaljas sõnajalgtaim

2. eostaim

raut
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl poliitilise tähtsusega seltskondlik õhtune koosviibimine

2. hrl poliitilise tähtsusega õhtune koosviibimine

rautama
[tegusõna, verb]
1. veolooma kabja või sõra alla tugevdavat rauda lööma

2. hobuseraudu alla panema

Ühendtegusõnad: ära rautamaära rautama

rauter
[nimisõna, substantiiv]
jalaväe lahingumasin

rautis
[nimisõna, substantiiv]
tugevdav, kaitsev raudplaat, -nurk vm metallosa

rauts
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne lühikese varrega vikat peamiselt rukki niitmiseks

2. lühikese varrega vikat

rautsik
[nimisõna, substantiiv]
1. 4–6 mm pikkune punakaspruun sipelgas

2. sipelgas

rautus
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuseraudade alla panemine

2. hobuse kapjade alla tugevdavate raudade löömine

3. selle tulemus

raveliin
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne hrl kolmnurkse põhiplaaniga kaitseehitis kindluse välisküljel

2. kolmnurkne kaitseehitis kindluse välisküljel

ravi
[nimisõna, substantiiv]
1. haige tervise taastamiseks või vaevuste vähendamiseks rakendatavad menetlused

2. tegevus, mille eesmärk on haige inimene terveks teha või tema seisundit parandada

raviaine
[nimisõna, substantiiv]
ravimis sisalduv mõjuaine

ravialune
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiabi tarvitaja, ravitav inimene (või loom)

2. haige inimene, keda arst ravib

raviarst
[nimisõna, substantiiv]
raviv arst

raviasutus
[nimisõna, substantiiv]
1. haigete ravimisega tegelev asutus (nt polikliinik, haigla, erakliinik)

2. puhke- ja raviasutus

raviefekt
[nimisõna, substantiiv]
ravimisega saavutatav positiivne tulemus, positiivne ravitulemus

ravijuht
[nimisõna, substantiiv]
haigla vm raviasutuse tööd planeeriv ja korraldav isik

ravijärjekord
[nimisõna, substantiiv]
ravile pääsemise järjestus ja selle ootamise kord, aeg, millal kellelgi on õigus või võimalus raviteenust saada

ravikaart
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis sisaldab infot ravi kohta (ja mida vajadusel patsient kaasas kannab)

ravikanep
[nimisõna, substantiiv]
mõnede tervisehädade leevendamiseks ja ravimiseks kasutatav kanep

ravikehakultuur
[nimisõna, substantiiv]
eriliselt valitud kehalistel harjutustel põhinev haigusi ennetav või ravimeetod

ravikindlustama
[tegusõna, verb]
ravikindlustuse alla võtma

ravikindlustus
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteem, millega tagatakse haigus- ja ravikulude tasumine

2. süsteem, mis tagab haiguste raviks kuluva raha tasumise

ravikosmeetika
[nimisõna, substantiiv]
hooldava toimega ilutooted

ravikulu
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis kasutatakse haiguse ravimiseks

ravikuur
[nimisõna, substantiiv]
1. süstemaatiline, plaanipäraselt teostatav ravijärk

2. süstemaatiline ravijärk

ravila
[nimisõna, substantiiv]
1. haigete ravimisega tegelev asutus (nt polikliinik, haigla, erakliinik)

2. puhke- ja raviasutus

ravilakk
[nimisõna, substantiiv]
küüsi tugevdav, hrl kaltsiumi sisaldav lakk

ravim
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis on mõeldud haiguse ravimiseks, ärahoidmiseks või haigussümptomite leevendamiseks

2. aine, mis parandab su tervist, kui sa haige oled

ravima
[tegusõna, verb]
1. ravivahendite ja -võtete abil tervistama või tervistada püüdma, haigusprotsessi seisma panema või taanduma sundima

2. haiget inimest terveks tegema või tema seisundit parandama

Ühendtegusõnad: välja ravimavälja ravima

ravimassaaž
[nimisõna, substantiiv]
ravi otstarbel tehtav massaaž (nt taastusravis)

ravimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa ravida, mitteravitav

ravimeetod
[nimisõna, substantiiv]
väljatöötatud ravimise kava ja selle rakendus

ravimiamet
[nimisõna, substantiiv]
ravimite järelevalvega tegelev ametiasutus

ravimiannus
[nimisõna, substantiiv]
kindlamõõduline kogus ravimit, mida korraga tarbitakse

ravimidoos
[nimisõna, substantiiv]
kindlamõõduline kogus ravimit, mida korraga tarbitakse

ravimidosaator
[nimisõna, substantiiv]
elektronseade, mis ettenähtud ajal teeb kättesaadavaks õige koguse ravimeid

ravimifirma
[nimisõna, substantiiv]
ravimite väljatöötamise, tootmise ja turustamisega tegelev ettevõte

ravimihaigus
[nimisõna, substantiiv]
ravimi kasutamisest tekkinud (pikaajaline) tervisehäire

ravimihiid
[nimisõna, substantiiv]
eriti mõjuvõimas ravimiettevõte (nt Pfizer, AstraZeneca)

ravimihüvitis
[nimisõna, substantiiv]
riiklik toetus, mida makstakse ravikindlustust omavatele inimestele ostetud ravimite eest

ravimikarp
[nimisõna, substantiiv]
ravimite pakendamise, hoidmise või annusteks jaotamise karp

ravimimürgistus
[nimisõna, substantiiv]
ravimi üleannustamisest või eksikombel võtmisest tingitud mürgitus

ravimimürgitus
[nimisõna, substantiiv]
ravimi üleannustamisest või eksikombel võtmisest tingitud mürgitus

ravimine
[nimisõna, substantiiv]
1. haige tervise taastamiseks või vaevuste vähendamiseks rakendatavad menetlused

2. tegevus, mille eesmärk on haige inimene terveks teha või tema seisundit parandada

ravimiresistentne
[omadussõna, adjektiiv]
ravile allumatu, ravimi(te) toimele vastupanev

ravimiresistentsus
[nimisõna, substantiiv]
viiruste, bakterite, seente ja algloomade omadus mitte alluda ravimi toimele, nende vastupanuvõime ravimite (nt mõne antibiootikumi või viirusevastase ravimi) suhtes

ravimiretsept
[nimisõna, substantiiv]
1. arsti (kirjalik) ettekirjutus, mille alusel patsiendile väljastatakse apteegist sobiv ravim

2. see, mille alusel saab apteegist teatud ravimeid osta

ravimisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
kehaline ja vaimne sõltuvus teatud ravimist, selle üha suurenev vajadus ja taluvus

ravimiteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus ravimitest, nende valmistamisest, katsetamisest, säilitamisest ja standardiseerimisest

2. teadus ravimitest

ravimitehas
[nimisõna, substantiiv]
ravimeid tootev tehas

ravimitootja
[nimisõna, substantiiv]
ravimeid tootev ettevõte, riik või väiketootja

ravimitööstus
[nimisõna, substantiiv]
meditsiinitööstuse haru, mis toodab ravimeid

ravimiuuring
[nimisõna, substantiiv]
kliiniline uuring, mille käigus antakse ravimit inimesele (või loomale), et koguda andmeid ravimi toime, kõrvaltoime, imendumise, ohutuse ja muu kohta

ravimküünal
[nimisõna, substantiiv]
silinderjas või kooniline pulk raviaine manustamiseks pärakusse või tuppe

ravimpreparaat
[nimisõna, substantiiv]
laboratoorselt või tööstuslikult valmistatud ravim

ravimravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimitega ravimine

ravimresistentne
[omadussõna, adjektiiv]
ravile allumatu, ravimi(te) toimele vastupanev

ravimresistentsus
[nimisõna, substantiiv]
viiruste, bakterite, seente ja algloomade omadus mitte alluda ravimi toimele, nende vastupanuvõime ravimite (nt mõne antibiootikumi või viirusevastase ravimi) suhtes

ravimseen
[nimisõna, substantiiv]
seen, mis on tuntud tervistava toime poolest

ravimsööt
[nimisõna, substantiiv]
1. loomadele haiguse ärahoidmiseks või raviks antav toidu ja ravimi segu

2. loomadele haiguse sööt või raviks antav toidu ja ravimi segu

ravimtaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis sisaldab ravivalt või haigust ennetavalt toimivaid aineid või mida kasutatakse ravimi toorainena

ravimtaimla
[nimisõna, substantiiv]
aed või aiaosa, kus kasvatatakse ravimtaimi

ravimtee
[nimisõna, substantiiv]
taimedest valmistatav tee ravivahendina

ravimuda
[nimisõna, substantiiv]
ravi otstarbel kasutatav looduslik muda

ravinõel
[nimisõna, substantiiv]
(nõelravis:) peenike käepidemega metallese bioloogiliselt aktiivsetesse kehapunktidesse torkamiseks

ravinälgimine
[nimisõna, substantiiv]
tervislikel kaalutlustel pikalt söömata või vähese söögiga olemine

raviomadus
[nimisõna, substantiiv]
(aine, ravimi vm kohta:) raviv, tervendav mõju, omadus toimida ravivalt

raviool
[nimisõna, substantiiv]
nuudlitainast valmistatud pelmeeni meenutav liha-, juustu-, köögivilja- vm täidisega taskuke

raviotstarbeline
[omadussõna, adjektiiv]
ravimiseks kasutatav, ravimiseks mõeldud

ravipaast
[nimisõna, substantiiv]
tervislikel kaalutlustel pikalt söömata või vähese söögiga olemine

ravipesu
[nimisõna, substantiiv]
eriline ihupesu, mille kandmine leevendab liigese-, lihase- ja närvivalu

raviplaan
[nimisõna, substantiiv]
arsti koostatud üksikasjalik kirjeldus, mis hõlmab patsiendi ravi etappe ning vastavaid ravimeid, tervishoiuteenuseid, meditsiiniseadmeid vms

raviprotseduur
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud ajal toimuv toiming või (perioodiliselt korduv) ravivõtete kompleks, mida kasutatakse haiguse ravimiseks või haige seisundi tervendamiseks

ravipuhkus
[nimisõna, substantiiv]
haiguse tõttu töölt, kaitseteenistusest vm eemal oldud aeg

ravipäev
[nimisõna, substantiiv]
haiglas vm raviasutuses viibitud aja ja seal toimunud protseduuride arvestusühik päevades (hrl seoses selle maksumusega)

raviraha
[nimisõna, substantiiv]
haigete ravimiseks (riiklikult) ettenähtud rahasumma

ravirežiim
[nimisõna, substantiiv]
haigusest paranemiseks või taastumiseks vajalik (range) päevakava

raviseanss
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud ajal toimuv toiming või (perioodiliselt korduv) ravivõtete kompleks, mida kasutatakse haiguse ravimiseks või haige seisundi tervendamiseks

raviseen
[nimisõna, substantiiv]
seen, mis on tuntud tervistava toime poolest

raviseerum
[nimisõna, substantiiv]
antikehi sisaldav seerum ravivahendina

raviskeem
[nimisõna, substantiiv]
arsti poolt väljatöötatud kava ja näidustused haiguse ravimiseks

ravisoostumus
[nimisõna, substantiiv]
patsiendi nõusolek ja tahe täita arsti määratud ettekirjutusi

ravisukk
[nimisõna, substantiiv]
elastne jalga toetav sukk, mida kantakse nt veenilaiendite vm jalavaevuste puhul

ravisukkpüksid
[nimisõna, substantiiv]
hrl vereringe ergutamiseks või veenilaiendite raviks mõeldud tugevdatud pöia- ja jalaosaga sukkpüksid

ravišampoon
[nimisõna, substantiiv]
raviva toimega šampoon

ravitav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida saab ravida, mis allub ravile

ravitee
[nimisõna, substantiiv]
taimedest valmistatav tee ravivahendina

raviteenus
[nimisõna, substantiiv]
haiguse, vigastuse vms profülaktikaks, diagnoosimiseks, ravimiseks osutatav teenus

ravitoime
[nimisõna, substantiiv]
(aine, ravimi vm kohta:) raviv, tervendav mõju, omadus toimida ravivalt

ravitoimeline
[omadussõna, adjektiiv]
ravimi mõju või toimega

ravitoit
[nimisõna, substantiiv]
tervislikel põhjustel ettekirjutatud toit

ravitseja
[nimisõna, substantiiv]
haiguste parandaja rahvameditsiinis

ravitsema
[tegusõna, verb]
1. nõiasõnade, looduslike raviviiside vms abil haigust parandama või parandada püüdma, haige koha või haige eest hoolitsema

2. arstlikult ravima

ravitsus
[nimisõna, substantiiv]
ravi, ravimine

ravitulemus
[nimisõna, substantiiv]
tulemus, mis saavutatakse ravimise järel (teatava raviviisi mõjul)

raviturism
[nimisõna, substantiiv]
reisimine välismaale, et saada tervishoiuteenuseid teises riigis, kus ravikulud on madalamad ja teenuste kvaliteet samaväärne

raviturvas
[nimisõna, substantiiv]
peeneks jahvatatud, ravimuda meenutav lõhnatu aine, mida kasutatakse nt soojendatud või külmade mähiste tegemiseks

ravituusik
[nimisõna, substantiiv]
hrl taastusravi otstarbel pensionäridele mõeldud suunamiskiri või pääsetäht viibimiseks taastusravi pakkuvas raviasutuses

ravivahend
[nimisõna, substantiiv]
ravimiseks kasutatav aine, võte vm

ravivann
[nimisõna, substantiiv]
vannis toimuv ravitoimega veeprotseduur, mis aitab lõõgastada närvisüsteemi ja parandada vereringet

ravivastus
[nimisõna, substantiiv]
ravimisega saavutatud tulemus, patsiendi seisundi või haiguse ulatust või raskust väljendava näitaja muutus

ravivesi
[nimisõna, substantiiv]
ravimiseks või tervendamiseks kasutatav (mineraal)vesi

raviviga
[nimisõna, substantiiv]
patsiendile vale ravi määramine või ta jätmine ravita

raviviis
[nimisõna, substantiiv]
haiguse ravimise viis, abivahend haige seisundi tervendamiseks

ravivoodi
[nimisõna, substantiiv]
haiglakohtade, ööpäevase statsionaarse raviteenuse arvestusühik

ravivõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
eriliselt valitud kehalistel harjutustel põhinev haigusi ennetav või ravimeetod

ravivõte
[nimisõna, substantiiv]
haiguse ravimise viis, abivahend haige seisundi tervendamiseks

raviõpetus
[nimisõna, substantiiv]
haigus(t)e ravimise kirjeldus, ravi kirjeldavate teadmiste esitus

rbl
1. Venemaa ja NSV Liidu suurem rahaühik

2. Venemaa ja Valgevene rahaühik

rdt
1. rongide liiklemiseks ehitatud rööbastee

2. rauast tee, mis on ehitatud rongide jaoks

rdtj
1. spetsiaalsete hoonetega koht raudteel, kus rongid peatuvad ja reisijad saavad rongile ja rongilt maha minna

2. koht, kus rongid peatuvad, et inimesed saaksid siseneda või väljuda

re
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikalise helirea teine alusheli

2. teise alusheli silpnimetus

reaal
[nimisõna, substantiiv]
Brasiilia suurem rahaühik

reaalaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuse või sündmuse toimumise tegelik aeg, andmete laekumise hetkeseis

2. millegi toimumise tegelik aeg, andmete laekumise hetkeseis

reaalaine
[nimisõna, substantiiv]
reaalteaduslik õppeaine vastandatuna humanitaarainetele, hrl matemaatika, füüsika ja keemia

reaalajamajandus
[nimisõna, substantiiv]
(majandustehingute ja haldustoimingute valdkonnas:) automaatne andmevahetus reaalajasüsteemis digitaalsel, struktureeritud, masintöödeldaval ja standardiseeritud kujul

reaalajavaade
[nimisõna, substantiiv]
vaade tegevusele või sündmusele selle toimumise hetkel, reaalajas

reaalala
[nimisõna, substantiiv]
reaalteadus või reaalteaduslik eriala

reaalarv
[nimisõna, substantiiv]
üldnimetus, mis hõlmab kõiki positiivseid ja negatiivseid arve ning nulli ja mis on esitatav kümnendmurruna

reaalelu
[nimisõna, substantiiv]
reaalne elu, tõsielu, tegelikkus

reaalgaas
[nimisõna, substantiiv]
gaas, mille molekulid on kindlate mõõtmetega ning kus osakeste vahel toimib vastasmõju

reaalgümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasium, kus süvendatult õpitakse reaalaineid (hrl matemaatikat, füüsikat ja keemiat)

reaalharidus
[nimisõna, substantiiv]
reaalteadustele rõhku panev haridus

reaalhind
[nimisõna, substantiiv]
kauba tegelik hind (vastandina nominaalhinnale)

reaalia
[nimisõna, substantiiv]
1. reaalteadused (kui valdkond)

2. reaalteadused (kui valdkond)

reaalid
[nimisõna, substantiiv]
tõelised, tegelikult olemasolevad asjaolud, esemed vm objektid (vastandina kujutlusele või pelgalt sõnades väljendatule)

reaalkool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kus reaalaineid õpitakse kohustuslikust suuremas mahus

reaalkoormatis
[nimisõna, substantiiv]
kinnisasjaga seotud kohustus maksta kellegi kasuks perioodiliselt raha või sooritada teatavaid tegusid

reaalmajandus
[nimisõna, substantiiv]
tegelikke hüviseid (tooteid ja teenuseid) loovate majandusüksuste süsteem (erinevalt rahaasutuste süsteemist)

reaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. päriselt olemasolev, toimiv vms, tegelikkusele, tõele vastav (vastandatuna näilisele, väljamõeldule, arvatavale, võimalikule vms)

2. päriselt olemas olev, tegelikkusele vastav

reaalosa
[nimisõna, substantiiv]
õiguslikult piiritletud omandi osa

reaalpalk
[nimisõna, substantiiv]
palk, milles tarbijahinnaindeksi muutuse mõju on arvesse võetud ja mis näitab palga ostujõudu

reaalpoliitik
[nimisõna, substantiiv]
tegelikkusega arvestav, olukorrast lähtuv poliitik

reaalpoliitika
[nimisõna, substantiiv]
tegelikkust arvestav, olukorrast lähtuv poliitika

reaalpoliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
reaalpoliitikasse puutuv, sellega seotud

reaalselt
[määrsõna, adverb]
tegelikkuses, tegelikuna, tegelikult

reaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. tegelik, reaalne elu või olukord (ja selle ilming)

2. kõik tõepoolest olemasolev

3. see, mis reaalselt olemas on

4. tegelik elu või olukord

reaalsusetaju
[nimisõna, substantiiv]
reaalsuse tunnetamise võime

reaalsustaju
[nimisõna, substantiiv]
reaalsuse tunnetamise võime

reaalteadlane
[nimisõna, substantiiv]
reaalteaduste valdkonna eriteadlane (nt matemaatik, füüsik)

reaalteadus
[nimisõna, substantiiv]
täppis- või loodusteaduste hulka kuuluv teadus ja sellele tuginev rakendusteadus (nt matemaatika, füüsika või keemia)

reaaltulu
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste hulk, mida saab osta teatud rahalise sissetuleku eest

reaalune
[omadussõna, adjektiiv]
tekstirea alla kirjutatud

reaalväärtus
[nimisõna, substantiiv]
tegelik väärtus, raha ostujõu indeksiga korrigeeritud väärtus

reageerima
[tegusõna, verb]
1. ärritusele, välismõjule vastutoimet avaldama

2. mingile põhjusele või sündmusele teatud käitumise või teoga vastama

3. mingile tegevusele või sündmusele teatud käitumise või teoga vastama

Ühendtegusõnad: üle reageerimaüle reageerima

reageerimiskiirus
[nimisõna, substantiiv]
millelegi teatud käitumise või teoga vastamise kiirus

reageering
[nimisõna, substantiiv]
käitumine, tegutsemine, meeleolu järsk muutus vms vastusena ärritajale (nt teatavale sündmusele, asjaolule)

reagent
[nimisõna, substantiiv]
1. keemilise reaktsiooni lähteaine, mis võtab osa keemilisest reaktsioonist (nt lakmus, et kindlaks teha mingi teise aine esinemine või puudumine)

2. reaktsiooni lähteaine

reainimene
[nimisõna, substantiiv]
tavaline, lihtne (töö)inimene, mingi kollektiivi lihtliige

reakaupa
[määrsõna, adverb]
1. rida korraga

2. rida korraga

reakodanik
[nimisõna, substantiiv]
tavaline, lihtne (töö)inimene, mingi kollektiivi lihtliige

reakoosseis
[nimisõna, substantiiv]
politsei, sõjaväe vms koosseisu kuuluvad reamehed kogumina

reaksarendus
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatilises analüüsis)

reaktiiv
[nimisõna, substantiiv]
laboratoorses töös kasutatav keemiline aine

reaktiivgranaat
[nimisõna, substantiiv]
(granaadiheitjast väljatulistatav lõhkekeha:) rakettmootoriga granaat

reaktiivjõud
[nimisõna, substantiiv]
jõud, mida tekitab kehast eemale paiskuv gaasi- või vedelikujuga

reaktiivlennuk
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe või mitme reaktiivmootoriga lennuk

2. reaktiivlennuk

reaktiivmootor
[nimisõna, substantiiv]
mootor, mida käitab sellest välja paiskuv gaasi- või vedelikujoa jõud

reaktiivmürsk
[nimisõna, substantiiv]
reaktiivmootoriga mürsk

reaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(haigusliku seisundi kohta:) vastumõjuna, vastusena teatavale ärritajale ilmnev

reaktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
reageerivus

reaktiivsuurtükk
[nimisõna, substantiiv]
reaktiivmürskudega tulistav suurtükk

reaktiivvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvvoolu võimsuse imaginaarosa, mis ei tee tööd ja mida mõõdetakse varrides (VAr)

reaktiveerima
[tegusõna, verb]
uuesti tegutsema panema, taaselustama, uuesti aktiivseks muutma

reaktiveeruma
[tegusõna, verb]
uuesti tegutsema hakkama, uuesti aktiivseks muutuma

reaktor
[nimisõna, substantiiv]
seade tuumaenergia saamiseks

reaktsionäär
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ei salli uuendusi, on (poliitiliselt) vanas kinni

reaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
käitumine, tegutsemine, meeleolu järsk muutus vms vastusena ärritajale (nt teatavale sündmusele, asjaolule)

reaktsiooniaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg ärritusest reageeringuni

reaktsioonikiirus
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta:) võime (kiiresti) reageerida

reaktsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
uuendustele (tugevalt) vastuseisev, vanas kinni olev

realadumismasin
[nimisõna, substantiiv]
trükiteksti ladumise masin, milles ladu saadakse trükitinast valatud ridadena

realadur
[nimisõna, substantiiv]
trükiteksti ladumise masin, milles ladu saadakse trükitinast valatud ridadena

realgaar
[nimisõna, substantiiv]
1. oranžkollane või tumepunane mineraal, arseeni ja väävli ühend

2. arseeni ja väävli ühend

realia
[nimisõna, substantiiv]
tõelised, tegelikult olemasolevad asjaolud, esemed vm objektid (vastandina kujutlusele või pelgalt sõnades väljendatule)

realiige
[nimisõna, substantiiv]
mingi organisatsiooni vm tavaline, mitte juhtkonda kuuluv liige

realisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
toodangu müük, kaubaks tegemine, kaubana realiseerimine

realiseerima
[tegusõna, verb]
1. täide viima, teostama, tegelikuks muutma

2. teoks tegema

Ühendtegusõnad: ära realiseerimaära realiseerima

realiseerimisaeg
[nimisõna, substantiiv]
(hrl toidukaupade kohta:) kauba müügiks ja tarvitamiseks määratud sobivaim aeg (nt sõnastuses "parim enne" või "kõlblik kuni")

realiseerimishind
[nimisõna, substantiiv]
hind, millega kaupa või teenust tarbijale müüakse (ja mille sisse on arvatud kõik maksud)

realiseerimiskeskus
[nimisõna, substantiiv]
pankrotivarasid, lao ja hooaja jääke müüv kauplus

realiseerimisplaan
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte võimaliku tulevase läbimüügi arvestus järjestikuste perioodide kaupa (toodangu mõõtühikutes või rahas)

realiseerimistähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul tuleb mingi kaup ära müüa, sooritada müügitehing

realiseeritavus
[nimisõna, substantiiv]
teostumise või täideviimise võimalikkus

realiseeruma
[tegusõna, verb]
1. täide minema, teostuma, tegelikuks muutuma või saama

2. täide minema

realism
[nimisõna, substantiiv]
kirjandus- ja kunstivool (ning vastav esitusviis), mis püüab tegelikkusest anda tõetruud ja tüüpilist pilti

realist
[nimisõna, substantiiv]
1. tõsiolusid arvestav, kainelt tegelikkusse suhtuv, asjalikult mõtlev inimene

2. tegelikkuse arvestaja

3. realismi pooldaja

realistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tegelikkust ja selle võimalusi arvestav, tõsioludest, kasulikkusest lähtuv

2. selline, kes lähtub tegelikest võimalustest

3. asjalik

realiteet
[nimisõna, substantiiv]
1. tegelik, reaalne elu või olukord (ja selle ilming)

2. kõik tõepoolest olemasolev

3. see, mis reaalselt olemas on

4. tegelik elu või olukord

realugeja
[nimisõna, substantiiv]
1. tavaline (raamatu)lugeja

2. lihtlugeja

reamees
[nimisõna, substantiiv]
1. kapralile eelnev madalaim auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes sõdur

reanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
uuesti mingite andmete põhjalik, üksikasju arvesse võttev uurimine, uus algosade vm koostisosade kindlaksmääramine, nt toetudes teisele teooriale või metoodikale

reanimatsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismi elutegevuse taastamine

reanimatsiooniosakond
[nimisõna, substantiiv]
1. raskes või eluohtlikus seisundis oleva haige ravimiseks mõeldud ruum või osakond

2. reanimatsiooniosakond

reanimeerima
[tegusõna, verb]
1. organismi elutegevust taastama

2. ellu äratama

reanimobiil
[nimisõna, substantiiv]
1. erivarustusega kiirabiauto raskes või eluohtlikus seisundis oleva haige elu päästmiseks ja haiglasse transportimiseks

2. velmeauto

reaprinter
[nimisõna, substantiiv]
printer, mis prindib reahaaval

reaskülv
[nimisõna, substantiiv]
ridadena külvamine

reast
[määrsõna, adverb]
järgemööda

reastama
[tegusõna, verb]
mingi tunnuse alusel järjekorda, (pinge)ritta seadma

reastik
[nimisõna, substantiiv]
ridade kogum

reastikku
[määrsõna, adverb]
1. (ruumiliselt:) üksteise järel või kõrval reas, ridadena

2. reas

3. ridadena

reastuma
[tegusõna, verb]
1. (mootorsõiduki kohta:) sõidurida vahetama, teise sõiduritta paigutuma

2. sõidurida vahetama

Ühendtegusõnad: ümber reastumaümber reastuma

reastus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi tunnuse alusel järjekorda, (pinge)ritta seadmine või paigutumine

2. reastamine

reasvile
[nimisõna, substantiiv]
mitmest eri pikkusega vilest koosnev vilepill

reasõdur
[nimisõna, substantiiv]
madalaimas auastmes sõdur

reatöötaja
[nimisõna, substantiiv]
tavatööd tegev inimene, hrl vastanduses juhtidele

reavahe
[nimisõna, substantiiv]
1. ridade vahekaugus, ruum ridade vahel (nt tekstis, taimede istutamisel)

2. istutamisel

3. kirja-, trükiridade vahe

reaviisi
[määrsõna, adverb]
1. rea kaupa

2. rea kaupa

reavõitleja
[nimisõna, substantiiv]
madalaimas auastmes sõdur

reb!
üliõpilaskorporatsiooni noorliige

rebad
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaosa allpool puusi, reite ülaosad

2. reite ülaosad

rebadel
[määrsõna, adverb]
(hrl pükste kohta:) puusast, vöökohast allpool rippumas, lõdvalt ripakil

rebadele
[määrsõna, adverb]
(hrl pükste kohta:) puusast, vöökohast allapoole rippu olekusse, lõdvalt ripakile

rebane
[nimisõna, substantiiv]
1. punakaspruun, pika koheva saba, terava koonu ja kikkis kõrvadega loom

2. koera moodi metsloom, kellel on punane karv ja suur saba

rebaseauk
[nimisõna, substantiiv]
1. rebasekäigu ava maapinnal

2. rebasekäigu ava maapinnal

rebasefarm
[nimisõna, substantiiv]
hõbe- ja/või sinirebaste kasvatusega tegelev tootmisüksus

rebasejutt
[nimisõna, substantiiv]
rahvajutt rebasest

rebasekakk
[nimisõna, substantiiv]
mürki sisaldav sööt rebaste vm loomade surmamiseks

rebasekarva
[omadussõna, adjektiiv]
värvuselt rebasetaoline, punakaspruun

rebasekoer
[nimisõna, substantiiv]
jahikoer rebasejahiks

rebasekutsikas
[nimisõna, substantiiv]
väike kasvueas rebane

rebaseliiv
[nimisõna, substantiiv]
punakas, väga peenike ja kergesti lenduv liiv

rebaselik
[omadussõna, adjektiiv]
kujult, värvilt vm omadustelt rebast meenutav, rebasele iseloomulik

rebasenahk
[nimisõna, substantiiv]
1. punarebaselt saadud karusnahk

2. karusnahana

rebasepoeg
[nimisõna, substantiiv]
väike kasvueas rebane

rebaserauad
[nimisõna, substantiiv]
püünis rebase püüdmiseks

rebaseromaan
[nimisõna, substantiiv]
keskaja romaaniliik, kus tegelasteks on erinevaid inimtüüpe kujutavad loomad

rebasesaba
[nimisõna, substantiiv]
kareda pikliku rullikujulise õisikuga (timutit meenutav) kõrreline rohttaim

rebashein
[nimisõna, substantiiv]
rohelise kuni tumepunase varre ja väikeste rohekate kuni tumepunaste õitega rohttaim, iidne inkade ja asteekide põllukultuur, mida kasutatakse toiduviljana ka Eestis

rebaslik
[omadussõna, adjektiiv]
kujult, värvilt vm omadustelt rebast meenutav, rebasele iseloomulik

rebassidrik
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärit tsiitsitajate hulka kuuluv (suur) varblane, Euroopas üliharuldane eksikülaline

rebastarn
[nimisõna, substantiiv]
märgades paikades kasvav pika varre ja pika tiheda roostepruuni õisikuga rohttaim

rebell
[nimisõna, substantiiv]
1. ülestõusnu

2. mässaja, vastuhakkaja

re-bemoll
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud re

rebend
[nimisõna, substantiiv]
mingi elundi või koe venitamisel, kiskumisel vm tekkinud vigastatud koht

rebenema
[tegusõna, verb]
(paberi, riide vm materjali kohta:) kiskuva jõu mõjul ning sakilisi vm korrapäratu kujuga servi jättes lõhki, tükkideks minema, millegi küljest (ribana) lahti tulema

rebestama
[tegusõna, verb]
mingis elundis või koes rebendit tekitama või saama

rebestuma
[tegusõna, verb]
(paberi, riide vm materjali kohta:) kiskuva jõu mõjul ning sakilisi vm korrapäratu kujuga servi jättes lõhki, tükkideks minema, millegi küljest (ribana) lahti tulema

rebestus
[nimisõna, substantiiv]
mingi elundi või koe venitamisel, kiskumisel vm tekkinud vigastatud koht

rebima
[tegusõna, verb]
1. midagi (jõuga) katki või lahti tõmbama või tirima

2. midagi väga tugevasti tõmbama (nii et see millegi küljest lahti tuleb)

Ühendtegusõnad: välja rebimavälja rebima

rebimine
[nimisõna, substantiiv]
1. (tõstespordis:) tõstmisviis, mille puhul kang või sangpomm tõstetakse üles ühe katkematu liigutusega

2. tõstmises

rebimishaav
[nimisõna, substantiiv]
rebitud või sakilise servaga haav, mis hrl on tekitatud nüri esemega

rebimistugevus
[nimisõna, substantiiv]
vastupidavus rebimisele

rebitugevus
[nimisõna, substantiiv]
vastupidavus rebimisele

rebord
[nimisõna, substantiiv]
väljaulatuv serv või ääris (nt vagunirattal)

rebrändima
[tegusõna, verb]
brändi ulatuslikult muutma (nt uus nimi, sümbol, disain olemasolevale brändile)

rebrändimine
[nimisõna, substantiiv]
brändi ulatuslik muutus (nt uus nimi, sümbol, disain olemasolevale brändile)

rebränding
[nimisõna, substantiiv]
brändi ulatuslik muutus (nt uus nimi, sümbol, disain olemasolevale brändile)

rebu
[nimisõna, substantiiv]
(toiduks kasutatava) linnumuna kollast värvi osa

rebukarva
[omadussõna, adjektiiv]
munarebu värvi, kollakas kuni ruuge

rebukest
[nimisõna, substantiiv]
munaraku pinnale (pärast viljastumist) moodustuv esmane kest

rebukollane
[omadussõna, adjektiiv]
munarebu värvi, kollakas kuni ruuge

rebukott
[nimisõna, substantiiv]
lootest välja kasvav, selle toiteelundiks olev kilejas sopis rebu ümber (eriti tähtis lindudel ja imetajatel)

rebupõis
[nimisõna, substantiiv]
lootest välja kasvav, selle toiteelundiks olev kilejas sopis rebu ümber (eriti tähtis lindudel ja imetajatel)

recitando
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) kõnemeloodiat jäljendades, retsiteerides

redaan
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne nurgakujuliselt ettepoole küündiv välikindlustus

2. lahtine välikindlustus

redaktor
[nimisõna, substantiiv]
programm või moodul, mille abil saab luua ja töödelda teksti vm (nt Word, Google Docs)

redaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. seaduse, määruse vm ametliku teksti teatavate (vähemate) muudatustega variant, mis on tekkinud viimistlemise, töötlemise vms tagajärjel

2. sõnastus, redigeering

3. oluliste erinevustega teksti- vm teisend

redaktsioonikomisjon
[nimisõna, substantiiv]
komisjon avaldatavate tööde, üldkujul vastuvõetud otsuste vms viimistlemiseks

redaktsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
seaduse, määruse vm ametliku teksti viimistlemise, töötlemisega seotud

redel
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest tugevast külglatist ning neid ühendavatest pulkadest koosnev ese, mille abil saab kõrgele ronida

2. ese, mida mööda saab ronida kuhugi kõrgele, kuhu muidu ei ulatuks

redelauto
[nimisõna, substantiiv]
pika väljalükatava redeliga varustatud auto, mida kasutatakse päästetöödel

redelipeel
[nimisõna, substantiiv]
redeli külgpuu

redelipulk
[nimisõna, substantiiv]
redeli külgpuid ühendav ristpulk

redelipuu
[nimisõna, substantiiv]
redeli külgpuu

redelraam
[nimisõna, substantiiv]
ristpulkadega tugevdatud raam, mis annab autole vm masinale jäikuse ja tugevuse

redeltrepp
[nimisõna, substantiiv]
1. teisaldatav astmetega ronimisvahend, mis meenutab treppi või redelit (nt lennukisse minekuks)

2. teisaldatav astmetega ronimisvahend, mis meenutab treppi v redelit

redelvanker
[nimisõna, substantiiv]
redelilaadsete külgedega vanker

re-diees
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud re

redigeerima
[tegusõna, verb]
tekstis vm käsikirjas vajalikke sisulisi või vormilisi parandusi või täiendusi tegema, seda avaldamiseks viimistlema

redingot
[nimisõna, substantiiv]
1. kehasse töödeldud pihaosaga põlvini ulatuv alt laienev meestekuub

2. põlvini ulatuv meestekuub

redis
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav punase kesta ja valge (mõru) viljalihaga väikese ümara maa-aluse juurikaga aiataim (aedrõika teisend)

2. köögiviljataim

3. selle söödav juurikas

redisesalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille põhiosa on redis

redissulg
[nimisõna, substantiiv]
1. kettakujulise otsaga kirjutusvahend (nt standardkirjaks)

2. kettakujulise otsaga sulg

redoksreaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
keemiline reaktsioon, mille käigus aatom (või ioon) liidab või loovutab elektrone, mistõttu muutub ka aatomi oksüdatsiooniaste

redu
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus keegi (nt jooksik, põgenik) ennast varjab, peidab või ohu korral varjul on

2. peidukoht

reduktaas
[nimisõna, substantiiv]
ensüüm, mis toimib oksüdeerimise-taandamise protsesside katalüsaatorina

reduktor
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisev või masina sisse ehitatud ülekandemehhanism, mis pöörlemise edasiandmisel ühelt võllilt teisele muudab (hrl vähendab) pöörlemiskiirust

2. ülekandemehhanism

3. seade gaasi v vedeliku rõhu alandamiseks

reduktsionism
[nimisõna, substantiiv]
õpetus, mis rõhutab osade esmasust süsteemi, terviku ees, üksikosade mõju süsteemi käitumisele (hrl vastanduses holismile)

reduktsioon
[nimisõna, substantiiv]
vähenemine, kahanemine, lihtsustumine või vähendamine

reduktsiooniklapp
[nimisõna, substantiiv]
seadis, mis automaatselt juhib vedelikku või gaasi kõrgema rõhu poolelt madalama rõhu poolele

reduktsioonjagunemine
[nimisõna, substantiiv]
rakkude esimene jagunemine meioosis, mille käigus ühest diploidsest rakust moodustub kaks haploidset tütarrakku

redundantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (mõistmise seisukohast) üleküllane, liigne

2. ülearust, ebavajalikku sisaldav

redupaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus keegi (nt jooksik, põgenik) ennast varjab, peidab või ohu korral varjul on

2. peidukoht

reduplikatiiv
[nimisõna, substantiiv]
sõnaosa kordamisel saadud sõna või vorm (nt rohe-roheline)

reduplikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kromosoomide arvu kahekordseks muutumine

reduplitseerima
[tegusõna, verb]
(keeles:) sõnatüve või morfeemi kordama

redus
[määrsõna, adverb]
millegi või kellegi eest peidus, varjul või paos

redust
[määrsõna, adverb]
peidust, varjult või paost

redutama
[tegusõna, verb]
1. (pikka aega) peidus olema, ennast kellegi või millegi eest varjama

2. tegevusetult kuskil eemal, millestki kõrval olema

3. redus olema

redutseerija
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis loovutab elektrone endaga keemiliselt reageerivale ainele

redutseerima
[tegusõna, verb]
1. kahandama, vähendama

2. kaotama

redutseeruma
[tegusõna, verb]
(organismis:) ehituselt lihtsustuma, arengu, kasvu vm poolest kahanema (kuni kadumiseni)

redutseerumine
[nimisõna, substantiiv]
keemiline reaktsioon, milles loovutatakse hapniku elektrone ja väheneb keemilise elemendi oksüdatsiooniaste

redutseerumisreaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
keemiline reaktsioon, milles loovutatakse hapniku elektrone ja väheneb keemilise elemendi oksüdatsiooniaste

redutsema
[tegusõna, verb]
1. (pikka aega) peidus olema, ennast kellegi või millegi eest varjama

2. tegevusetult kuskil eemal, millestki kõrval olema

3. redus olema

reduut
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ringkaitseks kohandatud hrl hulknurkse põhiplaaniga välikindlustus, mida ümbritsevad kraav ja rinnatis

2. kinnine muldvälikindlustus

reebus
[nimisõna, substantiiv]
piltides kiri, pildisari või pilt, mis sisaldab mõistatust

reede
[nimisõna, substantiiv]
1. nädala 5. päev, neljapäevale järgnev ja laupäevale eelnev päev

2. nädala 5. päev

reedene
[omadussõna, adjektiiv]
reedel toimuv või toimunud, ilmuv või ilmunud vms

reeder
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtja, kelle omanduses on laev, mis on kantud laevaregistrisse, laevaomanik

2. laevaomanik

reedeti
[määrsõna, adverb]
reedetel, igal reedel

reedeõhtune
[omadussõna, adjektiiv]
reede õhtul toimuv

reegel
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik, üldine juhis või eeskiri, mis lubab või keelab mingis olukorras või paigas midagi teha

2. see, mis lubab või keelab mingis olukorras või paigas midagi teha

3. juhis

4. üldistav väide

reeglina
[määrsõna, adverb]
suuremal osal juhtudest, peaaegu alati

reeglipõhine
[omadussõna, adjektiiv]
teatavatele reeglitele vastav, nendest lähtuv

reeglipära
[nimisõna, substantiiv]
kindlat korda järgiv, teatavatest asjaoludest tingitud (korduv) nähtus, asjaolu vms

reeglipärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatavatele juhistele, nõuetele või reeglitele vastav, nendega kooskõlas

2. reegli[te]le vastav

reeglipäraselt
[määrsõna, adverb]
1. juhistele, nõuetele, reeglitele vastavalt, nendega kooskõlas

2. kindla intervalliga, regulaarselt

reeglipärastama
[tegusõna, verb]
1. teatavatele ettekirjutustele, nõuetele allutama

2. juhiseid, eeskirju koostama

reeglipärasus
[nimisõna, substantiiv]
kindlat korda järgiv, teatavatest asjaoludest tingitud (korduv) nähtus, asjaolu vms

reeglipäratu
[omadussõna, adjektiiv]
1. vahelduvalt, juhuslikult toimuv või esinev, (üld)reeglile mitte vastav

2. kindlat, püsivat korda mitte järgiv

3. üldreeglile mitte vastav

reeglistama
[tegusõna, verb]
1. teatavatele ettekirjutustele, nõuetele allutama

2. juhiseid, eeskirju koostama

reeglistik
[nimisõna, substantiiv]
reeglite kogum

reeglistus
[nimisõna, substantiiv]
reeglistamine

reeglitevastane
[omadussõna, adjektiiv]
kehtiva juhise, eeskirja või nõudega vastuolus olev

reeglitus
[nimisõna, substantiiv]
reegli(te) puudumine

reeglivastane
[omadussõna, adjektiiv]
kehtiva juhise, eeskirja või nõudega vastuolus olev

reejalas
[nimisõna, substantiiv]
ree ülespoole käänatud otsaga puu või raud, millel regi mööda lund või jääd edasi libiseb

reeksport
[nimisõna, substantiiv]
sisseveetud kaupade väljavedu

reekviem
[nimisõna, substantiiv]
mitmehäälne tsükliline kooriteos elu ja surma teemal, algselt leinamissa

reele
(heasse seisu, uuesti järjele, vormi saamise kohta)

reeling
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitserinnatis ümber laevalae serva

2. laeva kaitserinnatis

reelingulatt
[nimisõna, substantiiv]
1. reelingu peal paiknev (puidust) latt

2. laeva teki plankserv

reema
[nimisõna, substantiiv]
1. lauseosa, mis väljendab uut infot, see, mida millegi kohta öeldakse

2. uut infot väljendav lauseosa

reenama
[tegusõna, verb]
ära määrima, ära rikkuma

reenium
[nimisõna, substantiiv]
hõbehall plastiline metall, keemiline element järjenumbriga 75

reeots
[nimisõna, substantiiv]
ree tagumine osa, reepära

reepainard
[nimisõna, substantiiv]
1. painutatud põikpuu, mis ühendab ree kodaraid paarikaupa nende ülemistest otstest

2. ree kodaraid ühendav ristpuu

reeper
[nimisõna, substantiiv]
geodeetiline kõrgusmärk, mis paigaldatakse ehitiste vundamenti või pinnasesse

reepõlv
[nimisõna, substantiiv]
(vanemas keelepruugis aja kohta, mil saab reega liikuda)

reesus
[nimisõna, substantiiv]
reesusfaktor

reesusahv
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikes elupaikades suurte karjadena elutsev ahv, kelle verest avastati reesusfaktor ning keda tuntakse klassikalise laboriloomana

2. pärdik

reesusfaktor
[nimisõna, substantiiv]
punaliblede kokkukleepumist põhjustav antigeen, mida leidub reesusmakaagi ja enamiku inimeste punalibledes

reesuskonflikt
[nimisõna, substantiiv]
hrl ema ja sündiva lapse vere vahel tekkiv reesusnegatiivse ja reesuspositiivse vere vaheline sobimatus, mis võib põhjustada hemolüütilist tõbe

reesuskuuluvus
[nimisõna, substantiiv]
kuuluvus kas reesuspositiivse või reesusnegatiivse verega inimeste hulka

reesusmakaak
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikes elupaikades suurte karjadena elutsev ahv, kelle verest avastati reesusfaktor ning keda tuntakse klassikalise laboriloomana

2. pärdik

reesusnegatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(vere kohta:) reesusfaktorit mittesisaldav

reesuspositiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(vere kohta:) reesusfaktorit sisaldav

reesussobimatus
[nimisõna, substantiiv]
hrl ema ja sündiva lapse vere vahel tekkiv reesusnegatiivse ja reesuspositiivse vere vaheline sobimatus, mis võib põhjustada hemolüütilist tõbe

reesõit
[nimisõna, substantiiv]
talvel reega sõitmine, tänapäeval hrl vastlapäeva või turistliku meelelahutusena

reet
[nimisõna, substantiiv]
reetmine

reetee
[nimisõna, substantiiv]
reega või saaniga sõitmiseks sobiva lumikattega tee

reetina
[nimisõna, substantiiv]
1. silmamuna sisemine kest, õhuke valgus- ja värvitundlik kude, mis katab silma tagumist sisepinda

2. silmamuna sisemine kest, mis katab silma tagumist sisepinda

reetlik
[omadussõna, adjektiiv]
midagi paljastav, midagi varjatut nähtavale või ilmsiks toov

reetlikkus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi usalduse, lootuse petmine või kuritarvitamine (nt vaenlase või vastase poole üle minnes), reetlik käitumine

reetlikult
[määrsõna, adverb]
1. midagi varjatut nähtavale või ilmsiks tuues

2. kellegi usaldust, lootust pettes või kuritarvitades

reetma
[tegusõna, verb]
kellegi usaldust, lootust petma või kuritarvitama (nt vaenlase või vastase poole üle minnes)

reetor
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnekunsti õpetaja või kõnemees antiikajal

2. kõnekunsti õpetaja antiikajal

reetur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kedagi või midagi reedab

reeturlik
[omadussõna, adjektiiv]
reeturina käituv, reeturile omane või iseloomulik

reeturlikkus
[nimisõna, substantiiv]
reeturina käitumine või tegutsemine

reeturlikult
[määrsõna, adverb]
reeturi kombel

reeturlus
[nimisõna, substantiiv]
reeturlik tegevus, reetmine

refektoorium
[nimisõna, substantiiv]
kloostri või ordulinnuse söögisaal ja pidulik kokkutulekuruum

referaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalik ülevaade mingist teemast mingite allikate põhjal

2. kirjalik ülevaade mingist teemast eri allikate põhjal

referatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
eri allikaid kokku võttev, teos(t)e sisust ülevaadet andev

refereerima
[tegusõna, verb]
teose, artikli vm sisu lühidalt, kokkuvõtlikult esitama

refereering
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalik ülevaade mingist teemast mingite allikate põhjal

2. kirjalik ülevaade mingist teemast eri allikate põhjal

referendum
[nimisõna, substantiiv]
1. rahva arvamuse ja tahte selgitamine seadusandlikus või põhiseaduslikus küsimuses üldriikliku hääletamise teel

2. rahvahääletus

referent
[nimisõna, substantiiv]
1. nõuandev ametiisik mõnes küsimuses või valdkonnas

2. inimene, kelle töö on teistele mingis küsimuses või valdkonnas nõu anda

referents
[nimisõna, substantiiv]
iseloomustus või soovitus endiselt teenistuskohalt

referentsväärtus
[nimisõna, substantiiv]
numbriline, tavapäraseks või normaalseks peetav suurus, mis on aluseks võetud teiste samalaadsete asjade (nähtuste, ainete vm) hindamiseks, kontrollimiseks vms

referent-toimetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. referendi ja toimetaja tööd ühendav kutse

2. sellele vastav ametikoht

reff
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis vm:) reformierakonna liige

refinantseerima
[tegusõna, verb]
(laenu abil) täiendavalt rahastama või senist võlga uue võlakohustusega asendama

refinantseerimine
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ühenduses laenudega:) olemasoleva laenu või laenude katmine teise laenuga vm viisil, hrl vahetamine odavama laenu vastu

refleks
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse, heli vm peegeldumine

2. selle optiline, heliline vm kujutis (nt vastuhelk, värving, kaja)

refleksiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) enesekohane tegusõna (nt laskuma, viskuma)

2. enesekohane verb

refleksiivne
[omadussõna, adjektiiv]
enda kohta käiv, iseendaga seotud, endast lähtuv või ennast peegeldav

refleksiivpronoomen
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) asesõna, mis näitab, et tegevuse siht või omaja langeb kokku tegevuse tegijaga (nt enese, enda)

refleksioon
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse, heli vm peegeldumine

2. selle optiline, heliline vm kujutis (nt vastuhelk, värving, kaja)

refleksklaas
[nimisõna, substantiiv]
värviline valgust peegeldav klaas (sõiduki tagaosas, teemärkidel)

reflekskopeerimine
[nimisõna, substantiiv]
keeruliste tekstide kordustrükkimisel kasutatav fotograafiline menetlus, mis põhineb valgustundliku plaadi või paberi säritamisel originaalilt peegeldunud valgusega

refleksoloog
[nimisõna, substantiiv]
refleksoloogia spetsialist

refleksoloogia
[nimisõna, substantiiv]
raviviis, mille puhul masseeritakse haigele elundile või kehaosale vastavat punkti jalatallal

refleksoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimine reflekside abil kehapinna bioloogiliselt aktiivsete punktide, kanalite või piirkondade kaudu (nt nõelravi, punktimassaaž)

refleksravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimine reflekside abil kehapinna bioloogiliselt aktiivsete punktide, kanalite või piirkondade kaudu (nt nõelravi, punktimassaaž)

reflekteerima
[tegusõna, verb]
1. valgust, heli vm (vastassuunda) tagasi heitma

2. enda peale langevat valgust tagasi saatma

reflekteeruma
[tegusõna, verb]
1. (valguse, heli vm kohta:) milleltki (vastassuunda) tagasi põrkuma või pöörduma

2. endast (helkivat) kujutist, vastukaja vm tekitama

reflektomeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade valguse vm nähtuste peegeldumisega seotud suuruste mõõtmiseks

reflektoorne
[omadussõna, adjektiiv]
teatavas olukorras tahtmatult vallanduv, organismi vastusreaktsiooni, refleksiga seotud või seletuv

reflektor
[nimisõna, substantiiv]
metallist või klaasist nõguspeegel

reflektsioon
vigane kuju sõnast refleksioon

refluks
[nimisõna, substantiiv]
1. maosisaldise tõus söögitorusse

2. (maosisaldise tagasiheite kohta)

reflukshaigus
[nimisõna, substantiiv]
vaevusi põhjustav maosisu tagasiheide

reform
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil ühiskonnaelu alal tehtav ümberkorraldus või uuendus, millega soovitakse olemasolevat süsteemi edendada, efektiivsemaks muuta

2. uuendus

3. ühiskonnas mingil alal tehtav muudatus

reformaator
[nimisõna, substantiiv]
uuenduste teostaja, reformide läbiviija

reformar
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis vm:) reformierakonna liige

reformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku uuenemist toetanud, protestantismi teket ajendanud usuliikumine Euroopas 16. sajandil

2. protestantismi teket ajendanud usuliikumine

reformatsiooniliikumine
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku uuenemist toetanud, protestantismi teket ajendanud usuliikumine Euroopas 16. sajandil

2. protestantismi teket ajendanud usuliikumine

reformeerima
[tegusõna, verb]
hrl teatavat ühiskonna valdkonda vm süsteemi ümber korraldama, (poliitiliselt) uuendama, reformi teel muutma

reformer
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis vm:) reformierakonna liige

reformierakond
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 1994. aastal asutatud erakond nimega Eesti Reformierakond

reformierakondlane
[nimisõna, substantiiv]
1994. aastal asutatud Eesti Reformierakonna liige

reformikas
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis vm:) reformierakonna liige

reformikava
[nimisõna, substantiiv]
üksikasjalik plaan midagi ümber korraldada ehk reformida, hrl ametliku dokumendina

reformima
[tegusõna, verb]
hrl teatavat ühiskonna valdkonda vm süsteemi ümber korraldama, (poliitiliselt) uuendama, reformi teel muutma

reformimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
reforme pooldav, uuendusmeelne

reformism
[nimisõna, substantiiv]
1. (poliitiliste) uuenduste pooldamine, reformide teel läbiviidavate ühiskondlike muudatuste toetamine

2. uuendusmeelsus

reformist
[nimisõna, substantiiv]
1. uuenduste, reformismi pooldaja, poliitilistelt vaadetelt liberaal

2. reformide pooldaja

reformistlik
[omadussõna, adjektiiv]
(poliitiliselt) uuendusmeelne, reformide teel tehtavaid muudatusi, reformismi pooldav

reformkleit
[nimisõna, substantiiv]
1900. aastal korsetimoele vastukaaluks loodud vabalt langev särkkleit

reformpedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
XIX sajandi lõpu ja XX sajandi esimese poole pedagoogikavool, mis taotles põhjalikku uuendust

reformpõhi
[nimisõna, substantiiv]
1. vetruv traatspiraalidest voodipõhi

2. voodil

reformvoodi
[nimisõna, substantiiv]
vetruva traatspiraalidest põhjaga voodi

refraktomeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade või optikariist kiirte murdumisnäitaja mõõtmiseks

refraktor
[nimisõna, substantiiv]
teleskoop, mille objektiiviks ja okulaariks on valgust murdvad läätsed ning kus valgus läbib kogu optilise süsteemi ilma peegeldusteta

refraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
laine (nt heli- või elektromagnetlaine) pidev murdumine (kiirte kõverdumine) atmosfääris või hüdrosfääris

refrigeraator
[nimisõna, substantiiv]
seade keskkonna temperatuurist madalama temperatuuri saavutamiseks (nt külmkapp, külmlett)

refrään
[nimisõna, substantiiv]
1. luuletuses või laulus iga salmi lõpus või järel (varieeritult) korduv osa

2. laulus kordusrida- v salm

refuugium
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus säilivad keskkonnatingimused, mis võimaldavad organismidel (inimestel, taime- või loomaliikidel) üle elada ebasoodsa ajajärgu (nt jää-aja)

regaal
[nimisõna, substantiiv]
1. monarhi võimu tunnusese (nt kroon, valitsuskepp)

2. monarhi võimu tunnusese

regaal
[nimisõna, substantiiv]
1. käsilaoks vajalike materjalide ja trükivormide hoidmiseks sahtlitega ladumispult, mille pealmine osa on nn tähtede kast ehk kirjakast

2. trükivormide sahtlitega ladumispult

regaal
[nimisõna, substantiiv]
1. 16.–18. sajandil kasutatud väike kantav toaorel, harmooniumi eelkäija

2. endisaegne kantav toaorel

regama
[tegusõna, verb]
nime kirja panema (milleski osalemiseks)

regamine
[nimisõna, substantiiv]
oma nime kirjapanek milleski, kuskil osalemiseks, osalemissoovist teadaandmine

regatt
[nimisõna, substantiiv]
suurejooneline hrl rahvusvaheline purjetamis-, sõude- või aerutamisvõistlus

regendistiil
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi alguse Briti historistlik arhitektuuri- ja mööblistiil

regeneraator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis võimaldab soojuse taaskasutamist (nt soojusjõuseadmes)

2. seade, milles soojusvahetuse tagab täidise vahelduv kuumenemine ja jahtumine

3. soojusvaheti

regeneratiivne
[omadussõna, adjektiiv]
millegi taastamise, uuesti kasutuskõlblikuks või endiseks, algupäraseks muutmisega seotud

regeneratsioon
[nimisõna, substantiiv]
kasutatud materjali või aine taaskasutamiseks sellele esialgseid omadusi andmine, millegi algkoosseisu taastamine

regenereerima
[tegusõna, verb]
kasutatud materjali esialgseid omadusi taastama, lisanditest puhastades taas kasutuskõlblikuks muutma

regenereeruma
[tegusõna, verb]
uuenema, taastuma

regent
[nimisõna, substantiiv]
1. monarhi asetäitja tema haiguse, alaealisuse vm takistuse korral

2. monarhi asetäitja

reggae
[nimisõna, substantiiv]
1. 1960-ndatel Jamaica tantsumuusika (nt kalüpso, mambo) ja New Orleansi rütmibluusi segunemisel tekkinud muusikastiil

2. muusikastiil

reggaeton
[nimisõna, substantiiv]
tantsumuusikastiil, mis sündis 1990. aastate keskel Panamas, Puerto Ricos ja Dominikaani Vabariigis ning on sulam erinevatest muusikastiilidest (nt reggae, ragga, bomba)

regi
[nimisõna, substantiiv]
talvel kasutatav kahel jalasel libisev hrl hobusega veetav veo- ja sõiduriist

regilaul
[nimisõna, substantiiv]
vanemat tüüpi eesti rahvalaul, regivärsiline rahvalaul

regionaalareng
[nimisõna, substantiiv]
(riigi) piirkondade (tasakaalustatud) areng

regionaalkeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, mida kasutatakse riigi teataval alal

regionaalminister
[nimisõna, substantiiv]
regionaalpoliitikat korraldav minister

regionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(mingit) piirkonda, regiooni hõlmav, selle piires toimiv või toimuv

regionaalpoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riiklik abinõude süsteem mingi piirkonna arengu edendamiseks ja ühtlustamiseks teiste piirkondade arenguga

regionalism
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskondlik liikumine, mis taotleb ajalooliselt kujunenud riigiosade omapära ja eriseisundi säilitamist, vastustades keskset juhtimist

2. haldusliku tsentralisatsiooni vastu suunatud liikumine

regioon
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, territoorium, mida iseloomustavad teatud geograafilised, majanduslikud, kultuurilised vm tunnused

2. teatud ulatusega maa-ala

regiooniti
[määrsõna, adverb]
1. kohtade, maa-alade kaupa, eri kohtades

2. piirkondade kaupa

regirokk
[nimisõna, substantiiv]
regilaulu ja rokkmuusikat ühendav Eesti muusikastiil

register
[nimisõna, substantiiv]
ametlik andmekogu, mis sisaldab nt isikute, hoonete, sõidukite põhiandmeid

registermahutavus
[nimisõna, substantiiv]
mõõtühikuta suurus, mis väljendab laeva mahutavust

registertonn
[nimisõna, substantiiv]
varemalt kasutusel olnud laeva mahutavuse tinglik mõõtühik

registertonnaaž
[nimisõna, substantiiv]
mõõtühikuta suurus, mis väljendab laeva mahutavust

registraator
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse registratuuris töötaja

2. midagi vormistav, registreeriv ametnik

registratuur
[nimisõna, substantiiv]
1. polikliinikus, politseis vm ametiasutuses olev koht, kus saab end arsti, ametniku vm isiku vastuvõtule kirja panna

2. koht, kus inimene saab ennast kuhugi ametlikult registreerida

registreerima
[tegusõna, verb]
1. toodet, kaubamärki vm ametlikku nimekirja või registrisse kandma

2. ametlikult kirja panema, loendisse lisama

Ühendtegusõnad: ette registreerima, ette registreerima, sisse registreerima, sisse registreerima, välja registreerima, välja registreerima, ümber registreerimaümber registreerima

registreerimine
[nimisõna, substantiiv]
oma nime kirjapanek milleski, kuskil osalemiseks, osalemissoovist teadaandmine

registreerimislaud
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus saab end millestki osavõtjaks või kuskile registreerida

registreerimisleht
[nimisõna, substantiiv]
(vormikohane) paber, mis tuleb täita nt võistlusest, konverentsist osavõtuks

registreerimismärk
[nimisõna, substantiiv]
ametlikku liiklusregistrisse kantud sõidukile antud tähis, mis koosneb hrl tähtedest ja numbritest ja mis kinnitatakse sõiduki külge

registreerimisnumber
[nimisõna, substantiiv]
millegi ametlikul vormistamisel, nimekirja või registrisse kandmisel antav, seda toimingut tõendav number

registreerimistunnistus
[nimisõna, substantiiv]
millegi ametlikul vormistamisel, nimekirja või registrisse kandmisel antav, seda toimingut tõendav dokument

registreering
[nimisõna, substantiiv]
ametlikult vormistatud sissekanne ametlikus dokumendis või registris

registreeritu
[nimisõna, substantiiv]
(hrl inimese kohta:) see, kes või mis on kuskil ametlikult kirja pandud

registreeruma
[tegusõna, verb]
oma nime kirja panema (milleski osalemiseks), end registreerima

registreerumine
[nimisõna, substantiiv]
oma nime kirjapanek milleski, kuskil osalemiseks, osalemissoovist teadaandmine

registreerunu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kollektiiv vm, kes on ennast kuskil ametlikult kirja pannud

registrikasakas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne Poola valitsuse teenistuses olnud ukraina kasakas, kes oli kantud erilisse, kõrgelt hinnatud registrisse

registrikood
[nimisõna, substantiiv]
isikukood vm tunnusnumber ametlikus andmebaasis (nt maksukohustuslaste registris)

registrimass
[nimisõna, substantiiv]
juhi, sõitjate ja veosega sõidukile selle registreerimisel määratud suurim mass

registrinumber
[nimisõna, substantiiv]
ametlikku liiklusregistrisse kantud sõidukile antud tähis, mis koosneb hrl tähtedest ja numbritest ja mis kinnitatakse sõiduki külge

registripidaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes korraldab rahvastiku-, äri- vm registri andmetega seotud asjaajamist teatavas piirkonnas

regivärsiline
[omadussõna, adjektiiv]
eesti vanema rahvalaulu ehk regilaulu vormis olev (hrl 8 silbist koosnevate ja algriimi sisaldavate ridadega)

regivärss
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti vanemale rahvalaulule ehk regilaulule omane värsivorm

2. regilaulu värss

reg-kood
isikukood vm tunnusnumber ametlikus andmebaasis (nt maksukohustuslaste registris)

reglement
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustuslik tegutsemisreeglistik või määrustik

2. selle kehtimise kord

reglementatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustuslik tegutsemisreeglistik või määrustik

2. selle kehtimise kord

reglementeerima
[tegusõna, verb]
mingit protsessi, tegevust vm eeskirjadega korraldama, kindlatele reeglitele, eeskirjadele allutama

reglett
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtrükilaos kasutatud täidismaterjal reavahe suurendamiseks

regoliit
[nimisõna, substantiiv]
pude kivimiline materjal (nt murenenud aluspõhja kivimid, setted, muld), mida lisaks Maale leidub ka Kuul jt taevakehadel

regress
[nimisõna, substantiiv]
üleminek kõrgemalt arenguastmelt madalamale, tagasiliikumine, halvemaks muutumine

regresseeruma
[tegusõna, verb]
arengus tagasi minema, lihtsustuma või kaduma

regressihagi
[nimisõna, substantiiv]
kahju hüvitamiseks tasutud summa tagasinõue (hrl kohtu kaudu)

regressiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrgemalt arenguastmelt madalamale või tagasi viiv, halvemaks muutuv

2. madalamale arenguastmele omane

regressinõue
[nimisõna, substantiiv]
kahju hüvitamiseks tasutud summa tagasinõue (hrl kohtu kaudu)

regressioon
[nimisõna, substantiiv]
seisundi, nähtuse vm taandumine, taandareng või tagasiminek

regressioonanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
statistiline meetod uuritava arvulise tunnuse prognoosimiseks teiste arvuliste tunnuste kaudu

regressiõigus
[nimisõna, substantiiv]
teise isiku tekitatud kahju hüvitamiseks tasutud summa tagasinõudeõigus

regulaararmee
[nimisõna, substantiiv]
kindla struktuuri ja väljaõppega alaline sõjavägi

regulaarlend
[nimisõna, substantiiv]
tavapärase graafikuga toimuv lennureis

regulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindla (ajalise) korra järgi läbi viidud, toimuv või esinev

2. pidevalt, püsivalt ühtmoodi, ilma kõrvalekalleteta toimuv või esinev

3. selline, mis kindla aja järel kordub

4. kindla ajalise korrastusega

regulaarreis
[nimisõna, substantiiv]
tavapärase graafikuga toimuv lennu- või laevareis

regulaarselt
[määrsõna, adverb]
1. kindla (ajalise) korra järgi

2. teatud aja tagant, teatud ajavahemiku järel (kordudes)

3. süstemaatiliselt

regulaarsus
[nimisõna, substantiiv]
see, et miski toimub kindla korra järgi, kordub teatud aja tagant

regulaarväelane
[nimisõna, substantiiv]
kindla struktuuri ja väljaõppega alalisse sõjaväkke (ehk regulaarväkke) kuuluv sõjaväelane

regulaarvägi
[nimisõna, substantiiv]
kindla struktuuri ja väljaõppega alaline sõjavägi

regulaator
[nimisõna, substantiiv]
seade masina, aparaadi või (tehnoloogilise) protsessi mingi näitaja (automaatseks) sättimiseks või soovitud muutmiseks

regulatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. seadus, mis reguleerib mõisnike ja riigiga ning talupoegade omavahelisi suhteid

2. (Eestis:) 19. sajandil Venemaa keisririiki kuulunud Eestimaa kubermangu jaoks kehtestatud seadus, mis muutis ja täpsustas talurahva õigusi ning kohustusi

regulatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
seadusena, ametliku ettekirjutusena juhtiv või suunav, reegliks olev

regulatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
ainevahetust reguleeriv

regulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. teatava ühiskonnaelu ala korraldamine, soovitud (parimale) korrale allutamine hrl seaduse, määruse vm ametliku ettekirjutuse teel

2. vastav eeskiri, määrus vm õigusakt

reguleerima
[tegusõna, verb]
1. midagi soovitud korrale allutama, toimivasse või sobivasse töökorda seadma

2. reegleid kasutades kontrolli all hoidma

3. vajalikku korda seadma

reguleerimisala
[nimisõna, substantiiv]
seaduse vm õigusaktiga määratletud valdkond ja tegevused, mida õigusakt käsitleb

reguleering
[nimisõna, substantiiv]
1. sobivasse korda, seisu, asendisse seadmine

2. selle tulemus

reguleerseadis
[nimisõna, substantiiv]
abivahend millegi soovitud olekusse või asendisse sättimiseks, soovitud või vajalikus töökorras hoidmiseks

reguleeruma
[tegusõna, verb]
normaalsesse, soovitud (parimasse) korda minema, (uuesti) korrapäraseks muutuma

regull
[nimisõna, substantiiv]
mootori vm seadmete reguleerimine

regullima
1. seadet, eset, näitu vms sobivasse või ettenähtud asendisse, seisu sättima

2. mingit seadet, masinat sobivaks seadma, et ta töötaks nii, nagu sa tahad

reha
[nimisõna, substantiiv]
1. pulkadega ja pika varrega tööriist riisumiseks, peenra vm maapinna tasandamiseks

2. pika varrega tööriist, millega saab aias lehti kokku riisuda või maapinda tasaseks teha

rehabilitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. töövõimet, toimetulekut taastav ravi või spetsiaalne abiprogramm ja nõustamine (hrl raske haiguse vm raskesti mõjunud olukorra järel)

2. tervise v toimetuleku- ja töövõime taastamine

rehabilitatsioonikeskus
[nimisõna, substantiiv]
(ravi)asutus, mis on mõeldud tervise, töövõime või toimetuleku taastamiseks või toetamiseks hrl puuetega inimestele, narkomaaniast vabaneda soovijaile või vanglast vabanenuile ühiskonnaellu sisseelamiseks

rehabilitatsiooniravi
[nimisõna, substantiiv]
töövõimet, toimetulekut taastav ravi

rehabiliteerima
[tegusõna, verb]
millegi au ja head nime uuesti jalule seadma

rehabiliteerimine
[nimisõna, substantiiv]
õiguste, au ja hea nime ennistamine (nt kohtuotsuse alusetuks või õigustühiseks tunnistamise järel, sundravi lõppemise järel)

rehabiliteeruma
[tegusõna, verb]
endale õigusi või head nime tagasi saama või võitma

rehala
[nimisõna, substantiiv]
1. rehes või rehielamus paiknev vastamisi väravatega ruum rehepeksuks ja vilja puhastamiseks

2. ruum rehepeksuks ja vilja kuivatamiseks

rehatama
[tegusõna, verb]
lõimelõnga kangareha abil ühtlaselt lõimepoomile jaotama

reheahi
[nimisõna, substantiiv]
rehielamu rehetoas olev suur, algselt ilma korstnata ahi, millega köeti ruume ja kus oli ka leivaahi

rehealune
[nimisõna, substantiiv]
1. rehes või rehielamus paiknev vastamisi väravatega ruum rehepeksuks ja vilja puhastamiseks

2. ruum rehepeksuks ja vilja kuivatamiseks

rehehoone
[nimisõna, substantiiv]
elumajast eraldi ehitatud rehi

rehekast
[nimisõna, substantiiv]
lahtine juurdeehitis rehehoonel, kuhu vili enne ahtmist veeti

rehekäpp
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne 4–7 haruga puuhark põhu eraldamiseks aganatest ja teradest

2. puuhark põhu eraldamiseks aganatest ja teradest

reheline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes peksab reht, teeb rehepeksmise tööd

rehepaplus
[nimisõna, substantiiv]
(omakasu silmas pidava ebaausa käitumise kohta)

rehepapp
[nimisõna, substantiiv]
1. rehe kütja ja rehepeksu järele valvaja mõisas

2. mõisa rehtede valvaja ja kütja

rehepars
[nimisõna, substantiiv]
1. üks kõrvu laotud lahtistest jämedatest lattidest rehetoa taladel

2. rehetoa taladel asetsev latt

rehepeks
[nimisõna, substantiiv]
(omaaegne) viljapeks

rehepeksja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes peksab reht, teeb rehepeksmise tööd

rehepeksmine
[nimisõna, substantiiv]
(omaaegne) viljapeks

rehepeksukatel
[nimisõna, substantiiv]
rehepeksumasina juurde kuuluv aurukatel

rehepeksulaul
[nimisõna, substantiiv]
rehepeksuga seotud rahvalaul

rehepeksumasin
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega pekstakse peamiselt teravilja

rehepeksupäev
[nimisõna, substantiiv]
päev (sügisel), mil peksti reht

rehepink
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti rukkivihkude rabamiseks kasutatud pingikujuline laud, mille üks ots oli vastu maad, teise otsa all kaks jalga

2. pingikujuline laud rukkivihkude rabamiseks

rehepõrand
[nimisõna, substantiiv]
rehe põrand, viljapeksuplats

reherabamine
[nimisõna, substantiiv]
terade, seemnete eraldamine kõrtest viljavihke rabades

rehereha
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne pikkade harvade pulkadega reha põhu eraldamiseks aganatest ja teradest

2. reha põhu eraldamiseks aganatest ja teradest

reherull
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hobusega veetud pulkade, liistude või plankudega jäme puurull peamiselt suvivilja peksmiseks

rehetamp
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hobusega veetud pulkade, liistude või plankudega jäme puurull peamiselt suvivilja peksmiseks

rehetare
[nimisõna, substantiiv]
1. eestlaste endisaegne elamu, mis koosnes rehetoast, kus elati ja kuivatati vilja, rehealusest, kus peksti vilja ja hoiti talvel loomi, ning kambritest

2. [kambritega] rehi

rehetont
[nimisõna, substantiiv]
(muinasjuttudes:) rehes elav haldjas

rehetuba
[nimisõna, substantiiv]
rehielamu keskne ruum, milles elati ja kuivatati vilja

rehetäis
[nimisõna, substantiiv]
ühekorraga rehetoas partele ahetav või ahetud kogus vilja

rehevärav
[nimisõna, substantiiv]
rehielamus oleva viljapeksuks mõeldud ruumi ehk rehealuse lai värav

rehi
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumid (rehielamus) või eraldi hoone vilja kuivatamiseks ja peksmiseks

2. ehitis, kus kuivatati ja peksti vilja

3. ainult kuivati

rehielamu
[nimisõna, substantiiv]
1. eestlaste endisaegne elamu, mis koosnes rehetoast, kus elati ja kuivatati vilja, rehealusest, kus peksti vilja ja hoiti talvel loomi, ning kambritest

2. [kambritega] rehi

rehitsema
[tegusõna, verb]
1. rehaga vm roobitsaga riisuma, puhtaks, tasaseks või midagi kokku tõmbama

2. rehaga riisuma

3. kokku

4. laiali, puhtaks

5. pealt, tasaseks

rehkendama
[tegusõna, verb]
1. arvudega tehteid tegema (nt liitma, lahutama, korrutama, jagama)

2. sel viisil tulemuseni jõudma

3. arve liitma, lahutama, korrutama või jagama

4. sel teel mingit kindlat arvu leidma

Ühendtegusõnad: kokku rehkendama, kokku rehkendama, maha rehkendama, maha rehkendama, välja rehkendamavälja rehkendama

rehkendus
[nimisõna, substantiiv]
tehte või tehete sooritamine, arvutamine (nt liitmine, jagamine)

rehkendustund
[nimisõna, substantiiv]
õppetund matemaatika õpetamiseks ja omandamiseks

rehkima
[tegusõna, verb]
(kätega) vehkima, millegagi lööma

rehknung
[nimisõna, substantiiv]
rehkendus, arvestus, (rahaline) vahekord

rehknut
[nimisõna, substantiiv]
rehkendus, arvestus, (rahaline) vahekord

rehmama
[tegusõna, verb]
rahulolematuse, tüdimuse, pahameele vm märgiks (tõrjuvalt) käega lööma või heitma, vahel rahulolematust ka sõnades väljendama

rehmima
[tegusõna, verb]
1. korduvalt järsku löömisliigutust tegema

2. eemale

rehnung
[nimisõna, substantiiv]
rehkendus, arvestus, (rahaline) vahekord

rehnut
[nimisõna, substantiiv]
rehkendus, arvestus, (rahaline) vahekord

rehnutt
[nimisõna, substantiiv]
rehkendus, arvestus, (rahaline) vahekord

rehv
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevast kummist rõngas, mis ümbritseb ja kaitseb sõiduki ratta välisosa

2. kummist ring ratta ümber, näiteks autol või jalgrattal

rehv
[nimisõna, substantiiv]
purjeosa, mida osaliselt kokku seotakse

rehvihake
[nimisõna, substantiiv]
purustatud vanarehvid tootmismaterjalina

rehvijooks
[nimisõna, substantiiv]
(täiskomplekti rehvide kohta)

rehviläige
[nimisõna, substantiiv]
vahend autorehvidele vm kummist detailidele läike ja värskuse andmiseks

rehvima
[tegusõna, verb]
1. purjeid osaliselt kokku siduma või kerima purjepinna vähendamiseks tavalisest tugevamas tuules või tormis

2. purje pinda vähendama

rehvimisseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mida kasutatakse purje rehvimisel (nt lühikesed nöörid)

rehvimuster
[nimisõna, substantiiv]
rehvisse sisselõigatud muster

rehvimõõt
[nimisõna, substantiiv]
rehvil märgitud mõõtmed: rehvi laius, kõrgus ja velje läbimõõt

rehvimüra
[nimisõna, substantiiv]
müra, mida tekitavad sõidukite rehvid kokkupuutes teekattega

rehvipurusti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis tükeldab vanad autorehvid pisikesteks tükkideks

rehvirõhk
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki turvaliseks liikumiseks vajalik, teeoludest, koormusest, temperatuurist vm sõltuv rõhk rehvides

rehviseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mida kasutatakse purje rehvimisel (nt lühikesed nöörid)

rehvseelik
[nimisõna, substantiiv]
rokokooajastu kuppelvormiga seelik, mida toetas raudrehvidest tugivõrestik

reibas
[omadussõna, adjektiiv]
1. hea enesetunde ja kehalise vormi tõttu täis elurõõmu ja ergas, igati valmis tegutsema või vilkalt reageerima

2. sellist olekut väljendav

reibastama
[tegusõna, verb]
1. kellegi meeleolu, olekut elavaks ja rõõmsameelseks, reipaks tegema

2. reipaks tegema

reibastuma
[tegusõna, verb]
1. olekult elavamaks, erksamaks muutuma

2. reipaks muutuma

reid
[nimisõna, substantiiv]
politsei vm korrakaitsejõudude ettevõetud käik, et kontrollida mingi tegevuse või olukorra seaduslikkust

reid
[nimisõna, substantiiv]
1. rannalähedane veeala, kus laevu hoitakse ankrus

2. sadamaesine ankrukoht

reider
[nimisõna, substantiiv]
1. avamerel tegutsev lahingulaev või ristleja, mille ülesandeks on vastase kaubalaevade hävitamine

2. avamerel tegutsev lahingulaev v ristleja

reiearter
[nimisõna, substantiiv]
arter, mis varustab verega alajäsemeid

reiekaitse
[nimisõna, substantiiv]
sukataoline side, mis kaitseb reit hõõrdumise vm vigastuste eest

reiekanal
[nimisõna, substantiiv]
kõhuõõnest reie ülaossa ulatuv kanal, kus paiknevad reie suured veresooned ja närvid

reiekas
[omadussõna, adjektiiv]
tugevate reitega

reielihas
[nimisõna, substantiiv]
reies olev lihas (nelipealihas vm)

reieluu
[nimisõna, substantiiv]
puusa ja põlve vahel paiknev pikim toruluu

reieluukael
[nimisõna, substantiiv]
reieluupead ja reieluu keskosa teatava nurga all ühendav luuosa

reieluupea
[nimisõna, substantiiv]
kerajas liigesepea reieluu ülaosas, mis liigestub puusaluus oleva süvendiga ehk puusanapaga

reie-nelipealihas
[nimisõna, substantiiv]
1. neljast osast koosnev, neljaosalise algusega lihas, mis katab reieluud eest ja külgedelt

2. neljaosaline, nelja peaga lihas

reienärv
[nimisõna, substantiiv]
reie esiküljel kulgev närv

reiesong
[nimisõna, substantiiv]
kõhukelme (ja soolte) väljasopistus reiekanalisse

reietükk
[nimisõna, substantiiv]
looma lihakeha reieosa

reig
[nimisõna, substantiiv]
(värske, verine) haav

reiki
[nimisõna, substantiiv]
20. sajandi algul Jaapanis välja töötatud inimese vaimse ja kehalise seisundi parandamine käte pealepanemise teel

reikitama
[tegusõna, verb]
inimese vaimset ja kehalist seisundit parandama käte pealepanemise ehk reiki tegemise teel

reil
[nimisõna, substantiiv]
(ekstreemspordis:) käsipuudega sõidurada

reimport
[nimisõna, substantiiv]
väljaveetud kaupade sissevedu

reinfektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. sama haigustekitaja põhjustatud uus nakkus, samasse haigusse uuesti nakatumine

2. samasse haigusse uuesti nakatumine

reinkarnatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (mitmetes usundites ja filosoofilistes õpetustes:) uuesti, teisena sündimine, inimese hinge asumine teise sündivasse olendisse pärast keha surma

2. hingede rändamine, taaskehastumine

3. teise olendisse üleminek järgmises elus

4. reinkarnatsioon

reinkarneeruma
[tegusõna, verb]
1. (mitmetes usundites ja filosoofilistes õpetustes:) uuesti, teisena sündima

2. teiseks või teistsuguseks muutuma

3. uuesti sündima

4. teistsuguseks muutuma

reinlender
[nimisõna, substantiiv]
1. Saksa päritolu elavaloomuline 2/4-taktimõõdus rahva- ja seltskonnatants

2. selle tantsu muusika

reinuvader
[nimisõna, substantiiv]
1. punakaspruun, pika koheva saba, terava koonu ja kikkis kõrvadega loom

2. koera moodi metsloom, kellel on punane karv ja suur saba

reinvars
[nimisõna, substantiiv]
põhjaparasvöötmes kasvav kõrge omapärase lõhnaga taim

reinvein
[nimisõna, substantiiv]
1. (Reini jõe piirkonnas toodetavate Saksa veinide kohta)

2. Reini jõe piirkonnast pärit vein

reinvesteerima
[tegusõna, verb]
(kasumit, tulusid) uuesti investeerima

reipalt
[määrsõna, adverb]
1. erksana, teotahet ja elurõõmu täis olles

2. hoogsalt

reipasti
[määrsõna, adverb]
1. erksana, teotahet ja elurõõmu täis olles

2. hoogsalt

reis
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi sõiduvahendiga sõit, teekond kuhugi kaugemale hrl koos (lühema) kohalviibimisega

2. sõit kuhugi kaugemale, tavaliselt välismaale

3. teekond

reis
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesel:) jala osa puusast põlveni

2. jala osa puusa ja põlve vahel

reisfeeder
[nimisõna, substantiiv]
1. joonestusvahend tuši-, ka tindi- või värvijoonte tõmbamiseks

2. joonimissulg

reisiadapter
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav seade või detail, mis võimaldab ühendada omavahel eri elektriseadmeid eri elektrivõrgustandardiga maades

reisiapteek
[nimisõna, substantiiv]
reisile kaasa võetav komplekt ravimeid ja esmaabivahendeid

reisiblogi
[nimisõna, substantiiv]
blogi, milles jagatakse oma reisimuljeid ja -kogemusi, reisi(de)l peetav blogi

reisibuss
[nimisõna, substantiiv]
reisimiseks mõeldud buss (nt pikamaaliinidel, turismireisidel)

reisibüroo
[nimisõna, substantiiv]
reise korraldav ning reisiteenuseid pakkuv asutus

reisidokument
[nimisõna, substantiiv]
1. riigipiiri ületamisel ette näidatav isikut tõendav dokument

2. muu reisil vajalik dokument

reisifirma
[nimisõna, substantiiv]
reise korraldav ning reisiteenuseid pakkuv asutus

reisihimu
[nimisõna, substantiiv]
kange tahtmine reisida

reisihimuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. reisidest huvituv, meelsasti reisimas käiv

2. reisimisest huvituv

reisihoiatus
[nimisõna, substantiiv]
teavitus ohtudest, mis mingisse riiki või piirkonda reisijaid ähvardavad

reisihuviline
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes huvitub reisimisest või sellega meelsasti tegeleb

2. reisimisest huvituv inimene

reisija
[nimisõna, substantiiv]
1. rongis, laeval, lennukis vm sõidukis sõitja, kes ei ole sõiduki juht vm töötaja

2. inimene, kes reisib (rongiga, laevaga, lennukiga)

reisijatevedu
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ühest kohast teise toimetamine bussi, laeva vm (regulaarselt käiva) liiklusvahendiga

reisijuht
[nimisõna, substantiiv]
turismirühma reisil juhtiv isik

reisijutt
[nimisõna, substantiiv]
jutt, mille aineks on reisimine, sellest saadud muljed vms

reisik
[omadussõna, adjektiiv]
(looma kohta:) rahutu, püsimatu

reisikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos reisiv inimene

reisikast
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) lukustatav kirst või kast reisivarustuse jaoks

reisikeeld
[nimisõna, substantiiv]
keeld reisida, nt sanktsioonina või ohuolukorra tõttu

reisikihk
[nimisõna, substantiiv]
suur tahtmine, tung reisida

reisikindlustus
[nimisõna, substantiiv]
reisija (ja pagasi) kindlustus õnnetusjuhtumi puhuks

reisikiri
[nimisõna, substantiiv]
mingit reisi, nähtud maad, kultuuri, rahvast ja eluolu kirjeldav jutustus kirjalikus vormis (nt raamatuna, elektroonilise päevikuna)

reisikirst
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) lukustatav kirst või kast reisivarustuse jaoks

reisikorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
reise korraldav või korraldada aitav asutus (nt reisibüroo) või sellega tegelev töötaja

reisikulud
[nimisõna, substantiiv]
reisiga seotud kulud (nt sõiduraha, söögiraha, majutusraha)

reisikõhulahtisus
[nimisõna, substantiiv]
kõhulahtisusena ilmnev seedehäire, mis võib tekkida reisimisel maadesse, mille kliima, toitumis- ja hügieenitavad erinevad harjumuspärasest

reisilaev
[nimisõna, substantiiv]
laev inimeste ja nende pagasi vedamiseks (kindlal liinil või turismireisidel)

reisilennuk
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ja nende pagasi veoks ehitatud lennuk

reisiliiklus
[nimisõna, substantiiv]
reisilaevade, -rongide, -lennukite vms liiklus

reisiliin
[nimisõna, substantiiv]
kavandatud või tegelik liikumistee või -suund, mida mööda toimub regulaarne reisiliiklus

reisiline
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on reisil, liigub paigast paika

2. inimene, kes armastab ringi liikuda, reisida

reisima
[tegusõna, verb]
1. sõitma kuhugi kaugemale hrl koos (lühema) kohalviibimisega, seal ringi või sealt edasi liikuma, reisil käima

2. kuhugi kaugele sõitma, reisil käima

Ühendtegusõnad: ringi reisimaringi reisima

reisimajakene
[nimisõna, substantiiv]
ratas- v haagiselamu

reisimeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis tegeleb nõustamisega, kuidas meditsiiniliselt valmistuda reisideks erinevatesse maadesse (nt ohtudest teavitamine, vaktsineerimine)

reisimees
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on reisil, liigub paigast paika

2. inimene, kes armastab ringi liikuda, reisida

reisimoon
[nimisõna, substantiiv]
reisile kaasavõetav toit või jook

reisimuljed
[nimisõna, substantiiv]
reisil käinuna tekkinud üldine ettekujutus, vaistlik arvamus või vahetu tunne

reisimull
[nimisõna, substantiiv]
karantiinivaba reisimise piirkond, võimalus koroonapandeemia ajal mingite riikide vahel vabalt liikuda, jäämata seejuures karantiini

reisimärkmed
[nimisõna, substantiiv]
reisil tehtud märkmed

reisipakett
[nimisõna, substantiiv]
turismibüroo korraldatav turismireis, mille hind sisaldab mitmeid teenuseid (nt sõitu, majutust, õhtusööki)

reisipalavik
[nimisõna, substantiiv]
hrl reisieelne erutatud seisund, reisiga seonduv (ootus)ärevus

reisipass
[nimisõna, substantiiv]
pass vm dokument reisidokumendina

reisipaun
[nimisõna, substantiiv]
seljakott vm reisile kaasa võetud (ümara kujuga) kott

reisipisik
[nimisõna, substantiiv]
(reisimise kohta, huvi kohta reisida)

reisipraam
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlal liinil sõitev autotekiga reisilaev

2. laev, mis veab sõitjaid ja autosid kindlate kohtade vahel

reisipäev
[nimisõna, substantiiv]
reisil veedetud päev

reisipäevik
[nimisõna, substantiiv]
raamat, vihik vms, kuhu tehakse (kuupäevastatud) ülestähendusi reisil nähtu ja kogetu kohta

reisiraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi koha või piirkonna kohta teavet andev käsiraamat

2. reisikirjeldus raamatuna

reisiraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
raamaturiiulid bussi-, lennu-, raudteejaamas, kust reisijad saavad endale teoseid sõiduks tasuta kaasa võtta

reisiraha
[nimisõna, substantiiv]
reisiks vajalik, selleks kuluv või kulunud rahasumma

reisirong
[nimisõna, substantiiv]
rong inimeste ja nende pagasi vedamiseks (kindlal liinil)

reisisaade
[nimisõna, substantiiv]
reisiteemaline saade (raadios, televisioonis)

reisisaatja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes saadab ja teenindab reisijaid reisiks ettenähtud marsruudil (nt liinibussis, turismireisil, lennukis)

reisisadam
[nimisõna, substantiiv]
inimesi vedavatele reisilaevadele mõeldud sadam

reisisell
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on reisil, liigub paigast paika

2. inimene, kes armastab ringi liikuda, reisida

reisiseltsiline
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos reisiv inimene

reisiseltskond
[nimisõna, substantiiv]
reisist osa võtvad inimesed

reisisiht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu reisitakse, reisi sihtpunkt

reisiste
[nimisõna, substantiiv]
võimlemises

reisitablett
[nimisõna, substantiiv]
tablett, mis aitab leevendada sõidutalumatusega kaasnevaid tervisehädasid

reisitarbed
[nimisõna, substantiiv]
reisil vajaminevad asjad (nt hambahari, kohver)

reisitee
[nimisõna, substantiiv]
reis, reisides läbitav teekond

reisiteenindaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes saadab ja teenindab reisijaid reisiks ettenähtud marsruudil (nt liinibussis, turismireisil, lennukis)

reisiteenus
[nimisõna, substantiiv]
reisiga seonduv teenus (nt sõidupiletite või hotellikohtade broneerimine, viisa või reisikindlustuse hankimine)

reisiterminal
[nimisõna, substantiiv]
1. reisijate teenindamiseks mõeldud hoone reisiliinide lähte- ja lõpp-punktis (nt sadamas, lennujaamas, bussijaamas)

2. suur hoone, kus rongid, bussid, lennukid ja laevad oma sõitu alustavad ja lõpetavad

reisitšekk
[nimisõna, substantiiv]
pangast ostetav tšekk, millele ostja kirjutab oma allkirja ja mida saab reisil olles sularahaks vahetada

reisitõrge
[nimisõna, substantiiv]
reisiga seotud takistus (nt reisi ärajäämine, katkemine või reisile hilinemine)

reisivagun
[nimisõna, substantiiv]
reisijate vedamiseks mõeldud vagun

reisivakk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ümmarguse põhjaga reisikast

reisivarustus
[nimisõna, substantiiv]
reisil vaja minevad asjad (nt pesemisvahendid, rõivad, nõud)

reisivintsutus
[nimisõna, substantiiv]
reisil vaeva, raskusi või piinu valmistav olukord

reisiväsimus
[nimisõna, substantiiv]
reisimisest sugenenud väsimus, rammetus

reisiärevus
[nimisõna, substantiiv]
reisimisest tingitud ärevus

reisiülikond
[nimisõna, substantiiv]
reisimiseks sobiv, hrl vabama lõikega ülikond

reispass
[nimisõna, substantiiv]
1. enne teeleasumist, lahkumist võetav naps või reisile kaasa võetud viin (vm alkohoolne jook)

2. teele kaasa võetud viin vms v enne teeleasumist võetud naps

reissiin
[nimisõna, substantiiv]
rööpjoonte tõmbamise vahend, mis koosneb kahest, teineteisega kahe ühepikkuse kangi abil liikuvalt ühendatud joonlauast

reitar
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse palgalise ratsaväe sõdur

reiting
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte, riigi, telesaate vm üldise seisu hinnang, lähtudes mingist näitajast (nt tootlusest, sooritusest, vaadatavusest)

reiud
[nimisõna, substantiiv]
1. liibuvad (pahkluuni) püksid, pöiata sukkpüksid või sellised spordipüksid

2. pöiata sukkpüksid

reiv
[nimisõna, substantiiv]
1. techno- vm muusikaga tantsupidu, kus osalejate eesmärgiks on teatava psüühilise seisundi saavutamine (hrl narkootiliste ainete kaasabil)

2. teat tantsupidu

reivar
[nimisõna, substantiiv]
reividel käija, reivil pidutseja

reivikultuur
[nimisõna, substantiiv]
reiviga kaasnev noortemood ja elulaad

reivima
[tegusõna, verb]
ennastunustavalt, ägedalt pidutsema, hrl ööklubis, tantsupeol vm

reka
[nimisõna, substantiiv]
suur poolhaagisega veok, suur kaubaauto

rekane
[omadussõna, adjektiiv]
porine, räpane

rekapitaliseerima
[tegusõna, verb]
muutma ettevõtte raha või aktsiakapitali struktuuri (nt suurendama pangas olevat raha hulka võrreldes laenudega)

rekapitulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
eellaste tunnuste kordumine järglaste embrüogeneesis, liigi evolutsiooni taasläbimine organismi arengus (bioloogia ühes varasemas hüpoteesis)

reke
[nimisõna, substantiiv]
luureandmete kogumine

reket
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmarguse labaga vahend palli löömiseks (nt tennises, sulgpallis)

2. ese, millega teatud mängudes (näiteks tennises) palli lüüakse

reketikeel
[nimisõna, substantiiv]
üks reketiraamis olevatest omavahel põimitud keeltest

reketiraam
[nimisõna, substantiiv]
ovaalne puit-, metall- või plastraam, millesse on kinnitatud reketikeeled

rekka
[nimisõna, substantiiv]
suur poolhaagisega veok, suur kaubaauto

rekkima
[tegusõna, verb]
luureandmeid koguma, luuret tegema

reklaam
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupade, teenuste, ürituste tutvustamine tarbijate ligimeelitamiseks

2. sellist tutvustust või teavet edastav kuulutus, plakat vms

3. toodete, teenuste ja ürituste avalik tutvustamine, mille eesmärk on meelitada inimesi midagi ostma või kuskil osalema

4. sellist teavet edastav kuulutus, plakat või video

reklaamfilm
[nimisõna, substantiiv]
midagi reklaamiv (lühike) film

reklaamiagent
[nimisõna, substantiiv]
reklaamifirma töötaja, kelle ülesandeks on reklaami müük, korraldus vms

reklaamibüroo
[nimisõna, substantiiv]
reklaamile spetsialiseerunud, reklaamiteenuseid pakkuv ettevõte

reklaamifirma
[nimisõna, substantiiv]
reklaamile spetsialiseerunud, reklaamiteenuseid pakkuv ettevõte

reklaamija
[nimisõna, substantiiv]
inimene või asutus, kes teeb kaupadele, teenustele või üritustele reklaami, tutvustab ja kiidab neid tarbijatele

reklaamijuht
[nimisõna, substantiiv]
1. reklaami eest vastutav isik firmas vm

2. reklaamiosakonna juhataja

reklaamijutt
[nimisõna, substantiiv]
öeldu või kirjapandu, mis reklaamib mingit kaupa, teenust vms

reklaamikampaania
[nimisõna, substantiiv]
1. sihipärane aktiivne tegevus toote või teenuse tutvustamiseks ning ostjate ligimeelitamiseks

2. toodet laiaulatuslikult tutvustav ja selle müüki reklaamiv üritus või selline ürituste jada teatud ajavahemikul

reklaamikandja
[nimisõna, substantiiv]
miski, mille külge saab paigutada reklaami (nt bussid, prügikastid, tahvlid)

reklaamikast
[nimisõna, substantiiv]
klaaskaanega reklaamivitriin

reklaamikirjanik
[nimisõna, substantiiv]
reklaamtekstide kirjutaja

reklaamikirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
reklaamtekstide kirjutaja

reklaamiklipp
[nimisõna, substantiiv]
midagi reklaamiv lühike video- või helilõik

reklaamikulud
[nimisõna, substantiiv]
reklaami tegemiseks kulutatud raha

reklaamikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
reklaami kujundamisele spetsialiseerunud kunstnik

reklaamima
[tegusõna, verb]
1. kaupu, teenuseid, üritusi tarbijatele tutvustama, neid (üles kiites) ostma meelitama

2. millelegi reklaami tegema

reklaamimaks
[nimisõna, substantiiv]
kohalik maks, mida võetakse ettevõtjatelt omavalitsuse territooriumile või ühissõidukitele paigaldatud kuulutuste ja reklaami pealt

reklaamimull
[nimisõna, substantiiv]
bluff millegi reklaamimise nimel

reklaamindus
[nimisõna, substantiiv]
1. reklaamimine (alana, tegevusena)

2. reklaamimine tegevusalana

reklaaminipp
[nimisõna, substantiiv]
kaval, vahel mitte päris aus võte millegi reklaamimiseks, tarbijate meelitamiseks

reklaamipaus
[nimisõna, substantiiv]
tele- või raadiosaate lühiajaline katkestus reklaami edastamiseks

reklaamipind
[nimisõna, substantiiv]
reklaami jaoks mõeldud koht (nt ajalehes, linnaruumis)

reklaamipsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
reklaami loomist, korraldamist ja toimet käsitlev rakenduspsühholoogia haru

reklaamiraha
[nimisõna, substantiiv]
reklaami müügist saadav rahasumma

reklaamiriba
[nimisõna, substantiiv]
pikk kitsas kujundatud reklaamtekst (nt veebilehel)

reklaamiseadus
[nimisõna, substantiiv]
reklaamialast tegevust reguleeriv seadus

reklaamisõnum
[nimisõna, substantiiv]
sõnum, mida reklaam edastab tarbijale

reklaamitahvel
[nimisõna, substantiiv]
millegi reklaamimiseks mõeldud (suurem) püstine alus

reklaamitrikk
[nimisõna, substantiiv]
kaval, vahel mitte päris aus võte millegi reklaamimiseks, tarbijate meelitamiseks

reklaamitulp
[nimisõna, substantiiv]
post vm alus reklaami jaoks

reklaamitööstus
[nimisõna, substantiiv]
reklaamiga tegelevad asutused ja nende tegevus tervikuna, reklaamivaldkond

reklaamjutt
[nimisõna, substantiiv]
öeldu või kirjapandu, mis reklaamib mingit kaupa, teenust vms

reklaamkiri
[nimisõna, substantiiv]
midagi reklaamiv tekst

reklaamklipp
[nimisõna, substantiiv]
midagi reklaamiv lühike video- või helilõik

reklaamlause
[nimisõna, substantiiv]
millegi tutvustamiseks, reklaamimiseks kasutatav ütlus

reklaamleht
[nimisõna, substantiiv]
reklaamina levitatav väike trükis (koosneb ühest või mitmest lehest)

reklaamnägu
[nimisõna, substantiiv]
tuntud inimene, kelle (näo)pilti kasutatakse mingi toote reklaamimisel

reklaampannoo
[nimisõna, substantiiv]
millegi reklaamimiseks mõeldud suur dekoratiivne tahvel, plakat vms

reklaampind
[nimisõna, substantiiv]
reklaami jaoks mõeldud koht (nt ajalehes, linnaruumis)

reklaamplakat
[nimisõna, substantiiv]
midagi reklaamiv plakat

reklaampostitus
[nimisõna, substantiiv]
postside või arvutivõrgu kaudu edastatav reklaam

reklaamsilt
[nimisõna, substantiiv]
asutust, sündmust, toodet vm reklaamiv, sellele tähelepanu tõmbav silt, plaat või tahvel

reklaamsärk
[nimisõna, substantiiv]
millegi reklaamimiseks mõeldud spetsiaalse kujundusega särk

reklaamtahvel
[nimisõna, substantiiv]
millegi reklaamimiseks mõeldud (suurem) püstine alus

reklaamtekst
[nimisõna, substantiiv]
midagi reklaamiv (lühike) tekst

reklaamtulp
[nimisõna, substantiiv]
post vm alus reklaami jaoks

reklaamvara
[nimisõna, substantiiv]
1. reklaame kuvav vm turundustoiminguid tegev programm, reklaamitoega tarkvara

2. salaja installeeritav samalaadne kahjurprogramm

reklamatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kaebus saadud kauba või teenuse kvaliteedi, hinna vm kohta

2. kahjutasunõue halva kauba v töö puhul

rekognostseerima
[tegusõna, verb]
1. hrl maastikku esialgu uurima sellest üldpildi saamiseks (nt enne geodeetiliste tööde algust, lahingutegevuse juhtimiseks)

2. ettevalmistavalt uurima

3. maastikuluuret tegema

rekombinantne
[omadussõna, adjektiiv]
(geneetikas:) geenide ümberkombineerumisega seotud

rekombinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vastandmärgiliste laetud osakeste ühinemine neutraalseteks aatomiteks või molekulideks

rekonfigureerima
[tegusõna, verb]
1. arvuti sätteid ümber seadistama kindla programmi, ülesande tarvis

2. millegi asetust, paigutust uuesti kujundama

rekonkista
[nimisõna, substantiiv]
1. Pürenee poolsaare kristlike riikide võitlus mauridest vallutajate väljatõrjumiseks 8.–15. sajandil

2. Pürenee poolsaare rahvaste võitlus mauride väljatõrjumiseks

rekonstrueerima
[tegusõna, verb]
ehitist, ajaloosündmust vms säilinud andmete põhjal tõepärasel kujul taastama, millegi algupärast kuju või ilmet taaslooma (tegelikkuses või kirjelduse, joonise, mudelina)

rekonstruktiivkirurgia
[nimisõna, substantiiv]
plastikakirurgia haru, mille eesmärk on kudede ülesehitamise vms teel vähendada või kõrvaldada vigastustest ja haigustest tingitud või kaasasündinud puudeid ja defekte

rekonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
ehitise, ajaloosündmuse vm tõepärase kuju taastuletamine, algupärase kuju või ilme taasloomine säilinud andmete põhjal (tegelikkuses või kirjelduse, joonise, mudelina)

rekontra
[nimisõna, substantiiv]
kontrat eitav sõna kaardimängudes (nt bridžis), mis väljamängimise puhul pakkuja punkte mitmekordistab

rekontreerima
[tegusõna, verb]
sõnaga "rekontra" kontrat eitama (nt bridžis)

rekonversioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi tagasipööramine algsesse seisu (nt sõjatööstuse ümberkorraldamine tsiviiltööstuseks, keemias ühendi muundamine algosadeks)

2. sõjatööstuse ümberkorraldamine tsiviiltööstuseks

rekord
[nimisõna, substantiiv]
1. (ametlikult tunnustatud) parim tulemus spordis või saavutus mingil alal

2. parim esitus või saavutus mingil alal

3. parim tulemus, tippmark

rekordaasta
[nimisõna, substantiiv]
millegi poolest kõige edukam, rohkem, seniseid näitajaid ületav aasta

rekordarv
[nimisõna, substantiiv]
senisega võrreldes suurim arv, hulk, senisest kõige rohkem

rekorder
[nimisõna, substantiiv]
1. vinüülheliplaatide valmistamisel kasutatav seade, mis lõikab pöörleva plaadi pinda helivõnkumisele vastava

2. elektromagnetiline seade heliplaatide valmistamiseks

rekordikatse
[nimisõna, substantiiv]
1. katse püstitada rekordit, saavutada parim tulemus mingil alal

2. katse püstitada rekordit

rekordiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. senist tulemust, kogust, maksimumi vms ületav, kõige suurem, rohkem vms

2. rekordiks olev, rekordini küündiv

rekordiliselt
[määrsõna, adverb]
senist tulemust, saavutust, maksimumi vms ületavalt

rekordimees
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kelle nimel on mingi ala parim ametlik tulemus

rekordinaine
[nimisõna, substantiiv]
naissportlasest rekordiomanik

rekordiomanik
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kelle nimel on mingi ala parim ametlik tulemus

rekordiparandus
[nimisõna, substantiiv]
senise rekordi ületus

rekorditabel
[nimisõna, substantiiv]
rekordite loetelu

rekordiüritus
[nimisõna, substantiiv]
1. katse püstitada rekordit, saavutada parim tulemus mingil alal

2. katse püstitada rekordit

rekordkiirus
[nimisõna, substantiiv]
seniseid tulemusi ületav, kõige suurem kiirus

rekordkiirusega
[määrsõna, adverb]
ülikiiresti, enneolematult suure kiirusega

rekordkuum
[omadussõna, adjektiiv]
nii kuum nagu ei kunagi enne

rekordkõrge
[omadussõna, adjektiiv]
(tasemelt, astmelt) nii kõrge, nagu ei kunagi enne

rekordkõrgus
[nimisõna, substantiiv]
seniseid tulemusi ületav, kõige suurem kõrgus

rekordlühike
[omadussõna, adjektiiv]
nii lühike nagu ei kunagi enne

rekordmadal
[omadussõna, adjektiiv]
(hinnatasemelt) nii väike, madal, nagu ei kunagi enne

rekordpalju
[määrsõna, adverb]
nii palju nagu ei kunagi enne

rekordpikk
[omadussõna, adjektiiv]
nii pikk nagu ei kunagi enne

rekordsaak
[nimisõna, substantiiv]
erakorraliselt suur, rekordiline saak

rekordtase
[nimisõna, substantiiv]
nii kõrge tase, nii suur määr või hulk, nagu ei kunagi enne

rekordvähe
[määrsõna, adverb]
nii vähe nagu ei kunagi enne

rekordväike
[omadussõna, adjektiiv]
nii väike nagu ei kunagi enne

rekortaan
[nimisõna, substantiiv]
1. jooksuraja kattematerjal, tartaani teisend

2. jooksuraja kattematerjal

rekreatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. puhkust ja tervise taastamist võimaldav

2. puhkealana kasutatav

3. virgestav, kosutav

rekreatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. töövõime (ja tervise) taastamine aktiivse puhkusega looduses (eriti selleks loodud või kohandatud puhkealadel), virgestus

2. vastav eriala kõrgkoolis

3. virgestus, kosutus

rekreatsiooniökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
uurimissuund, mis püüab hinnata erinevate vabaajategevuste mõju keskkonnale

rekruteerima
[tegusõna, verb]
1. sõjaväkke, sõduriks võtma

2. sõduriks võtma

reksküülik
[nimisõna, substantiiv]
ühepikkuste, tihedate ja lühikeste karvadega küülik, kõige hinnatum nahaküüliku tõug

rektaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärasoole kaudu toimuv või ilmnev

2. pärasoole-, pärasoole kaudu toimiv

rektifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelate segude lahutamine neid mitu korda destilleerides, mitmeastmeline, korduv destillatsioon

2. korduv destillatsioon

3. kõverjoone pikkuse arvutamine

rektifikatsioonikolonn
[nimisõna, substantiiv]
sambakujuline seade vedelate segude lahutamiseks mitmeastmelise destilleerimise ehk rektifikatsiooni teel, mida kasutatakse nt alkoholi valmistamisel

rektifitseerima
[tegusõna, verb]
1. vedelaid segusid lahutama neid mitu korda destilleerides, mitmeastmeliselt, korduvalt destilleerima

2. korduvalt aurustades destilleerima, vedelsegusid lahutama

rektor
[nimisõna, substantiiv]
1. ülikooli vm kõrgkooli (mõnel pool ka keskkooli) juhataja

2. inimene, kes juhib ülikooli või mõne muu kõrgkooli tööd

3. õppeasutuse, hrl kõrgkooli juhataja

rektoraat
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkooli juhtkond (rektor ja prorektorid)

2. selle juhtkonna ametiruumid

3. kõrgkooli juhtkond

4. nende ametiruumid

rektoskoop
[nimisõna, substantiiv]
valgusallikaga jäik toru pärasoole arstlikuks uurimiseks

rektoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
pärasoole peegeluuring 20–30 cm ulatuses

rektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. grammatiline seos lauses, kus põhisõna tähendus määrab laiendi vormi (käände, kaassõnafraasi) (nt hoolib sõpradest – kellest? hirm vananemise ees – mille ees?)

2. alistusseos, kus põhisõna määrab laiendi vormi

rekultiveerima
[tegusõna, verb]
1. inimtegevusega rikutud või kasutuskõlbmatuks muudetud maa-ala parandama või kultuurmaastikuks kujundama

2. inimtegevusega kasutuskõlbmatuks muudetud ala keskkonnatingimusi parandama

rekuperaator
[nimisõna, substantiiv]
pideva tööprotsessiga soojusvaheti, milles õhku või põlevgaasi eelkuumutab kütuse põlemisel tekkiv heitgaas

rekuperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. materjali või energia korduv kasutamine

2. kuuma heitgaasi soojuse ärakasutamine

3. töötanud gaasi, selle jäätmete vms ärakasutamine

4. elektrienergia tagastamine mootorist toitevõrku

rekurrentne
[omadussõna, adjektiiv]
korduv, eelmise juurde tagasipöörduv

rekursiivne
[omadussõna, adjektiiv]
tagasipöörduv, tagasipoole või (uuesti) iseendale viitav

rekursioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi kordamine asja enda kopeerimise teel, tagasipöördumine hrl mingi ülesande lihtsustamiseks

rekvireerima
[tegusõna, verb]
1. vara sundkorras riigile võtma, hrl tasu eest kindlal otstarbel

2. sundkorras [aga tasu eest] riigile võtma

rekvireerimine
[nimisõna, substantiiv]
vara sundkorras riigile võtmine, hrl tasu eest kindlal otstarbel

rekvisiit
[nimisõna, substantiiv]
lavastuses kasutatav tarbeese või olustikku iseloomustav lavakujundusdetail (nt jalutuskepp, vaas lilledega)

rekvisiitor
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes soetab lavastuses kasutatavaid tarbeesemeid vm vajalikke lavakujundusdetaile ning vastutab nende korras- ja kohaloleku eest

2. rekvisiitide eest vastutaja

rekvisitsioon
[nimisõna, substantiiv]
sundvõtmine

relakas
[nimisõna, substantiiv]
elektriline või suruõhutööriist metalli või kivi lõikamiseks, lihvimiseks, lõikeriistade teritamiseks, rooste eemaldamiseks vms

relaksant
[nimisõna, substantiiv]
lõõgastav aine, nt veresooni, lihaseid lõõgastav ravim

relaksatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis tekkiva pinge lõdvenemine, organismi või selle osa lõõgastumine

2. pinge lõdvenemine, lõõgastumine

3. makroskoopilise süsteemi tasakaalu iseeneslik taastumine

relaksatsiooniaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mis kulub makroskoopilise süsteemi tasakaalu iseeneslikuks taastumiseks

relaksiin
[nimisõna, substantiiv]
organismis leiduv hormoon, mis lõdvestab luid koos hoidvaid kõhresid (nt vaagnaluud sünnitusel)

relaps
[nimisõna, substantiiv]
haigusnähtude taastumine pärast näilist paranemist, haiguse tagasitulek

relatiivlause
[nimisõna, substantiiv]
sidesõnaga (nt kes, kus, mis) algav kõrvallause, mis laiendab pealauset (nt polnud kedagi, kes suutnuks neid takistada)

relatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis avaldub ainult seoses mõne teise nähtuse või objektiga, millestki sõltuv või tingitud

2. selline, mis avaldub ainult seoses mõne teise nähtuse või objektiga, sõltuv

relatiivpronoomen
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) asesõna, mis esineb siduva sõnana kõrvallauses, asendades pealauses mainitud asja, tegevust, nähtust (nt mis, kes)

relatiivsus
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, kus miski avaldub ainult seoses mõne teise nähtuse või objektiga, on millestki sõltuv või tingitud

2. loomingule eriomane mittevastavus tegelikkuse ja selle kujutise vahel

relatiivsusteooria
[nimisõna, substantiiv]
20. sajandi algul Albert Einsteini loodud füüsikateooria, mis käsitleb aega ja ruumi ühtse neljamõõtmelise aegruumina ja hõlmab ka gravitatsiooninähtused

relativism
[nimisõna, substantiiv]
1. tunnetusteoreetiline suund, mis rõhutab inimtunnetuse suhtelisust, tinglikkust ja subjektiivsust, tõe, reaalsuse, väärtuse või mis tahes muu asja sõltumist mingist vaatekohast

2. õpetus tunnetuse suhtelisusest

relativist
[nimisõna, substantiiv]
relativismi pooldaja

relativistlik
[omadussõna, adjektiiv]
relatiivsusteooriale omane, sellel põhinev

relatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vastastikune seos või suhe

relee
[nimisõna, substantiiv]
1. elektromehaaniline seade, mis katkestab või ühendab vooluringi, elektromagnetiline lüliti

2. automaatikaseade

relevantne
[omadussõna, adjektiiv]
asjakohane, sisuliselt sobiv, täpne või oluline

relevantsus
[nimisõna, substantiiv]
1. asjakohasus, sobivus, millelegi vastavus

2. olulisus

reliaabel
[omadussõna, adjektiiv]
(andmete, info kohta:) usaldusväärne

reliaablus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus asjaolud (nt andmed, info) on tõesed, mitte juhuslikud või valed ning kus tegevust korrates saadakse sama tulemus

reliaabne
[omadussõna, adjektiiv]
(andmete, info kohta:) usaldusväärne

religioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mingile kultuurile või inimrühmale omased tõekspidamised ja tavad, mille keskmes on pühaks, jumalikuks või üleloomulikuks peetav jõud, keda või mida austatakse ja teenitakse

2. vaadete ja tavade kogum, mis on seotud usuga jumala(te)sse

religiooniantropoloog
[nimisõna, substantiiv]
religiooni ja kultuuri vastastikuseid seoseid uuriv eriteadlane

religiooniantropoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib võrdlevalt religiooni ja kultuuri vastastikuseid seoseid

religioonifilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
filosoofia haru, mis uurib religiooni väga üldisi, filosoofilisi probleeme (nt kurjuse probleemi, usu mõistuspärase põhjendatuse võimalikkust)

religioonilooline
[omadussõna, adjektiiv]
usundite ajaloolise arenguga seotud, seda käsitlev

religioonilugu
[nimisõna, substantiiv]
usundeid nende ajaloolises arengus uuriv usuteaduse haru

religioonipsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia haru, mis uurib, kuidas religioon on seotud inimese hingeelu ja käitumisega

religiooniõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õppeaine, mis annab teadmisi maailma usunditest

religioosne
[omadussõna, adjektiiv]
usundiga, religiooniga seotud, sellesse puutuv

reliikvia
[nimisõna, substantiiv]
1. püha isiku kehaosa, temaga seotud rõiva või eseme säile, mida hrl kirikuis ja kloostreis alal hoitakse ja kultusesemeina austatakse

2. püha säile

reliin
[nimisõna, substantiiv]
1. linoleum, mille pealmine kiht koosneb kummist

2. kummilinoleum

reliis
[nimisõna, substantiiv]
1. miski ühe partiina toodetu, müügile lastu, välja antu

2. vastava toodangu väljaandmine, müügile laskmine vms

relikt
[nimisõna, substantiiv]
1. kaugest ajast erandlikult säilinud pinnavorm, taime- või loomaliik, organism vms

2. varasemast säilinud (nüüd otstarbetu) nähtus, asi vms

reliktjärv
[nimisõna, substantiiv]
järv, mis on eraldunud suuremast veekogust eraldunud või säilinud pärast selle osalist hävimist

reliktkiirgus
[nimisõna, substantiiv]
varasest universumist pärinev elektromagnetiline kiirgus kosmoses

reliktloom
[nimisõna, substantiiv]
varasema levilaga võrreldes väikesel alal säilinud loomaliik

reliktne
[omadussõna, adjektiiv]
1. haruldane, (kaugest) varasemast ajast säilinud, reliktina esinev

2. reliktina esinev, säilinud

relikttaim
[nimisõna, substantiiv]
varasema levilaga võrreldes väikesel alal säilinud taimeliik

relikviaar
[nimisõna, substantiiv]
(katoliku ja õigeusu kirikus:) kaunistatud (klaasaknakestega) hoiunõu või kast, kus säilitatakse reliikviaid

reljeef
[nimisõna, substantiiv]
teatava maa-ala pinnavormid kogumina (kõrgendid, süvendid, tasandikud), maastiku pealispinna kuju

reljeefivorm
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt geoloogiliste jõudude toimel maapinnal või merepõhjas tekkinud kõrgend, süvend või tasand

2. maapinna kõrgend, süvend v tasand

reljeefkaart
[nimisõna, substantiiv]
reljeefi, pinnavorme plastiliselt kujutav kaart

reljeefkiri
[nimisõna, substantiiv]
reljeefne, väljapressitud kiri

reljeefne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pinnast kõrgemale tõusev, esileulatuv

2. selliste kõrgendike, kühmude või kumerustega

reljeefpitser
[nimisõna, substantiiv]
(dokumendile pressitud) reljeefse pinnaga pitser

reljeefportree
[nimisõna, substantiiv]
reljeefina loodud portree (nt hoone seinal)

reljeeftikand
[nimisõna, substantiiv]
tikand, mille tikkimismuster on teostatud kõrgendina üle papist, pärgamendist vm aluse

reljeeftrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükiviis, mille korral (värvita või värviga) kujutis pressitakse materjali pinna sisse ning võimaldab saavutada reljeefset, kergitatud pinda (nt trükisel, nahkehistöös, graafikas)

relotseerima
[tegusõna, verb]
(väeosade kohta:) kuskil majutatud olema või (positsioonil) asuma

relotseeruma
[tegusõna, verb]
(väeosade kohta:) kuskil majutatud olema või (positsioonil) asuma

relss
[nimisõna, substantiiv]
tugev terasest või rauast latt, millel liigub rong, kraana vm raske seade

reltima
[tegusõna, verb]
millestki ametlikult teada andma, (ametlikku) ülevaadet, kokkuvõtet tegema

relv
[nimisõna, substantiiv]
1. ese või vahend ründamiseks, kellegi vigastamiseks või millegi hävitamiseks, ka (enese)kaitseks, hrl tulirelv

2. vahend, mida kasutatakse kellegi tapmiseks või kaitseks rünnaku vastu, näiteks püstol või püss

relvaembargo
[nimisõna, substantiiv]
relvade sisse- või väljaveo keeld

relvagrupeering
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud rühm võitlejaid

relvajõud
[nimisõna, substantiiv]
riigi sõjaliseks tegevuseks kasutatavate väeüksuste, inimeste ja relvade kogum

relvakamber
[nimisõna, substantiiv]
ruum relvade hoidmiseks

relvakandja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. relvastatud mees

2. teenistusülesannete täitmisel relva kandev mees (nt sõdur, politseinik)

relvakandmine
[nimisõna, substantiiv]
isiku relvastatud olek

relvakapp
[nimisõna, substantiiv]
terasest, rauast vm tugevast materjalist valmistatud hrl turvalukuga kapp relvade, laskemoona, sütikute hoidmiseks

relvakataster
[nimisõna, substantiiv]
ametlik register, mis sisaldab andmeid riigis käibel olevate relvade, laskemoona ja nende seisukorra kohta

relvakaupmees
[nimisõna, substantiiv]
relvade, laskemoonaga vms kauplev inimene

relvakoda
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse kiriku eeskoda, kuhu kirikusse sisenedes jäeti relvad

relvakokkupõrge
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud võitlus, lahing

relvakonflikt
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud vastasseis, sõjaline kokkupõrge

relvaleid
[nimisõna, substantiiv]
relv(ad) hrl arheoloogilise leiuna

relvaluba
[nimisõna, substantiiv]
1. luba relva soetamiseks, omamiseks ja kandmiseks

2. luba relva omamiseks ja kandmiseks

relvameister
[nimisõna, substantiiv]
jahi- ja sportrelvi hooldav ja parandav isik

relvarahu
[nimisõna, substantiiv]
sõjategevuse ajutine katkestamine sõdivate poolte vahel

relvaraud
[nimisõna, substantiiv]
relva eesmine torujas osa, mille õõnes liikudes kuul saab oma kiiruse ja suuna

relvarühmitus
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud rühm võitlejaid

relvaseadus
[nimisõna, substantiiv]
relvade ja laskemoona kasutamist ning laskepaikade järelevalvet reguleeriv õiguslik kord

relvasepp
[nimisõna, substantiiv]
külmrelvade valmistaja, külmrelvi sepistav sepp

relvastama
[tegusõna, verb]
1. relva(de)ga varustama

2. relva[de]ga varustama

relvastatud
[omadussõna, adjektiiv]
relvajõudu rakendav, relvi kasutav

relvastatult
[määrsõna, adverb]
1. relvadega varustatuna, olles relvastatud

2. relvastatuna, olles relvastatud

relvastuma
[tegusõna, verb]
1. end relva(de)ga varustama

2. end relva[de]ga varustama

relvastus
[nimisõna, substantiiv]
relvad, sõjavarustus

relvasuu
[nimisõna, substantiiv]
relva esiots, kellegi suunas sihitud relv

relvasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
suur, hrl rohkem kui 1-2 inimese poolt teenindatav statsionaarne, veetav või iseliikuv relv või lahingutehnika (nt tank, jalaväe lahingumasin, hävituslennuk)

relvatehnik
[nimisõna, substantiiv]
relvade hooldaja ja korrastaja sõjaväes, laskespordis, jahinduses

relvatööstur
[nimisõna, substantiiv]
relvi tootva tööstusettevõtte omanik vm relvade tootmises olulist rolli omav inimene

relvavend
[nimisõna, substantiiv]
võitluskaaslane, sõjakaaslane

relvavõitleja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes relvadega sõdib, võitleb kellegi või millegi eest

relvaäri
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis tegeleb relvade, laskemoona vms ostmise ja müümisega

relvaüksus
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud väeüksus

relvil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
relvastatud (olekus), relvastatult võitlusvalmis

relvile
[määrsõna, adverb]
võitlusesse või relvastatud olekusse

relvis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
relvastatud (olekus), relvastatult võitlusvalmis

relvistu
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväe käitis relvade ja muu sõjavarustuse valmistamiseks, hooldamiseks ning hoidmiseks

relvitsi
[määrsõna, adverb]
relva(de)ga, relva(de) abil

relvitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. relvadeta, mitterelvastatud

2. relva[de]ta

relvitustama
[tegusõna, verb]
1. kellelgi relvi käest ära võtma

2. kedagi relvadeta jätma

3. relvi käest võtma, relvituks tegema

relvur
[nimisõna, substantiiv]
(Eesti kaitseväes:) relvade hoidmist, kasutamist ja hooldamist korraldav ohvitser või allohvitser

remanents
[nimisõna, substantiiv]
teatud aine (ferromagneetiku) magneetunud oleku säilimine välise magnetvälja lakkamisel

remark
[nimisõna, substantiiv]
1. väike suuline märkus või tähelepanek

2. [ääre]märkus

re-mažoor
[nimisõna, substantiiv]
mažoorhelistik, mille esimene aste on re

remdesiviir
[nimisõna, substantiiv]
esialgu ebola raviks loodud viirusvastane ravim, mida kasutatakse ka koroona ravis

remigratsioon
[nimisõna, substantiiv]
rahvastiku ümberasumine tagasi oma kodumaale või endisesse elupaika

remiks
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikapala uusversioon, mis on kokku segatud ühe või mitme teose algversioonist või motiividest

2. sel viisil muusika loomine

3. muusikapala uusversioon, mis on kokku segatud ühe või mitme teose algversioonist, motiividest jne

remiksima
[tegusõna, verb]
muusikapala uusversiooni looma, segades kokku eri teoste algversioone või motiive

remilitariseerima
[tegusõna, verb]
taasrelvastama

remilitariseeruma
[tegusõna, verb]
taasrelvastuma

reministsents
[nimisõna, substantiiv]
1. ähmane mälestus, ununenu meenutamine

2. (kunstiteoses:) ebateadlik, kauge mõjustus

3. [ähmane] mälestus, meenumine, vastukaja

re-minoor
[nimisõna, substantiiv]
minoorhelistik, mille esimene aste on re

remissioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (ajutine) haigusnähtude vähenemine või nõrgenemine, haiguse vaibeperiood

2. ajutine haigusnähtude kadumine v nõrgenemine

remmelgas
[nimisõna, substantiiv]
puukujuline paju

remondikoda
[nimisõna, substantiiv]
sõidukite vm remontimise töökoda

remondikulud
[nimisõna, substantiiv]
remondile kuluv rahasumma

remondimees
[nimisõna, substantiiv]
remonditöö tegija, remonditööline

remonditööd
[nimisõna, substantiiv]
millegi (nt elamu, auto, tee) remontimisega seotud tööd

remonditöökoda
[nimisõna, substantiiv]
sõidukite vm remontimise töökoda

remont
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonete, seadmete, teede vms parandamine ja uuendamine

2. hoonete, sõidukite kohta: parandamine, korda tegemine

3. kordaseadmine

remontantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. suve jooksul korduvalt õitsev ja hrl ka korduvalt viljuv

2. taasviljaline, taasõieline

remontantroos
[nimisõna, substantiiv]
1. suve jooksul korduvalt õitsev roos

2. taasõieline roos

remontima
[tegusõna, verb]
1. hooneid, seadmeid, teid vms korda tegema, parandama ja uuendama, remonti tegema

2. remonti tegema

Ühendtegusõnad: ära remontimaära remontima

remontla
[nimisõna, substantiiv]
sõidukite vm remontimise töökoda

remontnoorloom
[nimisõna, substantiiv]
noorloom, keda kasvatatakse põhikarja täienduseks

remonttööd
[nimisõna, substantiiv]
millegi (nt elamu, auto, tee) remontimisega seotud tööd

remter
[nimisõna, substantiiv]
kloostri või ordulinnuse söögisaal ja pidulik kokkutulekuruum

remulaad
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste maitseainetega maitsestatud (prantsuspärane) majoneeskaste

remulaadkaste
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste maitseainetega maitsestatud (prantsuspärane) majoneeskaste

renaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (haigustega vms seoses:) neeru(de)sse puutuv, neeru(de)ga seotud

2. neerusse puutuv, neeru-

rendiauto
[nimisõna, substantiiv]
sõitudeks kokkulepitud tingimustel kasutada antav auto

rendiettevõte
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõte, mis annab rendile sõidukeid, tööriistu, töötajaid, ruume vm

2. väljarentimisega tegelev ettevõte

rendifirma
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõte, mis annab rendile sõidukeid, tööriistu, töötajaid, ruume vm

2. väljarentimisega tegelev ettevõte

rendihind
[nimisõna, substantiiv]
summa, mis tuleb maksta millegi rendile võtmise eest

rendikas
[nimisõna, substantiiv]
rendile võetud asi (nt auto, korter)

rendikoht
[nimisõna, substantiiv]
renditav talukoht (endisajal)

rendilaev
[nimisõna, substantiiv]
mereveoks, lõbusõitudeks vms kokkulepitud tingimustel kasutada antav laev

rendileandja
[nimisõna, substantiiv]
1. isik või ettevõte, kes kellelegi midagi kokkulepitud tingimustel, tasu eest kasutada annab

2. rendile andja

rendileping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega üks isik annab oma vara teisele isikule tasu eest kasutamiseks, kusjuures lepingu esemest (nt maa) saadav tulu (nt vili) kuulub rentnikule

rendimaa
[nimisõna, substantiiv]
maatükk, mis on rendile antud või võetud

rendipind
[nimisõna, substantiiv]
omanikule makstava tasu eest kasutamiseks antud ruum(id)

renditaja
[nimisõna, substantiiv]
1. isik või ettevõte, kes kellelegi midagi kokkulepitud tingimustel, tasu eest kasutada annab

2. rendile andja

renditalu
[nimisõna, substantiiv]
omanikule makstava tasu eest kasutamiseks antud talu

renditalunik
[nimisõna, substantiiv]
endisaja talupidaja, kes omanikule maksis tasu talu kasutamise eest

renditalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
endisaja talupidaja, kes omanikule maksis tasu talu kasutamise eest

renditama
[tegusõna, verb]
1. midagi kokkulepitud tingimustel, tasu eest kellelegi kasutamiseks andma

2. oma vara teisele inimesele, asutusele või ettevõttele raha eest kasutada andma

renditasu
[nimisõna, substantiiv]
1. tasu, mis makstakse omanikule tema vara kasutamise eest

2. tasu näiteks teisele inimesele kuuluva korteri, toa või auto kasutamise eest

renditulu
[nimisõna, substantiiv]
tasu, mis saadakse eseme (asjade, õiguste vm hüvede) kasutamise või kasutamise piirangu talumise eest

renditöö
[nimisõna, substantiiv]
mingis ettevõttes tehtav ajutine töö, mida töövõtjale vahendab tööandjana toimiv rendifirma

renditööjõud
[nimisõna, substantiiv]
rendile antavad või võetavad töötajad

renditöötaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes töötab ajutiselt mingis ettevõttes, kuhu talle tööd on vahendanud tööandjana toimiv rendifirma, renditöö tegija

rendsiina
[nimisõna, substantiiv]
lubjarikkal lähtekivimil kujunenud selgesti eristuva huumushorisondiga muld

rendžu
[nimisõna, substantiiv]
Hiinast pärinev mõttemäng, mida mängitakse kahekesi ruudustikul lamedate nuppudega ja kus võitjaks osutub mängija, kes suudab esimesena viis nuppu järjest ritta panna

renegaat
[nimisõna, substantiiv]
1. oma veendumustest, usust vms taganenud ning vastasleeri üleläinud inimene

2. ülejooksik, taganeja, reetur

3. usu suhtes

renegaatlennuk
[nimisõna, substantiiv]
ründamiseks kasutatav tsiviillennuk, nt kaaperdatud reisilennuk, mida võidakse kasutada enesetapurelvana

renegaatlik
[omadussõna, adjektiiv]
renegaadile omane

renegaatlus
[nimisõna, substantiiv]
1. oma vaadetest taganemine, reeturi kombel käitumine

2. reetlikkus, ülejooksiklus

renessanslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. renessansiajastule omane, antiiki jäljendav

2. renessansiajastule omane

renessanss
[nimisõna, substantiiv]
1. 14. sajandi algusest 17. sajandi alguseni väldanud periood Euroopa kultuuriloos, kunstis ja teaduses, mis väärtustas humanistlikku antiikkultuuri

2. vaimne ja kultuuriline murrang Lääne-Euroopas 14.-16. saj.

3. sellel põhinevad ühiskonnaelu nähtused

renett
[nimisõna, substantiiv]
1. sügisõunasortide rühm (esineb sordinimetuse osana)

2. renettõun

renjas
[omadussõna, adjektiiv]
pikipidi pooleks lõigatud toru kujuline

renminbi
[nimisõna, substantiiv]
Hiina rahaühik jüaan

renn
[nimisõna, substantiiv]
hrl nõgus väikese kaldega vagu, süvend või pealt lahtine toru (vihma)vee, vedeliku vm aine juhtimiseks

renniin
[nimisõna, substantiiv]
vasikamagudest saadav piima kalgendav ensüüm, mida kasutatakse juustu valmistamisel

rennikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
pikipidi pooleks lõigatud toru kujuline

rennisõit
[nimisõna, substantiiv]
(lumelauasõidu ja vigursuusatamise ala:) sõit kahe lumevalli vahelises laias rennis, kus ühest äärest teise liikudes tehakse hüppeid vm trikke

renomee
[nimisõna, substantiiv]
1. üldiselt levinud (hea) hinnang kellegi (või millegi) kohta, kellegi (hea) nimi

2. levinud hinnang kellegi või millegi kohta, (hea või halb) kuulsus

renovatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise või rajatise põhjalik uuendamine, (tänapäevaselt) kordategemine

2. uuendamine, uuendus

renoveerima
[tegusõna, verb]
1. ehitist või rajatist põhjalikult uuendama, (tänapäevaselt) korda tegema

2. uuendama

renoveerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise või rajatise põhjalik uuendamine, (tänapäevaselt) kordategemine

2. uuendamine, uuendus

renoveering
[nimisõna, substantiiv]
hoone vm ehitise põhjalikult uuendatud olek

rent
[nimisõna, substantiiv]
1. tasu, mis makstakse omanikule tema vara kasutamise eest

2. tasu näiteks teisele inimesele kuuluva korteri, toa või auto kasutamise eest

rentaabel
[omadussõna, adjektiiv]
1. tulu või kasu toov, kasumit andev

2. tasuv, tulutoov, tulukas

rentaablus
[nimisõna, substantiiv]
võime saada kasumit, kasumi ja tootmiskulude suhe

rentei
[nimisõna, substantiiv]
tsaariaegse riigikassa osakond (Eesti- ja Liivimaal)

rentima
[tegusõna, verb]
1. midagi kokkulepitud tingimustel, tasu eest kelleltki kasutada võtma

2. raha eest teiselt inimeselt näiteks maad või hoonet kasutada võtma

Ühendtegusõnad: välja rentimavälja rentima

rentimine
[nimisõna, substantiiv]
1. vara andmine teisele isikule ajutiseks kasutamiseks teatava tasu eest

2. õigus tasu eest kasutada midagi, mis kuulub teisele inimesele, näiteks maad või hooneid

3. kinnisvara ajutine kasutamine

rentnik
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi kelleltki tasu eest kasutamiseks võtnud isik või ettevõte, rendile võtja

2. rendile võtja

rentsel
[nimisõna, substantiiv]
sõidutee ja kõnnitee vaheline tänavaäärne renn

reo
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

reoaine
[nimisõna, substantiiv]
tervist või keskkonda ohustav aine hrl vees või mullas

reobiont
[nimisõna, substantiiv]
kiire vooluga veekogudes elav organism

reofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (organismide kohta:) kiirevoolulist veekogu elupaigana või kasvukohana eelistav

2. (organismide kohta:) kiire vooluga veekogu elukeskkonnana eelistav

reohord
[nimisõna, substantiiv]
liugkontaktiga täppistakisti

reokreen
[nimisõna, substantiiv]
surveta väljuva veega allikas

reoloogia
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis käsitleb vedelike ja muude amorfsete ainete voolavusomadusi

reomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. seade vedelike voolavusomaduste mõõtmiseks

2. klaasist seadis gaasihulga mõõtmiseks

reomägi
[nimisõna, substantiiv]
(rahvausundis:) koht, kus pärimuse kohaselt on kunagi toimunud mõrv, enesetapp vm erakordne surmajuhtum ja kuhu möödujad heidavad lepitusohvriks risu, oksi, kive vms

reorganiseerima
[tegusõna, verb]
1. (ülesehituselt, põhjalikult) ümber korraldama

2. ümber korraldama

reorganiseeruma
[tegusõna, verb]
1. (asutuse vm koosluse kohta:) ennast, oma tegevust (ülesehituselt, põhjalikult) ümber korraldama

2. ümber korralduma

reostaat
[nimisõna, substantiiv]
1. reguleeritav takisti elektriahela voolu või pinge muutmiseks

2. reguleeritav takisti

reostama
[tegusõna, verb]
keskkonda tööstuslike jäätmete, heitgaaside, heitvete vm ohtlike ainetega kahjustama

reostatus
[nimisõna, substantiiv]
1. reostunud, reostatud olek

2. reostuse aste

3. reostatud seisund

reostuma
[tegusõna, verb]
1. (keskkonna kohta:) kahjustuma tööstuslike jäätmete, heitgaaside, heitvete vm ohtlike ainetega

2. kahjustuma jäätmetega

reostumiskoormus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis ajavahemikus reoveepuhastisse jõudva või veekogusse heidetavate ohtlike ainete hulk

2. puhastisse jõudva v suublasse heidetava reoaine hulk

reostus
[nimisõna, substantiiv]
1. jäätmetega, heitgaasidega vms kahjustatud, reostatud olek looduses

2. reostamine

3. reostumine

4. reostatus

reostusaine
[nimisõna, substantiiv]
tervist või keskkonda ohustav aine hrl vees või mullas

reostusallikas
[nimisõna, substantiiv]
koht, aine, tegevusala vms, mis reostab keskkonda

reostuskoormus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis ajavahemikus reoveepuhastisse jõudva või veekogusse heidetavate ohtlike ainete hulk

2. puhastisse jõudva v suublasse heidetava reoaine hulk

reoveekaev
[nimisõna, substantiiv]
kaev kanalisatsioonita elamutel reovee kogumiseks

reoveepuhasti
[nimisõna, substantiiv]
reovee puhastamise seade

reoveepuhastus
[nimisõna, substantiiv]
reoainete ja ebasoovitavate organismide kõrvaldamine reoveest

reoveesete
[nimisõna, substantiiv]
reovee puhastamisel tekkiv kõrvalsaadus

reoveeuuring
[nimisõna, substantiiv]
kommunaalreoveest võetud proovide analüüsimine, sh viiruste leviku, alkoholi, tubaka, ravimite või uimastite tarvitamise ulatuse vms määramiseks

reovesi
[nimisõna, substantiiv]
1. olmes või tootmises kasutamisest reostatud heitvesi, mis tuleb enne loodusesse tagasi juhtimist puhastada

2. olmes v tootmises reostatud vesi

reparatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. sõja võitnud riigile tekitatud kahju täielik või osaline hüvitamine sõja kaotanud riigi poolt (nt maksuna, kaubana vm väärtustega)

2. sõjahüvitus

reparatsioonimaks
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, millega sõja kaotanud riik osaliselt või täielikult hüvitab sõja võitnud riigile tekitatud kahjud

reparatsioonimakse
[nimisõna, substantiiv]
makse, millega sõja kaotanud riik osaliselt või täielikult katab sõja võitnud riigile tekitatud kahjud

repatriant
[nimisõna, substantiiv]
kodumaale tagasipöörduja, repatrieeruja

repatrieerima
[tegusõna, verb]
sõjapõgenikke, sõjavange jt kodumaale tagasi toimetama

repatrieeritu
[nimisõna, substantiiv]
kes on repatrieeritud

repatrieeruma
[tegusõna, verb]
1. (sõjapõgenike, sõjavangide jt kohta:) kodumaale tagasi pöörduma

2. kodumaale tagasi pöörduma

repatrieerunu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kodumaale tagasi pöördunud

repellent
[nimisõna, substantiiv]
1. kahjureid peletav (keemiline) aine

2. loomapeletusvahend

3. kahjuripeletusvahend: sääsetõrjeaine vms

repertoorium
[nimisõna, substantiiv]
lühiülevaadete kogu, loetelu või register

repertuaar
[nimisõna, substantiiv]
1. lavakunstniku (näitleja, laulja, tantsija), koori, orkestri, teatri vms esitamisküpsete palade (näitlejal ka rollide) varu

2. (teatri) mängukava

repertuaarikino
[nimisõna, substantiiv]
erilise filmivalikuga kino, kus näidatakse nt tänapäevaseid Euroopa filme ja maailma filmiklassikat ning korraldatakse mitmesuguseid eriprogramme, nt tuntud režissööride retrospektiive

repertuaaripoliitika
[nimisõna, substantiiv]
teatri üldine toimimisjoon repertuaari valikul

repertuaariteater
[nimisõna, substantiiv]
täiemahulise loomingulise koosseisuga teater, mille repertuaari koostamisel peetakse silmas võimalikult erinevaid sihtrühmi ning korraga on mängukavas mitmeid lavastusi

repetama
[tegusõna, verb]
1. pehkima, lagunema või kõdunema

2. pehastama, pehkima

repeteerima
[tegusõna, verb]
(teatris) esitatavat materjali harjutama, korrates õppima või õpetama

repetiitor
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl teatris:) ooperi- või balletirolli, muusikapala, partii vms kätte õpetaja, esialgsete proovide läbiviija

2. õppimises järeleaitaja

3. osa, partii kätteõpetaja, -harjutaja

repetitsioon
[nimisõna, substantiiv]
sama heli kiire kordamine mingil muusikariistal

repiiter
[nimisõna, substantiiv]
1. raadioside vaheseade, mis võimandab ja edastab nõrgenenud signaale

2. laeva navigatsiooniseadme näitu kordav seade

repliik
[nimisõna, substantiiv]
(tabav) lühike ütlus, vastus või märkus kellegi sõnadele, hrl täpsustusena, vastulausena või vahelehüüdena

replikaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või rakendus, mis paljundab või kopeerib midagi

2. programm, mis vahendab andmeid (nt serverite vahel)

reponeerima
[tegusõna, verb]
1. (luumurru vms vigastuse korral:) paigast nihkunud luuotsi õigesse asendisse panema

2. (luid) õigesse asendisse paigaldama, tagasi panema

reportaaž
[nimisõna, substantiiv]
sündmuskäigu vahetu isikupärane kirjeldamine ja kommenteerimine (nt raadios, teles, ajalehes)

reporter
[nimisõna, substantiiv]
1. uudiseid hankiv ning sündmusi vahetult kirjeldav ja kommenteeriv ajakirjanik kirjutavas pressis, raadios või televisioonis

2. ajakirjanik, kes annab edasi uudiseid otse sündmuse juurest

repositoorium
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline varamu, kus säilitatakse sinna üles laaditud materjale

repositsioon
[nimisõna, substantiiv]
(luufragmentide, elundite) paigalepanek ilma lõikuseta, nt murru või nihestuse korral

representant
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes tegutseb kellegi nimel, valitud või nimetatud vahendaja

2. isik, kes kellegi või millegi nimel tegutseb

representatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit inimeste rühma vm kogumit (hästi) esindav

2. esinduslik

representatiivsus
[nimisõna, substantiiv]
mingit inimeste rühma vm kogumit (hästi) esindav

representatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi esitamine või kujutamine (nt meedias, pildil, teoses)

2. esindamine

3. esindus

representeerima
[tegusõna, verb]
midagi mingil viisil esitama või kujutama (nt meedias, pildil, teoses)

repressaal
[nimisõna, substantiiv]
1. abinõu, mida rakendatakse millegi vältimiseks, tõkestamiseks vms

2. surveabinõu, mida rakendatakse õigusnormide rikkuja suhtes

represseerima
[tegusõna, verb]
1. inimest poliitilise süsteemi poolt vägivaldselt, pealesunnitult karistama vm moodi survet avaldama (nt küüditades, terroriga)

2. survet avaldama, maha suruma

represseeritu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, keda poliitiline süsteem on vägivaldselt karistanud, hrl küüditanud

2. see, keda on represseeritud

repressiivaparaat
[nimisõna, substantiiv]
riikliku vägivallaga tegelevad asutused süsteemina (nt Nõukogude ajal)

repressiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (karistuse vm surveavalduse kohta:) poliitilise süsteemi poolt vägivaldselt peale surutud

2. sellist vägivaldsust harrastav

repressiivorgan
[nimisõna, substantiiv]
(totalitaarse riigi karistava, karistusi määrava asutuse, nt Nõukogude Liidu julgeolekuameti kohta)

repressioon
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilise süsteemi vägivaldselt pealesunnitud karistus vm surveavaldus (nt küüditamine, terror)

2. surveavaldus

repriis
[nimisõna, substantiiv]
1. heliteose ulatuslikuma iseseisva osa kordus

2. sonaadivormi kolmas osa, kus korratakse esimest osa teatud muudatustega

reprint
[nimisõna, substantiiv]
esialgse lao põhjal tehtud kordustrükk (juurde- või uustrükk)

repro
[nimisõna, substantiiv]
1. koopia, mis on tehtud trükitehniliselt, fotograafiliselt vm teel

2. järeleloodud pilt, joonis, foto vms

reproduktiivmeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini haru, mis käsitleb inimeste viljatuse diagnostikat ja ravi ning järglaste saamisega seotud probleeme

reproduktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
sigiv, viljastuv või viljastav, paljunemisvõimeline

reproduktiivtervis
[nimisõna, substantiiv]
inimese võimelisus elada rahuldustpakkuvat ja turvalist seksuaalelu, saada lapsi ja korraldada kõike sellega seonduvat (nt pereplaneerimist)

reproduktor
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne raadiovastuvõtja (tänavate ja teede ääres posti otsas, asutustes, ka korterites), mis edastas hrl üht raadiojaama

2. traathäälinguvastuvõtja

reproduktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. koopia, mis on tehtud trükitehniliselt, fotograafiliselt vm teel

2. järeleloodud pilt, joonis, foto vms

reprodutseerima
[tegusõna, verb]
trükitehniliselt, fotograafiliselt vm teel tehtud koopiana esitama

reprodutseeruma
[tegusõna, verb]
taastekkima, paljunema

reprograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumentide kopeerimise ja väikeses tiraažis paljundamine eri menetlusviiside abil

2. kopeerimis- ja paljundusasjandus

reps
[nimisõna, substantiiv]
1. punakaspruun, pika koheva saba, terava koonu ja kikkis kõrvadega loom

2. koera moodi metsloom, kellel on punane karv ja suur saba

reps
[nimisõna, substantiiv]
1. lavakunstniku (näitleja, laulja, tantsija), koori, orkestri, teatri vms esitamisküpsete palade (näitlejal ka rollide) varu

2. (teatri) mängukava

repsima
[tegusõna, verb]
ülikooli või gümnaasiumisse astunuid katsumusterohke rituaaliga pühitsema, (mõõgaga ristides) teiste sekka vastu võtma

reptiil
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt maismaal elutsev loom, kellel on paks sarvkihiga nahk ja koorega munad ning kes kuulub selgroogsete alamhõimkonda (nt kilpkonn, sisalik, madu)

reptiilid
[nimisõna, substantiiv]
klass kõigusoojaseid peamiselt roomates edasiliikuvaid selgroogseid (nt madu, sisalik, kilpkonn)

reptiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vana, iidsetest aegadest pärit

2. (vanuse tõttu) paks ja krobeline

reputatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. üldiselt levinud (hea) hinnang kellegi (või millegi) kohta, kellegi (hea) nimi

2. levinud hinnang kellegi või millegi kohta, (hea või halb) kuulsus

reseeda
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maadelt pärit väikeste tähelepandamatute õitega, kuid peene lõhnaga rohttaim või poolpõõsas, Eestis aiailutaim

2. ilutaim

resektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. elundi vm anatoomilise üksuse haigestunud osa kirurgiline eemaldamine

2. haigestunud elundi osa eemaldamine

reserpiin
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilise ronitaime ussirauvolfia juurtest saadav alkaloid, mida kasutatakse vererõhku ja vaimset pinget alandava ravimina

2. vererõhku alandav ravim

reserv
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis on olemas, hoiul, et seda kasutada hiljem või (häda)vajaduse korral

2. miski, mida kasutatakse hiljem, vajaduse korral

reservaaž
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt akvatinta puhul kasutatav sügavtrükitehnika, kus pilt maalitakse plaadile värvitud suhkrulahusega

reservaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (loodus)kaitseala, kus on keelatud igasugune inimmõjutus

2. [loodus]kaitseala

reservarmee
[nimisõna, substantiiv]
tagavaravägi, mille moodustavad tegevteenistusest vabastatud sõjaväekohustuslased

reservatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kahtlus, mittenõustumine või lisatingimus mingis asjas, sellest tulenevalt endale jäetud õigus millekski

2. lisatingimus

reserveerima
[tegusõna, verb]
1. (kohta, ruumi, pileteid vm) ette tellima või kinni panema, millegi saamist tagama

2. midagi enda jaoks kinni panema, näiteks tuba hotellis, kohti või ruumi restoranis

reserveering
[nimisõna, substantiiv]
1. hotellikoha, pileti vm tagamine, eelnevalt kinnipanek

2. seda tõendav dokument

reserveeritud
[omadussõna, adjektiiv]
1. rangelt või jahedalt asjalik

2. jahe, ligipääsmatu

reserveeritult
[määrsõna, adverb]
jahedalt, tõrjuvalt

reserveeritus
[nimisõna, substantiiv]
1. jahedus, ligipääsmatus, tõrjuv olek või hoiak

2. jahedus, ligipääsmatus

reservfond
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis on mõeldud võimaliku kahju või puudujäägi katmiseks

reservist
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväekohuslane, kes tervise ja vanuse poolest on teenistuskõlblik ning kes on arvatud reservi

reservkapital
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis on mõeldud võimaliku kahju või puudujäägi katmiseks

reservmaa
[nimisõna, substantiiv]
varuks olev maa

reservohvitser
[nimisõna, substantiiv]
tegevteenistuses ära olnud või tegevteenistusest vabastatud ohvitser, reservi kuuluv ohvitser

reservteenistus
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväekohustuslase teenistus reservis, mis seisneb peamiselt teadmiste ning oskuste täiendamises õppekogunemistel

reservuaar
[nimisõna, substantiiv]
1. (suur) vedeliku- või gaasimahuti

2. suur vedeliku- ja gaasimahuti

reservvaluuta
[nimisõna, substantiiv]
kulla kõrval käibiv (üldtuntud) valuuta, milles keskpangad oma välisreserve hoiavad

reservvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
energia-, kütuse-, tooraine- vm varud, et tagada mingi teenuse pidev toimimine

reservväelane
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväekohuslane, kes tervise ja vanuse poolest on teenistuskõlblik ning kes on arvatud reservi

reservvägi
[nimisõna, substantiiv]
1. see osa riigi kaitsejõududest, mis on reservis, reservüksused

2. reservvägi

resetseerima
[tegusõna, verb]
haigestunud elundit vm osa kirurgiliselt eemaldama, resektsiooni tegema

resideerima
[tegusõna, verb]
1. elama, asuma (peamiselt kõrgete ametiisikute, diplomaatide, ajakirjanike kohta)

2. kõrge võimukandja kohta: elama, asuma

resideeruma
[tegusõna, verb]
1. elama, asuma (peamiselt kõrgete ametiisikute, diplomaatide, ajakirjanike kohta)

2. kõrge võimukandja kohta: elama, asuma

resident
[nimisõna, substantiiv]
riigis registreeritud ettevõte või alaliselt elav füüsiline isik

residentarst
[nimisõna, substantiiv]
arst, kes jätkab eriarsti õpinguid ülikooli residendiõppes ja samal ajal töötab selle eriala raviasutuses

residents
[nimisõna, substantiiv]
1. riigijuhi vm kõrgema võimukandja või vaimuliku asupaik, hrl töö- ja eluhoone

2. valitsuse, riigipea vm kõrge võimukandja asukoht

residentsus
[nimisõna, substantiiv]
olek, kus alaliselt elatakse välisriigis või ollakse seal registreeritud ettevõte, resident-olek

residentuur
[nimisõna, substantiiv]
1. arsti- või hambaarsti põhiõppele (ja internatuurile) järgnev noorte arstide praktiline ja teoreetiline erialaõpe, mis sõltuvalt erialast kestab 3–5 aastat

2. kitsama arstiala omandamine tegeliku töö kaudu raviasutuses

residuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
järelnähuna, jäägina, hiljem alles, järele jääv

resignatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. saatusele alistunud olek, aktiivsest tegutsemisest loobumus, saatusega leppimine

2. alistumus, saatusega leppimine

resigneeruma
[tegusõna, verb]
1. saatusele alistuma, aktiivsest tegutsemisest loobuma, saatusega leppima

2. saatusele alistuma

resigneerunult
[määrsõna, adverb]
saatusele alistudes, aktiivsest tegutsemisest loobudes, saatusega leppides

resilientsus
[nimisõna, substantiiv]
inimese (või elussüsteemi) võime kohaneda, toimida ja taastuda ka rasketes või ootamatutes oludes

resistentne
[omadussõna, adjektiiv]
ravile allumatu, ravimi(te) toimele vastupanev

resistentsus
[nimisõna, substantiiv]
organismi vastupanuvõime haiguste suhtes, võime vastu panna haigust tekitavatele teguritele

resistograaf
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega on võimalik tuvastada mädanikku ja defekte nii elus- kui ka ehituspuidus

resistor
[nimisõna, substantiiv]
1. (nõrkvoolu ahelas kasutatav) väikese võimsusega takisti

2. väikese võimsusega takisti

reskript
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) riigipea vm kõrgema riigivõimu esindaja kirjalik korraldus, otsus (või tänukiri)

2. võimuesindaja korraldus, otsus v tänukiri

reso
[nimisõna, substantiiv]
kuvari, printeri vm seadme omadus esitada kujutist suurema või väiksema täpsusega

resolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
koosolekul, kongressil vms vastu võetud otsus, mida järgitakse edaspidises tegevuses

resoluutne
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma otsuses kindel ja kõigutamatu, kõhklematult seda väljendav, vastuvaidlemist mittesalliv

2. oma otsuses kindel

resoluutselt
[määrsõna, adverb]
kindlalt ja kõigutamatult, vastuvaidlemist mitte sallides

resoluutsus
[nimisõna, substantiiv]
kindlus ja kõigutamatus, otsusekindel tegutsemine

resonaator
[nimisõna, substantiiv]
1. võnkumisele kindla sagedusega kaasa võnkuv keha või kehade süsteem (nt võnkering)

2. kaasavõnkuv keha

resonants
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteemi võnkeamplituudi järsk kasv, mille põhjustab süsteemi vabavõnkumise sageduse kokkulangemine välismõju sagedusega

2. kaasavõnkumine

resonantsheli
[nimisõna, substantiiv]
resonantsina tekkinud heli

resonantsiteooria
[nimisõna, substantiiv]
meetod keemiliste ühendite elektronstruktuuri kvalitatiivseks kirjeldamiseks juhtudel, kus klassikaline struktuurivalem ei võimalda alati kujutada molekuli tegelikku laengujaotust

resonantsosake
[nimisõna, substantiiv]
väga lühikese elueaga, ebapüsiv elementaarosake

resonantssagedus
[nimisõna, substantiiv]
sagedus, millel langevad kokku süsteemi vabavõnkumise sagedus ja välismõju sagedus ning tekib süsteemi võnkeamplituudi järsk kasv

resoneerima
[tegusõna, verb]
(heli vms kohta:) kaasa võnkuma ja/või helisema

resoneerima
[tegusõna, verb]
arutlema, targutama

resoneeruma
[tegusõna, verb]
reageeringut, vastukaja leidma

resonöör
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene (nt näidendi või romaani tegelane), kes arutlevas laadis esitab autori hinnanguid toimuva kohta

2. autori hinnangute esitaja

resorbeerima
[tegusõna, verb]
(vedelike, toitainete vms kohta:) läbi rakukihtide endasse vastu võtma

resorbeeruma
[tegusõna, verb]
(koes leiduva luulise aine kohta:) sulades ja imendudes taanduma

resorptsioon
[nimisõna, substantiiv]
koes leiduva luulise aine sulamine ja taandumine

resortsiin
[nimisõna, substantiiv]
värvainete ja kõrgmolekulaarsete ainete tootmiseks kasutatav mürgine aine

resp.
(asjaoludele, olukorrale) vastavalt

respective
[määrsõna, adverb]
(asjaoludele, olukorrale) vastavalt

respekt
[nimisõna, substantiiv]
1. austav suhtumine kellessegi või millessegi, kellegi või millegi kõrgelt hindamine

2. austav suhtumine, kellegi või millegi kõrgelt hindamine

3. austav suhtumine

respektaabel
[omadussõna, adjektiiv]
1. lugupeetud, väärikas, respekti äratav

2. lugupeetud, väärikas

respekteerima
[tegusõna, verb]
1. aukartust tundma, lugu pidama

2. arvestama, lugupidavalt arvesse võtma

respektima
[tegusõna, verb]
1. aukartust tundma, lugu pidama

2. arvestama, lugupidavalt arvesse võtma

respektitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma aukartuseta, lugupidamatu

2. lugupidamatu

respiraator
[nimisõna, substantiiv]
1. suud ja nina kattev (kurna meenutav) kaitsevahend, mis väldib mürkgaaside, peene tolmu vms sattumise hingamiselunditesse

2. hingamise kaitsevahend

respiratoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. hingamisega seotud

2. hingamis-

respiratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. hingamine, organismide gaasivahetus väliskeskkonnaga

2. hingamine

respondent
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes annab vastuseid talle statistilise vaatluse käigus esitatud kirjalikele või suulistele küsimustele

respublikaan
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis:) erakonna Res Publica (2001–2006) liige

ress
[nimisõna, substantiiv]
laeva poolmudel mõõtude võtmiseks laeva ehitamisel

ressiiver
[nimisõna, substantiiv]
kiirguse, raadiosignaalide vm vastuvõtja

ressoor
[nimisõna, substantiiv]
vedru tõugete nõrgendamiseks (nt autol, vagunil, tõllal)

ressursimaks
[nimisõna, substantiiv]
riigile makstav tasu loodusvarade kasutamise eest

ressurss
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi toimimiseks vajalikud (majanduslikud) tingimused, vahendid ja (jõu)varud, sh asjas osalevad inimesed vm osalised

2. millegi varu, tagavara

3. raha mingiks otstarbeks

4. varud, tagavarad

rest
[nimisõna, substantiiv]
pulkadest, lattidest võre või (suurte) aukudega, piludega alus (nt millegi asetamiseks, grillimiseks, katmiseks)

rest
[nimisõna, substantiiv]
kangast järelejäänud hrl jaotamatu tükk

restart
[nimisõna, substantiiv]
arvutisüsteemide, programmide, seadmete uuesti käivitamine (nt katkestuse korral, tõrke järel, muudatuste tegemiseks)

restartima
[tegusõna, verb]
arvutit taaskäivitama, hrl pärast tõrget või uue seadme lisandumisel

restauraator
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes taastab kunstiteose, hoone, mööbli vm endist, algset kuju

restauratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi endisel, algsel kujul taastamine

2. taastamine, ennistamine

restauratsiooniaeg
[nimisõna, substantiiv]
Bourbonide dünastia taasvalitsemisaastad Prantsusmaal 1814–1830

restaureerija
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes taastab kunstiteose, hoone, mööbli vm endist, algset kuju

restaureerima
[tegusõna, verb]
kunstiteost, hoonet, mööblit vms endisel, algsel kujul taastama

restaureerimine
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteose, hoone, mööbli vms endisel, algsel kujul taastamine

restaureerimistöö
[nimisõna, substantiiv]
1. restaureerimine

2. selle üksiktegevus

restitueerima
[tegusõna, verb]
1. endist õiguslikku seisukorda taastama

2. äravõetud omandit tagastama

3. [õigusi] ennistama, taastama

restitutsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. õigusliku seisundi ennistamine

2. äravõetud omandi seaduslik tagastamine

3. restitueerimine

restkaev
[nimisõna, substantiiv]
restiga kaetud kanalisatsioonikaev (vihma)vee äravooluks

resto
[nimisõna, substantiiv]
restoran

restoran
[nimisõna, substantiiv]
1. söögi-, joogi- ja ajaviitekoht, kus hrl toite valmistatakse kohapeal

2. suurem koht, kus inimesed saavad sööke ja jooke osta ning istuda

restoranipidaja
[nimisõna, substantiiv]
restorani omanik või rentnik, restorani juhtiv isik

restoranitelk
[nimisõna, substantiiv]
festivalil, puhkepaigas vm kohas ajutiselt telgis töötav restoran

restoranvagun
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaugsõidurongides restoranina töötav vagun

restoratiivõigus
[nimisõna, substantiiv]
arusaam, mille kohaselt nähakse õigusemõistmise ja karistamise eesmärgina ohvri olukorra taastamist ehk kahju heastamist

restpõhi
[nimisõna, substantiiv]
võrega põhi (nt koldel) või restist alus (nt paadi põhjas)

restpõrand
[nimisõna, substantiiv]
resti(de)ga põrand (nt laudas)

restriktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
kitsendusi, piiranguid sisaldav

restriktsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismi, elundi talitluse kitsenemine või piirang

restruktureerima
[tegusõna, verb]
1. midagi struktuurilt ümber korraldama

2. midagi struktuurilt ümber korraldama, ümber struktureerima

restruktureerimine
[nimisõna, substantiiv]
hrl majanduse või ettevõtte ülesehituse, toimimise, töökorralduse vms uuesti korrastamine

resultaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (sihikindla) tegevuse või mingi protsessi tagajärg

2. mingi tegevuse (soovitud) tagajärg

3. mingis võistluses saavutatud koht

resultant
[nimisõna, substantiiv]
(kehale mõjuvate) üksikjõudude summa, koondatud jõud

resultatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
häid tulemusi andev, soovitud tulemuseni viiv

resultatiivselt
[määrsõna, adverb]
häid tulemusi andvalt, edukalt

resulteerima
[tegusõna, verb]
1. tulemuseks osutuma

2. millestki tulenema, järelduma

resulteeruma
[tegusõna, verb]
1. tulemuseks osutuma

2. millestki tulenema, järelduma

resümee
[nimisõna, substantiiv]
väitekirja, teadusartikli vm uurimuse sisu lühike kokkuvõte uurimuse osana

resümeerima
[tegusõna, verb]
1. lühidalt kokku võtma, kokkuvõtet tegema

2. kokku võtma

režii
[nimisõna, substantiiv]
1. lavateose, filmi, tele- või raadiosaate kunstiline juhtimine, selle lavastuse plaan ja lavaleseadmine

2. vastav eriala kõrgkoolis

3. lavateose, filmi vms plaan

režiim
[nimisõna, substantiiv]
1. riigis, ühiskonnas valitsev (range) süsteem, teatav äärmuslik valitsemisviis

2. riigikord

režiipult
[nimisõna, substantiiv]
koht (nt spetsiaalne kabiin), kust juhitakse eetrisse minevat tele- või raadiosaadet või lavastatavat etendust

režiiraamat
[nimisõna, substantiiv]
näidendi või filmi tekst koos lavastusse puutuvate lavastaja märkustega (nt misanstseenide plaaniga)

režissuur
[nimisõna, substantiiv]
1. režissööritöö, lavastamise kunst

2. lavastus

3. režissööritöö

režissöör
[nimisõna, substantiiv]
1. filmi tegemise loominguline juht, telesaate vms looja

2. inimene, kes juhib filmi tegemist ja näitlejate tööd

retaabel
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku altaritagune sein, mis on kaunistatud maalingute või nikerdustega või altarimaal koos raamiga

2. (kirikus:) altaritagune ehissein või altarimaal koos raamiga

retardatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese (vaimse, kehalise) arengu aeglustumine või pidurdumine, mahajäämus arengus

2. arengupeetus

reteiner
[nimisõna, substantiiv]
hammaste tagaküljele kinnitatav vahend, mis aitab säilitada hammaste õiget asendit pärast breketravi lõppemist

retentsioon
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku, eritise vm liiane kogunemine või peetus organismis

retiikulum
[nimisõna, substantiiv]
1. mäletsejate eesmao keskmine osa

2. mäletsejate liitmao osa

retikulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
võrku meenutav, võrgutaoline

retiniit
[nimisõna, substantiiv]
silma võrkkesta põletikuline kahjustus

retinoblastoom
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt imikuid ja väikelapsi ohustav silmakasvaja

retinool
[nimisõna, substantiiv]
A-vitamiinist tuletatav kõige enam kasutatav keemiline ühend, A-vitamiini derivaat (A1-vitamiin)

retk
[nimisõna, substantiiv]
teekond, reis või rännak (hrl looduses) varem kindlaks määratud eesmärgil ning marsruudil

retkekaaslane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega koos reisil, matkal ollakse

retkeline
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl loodusretkest, matkast osavõtja

2. retkest osavõtja

retkkond
[nimisõna, substantiiv]
retkest osavõtjad

retklema
[tegusõna, verb]
1. (ringi) rändama, jalgsi matkates või sõiduvahendiga reisides

2. rändama

retoorika
[nimisõna, substantiiv]
1. suulise ja kirjaliku kõne oskusliku loomise ja esitamise teooria ja tehnika

2. oskus avalikult kõnelda, (hea) kõnepidamise oskus

retooriline
[omadussõna, adjektiiv]
suulise ja kirjaliku kõnega, kõnekunstiga seotud

retoromaan
[nimisõna, substantiiv]
Alpides, hrl Šveitsis või Itaalias elava romaani rahva liige

retorsioon
[nimisõna, substantiiv]
riigi vastuabinõud kitsendustele või majanduslike huvide rikkumisele teise riigi poolt

retort
[nimisõna, substantiiv]
1. erilise kujuga klaas- või metallnõu (õhu juurdepääsuta) kuumutamiseks (ehk utmiseks)

2. utmisnõu

retranslaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade raadio- või telesignaalide vastuvõtmiseks ja võimendatult edastamiseks

2. retransleer[imis]seade

retranslatsioon
[nimisõna, substantiiv]
raadio- või telesignaalide vastuvõtmine mingi vaheseadme abil ja võimendatult edastamine

retransleerima
[tegusõna, verb]
1. raadio- või telesignaale mingi vaheseadme abil vastu võtma ja võimendatult edastama

2. signaale vastu võtma ja võimendatult edastama

retriit
[nimisõna, substantiiv]
vaikne tagasitõmbumine argipäeva rutiinist üksildasse paika ning vaikusse eneseuurimiseks ja Jumalaga kohtumiseks

retriiver
[nimisõna, substantiiv]
saagi kättetoomiseks aretatud jahikoer

retro
[nimisõna, substantiiv]
esemed, rõivad, kujundusvõtted vm, mis matkivad teatud ajaloolisele ajastut ja stiili

retro
1. teatud ajaloolist ajastut jäljendav või sealt pärit

2. tagasi-, tagurpidi-

3. retrospektiivne, minevikuhõnguline

retroaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tagasiulatuva jõuga

2. tagasimõjuv

retroaktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
seaduse tagasiulatuv jõud

retrograad
[nimisõna, substantiiv]
tagurpidi liikumine

retrograadne
[omadussõna, adjektiiv]
tavalisele liikumissuunale vastupidine

retrohõnguline
[omadussõna, adjektiiv]
iseloomulike detailide või esemete abil varasemale (hetkel moes olevale) ajastule viitav

retrolik
[omadussõna, adjektiiv]
teatavat ajaloolist ajastut meenutav või jäljendav

retromood
[nimisõna, substantiiv]
moesuund, mis taaselustab möödunud aegadel moes olnut

retrospektiiv
[nimisõna, substantiiv]
varasemast ajast pärit teoste või loovisiku varasemate teoste esitlus (nt näitusena, filmisarjana)

retrospektiiv
1. möödunud aja sündmusi, teoseid vms käsitlev, minevikku suunatud

2. minevikku pööratud

retrospektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. möödunud aja sündmusi, teoseid vms käsitlev, minevikku suunatud

2. minevikku pööratud

retrostiil
[nimisõna, substantiiv]
teatud ajaloolist ajastut jäljendav või sellele omane väljenduslaad

retroviirus
[nimisõna, substantiiv]
raskeid pika peiteajaga kroonilisi haigusi põhjustav viirus

rets
[nimisõna, substantiiv]
1. kurjategija, kes pärast karistuse kandmist paneb toime uue kuriteo, paadunud kurjategija

2. pärast karistamist uue kuriteo toime pannud isik

retsenseerima
[tegusõna, verb]
1. arvustavalt hindama, retsensiooni kirjutama või tegema

2. arvustama

retsensent
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl teadusuurimuse arvustav hindaja, (teadustöö) retsenseerija

2. arvustaja

retsensioon
[nimisõna, substantiiv]
1. käsikirja, trükise, etenduse, filmi vm analüüs ja põhjendatud hinnang

2. kirjalik hinnang näiteks raamatu, kontserdi või näituse kohta

retsentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. nüüdisajal tekkinud, toimunud vms, tekkelt uus

2. nüüdisaegne, uus

retsept
[nimisõna, substantiiv]
1. arsti (kirjalik) ettekirjutus, mille alusel patsiendile väljastatakse apteegist sobiv ravim

2. see, mille alusel saab apteegist teatud ravimeid osta

retseptaar
[nimisõna, substantiiv]
1. retseptide vastuvõtja apteegis, hrl proviisor või farmatseut

2. retseptide vastuvõtja apteegis

retseptiivne
[omadussõna, adjektiiv]
mingit mõju vastu võttev, millegi mõjul toimuv (keeleõppes nt kuulamise, lugemise mõjul)

retseptiraamat
[nimisõna, substantiiv]
(kokaraamatu vm toiduretseptide kogu kohta)

retseptiravim
[nimisõna, substantiiv]
ravim, mida apteegist väljastatakse ainult retsepti alusel

retseptoorne
[omadussõna, adjektiiv]
ärritusi vastuvõttev

retseptor
[nimisõna, substantiiv]
1. ärritusi vastuvõttev organismi osa, mis võib koosneda ühest rakust, paljudest rakkudest või raku väliskihil olevast valgust

2. ärrituste vastuvõtja

retseptsioon
[nimisõna, substantiiv]
loomingu, kunstisuuna, teooria vms vastuvõtt ja hindamine

retseptuur
[nimisõna, substantiiv]
1. retsepti järgi toidu valmistamine

2. vastav õpetus

retsess
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) maapäeva, linnadepäeva vm kogu otsus

retsessiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (geneetikas:) allasurutud, varjatud olekus olev

2. taanduv, vaibunud

retsidiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguse kordus, taaspuhkemine pärast näilist paranemist

2. haiguse taaspuhkemine

retsidiivne
[omadussõna, adjektiiv]
korduvate kuritegude vm pahategudega seotud

retsidiveeruma
[tegusõna, verb]
1. (haiguse kohta:) uuesti puhkema

2. uuesti puhkema

retsidivist
[nimisõna, substantiiv]
1. kurjategija, kes pärast karistuse kandmist paneb toime uue kuriteo, paadunud kurjategija

2. pärast karistamist uue kuriteo toime pannud isik

retsima
[tegusõna, verb]
(kasvus, arengus, tegevuses) otsustavalt tõkestama, vähendama või piirama, hrl millelegi liiga tehes

retsina
[nimisõna, substantiiv]
vaigumaitseline Kreeka vein

retsipient
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes saab teiselt isikult verd, kudesid või elundi, võtab vastu spermat või munarakke kunstlikuks viljastamiseks

2. vere, koe vms saaja, vastuvõtja

retsiprookne
[omadussõna, adjektiiv]
vastastikune, mõlemapoolne

retsiprookpronoomen
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) asesõna, mis näitab, et kaks või enam vastastikku toimivat tegevuse sihti või omajat langevad kokku tegevuse tegijaga (nt teineteise, üksteise)

retsiprooksus
[nimisõna, substantiiv]
vastastikkus, mõlemapoolsus

retsitatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnemeloodiat jäljendav laulmine, ka vastav vokaalne osa (nt ooperis, oratooriumis)

2. kõnemeloodiat jäljendav laulmine

retsitatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõnetaoliselt laulev

2. kõnet meenutava lauluna esitatav

retsitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(luule)teksti esitus kõnet meenutava lauluna, retsiteerimine

retsiteerima
[tegusõna, verb]
1. mingit (püha) teksti kõnet meenutava lauluna esitama

2. tundepaisutuseta, kuid ilmekalt ette lugema

rettu
[määrsõna, adverb]
millegi või kellegi eest peitu, varjule või pakku

retušeerima
[tegusõna, verb]
1. foto, digipildi vm kujutise jooni või toone (üle joonistades, värvides vm teel) kergelt muutma, (ilusamaks) parandama

2. [pilti, negatiivi] parandama, ilustama

retušš
[nimisõna, substantiiv]
1. foto, digipildi vm kujutise kerge muutmine, (ilusamaks) parandamine (üle joonistades, värvides vm teel), retušeerimine

2. retušeerimine

retuššija
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne (kutseline) fotode retušeerija

retuššima
[tegusõna, verb]
1. foto, digipildi vm kujutise jooni või toone (üle joonistades, värvides vm teel) kergelt muutma, (ilusamaks) parandama

2. [pilti, negatiivi] parandama, ilustama

retušöör
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne (kutseline) fotode retušeerija

retuusid
[nimisõna, substantiiv]
1. liibuvad (pahkluuni) püksid, pöiata sukkpüksid või sellised spordipüksid

2. pöiata sukkpüksid

reuma
[nimisõna, substantiiv]
1. muutlik, aeg-ajalt siin-seal luudes-liigestes esinev valu

2. mingi (põletikuline) liiges- ja lihashaigus

reumaatik
[nimisõna, substantiiv]
mingit põletikulist liiges- ja lihashaigust haigust põdev inimene

reumaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. luu- ja liigesehädadega seotud, reumast tingitud

2. reumat põdev

3. reumast tingitud

reumahaige
[nimisõna, substantiiv]
mingit põletikulist liiges- ja lihashaigust haigust põdev inimene

reumalaadne
[omadussõna, adjektiiv]
reumat meenutav, reumaga sarnanev

reumatism
[nimisõna, substantiiv]
1. muutlik, aeg-ajalt siin-seal luudes-liigestes esinev valu

2. mingi (põletikuline) liiges- ja lihashaigus

reumatoidartriit
[nimisõna, substantiiv]
1. esmajoones liigesepõletikuna avalduv organismi üldhaigus, mida põhjustab immuunsüsteemi häire

2. krooniline liigesepõletikuna avalduv üldhaigus

reumatoidfaktor
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi ennast ründav antikeha, immuunsüsteemi poolt toodetud valk, mille kõrgenenud väärtus veres võib viidata reumatoidartriidile ja muudele haigustele

2. selle väärtust näitav arv

reumatoidne
[omadussõna, adjektiiv]
reumat meenutav, reumaga sarnanev

reumatoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. luu- ja liigesesüsteemi põletikuliste haiguste eriarst

2. reumatoloogia eriteadlane

reumatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt luu- ja liigesesüsteemi põletikuliste haiguste ja kahjustustega tegelev meditsiiniharu

2. reumaga tegelev arstiteaduse haru

reumatoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. luu- ja liigesehädadega seotud, reumast tingitud

2. reumat põdev

3. reumast tingitud

revaktsiinima
[tegusõna, verb]
uuesti vaktsineerima

revaktsineerima
[tegusõna, verb]
uuesti vaktsineerima

revalvatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. rahakursi tõstmine kulla või mõne teise riigi valuuta suhtes

2. rahaühiku kulla- või hõbedasisalduse suurendamine

revalveerima
[tegusõna, verb]
1. rahakurssi tõstma kulla või mõne teise riigi valuuta suhtes

2. rahaühiku kulla- või hõbedasisaldust suurendama

3. raha kurssi [taas]tõstma

revanš
[nimisõna, substantiiv]
1. eelnenud kaotuse tasategemine (nt spordis, konkurentsis, sõjas)

2. kaotuse tasategemine, hrl sõjas, mängus, spordis

revanšeerima
[tegusõna, verb]
1. eelnenud kaotust tasa tegema, revanši saavutama (nt spordis, konkurentsis, sõjas)

2. revanši saavutama

revanšipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
poliitika, mis sõjalise kaotuse eest kättetasumise ettekäändel taotleb kehtiva olukorra vägivaldset muutmist

revanšism
[nimisõna, substantiiv]
poliitika, mis sõjalise kaotuse eest kättetasumise ettekäändel taotleb kehtiva olukorra vägivaldset muutmist

revanšist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pooldab poliitikat, mis sõjalise kaotuse eest kättetasumise ettekäändel taotleb kehtiva olukorra vägivaldset muutmist

revanšistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõjalise kaotuse eest kättetasumise ettekäändel kehtiva olukorra vägivaldset muutmist taotlev, revanšismiga seotud

2. revanšismiga seotud

revanšmatš
[nimisõna, substantiiv]
uus võistlus, milles eelmise kaotaja saab võimaluse kaotust tasa teha, revanši üritada

revanšmäng
[nimisõna, substantiiv]
uus matš, milles eelmise kaotaja saab võimaluse revanši üritada

reveranss
[nimisõna, substantiiv]
1. austav (sügava niksuga) daamikummardus

2. austav sügava niksuga daamikummardus

reverberatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. heli aeglane sumbumine kinnises või poolkinnises ruumis

2. heli aeglane sumbumine kinnises ruumis

reverend
[nimisõna, substantiiv]
1. kristliku vaimuliku tiitel ja austav kõnetlussõna ingliskeelsetes maades

2. vaimuliku tiitel ja austav kõnetlussõna ingliskeelsetes maades

revers
[nimisõna, substantiiv]
mündi, medali tagakülg

reverseerima
[tegusõna, verb]
liikumissuunda vastupidiseks muutma

reversiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vastupidises suunas toimuv või teostatav, ümberpööratav

2. pöörlemis- vm liikumissuuna muutmist võimaldav

reversor
[nimisõna, substantiiv]
1. masina pöörlemissuuna muutmise seade

2. seade v seadis mehhanismi liikumissuuna muutmiseks

revideerima
[tegusõna, verb]
1. ettevõtte, asutuse või organisatsiooni rahalise, haldusliku tegevuse õigsust või seaduslikkust kontrollima

2. kontrollima, revisjoni tegema

revideerimisakt
[nimisõna, substantiiv]
revisjoni käiku ning tulemusi, eriti avastatud puudusi kajastav akt

revident
[nimisõna, substantiiv]
ametnik, kelle ülesanne on kontrollida ettevõtte, asutuse või organisatsiooni rahalise, haldusliku tegevuse õigsust või seaduslikkust

reviir
[nimisõna, substantiiv]
looma peaümbrus või tema elu-, jahi- vm ala, mida ta kaitseb

revisionism
[nimisõna, substantiiv]
marksismi uuendamist taotlenud suund rahvusvahelises töölisliikumises

revisionist
[nimisõna, substantiiv]
revisionismi pooldaja

revisionistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. üldtunnustatud seisukohti õõnestav, millegi aluseks oleva süsteemi muutmist pooldav, revisionismile omane

2. revisionismi pooldav, sellele omane

revisjon
[nimisõna, substantiiv]
pädeva asutuse või komisjoni kontroll ettevõtte, asutuse või organisatsiooni (rahalise, haldusliku) tegevuse õigsuse või seaduslikkuse üle

revisjoniadramaa
[nimisõna, substantiiv]
ühtne normeeritud maksustusühik 17.–18. sajandi Liivi- ja Eestimaal

revisjoniakt
[nimisõna, substantiiv]
revisjoni käiku ning tulemusi, eriti avastatud puudusi kajastav akt

revisjonihing
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaal 18.–19. sajandil maksualuse seisuse meeshing, kes hingederevisjoni (ehk hingeloenduse) alusel maksis pearaha

2. maksustusühik Venemaal 18.–19. sajandil

revisjonikiri
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaal 18.–19. sajandil elanike (täpsemalt revisjonihingede) nimekiri, mis koostati mõisate, valdade vm kaupa

2. elanike nimekiri vanasti

revisjonikomisjon
[nimisõna, substantiiv]
komisjon, kelle ülesanne on kontrollida ettevõtte, asutuse või organisatsiooni rahalise, haldusliku tegevuse õigsust või seaduslikkust

revisjonileht
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaal 18.–19. sajandil elanike (täpsemalt revisjonihingede) nimekiri, mis koostati mõisate, valdade vm kaupa

2. elanike nimekiri vanasti

revisjoniraamat
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hingede- või adramaarevisjoni andmete registreerimise raamat

revisjonitoimkond
[nimisõna, substantiiv]
komisjon, kelle ülesanne on kontrollida ettevõtte, asutuse või organisatsiooni rahalise, haldusliku tegevuse õigsust või seaduslikkust

revokatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (majanduses, kaubanduses:) korralduse, tšeki, tellimuse vm tühistamine, kauba, toote eemaldamine ringlusest

2. tehtud korralduse tühistamine

3. väljaantud tšeki tühistamine

revolt
[nimisõna, substantiiv]
vastuhakk, mäss või ülestõus

revolutsioneerima
[tegusõna, verb]
põhjalikult ümber kujundama, otsustavat pööret esile kutsuma

revolutsioneeruma
[tegusõna, verb]
1. vana, kehtiva korra muutmise meeleolust nakatuma, revolutsioonilist meelsust omandama

2. revolutsiooniliseks muutuma

revolutsionäär
[nimisõna, substantiiv]
1. riigipöördest, revolutsioonist osavõtja või selle pooldaja, vana, kehtiva riigikorra vastane

2. revolutsioonist osavõtja v selle pooldaja

3. põhjalik uuendaja

revolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. riigipööre, mille tulemusena vana poliitiline kord asendatakse (vägivaldselt) uuega

2. riigipööre

revolutsioonikalender
[nimisõna, substantiiv]
Suure Prantsuse revolutsiooni aegne kalender

revolutsioonikomitee
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude võimu ajutine erakorraline organ Venemaal kodusõja-aastail 1918–1920

revolutsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. riigipöördega seotud, endise poliitilise korra uuega asendamisega, revolutsiooniga seotud

2. revolutsioonile omane, sellega seotud

revolutsioonisõjad
sõjad, mida revolutsiooniline Prantsusmaa pidas aastail 1792–1802 Euroopa riikide koalitsiooniga

revolutsiooniteooria
[nimisõna, substantiiv]
terviklik põhimõtete ja meetodite süsteem revolutsiooni läbiviimiseks

revolutsioonitribunal
[nimisõna, substantiiv]
1. revolutsiooniaegne erikohus, hrl sõjatribunal

2. vastav kohtukoosseis või kohtuprotsess

revolver
[nimisõna, substantiiv]
1. pöörleva trumliga tulirelv, mille pikkus koos relvarauaga on kuni 600 mm ning mille trummel on nii padrunisalveks kui ka padrunipesaks

2. käsitulirelv

3. pööratav ketas

revolverpea
[nimisõna, substantiiv]
metallilõikepingi pööratav osa, mida kasutatakse tööseadiste kiireks vahetamiseks

revolvrikangelane
[nimisõna, substantiiv]
(revolvriga ründaja või ähvardaja kohta)

reväär
[nimisõna, substantiiv]
pintsaku, jaki vms hõlma tagasipööratud ülaosa

reväärkrae
[nimisõna, substantiiv]
tagasipööratav revääriga krae

revüü
[nimisõna, substantiiv]
1. kergesisulistest lavanumbritest koosnev estraadietendus, mida seob laulev ja tantsiv staar

2. meelelahutuslik muusika- ja tantsuetendus

revüüetendus
[nimisõna, substantiiv]
1. kergesisulistest lavanumbritest koosnev estraadietendus, mida seob laulev ja tantsiv staar

2. meelelahutuslik muusika- ja tantsuetendus

revüülik
[omadussõna, adjektiiv]
revüüle omane, revüüpärane

revüüteater
[nimisõna, substantiiv]
revüülavastusi etendav teater

revüütrupp
[nimisõna, substantiiv]
revüüartistide trupp

revüütüdruk
[nimisõna, substantiiv]
rühmatantsijanna revüüs või varietees

rg-kood
isikukood vm tunnusnumber ametlikus andmebaasis (nt maksukohustuslaste registris)

rhodoslane
[nimisõna, substantiiv]
Rhodose elanik

riaal
[nimisõna, substantiiv]
1. Iraani, Jeemeni, Saudi Araabia jt riikide rahaühik

2. rahaühik Iraanis, Kambodžas vm

riba
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest, paberist vm materjalist lõigatud (või rebitud) pikk ja kitsas tükk

2. pikk ja kitsas tükk

3. riidest

ribad
[nimisõna, substantiiv]
vanasti säärte (mõnel pool ka randme) ümber mähitud soojendavad või kaitsvad riideribad

ribadeks
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(rohkest tarvitamisest) katki, puruks

ribakardin
[nimisõna, substantiiv]
1. valgusvoogu reguleeriv liistudest aknakate

2. akna ribakate

ribake
[nimisõna, substantiiv]
väike riba (hrl millegi tükk või maa-ala)

ribakood
[nimisõna, substantiiv]
kauba vm tähistamiseks kasutatav eri laiusega vöötidest koosnev märgistus, mida on võimalik vöötkoodilugejaga identifitseerida

ribal
[nimisõna, substantiiv]
katkine, (pikast kasutamisest) kulunud materjalitükk või riba, mis on millestki järele jäänud

ribalaius
[nimisõna, substantiiv]
sidesüsteemi signaali sagedusala laiust näitev suurus, hrl bittide arv sekundis

ribaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ribadest koosnev

2. ribadest koosnev

ribareklaam
[nimisõna, substantiiv]
pikk kitsas kujundatud reklaamtekst (nt veebilehel)

ribaskülv
[nimisõna, substantiiv]
seemnete külvamine, kus kaht (või enamat) kitsa vahega seemnerida eraldab järgmisest reapaarist laiem vaheltharitav reavahe

ribaspekter
[nimisõna, substantiiv]
valguse murdumisel tekkiv, üksteisest tumedate vahemikega eraldatud värvilistest ribadest koosnev optiline spekter, millest igale vastab kindel lainepikkus

ribastama
[tegusõna, verb]
1. hrl toiduainet peenikesteks ribadeks lõikama

2. ribadeks tegema

ribatehnika
[nimisõna, substantiiv]
savinõude valmistamise viis, mille puhul savi tükeldatakse ribadeks, misjärel need kleebitakse soovitud vormiks kokku

ribateras
[nimisõna, substantiiv]
ribakujulise ristlõikega profiilteras

ribelema
[tegusõna, verb]
tegevusetult, tüliks ees olema

ribi
[nimisõna, substantiiv]
1. rindkere paariline kaarjas skeletiosa, mis on taga kinnitunud selgroo, ees rinnaku külge

2. roie, küljeluu

ribikardin
[nimisõna, substantiiv]
1. valgusvoogu reguleeriv liistudest aknakate

2. akna ribakate

ribikatik
[nimisõna, substantiiv]
radiaatori ette käivad ribad, mis aitavad soojust ja õhuvoogu reguleerida

ribikont
[nimisõna, substantiiv]
1. rindkere paariline kaarjas skeletiosa, mis on taga kinnitunud selgroo, ees rinnaku külge

2. roie, küljeluu

ribiliha
[nimisõna, substantiiv]
ribikondiga liha(tükk)

ribiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. püsti- või pikisuunaliste kitsaste, hrl tugevdavate kõrgendikega, selliste ribidega varustatud, ribitatud

2. ribidega

ribinal
[määrsõna, adverb]
kiirustades, äreva rabelemisega

ribinal-rabinal
[määrsõna, adverb]
kiirustades, äreva rabelemisega

ribinal-robinal
[määrsõna, adverb]
kiirustades, äreva rabelemisega

ribin-rabin
[nimisõna, substantiiv]
kiirustamine, rabelemine

ribipaneel
[nimisõna, substantiiv]
tugevdavate kõrgendikega varustatud, ribitatud ehituspaneel

ribiradiaator
[nimisõna, substantiiv]
ribilise ehitusega radiaator

ribirull
[nimisõna, substantiiv]
ribilihast valmistatud liharull

ribisema
[tegusõna, verb]
kergelt krigisema või ragisema, vaikselt sahisema

ribitama
[tegusõna, verb]
1. püsti- või pikisuunaliste, hrl tugevdavate ribidega varustama, ribisid sisse pressima

2. ribidega varustama

ribitükk
[nimisõna, substantiiv]
ribikondiga liha(tükk)

riboflaviin
[nimisõna, substantiiv]
üks B-rühma vitamiinidest (B2-vitamiin), toiduainetest (nt piimast, maksast, kalast) saadav aine, mis reguleerib närvisüsteemi ja nägemist ning mida on vaja juuste, naha ja küünte normaalseks arenguks

ribonukleaas
[nimisõna, substantiiv]
ensüüm, mis lagundab ribonukleiinhapet RNA ahelas

ribonukleiinhape
[nimisõna, substantiiv]
organismi rakkudes leiduv aine, riboosi sisaldav nukleiinhape, mis osaleb päriliku info realiseerimises (valkude biosünteesis)

riboos
[nimisõna, substantiiv]
organismi RNA-s leiduv, vees lahustuv, viie süsinikuaatomiga kristalne lihtsuhkur ehk monosahhariid

ribosoom
[nimisõna, substantiiv]
1. raku väikseim sõmerjas organell, mis sisaldab ribonukleiinhapet ja valke

2. raku väikseim organoid

ribu
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi räpased, reostavad jäätmed, tarbetu kraam või koli

2. asjad, mis on prügikasti või avalikku kohta maha visatud, näiteks paberid, purgid ja pudelid

ribune
[omadussõna, adjektiiv]
prügine, risune, rämpsune

riburada
[määrsõna, adverb]
1. üksteise järel, järjestikku

2. järjestikku

riburadamisi
[määrsõna, adverb]
1. üksteise järel, järjestikku

2. järjestikku

riburadapidi
[määrsõna, adverb]
1. üksteise järel, järjestikku

2. järjestikku

riburida
[nimisõna, substantiiv]
pikk ja ebaühtlane rivi või järgnevus

ricotta
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia köögist pärinev kodujuustu meenutav toode

rida
[nimisõna, substantiiv]
1. ühel joonel kõrvuti asetsevad istmed kinos, kontserdisaalis vm

2. nendest moodustuv (sirge) joon

3. hulk kõrvuti või üksteise järel asuvaid inimesi või esemeid

ridadevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
(pealispinna alla) varjatud, (teksti sisse) peidetud

ridaelamu
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk hrl ühe- või kahekorruseline elamu, millel on eraldi sissekäik igasse korterisse ja iga korteri juurde kuulub temaga külgnev maatükk

2. maja, kus igasse korterisse on tänavalt eraldi sissepääs

ridaelamuboks
[nimisõna, substantiiv]
eraldi sissekäiguga korter ridaelamus koos selle juurde kuuluva maatükiga

ridahaaval
[määrsõna, adverb]
rida rea järel, rida korraga

ridaküla
[nimisõna, substantiiv]
küla, kus majad asetsevad ühel pool teed tihedas reas

ridalane
[nimisõna, substantiiv]
(muistse) Ridala elanik

ridalik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne viljamõõt (12 toopi ehk 14,76 l)

ridamaja
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk hrl ühe- või kahekorruseline elamu, millel on eraldi sissekäik igasse korterisse ja iga korteri juurde kuulub temaga külgnev maatükk

2. maja, kus igasse korterisse on tänavalt eraldi sissepääs

ridamisi
[määrsõna, adverb]
1. (ruumiliselt:) üksteise järel või kõrval reas, ridadena

2. reas

3. ridadena

ridamootor
[nimisõna, substantiiv]
ühes reas asetsevate silindritega mootor

ridamõrd
[nimisõna, substantiiv]
kalapüünis, mis koosneb omavahel ühendatud pikast mõrdade rivist

ridanema
[tegusõna, verb]
reas olema

rida-realt
[määrsõna, adverb]
1. ühtki rida vahele jätmata

2. samas sõnastuses, väga täpselt

ridastik
[nimisõna, substantiiv]
ridade kogum

ridastikku
[määrsõna, adverb]
1. (ruumiliselt:) üksteise järel või kõrval reas, ridadena

2. reas

3. ridadena

ridastuma
[tegusõna, verb]
reastuma

ridaõng
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüünis, mis koosneb pikast nöörist ja sellele umbes 1,5–2-meetriste vahedega kinnitatud söödaga õngekonksudest

2. järjestikku asetatud püünised

ridikül
[nimisõna, substantiiv]
väike käekott

ridli
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikaalade rannikumerede kilpkonn

2. troopiliste rannikumerede kilpkonn

ridvamees
[nimisõna, substantiiv]
ridva ja õngega kalapüüdja

ridvapits
[nimisõna, substantiiv]
õngeridva vetruv peen ots, mis teeb õnge vastupidavamaks

ridvatugi
[nimisõna, substantiiv]
abivahend õngeridva toetamiseks

riel
[nimisõna, substantiiv]
Kambodža suurem rahaühik

rieska
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Soomest Lapimaalt pärit õhuke, kergitamata tainast leib

riff
[nimisõna, substantiiv]
1. lubjarikastest korallide lademetest kujunenud merepõhjakõrgendik

2. korallidest kujunenud kõrgendik merepõhjas

riff
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike pidevalt korratav muusikaline fraas, eriti džässmuusikas

2. džässis: korduv lühifraas, millel põhineb soolopilli improvisatsioon

rift
[nimisõna, substantiiv]
1. suur murrangulõhe, mis on tekkinud maakoore väljavenitumisel, laamade lahknemisel ningmida ümbritsevad järsud murrangud

2. maakoore väljavenitumisel tekkinud suur alang

rigadi-rägadi
[määrsõna, adverb]
korratus olekus, segi, segamini

riga-räga
[määrsõna, adverb]
korratus olekus, segi, segamini

rigiidne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (materjali, eseme kohta:) selline, mis ei anna painduma (püsiva omadusena)

2. (liigeste kohta:) selline, mis ei liigu, mis ei lase kehaosa painutada

rigiidsus
[nimisõna, substantiiv]
1. (meditsiinis:) jäikus, paindumatus, lihaspinge tõus

2. (psühholoogias:) isiksuse omadus, mida iseloomustab jäikus tunnetuses ja tegevuses

3. jäikus, kangus

rigin
[nimisõna, substantiiv]
kõrge kõrvu kriipiv heli

rigisema
[tegusõna, verb]
krigisema

rigistama
[tegusõna, verb]
krigistama

rigodoon
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire kaheosalises taktimõõdus vana Provanssaali tants

2. selle tantsu muusika (ka süidi osana)

rigorism
[nimisõna, substantiiv]
1. moraali vm põhimõtete ülirange järgimine

2. põhimõtete ülirange järgimine

rigorist
[nimisõna, substantiiv]
rigorismi pooldaja v järgija

rigoristlik
[omadussõna, adjektiiv]
range, karm, järeleandmatu

rigoroosne
[omadussõna, adjektiiv]
range, karm, järeleandmatu

rigoroso
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) rangelt

rihas
[nimisõna, substantiiv]
1. omavahel liitunud teravaservalistest kivimitükkidest koosnev purdkivim

2. teravakandiline purdkivim

rihm
[nimisõna, substantiiv]
1. nahast vm painduvast materjalist pikk tugev riba või pael, hrl vööna või kinnitusvahendina

2. nahast või riidest tugev pael (näiteks taljel või millegi kinnituseks)

rihmaalune
[nimisõna, substantiiv]
(söömise-joomise, mao jt seedeelunditega seotud nälja-, valu- vm aistingute kohta)

rihmajam
[nimisõna, substantiiv]
masinat käitav rihmülekandega seade

rihmama
[tegusõna, verb]
hrl karistuseks rihmaga peksma, (korduvalt) lööma

rihmanahk
[nimisõna, substantiiv]
rihmade ja hobuserakmete valmistamiseks sobiv parknahk

rihmapidi
[määrsõna, adverb]
1. rihma otsas, rihmast kinni hoides või võttes

2. rihmaga (rippumas)

rihmaratas
[nimisõna, substantiiv]
seadme osa, millel jookseb lõppematu lint ehk rihm, mida kasutatakse rihmülekandes suurte võimsuste kandmiseks üle suurte vahemaade (kuni 15 meetrit)

rihmastama
[tegusõna, verb]
rihmaga varustama

rihmavahe
[nimisõna, substantiiv]
(söömise-joomise, mao jt seedeelunditega seotud nälja-, valu- vm aistingute kohta)

rihmik
[nimisõna, substantiiv]
rihmadest pealsega naiste (suve)king

rihmikking
[nimisõna, substantiiv]
rihmadest pealsega naiste (suve)king

rihmking
[nimisõna, substantiiv]
rihmadest pealsega naiste (suve)king

rihmuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rihmadega

2. rihmadest

rihmutama
[tegusõna, verb]
hrl karistuseks rihmaga peksma, (korduvalt) lööma

rihmülekanne
[nimisõna, substantiiv]
rihmast ja võllide külge kinnitatud ratastest koosnev mehhanism, mis kannab liikumist ühelt võllilt üle teisele ja mida kasutatakse suurte võimsuste kandmiseks üle suurte vahemaade (kuni 15 meetrit)

riht
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) tasandite paralleelsust iseloomustav tunnus

rihti
[määrsõna, adverb]
õigesse, täpsesse asendisse, soovitud korda

rihtima
[tegusõna, verb]
1. oma tegevust, juttu vms soovitud suunda juhtima, hrl mingeid asjaolusid arvestades, midagi millegagi sobitades

2. sobitama, klapitama, sättima

Ühendtegusõnad: ära rihtimaära rihtima

rihtis
[määrsõna, adverb]
õiges, täpses asendis, soovitud korras

rihtlatt
[nimisõna, substantiiv]
tööriist (nt müüritise, seina) rõhtsuse ja sileduse kontrollimiseks

rihv
[nimisõna, substantiiv]
rannaäärne peenike kivipuru, Eestis hrl lubjakivist lapikud kivikesed

rihv
[nimisõna, substantiiv]
1. sisselõigatud kitsas soon, vagu või nõgu, ka kaunistusena

2. renjas soon, vaoke

rihvahöövel
[nimisõna, substantiiv]
pinnale soonte lõikamiseks mõeldud höövel

rihvaline
[omadussõna, adjektiiv]
korrapäraste teravate soonte või vagudega, ka kaunistusena

rihvama
[tegusõna, verb]
teravaid sooni või vagusid sisse lõikama, ka kaunistusena

rihvane
[omadussõna, adjektiiv]
rannaäärse kivipuruga kaetud

rihvel
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapärast mustrit moodustavad teravad sooned või vaod mingil pinnal

2. korrapärased väikesed vaod, sooned millegi pinnal

rihveldama
[tegusõna, verb]
1. mingile pinnale teravaid sooni või vagusid sisse lõikama, nii et moodustub korrapärane muster

2. sooni sisse lõikama

rihveldus
[nimisõna, substantiiv]
1. eseme pind, kuhu on sisse lõigatud teravad vaod või sooned, ka kaunistusena

2. soontega pind

rihveljas
[omadussõna, adjektiiv]
korrapäraste teravate soonte või vagudega, ka kaunistusena

rihvelklaas
[nimisõna, substantiiv]
korrapäraste teravate vagudega või soontega klaas

rihvelmuster
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapäraste teravate soonte või vagudega muster

2. soontega muster

rihvelplekk
[nimisõna, substantiiv]
korrapäraste teravate vagudega või soontega plekk

rihvliist
[nimisõna, substantiiv]
korrapäraste teravate vagudega või soontega liist, hrl kaunistusena

riiakalt
[määrsõna, adverb]
tüli norivalt, riidu kiskudes

riiakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergesti riidu minev, riidu noriv, riiuhimuline

2. riiuhimuline, tülinorija

riialane
[nimisõna, substantiiv]
Riia elanik

riialanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost riialane

riibuma
[tegusõna, verb]
rehaga (heina, loogu) riisuma

riid
[nimisõna, substantiiv]
1. sõbralike suhete katkemine või katkestamine hrl oma pahameelt (sõnaliselt) väljendades, tülitsemine

2. vihane vaidlus

3. riid, tülitsemine

4. vihane vaidlus, tülitsemine

riideabi
[nimisõna, substantiiv]
1. igasugused hädas, vaesuses abiks olevad riideesemed

2. abistamine riideid loovutades

riideait
[nimisõna, substantiiv]
1. ait riiete hoidmiseks

2. riiete hoidmiseks

riideese
[nimisõna, substantiiv]
1. keha kattev ese, mis on valmistatud hrl kangast või nahast

2. ese, mida inimene kannab, et oma keha katta, näiteks püksid, seelik või särk

riidehari
[nimisõna, substantiiv]
hari riiete puhastamiseks

riidehilp
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl naiste kergem riietusese

2. vähenõudlik, kehv riideese

riidehoid
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum üleriiete ja tänavajalatsite ajutiseks hoidmiseks (nt teatris, restoranis, koolis)

2. ruum, kus saab riideid hoida

riidehoidja
[nimisõna, substantiiv]
riidehoiu teenindaja ja valvur

riidehoiuruum
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum üleriiete ja tänavajalatsite ajutiseks hoidmiseks (nt teatris, restoranis, koolis)

2. ruum, kus saab riideid hoida

riidekalts
[nimisõna, substantiiv]
riideese või riidetükk, mis on viletsa väljanägemisega, (pikast kasutamisest) kulunud või räbaldunud

riidekapp
[nimisõna, substantiiv]
kapp riiete hoidmiseks

riidekauplus
[nimisõna, substantiiv]
1. valmisriiete kauplus

2. müüb valmisriideid

riideking
[nimisõna, substantiiv]
riidest pealsega king

riidekirst
[nimisõna, substantiiv]
kirst riidekraami hoidmiseks

riidekoi
[nimisõna, substantiiv]
(villast) riiet, lõnga ja karusnahka kahjustav koi

riidekraam
[nimisõna, substantiiv]
igasugused riided, (vähenõudlikud, kasutatud) riietusesemed

riidelapp
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) tükk riiet vm õhukest materjali (nt puhastamisvahendina või katkise koha paikamiseks)

2. tükk riiet, millega saab näiteks lauda puhastada

riidemure
[nimisõna, substantiiv]
probleem, kuidas riideid hankida või mida selga panna

riidemähe
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest mähe hrl imiku, väikelapse alakeha ümber

2. riidest mähe imiku, väikelapse alakeha ümber

riidenagi
[nimisõna, substantiiv]
1. konksudega mööbliese (üle)riiete riputamiseks

2. nagi [üle]riiete riputamiseks

riidenarts
[nimisõna, substantiiv]
riideese või riidetükk, mis on viletsa väljanägemisega, (pikast kasutamisest) kulunud või räbaldunud

riidepood
[nimisõna, substantiiv]
1. valmisriiete kauplus

2. müüb valmisriideid

riidepuu
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend riiete riputamiseks kappi või nagisse

2. ese, mille peal saab riideid kappi või nagisse riputada

riider
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis loeb andmekandjalt infot ning sisestab selle arvutisse vm infotöötlusseadmesse

riiderull
[nimisõna, substantiiv]
oma telje ümber pöörlev kleepuva pinnaga ese, mida kasutatakse rõivaste puhastamiseks

riideruum
[nimisõna, substantiiv]
1. riiete vahetamise ruum (nt ujulas, spordiklubis)

2. ruum (ümber)riietumiseks

3. riiete vahetamise ruum

riideräbal
[nimisõna, substantiiv]
riideese või riidetükk, mis on viletsa väljanägemisega, (pikast kasutamisest) kulunud või räbaldunud

riides
[määrsõna, adverb]
riietatud olekus, rõivad seljas, kehakatetega kaetud

riidesse
[määrsõna, adverb]
riietatud olekusse, rõivad selga, kehakatetega kaetuks

riidessepanek
[nimisõna, substantiiv]
riietumine või riietamine

riidetrükk
[nimisõna, substantiiv]
mustri, teksti, pildi vms trükkimine riidele

riidetu
[omadussõna, adjektiiv]
riieteta, alasti

riidetäi
[nimisõna, substantiiv]
1. riietes elutsev, inimese kehal nugiv täi

2. riietes elutsev täi

riidetükk
[nimisõna, substantiiv]
1. tükk riiet

2. tükk riiet

riidevarn
[nimisõna, substantiiv]
1. konksudega mööbliese (üle)riiete riputamiseks

2. nagi [üle]riiete riputamiseks

riidevärv
[nimisõna, substantiiv]
riide ja lõnga värvimiseks kasutatav värvaine

riidlema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi pahandama, oma rahulolematust ja pahameelt sõnades väljendama

2. kellegagi pahandama

riie
[nimisõna, substantiiv]
1. tekstiilmaterjal, mis on valmistatud kangastelgedel või kudumismasinal laia lindina

2. materjal, millest saab teha näiteks pükse, seelikuid või kardinaid

3. tekstiilmaterjal, kangas

riietaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes nõustab kedagi moe asjus ja aitab rõivaid valida

riietama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi riideid selga (ja jalatseid jalga) panema

2. riideesemeid selga panema

3. riideid selga [ja jalatseid jalga] panema

Ühendtegusõnad: lahti riietama, lahti riietama, ümber riietamaümber riietama

riietatult
[määrsõna, adverb]
1. (teatud kombel) riidesse panduna

2. riietatuna

riietehoid
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum üleriiete ja tänavajalatsite ajutiseks hoidmiseks (nt teatris, restoranis, koolis)

2. ruum, kus saab riideid hoida

riietuma
[tegusõna, verb]
1. end riidesse panema, endale riideid selga (ja jalatseid jalga) panema

2. end riietama

Ühendtegusõnad: lahti riietuma, lahti riietuma, ümber riietumaümber riietuma

riietur
[nimisõna, substantiiv]
teatri riietaja

riietus
[nimisõna, substantiiv]
1. keha katvad, seljas kantavad riideesemed (ka jalatsid)

2. riided, mida inimene seljas kannab

3. seljas kantavad riided

riietusese
[nimisõna, substantiiv]
1. keha kattev ese, mis on valmistatud hrl kangast või nahast

2. ese, mida inimene kannab, et oma keha katta, näiteks püksid, seelik või särk

riietuskabiin
[nimisõna, substantiiv]
kabiin (ümber)riietumiseks (nt rannas) või riiete proovimiseks (nt poes)

riietusruum
[nimisõna, substantiiv]
1. riiete vahetamise ruum (nt ujulas, spordiklubis)

2. ruum (ümber)riietumiseks

3. riiete vahetamise ruum

riifi
[nimisõna, substantiiv]
Maroko põhjaosas elava berberi rahva liige

riigel
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhtne tala vms ehitise, autokere vms kandvas osas

2. põigitine tala

riigiaadel
[nimisõna, substantiiv]
Saksa-Rooma keisririigis kõrgklassi, rüütelkonda kuulunud isikud, aadli kõrgkiht

riigiabi
[nimisõna, substantiiv]
riigi varast ettevõtjale teatud tingimustel antav abi

riigiaktsiaselts
[nimisõna, substantiiv]
aktsiaselts, mille kõigi aktsiate omanik on kas riik või riiklik(ud) organisatsioon(id)

riigialam
[nimisõna, substantiiv]
(riigi kodaniku, lihtrahva esindaja kohta)

riigiamet
[nimisõna, substantiiv]
1. amet või ametikoht riigiasutuses

2. riiklik amet v ametikoht

riigiametnik
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes töötab riigi ametiasutuses (nt ministeeriumis, kohtus, riigikaitses)

2. inimene, kes töötab riigiasutuses ja tegeleb ametliku asjaajamisega

riigiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
riigiasutused ja neis töötavad isikud kogumina

riigiarhiiv
[nimisõna, substantiiv]
riiklik asutus, mis kogub ja säilitab riigi ajalugu kajastavaid dokumente ja korraldab nende kasutamist

riigiarhivaar
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes juhib ja korraldab riigi asjaajamise ja arhiivinduse arengu kavandamist

riigiasjad
[nimisõna, substantiiv]
riigiga, riigijuhtimisega seotud küsimused, probleemid

riigiasutus
[nimisõna, substantiiv]
1. riigile kuuluv ning riigi poolt rahastatav asutus

2. riiklik asutus

riigidepartemang
[nimisõna, substantiiv]
välisministeerium USA-s

riigiduuma
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa Föderatsiooni parlamendi alamkoda

riigieelarve
[nimisõna, substantiiv]
riigi eeldatavate tulude ja kulude arvutlus eeloleva ajavahemiku (hrl aasta) kohta

riigieelarveline
[omadussõna, adjektiiv]
riigieelarves ettenähtud, riigieelarvega seotud, riigieelarvest rahastatav

riigieksam
[nimisõna, substantiiv]
riiklikul tasemel korraldatud, üleriigiline eksam gümnaasiumi lõpetamisel

riigiettevõte
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluv ettevõte

riigigümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluv klassikaline, üksnes gümnaasiumiharidust andev kool (10–12. klass), mis pakub kõrgel tasemel haridust ja palju valikuvõimalusi

riigihaigla
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluv haigla (hrl vastandina erahaiglale)

riigihaldus
[nimisõna, substantiiv]
riigi tegevuse juhtimine ja korraldamine, selle eest vastutamine, täidesaatva võimu teostamine (nt kohaliku omavalitsuse kaudu)

riigihange
[nimisõna, substantiiv]
riigiasutuse, linnavalitsuse, sihtasutuse vm avalikes huvides tegutseva asutuse ost või ehitustööde ja teenuste tellimine

riigihoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) riigi tähtsaim valitseja, Eestis riigipea 1937–1938

2. vastav tiitel

riigihümn
[nimisõna, substantiiv]
riigi ametlikuks sümboliks olev hümn

riigiisa
[nimisõna, substantiiv]
(valitsuse liikmete, valitseja või riigijuhi kohta)

riigijuht
[nimisõna, substantiiv]
1. riiki juhtiv ametiisik (nt president, kuningas, partei esimees)

2. riiki juhtiv isik

riigikaitse
[nimisõna, substantiiv]
riigi kaitsejõududel, vabatahtlikel ühendustel ning välislepingutega sätestatud sõjalisel koostööl rajanev abinõude süsteem riikliku julgeoleku tagamiseks ja riigi suveräänsuse kaitseks

riigikaitseline
[omadussõna, adjektiiv]
riigikaitsega seotud

riigikaitsemaks
[nimisõna, substantiiv]
maks, mille eesmärk on riigikaitsekulutuste katmine

riigikantselei
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse ja peaministri asjaajamist korraldav asutus

riigikantsler
[nimisõna, substantiiv]
valitsusjuht Rootsis aastani 1680 ja Saksamaal 1871–1945

riigikapital
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluv kapital, riiklik kapital

riigikapitalism
[nimisõna, substantiiv]
majandussüsteem, kus vabaturumajanduse kõrval on tähtis osa riigikapitalil ja majanduse riiklikul reguleerimisel (nt Hiina majandussüsteem)

riigikassa
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi käsutuses olev raha

2. riigi rahaliste vahendite kohta

riigikeel
[nimisõna, substantiiv]
riigis seadusega kehtestatud ametliku asjaajamise keel

riigikirik
[nimisõna, substantiiv]
riigi poolt eesõigustatud, riigist halduslikult ja majanduslikult sõltuv kirik

riigikirjanik
[nimisõna, substantiiv]
riigilt palka saav kirjanik

riigikodanik
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud riigi elanikkonda kuuluv isik, kel on selle riigi põhiseaduses ettenähtud õigused ja kohustused

2. inimene, kes kuulub teatud riigi elanikkonda ja kellel on selle riigi seadustes ettenähtud õigused ja kohustused

riigikogu
[nimisõna, substantiiv]
1. Eesti parlament, kõrgeim seadusandlik esindusorgan

2. Eesti parlament

riigikoguja
[nimisõna, substantiiv]
riigikogu liige, riigikogulane

riigikogulane
[nimisõna, substantiiv]
riigikogu liige

riigikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeimas kohtuasutuses, riigikohtus töötav kohtunik

riigikohus
[nimisõna, substantiiv]
Eestis kõrgeim kohus, kelle ülesanne on valvata põhiseaduslikkuse järele ning tagada järelevalve madalama astme kohtulahendite seaduslikkuse üle

riigikomissar
[nimisõna, substantiiv]
(okupeeritud alade valitsemist juhtinud) kõrgema riigiametniku nimetus natsionaalsotsialistlikul Saksamaal

riigikontroll
[nimisõna, substantiiv]
oma tegevuses sõltumatu, riigi vara kasutamist kontrolliv riigiasutus

riigikontrolör
[nimisõna, substantiiv]
riigikontrolli juhtiv riigiametnik, kelle Eestis nimetab ametisse parlament presidendi ettepanekul

riigikool
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi ülalpeetav kool, riiklik kool

2. kool, mida peab ülal riik

riigikord
[nimisõna, substantiiv]
1. riigivõimu- ja valitsusorganite suhete, struktuuri ja pädevuse korraldus

2. riigi võimukorraldus

riigikorraldus
[nimisõna, substantiiv]
riigivõimu koondumise ja suveräänsuse jaotumine keskvõimu ja kohalike üksuste vahel, riigivõimu korraldus

riigikotkas
[nimisõna, substantiiv]
1. riigivapil kujutatud kotkas

2. kotkaga riigivapi kujutis riiklikel dokumentidel vm

riigikukutaja
[nimisõna, substantiiv]
kehtiva riigikorra kukutamisele kaasa aitav isik

riigikull
[nimisõna, substantiiv]
1. riigivapil kujutatud kotkas

2. kotkaga riigivapi kujutis riiklikel dokumentidel vm

riigilaen
[nimisõna, substantiiv]
laen, mille puhul võlgnikuks on riik

riigilaev
[nimisõna, substantiiv]
(riigi kohta)

riigilaevuke
[nimisõna, substantiiv]
(riigi, selle toimimise kohta)

riigileib
[nimisõna, substantiiv]
1. (riigiasutuses töötamise, riigipalga saamise kohta või riikliku ülalpidamise kohta)

2. kroonuleib

riigilinn
[nimisõna, substantiiv]
vahetult keisrile allunud linn Saksa-Rooma riigis

riigilipp
[nimisõna, substantiiv]
riigi ametlikuks sümboliks olev lipp

riigilõiv
[nimisõna, substantiiv]
juriidiliste toimingute sooritamise ja dokumentide väljastamise eest riigi tuludesse makstav maks

riigimaa
[nimisõna, substantiiv]
riigi valduses olev maa

riigimaantee
[nimisõna, substantiiv]
riigi järelevalve all olev, riikliku tähtsusega liiklustee väljaspool linnu ja aleveid

riigimaja
[nimisõna, substantiiv]
Eestis hrl maakonnakeskuses asuv koht, kuhu on koondunud mitmed avalikke teenuseid pakkuvad riigiasutused

riigimajand
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne riigile kuulunud majand (nt Nõukogude Liidus), riiklik majand

riigimaks
[nimisõna, substantiiv]
seadusega kehtestatud maks, mis laekub riigieelarvesse, riiklik maks

riigimark
[nimisõna, substantiiv]
Saksamaa rahaühik 1924–1948 (Eestis Saksa okupatsiooni ajal)

riigimarssal
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim ametiisik Rootsi õukonnas

riigimasin
[nimisõna, substantiiv]
(riigiasutuste ja riigiametnike süsteemi kohta)

riigimeedia
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna huvides loodud, riigilt toetust saavad infokanalid, avalik-õiguslik meedia

riigimees
[nimisõna, substantiiv]
1. teenekas, eeskätt riigi ja rahva huvidest lähtuv riigijuht vm kõrgemas riigiametis olev isik

2. riigitegelane

riigimehelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kõrgemas riigiametis oleva isiku kohta:) eeskätt riigi ja rahva huvidest lähtuv, mitte oma heaolu silmas pidav

2. riigimehele omane v iseloomulik

riigimehelikkus
[nimisõna, substantiiv]
suutlikkus käituda riigimehena, lähtuda oma tegevuses riigi ja rahva huvidest, mitte iseenda heaolust

riigimets
[nimisõna, substantiiv]
riigi valduses olev mets

riigimetsafond
[nimisõna, substantiiv]
riigi omandisse kuulunud metsade ja metsamajanduslikuks tegevuseks eraldatud maa-alade kogum Nõukogude ajal

riigimetsamaa
[nimisõna, substantiiv]
riigi valduses oleva metsa all olev maa

riigimetskond
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluv metsa haldusüksus

riigiminister
[nimisõna, substantiiv]
peaminister vm suure võimkonnaga minister mõnes riigis

riigimonopol
[nimisõna, substantiiv]
ainult riigile kuuluv (millegi müügi) õigus

riigimõis
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuulunud mõis

riiginorm
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus vm:) riigi poolt pealesunnitud müügikohustus

riiginõukogu
[nimisõna, substantiiv]
riigikogu teine koda Eestis 1938–1940

riiginõunik
[nimisõna, substantiiv]
(Rootsis vm:) riiginõukogu liige või minister

riigiomand
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluv vara, riiklik omand

riigiorgan
[nimisõna, substantiiv]
1. riigivõimu teostav, kindla ülesandega asutus vm üksus

2. riigivõimu- v riigivalitsemisorgan

riigiori
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreekas vm riigile kuulunud ori

riigipalgaline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. riigipalka saav, riigipalgal olev

2. sel viisil töötav inimene

riigipalk
[nimisõna, substantiiv]
riigiasutuse töötajale makstav palk (hrl vastandina eraettevõtte töötaja palgale)

riigipank
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluv pank

riigipankrot
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus kui riik ei suuda või ei taha oma võlgu tagasi maksta, riigi maksejõuetus

riigipea
[nimisõna, substantiiv]
kõrge ametiisik, kes esindab riiki nii riigisiseselt kui ka välissuhetes või valitseb riiki (nt president, kuningas)

riigipiir
[nimisõna, substantiiv]
mõtteline joon, millega piiritletakse riigi territoorium, sh maa-ala, territoriaalmeri, piiriveekogude osad, maapõu ja õhuruum

riigipirukas
[nimisõna, substantiiv]
1. (tulusate kõrgete riigiametite või ka riigieelarves jaotatava raha kohta)

2. tulusad kõrged riigiametid

riigipitsat
[nimisõna, substantiiv]
riikliku tähtsusega pitsat, mida kasutatakse vaid teatud olukordades seadusele vastavalt

riigipoolne
[omadussõna, adjektiiv]
riigi poolt antav või tehtav

riigiportaal
[nimisõna, substantiiv]
riiki tutvustav, riigi kohta vajalikku infot andev interneti koduleht

riigiprokuratuur
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema astme prokuratuur Eestis

riigiprokurör
[nimisõna, substantiiv]
riigiprokuratuuri juhtiv riigiametnik

riigipäev
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse rahvaesinduse nimetus mõnes riigis (nt Saksamaal, Rootsis)

riigipööre
[nimisõna, substantiiv]
riigis kehtiva põhiseadusliku korra (ja valitsemisvormi) ebaseaduslik muutmine

riigipüha
[nimisõna, substantiiv]
1. riiklik püha ja puhkepäev, mis Eestis on kehtestatud pühade ja tähtpäevade seadusega (nt uusaasta, jaanipäev, taasiseseisvumispäev)

2. riiklik püha ja puhkepäev

riigiraadio
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluv raadiojaam

riigiraja
[nimisõna, substantiiv]
mõtteline joon, millega piiritletakse riigi territoorium, sh maa-ala, territoriaalmeri, piiriveekogude osad, maapõu ja õhuruum

riigiraudtee
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluv raudteevõrk

riigireetmine
[nimisõna, substantiiv]
riigikorra aluste või riigi julgeoleku vastane poliitiline kuritegu

riigireetur
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes riiki reedab

riigireform
[nimisõna, substantiiv]
riigi valitsemismudeli struktuurne muutmine, keskvõimu, põhiseaduslike institutsioonide ja kohalike omavalitsuste ülesehituse ning tegevuse ümberkorraldamine

riigireiting
[nimisõna, substantiiv]
hinnang riigi valitsuse võimele ja soovile riigi võetud võlakohustusi täita

riigireserv
[nimisõna, substantiiv]
riigi julgeolekut ja sõltumatust tagav materiaalsete varade ning tehniliste vahendite kogum, mis võetakse kasutusele hädaolukorras ja sõjaseisukorra ajal

riigirootslane
[nimisõna, substantiiv]
Rootsi rootslane (vastandatuna mujal elavatele rootslastele)

riigirüütel
[nimisõna, substantiiv]
vahetult keisrile ja riigile allunud alamaadlik Saksa-Rooma riigis

riigisakslane
[nimisõna, substantiiv]
Saksa, ka Austria sakslane (vastandatuna mujal elavatele sakslastele)

riigisaladus
[nimisõna, substantiiv]
riigi julgeoleku tagamiseks salajas hoitav teave, selle hoidmise kohustus

riigisekretär
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge riigiametnik, hrl mingi ametkonna juht mõnes riigis

2. (Eestis:) riigikantselei juht

riigisektor
[nimisõna, substantiiv]
riigi omandusel põhinev majanduse osa, riigiasutused ja seal töötavad inimesed

riigisisene
[omadussõna, adjektiiv]
riigi sees, riigi piires kehtiv või toimuv

riigistama
[tegusõna, verb]
1. era- või munitsipaalomandit riigiomandiks muutma, vara riigi omandusse võtma

2. riigi omandiks tegema

riigistruktuur
[nimisõna, substantiiv]
riigi toimimises oluline organisatsioon või riiklik ettevõte (nt politsei, maksuamet, riigiraudtee)

riigitaaler
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne Rootsi hõbemünt

riigitalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
riigimaal elanud isiklikult vaba talupoeg 18.-19. sajandi Venemaal

riigitarkus
[nimisõna, substantiiv]
riigijuhtimise tarkus, riigile kasulik, õige otsus

riigiteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis käsitleb riiki, selle toimimist ja rolli nii inimese igapäevaelus kui ka rahvusvahelises poliitikas (nt politoloogia)

riigiteater
[nimisõna, substantiiv]
riigi ülalpeetav, riigile kuuluv teater

riigiteenija
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes töötab riigi või kohaliku omavalitsuse ametiasutuses, avalik teenistuja

riigiteenistuja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes töötab riigi või kohaliku omavalitsuse ametiasutuses, avalik teenistuja

riigiteenistus
[nimisõna, substantiiv]
töötamine riigi ametiasutuses

riigitegelane
[nimisõna, substantiiv]
riigijuht vm kõrgemas riigiametis olev isik

riigitelevisioon
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluv televisioon

riigitellimus
[nimisõna, substantiiv]
riigi poolt tellitud ja kinni makstud tegevus, teenus või toode

riigitellimuslik
[omadussõna, adjektiiv]
riigi poolt ette nähtud ja rahastatud

riigiteooria
[nimisõna, substantiiv]
riigi teket ja olemust käsitlev teooria

riigiti
[määrsõna, adverb]
1. riikide kaupa

2. eri riikides

riigitoit
[nimisõna, substantiiv]
(riigi poolt tasustatava toidu, ka riikliku ülalpidamise kohta)

riigitruu
[omadussõna, adjektiiv]
riigile ustav

riigitulu
[nimisõna, substantiiv]
riigi eelarvesse laekuv rahasumma

riigitähis
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheliselt kasutatav tähe- või numbrikombinatsioon riigi nime tähistamiseks (nt liikluses, sides)

riigitöö
[nimisõna, substantiiv]
töötamine riigiametis

riigitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
riigiasutuses töötav inimene, riigipalgaline töötaja

riigiusk
[nimisõna, substantiiv]
ametlikult eelistatud usund riigis

riigiusund
[nimisõna, substantiiv]
ametlikult eelistatud usund riigis

riigivaenlane
[nimisõna, substantiiv]
riiki vaenulikult suhtuv või selliseks peetav isik

riigivaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
riigi suhtes vaenulikult meelestatud, riigikorraldust õõnestav

riigivalge
[nimisõna, substantiiv]
riikliku viinamonopoli, legaalselt müüdav viin (vastandatuna puskarile ja salaviinale)

riigivalitseja
[nimisõna, substantiiv]
1. riiki juhtiv ametiisik (nt president, kuningas, partei esimees)

2. riiki juhtiv isik

riigivalitsemine
[nimisõna, substantiiv]
riigi toimimise juhtimine ja korraldamine, sh valitsusasutuste ja julgeolekujõudude ülalpidamine, Eesti riigi rahvusvaheline esindamine vms

riigivanem
[nimisõna, substantiiv]
1. 1920–1937 Eesti Vabariigi kõrgeim riigiametnik, kes täitis valitsusjuhi ja ka riiki esindava riigipea ülesandeid

2. Eesti riigipea 1920–1937

riigivanker
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites riigi toimimise, juhtimise kohta)

riigivapp
[nimisõna, substantiiv]
riigi ametlikuks sümboliks olev vapp

riigivara
[nimisõna, substantiiv]
igasugune riigile kuuluv vara, mida haldavad riigiasutused (nt kinnisvara, vallasvara, osalused äriühingutes ja sihtasutustes, väärtpaberid)

riigivargus
[nimisõna, substantiiv]
riigivara vargus

riigivastane
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. riigi julgeoleku või huvide vastane

2. selliselt toimiv inimene

3. riigi julgeoleku v huvide vastane

riigiviin
[nimisõna, substantiiv]
riikliku viinamonopoli, legaalselt müüdav viin (vastandatuna puskarile ja salaviinale)

riigivisiit
[nimisõna, substantiiv]
riigijuhi ametlik visiit teise riiki

riigivolikogu
[nimisõna, substantiiv]
riigikogu esimene koda Eestis 1938–1940

riigivorm
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas kehtiv riigivalitsemise vorm, riigivõimu korraldamise viis

2. riigivorm

riigivõim
[nimisõna, substantiiv]
riigile kuuluv avalik võim

riigivõlg
[nimisõna, substantiiv]
riigi laenutehinguist tulenev võlg

riigivürst
[nimisõna, substantiiv]
Saksa-Rooma riigis keisri otsene vasall, hiljem keisri poolt antav tiitel

riigiõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. riigivõimu kasutamist reguleerivad õigusnormid

2. neid käsitlev õigusteaduse haru

riigiõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
riigivõimu kasutamist reguleerivate õigusnormidega seotud, riigiõiguse valdkonda kuuluv

riigiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
riiki või selle eri aspekte käsitlev õpetus

riigiõun
[nimisõna, substantiiv]
valitseja (monarhi) võimu tähistav väärismetallist kera selle külge kinnitatud ristiga

riik
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla territooriumiga ja sõltumatu valitsusega ühiskondlik-poliitiline üksus

2. territoorium, millel on ametlik piir ja oma valitsus

3. inimühiskonna organisatsioon

riikidevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
eri riike hõlmav

riikkondsus
[nimisõna, substantiiv]
lennuki, laeva vm veovahendi kuuluvus teatud riigile

riiklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. riigis seadusega kehtestatud või määratud, riigiasutuste korraldatud või organiseeritud

2. kogu riiki haarav

riiklus
[nimisõna, substantiiv]
1. riigiks olemise seisund või staatus, riigina eksisteerimine

2. riigina olemine

riil
[nimisõna, substantiiv]
liik Šoti ja Iiri rahva- ja seltskonnatantse

riim
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl luule vormivõttena:) sõnade või sõnaosade süsteemne, teksti korraldav häälikuline kooskõla

2. sõnade v sõnaosade häälikuline kooskõla

riim
[nimisõna, substantiiv]
ülemise veskikivi silmas olev raud, mis toetub veski võllile

riimid
[nimisõna, substantiiv]
1. muistne ruunimärkidega kalender kimpuseotud lauakestel

2. muistne eesti kalender puulauakestel

riimiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (luuletuses, laulus:) realõpulist riimi sisaldav

2. riimi sisaldav

riimima
[tegusõna, verb]
luules, laulus sõnu, sõnaosi riimi panema, riimi seadma

riimipaar
[nimisõna, substantiiv]
riimuvad sõnad või sõnaosad

riimisepp
[nimisõna, substantiiv]
1. luuleharrastaja, algaja või vähem tuntud luuletaja

2. luuleharrastaja

riimitu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma riimita

riimivorm
[nimisõna, substantiiv]
riimimisel kasutatav vorm

riimkroonika
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne, riimitud värssides ajalookirjanduse teos, mis esitab ajaloosündmusi nende toimumise järjestuses

riimkõne
[nimisõna, substantiiv]
riimitud sõnaline väljendus

riimluule
[nimisõna, substantiiv]
riimiline luule (vastandatult vabavärsile)

riimsool
[nimisõna, substantiiv]
toiduaine kerge, vähene soolamine enne tarvitamist

riimuma
[tegusõna, verb]
1. (sõnade, sõnaosade kohta:) luules, laulus riimis olema, riimi moodustama

2. riimis olema

riimveekogu
[nimisõna, substantiiv]
veekogu, mille mille soolsus on 0,5 kuni 18 promilli

riimveeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (veekogu kohta:) vähesoolase veega (hrl merre sissevoolava jõevee tõttu)

2. sellises veekogus elutsev

3. riimveest täidetud

4. riimveele iseloomulik

riimvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslike veekogude vähese soolsusega vesi, mis tekib hrl jõe- ja merevee segunedes

2. vähese soolasisaldusega mere- ja magevee segu

riipekeraamika
[nimisõna, substantiiv]
1. arheoloogias hilisel pronksi- ja vanemal rauaajal Baltimaadel, Valgevenes ja naaberaladel levinud keraamikaliik, mida iseloomustasid riibitud või muljutud pinnaga savinõud

2. selles tehnikas savinõud

riipima
[tegusõna, verb]
1. (küünte vm kõva esemega) kergelt kraapima, kriimustama

2. millegagi jooni, kriipse tekitama

3. kergelt kraapima

riipsima
[tegusõna, verb]
1. (küünte vm kõva esemega) kergelt kraapima, kriimustama

2. millegagi jooni, kriipse tekitama

3. kergelt kraapima

riipus
[nimisõna, substantiiv]
1. Laadoga ja Oneega järve kiirekasvuline rääbise teisend

2. rääbise teisend

riis
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt troopika ja lähistroopika veelembene kõrreline rohttaim, mille kultuurliike kasvatatakse teraviljana

2. teatud teravili, millel on peenikesed piklikud valged või pruunid terad

3. need terad

riis
[nimisõna, substantiiv]
1. maiti erinev paberkauba ühik, sama suuruse ja kvaliteediga paberite hulk

2. trükipaberi mõõtühik

riis
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste (laste)haiguste endisaegne rahvapärane nimetus

riisa
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu preestri pealmine riietusese jumalateenistustel

riisiangerjas
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna- ja Kagu-Aasia tiikides, soodes, kanaleis ning riisipõldudel elav angerjat meenutav kala

2. angerjat meenutav kala

riisihamster
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika lõunapoolsemates osades soiste alade läheduses elav väike näriline

riisihelbepuder
[nimisõna, substantiiv]
riisihelvestest keedetud puder

riisikas
[nimisõna, substantiiv]
1. (kibedat) piimmahla sisaldava viljakehaga ja nõgusa kübaraga hrl söödav seen

2. seen, mis on tavaliselt pruuni või oranži värvi ja mida võib enamasti süüa

riisikeetja
[nimisõna, substantiiv]
keedupotilaadne elektriseade peamiselt riisi keetmiseks

riisiko
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi tegevuse, olukorraga vm kaasnev võimalik risk

2. risk

riisimanna
[nimisõna, substantiiv]
kroovitud ja jahvatatud riisiterad, peeneteralised riisiterad

riisinuudel
[nimisõna, substantiiv]
riisijahust ja veest valmistatud niidi- või lindikujuline õõnsuseta toiduaine

riisipaber
[nimisõna, substantiiv]
õhuke ja õrn matt paber, mis on valmistatud peamiselt riispaberipuu säsist

riisipiim
[nimisõna, substantiiv]
pruunist riisist ja veest valmistatud taimne jook

riisipuder
[nimisõna, substantiiv]
riisist keedetud puder (ka magustoiduna)

riisirakett
[nimisõna, substantiiv]
(Jaapani väikeauto kohta)

riisisalat
[nimisõna, substantiiv]
salat keedetud riisist ja lisanditest

riisitang
[nimisõna, substantiiv]
1. riisi kooritud ja purustatud tera

2. sellised terad kogumina

riisiterrass
[nimisõna, substantiiv]
looduslike astangute vahel paiknev riisipõld

riisivein
[nimisõna, substantiiv]
(hrl sake kohta)

riisiviin
[nimisõna, substantiiv]
riisist saadav kange alkohoolne jook, nt Hiina baijiu

riisivorm
[nimisõna, substantiiv]
vormiroog riisist ja lisandeist

riisiõled
[nimisõna, substantiiv]
riisi kõrred, mis pole viljapeksul sasitud

riisiäädikas
[nimisõna, substantiiv]
Hiina ja Jaapani päritolu, punasest, valgest või töötlemata riisist saadav äädikas

riisk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe terava otsaga terasklamber peamiselt palkide ja prusside ühendamiseks

2. metallklamber

riisling
[nimisõna, substantiiv]
1. viinamarjasort ja sellest toodetud valge kuiv vein

2. viinamarjasort

3. valge kuiv vein neist marjadest

riismed
[nimisõna, substantiiv]
väga vähene (ja seetõttu väärtusetu) osa või tükike, mis on millestki või kellestki hävimisel, hukkumisel, kadumisel vms järele jäänud

riispaber
[nimisõna, substantiiv]
õhuke ja õrn matt paber, mis on valmistatud peamiselt riispaberipuu säsist

riispaberipuu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Hiinas kasvav väike puu või põõsas, mille säsist valmistatakse riisipaberit

riist
[nimisõna, substantiiv]
1. ese, mille abil midagi tehakse, mingil otstarbel kasutatav vahend (nt tööriist, söögiriist, tehniline vahend)

2. vahend, abinõu, seade

riistakapp
[nimisõna, substantiiv]
tööriistakapp

riistakast
[nimisõna, substantiiv]
1. kast nt tööriistade hoidmiseks

2. tööriistade hoidmiseks

riistakuur
[nimisõna, substantiiv]
kuur tööriistade hoidmiseks

riistalaud
[nimisõna, substantiiv]
1. kumer laud laudnõude valmistamiseks

2. pütilaud

riistapesija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle töö on mingis toitlustusettevõttes vm toidunõusid pesta

riistapesu
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutatud, mustade toidunõude pesemine

2. nõudepesu

riistapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. ese, seade, mille otstarvet täpsemalt ei teata või ei täpsustata

2. vahend, riist

riistastik
[nimisõna, substantiiv]
riistade kogum

riistharjutus
[nimisõna, substantiiv]
harjutus võimlemisriistal

riistvara
[nimisõna, substantiiv]
arvutit või arvutisüsteemi moodustavate seadmete ja seadiste kogum

riistvõimleja
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes tegeleb võimlemisalaga, kus harjutusi sooritatakse peamiselt võimlemisriistadel (nt hobusel, rööbaspuudel, poomil)

riistvõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, milles sooritatakse harjutusi peamiselt võimlemisriistadel (nt hobusel, rööbaspuudel, poomil)

riisuma
[tegusõna, verb]
1. rehaga mööda maapinda, muru tõmmates lehti, prahti vm kokku koguma või seda pinda korrastama

2. rehaga mööda maapinda tõmmates lehti, heina, muru või prahti kokku koguma

3. laiali, puhtaks

riisumine
[nimisõna, substantiiv]
varavastane kuritegu, mis seisneb võõra vara ebaseaduslikus ja tahtlikus pööramises isiklikuks kasuks ilma kavatsuseta seda vara tagastada või hüvitada

riit
[nimisõna, substantiiv]
1. küttepuude vm küttematerjali virn

2. korrapäraselt hrl risttahukana ülestikku laotud küttepuud vm materjal

riitsima
[tegusõna, verb]
vedelikku läbi hammaste imema, imedes jooma

riitsinus
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrikast pärit õli- või ilutaimena kasvatatav mürgine suurte kastanit meenutavate lehtedega haraline põõsas või väike puu

2. õli- v ilutaim

riitsinusõli
[nimisõna, substantiiv]
1. riitsinuse seemnetest saadav kollakas kuivamatu õli, mida kasutatakse farmaatsias ja tehnikaseadmete määrdena

2. riitsinuse seemnetest saadav õli

riittoestik
[nimisõna, substantiiv]
toestik, mis koosneb puittugede või metalltalade riitadest

riitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlakujuline uskumusega seotud kultuslik talitus või toiming

2. katoliku ja õigeusu kirikus jumalateenistuse kombetalitus

3. usunditavand, -talitus

riiuasi
[nimisõna, substantiiv]
1. riidu põhjustav asjaolu, tüliküsimus

2. tüliküsimus

riiuhimu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine tüli norida

riiuhimuline
[omadussõna, adjektiiv]
riiakas, tüli norima kippuv

riiukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergesti riidu minev, riidu noriv, riiuhimuline

2. riiuhimuline, tülinorija

riiukikas
[nimisõna, substantiiv]
riiakas ja tüli algatav inimene

riiukukk
[nimisõna, substantiiv]
riiakas ja tüli algatav inimene

riiul
[nimisõna, substantiiv]
1. lame alus, mis on kinnitatud seinale või paikneb kapi vm mööblieseme sees ning kuhu paigutatakse raamatud, nõud vm asjad

2. pikk (puidust) alus seina küljes, mille peale saab asju panna

3. sellistest alustest koosnev mööbliese

riiuldama
[tegusõna, verb]
kaupu, tooteid riiulitele paigutama (hrl kaupluses)

riiuldamine
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupade paigutamine, väljapanemine riiulitele (hrl kaupluses)

2. riiulikaupade laoseisu jälgimine ning õigeaegne täiendamine

riiulifilm
[nimisõna, substantiiv]
1. film, mida pole hrl tsensuuri keelu tõttu linastatud

2. film, mida tsensuur linastada ei luba

riiulifirma
[nimisõna, substantiiv]
1. registreeritud, ent mitte tegutsev firma, mis on loodud eesmärgiga see peale asutamist edasi müüa

2. registreeritud firma, mille majandustegevus ei ole alanud v piirdub paari tehinguga

riiulilaud
[nimisõna, substantiiv]
1. saelaud riiuli materjalina

2. (üks) riiulit moodustav(atest) laud(adest)

riiulile
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(millegi pikaks ajaks seisma jäämise, unustusse vajumise kohta)

riiulisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
moodulitest koosnev, kergesti kokkupandav paljude riiulitega mööbliese (nt eluruumis, laoruumis, kaupluses)

riiulitäis
[nimisõna, substantiiv]
riiulit täitev kogus

riiulivahe
[nimisõna, substantiiv]
ruum riiulilaudade vahel

riiulpilv
[nimisõna, substantiiv]
hrl rünksajupilve külge kinnistunud madal kiilukujuline pilvemoodustis

riiv
[nimisõna, substantiiv]
1. ukse, värava, akna vms sulgemisvahend, mille põhiosa on edasi-tagasi lükatav ümar või lapik plaadile kinnitatud keel

2. ukse, värava, akna vms sulgemisvahend

3. suur

riiv
[nimisõna, substantiiv]
1. teravaääreliste aukude või lõhedega köögiriist, mille abil hõõrutakse toiduained peeneks

2. metallist vahend, millel on terava servaga augud ja mille abil saab toiduaineid väikesteks tükkideks teha

3. köögiriist, mille abil toiduained peeneks hõõrutakse

riiv
riiviga hõõrudes ribadeks või puruks peenestatud

riivama
[tegusõna, verb]
1. kergelt, korraks millegi vastu minema (ja kergelt vigastama)

2. napilt millenigi ulatuma, õrnalt puudutama

riivamisi
[määrsõna, adverb]
1. kergelt (küljega, servast) millegi vastu minnes, napilt millenigi ulatudes

2. kergelt vastu minnes, riivates

riivatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. sündsusetuks, häbituks peetav, moraalivastane

2. sündsusetu

riivatult
[määrsõna, adverb]
häbitult, kõlvatult

riivatult
[määrsõna, adverb]
solvunult, haavunult

riivatus
[nimisõna, substantiiv]
sündsusetuks, häbituks peetav tegu, sõna vms

riivatus
[nimisõna, substantiiv]
hingeliselt puudutatud, haavatud või solvatud olek

riive
[nimisõna, substantiiv]
kellegi õiguste kahjustamine, mingi (põhi)õiguse piiramine

riivima
[tegusõna, verb]
1. riiviga hõõrudes ribadeks või puruks peenestama

2. riivi abil toiduaineid väikesteks tükkideks tegema

3. riiviga peenestama

riivistama
[tegusõna, verb]
lukustusriivi abil sulgema, riiviga lukustama

riivistus
[nimisõna, substantiiv]
1. riiviga sulgemine, selleks kasutatav süsteem või mehhanism

2. riivis olek

riivitud
[omadussõna, adjektiiv]
riiviga hõõrudes ribadeks või puruks peenestatud

riivitult
[määrsõna, adverb]
riivitud kujul, riivituna

riivjuust
[nimisõna, substantiiv]
riivitud juust

riivkremoon
[nimisõna, substantiiv]
pööratava või lükatava riiviga suletav ja avatav akna (või ukse) sulgur

riivleib
[nimisõna, substantiiv]
riivitud leib (kasutatakse nt toiduainete paneerimisel või magustoitude valmistamisel)

riivlema
[tegusõna, verb]
(hobuse kohta:) jalgadega tasakaalust kõrvale kalduma

riivlemine
[nimisõna, substantiiv]
hobuse liikumisviis, mille puhul looma tagajalad puutuvad liikumisel kokku ja loom kaldub tasakaalust kõrvale või saab viga

riivlus
[nimisõna, substantiiv]
hobuse liikumisviis, mille puhul looma tagajalad puutuvad liikumisel kokku ja loom kaldub tasakaalust kõrvale või saab viga

riivsai
[nimisõna, substantiiv]
riivitud sai, mida kasutatakse nt toiduainete paneerimisel

riivtala
[nimisõna, substantiiv]
rõhtne tala hoone karkassis või ehituskonstruktsioonis

riivvalgus
[nimisõna, substantiiv]
viltu langevate (päikese)kiirte riivav valgus

rikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkesti raha ja varandust omav

2. selline, kellel on palju raha ja vara

rikastama
[tegusõna, verb]
1. mitmekesisemaks, vaheldusrikkamaks tegema

2. midagi täiendama, paremaks muutma, hrl midagi lisades

3. täiendama, [p]arendama

rikastuma
[tegusõna, verb]
1. raha poolest rikkaks saama

2. rikka[ma]ks saama v minema

rikastumistahe
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov rikkaks saada

rikastus
[nimisõna, substantiiv]
vaheldusrikkamaks, paremaks, kasulikumaks tegemine

rikastussegu
[nimisõna, substantiiv]
loomakasvatuses mikroelementide soolade v oksiidide, vitamiinide, antibiootikumide ja sünteetiliste aminohapete segu, mida tarvitatakse segajõusööda lisandina

rikastusvabrik
[nimisõna, substantiiv]
vabrik, kus rikastatakse maavara ja tehakse selleks vajalikud abioperatsioonid

rike
[nimisõna, substantiiv]
1. tehnilise seadme või süsteemi töötamise häire, korrast ära olek

2. see, kui mingis seadmes või süsteemis on midagi katki ja seade või süsteem ei tööta, nagu vaja

riketsia
[nimisõna, substantiiv]
1. rakus elutsev viirusest suurem mikroob, mis põhjustab inimestel (ja loomadel) ägedaid, raske kuluga palavikuhaigusi (nt tähnilist tüüfust, Q-palavikku) ehk riketsioose

2. tõvestav mikroorganism

riketsioos
[nimisõna, substantiiv]
inimestel (ja loomadel) esinev äge, raske kuluga palavikuhaigus (nt tähniline tüüfus, Q-palavik), mida põhjustab rakus elutsev viirusest suurem mikroob ehk riketsia

rikkalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi (head) rohkesti sisaldav

2. mitut laadi, mitmes mõttes mitmekesine

3. selline, kus on mingit (head) asja palju

rikkalt
[määrsõna, adverb]
varakana, jõukalt

rikketu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma rikketa

rikki
[määrsõna, adverb]
1. korrast ära olekusse, mitte (korralikult) töötavaks või toimivaks

2. seadmete, masinate kohta: selliseks, mis enam ei tööta

rikkiminek
[nimisõna, substantiiv]
korrast ära minek, (korralikult) töötamast või toimimast lakkamine

rikkis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. korrast ära olekus, mitte (korralikult) töötav või toimiv

2. seadmete, masinate kohta: selline, mis ei tööta, on korrast ära

3. korrast ära, mitte [korralikult] töötav

4. riknenud

rikkuma
[tegusõna, verb]
1. millegi omadusi, kvaliteeti halvendama, midagi (oluliselt) kahjustama või kõlbmatuks muutma

2. millegi seisundit või kvaliteeti halvemaks muutma, kahjustama

3. midagi hävitama

Ühendtegusõnad: ära rikkumaära rikkuma

rikkumatu
[omadussõna, adjektiiv]
(algsega võrreldes) mitte rikutud või rikutav, (kõlbeliselt) puhas

rikkumatus
[nimisõna, substantiiv]
1. soovimatute lisanditeta, (kõrval)mõjudeta olek

2. moraalne süüta olek

rikkumine
[nimisõna, substantiiv]
see, kui midagi rikutakse, eriti seaduse kohta

rikkur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kel on palju raha, rikas inimene

2. rikas inimene

rikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. rikas-olek, vararohkus

2. seisund, mille korral inimesel on palju raha ja vara

riknema
[tegusõna, verb]
1. (toiduainete vm ainete kohta:) halvaks minema, kõlbmatuks muutuma

2. halvaks minema, roiskuma

rikošeteerima
[tegusõna, verb]
1. rikošetina tagasi või kõrvale põrkama

2. rikošetina tagasi põrkama

rikošett
[nimisõna, substantiiv]
1. kuuli, mürsu (ootamatus suunas) tagasipõrkumine mingilt pinnalt

2. [kuuli, mürsu] tagasipõrkamine puutepinnalt

rikošettima
[tegusõna, verb]
1. rikošetina tagasi või kõrvale põrkama

2. rikošetina tagasi põrkama

riks-raks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi murdumise, raksumise heli

rikša
[nimisõna, substantiiv]
1. Idamaadel ühele või paarile sõitjale määratud kerge kahe- või kolmerattaline (mootoriga) kaarik, mida veab või juhib üks või kaks meest

2. kaarik Kaug-Ida maades

rikšamees
[nimisõna, substantiiv]
rikša vedaja või juhtija

rikutus
[nimisõna, substantiiv]
(kõlbeliste) pahedega, rikutud meelelaadiga olek, pahelisus

rillette
[nimisõna, substantiiv]
Prantsuse köögist pärit tükeldatud liha või kala omas mahlas, mida süüakse külmalt

rima
[nimisõna, substantiiv]
valjud (läbisegi) helid ja hääled, hrl vali jutuvada, kisamine ja kilkamine

rimakas
[nimisõna, substantiiv]
loguks või vanarauaks sõidetud auto vm sõiduvahend

rimama
[tegusõna, verb]
käratsema, lärmama

rimba
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasia vihmamets

rimp
[nimisõna, substantiiv]
eesriie

rimps-rämps
[nimisõna, substantiiv]
koli

rimuma
[tegusõna, verb]
kiskuma, mudima, pigistama

rimupuu
[nimisõna, substantiiv]
Uus-Meremaal kasvav igihaljas peenikeste keerduvate lehtede ja kõva puiduga kõrge puu

rind
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese rindkere eesmine (või loomadel alumine), kaelast kõhuni ulatuv osa

2. see osa kehast, mis asub kõhust kõrgemal ja kaelast allpool

rindealune
[nimisõna, substantiiv]
rinna all paiknev keha piirkond, kere see osa, kus asetsevad vahelihas ja magu

rindehunt
[nimisõna, substantiiv]
(kogenud sõjamehe kohta)

rindejoon
[nimisõna, substantiiv]
vastasega kokkupuutumise joon sõjatandril (lahinguväljal), ka see kokkupuuteala

rindekaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart, kuhu on märgitud rindejoon

rindekaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos sõjarindel olnud inimene

rindekirjasaatja
[nimisõna, substantiiv]
1. ajakirjanik, kes vahendab uudiseid otse sõjapiirkonnast

2. rindelt kaastöid lähetav kirjasaatja

rindekorrespondent
[nimisõna, substantiiv]
1. ajakirjanik, kes vahendab uudiseid otse sõjapiirkonnast

2. rindelt kaastöid lähetav kirjasaatja

rindeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimestikuga ühenduses:) mitmest eri taimekooslusest, taimekihist koosnev

2. rindeid moodustav

3. järkude kaupa toimuv

rindelisus
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimekoosluses:) rinnete olemasolu

2. taimekoosluse kihilisus

rindelõik
[nimisõna, substantiiv]
mingi väeüksuse tegutsemise ala rindel, osa rindejoonest

rindemees
[nimisõna, substantiiv]
1. rindelolija või -olnu, rindevõitleja

2. rindelolija v -olnu, sõjamees

rindeoperaator
[nimisõna, substantiiv]
sõjakolletes kaameratööd tegev isik

rindereporter
[nimisõna, substantiiv]
sõjatandrilt või kriisikoldest reportaaže lähetav ajakirjanik

rindesõber
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos sõjarindel olnud inimene

rindesõdur
[nimisõna, substantiiv]
1. rindelolija või -olnu, rindevõitleja

2. rindelolija v -olnu, sõjamees

rindeteade
[nimisõna, substantiiv]
teade olukorra kohta sõjas, rindel, mida hrl vahendatakse meedias

rindeväeosa
[nimisõna, substantiiv]
1. rinde koosseisus olev väeosa

2. väeosa lahinguallüksus

rindeõde
[nimisõna, substantiiv]
rindel tegutsev meditsiiniõde

rindkere
[nimisõna, substantiiv]
kaela ja kõhu vaheline kere osa

rindkerekirurgia
[nimisõna, substantiiv]
kirurgia haru, mis hõlmab kopsu- ja rindkerehaiguste, osalt ka söögitoruhaiguste kirurgilist ravi

rindkereõõs
[nimisõna, substantiiv]
rinnalülide, roiete, rinnaku ja vahelihase vahele jääv ruum, kus asetsevad ka kopsud ja süda

rindlause
[nimisõna, substantiiv]
liitlause, kus osalaused on omavahel võrdväärsed ning seotud nt komaga või sidesõnadega ja ja või (nt Sina teed söögi, mina pesen nõud)

rindliitsõna
[nimisõna, substantiiv]
liitsõna, mille osad on samast sõnaliigist ja üksteisest sõltumatud (nt diivanvoodi, referent-toimetaja, ajaloolis-filosoofiline)

rindmik
[nimisõna, substantiiv]
1. (putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) peast järgmine kehaosa

2. peale järgnev kehaosa putukail jt lülijalgsetel

rindmikukilp
[nimisõna, substantiiv]
(mardikatel:) paks kitiinkest, mis kaitseb keha eesosa ülaltpoolt

rindpael
[nimisõna, substantiiv]
1. kalavõrku ääristav tugev nöör või pael

2. võrgulina ääristav nöör

rindpalk
[nimisõna, substantiiv]
midagi toetav või kinnitav (rist)palk (nt veskitammil, tuulikul)

rindpuu
[nimisõna, substantiiv]
hrl risti asetsev midagi toetav või kandev puu nt kangastelgedel, vokil, harkadral

rindrivi
[nimisõna, substantiiv]
kõrvutiste laevade rivi

rindtegusõna
[nimisõna, substantiiv]
mitmest, hrl samas vormis ja isikus tegusõnast koosnev liitverb, mis koos väljendavad n-ö ühist tegevusse suundumist (nt Mine too mulle kohvi)

rindupidi
[määrsõna, adverb]
rinnakuti, rinnutsi, rinnad vastamisi

rindverb
[nimisõna, substantiiv]
mitmest, hrl samas vormis ja isikus tegusõnast koosnev liitverb, mis koos väljendavad n-ö ühist tegevusse suundumist (nt Mine too mulle kohvi)

rinforzando
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) äkki tugevdades (kas üksikut heli või tervet helikäiku)

ring
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmargune tasapind, mida piirab ringjoon, mis koosneb keskpunktist ühekaugusel olevatest punktidest

2. täiesti ümmargune lame kujund

3. joon, mis moodustab selle kujundi ääre

ringahi
[nimisõna, substantiiv]
tööstusahi, milles tooted kuumenevad pöörleval põrandal

ringauditoorium
[nimisõna, substantiiv]
astmeliselt tõusvate ringjate või kaarjate pingiridadega auditoorium

ringbiomajandus
[nimisõna, substantiiv]
majandus(mudel), kus tootmine on säästlik ja kestlik, põhineb taastuvate loodusvarade kasutamisel ning biotoorme ja -toodete ringlussevõtul (rõhk on jäätmete hulga vähendamisel, materjalide-toodete taas- ja korduskasutusel)

ringdisain
[nimisõna, substantiiv]
disainiprotsess, mille eesmärk on toodetele ja teenustele uuenduslike ja jätkusuutlike lahenduste loomine, rõhutades loodusvarade mõistlikku tarbimist, jäätmete vähendamist ja uute innovaatiliste ärimudelite loomist

ringdušš
[nimisõna, substantiiv]
dušš, mille puhul vesi on suunatud kümblejale nii ülalt vertikaalselt kui ka ümberringi horisontaalselt

ringe
[nimisõna, substantiiv]
1. suletud süsteemis liikvel-olek, voolamine või ringlemine

2. ringkäik, -vool aineringes

ringekraan
[nimisõna, substantiiv]
ringikujuline ekraan

ringhorisont
[nimisõna, substantiiv]
(teatris:) lavaruumi tagant ja külgedelt poolkaares piirav püstloodne kangas

ringhääling
[nimisõna, substantiiv]
1. raadio või televisiooni kaudu toimuv helide ja pildi edastamine paljudele kuulajatele

2. sellega tegelev asutus

ringhäälinguluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba edastada ringhäälingus teatud tingimustel saateid ja programme

ringi
[määrsõna, adverb]
kaare või ringjoone kujuliselt ümber oma telje või mingi keskpunkti

ringiaeg
[nimisõna, substantiiv]
(motospordis:) ühe võistlusringi läbimiseks kulunud aeg

ringiajamine
[nimisõna, substantiiv]
pöörlema, ringi liikuma panemine

ringijooksmine
[nimisõna, substantiiv]
sihitu edasi-tagasi, mitmel pool (kiirustades) liikumine

ringik
[nimisõna, substantiiv]
kuusikutes ja männikutes kasvav väikese kuplikujulise poolkeraja kübaraga söödav seen

ringike
[nimisõna, substantiiv]
väike ring

ringikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
poksimatši juhtiv ja määruste täitmist jälgiv kohtunik, kes matši ajal viibib ringi sees

ringikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ümmarguse piirjoonega, ringi (meenutava) kujuga

2. ringjoonena kulgev

ringikujuliselt
[määrsõna, adverb]
ringis, ringina

ringilaskmine
[nimisõna, substantiiv]
1. hulkumine, paljudes kohtades käimine

2. kergemeelsete armusuhete harrastamine

ringiratast
[määrsõna, adverb]
1. ringina, ringikujuliselt, ringe tehes

2. ringis, ringina

ringis
[postpositsioon, tagasõna]
1. (hrl koos arvulise näitajaga:) umbes, ligikaudu

2. (ajaliselt:) ligikaudu mingil ajal

ringistama
[tegusõna, verb]
ringiks ühendama

ringisõit
[nimisõna, substantiiv]
1. huvi korras kuskil ringi, kohast kohta sõitmine

2. ringi sõitmine

ringitama
[tegusõna, verb]
1. kohast kohta, mitmel pool ringi liikuma

2. ringlema

ringitõmbaja
[nimisõna, substantiiv]
kergemeelsete armusuhete harrastaja

ringivaatamine
[nimisõna, substantiiv]
(otsiv) uudistamine

ringjalt
[määrsõna, adverb]
ringis, ringina

ringjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. ümmarguse piirjoonega, ringi (meenutava) kujuga

2. ringjoonena kulgev

ringjoon
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline joon, mille moodustavad keskpunktist samal kaugusel olevad punktid

ringkaitse
[nimisõna, substantiiv]
mingis grupis süüdistuste tõrjumine nii, et tegelik süüdlane jääb välja selgitamata

ringkanal
[nimisõna, substantiiv]
suletud ringina kulgev kanal

ringkiirus
[nimisõna, substantiiv]
mingi seadme tiirlemise kiirus

ringkino
[nimisõna, substantiiv]
1. ringekraaniga kino

2. panoraamkino

ringkiri
[nimisõna, substantiiv]
ametlik dokument või kiri, mis saadetakse mitmele (alluvale) isikule või asutusele

ringkoemasin
[nimisõna, substantiiv]
seade õmbluseta trikootoodete (nt sukkade, sokkide, pesu) ringkoes kudumiseks

ringkond
[nimisõna, substantiiv]
1. põhiline või teise astme haldusüksus mõnedes riikides, sageli ka omavalitsusüksus

2. haldusüksus

3. teat piirkond

ringkondlik
[omadussõna, adjektiiv]
ringkonna või ringkondadega seotud, ringkonda puudutav

ringkonnakohus
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Vabariigi kohtusüsteemis teise astme kohus, mis arutab kaebusi esimeses astmes, st haldus- või maakohtus tehtud otsuste peale

ringkonnavalitseja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne võõrandatud mõisamaade valitseja oma ringkonnas

ringkonniti
[määrsõna, adverb]
1. (valimis)ringkondade kaupa

2. eri ringkondades

ringkude
[nimisõna, substantiiv]
ühes suunas kudumine

ringkudumismasin
[nimisõna, substantiiv]
seade õmbluseta trikootoodete (nt sukkade, sokkide, pesu) ringkoes kudumiseks

ringkäendus
[nimisõna, substantiiv]
mingis grupis vastutuse (üksteiselt) võtmine nii, et tegelik vastutaja jääb välja selgitamata

ringkäik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingeid kindlaid punkte läbiv teekond, kontroll-, õppekäik

2. jalutuskäik, niisama ringikõndimine

3. jalutuskäik

ringküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud isikute või asutuste rühma (kirjalik) küsitlemine (nt ajakirja lugejaküsitlus)

2. hulgale inimestele küsimus[t]e esitamine

ringlaine
[nimisõna, substantiiv]
punktikujulisest allikast tekkiv ja igas suunas ühesuguse kiirusega leviv laine

ringlainetus
[nimisõna, substantiiv]
ühest punktist ringidena igas suunas leviv lainetus

ringlema
[tegusõna, verb]
suletud süsteemis liikuma, ringvoolus olema

ringliigutus
[nimisõna, substantiiv]
ringikujuline liigutus

ringliiklus
[nimisõna, substantiiv]
ristmikul ühesuunaliselt ringina kulgev liiklus, kus kõik mahasõidud on parempöörded

ringliin
[nimisõna, substantiiv]
(linnatranspordi kohta:) ringina teatavaid kohti läbiv liikumistee või suund

ringlus
[nimisõna, substantiiv]
1. suletud süsteemis liikvel-olek, voolamine või ringlemine

2. ringkäik, -vool aineringes

ringlusfond
[nimisõna, substantiiv]
ühistu liikmetelt teatud perioodil kinnipeetud raha (käibevara), mis makstakse hiljem tagasi, nii aasta-aastalt korduvalt (tekib nn igavesti liikuva vesiratta efekt)

ringluskulud
[nimisõna, substantiiv]
kaupade realiseerimise kulud

ringluspakend
[nimisõna, substantiiv]
taaskasutatav pakend, mida kasutatakse muutmata kujul korduvalt samal otstarbel

ringluspump
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis tagab vedeliku ringvoolu, nt vee ringluse küttesüsteemis

ringlussevõtt
[nimisõna, substantiiv]
jäätmete taaskasutus, mille korral jäätmetes sisalduvat ainet kasutatakse tootmises esialgsel vm otstarbel

ringlõhe
[nimisõna, substantiiv]
puidus piki aastarõngaid kulgev lõhe, üks puidurikkeid

ringlõikus
[nimisõna, substantiiv]
näopiirkonda noorendav iluoperatsioon, mille käigus tõstetakse kudesid ja pingutatakse nahka

ringmajandus
[nimisõna, substantiiv]
säästlik majandus, kus rõhk on materjalide taaskasutusel ja korduskasutusel

ringmädanik
[nimisõna, substantiiv]
teatud kartulihaigus

ringmäng
[nimisõna, substantiiv]
vahetantsuga või draama sugemetega liikumismäng, mida saadab laul

ringmängulaul
[nimisõna, substantiiv]
ringmängu saateks lauldav rahvalaul

ringmärk
[nimisõna, substantiiv]
kontsentriliste ringidega märklaud

ringmüür
[nimisõna, substantiiv]
hrl linna või linnust ümbritsev kaitsemüür

ringne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ümmarguse piirjoonega, ringi (meenutava) kujuga

2. ringjoonena kulgev

ringorbiit
[nimisõna, substantiiv]
taevakeha ringjooneline liikumistee teise taevakeha suhtes

ringpanoraamkino
[nimisõna, substantiiv]
1. ringekraaniga kino

2. panoraamkino

ringprotsess
[nimisõna, substantiiv]
(mootoril:) kindla korra järgi toimuv taktide summa, termodünaamiline protsess, mille korral süsteemi (töötava keha) lõppolek ühtib algolekuga

ringrada
[nimisõna, substantiiv]
1. ringina kulgev kurviline motospordi rada

2. ringina kulgev [spordi]rada

ringrajamootorratas
[nimisõna, substantiiv]
ringrajasõiduks mõeldud mootorratas

ringrajasõit
[nimisõna, substantiiv]
ringrajal peetav mootorratta- või autovõidusõit

ringrajavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
ringrajal peetav mootorratta- või autovõidusõit

ringreis
[nimisõna, substantiiv]
1. samalaadse tegevusega seotud reis, sõitmine kohast kohta (nt etendustega esinedes, ametliku visiidi raames, turismireisina)

2. (esinemisteks) kohast kohta sõitmine

ringristmik
[nimisõna, substantiiv]
ringliiklusega ristmik

ringrõdu
[nimisõna, substantiiv]
ringjalt, ümbritsevalt kulgev rõdu

ringsall
[nimisõna, substantiiv]
sall, mis on otstest kokku kootud või õmmeldud ning mis ripub ringina ümber kaela

ringselt
[määrsõna, adverb]
ringis, ringina

ringskaala
[nimisõna, substantiiv]
ringikujuline skaala (nt näidikul)

ringsõit
[nimisõna, substantiiv]
1. samalaadse tegevusega seotud reis, sõitmine kohast kohta (nt etendustega esinedes, ametliku visiidi raames, turismireisina)

2. (esinemisteks) kohast kohta sõitmine

ringsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
võistlussüsteem, mille korral iga osavõtja võistleb loositud järjekorras kõigi vastastega

ringtants
[nimisõna, substantiiv]
1. ringmängu saatev tants

2. ringis või keereldes tantsimine

ringtee
[nimisõna, substantiiv]
1. ringina vm suletud joonena kulgev tee

2. kaarjalt kulgev tee (millestki mööda)

3. ringi v suletud joonena kulgev tee

ringtreening
[nimisõna, substantiiv]
treening, mille käigus tehakse kindlaid harjutusi kindlas järjekorras

ringtrikoomasin
[nimisõna, substantiiv]
seade õmbluseta trikootoodete (nt sukkade, sokkide, pesu) ringkoes kudumiseks

ringtõestus
[nimisõna, substantiiv]
tõestusviga, mille puhul tõestamisel kasutatakse seda, mida on alles vaja tõestada

ringutama
[tegusõna, verb]
rammestusest, väsimusest käsi üles tõstes end sirutama ja rindkerest venitama

ringutus
[nimisõna, substantiiv]
ringutamine

ringvaade
[nimisõna, substantiiv]
ülevaade, hrl ülevaatlik kroonikafilm

ringvall
[nimisõna, substantiiv]
ringina kulgev vall (nt kraatril)

ringvarras
[nimisõna, substantiiv]
kahest omavahel elastse traadiga ühendatud kudumisvardast koosnev varras

ringvool
[nimisõna, substantiiv]
1. suletud süsteemis liikvel-olek, voolamine või ringlemine

2. ringkäik, -vool aineringes

ringvõrk
[nimisõna, substantiiv]
elektrisüsteem, kus iga seade on ühendatud kahe teise seadmega, nii et moodustub ring

riniit
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, mida iseloomustab nina limaskesta põletik ja turse ning voolus ninast

2. põletik nina sees, mille ajal ei saa läbi nina vabalt hingata

rinnaalune
[nimisõna, substantiiv]
naiserinna või -rindade alla jääv kehapind

rinnaangiin
[nimisõna, substantiiv]
pigistav rinnavalu ja -ahistus, mida põhjustab südamelihase hapnikuvaegus

rinnaehe
[nimisõna, substantiiv]
rinnal, rõivaste peal kantav ehe

rinnaesine
[nimisõna, substantiiv]
1. rinna eesmine, ülemine osa

2. rinna eesmine, ülemine osa

rinnahaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. kopsuhaigus, hrl tuberkuloos, vm hingamisteede haigus

2. rinnavähk vm rinnanäärme haigus

rinnahingamine
[nimisõna, substantiiv]
hingamine, mille puhul kasutatakse roietele kinnituvaid rinnalihaseid

rinnahoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. rindu toetav naiste pesuese

2. see osa naiste aluspesust, mis katab ja toetab rindu

rinnahääl
[nimisõna, substantiiv]
rindkere resoneerides tekitatud hääl

rinnaimplantaat
[nimisõna, substantiiv]
naiserinna korrigeerimiseks kasutatav, hrl silikoongeeliga täidetud ümara kujuga moodustis

rinnajoon
[nimisõna, substantiiv]
(rõivaeseme kohta:) rinna kõrgemast kohast ümber rindkere kulgev mõtteline joon kehal

rinnajuha
[nimisõna, substantiiv]
suur juha, mis kogub lümfi alakehast ja ülakeha vasakust poolest

rinnak
[nimisõna, substantiiv]
1. mäe kallak külg

2. ettepoole või kõrgemale ulatuv ala

rinnakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (naise kohta:) suure, lopsaka, kõrge naiserinnaga

2. lopsaka, kõrge naiserinnaga

rinnakee
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne nõelte või sõlgedega rõivaste külge kinnitatav naiste rinnaehe

rinnakelme
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnaõõnt vooderdav ja kopse kattev õhuke membraanitaoline kelme

2. rinna- ja kopsukelme

rinnakelmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
rinnaõõnt vooderdava ja kopsu katva kelme põletik

rinnakoobas
[nimisõna, substantiiv]
rinnalülide, roiete, rinnaku ja vahelihase vahele jääv ruum, kus asetsevad ka kopsud ja süda

rinnakool
[nimisõna, substantiiv]
(laste) raske rinnahaigus, mille puhul matab hinge ja on kange köha

rinnakorv
[nimisõna, substantiiv]
rindkere (selle korvi meenutava kujuga skeleti järgi)

rinnakuju
[nimisõna, substantiiv]
inimese pea ja ülakeha skulptuurne kujutis

rinnakukiil
[nimisõna, substantiiv]
(linnul:) rinnaku piklik etteulatuv keskosa, kuhu kinnituvad lennulihased

rinnakumerus
[nimisõna, substantiiv]
(naise)rinna kumerus, kumer rind

rinnakuti
[määrsõna, adverb]
1. rinnaga üksteise või millegi poole

2. vastamisi koos või kokku

3. rind rinna vastu v vastas

rinnakõrgune
[omadussõna, adjektiiv]
rinnuni ulatuv

rinnakõrgus
[nimisõna, substantiiv]
rindkere keskkohast võetav mõõt

rinnalaps
[nimisõna, substantiiv]
1. laps sündimisest kuni esimese eluaasta lõpuni

2. väga väike laps, kes ei oska veel rääkida ega kõndida

rinnaleht
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ripatsina kaelakees kantav lai õhukesest hõbeplekist rinnaehe

rinnaliha
[nimisõna, substantiiv]
looma või linnu rinnaosa liha

rinnalihas
[nimisõna, substantiiv]
rinnapiirkonna lihas

rinnalott
[nimisõna, substantiiv]
(veise) rippuv nahavolt rinnal

rinnalseis
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemisel:) keha asend, kus aluspinnale toetutakse rinnaga

rinnaluu
[nimisõna, substantiiv]
rindkere eesseinas paiknev piklik lame luu, millele kinnituvad rangluud ja seitse ülemist roiet

rinnalõige
[nimisõna, substantiiv]
väljalõige (või pikilõige) rõiva rinnaosal

rinnalüli
[nimisõna, substantiiv]
selgroo rindkerepiirkonna lüli

rinnamuks
[nimisõna, substantiiv]
(naiserinna kohta)

rinnamõõt
[nimisõna, substantiiv]
1. rindkere ümbermõõt (rinna kõige kõrgemast kohast)

2. rindkere ümbermõõt

rinnamärk
[nimisõna, substantiiv]
rõiva rinnaosal kantav märk

rinnamüür
[nimisõna, substantiiv]
ahju, reheahju esisein

rinnanibu
[nimisõna, substantiiv]
rinnanäärme keskkohas paiknev pigmendilaigust väljaulatuv näsa, kuhu naisel avanevad piimajuhad

rinnanumber
[nimisõna, substantiiv]
võistleja rinnale kinnitatav numbriga silt, kleebis vms

rinnanõel
[nimisõna, substantiiv]
kaunistatud peaga nõel rinnaehtena, endisajal ka rõivaste ja rinnakee kinnitamiseks

rinnanääre
[nimisõna, substantiiv]
imetamise ajal piima eritav nääre naistel, inimese piimanääre

rinnanäärmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
(naistel:) rinnanäärmes peamiselt imetamise ajal tekkiv põletik

rinnanäärmevähk
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnanäärme pahaloomuline kasvaja

2. rinnanäärmevähk

rinnaosa
[nimisõna, substantiiv]
1. rõivaeseme, kere, elundi vm osa, mis jääb rinna piirkonda

2. kerel

rinnapartii
[nimisõna, substantiiv]
naise rinnad

rinnapiim
[nimisõna, substantiiv]
ema rinnast saadav piim

rinnapistmine
[nimisõna, substantiiv]
(millegagi võitlemise, kellegagi võistlemise kohta)

rinnaprotees
[nimisõna, substantiiv]
eemaldatud (naise)rinda asendav või rindu suurendav abivahend

rinnapump
[nimisõna, substantiiv]
(rinnanäärme piimast tühjendamiseks)

rinnapõletik
[nimisõna, substantiiv]
(naistel:) rinnanäärmes peamiselt imetamise ajal tekkiv põletik

rinnaraha
[nimisõna, substantiiv]
1. kaelakee küljes kantav kannaga (hõbe)münt või kodarraha (eesti talunaiste piduriiete ehtena)

2. kaelakee küljes kantav hõberaha

rinnaregister
[nimisõna, substantiiv]
inimhäälel madalaim heliulatuse lõik, kus resoneerib rindkere

rinnarist
[nimisõna, substantiiv]
(ketiga) kaelas kantav rist

rinnarätik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne naiste suur kaelarätik, mis kaela panduna kattis kogu rinnaesise

rinnasdiameeter
[nimisõna, substantiiv]
1. puutüve läbimõõt inimese rinnakõrguselt (umbes 1,3 m)

2. kasvava puu läbimõõt rinnakõrgusel

rinnasilt
[nimisõna, substantiiv]
riiete külge kinnitatud või kaelas rippuv silt inimese nimega, hrl koos asutuse, ürituse vms nimetusega (nt teenindajal, konverentsi osalejal)

rinnasissevõte
[nimisõna, substantiiv]
(naise rõival:) sisevolt, mis on õmmeldud rinnaosa kahandamiseks või kumeruse kujundamiseks

rinnasmõõt
[nimisõna, substantiiv]
1. puutüve läbimõõt inimese rinnakõrguselt (umbes 1,3 m)

2. kasvava puu läbimõõt rinnakõrgusel

rinnaspindala
[nimisõna, substantiiv]
puutüve ristlõike pindala rinnakõrguselt

rinnastama
[tegusõna, verb]
(grammatikas:) rinnastusseose abil ühendama

rinnastus
[nimisõna, substantiiv]
grammatiline seos lauses, kus sõnad, sõnaühendid või osalaused üksteisest ei sõltu, esinevad sõltumatult (nt sidesõnadega ja ja või)

rinnastusseos
[nimisõna, substantiiv]
grammatiline seos lauses, kus sõnad, sõnaühendid või osalaused üksteisest ei sõltu, esinevad sõltumatult (nt sidesõnadega ja ja või)

rinnatasku
[nimisõna, substantiiv]
rõiva rinnaesisel asuv tasku

rinnatee
[nimisõna, substantiiv]
ravimtee rinnahaiguste rohuna

rinnati
[määrsõna, adverb]
1. rinnaga üksteise või millegi poole

2. vastamisi koos või kokku

3. rind rinna vastu v vastas

rinnatilgad
[nimisõna, substantiiv]
köharohuks kasutatavad tilgad

rinnatis
[nimisõna, substantiiv]
1. umbes rinnakõrgune kaitserajatis, mis piirab katust, silda, kaldapealset vms

2. kaitserajatis, millegi äär, (kõrgem) serv

rinnatiseis
[nimisõna, substantiiv]
1. seis rinnaga üksteise või millegi poole

2. seis rinnati

rinnatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma rinnata, väga väikeste rindadega

rinnatõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. kopsuhaigus, hrl tuberkuloos, vm hingamisteede haigus

2. rinnavähk vm rinnanäärme haigus

rinnatükk
[nimisõna, substantiiv]
looma rinnaosa lihana

rinnavalu
[nimisõna, substantiiv]
valu rinnapiirkonnas

rinnavolt
[nimisõna, substantiiv]
(naise rõival:) sisevolt, mis on õmmeldud rinnaosa kahandamiseks või kumeruse kujundamiseks

rinnavähk
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnanäärme pahaloomuline kasvaja

2. rinnanäärmevähk

rinnaõõs
[nimisõna, substantiiv]
rinnalülide, roiete, rinnaku ja vahelihase vahele jääv ruum, kus asetsevad ka kopsud ja süda

rinnaümbermõõt
[nimisõna, substantiiv]
1. rindkere ümbermõõt (rinna kõige kõrgemast kohast)

2. rindkere ümbermõõt

rinne
[nimisõna, substantiiv]
vastasega kokkupuutumise joon sõjatandril (lahinguväljal), ka see kokkupuuteala

rinnu
[määrsõna, adverb]
vastamisi, võrdsena (võistlemas või võitlemas), omavahel mõõtu võttes

rinnuli
[määrsõna, adverb]
rinnale toetudes või toetuvaks, rinnaga millegi vastas või vastu

rinnulikrool
[nimisõna, substantiiv]
ujumisviis rinnuli, kus käed viiakse vaheldumisi peast ettepoole

rinnuliujuja
[nimisõna, substantiiv]
eeskätt rinnuliujumisega tegelev ujumissportlane

rinnuliujumine
[nimisõna, substantiiv]
rinnuliasendis ujumine nii, et ülakeha ei pöördu ja käed liiguvad paaristõmmetena ette ja kõrvale, jalad aga paarislöökidena taha

rinnuni
[määrsõna, adverb]
(millegi kõrguse või sügavuse kohta)

rinnus
[nimisõna, substantiiv]
tugev peen rihm (hobuse) rangipuude kokkutõmbamiseks

rinnutama
[tegusõna, verb]
1. rinnaga kuhugi toetama

2. nõnda rinnuli olema

3. rinnaga kuhugi toetama, rinnuli olema

rinnuti
[määrsõna, adverb]
1. rinnaga üksteise või millegi poole

2. vastamisi koos või kokku

3. rind rinna vastu v vastas

rinnutsi
[määrsõna, adverb]
vastamisi, võrdsena (võistlemas või võitlemas), omavahel mõõtu võttes

rinnutu
[omadussõna, adjektiiv]
hingamistakistuse all kannatav

rinnutus
[nimisõna, substantiiv]
(hobuste) hingeldustõbi

rinoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiteaduse haru, mis käsitleb nina ja selle haigusi

2. ninahaiguste õpetus

rinoplastika
[nimisõna, substantiiv]
1. nina kuju taastamine või korrigeerimine operatsiooniga, nina plastiline operatsioon

2. nina plastiline operatsioon

rinoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiriist ninaõõne vaatluseks

2. peegel ninaõõne vaatlemiseks

rinoviirus
[nimisõna, substantiiv]
nohu tekitav viirus

rinpotše
[nimisõna, substantiiv]
1. (budismis:) kõrgema tiibeti laama tiitel

2. selle tiitli kandja

riolane
[nimisõna, substantiiv]
Rio de Janeiro elanik

ripakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
lõdvalt, vabalt rippuvas asendis

ripakile
[määrsõna, adverb]
lõdvalt, vabalt rippuvasse asendisse

ripa-rapa
[määrsõna, adverb]
kiiresti ja lohakalt, ülepeakaela

ripatama
[tegusõna, verb]
ootamatult, pooljuhuslikult või selleks vaeva nägemata kellelegi osaks saama

ripats
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes või mis on millegi sõltuvuses, millegi või kellegi mõjuvõimu all

2. seetõttu ebaoluline, vähetähtis lisand

ripe
[nimisõna, substantiiv]
1. rippumine võimlemisriistal käte või jalgadega kinni hoides, õlavööde madalamal kui hoidepunkt

2. selline asend

ripendama
[tegusõna, verb]
kuskilt lahti tulnuna (katkisena, lahtisena) lõdvalt, korratult rippuma

ripik
[nimisõna, substantiiv]
(elundil vm kehaosal:) jätkuna väljaulatuv moodustis

ripnema
[tegusõna, verb]
lõdvalt, korratult (alla, kuskilt välja) rippuma

ripp
selline, mis langeb raskuse või millegi muu mõjul allapoole

rippaed
[nimisõna, substantiiv]
terrassidele kujundatud iluaed

rippasend
[nimisõna, substantiiv]
millegi küljest allapoole suunduv, rippuv asend

rippkang
[nimisõna, substantiiv]
nööride või trosside otsas rippuv kang, millel sooritatakse harjutusi või trikke nt tsirkuses

rippkatus
[nimisõna, substantiiv]
katus, mida kannavad pinguldatud terastrossid (ehk vandid)

rippkiik
[nimisõna, substantiiv]
nööride või köitega üles riputatav kiik

rippkoi
[nimisõna, substantiiv]
madruste purjeriidest rippvoodi (sõja)laevadel

rippkonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
ehitise peamine, hrl kandev osa, mille põhilistes kandeelementides tekivad ainult tõmbejõud

rippkonveier
[nimisõna, substantiiv]
konveier, mis edastab lasti rippteel liikuvate vankrite külge riputatud kandevahenditega

ripplagi
[nimisõna, substantiiv]
lae alla riputatud plaatidest, metallist vm materjalist viimistluskate

ripplamang
[nimisõna, substantiiv]
(treenides:) asend, kus sirged käed toetuvad võimlemisriistale ja mõlemad jalad põrandale või rööbaspuude alumisele rööpale

ripplamp
[nimisõna, substantiiv]
(laest) rippuv valgusti

ripplend
[nimisõna, substantiiv]
lend, mille korral helikopter maapinna suhtes ei liigu

rippliustik
[nimisõna, substantiiv]
mäenõlva süvendist väljaulatuva keelega jääliustik

ripplood
[nimisõna, substantiiv]
nööri küljes rippuva raskusega lood pindade või nurkade püstsihi määramiseks või kontrollimiseks

ripplukk
[nimisõna, substantiiv]
rippuv lukk, mida kasutatakse panipaikade, väravate vms sulgemiseks

rippmaasikas
[nimisõna, substantiiv]
hrl amplis kasvatatav üle poti serva rippuvate õisikute ja võsunditega maasikataim

rippmasin
[nimisõna, substantiiv]
traktori või veoauto külge riputatav põllutöömasin

rippmenüü
[nimisõna, substantiiv]
arvuti-, teleri-, mobiili- vm ekraani käsureast (allapoole) avanev astmeline valikuvõimaluste loend, millest kasutaja saab valida käivitatava toimingu

rippmootor
[nimisõna, substantiiv]
1. ahtris rippuv äravõetav paadimootor

2. paadil

ripporg
[nimisõna, substantiiv]
org, mille suudmeosa põhi lõpeb astangu või järsu veeruga ning mille suudmes on hrl jugasid

rippraudtee
[nimisõna, substantiiv]
rööpal liikuva veeremiga ripptee

ripprenn
[nimisõna, substantiiv]
räästa alla rippuvasse asendisse kinnitatav vihmaveerenn

rippriist
[nimisõna, substantiiv]
traktori või veoauto külge riputatav põllutöömasin

rippriiul
[nimisõna, substantiiv]
seinal rippuv, hrl lihtsasti teisaldatav riiul

rippsein
[nimisõna, substantiiv]
mittekandev, nt lakke kinnitatud sein

rippseis
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) seis sirgete käte hoidega õlavöötmest kõrgemal olevast abivahendist (nt köiest, rõngastest, redelist)

rippsild
[nimisõna, substantiiv]
sild, mille liiklemiseks mõeldud osa on rippuvas asendis ning mida kandvad trossid, ketid vm on tõmmatud üle jõe, kuristiku vm takistuse pinge alla ning otstest ankurdatud maasse

ripptarind
[nimisõna, substantiiv]
ehitise peamine, hrl kandev osa, mille põhilistes kandeelementides tekivad ainult tõmbejõud

ripptasku
[nimisõna, substantiiv]
riideesemele või vööle kinnitatud vabalt rippuv tasku

ripptee
[nimisõna, substantiiv]
1. tee, mille sõiduosa (tross või rööbas) paikneb tugedel maapinnast kõrgemal, veerem aga liigub sõiduosast madalamal (nt köistee)

2. tee, mille sõiduosa paikneb tugedel maapinnast kõrgemal ning veerem liigub selle küljes rippudes

ripptelling
[nimisõna, substantiiv]
ripptelling

ripptorn
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse kaitseehitise nurgal või müüriserval paiknev väike konsoolile toetuv torn

rippu
[määrsõna, adverb]
1. rippuvas asendis

2. rippasendis

rippuba
[nimisõna, substantiiv]
rippuvais kobarais asetsevate liblikõitega dekoratiivne vääntaim

rippuma
[tegusõna, verb]
1. oma raskuse mõjul kuskilt allapoole langema, nii et alumine osa hõljub vabalt

2. vabalt (õhus) olema nii, et on ülemise osaga kuhugi kinnitatud

Ühendtegusõnad: ära rippumaära rippuma

rippumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte kellelegi alluv ega kellegi või millegi mõjutatav

2. iseseisev, (kõrvalmõjudest) vaba ja erapooletu

3. selline, et ei ole kellegagi või millegagi seotud

rippumatus
[nimisõna, substantiiv]
omadus olla iseseisev ja erapooletu, mitte kellelegi alluda ega olla mõjutatud

rippus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. rippuvas asendis

2. rippasendis

rippuv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis langeb raskuse või millegi muu mõjul allapoole

rippuvus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi (ülemäärase) mõju all olemine, (ülemäärane, haiguslik) sõltumine millestki

2. seisund, kus inimene ei suuda lõpetada millegi tahtmist, mis on talle kahjulik

rippvaas
[nimisõna, substantiiv]
laest, rõduservalt vm rippuv lillepott või -vaas

rippvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
(laest) rippuv valgusti

rippvoodi
[nimisõna, substantiiv]
puude või postide vahele riputatav (võrgust) magamisase

rips
[nimisõna, substantiiv]
reljeefsete põik- või pikitriipudega kude

ripse
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike jäme karv silmalau serval

2. väike karv silma ülemises ja alumises ääres

ripsepiteel
[nimisõna, substantiiv]
liikuvate ripsmetega kaetud rakkudest koosnev epiteelkude

ripsiline
[omadussõna, adjektiiv]
ripskoes kootud

ripskeha
[nimisõna, substantiiv]
silma soonkesta eesmine paksenenud osa

ripskoeline
[omadussõna, adjektiiv]
ripskoes kootud

ripskude
[nimisõna, substantiiv]
kudumistehnika, mille puhul (nii edasi- kui tagasiridu ainult parempidi kududes) saadakse mõlemalt poolt ühesugune hrl reljeefsete põiktriipudega kude

ripslane
[nimisõna, substantiiv]
väike toruja kehaga, taimekahjurina tegutsev putukas

ripslihas
[nimisõna, substantiiv]
lihas silmaläätse ümber, mis muudab läätse kumerust

ripsloomad
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm ripsmete abil kulgevaid keeruka ehitusega ainurakseid

2. rühm ripsmete abil kulgevaid ainurakseid

ripsmehari
[nimisõna, substantiiv]
harjake ripsmete värvimiseks

ripsmekarv
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike jäme karv silmalau serval

2. väike karv silma ülemises ja alumises ääres

ripsmekoolutaja
[nimisõna, substantiiv]
riist ripsmete mehaaniliseks koolutamiseks

ripsmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl taimede kohta:) väikeste karvadega vm niitjate moodustistega

2. ripsmetega, ripsmeid omav

ripsmepikendus
[nimisõna, substantiiv]
ripsmete külge kinnitatavad karvad ripsmete pikendamiseks ja tihendamiseks

ripsmetušš
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetiline värv silmaripsmete värvimiseks

ripsmevärv
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetiline värv silmaripsmete värvimiseks

ripspael
[nimisõna, substantiiv]
hrl reljeefsete põiktriipudega tihedalt kootud pael, mida kasutatakse nt medalite ja ordenite paelana või peakatete (nt kübarate, kaabude) sees ümbermõõdu hoidmisel

rips-raps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi tegevuse või liigutuse kiirust või kergust

2. väljendab tegevuse v liigutuse kiirust, äkilisust

ripstehnika
[nimisõna, substantiiv]
kudumistehnika, mille puhul (nii edasi- kui tagasiridu ainult parempidi kududes) saadakse mõlemalt poolt ühesugune hrl reljeefsete põiktriipudega kude

ripstiivalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts vaegmoondega putukaid, kelle tiibadel on narmad ning kes hrl pole kuigi head lendajad

2. vaegmoondega putukate selts

ripsussid
[nimisõna, substantiiv]
1. klass hrl meres elutsevaid lameusse, kelle keha kõhupoolt katavad väikesed ripsed, mille abil nad liiguvad

2. vabalt elavate lameusside klass

ripsutama
[tegusõna, verb]
õrnalt raputama, kergelt toksama või (käega, tiibadega) lööma

riputama
[tegusõna, verb]
1. kuhugi või millegi külge rippuma panema

2. allapoole rippu laskma

3. ülemisest osast midagi kuskile kinnitama, nii et see jääb rippuma

Ühendtegusõnad: külge riputama, külge riputama, välja riputama, välja riputama, üle riputama, üle riputama, üles riputama, üles riputama, ümber riputamaümber riputama

riputi
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend millegi kuhugi raputamiseks (nt riputuskonks, riputustross)

2. riputusvahend

riputis
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kaunistusena rippuv ese või detail

2. rippuv ese

riputus
[nimisõna, substantiiv]
1. riputamine

2. millegi riputamiseks vajalik vahend või süsteem

riputusaas
[nimisõna, substantiiv]
aas, mille abil saab nt riideeset nagisse, konksu otsa vms riputada

risakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
lagunenud, lohakil

risakile
[määrsõna, adverb]
lagunenud seisukorda, lohakile

risalamande
[nimisõna, substantiiv]
Taanist pärit jõulumagustoit, riis kirsikastmega, mille sisse on peidetud õnnetoov mandel

risaliit
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise eenduv fassaadiosa, mis ulatub ette täies kõrguses

2. hoone fassaadist täiskõrguses eenduv osa

risa-räsa
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
lagunenud, korrast ära, risti-rästi või segamini

risk
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi tegevuse, olukorraga vm kaasnev võimalik oht või kahju

2. võimalus, et tulevikus juhtub midagi halba

3. olukord, mis võib olla ohtlik või millel võivad olla halvad tulemused

riskantne
[omadussõna, adjektiiv]
võimaliku ohu või kahjuga, riskiga seotud, elu või heaolu ohustav

riskeerima
[tegusõna, verb]
1. võimaliku ohu või kahjuga arvestades toimima, kellegi elu, heaolu vm ohtu seadma

2. õnne katsuma, [liiga] palju julgema

riskialdis
[omadussõna, adjektiiv]
ohtusid trotsiv, valmis riskima

riskianalüüs
[nimisõna, substantiiv]
analüüs, mis hõlmab mingi tegevuse, olukorraga kaasnevate ohutegurite määramist, võimaliku ohu või kahju väljaselgitamist ning nende suuruse hindamist

riskifaktor
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, mis suurendab mingi ohu või kahju tõenäosust

riskifond
[nimisõna, substantiiv]
investeerimisfond, mis kasutab ebatraditsioonilisi võtteid (nt lühikeseks müük, tuletisväärtpaberitega kauplemine) investeerimisriskide katmiseks või tulu agressiivseks kasvatamiseks

riskigrupp
[nimisõna, substantiiv]
rahvastikurühm, kellel on suur tõenäosus millessegi haigestuda või kellel avaldub mingi tervisehäire tavalisest märksa sagedamini

riskijuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
abinõude rakendamine majandusliku riski hoidmiseks mõistlikes piires

riskijulgus
[nimisõna, substantiiv]
julgus midagi teha võimalikku ohtu või kahju eirates

riskikapital
[nimisõna, substantiiv]
raha, mis on investeeritud märkimisväärset ohtu või võimalikku kahjumit sisaldavatesse tehingutesse, nt alustavatesse või varases arengujärgus olevatesse ettevõtetesse

riskikapitalist
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes investeerib suurt tulu tõotavatesse algusjärgus äriprojektidesse, mille edukuse võimalused on ebakindlad

riskikindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustus, mille puhul makstakse kinni kindlustusvõtja poolt välja kolmandale isikule tekitatud kahju

riskikäitumine
[nimisõna, substantiiv]
inimese elu ja tervist ohustav käitumisviis (hõlmab suitsetamist, alkoholi ja narkootikumide tarvitamist, juhuslikke kaitsmata seksuaalvahekordi vms)

riskilaps
[nimisõna, substantiiv]
laps, kelle areng või tervis on keskmisest enam ohus (nt keda varitseb oht saada tänavalapseks)

riskima
[tegusõna, verb]
1. võimaliku ohu või kahjuga arvestades toimima, kellegi elu, heaolu vm ohtu seadma

2. õnne katsuma, [liiga] palju julgema

riskipere
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalselt kohanematu, probleemne lastega perekond

riskipreemia
[nimisõna, substantiiv]
(raha hoiustamisel pangas:) tagastamatu lisatasu, mille eest suurendatakse hoiustaja osalusmäära alusvara hinnatõusus

riskirasedus
[nimisõna, substantiiv]
rasedus, millega kaasneb oht ema või loote tervisele

riskirühm
[nimisõna, substantiiv]
rahvastikurühm, kellel on suur tõenäosus millessegi haigestuda või kellel avaldub mingi tervisehäire tavalisest märksa sagedamini

riskistsenaarium
[nimisõna, substantiiv]
mingit ohtu ennustav arengukäik

riskitaluvus
[nimisõna, substantiiv]
võime riskida või riskantses olukorras toime tulla

riskitegur
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, mis suurendab mingi ohu või kahju tõenäosust

riskivaba
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei sisalda riski, milles risk on maandatud

riskiühiskond
[nimisõna, substantiiv]
Lääne tööstusriikide tänapäeva ja tuleviku ühiskond, mis on väga sõltuv teaduslikest ja tehnilistest teadmistest

risla
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt mererannikuil elutsev hallpruuni üla- ja heledama alapoolega kuldnoka- kuni rästasuurune lind

risling
[nimisõna, substantiiv]
1. viinamarjasort ja sellest toodetud valge kuiv vein

2. viinamarjasort

3. valge kuiv vein neist marjadest

rismus
[nimisõna, substantiiv]
metalli- või puidutöödel kasutatav riist, mis võimaldab kanda töödeldavale pinnale paralleelseid märkejooni ja mõõtmeid

risoid
[nimisõna, substantiiv]
1. juure aset täitev niitjas väljakasv eostaimedel

2. juure aset täitev moodustis alamatel taimedel

risoluto
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) otsustavalt, kindlalt

2. otsustavalt

risomorf
[nimisõna, substantiiv]
meetripikkune seeneniitide kimp, mis meenutab jämedat nööri ja juhib toitaineid

risoom
[nimisõna, substantiiv]
mõnede mitmeaastaste taimede muundunud maa-alune või pindmine vars, mis asetseb hrl rõhtsalt või poolviltu

risoomtaim
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmeaastane taim, millel on muundunud maa-alune vars ehk risoom

2. risoomi omav taim

risorgimento
19. sajandi Itaalia rahvuslikku ühendamist taotlenud vabadusliikumine (eriti aastatel 1820–1870)

risosfäär
[nimisõna, substantiiv]
taimejuurte pind koos seda ümbritseva mullakihiga

risoto
[nimisõna, substantiiv]
1. riisist ja juustust koosnev vedelapoolne, hrl sibula ja safraniga maitsestatud Itaalia köögi toit

2. Itaalia riisitoit

risotoriis
[nimisõna, substantiiv]
rohkelt tärklist sisaldav ümarateraline riis, mis imab hästi vedelikku ja annab risotole kreemja konsistentsi

rist
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kahest püsti ja põiki asetsevast omavahel täisnurga all lõikuvast joonest moodustatud kujund või märk (+ või ×) või ristamisi tõmmatud kriipsud (nt allkirjana, meelespidamise või mahatõmbamise märgina)

2. kahest risti minevast joonest märk, millel on erinevad kujud. Ristid on +, X ja †

3. lõikuvatest sirgjoontest moodustatud kujund v märk

4. samakujuline ese

rist
risti kujuga, risti moodi

ristakas
[nimisõna, substantiiv]
1. (jalgpallis:) värava ristnurk

2. palli löömine ristnurka

ristakuti
[määrsõna, adverb]
(paari moodustavate asjade, esemete vms asendi kohta:) üks (risti) üle teise, üle teineteise

ristallergia
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, mille puhul sarnase keemilise ehitusega allergeenid tugevdavad teineteise toimet, näiteks õietolmuallergia korral võib allergilise reaktsiooni esile kutsuda ka mõni toiduaine

ristama
[tegusõna, verb]
1. üksteisest risti üle, ristamisi panema või asetama

2. ristamisi panema, asetama v suunama

ristamine
[nimisõna, substantiiv]
(taimede, loomade kohta:) geneetiliselt erinevate isendite sugurakkude ühendamine, et uusi järglasi saada (tõu- või sordiaretuse võte)

ristamisi
[määrsõna, adverb]
(paari moodustavate asjade, esemete vms asendi kohta:) üks (risti) üle teise, üle teineteise

ristamiskatse
[nimisõna, substantiiv]
katse ristata geneetiliselt erinevaid isendeid (nt sordiaretuses)

ristand
[nimisõna, substantiiv]
1. uus taim või loom, mis on saadud geneetiliselt erinevate isendite ristamisel või ristumisel

2. ristamisel saadud taim või loom

ristandjärglane
[nimisõna, substantiiv]
(looma või taime kohta:) ristamisega saadud järglane

ristandloom
[nimisõna, substantiiv]
eri tõugu kuuluvate tõupuhaste loomade ristamisel saadud loom, keda kasutatakse aretuses ning kes on kantud aretusregistrisse

ristandtaim
[nimisõna, substantiiv]
eri liiki kuuluvate taimede ristamisel saadud taim, keda kasutatakse aretuses ning kes on kantud aretusregistrisse

ristaretus
[nimisõna, substantiiv]
tõuaretuse võte, mille puhul paaritatav isas- ja emasloom kuuluvad eri tõugudesse

ristati
[määrsõna, adverb]
ristamisi, risti

ristatiside
[nimisõna, substantiiv]
põlveliigest tugevdav sidekoemoodustis, mis takistab liigese ülemäärast sirutust ja painutust

ristbilanss
[nimisõna, substantiiv]
bilanss, mille põhiosa on ridade ja veergude võrdse arvuga tabel, mille ridade summa ja veergude summa on võrdsed

riste
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus teed ristuvad (või hargnevad)

2. koht, kus sama tasandi kaks või mitu teed risti lähevad

3. teede ristumise koht

risthambumus
[nimisõna, substantiiv]
hambumusanomaalia, kus kokkuhammustamisel asetuvad ülemised hambad alumiste taha

risthoie
[nimisõna, substantiiv]
parema käe hoie risti üle vasaku või risti vasaku alt (näiteks rippes)

risthoone
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku vm ehitise pikiteljega risti kulgev, hrl sammastega eraldatud ruumiosa

2. romaani või gooti stiilis kiriku (pikliku põhiplaaniga) pearuumi risti läbilõikav ruum

risti
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. millegi suhtes (umbkaudu) täisnurga all, millestki otse üle

2. millegi ühest nurgast teise nurka

3. + kuju moodi, otse millestki üle

4. millegi ühest nurgast teise nurka

risti
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimast, mille sümboliks on must ristikheinaleht

2. kaardimast

ristiema
[nimisõna, substantiiv]
naissoost ristivanem

ristiinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes järgib ristiusku

2. inimene, kes järgib Jeesus Kristuse isikust lähtuvat usku

ristiisa
[nimisõna, substantiiv]
meessoost ristivanem

ristijalu
[määrsõna, adverb]
1. ristis jalgadega, jalad (päkkadest) ristis

2. ristis jalgadega, jalad ristis

ristijätke
[nimisõna, substantiiv]
selgroolüli lülikeha küljele suunduv paariline jätke

ristik
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmeosaliste lehtede ja valgete või punakate nutitaoliste õitega rohttaim

2. rohttaim

ristike
[nimisõna, substantiiv]
väike rist (+ või ×) või ristamisi tõmmatud väikesed kriipsud (nt allkirjana, meelespidamise või mahatõmbamise märgina)

ristikhein
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmeosaliste lehtede ja valgete või punakate nutitaoliste õitega rohttaim

2. rohttaim

ristikheinaleht
[nimisõna, substantiiv]
ristiku kolmeosaline leht (sageli sümbolina)

ristikiri
[nimisõna, substantiiv]
(kindakirjana:) ristikujutistega muster

ristikirik
[nimisõna, substantiiv]
kogu maailma hõlmav kristlik kogudus, kristlus

ristikiudu
[määrsõna, adverb]
puu, liha vm koe pikikiuga ristsuunas

ristikivi
[nimisõna, substantiiv]
ristiga piirikivi

ristikoer
[nimisõna, substantiiv]
(saksa ordurüütli kohta)

ristikogudus
[nimisõna, substantiiv]
ülemaailmne kristlaskond

ristikpiste
[nimisõna, substantiiv]
1. aedpistega sarnanev, kuid tihedam, töö pahemal poolel tikkpistet moodustav kaunistuspiste

2. teat kaunistuspiste

ristikuju
[nimisõna, substantiiv]
1. ristilöödud Kristuse kujuga rist

2. ristilöödukuju

ristikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
risti kujuga, risti moodi

ristikuleht
[nimisõna, substantiiv]
ristiku kolmeosaline leht (sageli sümbolina)

ristikummardaja
[nimisõna, substantiiv]
(kristlase kohta)

ristikumärk
[nimisõna, substantiiv]
ristikheinalehe kujutisega märk Euroopa Liidus valmistatud kvaliteetsel toidutootel

ristikusilo
[nimisõna, substantiiv]
ristikust hapendamise teel konserveeritud haljassööt

ristikuvõrm
[nimisõna, substantiiv]
1. ristikul parasiteeriv juurteta ja lehtedeta, väljakasvudega rohttaim

2. ristikul parasiteeriv võrm

ristikuvähk
[nimisõna, substantiiv]
ristikut juurte mädandamisega hävitav seenhaigus

ristikäik
[nimisõna, substantiiv]
1. kloostri või konvendihoone ühenduskäik, mis ümbritseb sisehoovi, avaneb selle poole kaaristu või akendega

2. võlvkäik kloostri v ordulinnuse siseõue ümber

ristikäsi
[määrsõna, adverb]
1. üks käsi üle teise, käed ristis

2. käed sõrmseongus

ristiköömen
[nimisõna, substantiiv]
apteegitilli seeme

ristilaps
[nimisõna, substantiiv]
ristipoeg või ristitütar

ristiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ristidega, sellise mustriga

2. ristidega

ristilipp
[nimisõna, substantiiv]
ristikujutisega lipp

ristilöödu
[nimisõna, substantiiv]
hrl ristilöödud Kristus

ristilöömine
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja hukkamisviis, kus kurjategija seoti või naelutati risti külge surema

ristima
[tegusõna, verb]
1. (kristlikus kombetalituses:) vettekastmisega või vee pealevalamisega talitatavat riitust sooritama, et tähistada patu mahapesemist ja sümboolset vastuvõtmist kristlikku kogudusse

2. sellise toiminguga kedagi ristiusku pöörama

3. inimest teatud piduliku toiminguga (talle vett pähe pannes või teda vette pannes) kristliku koguduse liikmeks võtma

Ühendtegusõnad: ümber ristimaümber ristima

ristimast
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimast, mille sümboliks on must ristikheinaleht

2. kaardimast

ristimees
[nimisõna, substantiiv]
ristikujulise aumärgi kavaler

ristimine
[nimisõna, substantiiv]
(kristlikus kombetalituses:) vettekastmisega või vee pealevalamisega talitatav riitus, mis tähistab patu mahapesemist ja sümboolset vastuvõtmist kristlikku kogudusse

ristimiskabel
[nimisõna, substantiiv]
kabelihoone ristimiseks

ristimiskivi
[nimisõna, substantiiv]
hrl kirikus asuv suur kivist või malmist nõu ristimisvee jaoks

ristimiskleit
[nimisõna, substantiiv]
lapse pidulik ristimisel kantav kleit

ristimisnõu
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kirikus asuv nõu ristimisel piserdatava vee jaoks

2. nõu ristimisel piserdatava vee jaoks

ristimistalitus
[nimisõna, substantiiv]
kristlik kombetalitus ristimisel (kirikus või kodus)

ristimistunnistus
[nimisõna, substantiiv]
tunnistus kellegi sünni ning ristimise kohta

ristimistäht
[nimisõna, substantiiv]
tunnistus kellegi sünni ning ristimise kohta

ristimisvaagen
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kirikus asuv nõu ristimisel piserdatava vee jaoks

2. nõu ristimisel piserdatava vee jaoks

ristimisvesi
[nimisõna, substantiiv]
ristimisel (piserdamiseks) kasutatav vesi

ristimännik
[nimisõna, substantiiv]
Eesti rahvausundis pühaks peetav männimets, kus kombe kohaselt on lahkunu viimasel teekonnal lõigatud puu sisse rist

ristimärk
[nimisõna, substantiiv]
1. ristikujuline märk (hrl maagilise või sakraalse märgina)

2. rist hrl sakraalse v maagilise märgina

ristine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pikiteljega) risti, ristipidi asetsev või kulgev

2. risti olev

ristineljapäev
[nimisõna, substantiiv]
kevadine kirikupüha Kristuse taevamineku mälestuseks (40. päeval pärast ülestõusmispüha)

ristinimi
[nimisõna, substantiiv]
1. ristimisel pandud nimi

2. eesnimi või pärisnimi

ristipidi
[määrsõna, adverb]
(pikiteljega) risti, ristsuunas

ristipidine
[omadussõna, adjektiiv]
(pikiteljega) risti olev, ristipidi asetsev

ristipoeg
[nimisõna, substantiiv]
meessoost ristilaps

ristipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. põikpuuga post, mille külge vanaaja kurjategijaid surema seoti või naelutati

2. rist

risti-põigiti
[määrsõna, adverb]
üleni, igat pidi, igast küljest või kandist

risti-põiki
[määrsõna, adverb]
üleni, igat pidi, igast küljest või kandist

ristipäev
[nimisõna, substantiiv]
kevadine kirikupüha Kristuse taevamineku mälestuseks (40. päeval pärast ülestõusmispüha)

ristirahvas
[nimisõna, substantiiv]
ristiusku inimesed, kristlased, ristiinimesed

ristiretk
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja ristisõdalaste sõjaretk või sõjakäigud kogumina

2. ristiretk

ristirohi
[nimisõna, substantiiv]
1. hallikate lihakate või piklike lehtede ja kollaste õitega paljuliigiline mürgine rohttaim

2. rohttaim

risti-rästi
[määrsõna, adverb]
üleni, igat pidi, igast küljest või kandist

ristirüütel
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja ristisõjast või -retkest osavõtja

2. ristisõjast v -retkest osa võtnud rüütel

ristis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(paari moodustavate asjade, esemete vms asendi kohta:) üks (risti) üle teise, üle teineteise

ristisjalu
[määrsõna, adverb]
1. ristis jalgadega, jalad (päkkadest) ristis

2. ristis jalgadega, jalad ristis

ristiskäsi
[määrsõna, adverb]
1. üks käsi üle teise, käed ristis

2. käed sõrmseongus

rististama
[tegusõna, verb]
1. pliiatsiga vm kirjutusvahendiga ristimärki või -märke tegema (nt mahatõmbamisel, märgistamisel)

2. ristiga märkima

rististe
[nimisõna, substantiiv]
1. isteasend harkis reite ja ristis jalgadega

2. rististe

ristisurm
[nimisõna, substantiiv]
surm või hukkamine ristipuul

ristisuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
(pikitelje või püstsihi suhtes) risti asetsev, ristipidi, ristsuunas kulgev

ristisõda
[nimisõna, substantiiv]
1. keskajal ristiusu levitamiseks ja kaitsmiseks peetud sõda, katoliku kiriku ja paavsti juhitud sõjakäigud Palestiinasse (alates 1096), Läänemere ümbrusse (alates 1186) ja mujale

2. keskajal ristiusu levitamiseks peetud sõda

ristisõdalane
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja ristisõjast või -retkest osavõtja

2. ristisõjast v -retkest osa võtnud rüütel

ristisõdija
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja ristisõjast või -retkest osavõtja

2. ristisõjast v -retkest osa võtnud rüütel

ristisõdur
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja ristisõjast või -retkest osavõtja

2. ristisõjast v -retkest osa võtnud rüütel

ristisõitja
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja ristisõjast või -retkest osavõtja

2. ristisõjast v -retkest osa võtnud rüütel

ristitama
[tegusõna, verb]
1. üksteisest risti üle, ristamisi panema või asetama

2. ristamisi panema, asetama v suunama

ristitee
[nimisõna, substantiiv]
1. Jeesuse teekond Kolgata mäele

2. Kolgatale viiv tee

3. palverännak mööda seda teed

ristitu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on ristimistalitusega kristlikku kogudusse vastu võetud (ehk ristitud)

ristituult
[määrsõna, adverb]
tuule suunaga risti

ristitütar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost ristilaps

ristiusk
[nimisõna, substantiiv]
Jeesus Kristuse isikust lähtuv ja tema õpetusel rajanev monoteistlik religioon

ristiusueelne
[omadussõna, adjektiiv]
ristiusu tekke eelne

ristiusuline
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes järgib ristiusku

2. inimene, kes järgib Jeesus Kristuse isikust lähtuvat usku

ristiusustama
[tegusõna, verb]
ristiusku pöörama

ristivanem
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu kirikus isik, kes on lapse ristimistalituse juures tunnistajaks (ja kelle kohuseks on hoolitseda ristilapse kristliku kasvatuse eest), ristiisa või ristiema

ristivend
[nimisõna, substantiiv]
kristlane teistele kristlastele, kaaskristlane

ristivesi
[nimisõna, substantiiv]
ristimisel (piserdamiseks) kasutatav vesi

ristivoolu
[määrsõna, adverb]
voolu suunaga risti

ristivägi
[nimisõna, substantiiv]
suur rühm, hulk ristisõdijaid

ristjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. ristikujuline alus või jalg

2. ristikujuline alus v jalg

ristjas
[omadussõna, adjektiiv]
risti kujuga, risti moodi

ristjatsed
[nimisõna, substantiiv]
ristimistalitusega seotud perekondlik pidustus, mis tähistab lapse ristimist ja nime saamist

ristjoon
[nimisõna, substantiiv]
ristipidi joon

ristkasutus
[nimisõna, substantiiv]
mitmes andmekogus sisalduvate andmete ühine infotehnoloogiline töötlemine, sealhulgas andmete ülekandmine ühest kogust teise

ristkirves
[nimisõna, substantiiv]
kirves, mille tera on varrega risti

ristkivi
[nimisõna, substantiiv]
tellis, mille pikem serv on seinapinnaga risti

ristkoordinaadid
[nimisõna, substantiiv]
1. koordinaadid, mille määramisel on aluseks ristuvad sirged (teljed x ja y)

2. koordinaadid, mille määramisel on aluseks ristuvad sirged

ristkuppelkirik
[nimisõna, substantiiv]
Bütsantsi arhitektuurile iseloomulik võrdhaarse Kreeka risti kujulise põhiplaaniga kirik, mille nelinurkset keskosa (ja iga risti haru) katab kuppel

ristkurss
[nimisõna, substantiiv]
valuuta vahetuskurss, mis on leitud kahe teise vahetuskursi järgi (ühe valuuta hinda teise suhtes väljendatakse kolmanda riigi valuuta kaudu)

ristkäik
[nimisõna, substantiiv]
millegagi risti asetsev käik

ristkülik
[nimisõna, substantiiv]
1. tasandiline nelinurk, mille küljed on omavahel paarikaupa risti

2. nelja nurgaga kujund, mille kaks külge on pikemad kui teised kaks külge

ristkülikukujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ristküliku kujuga, ristkülikut meenutav

2. ristküliku kujuga

ristkülikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ristküliku kujuga, ristkülikut meenutav

2. ristküliku kujuga

ristküsimus
[nimisõna, substantiiv]
ristküsitlusel, ülekuulamisel esitatav küsimus

ristküsitlema
[tegusõna, verb]
1. igast suunast küsimusi esitama, et välja selgitada, kas vastaja räägib tõtt, ristküsitlust korraldama (nt kohtus)

2. põhjalikult küsitlema

3. ristküsitlust korraldama

ristküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
igast suunast küsimused, mis peavad aitama välja selgitada, kas vastaja räägib tõtt

ristlaine
[nimisõna, substantiiv]
laine, mille levimise suund toimub risti muu jõu levimissuunaga (nt tuule, magnetlaine suunaga)

ristlainetus
[nimisõna, substantiiv]
lainetus, kus kahes eri suunas kulgevad lained üksteisega liituvad

ristlatt
[nimisõna, substantiiv]
millegi suhtes risti asetsev latt

ristlause
[nimisõna, substantiiv]
1. (kirjanduslik võte:) lauseliikmete vastupidine järjestus kahes kõrvutises lauses või sõnarühmas (nt Male hobused valetavad ja valehobused maletavad)

2. kirjanduslik võte

ristleja
[nimisõna, substantiiv]
1. kiirekäiguline sõjalaev merelahingute pidamiseks, tulelöökide andmiseks rannikule vms

2. kiirekäiguline sõjalaev

ristlema
[tegusõna, verb]
sagedasti suunda muutes, siia-sinna liikuma või kulgema, (ringi) ekslema

ristlemmel
[nimisõna, substantiiv]
1. seisva või aeglaselt voolava vee pinnal või pinnakihis ujuv ja veepinda ühtlaselt kattev litrit meenutavate ristakuti asetsevate lehekestega veetaim

2. lemmel

ristlillik
[nimisõna, substantiiv]
ladvapunga ja lehte meenutav ristikujuline detail gooti tornide ja viilude tipus

ristlind
[nimisõna, substantiiv]
ristpardi, ka koskla rahvapärane nimetus

ristlips
[nimisõna, substantiiv]
kiilukujuliselt risti seatud või lehviks seotud kaelaside

ristloodi
[määrsõna, adverb]
1. püstsihiga täisnurga alla, (täpselt) risti

2. püstsihiga täisnurga alla

ristloodis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. püstsihiga täisnurga all, (täpselt) risti

2. püstsihiga täisnurga all

ristlus
[nimisõna, substantiiv]
1. huvireis või lõbusõit merel

2. huvireis merel

ristluslaev
[nimisõna, substantiiv]
huvireise ja lõbusõite sooritav laev

ristluu
[nimisõna, substantiiv]
1. viie selgroolüli kokkukasvamisest kujunenud luu, mis koos puusaluudega moodustab vaagna

2. seda ümbritsev selja piirkond

3. selgroolülide kokkukasvamisest kujunenud luu

ristluukanal
[nimisõna, substantiiv]
ristluud pikisuunas läbiv kanal

ristluulüli
[nimisõna, substantiiv]
üks nimmelülide ja õndraluu vahel paiknevatest selgroolülidest

ristluupiirkond
[nimisõna, substantiiv]
viie selgroolüli kokkukasvamisest kujunenud luu ja seda ümbritsev selja piirkond

ristluuvalu
[nimisõna, substantiiv]
valu ristluu piirkonnas

ristlõige
[nimisõna, substantiiv]
ristsuunaline läbilõige, läbilõige terves laiuses

ristlõik
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) lõik, mis ühes oma otspunktis ristub vaadeldava joonega või pinnaga

ristläbilõige
[nimisõna, substantiiv]
ristsuunaline läbilõige, läbilõige terves laiuses

ristlööv
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku vm ehitise pikiteljega risti kulgev, hrl sammastega eraldatud ruumiosa

2. romaani või gooti stiilis kiriku (pikliku põhiplaaniga) pearuumi risti läbilõikav ruum

ristmeedia
[nimisõna, substantiiv]
edastava teabe vm sisu jagunemine mitme esituskeskkonna vahel (nt film ja selle põhjal loodud arvutimäng, trükiajakirjandus ja vastavad mobiilirakendused)

ristmeisel
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsa teraga terasest tööriist, mida kasutatakse peamiselt metalli või kivi raiumiseks (nt soonte sisseraiumiseks)

2. soonte sisseraiumiseks vms

ristmik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus teed ristuvad (või hargnevad)

2. koht, kus sama tasandi kaks või mitu teed risti lähevad

3. teede ristumise koht

ristnokk
[nimisõna, substantiiv]
okaspuuseemnetest toituv ristamisi nokatippudega lind

ristnurk
[nimisõna, substantiiv]
jalgpallivärava tagumine nurk, mis mängija suhtes asetseb diagonaalselt

ristorg
[nimisõna, substantiiv]
mäeahelikega risti asetsev org

ristpael
[nimisõna, substantiiv]
aktsiisi tasumist tõendav kleebis tootel või pakendil

ristpaelsaadetis
[nimisõna, substantiiv]
panderoll

ristpalk
[nimisõna, substantiiv]
1. maa vm pinnaga rööbiti, rõhtsalt asetsev palk

2. rõhtasendis palk

ristpalkmaja
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsuunalistest, rõhtasendis palkidest ehitatud, ristnurkadega elumaja vm hoone

ristpart
[nimisõna, substantiiv]
hane meenutav, suhteliselt palju kõndiv ja kiiresti jooksev veelind

ristpea
[nimisõna, substantiiv]
1. ristikujulise süvendiga pea (nt kruvil)

2. sellega sobiv ristikujuline teraots (kruvikeerajal)

3. ristikujuline pea esemel

4. kolvi vart ja kepsu ühendav masinaosa

ristpiste
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest diagonaalselt ristuvast pistest koosnev kaunistuspiste

2. kahest ristuvast pistest koosnev kaunistuspiste

ristpistetikand
[nimisõna, substantiiv]
1. ristpistes tehtud tikand

2. ristpistes tikand

ristprofiil
[nimisõna, substantiiv]
ristsuunaline läbilõige, läbilõige terves laiuses

ristprojektsioon
[nimisõna, substantiiv]
(joonestamisel, geomeetrias:) projektsioon, kus kujutamiskiired langevad ekraaniga risti

ristpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi suhtes risti või viltu asetsev latt või puu, mis hrl ühendab midagi või asub millegi vahel

2. millegi suhtes risti v viltu asetsev puu

ristrebane
[nimisõna, substantiiv]
seljal ja õlgadel risti moodustava tumedama karvajutiga rebane

ristriim
[nimisõna, substantiiv]
esimese ja kolmanda ning teise ja neljanda värsi lõppude riimumine

ristripats
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegne ristikujuline kaelaehe

ristsamm
[nimisõna, substantiiv]
samm, kus jalg asetatakse maha risti tugijalaga (nt odaviskes, võimlemisel)

ristsed
[nimisõna, substantiiv]
ristimistalitusega seotud perekondlik pidustus, mis tähistab lapse ristimist ja nime saamist

ristseis
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi suhtes risti asend

2. ristiasend

ristselili
[määrsõna, adverb]
1. (täies pikkuses, käed-jalad laiali) seliti maas või (täies pikkuses) seliti maha

2. [täies pikkuses, käed-jalad laiali] seliti maas v seliti maha

ristseline
[nimisõna, substantiiv]
1. ristsetest, varrudest osavõtja

2. varrukülaline

ristseliti
[määrsõna, adverb]
1. (täies pikkuses, käed-jalad laiali) seliti maas või (täies pikkuses) seliti maha

2. [täies pikkuses, käed-jalad laiali] seliti maas v seliti maha

ristseotis
[nimisõna, substantiiv]
1. tellismüüride ühenduskoht või liitmisviis, mille puhul piki- ja põikikivikihid laotakse vaheldumisi, kusjuures põikikivid asetsevad kohakuti, kuid pikikivid on reakaupa nihutatud poole tellise võrra

2. vastav ühenduskoht

ristsirge
[nimisõna, substantiiv]
vaadeldava joonega või pinnaga ristuv sirge

ristsubsideerimine
[nimisõna, substantiiv]
ettevõttepoolne toote või teenuse müümine omahinnast odavama hinna eest mingi muu toote või teenuse (liiga) kõrge hinna arvelt

ristsugutama
[tegusõna, verb]
(tõuaretuses:) geneetiliselt erinevaid isendeid ristama

ristsugutis
[nimisõna, substantiiv]
1. geneetiliselt erinevate isendite ristamisel saadud järglane

2. ristand, värd

ristsumma
[nimisõna, substantiiv]
mitmekohalise arvu numbrite summa (nt arvu 27 ristsumma on 9)

ristsuund
[nimisõna, substantiiv]
millegagi ristuv, ristine suund

ristsõna
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtlemisülesanne, milles tähed või silbid tuleb paigutada etteantud ruudustikku nii, et ristuvates ridades moodustuvad otsitavad sõnad

2. ülesanne, milles tuleb tähed paigutada ruutudesse nii, et teatud ridadesse tuleksid sõnad, mida otsitakse

ristsõnamõistatus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtlemisülesanne, milles tähed või silbid tuleb paigutada etteantud ruudustikku nii, et ristuvates ridades moodustuvad otsitavad sõnad

2. ülesanne, milles tuleb tähed paigutada ruutudesse nii, et teatud ridadesse tuleksid sõnad, mida otsitakse

risttahukas
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) keha, mille kõik tahud on ristkülikud

risttala
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhtne tala vms ehitise, autokere vms kandvas osas

2. põigitine tala

risttee
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus teed ristuvad (või hargnevad)

2. koht, kus sama tasandi kaks või mitu teed risti lähevad

3. teede ristumise koht

risttoeng
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) toetumine rõngastele kõrvale sirutatud sirgete kätega

risttolmeldama
[tegusõna, verb]
1. ühe taime õietolmu teise taime õie emakasuudmele kandma

2. risttolmlemist teostama

risttolmleja
[nimisõna, substantiiv]
teise taime õietolmuterade abil tolmlev taim

risttolmlema
[tegusõna, verb]
tolmlema nii, et õie emaka viljastab teise taime õietolm

risttolmlemine
[nimisõna, substantiiv]
tolmlemine, mille puhul õie emaka viljastab teise taime õietolm

risttooder
[nimisõna, substantiiv]
ristikujuline meremärk vees püsti seisva ankurdatud varda otsas

risttuli
[nimisõna, substantiiv]
1. sihtmärgi üheaegne tulistamine mitmest suunast

2. sihtmärgi üheaegne tulistamine mitmest suunast

risttuul
[nimisõna, substantiiv]
mitmest eri suunast puhuv tuul

risttänav
[nimisõna, substantiiv]
teise tänavaga ristuv tänav

ristuma
[tegusõna, verb]
1. üksteisega vastamisi kokku puutuma (ja siis eraldi edasi kulgema)

2. üksteisest risti üle v läbi kulgema

3. ristamisi minema v asetuma

ristviide
[nimisõna, substantiiv]
viide, mis vastamisi seob kaks tekstiüksust (nt nime, rubriiki)

ristvineer
[nimisõna, substantiiv]
kihtidest kokku liimitud vineer

ristvõlv
[nimisõna, substantiiv]
kahe pikliku võlvi ristumisel tekkiv võlv (nt romaani kirikus)

ristvöö
[nimisõna, substantiiv]
maadlusvõte, kus vastane asub vöökohast haaratuna tõstmise või ülevedamise momendil võtte sooritaja süles risti

ristõieline
[nimisõna, substantiiv]
nelja risti asetseva kroonlehega õit omav taim, ristõieliste sugukonda kuuluv taim

ristõielised
[nimisõna, substantiiv]
sugukond taimi, millel on nelja risti asetseva kroonlehega õied (nt kapsas, põldsinep)

ristämblik
[nimisõna, substantiiv]
1. pruunikas ämblik heledaist tähnidest koosneva ristikujutisega tagakehal

2. ämblik

risu
[nimisõna, substantiiv]
korratult kuhjunud oksad, puud vm (aja jooksul kogunenud) praht

risuhunnik
[nimisõna, substantiiv]
korratult kuhjunud oksad vm (aja jooksul kogunenud) praht

risuks
(ülearuse, tülika asja kohta)

risulind
[nimisõna, substantiiv]
mitme põõsastes ja metsarisus tegutseva linnu (nt põõsalinnu, käbliku, punarinna) rahvapärane nimetus

risune
[omadussõna, adjektiiv]
oksi ja muud risu ning prahti täis, risustunud või risustatud olekus

risupesa
[nimisõna, substantiiv]
okstest, oksaraagudest ehitatud kotka, ronga vm linnu (suur) pesa

risu-räsu
[nimisõna, substantiiv]
korratult kuhjunud oksad vm risu ja rämps

risus
[määrsõna, adverb]
lohakil, laostunud, risustunud olekus, pikalt kasimata, korrastamata

risustama
[tegusõna, verb]
1. millegi väheväärtuslikuga (nt katkisega, räpasega) millegi väljanägemist, kvaliteeti vm rikkuma

2. keskkonda, loodust (aja jooksul kogunenud) prahiga täitma

risustuma
[tegusõna, verb]
1. millegi väheväärtuslikuga (nt katkisega, räpasega) täituma, seetõttu väljanägemises, kvaliteedis vm kaotama

2. okste vm (aja jooksul kogunenud) prahiga täituma

risuvõrk
[nimisõna, substantiiv]
vana, kasutuseta, järve vm veekokku triivima või selle põhja jäänud kalavõrk

rišeljöö
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsusmaalt pärinev tikand, kus sämppistetega ääristatud motiive ühendavad lõngast õmmeldud sillad ja motiivide vahed on sildade alt välja lõigatud

2. Prantsusmaalt pärinev tikandiliik

rišeljöötikand
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsusmaalt pärinev tikand, kus sämppistetega ääristatud motiive ühendavad lõngast õmmeldud sillad ja motiivide vahed on sildade alt välja lõigatud

2. Prantsusmaalt pärinev tikandiliik

rit.
(märge noodikirjas:) viivitades, tempot järk-järgult aeglustades

rit.
1. (märge noodikirjas:) tagasi hoides, tempot järsult aeglustades

2. tagasi hoides, tempot järsult aeglustades

ritard.
(märge noodikirjas:) viivitades, tempot järk-järgult aeglustades

ritardando
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) viivitades, tempot järk-järgult aeglustades

ritenuto
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) tagasi hoides, tempot järsult aeglustades

2. tagasi hoides, tempot järsult aeglustades

ritornell
[nimisõna, substantiiv]
1. Itaalia rahvaluulest pärit kolmerealine stroof, mille 1. (lühike) ja 3. (pikk) rida riimuvad

2. soneti lisa

ritraal
[nimisõna, substantiiv]
mägijõgede ja -ojade ülemjooksu piirkond

ritsiin
[nimisõna, substantiiv]
riitsinuse seemnetest eraldatud mürgine valk

ritsikas
[nimisõna, substantiiv]
1. siristav hüppejalgadega putukas

2. suur roheline putukas, kellel on pikad tagumised jalad, kes hüppab väga kõrgele ja kes teeb väga kõrget häält

ritsiklind
[nimisõna, substantiiv]
1. võsades ja põõsastikes pesitsev väike pruunikas lind, kelle laul meenutab ritsika sirinat

2. väike pruunikas lind

ritsikvähk
[nimisõna, substantiiv]
küttimisviisi ja röövjalgade ehituse poolest röövritsikalisi meenutav vähk

ritsinoolhape
[nimisõna, substantiiv]
põletikuvastase toimega õline vedelik, üks kastoorõli koostisosi

rittberger
[nimisõna, substantiiv]
iluuisutamises silmushüpe, kus hüpe algab paremalt jalalt ja maandutakse samale jalale

ritter
[nimisõna, substantiiv]
rüütliseisusse kuuluv raskerelvastusega ratsasõjamees keskaja Lääne-Euroopas

rittmeister
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ratsaväeohvitseri auaste Saksamaal, Venemaal ja mõnes muus riigis, vastas jalaväe kaptenile

2. selles auastmes ohvitser

3. jalaväe kaptenile vastav ohvitseri auaste mõne riigi ratsaväes

rituaal
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi usutalituse või kombe kindlakskujunenud kord

2. teatav kombetalitus, korduv tegevus või nende kogum

3. usu- v kombetalituse kord, tseremoonia

4. tavandite kogum

rituaal
1. mingi usutalituse või kombe kindlakskujunenud korraga seotud, sellega kaasnev

2. rituaaliga seotud

3. rituaalile omane

rituaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingi usutalituse või kombe kindlakskujunenud korraga seotud, sellega kaasnev

2. rituaaliga seotud

3. rituaalile omane

ritv
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk peenike, peenemast puutüvest (painduv) latt

2. peenemast puutüvest varb, pikk peenike latt

ritvkõhn
[omadussõna, adjektiiv]
väga kõhn

ritvpikk
[omadussõna, adjektiiv]
hästi pikk

ritvõng
[nimisõna, substantiiv]
ridvast, nöörist ja õngekonksust koosnev käsiõng

riugas
[nimisõna, substantiiv]
1. kaval (alatu) võte või tegu

2. salasepitsus

riuge
[nimisõna, substantiiv]
1. kaval (alatu) võte või tegu

2. salasepitsus

riukalik
[omadussõna, adjektiiv]
kaval (ja alatu), salasepitsustega seotud

riukaline
[omadussõna, adjektiiv]
kaval (ja alatu), salasepitsustega seotud

riukamees
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb vempe, üleannetusi, koerusi

riuklema
[tegusõna, verb]
1. kavalaid (ja alatuid) võtteid kasutama, kavaldama

2. riukaid tegema, kavaldama

riuklik
[omadussõna, adjektiiv]
kaval (ja alatu), salasepitsustega seotud

rivaal
[nimisõna, substantiiv]
1. sama eesmärgi nimel võistleja või vastane samal alal (nt spordis, armusuhtes, poliitikas)

2. võistleja või vastane, näiteks spordis

3. võistleja, vastane

rivaalitsema
[tegusõna, verb]
ühel alal või sama eesmärgi nimel (väiklaselt) võistlema, hrl pahatahtlikult vastasesse suhtudes

rivaliteet
[nimisõna, substantiiv]
sama eesmärgi nimel või samal alal võistlemine (nt spordis, armusuhtes, poliitikas)

rivanool
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakas, vees ja piirituses lahustuv tugeva antiseptilise toimega pulber, mida lahusena kasutatakse naha ja haavade desinfitseerimiseks

2. desovahend

rive
[omadussõna, adjektiiv]
räpane, kasimatu

rivi
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvuti või üksteise järel asetsevad esemed, inimesed vm

2. nendest moodustuv enam-vähem sirge joon

rividrill
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl sõjaväes:) range mehaaniline riviõppus, rivikorra harjutamine

2. range mehaaniline riviõppus

riviharjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl sõjaväes:) rivikorra harjutamine

2. riviliste võtete ja liikumiste õppimiseks

rivik
[nimisõna, substantiiv]
ladumisvahend endisaja trükitööstuses

rivikord
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväes vm ettenähtud (ühel joonel kõrvuti) ülesrivistumise kord

2. sellisel viisil liikumine

rivikäsklus
[nimisõna, substantiiv]
rivi juhtimiseks antav käsklus

rivilaul
[nimisõna, substantiiv]
rivis marssides lauldav sõdurilaul

riviline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühel joonel, rivis seismise või liikumisega seotud

2. rivile iseloomulik

rivimale
[nimisõna, substantiiv]
1. üheaegne malemäng mitme vastasega (käike tehakse järjekorras)

2. simultaanmale

rivimäärustik
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväe rivikorda käsitlevad põhieeskirjad

rivisamm
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhutatud, ühtses taktis samm rivis edasiliikumisel (nt sõjaväes, paraadil)

2. rütmiline, taktis sammumine

rivistama
[tegusõna, verb]
hrl sõjaväes rivikorda seadma, rivisse käsutama

Ühendtegusõnad: üles rivistamaüles rivistama

rivistuma
[tegusõna, verb]
hrl sõjaväes end rivikorda seadma, rivisse või ritta võtma

rivistus
[nimisõna, substantiiv]
1. (nt sõjaväes:) rivikorda seatud või käsutatud olek, paigutus rividesse

2. selline (pidulik) kogunemine

3. rivistamine

4. rivistumine

5. rivi, riviline paigutus

rivitants
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kantrimuusika järgi ühes või mitmes rivis tantsitav rühmatants

riviteenistus
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväekohustuslase vabatahtlik teenistus sõjaväelise auastmega ametikohal

rivitu
[omadussõna, adjektiiv]
tegevteenistusse ehk riviteenistusse mittekuuluv

rivitult
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. (kaitseväes vm:) käsklus rivist lahkumiseks

2. käsklus rivist lahkumiseks

riviõppus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl sõjaväes:) rivikorra harjutamine

2. riviliste võtete ja liikumiste õppimiseks

rjassa
[nimisõna, substantiiv]
1. õigeusu vaimuliku pikk laiade varrukatega igapäevane ülerõivas

2. kreekakatoliku vaimuliku üleriie

rjassakandmine
[nimisõna, substantiiv]
(õigeusus:) mungaelu esimene, ettevalmistav aste

rjaženka
[nimisõna, substantiiv]
Ukraina köögis levinud kreemjat värvi hapendatud ahjupiim

rk
1. koht või hoone, kus säilitatakse (üldiseks kasutamiseks ettenähtud) raamatuid, käsikirju vms materjali

2. koht, kuhu sa lähed, et raamatuid lugeda või neid koju laenata

rm
1. puidu mahuühik, mille aluseks on 1 m^3 virn või ritta laotud puidu maht koos koore ja õhuvahedega

2. virnamõõt

rms
1. kapralile eelnev madalaim auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes sõdur

rmt
1. trükitud lehekülgedest koosnev terviklik, ühest küljest köidetud väljaanne, mida katavad kaaned

2. sellisel kujul ilmunud teos (ka mitmeköitelisena)

3. ese, mida saab lugeda ja millel on kaante vahel palju paberist lehti

rmtk
1. koht või hoone, kus säilitatakse (üldiseks kasutamiseks ettenähtud) raamatuid, käsikirju vms materjali

2. koht, kuhu sa lähed, et raamatuid lugeda või neid koju laenata

rmtp
1. majandustehingute dokumenteeritud arvestuse süsteem

2. sel kujul peetav arvestus

3. mingi firma, asutuse või organisatsiooni majanduslike tehingute kohta käivate dokumentide täielik arvestus

4. ka vastav eriala

roaming
[nimisõna, substantiiv]
(mobiiltelefonsides:) helistamine välismaal

roaohver
[nimisõna, substantiiv]
1. (piiblikeeles:) ohverdusviis, mille puhul ohverdatakse vilja või toitu

2. ohverdatud vili või toit

robaki
[määrsõna, adverb]
järsu liigutusega, järsu hooga

rober
[nimisõna, substantiiv]
1. mängujärk bridžis, kus üks paaridest on võitnud kaks geimi

2. partii, [lõpetatud] ring kaardimängus

robi
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne (väike) rahaühik või münt

robihein
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav kollaste õitega, valminult kõrisevate seemnekupardega poolparasiitne rohttaim

2. niidutaim

robiinia
[nimisõna, substantiiv]
rippuvais kobarais asetsevate valgete, roosade või lillade õitega Põhja- ja Kesk-Ameerikast pärinev puu või põõsas

robin
[nimisõna, substantiiv]
1. tume (tugev) kõlatu katkeline heli, (tugev) krabin

2. tume õõnes rabin, [tugev] krobin

robinaga
[määrsõna, adverb]
hoogsalt, kiiresti

robinal
[määrsõna, adverb]
1. ägedas tempos, ühe hooga, kiiruga

2. kiiresti üksteise järel

robinal-rabinal
[määrsõna, adverb]
1. ägedas tempos, ühe hooga, kiiruga

2. kiiresti üksteise järel

robinsonaad
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetlik või filosoofilise kallakuga lugu merehädalise seiklustest inimtühjal saarel D. Defoe romaani "Robinson Crusoe" laadis

2. seiklused Robinson Crusoe laadis

3. selles laadis kirjandusteos

robirohi
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav kollaste õitega, valminult kõrisevate seemnekupardega poolparasiitne rohttaim

2. niidutaim

robisema
[tegusõna, verb]
1. tumedat (tugevat) kõlatut katkelist heli kuuldavale laskma, (tugevalt) krabisema

2. hooga kukkuma või langema

robistama
[tegusõna, verb]
1. tumedat (tugevat) kõlatut katkelist heli tekitama, tugevalt krabistama

2. sellist heli tekitades hooga (ja räpakalt) midagi tegema

robootika
[nimisõna, substantiiv]
teadus- ja tehnikaharu, mis käsitleb robotite konstrueerimist, ehitamist ja kasutamist

robot
[nimisõna, substantiiv]
programmeeritav isetoimiv masin, mida kasutatakse inimese liikumist, tajumist ja mõtlemist asendavates töödes (nt esemete teisaldamisel, tööriista käsitsemisel, keskkonna jälgimisel ja uurimisel)

robotauto
[nimisõna, substantiiv]
auto, mis sõidab täisautomaatse juhtimissüsteemi abil ega vaja liikluses hakkamasaamiseks inimesest juhti

robotfoto
[nimisõna, substantiiv]
arvutis fotoroboti abil loodud näopilt (nt võimaliku kurjategija oma)

robotilõks
[nimisõna, substantiiv]
piltülesanne (hrl moonutatud tähed ja numbrid), mis kaitseb veebilehtedele rämpsu postitavate, nt reklaamilinke lisavate robotite eest

robotiseerima
[tegusõna, verb]
robotiga või robotitega varustama

robotitehnika
[nimisõna, substantiiv]
teadus- ja tehnikaharu, mis käsitleb robotite konstrueerimist, ehitamist ja kasutamist

robotkirurgia
[nimisõna, substantiiv]
opereerimine robotite abil

robotkoer
[nimisõna, substantiiv]
koera meenutav robot (nt mänguasjana, seltsiks, sõjalisel otstarbel kasutatavana)

robotkuller
[nimisõna, substantiiv]
väike kõrgtehnoloogiline ratastel masin, mis inimese juuresoluta toimetab paki selle saaja aadressile

robotkäsi
[nimisõna, substantiiv]
programmeeritava isetoimiva seadme osa, mida kasutatakse millegi haaramiseks vms

robotlaev
[nimisõna, substantiiv]
tehisintellektil põhinev laev, mis ei vaja meeskonda

robotlaut
[nimisõna, substantiiv]
laut, kus lüpsmine toimub robotseadmega, lüpsirobotiga

robotlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuulekalt käsku täitev, masinlikult, tundetult toimiv, robotit meenutav või robotile omane

2. robotit meenutav, masinlik

robotlüps
[nimisõna, substantiiv]
lüpsmine robotseadmega, lüpsirobotiga

robotniiduk
[nimisõna, substantiiv]
programmeeritav isetoimiv muruniiduk

robotsõiduk
[nimisõna, substantiiv]
programmeeritav isetoimiv sõiduk

robottolmuimeja
[nimisõna, substantiiv]
programmeeritav isetoimiv tolmuimeja

robotvõrk
[nimisõna, substantiiv]
häkkerite kaugjuhtimise all olev pahavaraga nakatatud arvutite võrgustik, mida kasutatakse küberrünnakuteks, spämmi saatmiseks vms

robusta
[nimisõna, substantiiv]
Kongo kohvipuult saadav kohv

robustne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kommetelt, käitumiselt lihvita, jämedakoeline

2. seda väljendav

rock
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas ja Inglismaal 1960. aastatel tekkinud levimuusika liik, milles kasutatakse tugevasti võimendatud elektri- ja elektronpille

rock-ansambel
rokkmuusikat tegev ansambel

rock-bänd
rokkmuusikat tegev ansambel

rock-muusika
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas ja Inglismaal 1960. aastatel tekkinud levimuusika liik, milles kasutatakse tugevasti võimendatud elektri- ja elektronpille

rock'n'roll
[nimisõna, substantiiv]
1950. aastatel USA-s tekkinud muusikastiil

rock-ooper
[nimisõna, substantiiv]
rokkmuusikaga ooper

rodamiin
[nimisõna, substantiiv]
väga puhtaid ja eredaid värve andev fluorestseeruv värvaine

rodentitsiid
[nimisõna, substantiiv]
näriliste tõrjeks kasutatav mürkkemikaal

rodeo
[nimisõna, substantiiv]
metsikute hobuste (vm veoloomade) võistlus, mis on alguse saanud Ameerika karjuste pidustustest

rodo
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl suurte igihaljaste lehtede ja (suurte) kellukjate õitega ilupõõsas

2. ilupõõsas

rododendron
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl suurte igihaljaste lehtede ja (suurte) kellukjate õitega ilupõõsas

2. ilupõõsas

rodoloog
[nimisõna, substantiiv]
iluaianduse spetsialist, kes tegeleb rooside uurimisega

rodoloogia
[nimisõna, substantiiv]
rooside uurimisega tegelev teaduse ja iluaianduse haru

rodoniit
[nimisõna, substantiiv]
1. roosa, punakas või hallikas klaasiläikeline hästi poleeritav poolvääriskivi

2. hästi poleeritav mineraal

rodopsiin
[nimisõna, substantiiv]
üks silma võrkkesta valgustundlikke värvaineid

rodster
[nimisõna, substantiiv]
kaheistmeline lahtise kerega sportauto

rodu
[nimisõna, substantiiv]
hrl pika rivi moodustavad asjad või elusolendid

roe
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma pärasoolest väljutatav seedimisjääk

2. söödud toidust see osa, mida organism ei vaja ja mis organismist tagumiku kaudu väljub

rogain
[nimisõna, substantiiv]
1. pika kontrollajaga võistkondlik valikorienteerumine (alana või võistlusena)

2. (rahvaspordina:) orienteerumismatk

rogin
[nimisõna, substantiiv]
tuhm ragin või korin

rogisema
[tegusõna, verb]
1. tuhmi raginat või korinat kuuldavale laskma

2. roginat kuuldavale laskma

rogusk
[nimisõna, substantiiv]
1. leotatud ja kuivatatud pärnaniin

2. selline niinekiud sidumis- või pakkimisvahendina

rohe
1. ökoloogilist mõttelaadi pooldav, keskkonnahoidlik

2. keskkonnateadlikke inimesi koondav

roheaktivism
[nimisõna, substantiiv]
aktiivne tegutsemine keskkonnahoiu ja jätkusuutliku arengu saavutamise nimel

roheaktivist
[nimisõna, substantiiv]
keskkonda hoidva, loodusvarasid säästva mõtte- ja eluviisi eest võitlev inimene

roheala
[nimisõna, substantiiv]
loodusliku või inimtekkelise taimkattega ala linnas või asulas (nt pargid, haljasalad, aiad, kalmistud, jäätmaad)

roheasfalt
[nimisõna, substantiiv]
(teedeehituses:) asfaltbetoon, mille koostises on naftast saadud bituumen osalt asendatud puidujääkidest toodetud ligniiniga ja mille tootmisel on kasutatud biokütust

rohediisel
[nimisõna, substantiiv]
vesinikuga töödeldud taimeõlil põhinev biodiislikütus

roheenergia
[nimisõna, substantiiv]
elektri-, soojus- vm energia, mida toodetakse taastuvatest energiaallikatest

rohegaas
[nimisõna, substantiiv]
mootorikütusena kasutatav puhastatud biogaas, mis sisaldab 97% metaani

rohehall
[omadussõna, adjektiiv]
roheka varjundiga hall

rohehallitus
[nimisõna, substantiiv]
rohekat värvi hallitusseen

roheidu
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnahoidlikke tooteid või teenuseid loov idufirma

roheinflatsioon
[nimisõna, substantiiv]
toorme- ja energiahindade kallinemine, mis on põhjustatud keskkonnasäästlikule majandusele üleminekust

rohekae
[nimisõna, substantiiv]
silma siserõhu tõusust tingitud silmahaigus

rohekalt
[määrsõna, adverb]
rohekana, veidi roheliselt

rohekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. veidi roheline, rohelise varjundiga

2. rohelisevõitu

rohekashall
[omadussõna, adjektiiv]
roheka varjundiga hall

rohekaskollane
[omadussõna, adjektiiv]
roheka varjundiga kollane

rohekassinine
[omadussõna, adjektiiv]
roheka varjundiga sinine

rohekeemia
[nimisõna, substantiiv]
selline keemiliste ainete ja protsesside väljatöötamine ja kasutamine, mis vähendab või väldib kahjulike ainete teket ja kasutamist

rohekilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
meres elav maitsva lihaga kilpkonn

rohekollane
[omadussõna, adjektiiv]
roheline ja kollane

rohekoridor
[nimisõna, substantiiv]
haljastusega maariba hoonete või linnaosade vahel

rohekus
[nimisõna, substantiiv]
rohekas-olek, roheline varjund

rohekärblased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond 3-4 mm pikkusi loomtoidulisi putukaid

rohe-kärnkonn
[nimisõna, substantiiv]
kärnkonn, kelle oliivrohelisel seljal on silmatorkavad tumerohelised laigud

rohekärnkonn
[nimisõna, substantiiv]
kärnkonn, kelle oliivrohelisel seljal on silmatorkavad tumerohelised laigud

rohekütus
[nimisõna, substantiiv]
igasugune alternatiivne autokütus (nt gaas, vesinik, elekter)

rohelduma
[tegusõna, verb]
roheliseks minema

roheleeguan
[nimisõna, substantiiv]
seljaharja ja pika sabaga rohekas sisalik Lõuna- ja Kesk-Ameerikas, Eestis lemmikloomana

rohe-lehelind
[nimisõna, substantiiv]
väike rohekas lind, kes hrl tegutseb kõrgel lehtpuude võrades

rohelepe
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu kokkulepe, mille järgi piiratakse kasvuhoonegaaside saastet, et säästa keskkonda ja kliimat

roheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. muru, lehtede värvi, spektris sinise ja kollase vahel

2. muru ja lehtede värvi

rohelisekirju
[omadussõna, adjektiiv]
kirju, milles esineb või on ülekaalus roheline värv

rohelus
[nimisõna, substantiiv]
1. puud, põõsad vm taimed kogumina, nendest sündiv roheline värv maastikul, linnapildis vm

2. roheline olek, haljus

rohemajandus
[nimisõna, substantiiv]
säästev majandus, mis panustab keskkonna hea seisundi säilimisse või taastamisse

rohemünt
[nimisõna, substantiiv]
maitse- ja ravimtaimena kasvatatav tugeva aromaatse lõhnaga rohttaim, mida kasutatakse nt kaunistusena kokteilide (nt Mojito) tegemisel, maiustuste ja hambapasta maitsestamisel

rohendama
[tegusõna, verb]
(taimestiku või lehtedega kattunult) rohelisena paistma, roheline olema

rohenäpp
[nimisõna, substantiiv]
(aiatöid armastava inimese kohta)

rohepesu
[nimisõna, substantiiv]
1. (tööstuses, ettevõtluses:) keskkonnavaenuliku tegevuse üldsusele positiivsena esitamine, teeseldud keskkonnasõbralikkus

2. sel eesmärgil toodete ja teenuste eksitav reklaamimine

rohepärdik
[nimisõna, substantiiv]
1. musta, valgete karvadega ääristatud näo ja rohekashalli kehaga elavaloomuline Aafrika ahv

2. rohekashalli karvaga ahv

rohepööre
[nimisõna, substantiiv]
eemaldumine tavapärastest, ressursimahukatest majandusmudelitest, saavutamaks kliimaeesmärkide täitmist ja jätkusuutlikku arengut

rohereform
[nimisõna, substantiiv]
eemaldumine tavapärastest, ressursimahukatest majandusmudelitest, saavutamaks kliimaeesmärkide täitmist ja jätkusuutlikku arengut

rohe-roheline
[omadussõna, adjektiiv]
väga roheline

roherähn
[nimisõna, substantiiv]
hakisuurune oliivrohelise sulestiku ja punase peaga valjult häälitsev lind

rohesertifikaat
[nimisõna, substantiiv]
ametlik tõend, mis tõendab, et kasutatud elekter on toodetud taastuvatest energiaallikatest

rohesild
[nimisõna, substantiiv]
metsloomade turvaliseks maanteeületuseks rajatud puude ja põõsastega kaetud sild

rohesilmne
[omadussõna, adjektiiv]
roheliste, rohekate silmadega

rohesisalik
[nimisõna, substantiiv]
Euroopas levinud erkroheline sisalik

rohestama
[tegusõna, verb]
mitmesuguseid abinõusid tarvitusele võtma, et säästa keskkonda ja kliimat ning soodustada metsiku looduse kasvamist

rohestamine
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste abinõude tarvituselevõtt, et säästa keskkonda ja kliimat ning soodustada metsiku looduse kasvamist

rohestuma
[tegusõna, verb]
keskkonnahoidliku(ma)ks, keskkonnateadliku(ma)ks muutuma

rohesärk
[nimisõna, substantiiv]
rohelist särki kandev inimene (nt võistlusvormis sportlane)

rohetama
[tegusõna, verb]
(taimestiku või lehtedega kattunult) rohelisena paistma, roheline olema

roheteadlik
[omadussõna, adjektiiv]
keskkonnahoiu põhimõtteid hästi tundev, ökoloogiliselt teadlik

rohetehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadmised, meetodid ja vahendid, mille eesmärk on parandada keskkonda, vähendada inimtegevuse mõju loodusele, kasutades selleks taastuvaid energiaallikaid ja materjale

rohetiib-aara
[nimisõna, substantiiv]
suur värvikirev Lõuna-Ameerika papagoi

rohetäpik
[nimisõna, substantiiv]
altpoolt roheliste tagatiibadega täpiline suur liblikas

rohetöökoht
[nimisõna, substantiiv]
ametikoht, mis panustab keskkonna hea seisundi säilimisse või taastamisse

rohevahetus
[nimisõna, substantiiv]
aia- ja taimehuviliste kokkusaamine, mille käigus vahetatakse või antakse ära oma aia taimi, pistikuid, seemneid vms

rohevesinik
[nimisõna, substantiiv]
vesinik(kütus), mille tootmiseks kasutatakse ainult taastuvenergiat

rohevetikas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt magevetes veepinna lähedal elutsev rohelise värvusega vetikas, kes kuulub rohevetikate hõimkonda

rohevint
[nimisõna, substantiiv]
varblasesuurune tüseda koonilise nokaga, roheka sulestiku ja iseloomuliku sidistava-kuristava lauluga lind, Eestis väga levinud

roheväide
[nimisõna, substantiiv]
tootja või teenuseosutaja enda kinnitus toote või teenuse keskkonnasäästlikkuse kohta

rohevöönd
[nimisõna, substantiiv]
1. elamu- ja tööstuspiirkondi ümbritsev looduslik või poollooduslik mets, park või haljasala

2. suurt asulat või selle osa vööna ümbritsev või ääristav park ja haljasalad

rohi
[nimisõna, substantiiv]
1. maapinnal kasvav madal roheline heintaimedest või rohttaimedest kate

2. madal taimedest kate maa peal

3. heintaimede üldnimetus

4. rohttaimede maapealsed osad

rohima
[tegusõna, verb]
1. peenart, põldu vm umbrohust puhastama, sealt umbrohtu välja kitkuma

2. umbrohtu kitkuma, umbrohust puhastama

rohingja
[nimisõna, substantiiv]
Myanmaris elava islamiusulise rahva liige

rohinoor
[omadussõna, adjektiiv]
vanuselt väga noor

rohiroheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. noore rohu värvi (läikivalt) roheline, erksavärviline roheline

2. roheline

rohitsema
[tegusõna, verb]
1. arstima, ravima

2. (pisikuid, umbrohtu) mürgitama, hävitama

3. ravima, arstima

rohke
[omadussõna, adjektiiv]
suurel arvul, suures koguses, ulatuses esinev, paljudest koosnev

rohkearvuline
[omadussõna, adjektiiv]
suurel arvul, suures koguses, ulatuses esinev, paljudest koosnev

rohkelt
[määrsõna, adverb]
1. suurel hulgal või määral, väga palju

2. palju

rohkem
[määrsõna, adverb]
1. millegagi võrreldes suuremal hulgal või määral

2. (võrdluses:) suuremal hulgal või määral

rohkem
[omadussõna, adjektiiv]
hulgalt, koguselt suurem

rohkendama
[tegusõna, verb]
1. koguselt, hulgalt arvukamaks muutma, millegi täienduseks, lisaks minema või olema

2. (koguselt, arvult) suuremaks tegema

rohkenema
[tegusõna, verb]
1. koguselt, arvult suuremaks muutuma

2. (koguselt, arvult) suuremaks minema

rohkesti
[määrsõna, adverb]
1. suurel hulgal või määral, väga palju

2. palju

rohkesõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
palju sõnu sisaldav

rohkesõnalisus
[nimisõna, substantiiv]
paljude sõnade kasutamine

rohkeõieline
[omadussõna, adjektiiv]
(liigiomaselt) paljude õitega

rohkus
[nimisõna, substantiiv]
suurel arvul või koguses esinemine, paljusus

rohmakas
[omadussõna, adjektiiv]
algelise viimistlusega või viimistlemata, lihtne, peenuseta

rohmama
[tegusõna, verb]
hrl millestki mittehoolimise märgiks käega lööma (ja midagi ütlema)

rohmima
[tegusõna, verb]
midagi hoogsalt v hoolimatult tegema

rohtaed
[nimisõna, substantiiv]
(lopsakate) rohttaimedega viljapuuaed, iluaed või park

rohtjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime kohta:) puitumata (varrega), pehme rohu taoline

2. rohu taoline, puitumata

rohtla
[nimisõna, substantiiv]
tasane avamaastik, kus kasvavad peamiselt kuivalembesed ja lühikese kasvueaga rohttaimed (nt pampa, stepp)

rohtlaas
[nimisõna, substantiiv]
tasane avamaastik, kus kasvavad peamiselt kuivalembesed ja lühikese kasvueaga rohttaimed (nt pampa, stepp)

rohtlahaukur
[nimisõna, substantiiv]
suslikuga sarnanev rohttaimedest toituv ja haukuvalt häälitsev näriline

rohtlaliilia
[nimisõna, substantiiv]
rohkeõieline valgete, kahvatukollaste või roosade kobarõisikutega rohttaim, Eestis aiailutaim

rohtliilia
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Aafrika troopikas ja lähistroopikas kasvav varretu rohttaim

rohtne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime kohta:) puitumata (varrega), pehme rohu taoline

2. rohu taoline, puitumata

rohttaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille varred ei puitu (nt salat, sõnajalg, paljud lilled)

rohttaimestik
[nimisõna, substantiiv]
puitumata vartega taimed kogumina (ka liigid ja isendid kokku), rohttaimed

rohtuma
[tegusõna, verb]
1. rohttaimedega kattuma, (kasutamatusest, korratult) rohtu kasvama

2. rohtu kasvama

rohtus
[määrsõna, adverb]
(kaua aega) hoolitsemata, (umb)rohtu kasvanud olekus

rohuaed
[nimisõna, substantiiv]
(lopsakate) rohttaimedega viljapuuaed, iluaed või park

rohuhiir
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja metsades elutsev väike pruunikashall näriline

rohujahu
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud ja kuivatatud rohttaimedest loomasöödaks valmistatav jahu

rohujooksik
[nimisõna, substantiiv]
lapik eredavärviline lehetäidest toituv mardikas

rohujuurepesu
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, kus kunstlikult tekitatud näiline huvigrupp või seltskond aktiviste võtab ühiselt ja häälekalt sõna mõne algatuse poolt või vastu, mõjutades sel viisil avalikku arvamust

rohujuuretasand
[nimisõna, substantiiv]
rahva, lihtinimeste igapäevane elu ja tegevus (hrl vastandatuna otsustajate, juhtidele)

rohukamar
[nimisõna, substantiiv]
1. mullakiht, mis on tihedalt läbi kasvanud rohttaimede ja nende juurtega

2. sellest väljalõigatud tükk

rohukapp
[nimisõna, substantiiv]
ravimeid, arstirohtusid sisaldav kapp

rohukarva
[omadussõna, adjektiiv]
rohu värvi, roheline

rohukas
[omadussõna, adjektiiv]
kasvava rohu poolest külluslik

rohukonn
[nimisõna, substantiiv]
1. pruunikirju ülapoole ja marmorja kõhualusega konn

2. konn

rohukoskel
[nimisõna, substantiiv]
1. varesesuurune kuklal kaheharulise suletutiga veelind

2. veelind

rohukõrs
[nimisõna, substantiiv]
heintaime (kergelt puitunud) vars

rohulauk
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsaste roheliste lehtede, roosakate kellukakujuliste õite ja väikese sibulaga rohttaim

2. rohttaim

rohulible
[nimisõna, substantiiv]
1. rohttaime või heintaime roheline väike õhuke leheke

2. taime maa seest tärkav õrn võsu

rohulutikas
[nimisõna, substantiiv]
üks levinud taimekahjureid

rohulõikur
[nimisõna, substantiiv]
tööriist paksema rohu lõikamiseks, teeäärte puhastamiseks vms

rohumaa
[nimisõna, substantiiv]
1. (looduslik) rohttaimedega heinamaa või karjamaa

2. heina- v karjamaa

rohumaaviljelus
[nimisõna, substantiiv]
heintaimede kasvatamine kultuurina heinamaadel ja karjamaadel taimekasvatuse haruna

rohumätas
[nimisõna, substantiiv]
sambla või rohuga kaetud väike maapinna kühm

rohund
[nimisõna, substantiiv]
rohumaa rohttaim, mis ei kuulu põhilist saaki andvatesse sugukondadesse (nt kõrrelised, võilill)

rohune
[omadussõna, adjektiiv]
rohttaimedega, (korratult kasvava) rohuga kaetud

rohunepp
[nimisõna, substantiiv]
luhtadel pesitsev valgete sabasulgedega kurvitsaliste sugukonda kuuluv lind

rohuplats
[nimisõna, substantiiv]
rohttaimedega, muruga kaetud plats

rohupood
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus ravimite jt meditsiinikaupade müügiks

2. varemalt eeskätt asutus ravimite valmistamiseks

3. pood, mis müüb ravimeid ja teisi meditsiiniga seotud kaupu

rohupuhm
[nimisõna, substantiiv]
rohttaime maapealsete võsude tihe kogum

rohurikas
[omadussõna, adjektiiv]
kasvava rohu poolest külluslik

rohurinne
[nimisõna, substantiiv]
rohttaimede kogum taimekoosluses, nt metsas või niidul

rohuroheline
[omadussõna, adjektiiv]
lopsaka rohu karva, täiesti roheline

rohuseeme
[nimisõna, substantiiv]
rohttaime seemned (kogumina)

rohusegaja
[nimisõna, substantiiv]
1. erialase haridusega apteegitöötaja, farmatseut või proviisor

2. inimene, kelle töö on apteegis ravimeid müüa

rohusilo
[nimisõna, substantiiv]
rohttaimedest valmistatud silo

rohusoo
[nimisõna, substantiiv]
lage või harvade puude ja põõsastega soo

rohustu
[nimisõna, substantiiv]
rohttaimede kogum või rohukamar

rohusööja
[nimisõna, substantiiv]
taimedest toituv loom

rohusööt
[nimisõna, substantiiv]
loomadele heintaimedest saadav sööt

rohuteadlane
[nimisõna, substantiiv]
farmaatsia eriteadlane

rohuteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus ravimitest, nende valmistamisest, katsetamisest, säilitamisest ja standardiseerimisest

2. teadus ravimitest

rohutee
[nimisõna, substantiiv]
maarohtudest tee, ravimtee, taimetee

rohutirts
[nimisõna, substantiiv]
1. siristav hüppejalgadega putukas

2. suur roheline putukas, kellel on pikad tagumised jalad, kes hüppab väga kõrgele ja kes teeb väga kõrget häält

rohutäht
[nimisõna, substantiiv]
1. arsti (kirjalik) ettekirjutus, mille alusel patsiendile väljastatakse apteegist sobiv ravim

2. see, mille alusel saab apteegist teatud ravimeid osta

rohutüll
[nimisõna, substantiiv]
rannikul ja saartel pesitsev pikkade punaste jalgadega ning punase nokaga ja flööti meenutava häälitsusega lind

roid
[omadussõna, adjektiiv]
roidunud, väsinud

roidekaar
[nimisõna, substantiiv]
rindkere eesmine alumine äär, mille moodustavad 7.–10. roide eesmised otsad

roidekael
[nimisõna, substantiiv]
roide tagumise otsa ahenenud osa

roidekõhr
[nimisõna, substantiiv]
roide eesmine ots

roideköbruke
[nimisõna, substantiiv]
kühm, mis piiristab roidekeha roidekaelast

roideline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (väljaulatuvate, silmahakkavate) kaartega

2. roideid omav, roietega

roideluu
[nimisõna, substantiiv]
roide pikem tagumine osa

roidemurd
[nimisõna, substantiiv]
rindkere paarilise kaarja skeletiosa murd

roidputk
[nimisõna, substantiiv]
1. jämeda püstise õõnsa vaolise varre ja suurte läikivate lehtedega rohttaim

2. rohttaim

roiduma
[tegusõna, verb]
1. (kehalisest pingutusest, kuumusest) nõrkema ja väsima, uimaseks või jõuetuks muutuma

2. nõrgaks muutuma

3. uniseks v vaevatuks muutuma

roidumus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kehalisest pingutusest) nõrk ja väsinud olek

2. sellega kaasnev vaevatud või hea tunne

3. väsimus, unine olek

roidvõlv
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt gooti arhitektuuris esinev roietele toetuv võlv

roie
[nimisõna, substantiiv]
1. rindkere paariline kaarjas skeletiosa, mis on taga kinnitunud selgroo, ees rinnaku külge

2. roie, küljeluu

roietetagune
[omadussõna, adjektiiv]
roiete taga asetsev

roigas
[nimisõna, substantiiv]
jämedam kõver puust oks või kaigas

roigasaed
[nimisõna, substantiiv]
1. teibapaaride vahele kaldu asetatud roigastest tara

2. roigastest aed

roigastara
[nimisõna, substantiiv]
1. teibapaaride vahele kaldu asetatud roigastest tara

2. roigastest aed

roikuma
[tegusõna, verb]
ilma kindla sihita viibima või liikuma, kuskil tolgendama

roilpuri
[nimisõna, substantiiv]
väiksem raapuri, mida kasutatakse nõrga ja mõõduka tuule korral

roilraa
[nimisõna, substantiiv]
purjelaeva masti külge liikuvalt kinnitatud kõige ülemine rõhtpuu (alt lugedes, sõltuvalt laeva tüübist, neljas, viies või kuues rõhtpuu)

roim
[nimisõna, substantiiv]
mõrv, tahtlik tapmine

roimama
[tegusõna, verb]
1. mõrva sooritama, tahtlikult tapma

2. roima sooritama

roimar
[nimisõna, substantiiv]
1. mõrvar, roima sooritaja

2. roima sooritaja

roimarlik
[omadussõna, adjektiiv]
mõrvarile omane, mõrvu sooritav või põhjustav, mõrvadega iseloomustatav

roinama
[tegusõna, verb]
hulkuma, kolama

roisk
[nimisõna, substantiiv]
pehkiv või mädanev aine, millegi lagunenud jäänused

roiskkärbus
[nimisõna, substantiiv]
roisubakterite toimel arenev koekärbus

roiskpuu
[nimisõna, substantiiv]
seisvad või mahalangenud surnud puud

roiskuma
[tegusõna, verb]
1. (toiduainete vm ainete kohta:) halvaks, haisvaks minema, kõlbmatuks muutuma, hrl bakterite mõjul ilma hapnikuta lagunedes

2. mädanema

3. anaeroobselt lagunema

roiskverene
[omadussõna, adjektiiv]
1. sepsisega kulgev, sepsisel põhinev

2. sepsist põhjustav

3. sepsisest tingitud

roiskveresus
[nimisõna, substantiiv]
organismi nakkus, vere nakatatus mäda tekitavate bakteritega

roiskvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. roiskunud ja haisev reovesi

2. roiskunud reovesi

roisubakter
[nimisõna, substantiiv]
valkude vm peptiidide roiskumist tekitav anaeroobne bakter

roisumürk
[nimisõna, substantiiv]
laiba roiskumisel tekkiv mürgine aine, roisubakterite elutegevuse laguaine

roitma
[tegusõna, verb]
ringi uitama, kolama

roiutama
[tegusõna, verb]
1. (kuumusest vm erioludest) jõuetuks või uniseks tegema

2. väsitama, uniseks tegema

roiutav
[omadussõna, adjektiiv]
jõuetuks või uniseks tegev

rojalism
[nimisõna, substantiiv]
kuningavõimu pooldamine ühiskonnakorralduses

rojalist
[nimisõna, substantiiv]
kuningavõimu pooldaja

rojalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. rojalismile omane, kuningavõimu pooldav

2. rojalismile omane

3. kuningavõimu pooldav

roju
[nimisõna, substantiiv]
viletsa väljanägemisega kõhn olend

rokane
[omadussõna, adjektiiv]
kasimata, räpane

rokenroll
[nimisõna, substantiiv]
1950. aastatel USA-s tekkinud muusikastiil

rokfoor
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Prantsusmaalt pärinev lambapiimast valmistatud teravamaitseline sinihallitusjuust

2. terava maitsega sinihallitusjuust

rokifestival
[nimisõna, substantiiv]
suur muusikaüritus, kus mängitakse rokkmuusikat

rokiklubi
[nimisõna, substantiiv]
rokkmuusikast huvitujate klubi

rokikontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, kus esitatakse rokkmuusikat

rokilaulja
[nimisõna, substantiiv]
rokkmuusikat esitav laulja

rokimees
[nimisõna, substantiiv]
rokkmuusik, rokkansambli liige

rokipeer
[nimisõna, substantiiv]
vana rokkmuusik või rokifänn

rokitäht
[nimisõna, substantiiv]
(kuulsa rokkmuusiku kohta)

rokk
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas ja Inglismaal 1960. aastatel tekkinud levimuusika liik, milles kasutatakse tugevasti võimendatud elektri- ja elektronpille

rokk
[nimisõna, substantiiv]
1. jahust ja veest segatud loomatoit

2. [rukki]jahust ja külmast veest loomajook

rokkansambel
[nimisõna, substantiiv]
rokkmuusikat tegev ansambel

rokkar
[nimisõna, substantiiv]
rokkmuusika esitaja

rokkbänd
[nimisõna, substantiiv]
rokkmuusikat tegev ansambel

rokkfestival
[nimisõna, substantiiv]
suur muusikaüritus, kus mängitakse rokkmuusikat

rokkima
[tegusõna, verb]
1. rokkmuusikat laulma või mängima

2. rokkmuusikale kaasa elama, sel viisil pidutsema, möllama

rokk-kontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, kus esitatakse rokkmuusikat

rokklaulja
[nimisõna, substantiiv]
rokkmuusikat esitav laulja

rokkmuusik
[nimisõna, substantiiv]
rokkmuusika esitaja

rokkmuusika
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas ja Inglismaal 1960. aastatel tekkinud levimuusika liik, milles kasutatakse tugevasti võimendatud elektri- ja elektronpille

rokkooper
[nimisõna, substantiiv]
rokkmuusikaga ooper

rokkstaar
[nimisõna, substantiiv]
väga kuulus ja edukas rokkmuusika esitaja

rokokoo
[nimisõna, substantiiv]
1. 18. sajandi Prantsusmaal valitsenud toretsev ja elegantne keeruka vormi ja ornamentikaga kunsti- ja arhitektuuristiil

2. 18. saj kunstistiil

rokokoolik
[omadussõna, adjektiiv]
1. toretsev ja elegantne, keeruka vormi ja ornamentikaga, rokokoostiilile iseloomulik

2. rokokootaoline

rokokoopiste
[nimisõna, substantiiv]
kaunistuspiste, mis moodustub nõelaotsa ümber tehtud lõngakeerdudest

rokokoostiil
[nimisõna, substantiiv]
1. 18. sajandi Prantsusmaal valitsenud toretsev ja elegantne keeruka vormi ja ornamentikaga kunsti- ja arhitektuuristiil

2. 18. saj kunstistiil

roliit
[nimisõna, substantiiv]
pilliroost pressitud ja traadiga läbi põimitud plaat (seinte ja lagede soojustamiseks)

roliitplaat
[nimisõna, substantiiv]
pilliroost pressitud ja traadiga läbi põimitud plaat (seinte ja lagede soojustamiseks)

rolker
[nimisõna, substantiiv]
1. kaubalaev, millega veetakse ratastel liikuvaid veovahendeid ja treileritele paigutatud kuivlasti

2. teatud kaubalaev

roll
[nimisõna, substantiiv]
1. näidendi, filmistsenaariumi vm kirjandusteose alusel loodud lava- või filmikuju

2. näitleja osatäitmine näidendis, filmis vm

3. tegelane, keda näitleja filmis või etenduses esitab

4. osa [eriti näitlejal]

roller
[nimisõna, substantiiv]
kahe või kolme rattaga väike mootorsõiduk, mis on varustatud juhti alt ja eest tuule ning pori eest kaitsva seadmega

rollijaotus
[nimisõna, substantiiv]
eeldatud ülesannete, tegevuse vms jagunemine osaliste vahel

rollikäitumine
[nimisõna, substantiiv]
teadlik käitumine vastavalt rolliootusele

rollimudel
[nimisõna, substantiiv]
eeskuju

rollimäng
[nimisõna, substantiiv]
mänguline tegevus, kus osalejad täidavad mingit kujuteldavat rolli, nt taaskehastavad kirjandusteoste või filmide sündmustikku, lahinguid, möödunud ajastuid

rollingud
[nimisõna, substantiiv]
(rokkansambli Rolling Stones kohta)

rolliootus
[nimisõna, substantiiv]
isiku oodatav käitumisviis

rolliteadvus
[nimisõna, substantiiv]
arusaamad oma rollist nt töökollektiivis

rollivalik
[nimisõna, substantiiv]
roll, mille on vastu võtnud näitleja esitamiseks filmis või teatris

rollmops
[nimisõna, substantiiv]
heeringa- või räimerull marinaadis

roll-on-deodorant
[nimisõna, substantiiv]
1. aplikaatorina kasutatava liikuva kuuliga pudelis deodorant

2. liikuva kuuliga pudelis deodorant

roma
[nimisõna, substantiiv]
Indiast pärit rändrahva liige

romaan
[nimisõna, substantiiv]
1. ulatuslik jutustav kirjandusteos, mida iseloomustavad probleemiderohkus, suur tegelaste hulk, mitu süžeeliini ja sündmuste pikaajaline kulg

2. pikk kirjutatud teos, mille tegelased ja sündmused on tavaliselt välja mõeldud

romaanika
[nimisõna, substantiiv]
teatud antiikaja elementidega kunsti- ja arhitektuuristiil keskaja Lääne-Euroopas

romaanikangelane
[nimisõna, substantiiv]
romaani keskne tegelane

romaanikirjanik
[nimisõna, substantiiv]
kirjanik, kes põhiliselt kirjutab romaane

romaanisari
[nimisõna, substantiiv]
kogum eri autorite samalaadseid või ühe autori romaane

romaanitsükkel
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik romaanisari

romaanivorm
[nimisõna, substantiiv]
romaanile omased tunnused tervikuna

romaanivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusvõistlus romaani alal

romaantsement
[nimisõna, substantiiv]
kõrge savisisaldusega lubjakivist põletatud mört, mida kasutatakse ehitusel sideainena

romaniseerima
[tegusõna, verb]
romaanile omaseid võtteid kasutama, romaanivormis esitama

romaniseering
[nimisõna, substantiiv]
filmi, näidendi vms põhjal kirjutatud romaan

romaniseeruma
[tegusõna, verb]
1. Rooma kultuuri mõjualuseks saama

2. rooma kultuuri mõjualuseks muutuma

romanism
[nimisõna, substantiiv]
16. saj Madalmaade kunstisuund

romanist
[nimisõna, substantiiv]
1. romaani rahvaste (nt hispaania, prantsuse, itaalia) keeli, kirjandust ja kultuuri uuriv teadlane, romaani filoloog

2. romaani filoloog, romanistika eriteadlane

romanistika
[nimisõna, substantiiv]
1. romaani rahvaste (nt hispaania, prantsuse, itaalia) keeli, kirjandust ja kultuuri käsitlev teadus, romaani filoloogia

2. romaani filoloogia

romanss
[nimisõna, substantiiv]
1. lüüriline muusikapala, laul või lühike tundeline luuletus

2. väike tundeline helind v luuletus

romanš
[nimisõna, substantiiv]
Šveitsi kaguosas Graubündeni kantonis elava, retoromaanide hulka kuuluva rahva liige

romantik
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjanduses või kunstis tundeid rõhutav või kujutav inimene, romantismi poolehoidja või viljeleja

2. romantismi esindaja

romantika
[nimisõna, substantiiv]
1. armutunded, luuleline tundelisus, hell unistamine või igatsemine

2. luulelisus, mingist tundmusest hingestatud meeleolu

romantiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. armutunnetega seotud, luuleliselt tundeline, hellalt unistav või igatsev

2. armastust täis

3. tundeid rõhutav

romantiseerima
[tegusõna, verb]
1. romantiliseks tegema, romantilist värvingut andma

2. romantiliseks tegema

romantism
[nimisõna, substantiiv]
1. 1820.–1830. aastail klassitsismi asemele tulnud isiksusekeskne kirjandus-, kunsti- ja muusikasuund, mis rõhutas oma maailmataju, tundeid, ideaale ja ihalusi

2. kirjandus- ja kunstivool

romantitsema
[tegusõna, verb]
romantilist meeleolu tekitama, romantiline olema

romb
[nimisõna, substantiiv]
võrdsete külgedega rööpkülik

rombaju
[nimisõna, substantiiv]
peaaju piirkond, mis koosneb väikeajust, sillast ja piklikajust

rombauk
[nimisõna, substantiiv]
neljanda ajuvatsakese rombikujuline põhi

rombikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
rombi kujuga, rombi moodi

rombiline
[omadussõna, adjektiiv]
rombidega või rombikujuline

rombjas
[omadussõna, adjektiiv]
rombi kujuga, rombi moodi

romblihas
[nimisõna, substantiiv]
nelinurkne lame seljalihas, mis lähendab abaluud selgroole

romboeeder
[nimisõna, substantiiv]
1. väljavenitatud kuupi meenutav rööptahukas, mille tahkudeks on rombid, üks kristallide vorme

2. rööptahukas, mille tahkudeks on rombid

romboid
[nimisõna, substantiiv]
paarikaupa võrdsete külgedega rööpkülik (nt romb, ruut)

romi
[nimisõna, substantiiv]
mustlane

romsteek
[nimisõna, substantiiv]
veise seljatüki praetud või grillitud lõik

romu
[nimisõna, substantiiv]
loguks või vanarauaks sõidetud auto vm sõiduvahend

romuauto
[nimisõna, substantiiv]
kasutuskõlbmatuks sõidetud, vaid vanarauaks kõlbav auto

romukuld
[nimisõna, substantiiv]
kulda sisaldavad jäätmed vms kasutuskõlbmatuks muutunud esemed (nt ehted, lauanõud)

romula
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda, kus lammutatakse autosid ja kaubeldakse nende töökõlblike osadega

2. töökoda, kus lammutatakse autosid

romuralli
[nimisõna, substantiiv]
sõiduautode võistlus, kus rammitakse vastaste autosid, et neid vigastada ja seeläbi liikumisvõimetuks muuta

romustuma
[tegusõna, verb]
kasutuskõlbmatuks, vanarauaks muutuma

rondeel
[nimisõna, substantiiv]
ümmarguse või poolringikujulise põhiplaaniga lai ja madal suurtükitorn 15. ja 16. sajandil

rondell
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaprantsuse luuletus, mis koosneb kolmest stroofist ja 9–15 värsireast

2. vastav luulevorm

3. 9--15-värsiline [vanaprantsuse] luuletus

rondo
[nimisõna, substantiiv]
1. ringmängulaulust arenenud (rõõmsakõlaline) helitöö, milles on 5 või enam osa ja peateema kordub

2. korduva peateemaga helind

rondoo
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmestroofiline 13-värsiline kahe riimiga lüüriline luuletus, mis tekkis vanaprantsuse luules rondelli variandina refrääni lühenemise tulemusena

2. 13-värsiline luuletus

rondoosulg
[nimisõna, substantiiv]
eriline nüri otsaga sulg ümarkirja kirjutamiseks

rong
[nimisõna, substantiiv]
1. raudteerööbastel liikuv (vedurist ja) ühest või mitmest kokkuhaagitud vagunist koosnev mootor- või elektrisõiduk reisijate või kauba veoks

2. sõiduk, mis liigub mööda raudteed

rongaema
[nimisõna, substantiiv]
1. emane ronk

2. emaronk

rongaisa
[nimisõna, substantiiv]
1. isane ronk

2. isaronk

rongakarva
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti must (ja läikiv), ronga sulestiku värvi

2. must kui ronk

rongiavarii
[nimisõna, substantiiv]
rongisõidul juhtunud liiklusõnnetus

rongijaam
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalsete hoonetega koht raudteel, kus rongid peatuvad ja reisijad saavad rongile ja rongilt maha minna

2. koht, kus rongid peatuvad, et inimesed saaksid siseneda või väljuda

rongikoosseis
[nimisõna, substantiiv]
reisijate veoks või kaubaveoks mõeldud veduri ja vagunite kogum raudteel

rongikoostaja
[nimisõna, substantiiv]
raudteelane, kes tegeleb vagunite kokkupanu ja lahutamisega, raudteeveeremite liikumise korraldamisega

rongikäik
[nimisõna, substantiiv]
1. üksteise järele paigutunud lai liikuv inimeste rivi

2. sel viisil toimuv rännak

rongiliiklus
[nimisõna, substantiiv]
liiklus raudteedel

rongindus
[nimisõna, substantiiv]
(rongide, rongiliikluse, raudteevedude valdkonna kohta)

rongipilet
[nimisõna, substantiiv]
1. pilet rongiga sõitmiseks

2. pilet, mille peab ostma, et rongiga sõita

rongiplahvatus
[nimisõna, substantiiv]
rongis korraldatud pommiplahvatus

rongisõit
[nimisõna, substantiiv]
rongiga sõitmine, teekond rongiga

rongiõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
rongisõidul juhtunud õnnetus

rongkäik
[nimisõna, substantiiv]
1. üksteise järele paigutunud lai liikuv inimeste rivi

2. sel viisil toimuv rännak

ronijalg
[nimisõna, substantiiv]
ronimiseks kohastunud jalg linnul, nt rähnil

ronijuur
[nimisõna, substantiiv]
ronitaime pikale nõrgale varrele kinnituv lisajuur

ronikala
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuhingamisega kohastunud mageveekala, kes suudab veest väljas toitu otsida

2. mageveekala

ronila
[nimisõna, substantiiv]
ronimiseks mõeldud ajaviitevahend

ronima
[tegusõna, verb]
1. käte, jalgade, küüniste vms abil kuhugi (üles- või allapoole) liikuma

2. käte ja jalgade (või käppade) abil millegi peal ülespoole või allapoole liikuma

Ühendtegusõnad: alla ronima, alla ronima, maha ronima, maha ronima, sisse ronima, sisse ronima, välja ronima, välja ronima, üle ronima, üle ronima, üles ronimaüles ronima

ronimine
[nimisõna, substantiiv]
1. käte ja jalgade, küüniste vms abil üles- või allapoole liikumine

2. käte ja jalgade (või käppade) abil millegi peal ülespoole või allapoole liikumine

ronimispuu
[nimisõna, substantiiv]
1. turnimiseks mõeldud rajatis, nt laste mänguplatsil

2. spetsiaalne ehitis, kus lapsed saavad ronida

ronimisrauad
[nimisõna, substantiiv]
rauast ronimisvahend, mis on kinnitatud jalatsite külge või püstisele pinnale (nt elektriposti, puu, korstna otsa ronimiseks)

ronimisredel
[nimisõna, substantiiv]
ronimiseks mõeldud redel (nt rannas, võimlas, laste mänguplatsil)

ronimissein
[nimisõna, substantiiv]
1. kaljuronimise harjutamiseks ja treenimiseks mõeldud sein

2. mägironimise harjutamiseks ja treenimiseks mõeldud sein

ronimisvõrk
[nimisõna, substantiiv]
paksust nöörist ese näiteks laste mänguväljakul, mille peal saab ronida

roninastik
[nimisõna, substantiiv]
nii kivisel pinnasel kui ka puu otsas hästi ronida oskav nastik

ronipalm
[nimisõna, substantiiv]
troopikas liaanina kasvav palm, nt rotangpalm

roniraketis
[nimisõna, substantiiv]
eri kõrgustele teisaldatav metallist vm materjalist vorm betooni valamiseks

ronirauad
[nimisõna, substantiiv]
rauast ronimisvahend, mis on kinnitatud jalatsite külge või püstisele pinnale (nt elektriposti, puu, korstna otsa ronimiseks)

roniroos
[nimisõna, substantiiv]
pikkade peenikeste võrsetega roos

ronitaim
[nimisõna, substantiiv]
köitraagude, astelde või ronijuurte abil teiste taimede või tugede külge kinnituv pika nõtke varrega taim

ronivars
[nimisõna, substantiiv]
vääntaime vars, mille abil ta kinnitub teisele taimele või toele

ronk
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolkeral elutsev suur üleni must metalliläikeline lind

ronkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti must (ja läikiv), ronga sulestiku värvi

2. must kui ronk

ronkmust
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti must (ja läikiv), ronga sulestiku värvi

2. must kui ronk

ront
[nimisõna, substantiiv]
pehkinud, kõdunenud puupakk vm puutüügas

rontraske
[omadussõna, adjektiiv]
väga, eriti raske

roo
[nimisõna, substantiiv]
kreeka tähestiku 17. täht (Ρ, ρ), ladina tähestikus r

roobad
[nimisõna, substantiiv]
tööriietus, tunked vm eririietus

roobas
[nimisõna, substantiiv]
sügavam rattajälg tee- või maapinnas

roobastee
[nimisõna, substantiiv]
1. rooplik tee

2. rööplik tee

roobits
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puust riist, millega pekstes puhastati luudest murtud linavarsi

roobitsema
[tegusõna, verb]
roobiga, rehaga vm tööriistaga midagi (kokku) kraapima

rood
[nimisõna, substantiiv]
millegi kandev tugi- või kinnitusosa (nt lehel, sulel, kalal, tööriistal)

rood
[nimisõna, substantiiv]
kompaniile vastav sõjaväeline allüksus Venemaal, Bulgaarias, endisaja Eestis (peamiselt motolaskurväes ja tankiväes)

roodium
[nimisõna, substantiiv]
1. hõbevalge väga vastupidav plaatinametall, keemiline element järjenumbriga 45

2. hõbevalge plaatinametall

rooduma
[tegusõna, verb]
1. leheroode moodustama

2. roode moodustama

roog
[nimisõna, substantiiv]
söömiseks, maitsmiseks valmistatud või seatud toit

roog
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne kõrrelise (pilliroo, bambuse vms) tugev kõrs

2. pilliroog

3. kõrkja, bambuse vms tugev kõrs

roog-aruhein
niisketel lammi- ja soomuldadel kasvav sitkete teravate lehtedega rohttaim

rooghein
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgekasvuline veelembene kõrreline rohttaim

2. rohttaim

roogkatus
[nimisõna, substantiiv]
pilliroost tehtud katus

roogmatt
[nimisõna, substantiiv]
traadiga läbi põimitud pilliroost matt (krohvialuse matina või nt piirdeaiana)

roogne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pilliroost tehtud

2. roogu kasvanud

3. roost tehtud

roogplaat
[nimisõna, substantiiv]
pilliroost pressitud ja traadiga läbi põimitud plaat (seinte ja lagede soojustamiseks)

roogsaag
[nimisõna, substantiiv]
1. eriline kitsas käsisaag, mida kasutatakse tappide ja puunikerduse tegemisel

2. teat kitsas käsisaag

roohabekas
[nimisõna, substantiiv]
varblasest veidi suurem tiheda koheva sulestiku ja pika sabaga (ning isastel musta haberibaga) lind

roohani
[nimisõna, substantiiv]
halliseguse sulestikuga, kollaka noka ja roosakate jalgadega suur lind, koduhane eellane

rooibos
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikas kasvava tee-punapõõsa lehtedest valmistatud kofeiinivaba tee

roojakala
[nimisõna, substantiiv]
reostunud vett taluv ja lagunevatest heitmetest toituv väike kala Vaikses ja India ookeanis

roojakärbes
[nimisõna, substantiiv]
sõnnikusse ja roojasse munev kollakas kärbes

roojama
[tegusõna, verb]
1. päraku kaudu väljaheiteid, rooja väljutama

2. kõikide elusolendite kohta

roojamispakitsus
[nimisõna, substantiiv]
roojamisvajadusele viitav pakitsustunne päraku piirkonnas

roojane
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl usuga ühenduses:) sündsusetuks, ebapuhtaks peetav, pühitsemata või patune, ettekirjutusega mittelubatud

roojaoksendus
[nimisõna, substantiiv]
väljaheite esinemine okses (nt soolesulguse korral)

roojapidamatus
[nimisõna, substantiiv]
mingi haiguse tõttu tekkiv võimetus takistada roojamist

roojaproov
[nimisõna, substantiiv]
laboratoorseks uuringuks eraldatud roojakogus

roojasitikas
[nimisõna, substantiiv]
1. roojas elav ja sellest toituv mardikas

2. mardikas

roojastama
[tegusõna, verb]
moraalselt määrima või rikkuma, pühadust teotama, häbisse saatma

roojastuma
[tegusõna, verb]
moraalselt määrdunuks või rikutuks saama, pühadust teotades häbisse sattuma

roojasus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl usuga ühenduses:) sündsusetuks, patuseks, ebapuhtaks peetav olek

roojasööja
[nimisõna, substantiiv]
1. teiste loomade (või ka enda) roojast toituv loom, hrl mõni näriline või mardikas

2. teiste loomade roojast toituv loom

roojus
[nimisõna, substantiiv]
mustus, roppus

rookana
[nimisõna, substantiiv]
1. hakisuurune tihedas roostikus elav oliivpruuni seljaga ja musta-valgetriibuliste külgedega lind

2. lind

rookass
[nimisõna, substantiiv]
1. pisiimetajatest ja lindudest toituv jässakavõitu suhteliselt kõrgete jalgadega kass

2. rookass

rookatus
[nimisõna, substantiiv]
pilliroost tehtud katus

rookima
[tegusõna, verb]
1. lumest puhastama või vabastama, lund kühveldama

2. puhastama

3. lumest puhastama, lund labidaga eemaldama

Ühendtegusõnad: välja rookimavälja rookima

rookur
[nimisõna, substantiiv]
põllutööriist kändude väljarookimiseks ja kivide koristamiseks

rool
[nimisõna, substantiiv]
1. kettakujuline seade auto, laeva vm sõiduki või masina juhtimiseks

2. seade, mida keerates saab juhtida sõidukit paremale või vasakule

roolija
[nimisõna, substantiiv]
(sõudmises:) lisaks sõudjatele võistkonda kuuluv liige, kelle ülesanne on paati juhtida

roolijoodik
[nimisõna, substantiiv]
purjuspäi sõidukit juhtiv inimene

roolikamber
[nimisõna, substantiiv]
komandosillal paiknev ruum, kust juhitakse laeva liikumist, manöövreid ja süsteeme ning jälgitakse ümbritsevat keskkonda

roolikeeraja
[nimisõna, substantiiv]
(auto- või bussijuhi kohta)

roolikompass
[nimisõna, substantiiv]
laeva roolikambris asuv magnetkompass, mille järgi roolimadrus hoiab laeva kursil

roolikäsklus
[nimisõna, substantiiv]
laeva juhtimisega seotud käsklus

roolilatt
[nimisõna, substantiiv]
detail, mis muudab roolisamba pöörleva liikumise rooliotste lineaarseks liikumiseks

roolilukk
[nimisõna, substantiiv]
ärandamisvastane vahend, mis lukustab sõiduki roolimehhanismi

roolima
[tegusõna, verb]
autot, bussi, laeva vm rooliga sõidukit juhtima, seda ettenähtud sihil hoidma

roolimaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (roolikambri kohta

2. ruumi kohta, kus paiknevad nii roolikamber kui kaardikamber)

roolimasin
[nimisõna, substantiiv]
laeva rooli pöörav jõumasin rooliseadmes

roolimees
[nimisõna, substantiiv]
purjeka, paadi vm veespordivahendi juht

roolimehhanism
[nimisõna, substantiiv]
seade või rooliseadme osa, millega juht muudab sõiduki juhtrataste suunda

roolind
[nimisõna, substantiiv]
1. pruunika sulestikuga putuktoiduline rändlind

2. rändlind

rooliots
[nimisõna, substantiiv]
detail, mis seob omavahel roolivarda (ehk sisemise rooliotsa) ja veermiku

roolipinn
[nimisõna, substantiiv]
1. rooliteljega jäigalt ühendatud hoob laevarooli pööramiseks

2. seade paadi juhtimiseks

roolipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. rooliteljega jäigalt ühendatud hoob laevarooli pööramiseks

2. seade paadi juhtimiseks

rooliratas
[nimisõna, substantiiv]
1. kettakujuline seade auto, laeva vm sõiduki või masina juhtimiseks

2. seade, mida keerates saab juhtida sõidukit paremale või vasakule

roolisammas
[nimisõna, substantiiv]
roolivõlli ümbritsev kest

rooliseade
[nimisõna, substantiiv]
seade laeva, auto vm sõiduki juhtimiseks ja manööverdamiseks

roolivaht
[nimisõna, substantiiv]
valvekord laeva roolis

roolivarras
[nimisõna, substantiiv]
detail, mis seob omavahel roolilati ja välimise rooliotsa, sisemine rooliots

roolivõimendi
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab (nt hüdraulika jõul, elektri abil) keerata autorooli väiksema jõuga

roo-loorkull
[nimisõna, substantiiv]
1. roostikus elav loorkull, üks osavaid pesarüüstajaid

2. loorkull

room
[nimisõna, substantiiv]
(hobuserakmetel:) rangidele kinnitatud rihm, mille abil looga ots ja ais rangide külge kinnitatakse

roomad
[nimisõna, substantiiv]
hobuse vm veolooma rakmete külgedel olevad tugevad nahkrihmast aasad, millega ühendatakse aisad ja look

roomaja
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt maismaal elutsev loom, kellel on paks sarvkihiga nahk ja koorega munad ning kes kuulub selgroogsete alamhõimkonda (nt kilpkonn, sisalik, madu)

roomajad
[nimisõna, substantiiv]
klass kõigusoojaseid peamiselt roomates edasiliikuvaid selgroogseid (nt madu, sisalik, kilpkonn)

roomakatoliiklus
[nimisõna, substantiiv]
ladina riitusega katoliiklus

roomakatoliku
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. katoliku usu ja kirikuga, katoliiklastega seotud

2. seotud kristliku religiooni suunaga, mis on levinud Lääne- ja Lõuna-Euroopas. Katoliku kiriku kõrgeim juht on paavst

roomakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. käpuli, kõhuli asendis või kummargil

2. käpuli

3. kõhuli

roomaküünal
[nimisõna, substantiiv]
torukujuline ilutulestikuvahend, millest lendavad järjest välja mitmed laialiplahvatavad valguskerad

roomalik
[omadussõna, adjektiiv]
Roomale või roomlastele iseloomulik

roomama
[tegusõna, verb]
1. (inimese kohta:) kõhuli või käpuli käte ja/või jalgadega pinnale toetudes (edasi) liikuma

2. käte ja põlvede peal edasi liikuma

roomatt
[nimisõna, substantiiv]
traadiga läbi põimitud pilliroost matt (krohvialuse matina või nt piirdeaiana)

roomav
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) vartega, okstega mööda maapinda kasvav

roomavus
[nimisõna, substantiiv]
materjali omadus muutumatus pingeseisundis jätkuvalt aeglaselt deformeeruda

roomik
[nimisõna, substantiiv]
1. ringlev kett või lint, mille kaudu liikurmasin või selle haagis toetub maapinnale

2. veolint v -kett

roomikauto
[nimisõna, substantiiv]
roomikuil liikuv auto teedeta maastikul sõitmiseks

roomikekskavaator
[nimisõna, substantiiv]
roomikuil liikuv ekskavaator

roomikmasin
[nimisõna, substantiiv]
roomikuil liikuv sõiduk (nt roomiktraktor, roomikauto)

roomiksaabas
[nimisõna, substantiiv]
paksu mustrilise tallaga saabas

roomiktraktor
[nimisõna, substantiiv]
roomikuil liikuv traktor

roomiktransportöör
[nimisõna, substantiiv]
(roomikmasina kohta)

roomlane
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Rooma riigi kodanik

roomlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost roomlane

roop
[nimisõna, substantiiv]
1. pika varrega konks või põikpuu millegi tõmbamiseks või lükkamiseks (nt ahjuroop)

2. pika varrega konks

3. ahjuroop

roopaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sügavate rattajälgedega tee- või maapinnas

2. sissesõidetud rööbastega

roopill
[nimisõna, substantiiv]
pilliroojätkust või hanesulest klarnetilaadne rahvapill

roopima
[tegusõna, verb]
roobiga segama v [kokku] kraapima

rooplaat
[nimisõna, substantiiv]
pilliroost pressitud ja traadiga läbi põimitud plaat (seinte ja lagede soojustamiseks)

rooplik
[omadussõna, adjektiiv]
1. sügavate rattajälgedega tee- või maapinnas

2. sissesõidetud rööbastega

roo-ritsiklind
[nimisõna, substantiiv]
roostikes pesitsev väike pruunikas lind, kelle ühetooniline laul meenutab ritsika sirinat

rooruik
[nimisõna, substantiiv]
1. hakisuurune tihedas roostikus elav oliivpruuni seljaga ja musta-valgetriibuliste külgedega lind

2. lind

roos
[nimisõna, substantiiv]
1. punaste, valgete vm värvi lõhnavate õitega lill, mis kasvab okkaliste vartega põõsa küljes

2. põõsas, kus need õied kasvavad

3. magusa lõhnaga lill, mis kasvab teravate okastega põõsa küljes

roosa
[omadussõna, adjektiiv]
1. kibuvitsaõie värvi, kergelt punetav, kahvatupunane

2. punase ja valge vahelist värvi

roosakajakas
[nimisõna, substantiiv]
1. Arktikas, Põhja-Ameerika põhjaosas ja Siberi kirdeosas elutsev roosaka sulestikuga väike lind, Eestis harv eksikülaline

2. lind

roosakakaduu
[nimisõna, substantiiv]
halli ülapoole ja roosa alapoolega valjuhäälne Austraalia papagoi

roosakas
[omadussõna, adjektiiv]
veidi roosa, roosa varjundiga

roosakaskollane
[omadussõna, adjektiiv]
roosaka varjundiga kollane

roosakaslilla
[omadussõna, adjektiiv]
roosaka varjundiga lilla

roosakaspunane
[omadussõna, adjektiiv]
roosaka varjundiga punane

roosakassinine
[omadussõna, adjektiiv]
roosaka varjundiga sinine

roosaken
[nimisõna, substantiiv]
1. rikkaliku ehisraamistikuga suur ümmargune aken romaani ja eriti gooti kiriku fassaadis

2. ehisraamistikuga ümmargune kirikuaken

roosakvarts
[nimisõna, substantiiv]
roosat värvi poolvääriskivi

roosamanna
[nimisõna, substantiiv]
1. miski ilutsev, naiivne (ja romantiline)

2. miski ilutsev, naiivromantiline

roosamannalik
[omadussõna, adjektiiv]
(teose vm esitusviisi kohta:) väga ilutsev, maitsetult ülistav

roosapalgeline
[omadussõna, adjektiiv]
roosade põskedega

roosapelikan
[nimisõna, substantiiv]
1. soojematel maadel elutsev pika koguka noka ja veniva kurgupaunaga suur roosakahelgiline valge veelind

2. suur lind, kellel on noka all nahast kott, kus ta hoiab söögiks püütud kalu

roosapõseline
[omadussõna, adjektiiv]
roosade põskedega

roosapõsine
[omadussõna, adjektiiv]
roosade põskedega

roosapõskne
[omadussõna, adjektiiv]
roosade põskedega

roosatama
[tegusõna, verb]
1. punakana, õhetavana paistma, õrnalt punakas, roosa olema

2. roosana paistma, roosa olema

roosatähn
[nimisõna, substantiiv]
1. väikestest punastest laikudest koosnev lööve

2. punastest laikudest koosnev lööve

roosavärviline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kibuvitsaõie värvi, kergelt punetav, kahvatupunane

2. punase ja valge vahelist värvi

roosaõieline
[omadussõna, adjektiiv]
roosade õitega

roosbegoonia
[nimisõna, substantiiv]
roosi meenutavate õitega aiailutaim ja potilill

rooshari
[nimisõna, substantiiv]
teat hari kanal

rooshibisk
[nimisõna, substantiiv]
1. lõunamaadel kasvav suurte värvikate õite ja suurte läikivate lehtedega põõsas või puu, Eestis toataim

2. ilutaim

roosiaed
[nimisõna, substantiiv]
1. aed rooside kasvatamiseks (ka pargi või suurema aia osana)

2. aed rooside kasvatamiseks

roosihaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. roose kahjustav taimehaigus (nt jahukaste, tahmlaiksus)

2. roosi kahjustav taimehaigus

roosi-jahukaste
[nimisõna, substantiiv]
seenhaigus, mis tekitab roosi lehtedele ja noortele võrsetele jahuse kirme

roosikarva
[omadussõna, adjektiiv]
1. kibuvitsaõie värvi, kergelt punetav, kahvatupunane

2. punase ja valge vahelist värvi

roosikiri
[nimisõna, substantiiv]
roosimuster (nt vaipadel ja sukkadel)

roosikrants
[nimisõna, substantiiv]
katoliiklase palvehelmed

roosileht
[nimisõna, substantiiv]
roosi õieleht

roosiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (olukorra, väljavaadete kohta:) suurepärane või paljutõotav

2. liigselt ilustav

roosima
[tegusõna, verb]
1. roosimustriliseks tegema

2. madalpistetikandit meenutavate kirjadega kaunistama

3. madalpistetikandit meenutava kirjaga kaunistama

roosipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme lõunamaise roosa puiduga puu üldnimetus

2. mitme lõunamaise roosa puiduga puu üldnimetus

3. sellise puu väärispuit

roosipõõsas
[nimisõna, substantiiv]
kõrge puhmana kasvav roos

roosipärg
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku palvesari, mis kujutab endast mõtisklust Jeesuse ja Maarja elu 20 sündmuse üle

2. katoliku palve

roosiristlased
[nimisõna, substantiiv]
1. 17. sajandil Saksamaal tekkinud inimese universaalset vaimset õpetust edendav salaühing

2. selle liikmed ja järgijad kogumina

roosisõna
[nimisõna, substantiiv]
nõiasõna roosihaiguse arstimiseks

roosivesi
[nimisõna, substantiiv]
roosiõli destilleerimisel saadud roosilõhnaline vesi

roosiõli
[nimisõna, substantiiv]
roosiõitest saadav lõhnav eeterlik õli

roosk
[nimisõna, substantiiv]
(varrega) piits kellegi karistamiseks või sundimiseks

rooskama
[tegusõna, verb]
1. piitsaga vm löögivahendiga peksma

2. rooska andma, [roosaga] peksma]

rooskapsas
[nimisõna, substantiiv]
pikavarreline kapsas, mille lehtede kaenlas kasvavad väikesed hea lõhna ja maitsega pead

roospunane
[omadussõna, adjektiiv]
punane kui roos

roospõletik
[nimisõna, substantiiv]
palavikuga kulgev bakterite tekitatud nahapõletik, mis väljendub selgepiirilises punetuses eriti näol, kõhul või jalgadel

roossammal
[nimisõna, substantiiv]
puukujuliselt kasvav, tippu koondunud rosetina roosiõit meenutavate väikeste tumeroheliste lehtedega sammal

rooste
[nimisõna, substantiiv]
1. raua pinnale oksüdeerumisel tekkiv punakaspruun kiht

2. pruun kiht, mis tekib aja jooksul rauast asjade pinnale

rooste
[määrsõna, adverb]
(oksüdeerunud metallpinna kohta:) roostega kaetuks

roostehaigus
[nimisõna, substantiiv]
roosteseentest põhjustatud taimehaigus

roostekarva
[omadussõna, adjektiiv]
rooste värvi, hrl punakaspruun

roostekindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, et ei roosteta

2. roostetamisele allumatu

roostekindlus
[nimisõna, substantiiv]
vastupanuvõime roostetamisele

roosteliselaadsed
[nimisõna, substantiiv]
taimedel kogumikuna nugivad roostekarva eostega seened (nt harilik kõrrerooste)

roostene
[omadussõna, adjektiiv]
roostekihi või -laikudega kaetud

roosteplekk
[nimisõna, substantiiv]
roostega kattunud pinnaosa, roostest jäänud plekk

roostepruun
[nimisõna, substantiiv]
punaka, oranžika varjundiga pruun, roostekarva pruun

roostepunane
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika, oranžika varjundiga punane, roostekarva punane

roostes
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(oksüdeerunud metallpinna kohta:) roostega kaetud

roosteseened
[nimisõna, substantiiv]
taimedel kogumikuna nugivad roostekarva eostega seened (nt harilik kõrrerooste)

roostetama
[tegusõna, verb]
1. roostega kattuma

2. rooste minema

Ühendtegusõnad: läbi roostetamaläbi roostetama

roostetus
[nimisõna, substantiiv]
roostekiht, roostetamine

roostevaba
[omadussõna, adjektiiv]
roostetamisele allumatu

roostevesi
[nimisõna, substantiiv]
roostene vesi (hrl rauda sisaldava soovee või roostetanud torudest tuleva kraanivee kohta)

roostevärviline
[omadussõna, adjektiiv]
rooste värvi, hrl punakaspruun

roostik
[nimisõna, substantiiv]
1. pilliroo, kõrkjate jt kõrgete kaldaveetaimede kooslus madalais veekogudes, jõesuudmes ja mererannal

2. pilliroo, kõrkjate, hundinuiade vms kooslus

roostik
[nimisõna, substantiiv]
taime leheroodude kogum

roostjas
[omadussõna, adjektiiv]
nõrgalt roostevärviline, roostese varjundiga

roostuma
[tegusõna, verb]
1. pilliroogu vm kõrgeid kaldaveetaimi täis kasvama

2. [pilli]roogu täis kasvama

roostuma
[tegusõna, verb]
rooste minema, roostetama

roosuhkur
[nimisõna, substantiiv]
1. suhkruroost saadav suhkur

2. sahharoos

roosõielised
[nimisõna, substantiiv]
1. õistaimede sugukond, mille taimede õitel on viis kroonlehte (siia kuuluvad nt õunapuu, maasikas, kibuvits)

2. õistaimede sugukond

roosärg
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt kõrge keha ja erkpunaste rinnauimedega mageveekala

2. mageveekala

rootor
[nimisõna, substantiiv]
masina pöörlev põhiosa

rootormootor
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootor, milles pöörlev kolb annab põlemisgaasi surve vahetult üle temaga ühendatud veovõllile

roots
[nimisõna, substantiiv]
millegi kandev tugi- või kinnitusosa (nt lehel, sulel, kalal, tööriistal)

roots
[nimisõna, substantiiv]
1. Rootsi põhirahva liige

2. Rootsi kodanik või elanik

3. Rootsi päritolu inimene

rootsi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
rootslaste või rootsi keelega seotud

rootsieestlane
[nimisõna, substantiiv]
Rootsis elav või elanud eestlane

rootsiitsitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. roostikes ja põõsastega soodes elutsev väike musta pea, pruuni selja ja valge alapoolega lind

2. lind

rootsik
[omadussõna, adjektiiv]
1. lehtedeta või väheste lehtedega

2. vilets, armetu

rootsikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. rootsi keeles kõneldud või kirjutatud

2. rootsi keelt kasutav

rootsikiri
[nimisõna, substantiiv]
(rahvakunstis:) teatud kujunditega muster (nt kindakirjana, kammkeraamikas)

rootsilik
[omadussõna, adjektiiv]
Rootsile, rootslastele, nende keelele ja kultuurile iseloomulik

rootsindama
[tegusõna, verb]
1. rootsi keelde tõlkima

2. rootsi keelde tõlkima

rootsipunane
[nimisõna, substantiiv]
tumedama tooniga (pruunika varjundiga) punane värv

rootsipärane
[omadussõna, adjektiiv]
Rootsile, rootslastele, nende keelele ja kultuurile iseloomulik

rootsistuma
[tegusõna, verb]
rootsi keelele ja kommetele üle minema, rootslasele sarnaseks, rootsipäraseks muutuma

rootslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Rootsi põhirahva liige

2. Rootsi kodanik või elanik

3. Rootsi päritolu inimene

rootslanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost rootslane

rootslus
[nimisõna, substantiiv]
1. rootsi rahvuslus

2. rootsimeelsete huvide toetamine

rootsu
[määrsõna, adverb]
lehed, okkad, karvad kaotanuks, paljaks

rootsuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimelehe kohta:) ühe või mitme rootsuga

2. rootsu[de]ga

rootsus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
viletsa, armetu väljanägemisega, hrl ilma lehtedeta või karvadeta

rootsutu
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) ilma rootsudeta

roov
[nimisõna, substantiiv]
rõhtlattidest või laudadest alus, mis kannab katusekatet ning kinnitub sarikatele

roovialune
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne lahtise koldega tulekindel köök

2. lahtise koldega tulekindel köök

3. endisaegne lahtise koldega köök

roovik
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk (jämedam) latt või teivas

2. katusealuse roovlatt

roovikaed
[nimisõna, substantiiv]
lattaed

roovilatt
[nimisõna, substantiiv]
1. latt katusekatet kandvas lattidest aluses

2. latt katusetarindis

roovile
[nimisõna, substantiiv]
1. pilliroovarrest tehtud vilepill

2. rahvapill

roovima
[tegusõna, verb]
roovlatte või -laudu sarikate külge kinnitama

roovistik
[nimisõna, substantiiv]
rõhtlattidest või laudadest alus, mis kannab katusekatet ning kinnitub sarikatele

roovitis
[nimisõna, substantiiv]
rõhtlattidest või laudadest alus, mis kannab katusekatet ning kinnitub sarikatele

roovlatt
[nimisõna, substantiiv]
1. latt katusekatet kandvas lattidest aluses

2. latt katusetarindis

roovlaud
[nimisõna, substantiiv]
laud katusekatet kandvas laudadest aluses

rooväli
[nimisõna, substantiiv]
pilliroo jt kõrgekasvuliste rohtsete veetaimede laialdane kasvuala

ropane
[omadussõna, adjektiiv]
1. poriga vm mustusega määrdunud

2. must, räpane, sopane

ropastama
[tegusõna, verb]
ropaseks tegema

ropendama
[tegusõna, verb]
1. (ohtralt) sündsusetuks peetavaid sõnu või väljendeid kasutama, roppusi rääkima

2. rõvetsema, ropult rääkima

ropendus
[nimisõna, substantiiv]
sündsusetuks peetav sõna või väljend, ropendamine

ropp
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl sõnalise väljenduse kohta:) sündsustunnet jämedalt riivav või solvav

roppkallis
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga palju raha maksev, äärmiselt kallis

2. väga, eriliselt palju maksev

roppmust
[omadussõna, adjektiiv]
väga määrdunud

ropprikas
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt rikas

roppsuu
[nimisõna, substantiiv]
ropult väljenduv, ropu suuga inimene

roppus
[nimisõna, substantiiv]
sündsusetuks peetav väljend, nali vm (sõnaline) väljendus

rops
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk hoogne löök või tõmme

2. sellega kaasnev heli

3. järsk, kiire hoop, tõmme vm liigutus

rops
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi järsu hoogsa löögi või tõmbe heli

2. annab edasi ropsatust v kiiret liigutust

rops
[nimisõna, substantiiv]
maost suu kaudu välja paiskunud pooleldi seeditud toidu ja maomahla segu

ropsak
[nimisõna, substantiiv]
järsk, kiire hoop, tõmme vm liigutus

ropsakas
[nimisõna, substantiiv]
järsk, kiire hoop, tõmme vm liigutus

ropsama
[tegusõna, verb]
1. järsu, hoogsa liigutusega haarama, tõmbama või lööma

2. hooga v järsku lööma, paiskama

3. kellegi käest v eest, ära

4. järsku v kiirustades midagi tegema

5. korraks lööma, nähvama, sähvama

ropsilaud
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne püstne alus linade ropsimiseks

ropsima
[tegusõna, verb]
1. korduvalt (tugevasti) lööma

2. selliste liigutustega tegutsema

3. [korduvalt] lööma, peksma, materdama

4. selliselt puhastama

ropsimasin
[nimisõna, substantiiv]
1. masin linavarte või puuvilla puhastamiseks

2. masin murtud linavarte luudest puhastamiseks

ropsimismasin
[nimisõna, substantiiv]
1. masin linavarte või puuvilla puhastamiseks

2. masin murtud linavarte luudest puhastamiseks

ropsimõõk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puust riist, millega pekstes puhastati luudest murtud linavarsi

ropsitakk
[nimisõna, substantiiv]
linade ropsimisel tekkiv takk

ropsult
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

ropsupealt
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

ropult
[määrsõna, adverb]
nii, et kasutatakse sündsusetuks peetavaid sõnu või väljendeid

ropusti
[määrsõna, adverb]
nii, et kasutatakse sündsusetuks peetavaid sõnu või väljendeid

ropusuine
[omadussõna, adjektiiv]
ropu ütlemisega, roppe sõnu pruukiv

ro-ro-laev
[nimisõna, substantiiv]
1. kaubalaev, millega veetakse ratastel liikuvaid veovahendeid ja treileritele paigutatud kuivlasti

2. teatud kaubalaev

rosaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. aed rooside kasvatamiseks (ka pargi või suurema aia osana)

2. aed rooside kasvatamiseks

rosaatsea
[nimisõna, substantiiv]
nahahaigus, mille korral näonahale tekivad punetus, punased sõlmekesed, mädavillid ja veresoonte laiendid

roseaatsea
[nimisõna, substantiiv]
kroonilise iseloomu ja ägenemistega kulgev nahahaigus, mille tunnuseks on õhetushood, punetus või tursed peamiselt näopiirkonnas

rosee
[nimisõna, substantiiv]
roosa vein

roseepipar
[nimisõna, substantiiv]
ühe lähistroopikas kasvava puu väike punane vili, mida kasutatakse maitseainena

rosella
[nimisõna, substantiiv]
kireva sulestikuga Austraalia papagoi, ka puurilind

rosellapapagoi
[nimisõna, substantiiv]
kireva sulestikuga Austraalia papagoi, ka puurilind

roseool
[nimisõna, substantiiv]
1. väikestest punastest laikudest koosnev lööve

2. punastest laikudest koosnev lööve

rosetikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
rosetti meenutav, roseti kujuga

rosetjas
[omadussõna, adjektiiv]
rosetti meenutav, roseti kujuga

rosett
[nimisõna, substantiiv]
1. stiliseeritud lille- või roosiõit jäljendav ümmargune ornament (nt ehitistel)

2. sellise kujuga ese või moodustis (nt aumärk)

3. [roosi]õiekujuline ornament v ese

rosettmärk
[nimisõna, substantiiv]
riikliku aumärgi komplekti kuuluv teenetemärgi lindi värvitoonis rosetikujuline nööbike, mida kantakse argisematel puhkudel

rosin
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud viinamari

rosinakukkel
[nimisõna, substantiiv]
rosinatega kukkel

rosinasai
[nimisõna, substantiiv]
rosinatega sai

rosmariin
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Euroopast pärit nõeljate hallikate lehtedega igihaljas lõhnav poolpõõsas

2. igihaljas põõsastaim

3. sellest saadud maitseaine

rosmariinine
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) rosmariiniga maitsestatud

rosmariiniõli
[nimisõna, substantiiv]
rosmariini lehtedest ja õitsvaist võrseist saadav õli, mida kasutatakse farmaatsias

rosolje
[nimisõna, substantiiv]
peeti, heeringat ja kartulit sisaldav segasalat

rossvärk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hobustega käitatav rehepeksumasina ajam

rostbiif
[nimisõna, substantiiv]
1. ahjus küpsetatud veise seljatükk või sisefilee

2. veise seljatükk ahjus küpsetatuna

roster
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva peateki kohal paiknev platvorm peamiselt päästepaatide hoidmiseks

2. platvorm päästepaatide hoidmiseks laevas

rostra
[nimisõna, substantiiv]
antiikaja Rooma foorumi kõnelava, mis oli kaunistatud vaenlaselt vallutatud sõjalaevade ninaosadega

rostvärk
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise süvendi põhja ristamisi asetatud palkidest põrand, millele on rajatud ehitise vundament

2. vundamendialus v -tugi

rotaator
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla punkti ümber pöörlev jäik keha (hrl mingi seadme osana)

2. kindla punkti ümber pöörlev jäik keha

3. paljundusaparaat

rotameeter
[nimisõna, substantiiv]
ujukiga riist, millega mõõdetakse läbivoolava vedeliku või gaasi hulka

rotang
[nimisõna, substantiiv]
ogaliste lehtede ja väänduva puitunud tüvega igihaljas liaan või poolpõõsas

rotangpalm
[nimisõna, substantiiv]
ogaliste lehtede ja väänduva puitunud tüvega igihaljas liaan või poolpõõsas

rotaprint
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt väike ja lihtne ofsettrükimasin

2. ofsettrükimasin

rotariaan
[nimisõna, substantiiv]
Rotary klubi liige

rotatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl seadme või selle osa kohta:) tiirlev, pöörlev

rotatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl meditsiinis:) pöörava liikumisega, pööramisega seotud

rotatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ametkonna töötajate või valitud juhtorgani liikmete pidev vahetamine teataval ametipostil

rotatsioonmasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne trükimasin, kus trükitav materjal liigub kahe võrdse kiirusega pöörleva silindri vahelt läbi

rotatsioontrükimasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne trükimasin, kus trükitav materjal liigub kahe võrdse kiirusega pöörleva silindri vahelt läbi

rotatsism
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnehäire, mille puhul valesti hääldatakse r-häälikut

2. r-i väär hääldus

rotaviirus
[nimisõna, substantiiv]
1. peensoole põletikku põhjustav viirus, väikelaste kõhulahtisuse tavalisim tekitaja

2. kõhulahtisust tekitav viirus

roteerima
[tegusõna, verb]
1. midagi ümber oma telje (või kindla punkti) ümber pöörama, sel viisil pöörlema

2. oma telje v kindla punkti ümber pöörlema

roteeruma
[tegusõna, verb]
(töötaja, ametikoha kohta:) korduvalt teatud aja tagant uuele töökohale asuma või uue inimese kätte minema (eriti ühe ametkonna piires)

rotiaasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab roti märk

rotihall
[omadussõna, adjektiiv]
roti värvi hall

rotihammustustõbi
[nimisõna, substantiiv]
roti vm närilise hammustusele järgnev infektsioonhaigus

rotikarva
[omadussõna, adjektiiv]
roti värvi hall

rotikuningas
[nimisõna, substantiiv]
sabapidi kokkupõimunud rotipundar, haruldane loodusnähtus

rotilõks
[nimisõna, substantiiv]
hrl vedruga või langeva uksega (lõksatusega kinnilangev) püünis rottide püüdmiseks

rotimürk
[nimisõna, substantiiv]
närilisi surmav aine

rotinägu
[nimisõna, substantiiv]
(inimese väikese terava ninaga näo kohta)

rotisaba
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl peenikese patsi kohta)

2. peenike pats

rotomasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne trükimasin, kus trükitav materjal liigub kahe võrdse kiirusega pöörleva silindri vahelt läbi

rotster
[nimisõna, substantiiv]
kaheistmeline lahtise kerega sportauto

rott
[nimisõna, substantiiv]
1. inimkaaslejana kogu maailma asustav hiirest suurem pika sabaga näriline

2. pika sabaga väike loom, kes on suurem kui hiir

rottima
[tegusõna, verb]
varastama, näppama, sisse vehkima

rotund
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmarguse põhiplaaniga võlvitud ehitis või ruum

2. ümarehitis

rotveiler
[nimisõna, substantiiv]
1. jõuline ja suur, valve- ja karjakoerana kasutatav koer

2. teenistuskoerte tõug

rtj
1. spetsiaalsete hoonetega koht raudteel, kus rongid peatuvad ja reisijad saavad rongile ja rongilt maha minna

2. koht, kus rongid peatuvad, et inimesed saaksid siseneda või väljuda

rts
germaani keel, mida kõneldakse Rootsis, ka Soomes (nt Ahvenamaal)

ruanda
[nimisõna, substantiiv]
Rwanda põhirahva liige

rubaii
[nimisõna, substantiiv]
1. Iraani traditsiooniline nelikvärss

2. idamaa nelikvärss

rubato
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) vabalt tempot vaheldades, kord aeglustades, kord kiirendades

2. vaba tempoga

rubato
[nimisõna, substantiiv]
muusikapala vaba tempoga esitusviis

rubenslik
[omadussõna, adjektiiv]
(naise kohta:) volüümikas, kurvikas, lopsakate kehavormidega

ruberoid
[nimisõna, substantiiv]
bituumeniga immutatud katusepapp

ruberoidpapp
[nimisõna, substantiiv]
bituumeniga immutatud katusepapp

rubid
[nimisõna, substantiiv]
rõuged

rubiidium
[nimisõna, substantiiv]
1. hõbedane pehme metall, mis õhu käes iseeneslikult süttib, omadustelt leelismetall, keemiline element järjenumbriga 37

2. hõbevalge leelismetall

rubiin
[nimisõna, substantiiv]
1. hinnaline punane vääriskivi, korundi punane teisend

2. punane vääriskivi

rubiinlaser
[nimisõna, substantiiv]
seade, milles kiirgusvoo tekitab rubiini kristall, sünteetilisest rubiinist varras

rubiinpunane
[omadussõna, adjektiiv]
rubiini värvi (tume)punane

rubiinsõrmus
[nimisõna, substantiiv]
rubiiniga sõrmus

rubilnik
[nimisõna, substantiiv]
1. Vene-aegne suur kanglüliti (toimib kangi nihutamisel teise asendisse), nt elektrikilbis

2. (ka tolleaegse suure pöördlüliti kohta)

rubima
[tegusõna, verb]
midagi kiirustades tegema

rubla
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaa ja NSV Liidu suurem rahaühik

2. Venemaa ja Valgevene rahaühik

rublaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega üks rubla

2. väärtusega üks rubla

rublane
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega üks rubla

2. väärtusega üks rubla

rublatükk
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud hõbedasisaldusega rahaühik endisaegsel Venemaal

rubriigistik
[nimisõna, substantiiv]
rubriikide süsteem

rubriik
[nimisõna, substantiiv]
1. (perioodikaväljaandes, raamatus vm:) kindla pealkirja ja teemaga jaotis, osa, veerg vms

2. lahter, ainejaotis, osa, lõik

rubrikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
rubriikide süsteem

rubritseerima
[tegusõna, verb]
1. jaotisteks ja alajaotisteks jaotama

2. teatud jaotisse, rubriiki paigutama

ruderaaltaim
[nimisõna, substantiiv]
prügihunnikutes, varemetes ja karjäärides kasvav taim (nt nõges, võilill)

rudima
[tegusõna, verb]
muljuma, pigistama, mudima

rudiment
[nimisõna, substantiiv]
1. arengu jooksul tähtsuse kaotanud elundi alge

2. elundist järele jäänud osa

3. mandunud elund

rudimentaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. arengult algeline, arenematu või kängunud

2. rudimendina esinev või säilinud

3. rudimendina esinev

rudimentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. arengult algeline, arenematu või kängunud

2. rudimendina esinev või säilinud

3. rudimendina esinev

rudin
[nimisõna, substantiiv]
1. hõõrdumisel tekkiv vaikne pehme krigisev heli

2. krudisev heli

rudisema
[tegusõna, verb]
hõõrdumisel tekkivat vaikset pehmet krigisevat heli kuuldavale laskma

rudistama
[tegusõna, verb]
rudisema panema, rudinat tekitama

ruga
[nimisõna, substantiiv]
(heina)kuhi, hrl heinasaad

rugoos
[nimisõna, substantiiv]
soojade merede madalvees esinev sarvja toesega organism

ruhi
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puutüvest õõnestatud künataoline paat

ruhiorg
[nimisõna, substantiiv]
liustiku kujundatud U-kujulise ristlõikega järsuveeruline mäestikuorg (hrl endine jõeorg)

ruhnlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ruhnu elanik

2. Ruhnust pärit inimene

ruhv
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva meeskonna ühiseluruum endisaegses laevas

2. alumine tekk madruste koide jaoks (suurematel purjesõjalaevadel)

ruiatama
[tegusõna, verb]
1. (sea kohta:) korraks intensiivselt heledalt häälitsema, ruiatust kuuldavale laskma

2. korra v äkki ruigama

ruiatus
[nimisõna, substantiiv]
sea üksik hrl hele intensiivne häälitsus

ruie
[nimisõna, substantiiv]
sea üksik hrl hele intensiivne häälitsus

ruigam
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrgadega keskmise suurusega loom

2. hrl sellest liha saamiseks aretatud koduloom

3. loom, keda inimesed kasvatavad, et liha saada

ruigama
[tegusõna, verb]
1. (sea kohta:) hrl intensiivselt heledalt häälitsema, "ruik-ruik" tegema

2. sea häälitsemise kohta

ruigatama
[tegusõna, verb]
1. (sea kohta:) korraks intensiivselt heledalt häälitsema, ruiatust kuuldavale laskma

2. korra v äkki ruigama

ruik
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi sea heledat intensiivset häälitsust

2. annab edasi sea häälitsust

ruik
[nimisõna, substantiiv]
1. hakisuurune tihedas roostikus elav oliivpruuni seljaga ja musta-valgetriibuliste külgedega lind

2. lind

ruiklased
[nimisõna, substantiiv]
halvasti lendavate või lennuvõimetute lindude sugukond kurelaste seltsist (nt rääk, lauk)

ruik-ruik
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi sea heledat intensiivset häälitsust

2. annab edasi sea häälitsust

ruineerima
[tegusõna, verb]
kellelegi (vaimset) kahju tekitama, kedagi või midagi hävitama, kedagi (vaimselt) laostama

ruineeriv
[omadussõna, adjektiiv]
kellelegi (vaimset) kahju tekitav, hävitava, laostava mõjuga

ruineeruma
[tegusõna, verb]
(vaimselt) laostuma, alla käima

rukis
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrreline rohttaim, mille teradest tehakse peamiselt leivajahu

2. kõrreline kultuurtaim

rukkihakk
[nimisõna, substantiiv]
põllul koonusekujuliselt püsti kuivama asetatud (ja peavihuga kaetud) rukkivihkude

rukkihall
[nimisõna, substantiiv]
(rahvausundis:) viljavaim

rukkihein
[nimisõna, substantiiv]
1. teeäärtes ja põldudel umbrohuna kasvav rohkete kõrte, laiuva pöörise ja sõkaldega rohttaim, harilik rukkihein

2. põlluumbrohi

rukkihunt
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis rukkipõllu haldjas

rukkijahu
[nimisõna, substantiiv]
rukkiteradest jahvatatud jahu

rukkijahupuder
[nimisõna, substantiiv]
rukkijahust keedetud puder

rukkikama
[nimisõna, substantiiv]
rukkijahu sisaldav kama(jahu)

rukki-kastehein
[nimisõna, substantiiv]
1. teeäärtes ja põldudel umbrohuna kasvav rohkete kõrte, laiuva pöörise ja sõkaldega rohttaim, harilik rukkihein

2. põlluumbrohi

rukkikliid
[nimisõna, substantiiv]
rukkiteradelt jahvatamisel eraldatud kestad koos nende külge jäänud osakestega

rukkikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 8. kuu, põhjapoolkeral kolmas suvekuu

2. aasta 8. kuu

rukkikõrs
[nimisõna, substantiiv]
1. rukkitaime vars

2. rukkitaime vars

rukkileib
[nimisõna, substantiiv]
tume, rukkijahust leib

rukkilill
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt viljapõldudel kasvav siniste õitega rohttaim

2. sinise õiega lill, mis kasvab põllu peal. Rukkilill on Eesti rahvuslik lill

rukkilillekarva
[omadussõna, adjektiiv]
rukkilille õie värvi sinine

rukkilillesinine
[omadussõna, adjektiiv]
rukkilille õie värvi sinine

rukkiluste
[nimisõna, substantiiv]
1. rukkipõllul umbrohuna kasvav kõrreline rohttaim

2. umbrohi

rukkilõikaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes põllul rukist vikatiga niidab või sirbiga lõikab

rukkilõikus
[nimisõna, substantiiv]
rukkisaagi koristamine

rukkima
[tegusõna, verb]
üliõpilaskorporatsiooni liiget mingi süüteo eest organisatsioonist eemaldama ja boikoteerima

rukkimaarjapäev
[nimisõna, substantiiv]
15. august, eesti rahvakalendris päev, mis tähistab rukkikülvi keskpaika, kirikliku tähtpäevana neitsi Maarja surma ja taevaminemise päev

rukkine
[omadussõna, adjektiiv]
rukist sisaldav

rukkipõld
[nimisõna, substantiiv]
põld, kus kasvatatakse rukist

rukkipüül
[nimisõna, substantiiv]
1. kestadest ja iduosakestest hästi puhastatud peenike rukkijahu, püülijahu rukkist

2. püül[ijahu] rukkist

rukkirääk
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruun hakist väiksem rändlind, kes häälitseb rääksuvalt ja elab peidus

rukkiuss
[nimisõna, substantiiv]
oraseöölase röövik, kes kahjustab peamiselt taliviljaoraseid, juurviljade juuri ning mugulaid

rukkiväli
[nimisõna, substantiiv]
põld, kus kasvatatakse rukist

rukkiõled
[nimisõna, substantiiv]
rukki kõrred, mis pole viljapeksul sasitud

rukola
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadest pärinev rohttaim, mille mõrkjamaitselisi lehti kasutatakse salatina

rukoonus
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaskorporatsioonist eemaldatu, kellega teised organisatsiooni liikmed ei tohi suhelda, rukitu

rula
[nimisõna, substantiiv]
kahe rattapaariga lauake, millel seistes sõidetakse

rulaad
[nimisõna, substantiiv]
1. pikuti rulliks keeratud (küpsetatud, täidisega) kondita liha

2. rull-liha

rulaator
[nimisõna, substantiiv]
ratastel liikuv reguleeritava kõrgusega raam, mida kasutatakse käimisraskuste puhul

rulaja
[nimisõna, substantiiv]
rulaga sõitja või trikkide tegija

rulakauss
[nimisõna, substantiiv]
kumerapõhjaline ramp rulatrikkide harjutamiseks ja esitamiseks

rulama
[tegusõna, verb]
1. rulaga sõitma või trikke tegema

2. rulaga sõitma

rulapark
[nimisõna, substantiiv]
rampidega plats või väljak, kus tegeldakse ekstreemspordiga, vahendeiks rulad, rulluisud ja (triki)jalgrattad

rularada
[nimisõna, substantiiv]
rulasõiduks ettenähtud rada

rulasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. rulaga sõitmine

2. vastav spordiala

rulataja
[nimisõna, substantiiv]
rulaga sõitja või trikkide tegija

rulatama
[tegusõna, verb]
1. rulaga sõitma või trikke tegema

2. rulaga sõitma

ruleerima
[tegusõna, verb]
1. lennukiga maapinnal sõitma

2. õhusõiduki kohta: lennuväljal mööda maapinda sõitma

ruleerimisrada
[nimisõna, substantiiv]
1. (lennuväljal:) rada lennukite sõitmiseks maapinnal

2. lennuväljal

ruletilaud
[nimisõna, substantiiv]
ruleti mängimise laud, mille kattel on ruudud ja numbrid žetoonide asetamiseks (nt kasiinos)

rulett
[nimisõna, substantiiv]
1. hasartmäng pöörleva ketta ja kuulikestega 36 punase ja musta ruuduga nõgusal mängulaual

2. hasartmäng

3. vaselõiketehnika

ruljas
[omadussõna, adjektiiv]
piklik ja ümmargune, toru või rulli meenutav

rull
[nimisõna, substantiiv]
1. toruja kujuga ese või moodustis (nt töövahend)

2. sellisele alusele või sel viisil kokku keritud materjal (koos alusega)

3. torutaoline tööriist või tööriista osa, mis pöörleb oma telje ümber

rullakas
[omadussõna, adjektiiv]
trullakas

rullama
[tegusõna, verb]
1. (hrl laeva kohta:) külgsuunas pendeldavalt kõikuma

2. külgõõtsuma

rullbiskviit
[nimisõna, substantiiv]
kokkurullitud biskviiditainast kohupiima- vm täidisega kook

rulldeodorant
[nimisõna, substantiiv]
1. aplikaatorina kasutatava liikuva kuuliga pudelis deodorant

2. liikuva kuuliga pudelis deodorant

rullfilm
[nimisõna, substantiiv]
rullile keritud tselluloidist filmilint

rullgrill
[nimisõna, substantiiv]
pikkade pöörlevate rullidega seade hrl vorstide röstimiseks

rullhelkur
[nimisõna, substantiiv]
ümber käe, kotisanga vm rulli tõmbuv helkur

rullhüpe
[nimisõna, substantiiv]
kehapöördega üle lati rulluv, rullstiilis hüppeviis kõrgushüppes

rulli
[määrsõna, adverb]
1. rullikujuliseks, rulliks

2. keerdu

3. rullikujuliseks

4. keerdu, krussi

rullik
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pöörlev rull, sellega varustatud tööriist, hrl abivahend millegi liigutamiseks või vedamiseks

2. sellise kujuga detail

rullike
[nimisõna, substantiiv]
1. väike rull

2. sellisele alusele või sel viisil kokku keritud materjal (koos alusega)

rullikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
piklik ja ümmargune, toru või rulli meenutav

rullikuur
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kõrvalhoone või eraldi ruum pesu rullimiseks

rulliline
[omadussõna, adjektiiv]
paljude rullidega

rullima
[tegusõna, verb]
rullikujulise pöörleva vahendi või masinaga töötlema, hrl et midagi kokku pressida, tasandada vms

Ühendtegusõnad: kokku rullima, kokku rullima, lahti rullima, lahti rullima, üle rullimaüle rullima

rullirada
[nimisõna, substantiiv]
rulluisutamiseks mõeldud rada

rullis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. rullikujulisena, rulli keeratuna

2. keerdus

3. rullikujulisena

4. keerdus

rullisornament
[nimisõna, substantiiv]
kaunistus, mille põhielement on rullis otstega lint

rullisõit
[nimisõna, substantiiv]
rulluiskudel (või -suuskadel) sõitmine

rullitama
[tegusõna, verb]
rulluiskudega (või -suuskadega) sõitma

rullkant
[nimisõna, substantiiv]
riietusesemele vm esemele äärisena õmmeldud rulli keeratud riba

rullkardin
[nimisõna, substantiiv]
akna ülaservas rullile keritav ja sealt allalastav aknakate

rullkonveier
[nimisõna, substantiiv]
1. seade lasti, materjali, toodete vm edasitoimetamiseks mööda kõrvu olevaid rulle

2. pöörlevatest rullidest tee

rullkrae
[nimisõna, substantiiv]
rullina keerdunud krae

rullkõrvits
[nimisõna, substantiiv]
pikerguste, silindrikujuliste viljadega aiataim, kõrvitsa teisend

rull-laager
[nimisõna, substantiiv]
võlli toetav masinaosa, milles on hõõrdumist vähendavad terasrullid

rull-laud
[nimisõna, substantiiv]
kahe rattapaariga lauake, millel seistes sõidetakse

rull-lukk
[nimisõna, substantiiv]
1. sissetapitav vedrulingiga lukk

2. vedrulingiga peitlukk

rullmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
rulli keeratuna turustatav ehitusmaterjal (nt linoleum, tõrvapapp)

rullmatt
[nimisõna, substantiiv]
rulli keeratav matt, mida kasutatakse nt joogatunnis, matkal vm

rullnokk
[nimisõna, substantiiv]
(mõtlematult autodega kihutavate ja ropu suuga rumalavõitu noormeeste kohta)

rullnoklus
[nimisõna, substantiiv]
rullnoka kombel käitumine kui ühiskonnas esinev nähtus, eriti autodega kihutamine ja liiklusohtlike olukordade tekitamine

rullpaber
[nimisõna, substantiiv]
rulli keeratuna turustatav paber (nt printeril või faksil trükkimiseks)

rullpadi
[nimisõna, substantiiv]
rullikujuline padi (nt dekoratiivpadjana)

rullpilv
[nimisõna, substantiiv]
madal pilvemoodustis, mis meenutab pikka maapinnaga rõhtsalt paiknevat toru või rulli

rullraamat
[nimisõna, substantiiv]
antiikaegne või hilisem kepi külge kinnitatud ja rulli keeratud (papüürus)riba, millele kirjutatud teksti keritakse lugemisel edasi

rullside
[nimisõna, substantiiv]
rulli keeratud marli- või riideribast side

rullsink
[nimisõna, substantiiv]
rulliks vormitud sink

rullstiil
[nimisõna, substantiiv]
üle lati rulluva kehapöördega kõrgushüppestiil

rullsuusataja
[nimisõna, substantiiv]
1. rullsuuskadega treeniv või rullsuusatamisega tegelev suusasportlane

2. rullsuusatamise harrastaja

rullsuusatama
[tegusõna, verb]
asfaldil rullsuuskadega sõitma

rullsuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
lumeta ajal asfaldil rullsuuskadega sõitmine (suusasportlaste või harrastajate treeninguna, ka omaette spordialana)

rullsuusk
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike suusk, mille mõlemas otsas on väike ratas (lumeta ajal asfaldil sõitmiseks)

2. suusk lumeta maal liikumiseks

rulltee
[nimisõna, substantiiv]
1. seade lasti, materjali, toodete vm edasitoimetamiseks mööda kõrvu olevaid rulle

2. pöörlevatest rullidest tee

rulluisk
[nimisõna, substantiiv]
1. väikeste rattakestega (ehk kuulrullikutega) uisusaabas siledal maal liikumiseks

2. saabas, millel on väiksed rattad all ja millega saab sileda maa peal liikuda

rulluisurada
[nimisõna, substantiiv]
rulluisutamiseks mõeldud rada

rulluisutaja
[nimisõna, substantiiv]
rulluiskudel sõitja, rulluisutamise harrastaja

rulluisutama
[tegusõna, verb]
rulluiskudega sõitma asfaldil vm väga siledal teel

rulluisutamine
[nimisõna, substantiiv]
asfaldil rulluiskudega sõitmine

rulluma
[tegusõna, verb]
pööreldes edasi liikuma, (igas suunas) veerema

Ühendtegusõnad: lahti rullumalahti rulluma

ruloo
[nimisõna, substantiiv]
akna ülaservas rullile keritav ja sealt allalastav aknakate

ruloon
[nimisõna, substantiiv]
1. suur rullina turustatav kogus heina, paberit vm materjali

2. paberi-, tapeedi-, heina- vm rull

rum
romaani keel, mida kõneldakse peamiselt Rumeenias ja Moldovas, ka Serbias

rumal
[omadussõna, adjektiiv]
1. piiratud mõistusega, raske taibuga, väheste vaimuannetega

2. nõrkade või väheste teadmistega, harimatu

3. mitte arukas

4. mitte terava mõistusega

rumalake
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(hellitleva pöördumisena armsa inimese poole)

rumalavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
veidi või üsna rumal, pigem rumal kui tark

rumaljulge
[omadussõna, adjektiiv]
mõtlematult julge

rumalpea
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene

rumaluhke
[omadussõna, adjektiiv]
rumaluse tõttu [põhjendamatult] uhke

rumaluke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitleva pöördumisena armsa inimese poole)

rumalus
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrgad või vähesed teadmised, harimatus

2. piiratud mõistusega, raske taibuga olek

3. rumal olemine

rumb
[nimisõna, substantiiv]
1. navigatsioonis tarvitatav suuna või nurga määramise ühik (1/32 nähtava horisondi ringist)

2. suund mingile objektile

3. meridiaani ja antud suuna vaheline [terav]nurk

rumba
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuubalt pärinev 4/4-taktimõõdus Ladina-Ameerika seltskonna- ja võistlustants

2. selle tantsu muusika

3. Kuubalt pärinev tants

rumeenlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Rumeenia põhirahva liige

2. Rumeenia kodanik või elanik

3. Rumeenia päritolu inimene

rumeenlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost rumeenlane

ruminatsioon
[nimisõna, substantiiv]
samade mõtete ketramine hrl negatiivses võtmes

rumineerima
[tegusõna, verb]
samu mõtteid ketrama hrl negatiivses võtmes

rumineerimine
[nimisõna, substantiiv]
samade mõtete ketramine hrl negatiivses võtmes

rumm
[nimisõna, substantiiv]
1. suhkruroomahlast või -melassist valmistatud kange alkohoolne jook

2. alkoholijook

rumm
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki ratta tugev keskosa, milles on ava võlli või telje tarvis

rumm
[nimisõna, substantiiv]
1. puidu mahuühik, mille aluseks on 1 m^3 virn või ritta laotud puidu maht koos koore ja õhuvahedega

2. virnamõõt

rummibaaba
[nimisõna, substantiiv]
rohke võiga tehtud pärmitainast hrl väikses vormis küpsetatud saiake, mille lisandiks on rummimaitseline suhkrusiirup

rummik
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune nokata müts

rummikmüts
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune nokata müts

rummikokteil
[nimisõna, substantiiv]
rummi sisaldav kokteil

rummikook
[nimisõna, substantiiv]
rummiessentsiga maitsestatud, kakao- ja küpsisesegust valmistatud ümmargune tumepruun kook

rummine
[omadussõna, adjektiiv]
rummiga maitsestatud, rummimaitseline

rumm-müts
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune nokata müts

rump
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne lameda põhjaga sõudepaat

2. lameda põhjaga lootsik

rump
[nimisõna, substantiiv]
1. ahjupoti tagakülje keskosas asuv süvend

2. süvend pottkivi tagaküljel

rumpel
[nimisõna, substantiiv]
1. rooliteljega jäigalt ühendatud hoob laevarooli pööramiseks

2. seade paadi juhtimiseks

rung
[nimisõna, substantiiv]
auto, traktori vm transpordivahendi kandev raamistik, mille külge on kinnitatud kere, tööseadised vm põhimehhanismid

rungia
[nimisõna, substantiiv]
Aasiast pärit, välimuselt basiilikut meenutav maitsetaim, millel on hõrk seene lõhn ja maitse

runner
[nimisõna, substantiiv]
mootori jooksulint või vastav seade

runo
[nimisõna, substantiiv]
1. karjala ja soome (lüroeepiline) rahvalaul

2. vana läänemeresoome rahvalaul

runolaul
[nimisõna, substantiiv]
1. karjala ja soome (lüroeepiline) rahvalaul

2. vana läänemeresoome rahvalaul

runoviis
[nimisõna, substantiiv]
1. runolaul või eesti regivärsiline rahvalaul

2. selle meloodia

runovorm
[nimisõna, substantiiv]
karjala ja soome (lüroeepilisele) rahvalaulule (ehk runole) iseloomulik vorm, regivärsiline vorm

rupphöövel
[nimisõna, substantiiv]
1. kumera teraga (tihti ka kumera tallaga) höövel peamiselt nõgusate pindade hööveldamiseks

2. nõgusa pinna hööveldamiseks

rups
[nimisõna, substantiiv]
1. tapalooma siseelundid vm teisejärgulised tapasaadused (nt pead, sabad, jalad)

2. looma siseelundid

rupsik
[nimisõna, substantiiv]
(hrl nahast) paik jalatsi tallal või kontsal

rupski
[nimisõna, substantiiv]
(hrl nahast) paik jalatsi tallal või kontsal

rupskid
[nimisõna, substantiiv]
1. tapalooma siseelundid vm teisejärgulised tapasaadused (nt pead, sabad, jalad)

2. looma siseelundid

rupskivorst
[nimisõna, substantiiv]
rupskitest valmistatud keeduvorst

ruptuur
[nimisõna, substantiiv]
elundi või koe seina rebend

ruraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. maaelu ja -oluga iseloomustatav, talupoeglik

2. maa-, talupoeglik

ruse
[nimisõna, substantiiv]
1. niiskemates paikades kasvav kollaste õitega üheaastane rohttaim

2. üheaastane korvõieline rohttaim

rusikahoop
[nimisõna, substantiiv]
löök rusikaga, hrl kellegi pihta

rusikakangelane
[nimisõna, substantiiv]
(suure kakleja kohta)

rusikalöök
[nimisõna, substantiiv]
löök rusikaga, hrl kellegi pihta

rusikamees
[nimisõna, substantiiv]
(suure kakleja kohta)

rusikareegel
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtsustatud üldjooneline seaduspära, põhimõte või juhis

2. üldjooneline reegel

3. lihtsustatud reegel

rusikas
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese labakäsi peopessa kokkusurutud sõrmedega, hrl et (vihaga) lüüa või hoida, haarata midagi

2. kokku surutud sõrmedega käelaba

rusikasuurune
[omadussõna, adjektiiv]
1. suuruselt rusikaga võrreldav

2. suhteliselt suur

rusikavõitleja
[nimisõna, substantiiv]
(vanaaja) poksija

rusikavõitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. kaklus, lööming rusikatega hoope jagades

2. kaklus

rusikaõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. õiguse andmine tugevamale

2. õiguse andmine tugevamale

ruskama
[tegusõna, verb]
1. pruunikaspunakana paistma, pruunikaspunakas olema

2. värvikirevalt punetama

ruske
[omadussõna, adjektiiv]
punakaspruun, pruunikaspunane

ruskelt
[määrsõna, adverb]
punakaspruunina, pruunikaspunasena

ruskepunane
[omadussõna, adjektiiv]
punakaspruun, pruunikaspunane

ruskjas
[omadussõna, adjektiiv]
ruske varjundiga

ruskmuld
[nimisõna, substantiiv]
kuivade metsade ja põõsastike muld

ruskus
[nimisõna, substantiiv]
1. soomusjate torkavate lehtedega igihaljas poolpõõsas, mille väikesed õied kinnituvad nahkjate lehetaoliste varte külge

2. igihaljas poolpõõsas

ruskvetikas
[nimisõna, substantiiv]
punast värvainet sisaldav vetikas, kes kuulub ruskvetikate hõimkonda

russ
[nimisõna, substantiiv]
(venelase kohta)

russalka
[nimisõna, substantiiv]
slaavi rahvaste mütoloogias vee ja taimestikuga seotud vaimolend

russifitseerima
[tegusõna, verb]
1. venepäraseks tegema

2. venelaseks ümberrahvastama

3. venepäraseks tegema

4. venelaseks ümberrahvastama

russifitseeruma
[tegusõna, verb]
vene keelele ja kommetele üle minema, venepäraseks muutuma, venelaste hulka assimileeruma

russiin
[nimisõna, substantiiv]
1. ukrainlastele lähedase rahva liige Taga-Karpaatias ja selle lähialadel

2. ukrainlastele lähedase rahva liige

russism
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleline venepärasus mõnes muus keeles

2. venepärane keelend

russist
[nimisõna, substantiiv]
vene filoloog

russitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleline venepärasus mõnes muus keeles

2. venepärane keelend

russofiil
[nimisõna, substantiiv]
1. venepärase eelistaja (ja harrastaja), venesõbralik isik

2. veneihaleja, venesõbralik inimene

russofiilia
[nimisõna, substantiiv]
venepärase eelistamine (ja harrastamine)

russofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
Venemaasse ja venelastesse sõbralikult suhtuv

russofoob
[nimisõna, substantiiv]
1. venelaste ja venepärasuse suhtes vaenulikkust tundev inimene

2. venevaenulik inimene

russofoobia
[nimisõna, substantiiv]
vaenulikkus või kartus Venemaa, venelaste ja venepärase suhtes

rusteerima
[tegusõna, verb]
pinda krobestama v konarlikuks tegema

rustika
[nimisõna, substantiiv]
1. konarliku pinnaga, jämedalt tahutud kividest müüritis, mida kasutati eriti Rooma, renessanss- ja barokkarhitektuuris

2. tahumata esipinnaga looduskivimüüritis

rustikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. maaelu ja -oluga iseloomustatav, talupoeglik

2. maa-, talupoeglik

rusu
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (purunenud, purustatud) jäänused

2. midagi purunenut v purustatut, millegi tükk v jäänus

3. vare

rusuhunnik
[nimisõna, substantiiv]
kogum purunenud või purustatud tükke, millegi jäänuseid

rusujuur
[nimisõna, substantiiv]
1. umbrohuna kasvav püstise kareda varre ja üksikult või mitmekaupa lehtede kaenlas olevate väikeste õitega rohttaim

2. rohttaim

rusukalle
[nimisõna, substantiiv]
kivirusu, mis on varisenud astangu või järsu nõlva jalamile (kuhjatiseks)

rusukuhik
[nimisõna, substantiiv]
kivirusu, mis on varisenud astangu või järsu nõlva jalamile (kuhjatiseks)

rusuma
[tegusõna, verb]
hingelist kannatust põhjustama, vaeva tegema

rusune
[omadussõna, adjektiiv]
kivirusuga kaetud

rusustama
[tegusõna, verb]
1. rusudeks, purustatuks ja kasutuskõlbmatuks muutma

2. rusu[de]ks muutma

rusustuma
[tegusõna, verb]
1. purustatuks, lagunenuks ja kasutuskõlbmatuks, rusudeks muutuma

2. rusu[de]ks muutuma

rusutis
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline surve, hingeline ahistus, rusuv tunne

rusutus
[nimisõna, substantiiv]
1. sünge, rõhutud meeleolu, rusutud olek

2. depressioon

3. raske, halb meeleolu

rusuv
[omadussõna, adjektiiv]
1. kurb ja ängistav, psüühiliselt raske

2. masendav, raske

3. (psüühilist) kannatust põhjustav

rusuvalt
[määrsõna, adverb]
kurvalt ja ängistavalt, psüühiliselt raskelt

rusuvool
[nimisõna, substantiiv]
1. lühiajaline purustav muda- ja kivivool mägistel aladel

2. purustav muda- ja kivivool mägistel aladel

rutakalt
[määrsõna, adverb]
1. (ülemäära) kiirustades, kiiruga

2. kiirustades

rutakas
[omadussõna, adjektiiv]
kiirustades toimuv, (liigse) kiiruga, ülepeakaela tehtav

rutakus
[nimisõna, substantiiv]
tõtlikkus, rutt

ruteen
[nimisõna, substantiiv]
1. ukrainlastele lähedase rahva liige Taga-Karpaatias ja selle lähialadel

2. ukrainlastele lähedase rahva liige

ruteenium
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva hõbevalge väga vastupidav plaatinametall, keemiline element järjenumbriga 44

2. plaatinametall

rutem
[määrsõna, adverb]
kiiremini, kiiremalt

rutemini
[määrsõna, adverb]
kiiremini, kiiremalt

rutherfordium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, keemiline element järjenumbriga 104

rutiil
[nimisõna, substantiiv]
1. kollane või punakaspruun teemandiläikega mineraal, oluline titaanimaak

2. titaani mineraal

rutiin
[nimisõna, substantiiv]
1. juurdunud (tüütuvõitu) harjumus, üksluine korduvus

2. juurdunud harjumus[ed], üksluine korduvus

rutiin
[nimisõna, substantiiv]
toidust (nt arooniast, ebaküdooniast, mustsõstrast) saadav aine, mis tugevdab veresoonte seinte elastsust, alandab vererõhku ja viib välja kantserogeensed aineid

rutiinivaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma (juurdunud, üksluise) korduvuseta, ilma piiranguteta

rutiinne
[omadussõna, adjektiiv]
alati ühtmoodi toimuv, juurdunud taval, harjumusel põhinev

rutjuma
[tegusõna, verb]
1. tugevasti suruma või vajutama

2. (raskusega, psüühiliselt) rõhuma

3. tugevasti suruma, pressima, litsuma

4. laiaks, lõhki

5. maha

6. muljuma, pigistama

7. [psüühiliselt] rõhuma, rusuma

rutlema
[tegusõna, verb]
aina ruttama

rutlik
[omadussõna, adjektiiv]
kiirustades toimuv, (liigse) kiiruga, ülepeakaela tehtav

ruts
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaa ja NSV Liidu suurem rahaühik

2. Venemaa ja Valgevene rahaühik

rutt
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiret tegutsemist nõudev olukord, ajahädas olek

2. ruttamine

ruttama
[tegusõna, verb]
1. kiiresti, kiiruga kuhugi minema, kiiresti liikuma

2. kiiresti kuhugi minema

Ühendtegusõnad: ette ruttamaette ruttama

ruttamatu
[omadussõna, adjektiiv]
rahulikus tempos toimuv, mitte kiirustav

ruttamatult
[määrsõna, adverb]
rahulikus tempos, ilma et kiiret oleks

ruttamisi
[määrsõna, adverb]
rutates, kiirustades

ruttu
[määrsõna, adverb]
1. lühikese ajaga, ilma pikemata

2. suure kiirusega, kiirustades

3. suure kiirusega

ruttu-ruttu
[määrsõna, adverb]
väga, eriliselt kiiresti

rutuga
[määrsõna, adverb]
kiiresti, kiirustades

rutuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kiiret sooritamist nõudev

2. kiirustades tehtav või toimuv

rutusti
[määrsõna, adverb]
1. lühikese ajaga, ilma pikemata

2. suure kiirusega, kiirustades

3. suure kiirusega

ruubel
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaa ja NSV Liidu suurem rahaühik

2. Venemaa ja Valgevene rahaühik

ruudukujuline
[omadussõna, adjektiiv]
oma kujult ruutu meenutav

ruuduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ruutudest koosneva mustriga

2. ruutudeks jagatud, ruutudest koosnev

3. ruutudest koosneva mustriga

4. ruutudeks jagatud

ruudulipp
[nimisõna, substantiiv]
(auto- ja motospordis:) finišisse jõudmist tähistav lipp

ruudumuster
[nimisõna, substantiiv]
ruutudest koosnev, ruuduline muster

ruudune
[omadussõna, adjektiiv]
pindalalt teatud arvu ruutmeetrite suurune

ruudus
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(suurt määra rõhutavalt:) äärmiselt suur, väga suur

ruudustama
[tegusõna, verb]
1. ruutudeks jaotama

2. ruuduliseks tegema

ruudustik
[nimisõna, substantiiv]
ruutude kogum, ruudud

ruugama
[tegusõna, verb]
ruugena paistma

ruugama
[tegusõna, verb]
sea häälitsemise kohta

ruuge
[omadussõna, adjektiiv]
tumekollane, (punaka varjundiga) helepruun, porgandi- või rebasekarva

ruugehallitus
[nimisõna, substantiiv]
tomatitaimi kahjustav seenhaigus

ruugjas
[omadussõna, adjektiiv]
ruuge varjundiga

ruulima
[tegusõna, verb]
1. teistest üle olema, (kõvasti) parem olema, moes olema

2. parim, teistest üle või au sees olema, moes, trendikas olema

ruum
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, ala või avar pind, mis on vaba või piisav, et miski või keegi kuhugi mahuks

2. koht, kuhu keegi või miski ära mahub

ruumala
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis kirjeldab keha mahtu või aine mahulist kogust

ruumalaühik
[nimisõna, substantiiv]
mahu mõõtühik, nt liiter, kuupmeeter

ruumiakustika
[nimisõna, substantiiv]
heli levimine ja kuuldavus kinnises ruumis

ruumigeomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. geomeetria haru, mis uurib ruumilisi kujundeid

2. ruumilisi kujundeid käsitlev geomeetria osa

ruumijagaja
[nimisõna, substantiiv]
tuba vm ruumi osadeks jaotav mööbliese (nt vahesein, riiul, sirm)

ruumijaotus
[nimisõna, substantiiv]
ruumide asetus, paigutus hoones

ruumikas
[omadussõna, adjektiiv]
mõõtmete poolest suur ja avar, palju mahutav

ruumikitsikus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoones olevate ruumide vähesus, puudumine või mahutavuselt ebapiisav olek

2. ruumi nappus

ruumikuju
[nimisõna, substantiiv]
ruumiobjekti geomeetriline kuju, konkreetse asukoha või geograafilise alaga seotud reaalmaailma nähtuse abstraktne kujutis

ruumikujundus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonete sisustamine ja ruumide kujundamine

2. vastav arhitektuuri ja rakenduskunsti valdkond

ruumilaev
[nimisõna, substantiiv]
(kosmoselaeva kohta)

ruumilahendus
[nimisõna, substantiiv]
hoones oleva(te) ruumi(de) kujunduslik idee (ja selle teostus)

ruumilaine
[nimisõna, substantiiv]
seismiline laine, mis maavärina puhul levib maakoore sees kerakujulise kiirgusena seest väljapoole nagu helilaine

ruumilend
[nimisõna, substantiiv]
lend kosmosesse, maailmaruumi

ruumilendur
[nimisõna, substantiiv]
kosmosesõiduki meeskonna liige (hrl kosmonaudi kohta)

ruumiline
[omadussõna, adjektiiv]
kolmemõõtmeline või sellisena tajutav, mitte tasapinnaline, sellise ruumiga seotud

ruumilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmemõõtmeline-olek

2. avarus

ruumilävi
[nimisõna, substantiiv]
vähim kaugus kahe punkti vahel, mida inimene (või loom) suudab eristada

ruumimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. puidu mahuühik, mille aluseks on 1 m^3 virn või ritta laotud puidu maht koos koore ja õhuvahedega

2. virnamõõt

ruuminappus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoones olevate ruumide vähesus, puudumine või mahutavuselt ebapiisav olek

2. ruumi nappus

ruuminurk
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) ruumi osa, mida piirab kooniline pind ja seda lõikav kate

ruumipoeetika
[nimisõna, substantiiv]
teatava ruumiga seonduv kujutluspilt, võttestik või isikupära

ruumipunkt
[nimisõna, substantiiv]
teatavas ruumis asetsev kindlaksmääratud koht

ruumipuudus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoones olevate ruumide vähesus, puudumine või mahutavuselt ebapiisav olek

2. ruumi nappus

ruumitaju
[nimisõna, substantiiv]
ruumi tunnetamine

ruumitu
[omadussõna, adjektiiv]
(just nagu) väljaspool ruumi asetsev, ruumiliste mõõtmeteta

ruumiõhk
[nimisõna, substantiiv]
õhk siseruumides, hoones (vm suletud keskkonnas)

ruumiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis käsitleb ruumilisi (või nendega analoogilisi) vahekordi ja vorme

ruumiühik
[nimisõna, substantiiv]
mahu mõõtühik, nt liiter, kuupmeeter

ruumlaeng
[nimisõna, substantiiv]
ruumis pidevalt jaotunud elektrilaeng

ruumpaisumine
[nimisõna, substantiiv]
keha, gaasi või vedeliku ruumala muutumine soojenemisel

ruumtihedus
[nimisõna, substantiiv]
millegi tihedus, arv ruumalaühiku kohta

ruumvõre
[nimisõna, substantiiv]
kristalli ruumiline võre

ruun
[nimisõna, substantiiv]
kohitsetud täkk

ruun
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasgermaanlaste kirjamärk

2. ruunikirja märk

ruunaja
[nimisõna, substantiiv]
isaste hobuste (vm isasloomade) kohitseja

ruunama
[tegusõna, verb]
1. isast hobust (täkku) vm isaslooma kastreerima

2. täkku kastreerima

3. isaslooma kohitsema

ruunhobune
[nimisõna, substantiiv]
kohitsetud täkk

ruunikalender
[nimisõna, substantiiv]
1. muistne ruunimärkidega kalender kimpuseotud lauakestel

2. muistne eesti kalender puulauakestel

ruunikiri
[nimisõna, substantiiv]
muinasgermaanlaste nt hauakividele, relvadele, amulettidele jäädvustatud kiri

ruunikivi
[nimisõna, substantiiv]
surnu mälestuskivi, millel on ruunikirjas, loom- või taimornamendiga kaunistatud tekst (peamiselt viikingiajast)

ruunimärk
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasgermaanlaste kirjamärk

2. ruunikirja märk

ruup
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne lameda põhjaga sõudepaat

2. lameda põhjaga lootsik

ruupia
[nimisõna, substantiiv]
1. India, Indoneesia, Nepali, Pakistani, Sri Lanka jt riikide rahaühik

2. rahaühik Indias, Nepalis, Bangladeshis vm

ruupor
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnelemisel suu ees hoitav lehtritaoline toru, mis helienergiat koondades suurendab heli tugevust ja kuuldekaugust

2. kõnetoru

ruuž
[nimisõna, substantiiv]
1. põskedele kantav punane mink

2. põskedele kantav kosmeetikavahend

ruut
[nimisõna, substantiiv]
1. võrdsete külgedega ristkülik

2. nelja nurgaga kujund, mille küljed on võrdse pikkusega ja nurgad 90°

ruut
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevasti lõhnav kollaste õitega poolpõõsas või rohttaim, mis looduslikult kasvab Vahemere maades ja Krimmis

2. rohttaim

ruutasetus
[nimisõna, substantiiv]
istutamisel taimede asetus, kus taimede vahed reas ja reavahed on võrdsed

ruutdetsimeeter
[nimisõna, substantiiv]
pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 detsimeeter, 1/100 ruutmeetrit

ruuter
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline seade, mis ühendab omavahel kaht või enamat arvutivõrku ning võimaldab nendevahelise andmeside

ruutfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline funktsioon, mis on esitatud ruutavaldisega y = ax^2 + bx + c ja mille graafikuks on parabooli kujuline joon

ruutima
[tegusõna, verb]
1. (arvutivõrgus:) ruuteri abil infot edastama

2. [arvu] teist astet leidma

ruutistutus
[nimisõna, substantiiv]
ruutpesiti istutamine (tegevuse ja istutusviisina)

ruutjalg
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne pinnamõõt, vastab ühe jala pikkuse küljega ruudu suurusele (umbes 929 cm^2)

ruutjas
[omadussõna, adjektiiv]
ruudukujuline, ruutu meenutav

ruutjuur
[nimisõna, substantiiv]
arvu teise astme juur, kahega astendamise pöördtehe (tähis √)

ruutkeskmine
[nimisõna, substantiiv]
ruutjuur antud suuruste ruutude aritmeetilisest keskmisest

ruutkilomeeter
[nimisõna, substantiiv]
pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 kilomeeter, 1 000 000 ruutmeetrit

ruutkood
[nimisõna, substantiiv]
1. väikestest ruutudest koosnev mustvalge ruudukujuline märgistus, millelt saab nt mobiil- või nutitelefoni kaameraga välja lugeda informatsiooni

2. mustvalge ruudukujuline märgistus nutiseadmega loetava info jaoks

ruutlehik
[nimisõna, substantiiv]
Austraaliast, Uus-Meremaalt ja Polüneesiast pärit lihavate kolmnurksete lehtedega üheaastane madala puhmana kasvav rohttaim, mille noori lehti ja võrseid kasutatakse toiduks, uusmeremaa spinat

ruutlipp
[nimisõna, substantiiv]
ruudukujuline lipp, mida 18. kuni 20. sajandil on mõnel maal kasutatud ratsaväeüksuse lipuna

ruutluu
[nimisõna, substantiiv]
teatud koljuluu selgroogseil (nt lindudel, roomajatel)

ruutmaatriks
[nimisõna, substantiiv]
ristkülikukujuline tabel, millel on võrdne arv ridu ja veerge

ruutmeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 meeter

2. pindala mõõtühik, mille aluseks on 1 meetri pikkuste külgedega ruut

ruutmeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
pindalalt teatud arvu ruutmeetrite suurune

ruutmiil
[nimisõna, substantiiv]
pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 miil

ruutmillimeeter
[nimisõna, substantiiv]
pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 millimeeter, 1/1 000 000 ruutmeetrit

ruutpesiti
[määrsõna, adverb]
1. ruutu moodustavalt (piki- ja ristipidi ühesuguste vahedega) pesadena

2. ruutu moodustavalt pesadena

ruutpolünoom
[nimisõna, substantiiv]
matemaatiline funktsioon, mis on esitatud ruutavaldisega y = ax^2 + bx + c ja mille graafikuks on parabooli kujuline joon

ruutriiul
[nimisõna, substantiiv]
ruudukujuliste lahtritega riiul

ruutsentimeeter
[nimisõna, substantiiv]
pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 sentimeeter, 1/10 000 ruutmeetrit

ruutsüld
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 süld

ruuttoll
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 toll

ruutu
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimast, mille sümboliks on punane romb

2. kaardimast

ruutumast
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimast, mille sümboliks on punane romb

2. kaardimast

ruutverst
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne pindalaühik, mille aluseks on ruut külje pikkusega 1 verst

ruutvõrk
[nimisõna, substantiiv]
ruutudest koosnev võrk või võrgustik, kas esemena või skeemina

ruutvõrrand
[nimisõna, substantiiv]
teise astme algebraline võrrand (nt ax^2+bx+c=0)

rwandalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Rwanda kodanik või elanik

2. Rwanda päritolu inimene

rõdu
[nimisõna, substantiiv]
1. lahtine rinnatisega platvorm maja välisküljel

2. maja külge ehitatud pind, mis on kinnitatud välisele seinale

3. väike [katuseta] rõdu

rõduaed
[nimisõna, substantiiv]
koht rõdul, kus kasvatatakse mitmesuguseid rõdutaimi

rõdukast
[nimisõna, substantiiv]
kast lillede vm taimede kasvatamiseks rõdul

rõdupiire
[nimisõna, substantiiv]
rõdu ümbritsev, kaitsev serv

rõdutaim
[nimisõna, substantiiv]
rõdul kasvatatav taim

rõdutomat
[nimisõna, substantiiv]
rõdul kasvatatav tomat

rõduuks
[nimisõna, substantiiv]
hrl klaasidega uks, mis viib rõdule

rõgin
[nimisõna, substantiiv]
krõgin

rõgisema
[tegusõna, verb]
1. kerget krudisevat, praksuvat heli andma või tekitama

2. krõgisema

rõhk
[nimisõna, substantiiv]
1. (füüsikaline suurus:) mingile pinnale, pinnaühikule levikusuuna poolest risti mõjuv jõud, mida mõõdetakse paskalites (Pa)

2. jõud, mida gaas või vedelik mingis anumas või ruumis avaldab

rõhkkond
[nimisõna, substantiiv]
ilma kujundav õhukeeris, madal- või kõrgrõhkkond

rõhknael
[nimisõna, substantiiv]
1. peast ja naelakesest koosnev vahend paberi kinnitamiseks seinale vm alusele

2. naela meenutav vahend, millega saab paberit näiteks seina või tahvli peale kinnitada

rõhknööp
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest poolest koosnev kinni surutav nööp

2. nööp, millel on kaks poolt ning mida saab kokku ja lahti suruda

rõhksamm
[nimisõna, substantiiv]
1. samm jalalöögiga vastu maad (nt tantsus)

2. samm jalalöögiga vastu maad

rõhkside
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevalt suruv (padjakesega) side, mis asetatakse rohkelt veritsevale haavale verejooksu peatamiseks

2. suruv side, rõhkmähis

rõhmane
[omadussõna, adjektiiv]
sagris, võidunud, räpasena mõjuv

rõhtaed
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt püstpostide vahele kinnitatud lattidest tara

rõhtasend
[nimisõna, substantiiv]
maa vm pinnaga rööbitine, rõhtne asend

rõhtjoon
[nimisõna, substantiiv]
otse vasakult paremale või paremalt vasakule, maa vm pinnaga rööbiti kulgev joon

rõhtkaeveõõs
[nimisõna, substantiiv]
kaevanduskäik, mis läbib rõhtsalt aherkivimite kihte, ühendades kaevandatava kivimi kihte pidi kulgevaid käike omavahel ja šahtiga

rõhtkangaspuud
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt kulgeva lõimega kangaspuud

rõhtlamang
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) rõhtasendis lamang, kusjuures puusad toetuvad võimlemisriistale või kaaslas(t)ele

rõhtlatt
[nimisõna, substantiiv]
rõhtasendis latt

rõhtlaud
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt asetsev laud

rõhtlend
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki ühtlane sirgjooneline lend ühel ja samal kõrgusel

rõhtloodi
[määrsõna, adverb]
maa vm pinnaga rööbiti, rõhtsasse asendisse

rõhtloodis
[määrsõna, adverb]
maa vm pinnaga rööbitises, rõhtsas asendis

rõhtloodne
[omadussõna, adjektiiv]
1. maaga, horisondiga vm pinnaga rööbiti asetsev või kulgev, Maa raskusjõuga risti asetsev

2. rööbiti kulgev

rõhtne
[omadussõna, adjektiiv]
1. maaga, horisondiga vm pinnaga rööbiti asetsev või kulgev, Maa raskusjõuga risti asetsev

2. rööbiti kulgev

rõhtpalk
[nimisõna, substantiiv]
1. maa vm pinnaga rööbiti, rõhtsalt asetsev palk

2. rõhtasendis palk

rõhtripe
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) rõhtasendis ripe rinnati võimlemisriistaga, hoides viimasest ainult kätega

rõhtseis
[nimisõna, substantiiv]
1. asend võimlemisel või uisutamisel, kus seistakse ühel jalal, kere ette kallutatud, teine jalg taha sirutatud ja käed kahele poole laiali

2. asend võimlemisel v uisutamisel

rõhtsirge
[nimisõna, substantiiv]
1. sirge, mis on mingi tasandiga paralleelne

2. sirge, mis joonisel kulgeb vasakult paremale

rõhttala
[nimisõna, substantiiv]
maa vm pinnaga rööbiti kulgev, rõhtasendis tala

rõhttara
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt püstpostide vahele kinnitatud lattidest tara

rõhttelg
[nimisõna, substantiiv]
maa vm pinnaga rööbiti, millegi keskel rõhtsalt kulgev (mõtteline) sirgjoon või selline detail

rõhttoeng
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) rõhtasendis toeng rinnati võimlemisriistaga, toetudes viimasele ainult kätega

rõhtvooder
[nimisõna, substantiiv]
ehitise rõhtlaudadest vooder

rõhuasetus
[nimisõna, substantiiv]
millegi rõhutamine, millelegi tähelepanu pööramine

rõhud
[nimisõna, substantiiv]
1. naiste rahvarõivaisse kuuluv vöö küljes rippuv vaskkettidest ja ripatsmüntidest ehe

2. naiste puusal rippuvad vaskketid

rõhuja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kedagi oma ülemvõimu all hoiab (hrl riigi kohta)

rõhukalt
[määrsõna, adverb]
rõhutades, mõjuvalt

rõhukas
[omadussõna, adjektiiv]
rõhutatud, mõjuv

rõhukese
[nimisõna, substantiiv]
punkt, millesse on rakendatud vedelikus või gaasis liikuvale või paigalseisvale kehale mõjuv resultantjõud

rõhulibistus
[nimisõna, substantiiv]
sõna- ja värsirõhu mitte kokku langemine (nt luules)

rõhuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (silbi kohta:) pingsa hääldusega, rõhuga hääldatud

2. rõhutatud

rõhuma
[tegusõna, verb]
hingelist kannatust põhjustama, vaeva tegema

Ühendtegusõnad: maha rõhuma, maha rõhuma, peale rõhumapeale rõhuma

rõhumoone
[nimisõna, substantiiv]
kivimite rõhu muutumine ja kivimite moondumine mäetekkelistes piirkondades

rõhumõõtur
[nimisõna, substantiiv]
riist vedeliku, auru või gaasi rõhu mõõtmiseks

rõhumärk
[nimisõna, substantiiv]
märk, mis tähistabteatud häälikute tugevamat, pingsamat hääldamist sõnas

rõhumäärsõna
[nimisõna, substantiiv]
üldlaiendina toimiv muutumatu sõna (nt võib-olla, vist, kahjuks, ka, samuti, küll)

rõhunäitur
[nimisõna, substantiiv]
vee, gaasi vm vedeliku survet mõõtev seade

rõhutama
[tegusõna, verb]
1. (kõneldes) olulist esile tõstma, olulise väitena ütlema

2. midagi eriti, rõhutatult esile tooma

3. olulist esile tooma

rõhutatult
[määrsõna, adverb]
1. midagi (eriliselt) esile tõstes, välja paista lastes

2. eriti, iseäranis

rõhutoru
[nimisõna, substantiiv]
elektri, gaasi, vee vm surve juhtimiseks mõeldud toru

rõhutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (silbi kohta:) ilma pingsa häälduseta, ilma rõhuta hääldatud

2. ilma rõhuta

rõhutu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kellele häda, kannatusi põhjustatakse, see, keda rõhutakse

2. see, keda rõhutakse

rõhutult
[määrsõna, adverb]
masendunult, rusutult

rõhutus
[nimisõna, substantiiv]
millegi rõhutamine, väljatoomine (nt esiletõst tekstis)

rõhutus
[nimisõna, substantiiv]
(sõnas, silbis:) rõhu puudumine

rõhuv
[omadussõna, adjektiiv]
suures ülekaalus olev

rõhuvalt
[määrsõna, adverb]
ängistavalt, masendavalt

rõhuõpetus
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse haru, mis käsitleb keele rõhusüsteemi

rõhuühik
[nimisõna, substantiiv]
rõhu mõõtühik

rõigas
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav valge sisu ja hrl musta koorega juurikaga aiataim (aedrõika teisend)

rõikhein
[nimisõna, substantiiv]
põldudel ja teeservadel väga levinud umbrohuna kasvav karedate lehtede, kahvatukollaste õite ja kaelakeed meenutavate viljadega rohttaim

rõivaait
[nimisõna, substantiiv]
1. ait riiete hoidmiseks

2. riiete hoidmiseks

rõivaalpus
[nimisõna, substantiiv]
riietusele ja moele suure tähelepanu pööramine, (pidev, liidaldatud) viimase moe järgi riideskäimine

rõivadisainer
[nimisõna, substantiiv]
uute rõivamudelite ja -kollektsioonide looja, rõivaid kujundav (ja teostav) inimene

rõivaese
[nimisõna, substantiiv]
1. keha kattev ese, mis on valmistatud hrl kangast või nahast

2. ese, mida inimene kannab, et oma keha katta, näiteks püksid, seelik või särk

rõivahari
[nimisõna, substantiiv]
hari riiete puhastamiseks

rõivahoid
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum üleriiete ja tänavajalatsite ajutiseks hoidmiseks (nt teatris, restoranis, koolis)

2. ruum, kus saab riideid hoida

rõivakapp
[nimisõna, substantiiv]
kapp riiete hoidmiseks

rõivakauplus
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse valmisriideid

rõivakirst
[nimisõna, substantiiv]
kirst riidekraami hoidmiseks

rõivakollektsioon
[nimisõna, substantiiv]
kogum (ühe moekunstniku või -firma) ühelaadseid riideesemeid, mis sageli on mõeldud kandmiseks kindlal hooajal (nt kevadel, sügisel)

rõivaleid
[nimisõna, substantiiv]
riietusese(med) arheoloogilise leiuna

rõivamood
[nimisõna, substantiiv]
rõivaste, rõivastuse stiil ja üldilme (läbi aegade või mingil ajal, ka mingile sihtrühmale suunatult)

rõivamudel
[nimisõna, substantiiv]
riietuseseme disaini tüüp, ka vastav näidiseksemplar

rõivas
[nimisõna, substantiiv]
1. keha kattev ese, mis on valmistatud hrl kangast või nahast

2. ese, mida inimene kannab, et oma keha katta, näiteks püksid, seelik või särk

rõivastama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi riideid selga (ja jalatseid jalga) panema

2. riideesemeid selga panema

3. riideid selga [ja jalatseid jalga] panema

Ühendtegusõnad: lahti rõivastamalahti rõivastama

rõivastuma
[tegusõna, verb]
1. end riidesse panema, endale riideid selga (ja jalatseid jalga) panema

2. end riietama

Ühendtegusõnad: lahti rõivastumalahti rõivastuma

rõivastus
[nimisõna, substantiiv]
1. keha katvad, seljas kantavad riideesemed (ka jalatsid)

2. riided, mida inimene seljas kannab

3. seljas kantavad riided

rõivastusruum
[nimisõna, substantiiv]
1. riiete vahetamise ruum (nt ujulas, spordiklubis)

2. ruum (ümber)riietumiseks

3. riiete vahetamise ruum

rõivatükk
[nimisõna, substantiiv]
(riideeseme kohta)

rõivik
[nimisõna, substantiiv]
riietus, seljas kantavad rõivad

rõivistu
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum üleriiete ja tänavajalatsite ajutiseks hoidmiseks (nt teatris, restoranis, koolis)

2. ruum, kus saab riideid hoida

rõkatama
[tegusõna, verb]
1. korraks, äkitselt (rõõmust) hõiskama või käratsema (hakkama)

2. korraks, äkitselt rõkkama

rõkatus
[nimisõna, substantiiv]
1. äkiline, järsk (rõõmust) hõiskamine või käratsemine

2. äkiline, järsk rõkkamine

rõke
[nimisõna, substantiiv]
1. äkiline, järsk (rõõmust) hõiskamine või käratsemine

2. äkiline, järsk rõkkamine

rõke
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi põlemisel või kuumenemisel tekkiv gaaside, õhu ja tahkete osakeste hõljuv segu

2. hall, valge või must gaas, mis tekib õhku, kui miski põleb

rõkk
[nimisõna, substantiiv]
(rõõmus) käratsemine, valjud hüüded ja rõõmuhõisked

rõkkama
[tegusõna, verb]
valjusti, hoogsalt hüüdma, rõõmust hõiskama, rõõmsalt käratsema

rõks
[nimisõna, substantiiv]
1. väike latikasarnane (magevee)kala

2. latikasarnane kala

rõksatama
[tegusõna, verb]
prõksatama, krõksatama

rõksatus
[nimisõna, substantiiv]
prõksatus, krõksatus

rõksuma
[tegusõna, verb]
prõksuma, krõksuma

rõlge
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vastik, ilge

2. perversne

rõme
[nimisõna, substantiiv]
konarus, vaoke (nt puukoore pinnal)

rõmeline
[omadussõna, adjektiiv]
konaruste, vaokestega, krobeline

rõmm
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud ja uhetud maak (nt kullaliiv)

rõmmianalüüs
[nimisõna, substantiiv]
pudeda sette, nt liiva või kruusa uhtmine

rõngad
[nimisõna, substantiiv]
1. (riistvõimlemises:) laest rippuv võimlemisriist, mille põhiosaks on kaks rõngast

2. vahend riistvõimlemises

rõngakedrik
[nimisõna, substantiiv]
ookerkollaste või pruunide eestiibadega karvane liblikas, kelle röövik kahjustab peamiselt viljapuude õisi ja lehti

rõngakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
ringi või rõngast meenutav

rõngamäng
[nimisõna, substantiiv]
rahvamäng

rõngas
[nimisõna, substantiiv]
1. ese, millel on seest tühja ringi kuju

2. (peaaegu) ringi kujuga ese, mis on keskelt tühi

rõngas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(asendi kohta:) nagu kokkurullitult kõveras või keerdus

rõngashabe
[nimisõna, substantiiv]
poolrõngana üle põskede ja lõua kulgev habe

rõngashame
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ülakeha kattev kaitserõivas, mis on valmistatud väikestest metallrõngastest

rõngasjärv
[nimisõna, substantiiv]
rõngana millegi ümber asetsev järv

rõngaskuivik
[nimisõna, substantiiv]
Vene köögist pärinev nisujahust rõngakujuline kuivik

rõngaslill
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere maade suurte värvikate rõngakujuliste õitega ja kõrgete vartega rohttaim, Eestis aialill

2. ilutaim

rõngaslina
[nimisõna, substantiiv]
väikelapse süles kandmiseks mõeldud umbes kahe meetri pikkune kahe rõngaga kinnitatav lina

rõngasloor
[nimisõna, substantiiv]
seene kübara all olev õhuke nahkjas kile, mis katab kübara all olevaid torukesi (nt kärbseseenel, šampinjonil)

rõngaslutt
[nimisõna, substantiiv]
rõngaga lutt

rõngasmägi
[nimisõna, substantiiv]
meteoriidi vms löögist tekkinud kraater Kuul vm taevakehal

rõngasnina
[nimisõna, substantiiv]
1. seapõrsas, siga

2. siga, põrsas

rõngaspaas
[nimisõna, substantiiv]
karplubjakivi, mille pinnal on näha karpidest moodustunud valgeid poolkaari ja rõngaid

rõngaspind
[nimisõna, substantiiv]
(kujutavas geomeetrias:) pöördpind, mis tekib ringjoone pöörlemisel ümber telje, mis asetseb selle ringjoone tasapinnas, kuid ei läbi ringjoone tsentrit

rõngasrist
[nimisõna, substantiiv]
ringiga ümbritsetud rist sümbolina (nt hauamärgina)

rõngasrull
[nimisõna, substantiiv]
rull, mida kasutatakse tükkiläinud mulla purustamiseks ja tasandamiseks

rõngasrüü
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ülakeha kattev kaitserõivas, mis on valmistatud väikestest metallrõngastest

rõngassaar
[nimisõna, substantiiv]
korallrahu, mis rõngana ümbritseb madalat laguuni ja koosneb väikestest saartest ja karidest

rõngassaba
[nimisõna, substantiiv]
rõngana kõver saba

rõngassai
[nimisõna, substantiiv]
rõngakujuline sai

rõngasse
[määrsõna, adverb]
(asendi kohta:) nagu kokkurullitult kõverasse või keerdu

rõngasseelik
[nimisõna, substantiiv]
mitmetest kihtidest koosnev lühike, jäik ja kehast eemale hoidev baleriini tüllseelik

rõngassärk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ülakeha kattev kaitserõivas, mis on valmistatud väikestest metallrõngastest

rõngastama
[tegusõna, verb]
linde (või loomi) rõngaga märgistama, et saada infot nende rände, eluea vm küsimuste kohta

rõngastatud
[omadussõna, adjektiiv]
(lindude või loomade kohta:) rõngaga märgistatud, et saada infot rände, eluea vms kohta

rõngastiiblennuk
[nimisõna, substantiiv]
rõngakujulise tiivaga õhusõiduk, mis stardib ja maandub püstloodis

rõngastrahhee
[nimisõna, substantiiv]
taime juhtkoe puiduosas vett ja mineraalaineid transportiv soon, mille rakukestad on seestpoolt rõngasjate paksendustega

rõngastus
[nimisõna, substantiiv]
1. kuhugi rõnga või rõngaste paigaldamine

2. mingiks otstarbeks paigaldatud rõngas või rõngad

rõngasudu
[nimisõna, substantiiv]
mõõduka massiga tähtede plahvatamise tagajärjel kerakujuliselt paisuv jäänuk-udukogu, mille keskel paikneb ülikuum kääbustäht

rõngasvald
[nimisõna, substantiiv]
linna rõngana ümbritsev vald, mille kaugematest kohtadest on keskusse ühepalju maad (hrl valdade ühendamise kontekstis)

rõngasvorm
[nimisõna, substantiiv]
hrl kõrgete äärtega ümmargune (lahtikäiv) koogivorm

rõngasvälk
[nimisõna, substantiiv]
hrl lähedalt pildistamiseks mõeldud, objektiivi otsa kinnitatav rõngakujuline, ühtlaselt valgustav välklamp

rõngel
[nimisõna, substantiiv]
Vene köögist pärinev nisujahust rõngakujuline kuivik

rõngik
[nimisõna, substantiiv]
Vene köögist pärinev nisujahust rõngakujuline kuivik

rõngjas
[omadussõna, adjektiiv]
ringi või rõngast meenutav

rõngussid
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimkond usse (nt vihmauss, kaan), kelle kere koosneb paljudest rõngaslülidest, millest igaüks sisaldab tähtsaimate elundkondade osi

2. selgrootute hõimkond

rõsi
[nimisõna, substantiiv]
(aurust tekkinud) niiskus

rõske
[omadussõna, adjektiiv]
1. veidi märg või vettinud, niiske ja (veidi) külm

2. niiske

rõskevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
veidi niiske ja (veidi) külm

rõskjas
[omadussõna, adjektiiv]
veidi niiske ja (veidi) külm

rõskuma
[tegusõna, verb]
1. niiskeks, veidi märjaks, vettinuks muutuma

2. niiskuma, rõskeks minema

rõskus
[nimisõna, substantiiv]
veidi märg, vettinud olek, niiskus ja (vähene) külmus

rõskusemardikas
[nimisõna, substantiiv]
(niisketes kohtades elava kooriklooma (nt kakandi) või seda meenutava ämblikulaadse kohta)

rõskuseputukas
[nimisõna, substantiiv]
rõskuses elutsev putukas (nt keldrikakand)

rõugearm
[nimisõna, substantiiv]
rõugevilli kooriku irdumisel nahale jääv eluaegne arm

rõuged
[nimisõna, substantiiv]
1. ohtlik viirushaigus, millega kaasneb villiline, paranemisel arme jättev lööve

2. nakkushaigus

rõugeepideemia
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hulgaline haigestumine rõugetesse

rõugelima
[nimisõna, substantiiv]
rõugetevastaseks kaitsesüstimiseks kasutatav vaktsiin

rõugemärk
[nimisõna, substantiiv]
rõugevilli kooriku irdumisel nahale jääv eluaegne arm

rõugepanek
[nimisõna, substantiiv]
vaktsineerimine rõugete vastu

rõugevaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
rõugetevastaseks kaitsesüstimiseks kasutatav vaktsiin

rõuguredel
[nimisõna, substantiiv]
külgtugedele kinnituvate rõhtsate pulkadega riist, mis teise omasugusega hrl viilukujuliselt paari panduna toestab rõuku

rõugutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. muinaseestlaste sünnitajaid ja rinnalapsi kaitsev jumal

2. ka ravitseja või nõid

rõugutama
[tegusõna, verb]
1. kuhja, rõuku panema

2. rõuku panema

rõuk
[nimisõna, substantiiv]
heina, vilja, põhu vms kuivatamiseks tehtav kuhi, mis toetub redelile vm toele

rõuk
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne vankrikorvi püstne külgtugi

rõukpakk
[nimisõna, substantiiv]
omaaegse vankri teljepakule kinnitatud vankrikorvi aluspakk, mille otstes olid vankrikorvi püstsed külgtoed ehk rõugud

rõun
[nimisõna, substantiiv]
väike küngas või kink

rõve
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl sõnalise väljenduse kohta:) sündsustunnet jämedalt riivav või solvav

rõvedalt
[määrsõna, adverb]
sündsustunnet jämedalt riivavalt või solvavalt

rõvedasti
[määrsõna, adverb]
sündsustunnet jämedalt riivavalt või solvavalt

rõvedus
[nimisõna, substantiiv]
ropp, sündsusetu jutt, väljend, tegu vms

rõvetsema
[tegusõna, verb]
1. ropult, sündsusetult rääkima või käituma

2. rõvedusi rääkima v tegema

rõõm
[nimisõna, substantiiv]
1. heaolu-, rahuldus-, lõbutundega seotud hingeline seisund, heameel

2. hea meel

3. seisund, kus sa seda tunned

rõõmsailmeline
[omadussõna, adjektiiv]
rõõmsanäoline

rõõmsaloomuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. olemuselt rõõmus, rõõmsa loomuga

2. rõõmsaloomuline

rõõmsalt
[määrsõna, adverb]
1. rõõmsa meelega, heameele tundega

2. rõõmsa meelega, head meelt tundes

rõõmsameelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. olemuselt rõõmus, rõõmsa loomuga

2. rõõmsaloomuline

rõõmsasti
[määrsõna, adverb]
1. rõõmsa meelega, heameele tundega

2. rõõmsa meelega, head meelt tundes

rõõmsatooniline
[omadussõna, adjektiiv]
rõõmsalt kõlav või mõjuv

rõõmsavärviline
[omadussõna, adjektiiv]
erksate, säravate värvidega

rõõmsus
[nimisõna, substantiiv]
rõõmus-olek

rõõmukiir
[nimisõna, substantiiv]
(vähese, loodetava rõõmu kohta)

rõõmuküllane
[omadussõna, adjektiiv]
palju rõõmu pakkuv või seda tekitav

rõõmulaine
[nimisõna, substantiiv]
(valdava, suure rõõmu kohta)

rõõmulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. heameelt, rõõmutunnet väljendav või tekitav

2. õnnelik, rõõmu tundev või väljendav

3. head tuju tekitav

rõõmuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. heameelt, rõõmutunnet väljendav või tekitav

2. õnnelik, rõõmu tundev või väljendav

3. head tuju tekitav

rõõmupidu
[nimisõna, substantiiv]
rõõmsat sündmust tähistav pidu

rõõmupisar
[nimisõna, substantiiv]
(suure meeleliigutuse kohta)

rõõmurikas
[omadussõna, adjektiiv]
palju rõõmu pakkuv

rõõmurohi
[nimisõna, substantiiv]
(alkoholi vm mõnuaine kohta)

rõõmurohke
[omadussõna, adjektiiv]
palju rõõmu pakkuv

rõõmurull
[nimisõna, substantiiv]
(rõõmsameelse ja päikeselise inimese, eriti lapse kohta)

rõõmurullike
[nimisõna, substantiiv]
(rõõmsameelse ja päikeselise inimese, eriti lapse kohta)

rõõmus
[omadussõna, adjektiiv]
1. heameelt, rõõmutunnet väljendav või tekitav

2. õnnelik, rõõmu tundev või väljendav

3. head tuju tekitav

rõõmustama
[tegusõna, verb]
1. rõõmu tegema

2. kellelegi rõõmu tegema, kedagi rõõmsaks muutma

rõõmustav
[omadussõna, adjektiiv]
rõõmu, head meelt tekitav

rõõmustlema
[tegusõna, verb]
1. rõõmu tundma, rõõmus olema

2. rõõmsaks muutuma

rõõmustuma
[tegusõna, verb]
rõõmsaks saama, rõõmsaks muutuma

rõõmusõnum
[nimisõna, substantiiv]
rõõmustav sõnum

rõõmutsema
[tegusõna, verb]
1. rõõmu tundma, rõõmus olema

2. rõõmsaks muutuma

rõõmutu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma rõõmu(de)ta

rõõmutult
[määrsõna, adverb]
ilma rõõmu tundmata

rõõmutus
[nimisõna, substantiiv]
1. hingeseisund, kus miski ei tee rõõmu

2. kurvapoolne loomulaad

3. rõõmude puudumine

rõõmutüdruk
[nimisõna, substantiiv]
tasu eest meestega seksuaalvahekorda astuv naine

rõõmuvaene
[omadussõna, adjektiiv]
ilma rõõmu(de)ta

rõõmuvesi
[nimisõna, substantiiv]
(alkoholi kohta)

rõõmuärevus
[nimisõna, substantiiv]
rõõmu põhjustatud, rõõmus ärevus

rõõn
[nimisõna, substantiiv]
süü kaasosalisele veeretamine

rõõnama
[tegusõna, verb]
(kohtumõistmisel) süüd kaasosalisele veeretama

rõõne
[nimisõna, substantiiv]
vööt, jutt, (kitsas) vagu

rõõneskarp
[nimisõna, substantiiv]
troopikameredes elav tugeva kojaga hiidkarp, kelle pinnal elab miljoneid vetikaid

rõõsa
[omadussõna, adjektiiv]
1. roosaka, kergelt õhetava (näo)värviga

2. värske jume või välimusega

rõõsalt
[määrsõna, adverb]
rõõsana, mitte hapendatult

rõõsk
[omadussõna, adjektiiv]
1. (piima, koore kohta:) hapendamata, hapnemata, värske

2. hapendamata, värske

3. värskendav

rõõskkoor
[nimisõna, substantiiv]
piimast eraldatav teatava rasvasisaldusega osa, mida kasutatakse või, kohvikoore ja vahukoore valmistamiseks ning hapendamiseks

räbal
[omadussõna, adjektiiv]
1. väljanägemiselt katkine, (just nagu) rebitud, narmendav ja hrl ka vana

2. räbaldunud

räbalalt
[määrsõna, adverb]
kehvasti, viletsalt

räbalane
[omadussõna, adjektiiv]
väljanägemiselt katkine ja kulunud, narmendav

räbalapundar
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta, kes on näruselt ja räbaldunult riides)

2. armetu kehvas riides inimene

räbalapunt
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta, kes on näruselt ja räbaldunult riides)

2. armetu kehvas riides inimene

räbalasti
[määrsõna, adverb]
kehvasti, viletsalt

räbalavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt, olemuselt veidi või üsna kehv, võrdlemisi vilets

räbaldama
[tegusõna, verb]
katki, räbalateks rebima või kulutama

räbalduma
[tegusõna, verb]
1. väljanägemiselt katkiseks ja kulunuks, (just nagu) rebituks, narmendavaks muutuma

2. räbalaiks muutuma

räbik
[nimisõna, substantiiv]
setu naise valge poolvillane pikk-kuub

räbu
[nimisõna, substantiiv]
1. metallide sulatamisel, rauatöötlemisel või tahkekütuse põlemisel tekkiv paakunud või kokkusulanud tuhaosakestest koosnev jääk

2. metallurgilise protsessi jäätmed

räbubetoon
[nimisõna, substantiiv]
kerge tugev betoon, mille täitematerjal on räbu

räbukeevitus
[nimisõna, substantiiv]
elekterkeevitus, mille puhul soojus tekib voolu juhtivas sularäbus

räbukorsten
[nimisõna, substantiiv]
laavavoolust aurude survel üleskerkiv kuhjataoline moodustis

räbune
[omadussõna, adjektiiv]
purune, korratu, risu-räsu täis

räbustama
[tegusõna, verb]
1. (hrl metallide, plastide töötlemisel:) puruks, räbuks tegema

2. jääke, puru tekitama

räbusti
[nimisõna, substantiiv]
metallide töötlemisel kasutatav lisand, mis puhastab metalli, kaitseb teda oksüdeerumise eest ja muudab ta voolavamaks

räbustuma
[tegusõna, verb]
räbuks muutuma

räbutellis
[nimisõna, substantiiv]
räbu ja lubja või tsemendi segust valmistatud tellis

räbutsement
[nimisõna, substantiiv]
kõrgahjuräbu sisaldav tsement

rädi
[nimisõna, substantiiv]
1. tihedasti ja korratult kuhjunud oksarägu, taimevarred vm taimerägastik

2. risu, rägu, praht

rädiriisikas
[nimisõna, substantiiv]
1. suur valge väga kibeda lihaga seen

2. väga kibeda lihaga seen

rädisema
[tegusõna, verb]
käredalt, kärkides rääkima, õiendama

räga
[nimisõna, substantiiv]
tihedasti ja korratult kuhjunud või põimunud oksad, puud, taimevarred vms

rägane
[omadussõna, adjektiiv]
1. korratult põimunud oksi, taimevarsi vms, räga ja risu täis

2. oksarisu täis

rägapart
[nimisõna, substantiiv]
tagasihoidliku pruunikashallika sulestikuga väike part

rägastik
[nimisõna, substantiiv]
1. risune, tihe võsa või võsamets

2. tihedalt, läbipõimunult kasvavate taimede kogum

rägastuma
[tegusõna, verb]
rägastikku kasvama

rägin
[nimisõna, substantiiv]
1. kärisev, ragisev heli, mis hrl viitab, et miski pole päris korras

2. nagin, krigin

rägisema
[tegusõna, verb]
ebapuhast kergelt ragisevat heli kuuldavale tooma

rägistama
[tegusõna, verb]
kärisevat, ragisevat heli tekitama või kuuldavale tooma

rägu
[nimisõna, substantiiv]
tihedasti ja korratult kuhjunud või põimunud oksad, puud, taimevarred vms

rägune
[omadussõna, adjektiiv]
1. korratult põimunud oksi, taimevarsi vms, räga ja risu täis

2. oksarisu täis

rähakõrb
[nimisõna, substantiiv]
terava kivipuruga kaetud või palja kaljuse pinnaga kõrbeala

rähalood
[nimisõna, substantiiv]
loopealne, mille aluspõhjaks on teravate servadega kivikillud ehk rähk

rähane
[omadussõna, adjektiiv]
1. rähka sisaldav

2. rähaga kaetud

rähk
[nimisõna, substantiiv]
1. kivimite murenemisel tekkinud teravate servadega kivikillud

2. teravate servadega kivikillud

rähk
[nimisõna, substantiiv]
halbus, kurjus, kuri või halb asi

rähklema
[tegusõna, verb]
1. valu, rahutu, segase vm oleku tõttu küljelt küljele viskuma, rabeldes, rahutult ennast siia-sinna liigutama

2. unes, asemel

3. istudes v seistes

rähklus
[nimisõna, substantiiv]
rahutu, rabelev liigutamine, tegutsemine või jõukatsumine

rähkmoreen
[nimisõna, substantiiv]
valkjashall, liustikuga edasikantav ning sellest mahajääv kivimaterjal ja liustikusete, mis koosneb dolomiidist vm purdosakestest (Eestis nt Saaremaal)

rähkmuld
[nimisõna, substantiiv]
teravakandilisi või ümardunud kivimiosiseid sisaldav lubjarikas muld

rähkne
[omadussõna, adjektiiv]
(rohkesti) teravate servadega kivikilde sisaldav, peamiselt rähast koosnev

rähksavi
[nimisõna, substantiiv]
murenenud savi, teravate servadega savikillud

rähm
[nimisõna, substantiiv]
1. (põletikulise) silma eritis, mäda silmas

2. mäda silmas

rähmama
[tegusõna, verb]
(silma kohta:) põletikulist eritist, rähma välja ajama

rähmane
[omadussõna, adjektiiv]
(silma kohta:) hrl põletikulist eritist välja ajav, sellega määrdunud

rähmasus
[nimisõna, substantiiv]
( silma kohta:) hrl põletikulise eritisega määrdunud olek

rähn
[nimisõna, substantiiv]
1. tugeva terava noka ja vetruva sabaga lind, kes ronib ja trummeldab nokaga puutüvel ja -oksadel

2. lind, kes teeb nokaga puu sisse auke

rähniline
[omadussõna, adjektiiv]
mustjate tähnidega, täppidega

räid
[nimisõna, substantiiv]
nahaparkimisel kasutatav kange vedelik

räige
[omadussõna, adjektiiv]
(solvangu vm ebasündsa ilmingu kohta:) sisult või laadilt eriti sündmatu või jultunud, moraalselt vm mõttes väga, karjuvalt sobimatu

räigus
[nimisõna, substantiiv]
räige ütlus või tegu

räim
[nimisõna, substantiiv]
1. ainult Läänemeres elutsev heeringast väiksem parvekala, Eesti tavalisemaid söögikalu

2. heeringast väiksem kala, kes elab meres. Räim on üks tavalisemaid kalu, mida Eestis süüakse

räimekull
[nimisõna, substantiiv]
mitme kajaka, nt kala- ja merikajaka rahvapärane nimetus

räimemõrd
[nimisõna, substantiiv]
räimepüügiks mõeldud kalapüünis

räimepihv
[nimisõna, substantiiv]
kaks kokkusurutud, seejärel paneeritud ning praetud räimefileed

räimepüük
[nimisõna, substantiiv]
räimede püüdmine merest

räimevorm
[nimisõna, substantiiv]
vormiroog, mille põhiosaks on räimed

räistama
[tegusõna, verb]
lõhkuma, lõhki rebima, purustama

räitsak
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ja kohev (märg, niiske) lumehelves

2. [märg] lumehelves

räitsakane
[omadussõna, adjektiiv]
niisketest lumehelvestest, räitsakatest koosnev

räitsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ja kohev (märg, niiske) lumehelves

2. [märg] lumehelves

räitse
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ja kohev (märg, niiske) lumehelves

2. [märg] lumehelves

räkane
[omadussõna, adjektiiv]
määrdunud, porine ja räpane

räkit
[nimisõna, substantiiv]
1. (kuritegelik) väljapressimine

2. väljapressimine

3. sellega tegelev kuritegelik rühm

räks
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, peamiselt kringlikujuline rauast või terasest riist, mida vastu tulekivi lüües saadakse süütamiseks vajalik säde

2. rauast riist, millega sai vastu tulekivi lüües tuld teha

räme
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) madal, kähe ja kärisev, mitte puhas

rämedus
[nimisõna, substantiiv]
1. labasus ja tahumatus

2. räme ütlus või tegu

3. väljendi, kirjelduse vms kohta

rämmar
[nimisõna, substantiiv]
hoogne (noorte) (jooma)pidu

rämps
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi räpased, reostavad jäätmed, tarbetu kraam või koli

2. asjad, mis on prügikasti või avalikku kohta maha visatud, näiteks paberid, purgid ja pudelid

rämpspost
[nimisõna, substantiiv]
1. reklaami, petuteateid vms sisaldavad soovimatud meilid, mis risustavad adressaadi arvutit, mingit veebifoorumit vms

2. reklaami, petuteateid vms sisaldavad soovimatud meilid, mis risustavad adressaadi arvutit, mingit veebifoorumit vms

rämpspostitaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes saadab laiali rämpsposti, teeb rämpspostitusi

rämpspostitama
[tegusõna, verb]
postitama veebis reklaami, linke või petuteateid, mis risustavad adressaadi arvutit, mingit veebifoorumit vms

rämpspostitus
[nimisõna, substantiiv]
1. internetis rämpsposti laialisaatmine

2. laialisaadetud rämpspost

rämpstoit
[nimisõna, substantiiv]
1. madala toiteväärtusega ebatervislik (valmis)toit (nt hamburgerid, kartulikrõpsud)

2. hrl madala toiteväärtusega ja kaloririkka toidu kohta

rämpsuhunnik
[nimisõna, substantiiv]
hunnikusse kogutud või kuhjunud äravisatud asjad vm jäätmed

rämpsune
[omadussõna, adjektiiv]
rämpsuga kaetud, rämpsu täis

ränd
[nimisõna, substantiiv]
1. liikumine paigast paika, pikem teekond jalgsi vm viisil, hrl liikudes uuele asualale või reisides

2. pikem teekond jalgsi vm viisil, retk

rändalbatross
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Jäämere suur merelind, suurim ulgumerelind maailmas

rändama
[tegusõna, verb]
1. paigast paika, pikkade vahemaade taha liikuma, hrl siin-seal vahepeatusi tehes (nt matkates, reisides)

2. kuskile minema või kuskil käima

Ühendtegusõnad: edasi rändama, edasi rändama, läbi rändama, läbi rändama, ringi rändama, ringi rändama, sisse rändama, sisse rändama, tagasi rändama, tagasi rändama, välja rändamavälja rändama

rändangerjas
[nimisõna, substantiiv]
kudemisrändele siirduv angerjas

rändarst
[nimisõna, substantiiv]
paigast paika rändav rahvaarst endisajal

rändauhind
[nimisõna, substantiiv]
hrl spordivõistlustel eelmiselt võitjalt seekordsele võitjale edasiantav auhind

rändeaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil toimub lindude ränne

rändeala
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus toimub lindude või loomade ränne

rändekoridor
[nimisõna, substantiiv]
kitsas ala maastikul (sageli mõne suurema veekogu vm objekti ääres), kus rändavad loomaliigid rände ajal koonduvad

rändelaine
[nimisõna, substantiiv]
rändlindude üheaegne saabumine pesitsusalale

rändelend
[nimisõna, substantiiv]
rändel olevate lindude lend, lend rändeteel

rändeluviis
[nimisõna, substantiiv]
eluviis, mille puhul vahetatakse korrapäraselt elupaika

rändeos
[nimisõna, substantiiv]
viburi(te) abil vees liikuv eos ainuraksetel organismidel (nt teatud vetikatel)

rändeparv
[nimisõna, substantiiv]
rände ajaks moodustuv suurem samast liigist lindude kogum

rändepeatus
[nimisõna, substantiiv]
pikem vahepeatus lindude rändel

rändepoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riiki sisserändajate ja riigist väljarändajate õigusi, seadusi, vastavaid tegevusi hõlmav poliitika

rändepööre
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus sisse- ja väljaränne tasakaalustuvad, kus sisserändajate ja väljarändajate arv on võrdne

ränderaamistik
[nimisõna, substantiiv]
ÜRO poliitiline avaldus, mis väljendab riikide head soovi ja vaba tahet leppida kokku rännet puudutavates üldistes põhimõtetes

ränderahutus
[nimisõna, substantiiv]
(vangistuses peetavate) lindude suurenenud aktiivsus ajal, kui looduses on nende liigikaaslastel ränne

ränderünnak
[nimisõna, substantiiv]
suure hulga sisserändajate sihilik suunamine teise riigi piirile (hübriidsõja osana)

ränderünne
[nimisõna, substantiiv]
suure hulga sisserändajate sihilik suunamine teise riigi piirile (hübriidsõja osana)

rändesaldo
[nimisõna, substantiiv]
aasta jooksul mingisse paikkonda saabunud ja sealt lahkunud inimeste arvude vahe

rändesalk
[nimisõna, substantiiv]
rände ajaks moodustuv rühm (linde)

rändeseltsing
[nimisõna, substantiiv]
lindude, putukate vm loomade rände ajaks moodustuv isendite rühm

rändetee
[nimisõna, substantiiv]
lindude ja loomade liikumistee rände ajal

rändetrass
[nimisõna, substantiiv]
lindude ja loomade liikumistee rände ajal

rändevaatlus
[nimisõna, substantiiv]
lindude rände jälgimine ja sellekohaste tähelepanekute tegemine

rändhõim
[nimisõna, substantiiv]
rändeluviisiga rahvarühm

rändjutlustaja
[nimisõna, substantiiv]
paigast paika rändav jutlustaja

rändjuut
[nimisõna, substantiiv]
juudist rändkaupmees

rändjõgi
[nimisõna, substantiiv]
voolusängi muutev jõgi

rändjärv
[nimisõna, substantiiv]
asukohta muutev järv (eesti kohamuistendite motiivina)

rändkala
[nimisõna, substantiiv]
kala, kes rändab kudema merest magevette või vastupidi (nt angerjas, meriforell)

rändkari
[nimisõna, substantiiv]
aasta ringi väljas olev, karjamaalt karjamaale liikuv kari

rändkarikas
[nimisõna, substantiiv]
hrl spordivõistlustel eelmiselt võitjalt seekordsele võitjale edasiantav karikas

rändkarjakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
karjakasvatus, kus karjaga liigutakse ühelt karjamaalt teisele (eriti rändrahvaste tegevusalana)

rändkarjandus
[nimisõna, substantiiv]
karjakasvatus, kus karjaga liigutakse ühelt karjamaalt teisele (eriti rändrahvaste tegevusalana)

rändkarjane
[nimisõna, substantiiv]
aasta ringi väljas oleva, karjamaalt karjamaale liikuvate loomade karjataja

rändkarjus
[nimisõna, substantiiv]
aasta ringi väljas oleva, karjamaalt karjamaale liikuvate loomade karjataja

rändkarp
[nimisõna, substantiiv]
mage- ja riimvees elutsev merelise päritoluga karp

rändkaubitseja
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisajal paigast paika rännanud kaupmees

rändkauplus
[nimisõna, substantiiv]
liikuvaks müügipunktiks kohandatud sõiduk, kus müüakse peamiselt toiduaineid ja esmatarbekaupu

rändkaupmees
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisajal paigast paika rännanud kaupmees

rändkino
[nimisõna, substantiiv]
paigast paika rändav seadmestik filmi näitamiseks juhuslikus ruumis või vabas õhus

rändkivi
[nimisõna, substantiiv]
hrl mandrijääga esialgsest asukohast teisale kandunud suur kivikamakas

rändlaager
[nimisõna, substantiiv]
rändrahva peatuspaik

rändlaulik
[nimisõna, substantiiv]
endisajal paigast paika rännanud (rahva)laulik

rändlema
[tegusõna, verb]
asuala või elupaika vahetades ringi rändama, nomaadina elama

rändlind
[nimisõna, substantiiv]
lind, kes sügisel lahkub pesitsusalalt soodsama kliimaga talvitusalale ja kevadel naaseb hrl samasse pesitsuspaika

rändluide
[nimisõna, substantiiv]
tuulega edasi liikuv luide

rändlus
[nimisõna, substantiiv]
(mobiiltelefonsides:) helistamine välismaal

rändluskõne
[nimisõna, substantiiv]
telefonikõne mobiiltelefonside vahendusel välismaal

rändmesindus
[nimisõna, substantiiv]
mesindus, kus mesilaspered toimetatakse vastavalt meetaimede õitsemisele ühelt korjemaalt teisele

rändmoosekant
[nimisõna, substantiiv]
endisajal paigast paika rännanud pillimees

rändmotiiv
[nimisõna, substantiiv]
sama või sarnane motiiv või süžee mingis teoses (nt rahvaluules)

rändmuistend
[nimisõna, substantiiv]
sama või sarnase motiivi või süžeega muistend

rändmunk
[nimisõna, substantiiv]
maad mööda ringi rändav munk (varasemal ajal)

rändmuusik
[nimisõna, substantiiv]
paigast paika rändav, kontserte andev muusik

rändmünt
[nimisõna, substantiiv]
(numismaatikas:) põlvest põlve edasi antud vanem münt, mille leiukoht on teadmata

rändne
[omadussõna, adjektiiv]
(eluviisi kohta:) ühest asupaigast või elukohast teise liikuv, rändava eluviisiga

rändneer
[nimisõna, substantiiv]
puuduliku kinnitusega neer, mis võib paigalt nihkuda

rändnäitleja
[nimisõna, substantiiv]
endisajal paigast paika rännanud näitleja

rändnäitus
[nimisõna, substantiiv]
asukohta vahetav näitus

rändpangas
[nimisõna, substantiiv]
mandrijääga esialgsest asukohast teisale kandunud väga suur settekivimeist järsk paekallas

rändpood
[nimisõna, substantiiv]
liikuvaks müügipunktiks kohandatud sõiduk, kus müüakse peamiselt toiduaineid ja esmatarbekaupu

rändpunalipp
[nimisõna, substantiiv]
punalipp rändauhinnana Nõukogude ajal (hrl sotsialistliku võistluse võitnud töökollektiivile)

rändpüük
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne hooajaline kodurannast kaugemal kalapüügil käimine

rändrahn
[nimisõna, substantiiv]
hrl mandrijääga esialgsest asukohast teisale kandunud suur kivikamakas

rändrahvas
[nimisõna, substantiiv]
rändeluviisiga rahvas, nomaadid

rändrohutirts
[nimisõna, substantiiv]
1. hiigelsuurtes parvedes rändav ja oma teel sageli kogu taimse elu hävitav kahjurputukas

2. kahjurputukas

rändrott
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasiast üle terve maailma levinud kodurotist pisut suurem rott

2. rott

rändrüütel
[nimisõna, substantiiv]
keskajal seikluste otsinguil ringi rännanud rüütel

rändsell
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) pärast õpiaega tsunfti vastu võetud sell, kellel oli kohustus teatud aja jooksul töötada võõraste meistrite juures väljaspool kodulinna

rändsuguharu
[nimisõna, substantiiv]
rändeluviisiga rahvarühm

rändteater
[nimisõna, substantiiv]
paigast paika liikuv teatritrupp

rändtirts
[nimisõna, substantiiv]
1. hiigelsuurtes parvedes rändav ja oma teel sageli kogu taimse elu hävitav kahjurputukas

2. kahjurputukas

rändtrupp
[nimisõna, substantiiv]
paigast paika rännates etendusi andev artistide trupp, ka ringreisidel esinev trupp

rändtsirkus
[nimisõna, substantiiv]
1. paigast paika liikuv tsirkus

2. tsirkuse rändtrupp

rändtuvi
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikas hiiglasuurte parvedena esinenud, kuid nüüd väljasurnud tuvi

rändtäht
[nimisõna, substantiiv]
(Päikese ümber tiirleva taevakeha, planeedi kohta)

rändtöö
[nimisõna, substantiiv]
endisajal paikast paika rännates tehtud (oskus)töö

rändtöökoda
[nimisõna, substantiiv]
(hrl nõukogude ajal:) autol liikuv töökoda maarahva teenindamiseks

rändtööline
[nimisõna, substantiiv]
endisajal paigast paika rännanud (oskus)tööline

rändur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on reisil, liigub paigast paika

2. inimene, kes armastab ringi liikuda, reisida

rändurielu
[nimisõna, substantiiv]
rändava eluviisiga kaasnevad nähtused ja sündmused

ränduripuu
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas palmitaoline puu, mille lehetuppedesse kogunevat vihmavett on kasutatud janu kustutamiseks

rändõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
endisajal külast külla rännanud lapsi õpetav kooliõpetaja

rängalt
[määrsõna, adverb]
1. (intensiivsust väljendades:) põhjalikult, tugevasti, kõvasti, väga

2. väga, tõsiselt

rängasti
[määrsõna, adverb]
1. (intensiivsust väljendades:) põhjalikult, tugevasti, kõvasti, väga

2. väga, tõsiselt

rängemalt
[määrsõna, adverb]
(hrl ühenduses kannatuste, vaevustega:) millegagi võrreldes veel rohkem rängalt

rängemini
[määrsõna, adverb]
(hrl ühenduses kannatuste, vaevustega:) millegagi võrreldes veel rohkem rängalt

rängenema
[tegusõna, verb]
kannatuste, vaevuste tõttu raskemaks, keerulisemaks muutuma

räni
[nimisõna, substantiiv]
1. looduses ühendeina esinev halli värvi ja metallilise läikega kristalne aine, omadustelt mittemetall, keemiline element järjenumbriga 14

2. mittemetall

ränidioksiid
[nimisõna, substantiiv]
maakoores leiduv värvitu kristalne aine, räni ja hapniku ühend

ränihape
[nimisõna, substantiiv]
räni sisaldav aine, mida leidub nt mere- ja jõevees, ka mõnedes taimedes (nt põldosjas) ning mida kasutatakse veini selitamiseks ja kosmeetikas

ränikarbiid
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlikult toodetud, teemandi välimuse ja tugevusega räni ja süsiniku ühend, mida kasutatakse elektroonika- ja autotööstuses, samuti poolvääriskivina

2. räni ja süsiniku ühend

räni-kardhein
[nimisõna, substantiiv]
mageveekogudes levinud jäikade teravaservaliste lehtede ja rohekaspruunide õitega veesisene taim

ränikas
[omadussõna, adjektiiv]
ränisisalduse poolest rohke

ränikiip
[nimisõna, substantiiv]
imetilluke, nanomõõtmetes kiip, mida kasutatakse pooljuhina elektroonikatööstuses

ränikivi
[nimisõna, substantiiv]
1. ränidioksiidist koosnev muguljas orgaaniline aine, kvartsi teisend

2. ränikivi

räniliiv
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kvartsi teradest koosnev liiv, mida kasutatakse nt klaasitööstuses, ehitusmaterjalide valmistamiseks

ränilukk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne relvalukk, milles püssirohu süütas kukele kinnitatud ränikivi löök vastu tulerauda

ränimuda
[nimisõna, substantiiv]
väga peen ja pude, peamiselt ränist (ränivetikate kodadest) koosnev sete

ränimuld
[nimisõna, substantiiv]
väga peen ja pude, peamiselt ränist (ränivetikate kodadest) koosnev sete

ränimänd
[nimisõna, substantiiv]
väga kõva puiduga mänd

ränine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (maitselt) karge, väga kuiv ja mineraalne

2. (rohkesti) räni sisaldav

ränioksiid
[nimisõna, substantiiv]
maakoores leiduv värvitu kristalne aine, räni ja hapniku ühend

ränipuit
[nimisõna, substantiiv]
okaspuude puidurike, mille korral tihenenud aastarõngastega puit on muutunud kõvaks, kuid rabedaks

ränirikas
[omadussõna, adjektiiv]
ränisisalduse poolest rohke

räniskelett
[nimisõna, substantiiv]
(fossiilina hästi säiliv) räni ühendeid sisaldav skelett (nt käsnadel)

ränistuma
[tegusõna, verb]
puhta räni teisendiga rikastuma või räni sisaldavaks muutuma

ränitehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
eriti kõrget tootlikkust ja energiatõhusust võimaldav, nanomõõtmetega ränikiipe vms arendav tehnoloogia, mida kasutatakse elektroonikatööstuses

ränitoes
[nimisõna, substantiiv]
(fossiilina hästi säiliv) räni ühendeid sisaldav skelett (nt käsnadel)

ränitolm
[nimisõna, substantiiv]
(mürgine) ränidioksiidi tolm

ränituff
[nimisõna, substantiiv]
geisrite ja kuumaveeallikate ümber settinud hele ränikivim

ränivesi
[nimisõna, substantiiv]
musta ränikivi ühendeid sisaldav, nn tervendav vesi

ränivetikad
[nimisõna, substantiiv]
1. klass üherakulisi ränikestaga organisme (protiste)

2. varasema käsitluse järgi hõimkond üherakulisi või koloonialisi ränikestaga vetikaid

ränivetiktaimed
[nimisõna, substantiiv]
1. klass üherakulisi ränikestaga organisme (protiste)

2. varasema käsitluse järgi hõimkond üherakulisi või koloonialisi ränikestaga vetikaid

ränk
[omadussõna, adjektiiv]
rohket pingutust, vaeva nõudev või põhjustav

ränk
[nimisõna, substantiiv]
kivine ala

ränkraske
[omadussõna, adjektiiv]
1. äärmiselt raske, üliraske, väga ränk

2. üliraske

ränkrikas
[omadussõna, adjektiiv]
päratu rikas, ülirikas

ränkus
[nimisõna, substantiiv]
millegi väga raske, ränk olemus

rännak
[nimisõna, substantiiv]
1. liikumine paigast paika, pikem teekond jalgsi vm viisil, hrl liikudes uuele asualale või reisides

2. pikem teekond jalgsi vm viisil, retk

rännakujulgestus
[nimisõna, substantiiv]
väeosade rännaku ajaks korraldatud julgestus

rännakupuhkus
[nimisõna, substantiiv]
väeosa rännakul tehtav mitmetunnine puhkus

ränne
[nimisõna, substantiiv]
rahvastiku ümberasumine omal maal või ühelt maalt teisele

rännukihk
[nimisõna, substantiiv]
kirglik soov rännata, ringi reisida

rännukirg
[nimisõna, substantiiv]
tugev tahtmine ringi rännata ja reisida erinevates maades

rännuline
[nimisõna, substantiiv]
reisil, rännakul olija, kuhugi teel olija

rännumees
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on reisil, liigub paigast paika

2. inimene, kes armastab ringi liikuda, reisida

rännupisik
[nimisõna, substantiiv]
(reisimise kohta, huvi kohta reisida)

rännutama
[tegusõna, verb]
rännata laskma, liikuma panema

ränt
[nimisõna, substantiiv]
tunnetest laetud kõnevoor, hrl reageeringuna ebameeldivale asjaolule

räntima
[tegusõna, verb]
tunnetest laetuna kõnelema, hrl reageeringuna ebameeldivale asjaolule

räntsakil
[määrsõna, adverb]
(lohakalt, lõdvalt) lebamas, lösutamas

räntsakile
[määrsõna, adverb]
1. (lohakalt, lõdvalt) lebavasse, lösutavasse asendisse

2. lõdvalt kõhuli, külili või rinnuli millegi peale või najale

räntsatama
[tegusõna, verb]
hooga või löögiga kukkuma, langema või paiskuma, seejuures järsku heli tekitades

räntsatus
[nimisõna, substantiiv]
prantsatus, mürtsatus

räntsti
[määrsõna, adverb]
hoogsa liigutusega, sellega kaasneva heli saatel

räpakalt
[määrsõna, adverb]
kiiruga (tegutsedes), seetõttu hrl lohakalt

räpakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure hooga, (liiga) kiiruga tegutsev

2. ülepeakaela, lohakalt tehtud

3. äkiline, tormakas

4. kärsitu, rutakas

räpakoll
[nimisõna, substantiiv]
1. (räpase, lohaka inimese kohta)

2. kes on üleni räpane

räpakott
[nimisõna, substantiiv]
1. (räpase, lohaka inimese kohta)

2. kes on üleni räpane

räpakus
[nimisõna, substantiiv]
määrdunud, kasimatu, hoolitsemata olek

räpakäi
[nimisõna, substantiiv]
1. (räpase, lohaka inimese kohta)

2. kes on üleni räpane

räpane
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte puhas, kasimata, mustust või prügi täis

2. mitte puhas

3. mingi ainega koos

räpasevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
räpase poole kalduv, üsna räpane

räpastama
[tegusõna, verb]
räpaseks tegema

räpasus
[nimisõna, substantiiv]
kasimatus, mustust või prügi täis olek

räpilugu
[nimisõna, substantiiv]
räppmuusika pala

räpivideo
[nimisõna, substantiiv]
räppmuusika video

räpnaauk
[nimisõna, substantiiv]
1. auk rehetoa või sauna soemüüri seinas või laes, et välja lasta suitsu ja vingu

2. rehetoa seinas suitsu väljajuhtimiseks

räpp
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi räpased jäätmed või miski räpaseks, määrdunuks tegev

2. mustus

räpp
[nimisõna, substantiiv]
1. kõneline laulmine, mis seisneb kiire riimitud kõne esitamises muusika saatel, afroameerika päritolu muusikastiil

2. muusikastiil

räppansambel
[nimisõna, substantiiv]
räppmuusikat tegev ansambel

räppar
[nimisõna, substantiiv]
räppmuusika esitaja, räppija

räpped
[nimisõna, substantiiv]
1. seedimatuist toiduosadest koosnev väljaoksendatav tomp mõnedel lindudel

2. seedimatud toidujäätmed, mis lind tombuti välja oksendab

räppen
[nimisõna, substantiiv]
1. auk rehetoa või sauna soemüüri seinas või laes, et välja lasta suitsu ja vingu

2. rehetoa seinas suitsu väljajuhtimiseks

räppetomp
[nimisõna, substantiiv]
1. seedimatuist toiduosadest koosnev väljaoksendatav tomp mõnedel lindudel

2. seedimatud toidujäätmed, mis lind tombuti välja oksendab

räppima
[tegusõna, verb]
1. kõneliselt laulma, räppmuusikat või räppluulet esitama

2. räppi esitama

räpplugu
[nimisõna, substantiiv]
räppmuusika pala

räppmuusik
[nimisõna, substantiiv]
räppmuusika esitaja, räppija

räppmuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. kõneline laulmine, mis seisneb kiire riimitud kõne esitamises muusika saatel, afroameerika päritolu muusikastiil

2. muusikastiil

räppvideo
[nimisõna, substantiiv]
räppmuusika video

räsa
[nimisõna, substantiiv]
ristpulk varre otsas

räsajas
[omadussõna, adjektiiv]
(nt inimese, looma, mõne kehaosa, puu kohta:) madalat kasvu, kuid sitke ja tugev

räsakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. viltu vajunud olekus

2. viltu [vajunud]

räsakile
[määrsõna, adverb]
1. viltusesse olekusse

2. viltu

räsama
[tegusõna, verb]
1. saehambaid vaheldumisi ühele ja teisele poole painutama

2. saehambaid murdma, kahele poole painutama

räsamistangid
[nimisõna, substantiiv]
tangid saehammaste räsamiseks

räsamisvõti
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne riist saehammaste painutamiseks vaheldumisi ühele ja teisele poole

räsasjalad
[nimisõna, substantiiv]
sissepoole kaardunud põlvedega jalad

räsasjalgne
[omadussõna, adjektiiv]
sissepoole kaardunud põlvedega

räsi
[nimisõna, substantiiv]
sõnumist (nt paroolist, dokumendist) matemaatiliselt tuletatud kood, mida kasutatakse arvutis andmete salastamiseks (nt digiallkirjastamisel, ID-kaartide sertifitseerimisel), dokumendi digitaalne sõrmejälg

räsima
[tegusõna, verb]
rebima (ja viga tegema), kiskudes, muljudes vm viisil lõhkuma või rikkuma

rässakas
[omadussõna, adjektiiv]
(nt inimese, looma, mõne kehaosa, puu kohta:) madalat kasvu, kuid sitke ja tugev

rästas
[nimisõna, substantiiv]
maas hüpates kulgev hrl pruuni ja halli sulestiku ning pika sabaga lind rästaslaste sugukonnast (nt musträstas, hoburästas)

rästas-roolind
[nimisõna, substantiiv]
roostikes pesitsev oliivpruuni sulestiku ja valju karedahäälse lauluga lind

rästi
[määrsõna, adverb]
koos sõnaga risti: põiki, põigiti

rästik
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt lühikese ja jämeda keha ning lameda kolmnurkse peaga mürkmadu, kelle seljal on siksakiline triip

2. lühikese ja jämeda kehaga mürgine madu, kelle pea on lame ja kolmnurga kujuga ning kelle selja peal on teatud kujuga triip

rästikumürk
[nimisõna, substantiiv]
rästiku mürginäärmete eritis, mida tarvitatakse mõnede ravimite koostises

rätik
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ruudukujuline või kolmnurkne riidest ese peas, kaelas või õlgadel kandmiseks

2. riideese, millega saab katta pea või mille saab panna õlgade ümber

rätikside
[nimisõna, substantiiv]
rätikulaadne kolmnurkne fikseeriv side (nt esmaabiks)

rätikukuiv
[omadussõna, adjektiiv]
(juuste kohta:) rätikuga kuivatatud, veel pisut niiske

rätikuredel
[nimisõna, substantiiv]
redelikujuline vahend käterätikute hoidmiseks

rätipea
[nimisõna, substantiiv]
(islamiusulise, moslemi kohta, ka sõimusõnana)

räts
[nimisõna, substantiiv]
hakisuurune kakku meenutav (sulgkõrvadega) lind

rätsep
[nimisõna, substantiiv]
1. meeste ja naiste pealis- ja ülerõivaid kujundav ja valmistav oskustöötaja

2. inimene, kelle töö on riideid valmistada

rätsepaamet
[nimisõna, substantiiv]
(rätsepa töö kohta)

rätsepaiste
[nimisõna, substantiiv]
1. isteasend harkis reite ja ristis jalgadega

2. rististe

rätsepakostüüm
[nimisõna, substantiiv]
meeste pintsaku eeskujul töödeldud range lõikega naiste kostüüm

rätsepakriit
[nimisõna, substantiiv]
kriit või kriiditaoline vahend õmblustöödel riidele piirjoonte märkimiseks

rätsepakunst
[nimisõna, substantiiv]
1. rõivaste valmistamine

2. sellealased oskused

rätsepakäärid
[nimisõna, substantiiv]
rätsepatöös kasutatavad tugevate ja pikkade lõiketeradega käärid

rätsepalahendus
[nimisõna, substantiiv]
konkreetse juhtumi jaoks leitud idee ja selle teostus (vastandatult nt standardsele lahendusele)

rätsepalihas
[nimisõna, substantiiv]
1. üks reielihaseid, inimese pikim lihas

2. reielihas

rätsepatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. rõivaste valmistamine

2. (rätsepa käe all) valminud rõivas

rätsepaülikond
[nimisõna, substantiiv]
rätsepa tehtud, hrl range lõikega (reväärkrae, sissetöödeldud taskutega) ülikond

rätsepiste
[nimisõna, substantiiv]
1. isteasend harkis reite ja ristis jalgadega

2. rististe

rätsepmeister
rätsep (meistri, mitte selli kohta)

rätt
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ruudukujuline või kolmnurkne riidest ese peas, kaelas või õlgadel kandmiseks

2. riideese, millega saab katta pea või mille saab panna õlgade ümber

räuse
[nimisõna, substantiiv]
(ühekordne) räuskamine

räusk
[nimisõna, substantiiv]
erkpunase suure noka ja musta lagipeaga varesesuurune lind

räusk
[nimisõna, substantiiv]
räuskamine

räuskama
[tegusõna, verb]
läbisegi (vihaselt, lärmates) kisama, kõrgendatud häälega õiendama või karjuma

räusklema
[tegusõna, verb]
räusates õiendama, sõimlema

räusktiir
[nimisõna, substantiiv]
erkpunase suure noka ja musta lagipeaga varesesuurune lind

rävalane
[nimisõna, substantiiv]
Rävala muinasmaakonna elanik

rääbakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lohakil, katkutud, räsitud välimusega

2. kehvas seisundis, armetu

rääbakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
lohakil, räsitud

rääbakile
[määrsõna, adverb]
1. lohakile, räsituks

2. lohakile, räsituks

rääbakutt
[nimisõna, substantiiv]
kehvalt, lohakalt riides, räsitud välimusega noormees

rääbis
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnes järves ja Soome lahe idaosas elutsev väike räime meenutav kala

2. räimekujuline siig

rääbisemõrd
[nimisõna, substantiiv]
rääbisepüügiks mõeldud kalapüünis

räägitu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on räägitud

rääk
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruun hakist väiksem rändlind, kes häälitseb rääksuvalt ja elab peidus

rääkija
[nimisõna, substantiiv]
1. see kes räägib, oskab mingit keelt

2. see, kes räägib

rääkima
[tegusõna, verb]
1. suuliselt sõnu, lauseid moodustama, sel teel ennast väljendama

2. suu ja keele abil sõnu ja lauseid moodustama, sel viisil ennast väljendama

Ühendtegusõnad: edasi rääkima, edasi rääkima, ette rääkima, ette rääkima, kaasa rääkima, kaasa rääkima, kokku rääkima, kokku rääkima, lahti rääkima, lahti rääkima, läbi rääkima, läbi rääkima, maha rääkima, maha rääkima, mööda rääkima, mööda rääkima, sisse rääkima, sisse rääkima, taga rääkima, taga rääkima, vahele rääkima, vahele rääkima, vastu rääkima, vastu rääkima, välja rääkima, välja rääkima, ära rääkima, ära rääkima, üle rääkimaüle rääkima

rääkimata
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
osutab sellele, mille kohta kehtib eespool väidetu endastmõistetavalt

rääkimatagi
[määrsõna, adverb]
(millegi iseenesestmõistetava, üldiselt teadaoleva kohta)

rääkimine
[nimisõna, substantiiv]
suuliselt sõnade, lausete moodustamine, sel teel enese väljendamine

rääkimisvõime
[nimisõna, substantiiv]
kõnevõime

rääks
[nimisõna, substantiiv]
1. räägu vm linnu krääksuv häälitsus

2. rukkiräägu häälitsus

rääksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike järsk kärisev (hõõrdumise) heli

2. värava, ukse krigin

rääkspart
[nimisõna, substantiiv]
pruuni selja ja musta-valgeviirulise alakehaga veelind, Eestis suhteliselt harv pesitseja

rääksuma
[tegusõna, verb]
1. (hrl rukkiräägu häälitsemise kohta:) kärisevat rämedavõitu häält tegema

2. kärisevat rämedat häält tegema

rääkuma
[tegusõna, verb]
1. (hrl rukkiräägu häälitsemise kohta:) kärisevat rämedavõitu häält tegema

2. kärisevat rämedat häält tegema

rääm
[nimisõna, substantiiv]
1. tolm, pori vm mustus ihul vm pinnal

2. risu, rämps, mustus

rääma
[määrsõna, adverb]
1. korratusse, laostunud olekusse, prahist, risust täitunuks

2. lohakile

räämane
[omadussõna, adjektiiv]
lohakil, laostunud, risustunud olekus, pikalt kasimata, korrastamata

räämas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
lohakil, laostunud, risustunud olekus, pikalt kasimata, korrastamata

räämuma
[tegusõna, verb]
korratuks, lohakile minema või muutuma

rääs
[nimisõna, substantiiv]
1. vaala, hülge jt mereloomade õlijas rasv

2. vaala- v hülgerasv

räästaalune
[nimisõna, substantiiv]
katuse seintest üle ulatuvate äärte alune ruum või ala

räästakarniis
[nimisõna, substantiiv]
hrl hoone katuseserva all horisontaalselt ümber kogu ehituse ulatuv etteulatuv kaunistatud ülaserv

räästakast
[nimisõna, substantiiv]
kattematerjaliga viimistletud katuseräästas

räästapärlin
[nimisõna, substantiiv]
sarikaid kandev müüri pealmine palk või pruss

räästapääsuke
[nimisõna, substantiiv]
hoone välisseina külge (hrl räästa alla) savipesa ehitav sinimusta seljapoole ja valge kõhualusega pääsuke

räästarenn
[nimisõna, substantiiv]
vihmaveerenn katuseserva küljes

räästas
[nimisõna, substantiiv]
1. katuse alumine, majaseinast üleulatuv serv

2. katuse alumine serv

räästavesi
[nimisõna, substantiiv]
räästast jooksev vihmavesi

räästavihk
[nimisõna, substantiiv]
õlgkatuse tegemisel esimesena kinnitatav õlevihk

räästima
[tegusõna, verb]
(puruks) kiskuma, segi paiskama

räästool
[nimisõna, substantiiv]
kirikus kõrgemal asetsev rinnatisega ümbritsetud kõnetool, kust vaimulik jutlustab

räästuma
[tegusõna, verb]
rasvade, õli toimel, hrl kauasest seismisest ebameeldivat lõhna või maitset omandama

rääsuma
[tegusõna, verb]
rasvade, õli toimel, hrl kauasest seismisest ebameeldivat lõhna või maitset omandama

rääts
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne pandlataoline kinnitus- (ja kaunistus)vahend

rääts
[nimisõna, substantiiv]
vitstest, juurtest või peergudest madal korv

räätsad
[nimisõna, substantiiv]
1. jalanõu alla kinnitatavad laiad (võre)tallad lumel või soos käimiseks

2. laia tallaga jalats soos v lumes käimiseks

räätsakil
[määrsõna, adverb]
1. kumaras asendis, kõhuli või rinnuli millegi peal või najal

2. lõdvalt, lohakalt istudes või lamades

3. lõdvalt kõhuli või rinnuli millegi peal või najal

räätsakile
[määrsõna, adverb]
1. kumarasse asendisse, kõhuli või rinnuli millegi peale või najale

2. lohakalt, lõdvalt istuvasse või lebavasse asendisse

3. lõdvalt kõhuli, külili või rinnuli millegi peale või najale

räätsamatk
[nimisõna, substantiiv]
rännak räätsadel (laiadel võretaldadel), nt talvises rabas

räävetis
[nimisõna, substantiiv]
uduvihm, pihuvihm

röga
[nimisõna, substantiiv]
hingamisteede väljaköhitav eritis

rögaeritus
[nimisõna, substantiiv]
röga eritumine köhimisel

rögalahtisti
[nimisõna, substantiiv]
röga vedeldumist ja eritumist soodustav aine või ravim

rögane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (köha kohta:) hingamisteede eritise, väljaköhitava rögaga seotud

2. röga sisaldav

3. rögaga reostatud

röga-oksejuur
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas kasvav taim, mille juurt tarvitatakse oksendamist esilekutsuva vahendina ja köharohuna

rögaproov
[nimisõna, substantiiv]
laboratoorseks uuringuks eraldatud rögakogus

rögastama
[tegusõna, verb]
1. hingamisteede eritist välja köhima või sülitama

2. röga välja köhima v sülitama

rögasti
[nimisõna, substantiiv]
ravim või aine, mida kasutatakse hingamisteede puhastamiseks eritistest (neid välja köhides või sülitades)

rögastusvahend
[nimisõna, substantiiv]
ravim või aine, mida kasutatakse hingamisteede puhastamiseks eritistest (neid välja köhides või sülitades)

rögin
[nimisõna, substantiiv]
1. madal ebapuhas kärisev ja korisev häälitsus (nt hingamisteede ummistuse tõttu)

2. körin

rögisema
[tegusõna, verb]
1. madalat ebapuhast kärisevat ja korisevat häälitsust kuuldavale tooma (nt hingamisteede ummistuse tõttu)

2. sellise häälega rääkima

3. rögisema

rögistama
[tegusõna, verb]
1. hingamisteede eritist häälekalt välja köhima

2. rögastama

röh
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi sea häälitsust

röhatama
[tegusõna, verb]
1. hrl söömisel-joomisel iseeneslikult maost suhu tekkivat õhku järsult, ebameeldivat heli tekitades suu kaudu välja laskma

2. röhitist kuuldavale tooma

3. korduvalt röhatama

röhatis
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl söömisel-joomisel tekkiv õhu iseeneslik väljumine maost suhu ja sealt välja ebameeldiva heli saatel

2. röhitsus

3. gaasi väljapaiskumine maost suu kaudu

röhatus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl söömisel-joomisel tekkiv õhu iseeneslik väljumine maost suhu ja sealt välja ebameeldiva heli saatel

2. röhitsus

3. gaasi väljapaiskumine maost suu kaudu

röhh
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi sea häälitsust

röhitama
[tegusõna, verb]
1. (korduvalt) hrl söömisel-joomisel iseeneslikult maost suhu tekkivat õhku järsult, ebameeldivat heli tekitades suu kaudu välja laskma

2. röhitist kuuldavale tooma

3. korduvalt röhatama

röhitis
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl söömisel-joomisel tekkiv õhu iseeneslik väljumine maost suhu ja sealt välja ebameeldiva heli saatel

2. röhitsus

3. gaasi väljapaiskumine maost suu kaudu

röhitsema
[tegusõna, verb]
1. (korduvalt) hrl söömisel-joomisel iseeneslikult maost suhu tekkivat õhku järsult, ebameeldivat heli tekitades suu kaudu välja laskma

2. röhitist kuuldavale tooma

3. korduvalt röhatama

röhitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl söömisel-joomisel tekkiv õhu iseeneslik väljumine maost suhu ja sealt välja ebameeldiva heli saatel

2. röhitsus

3. gaasi väljapaiskumine maost suu kaudu

röhitus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl söömisel-joomisel tekkiv õhu iseeneslik väljumine maost suhu ja sealt välja ebameeldiva heli saatel

2. röhitsus

3. gaasi väljapaiskumine maost suu kaudu

röhkima
[tegusõna, verb]
1. (sea häälitsemise kohta:) „röh-röh”-kõlaga häälitsust kuuldavale tooma

2. röhkima

3. hrl sea häälitsemise kohta

röntgeenium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt siirdemetall, keemiline element järjenumbriga 111

röntgen
[nimisõna, substantiiv]
gamma- ja röntgenikiirguse mõõtühik

röntgenastronoomia
[nimisõna, substantiiv]
astronoomia haru, mis uurib taevakehi kosmosest saabuva röntgenikiirguse kaudu

röntgendefektoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
meetod peamiselt metallesemete defektide avastamiseks neid röntgenikiirtega läbi valgustades

röntgendiagnostika
[nimisõna, substantiiv]
haiguste diagnoosimine röntgenikiirte abil

röntgeniaparaat
[nimisõna, substantiiv]
röntgenikiirguse tekitamise ja kasutamise seade

röntgenikabinet
[nimisõna, substantiiv]
röntgeniaparatuuriga varustatud kabinet (haige läbivaatuseks, uuringuteks)

röntgenikiired
[nimisõna, substantiiv]
väga lühikese lainepikkusega elektromagnetiline kiirgus, mida kasutatakse nt meditsiinis

röntgenikiirgus
[nimisõna, substantiiv]
väga lühikese lainepikkusega elektromagnetiline kiirgus, mida kasutatakse nt meditsiinis

röntgenipilt
[nimisõna, substantiiv]
röntgenikiirguse teele asetatud objektist saadud (digi)pilt

röntgenitoru
[nimisõna, substantiiv]
elektrovaakumseadis röntgenikiirguse tekitamiseks

röntgeniuuring
[nimisõna, substantiiv]
uuring röntgenikiirte abil, röntgenoloogiline uuring

röntgeniülesvõte
[nimisõna, substantiiv]
röntgenikiirguse teele asetatud objektist saadud (digi)pilt

röntgenkiirgus
[nimisõna, substantiiv]
väga lühikese lainepikkusega elektromagnetiline kiirgus, mida kasutatakse nt meditsiinis

röntgenläbivalgustus
[nimisõna, substantiiv]
elundite ja kudede vaatlemine reaalajas röntgenikiirguse abil

röntgenograafia
[nimisõna, substantiiv]
röntgenoloogilise uurimise meetod, kus röntgenikiirte abil saadakse ülesvõtteid

röntgenograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
röntgenograafial põhinev v sellele omane

röntgenogramm
[nimisõna, substantiiv]
röntgenikiirguse teele asetatud objektist saadud (digi)pilt

röntgenoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. diagnostilise radioloogia eriarst

2. röntgenoloogia eriteadlane

röntgenoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus röntgenikiirtest ja nende rakendamisest meditsiinis ja mujal

2. röntgenikiirte ja nende rakenduse õpetus

röntgenoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
röntgenikiirguse abil toimuv, röntgendiagnostikaga seotud

röntgenoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
elundite ja kudede vaatlemine reaalajas röntgenikiirguse abil

röntgenpilk
[nimisõna, substantiiv]
(hoolikalt uuriva, läbitungiva pilgu kohta; ka läbinägelikkuse kohta)

röntgenpilt
[nimisõna, substantiiv]
röntgenikiirguse teele asetatud objektist saadud (digi)pilt

röntgenravi
[nimisõna, substantiiv]
kiiritusravi röntgenikiirgusega

röntgenteleskoop
[nimisõna, substantiiv]
paraboloidsete peeglite abil röntgenkiiri peegeldav mikroskoop, mida kasutatakse universumi uurimiseks

röntgenteraapia
[nimisõna, substantiiv]
kiiritusravi röntgenikiirgusega

röntgenuuring
[nimisõna, substantiiv]
uuring röntgenikiirte abil, röntgenoloogiline uuring

röntgenülesvõte
[nimisõna, substantiiv]
röntgenikiirguse teele asetatud objektist saadud (digi)pilt

röntsakil
[määrsõna, adverb]
1. kumaras asendis, kõhuli või rinnuli millegi peal või najal

2. lõdvalt, lohakalt istudes või lamades

3. lõdvalt kõhuli või rinnuli millegi peal või najal

röntsakile
[määrsõna, adverb]
1. kumarasse asendisse, kõhuli või rinnuli millegi peale või najale

2. lohakalt, lõdvalt istuvasse või lebavasse asendisse

3. lõdvalt kõhuli, külili või rinnuli millegi peale või najale

röst
[nimisõna, substantiiv]
toiduaine või toidu kuivalt kuumutamine ja (kergelt) pruunistamine, röstimine (koos sellest tulenevate maitseomadustega)

röster
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mille abil pruunistatakse saia- või leivaviile

2. masin, mis soojendab saia või leiba, et see kõvemaks ja pruunimaks läheks

rösti
[nimisõna, substantiiv]
Šveitsist pärit, riivitud kartulitest kook, mida küpsetatakse ahjus või pannil

röstikoda
[nimisõna, substantiiv]
töökoda kohviubade röstimiseks

röstima
[tegusõna, verb]
(hrl kohvi, saiatoodete, pähklite vm kohta:) kuivalt kuumutama ja (kergelt) pruunistama

röstimispann
[nimisõna, substantiiv]
röstimiseks mõeldud pann

röstimisrest
[nimisõna, substantiiv]
(ahjus) röstimiseks mõeldud rest

röstitult
[määrsõna, adverb]
röstitud kujul, röstituna

röstla
[nimisõna, substantiiv]
töökoda kohviubade röstimiseks

röstleib
[nimisõna, substantiiv]
1. röstimiseks mõeldud vormileib

2. röstitud leivaviil

röstsai
[nimisõna, substantiiv]
kandiline saiaviil, mis on krõbedaks röstitud või röstimiseks mõeldud

rööbas
[nimisõna, substantiiv]
sügavam rattajälg tee- või maapinnas

rööbasbuss
[nimisõna, substantiiv]
ühest kuni kolmest vagunist koosnev kerge rong, mille juhtimisseadmed on vaguni mõlemas otsas

rööbaspuud
[nimisõna, substantiiv]
1. võimlemisriist, mis koosneb neljale reguleeritavale tugipostile kinnitatud kahest paralleelsest varvast (rööpast)

2. võimlemisriist

rööbastee
[nimisõna, substantiiv]
1. rööbastest moodustuv tee

2. liipreile kinnitatud rööbastest moodustuv tee

rööbastik
[nimisõna, substantiiv]
1. (raudtee)rööpad või rööbasteed kogumina

2. rööbaste kogum, rööpad v rööbasteed

3. rööpmete kogum

rööbasõmblus
[nimisõna, substantiiv]
kinnitepitud vastandvolti meenutav (alusribaga) õmblus

rööbe
[nimisõna, substantiiv]
1. maismaasõiduki roomikute või ühe silla rataste vahekaugus

2. sama telje rataste vahe

rööbik
[nimisõna, substantiiv]
1. rööpne joon

2. rööpjoon, paralleel

rööbistama
[tegusõna, verb]
kõrvuti asetsevaks, võrreldavaks seadma

rööbiti
[määrsõna, adverb]
1. (asendi kohta:) üksteisest igas punktis võrdsel kaugusel või üksteise kõrval

2. paralleelselt, kõrvuti

rööbitine
[omadussõna, adjektiiv]
üksteisest igas punktis võrdsel kaugusel või kõrvuti asetsev

rööbits
[nimisõna, substantiiv]
metalli- või puidutöödel kasutatav riist, mis võimaldab kanda töödeldavale pinnale paralleelseid märkejooni ja mõõtmeid

rööbitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvutus, võrdlus

2. samaväärne tunnus või nähtus

röögatama
[tegusõna, verb]
1. korraks, lühidalt hrl ehmatusest, valust väga valjusti, läbilõikavalt karjuma

2. sel viisil midagi hüüdma või käsku andma

röögatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebatavaliselt, erakordselt suur, ülimalt suur

2. väga suur

röögatu
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

röögatult
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

röögatus
[nimisõna, substantiiv]
1. valust, vihast, ehmatusest vm põhjustatud äkiline, järsk väga tugev kisa või karjatus

2. röögatamine

rööge
[nimisõna, substantiiv]
röögatus, röökimine

röök
[nimisõna, substantiiv]
kisa, röökimine

röökima
[tegusõna, verb]
1. väga valjusti, läbilõikavalt karjuma, kõva häälega kisendama, nt valust, häda tõttu

2. valju (ebameeldivat) häält kuuldavale tooma

röökimine
[nimisõna, substantiiv]
kõva häälega karjumine

röökur
[nimisõna, substantiiv]
see, kes teeb kõva häält

röömer
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne rohelisest või pruunist klaasist veinikarikas, mis 18. sajandil muutus tavaliseks, koonusekujulise alt laieneva jalaga veiniklaasiks

rööpalaius
[nimisõna, substantiiv]
kahe rööpa vaheline kaugus

rööpaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sügavate rattajälgedega tee- või maapinnas

2. sissesõidetud rööbastega

rööpanael
[nimisõna, substantiiv]
kandiline terasnael raudteerööpa kinnitamiseks liipri või prussi külge

rööpapaar
[nimisõna, substantiiv]
kaks rööbast, mis on kinnitatud teineteisest kindlale kaugusele

rööpaseadja
[nimisõna, substantiiv]
pöörme eest hoolitsev töötaja raudteel

rööpavahe
[nimisõna, substantiiv]
kahe rööpa vaheline kaugus

rööpjoon
[nimisõna, substantiiv]
1. rööpne joon

2. rööpjoon, paralleel

rööpjoonlaud
[nimisõna, substantiiv]
rööpjoonte tõmbamise vahend, mis koosneb kahest, teineteisega kahe ühepikkuse kangi abil liikuvalt ühendatud joonlauast

rööpkülik
[nimisõna, substantiiv]
1. rööpsete vastaskülgedega nelinurk

2. paralleelsete vastaskülgedega nelinurk

3. nelja nurgaga kujund, mille teineteise vastas olevad küljed on igas punktis võrdsel kaugusel

rööplik
[omadussõna, adjektiiv]
1. sügavate rattajälgedega tee- või maapinnas

2. sissesõidetud rööbastega

rööplüke
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) teisendus, mille korral kujundi kõik punktid liiguvad ühes ja samas suunas edasi võrdse pikkusega lõigu võrra

rööplülitus
[nimisõna, substantiiv]
elektriahela elementide ühendusviis, mille korral kõikidele elementidele on rakendatud ühesugune pinge

rööpmelaius
[nimisõna, substantiiv]
kahe rööpa vaheline kaugus

rööpmestik
[nimisõna, substantiiv]
1. (raudtee)rööpad või rööbasteed kogumina

2. rööbaste kogum, rööpad v rööbasteed

3. rööpmete kogum

rööpne
[omadussõna, adjektiiv]
üksteisest igas punktis võrdsel kaugusel või kõrvuti asetsev

rööpnimi
[nimisõna, substantiiv]
võrdväärselt kasutatav (koha)nimi või nimetus

rööpraha
[nimisõna, substantiiv]
kõrvuti riikliku või ülemaailmselt konverteeritava rahaga käibiv (elektrooniline) raha

rööprähkleja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb mitut asja korraga, nt valvab lapse järele, teeb süüa ja töötab arvutiga

rööprähklema
[tegusõna, verb]
mitut asja korraga tegema

rööprähklemine
[nimisõna, substantiiv]
mitme asja korraga tegemine

rööprähklus
[nimisõna, substantiiv]
mitme asja korraga tegemine

rööpselt
[määrsõna, adverb]
1. (asendi kohta:) üksteisest igas punktis võrdsel kaugusel või üksteise kõrval

2. paralleelselt, kõrvuti

rööpsirge
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) sirge, mis paikneb ühe või mitme teise sirgega ühel ja samal tasandil ja ei lõiku

rööpsus
[nimisõna, substantiiv]
1. samaaegsus või samalaadsus, võrreldav-olek

2. rööpne esinemus

rööptahukas
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) keha, mille kõik tahud on rööpkülikud

2. prisma, mille põhjad on rööpkülikud

rööptöötlus
[nimisõna, substantiiv]
(tarkvarasüsteemides:) kõrvuti, samaaegselt toimuv töötlus

rööpvorm
[nimisõna, substantiiv]
(hrl sõnade kohta:) võrdväärselt kasutatav sõnavorm

röötsakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kumaras asendis, kõhuli või rinnuli millegi peal või najal

2. lõdvalt, lohakalt istudes või lamades

3. lõdvalt kõhuli või rinnuli millegi peal või najal

röötsakile
[määrsõna, adverb]
1. kumarasse asendisse, kõhuli või rinnuli millegi peale või najale

2. lohakalt, lõdvalt istuvasse või lebavasse asendisse

3. lõdvalt kõhuli, külili või rinnuli millegi peale või najale

röötsatama
[tegusõna, verb]
lohakalt, lõdvalt millegi peale või najale laskuma või pooleldi lebama vajuma

röötsutama
[tegusõna, verb]
lohakalt, lõdvalt millegi peale või najale toetuma, pooleldi rinnuli või kõhuli lebama

rööv
[nimisõna, substantiiv]
võõra vara äravõtmine selle ebaseadusliku omastamise eesmärgil, kasutades vägivalda või sellega ähvardades

röövel
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes vägivaldselt omastab võõrast vara, tegeleb röövimisega, sageli röövlijõugu liige

2. inimene, kes teiselt midagi vägivalda kasutades ära võtab

röövellik
[omadussõna, adjektiiv]
1. üle jõu käivate rahaliste nõudmistega seotud

2. vägivallategudega seotud, röövlile iseloomulik

rööveluviis
[nimisõna, substantiiv]
eluviis, mille puhul üks organism toitub teisest organismist

röövik
[nimisõna, substantiiv]
1. liblika ussitaoline vastne, kellel on pea, kolm paari rindmikujalgu ja 2–5 paari tagakehajalgu

2. liblika ussikujuline vastne

röövikuhunt
[nimisõna, substantiiv]
kaevurherilane, kes muneb öölaste röövikutesse, hävitades need

röövikujärk
[nimisõna, substantiiv]
umbes kuu aega kestev vastse arenemise järk liblikail

röövikustaadium
[nimisõna, substantiiv]
umbes kuu aega kestev vastse arenemise järk liblikail

röövima
[tegusõna, verb]
1. võõrast vara vägivalla või ähvarduste abil omandama

2. vägivalla või ähvarduste abil kelleltki midagi ära, endale võtma

Ühendtegusõnad: kokku röövima, kokku röövima, ära röövimaära röövima

röövimine
[nimisõna, substantiiv]
võõra vara äravõtmine selle ebaseadusliku omastamise eesmärgil, kasutades vägivalda või sellega ähvardades

röövimiskatse
[nimisõna, substantiiv]
katse kelleltki vabadust või vara vägivalla või ähvarduste abil ära võtta

röövkajakas
[nimisõna, substantiiv]
tundra ja arktiliste saarte kajakasuurune konksja noka ja valdavalt tumepruuni sulestikuga röövlind

röövkala
[nimisõna, substantiiv]
teistest kaladest, kahepaiksetest vm väikestest selgroogsetest toituv kala (nt haug, säga)

röövkallaletung
[nimisõna, substantiiv]
kallaletung röövimise eesmärgil

röövkapitalism
[nimisõna, substantiiv]
(seadustega reguleerimata majanduse kohta)

röövkasutus
[nimisõna, substantiiv]
millegi hoolimatu, säästmatu kasutamine

röövkuklane
[nimisõna, substantiiv]
suur pruuni või musta tagakeha ja punase rindmikuga väga agressiivne sipelgas

röövkäik
[nimisõna, substantiiv]
retk vara riisumiseks, röövimiseks

röövlibande
[nimisõna, substantiiv]
rühm ühiselt röövimisi sooritavaid inimesi

röövlijõuk
[nimisõna, substantiiv]
rühm ühiselt röövimisi sooritavaid inimesi

röövlikamp
[nimisõna, substantiiv]
rühm ühiselt röövimisi sooritavaid inimesi

röövlikoobas
[nimisõna, substantiiv]
(palju, liigset raha nõudvate vm halbade isikute asukoha kohta)

röövlind
[nimisõna, substantiiv]
teistest lindudest või loomadest toituv lind (nt merikotkas, öökull, hiireviu)

röövlinägu
[nimisõna, substantiiv]
1. röövel, röövli käitumisega inimene (ka sõimusõnana)

2. röövli käitumisega inimene v loom

3. ka sõimusõnana

röövlipealik
[nimisõna, substantiiv]
röövlite, röövlijõugu pealik

röövlipesa
[nimisõna, substantiiv]
röövlite asupaik

röövliromantika
[nimisõna, substantiiv]
röövlieluga seostuv (kujuteldud) romantiline kunstiteos või eluviis

röövlisalk
[nimisõna, substantiiv]
rühm ühiselt röövimisi sooritavaid inimesi

röövlitöö
[nimisõna, substantiiv]
(röövimise kohta)

röövloom
[nimisõna, substantiiv]
teistest loomadest toituv loom (nt hunt, jääkaru, nirk)

röövmajandamine
[nimisõna, substantiiv]
(seadusetusel põhinev) majandamine suure kasumi saamiseks püsiva tootlikkuse eest hoolitsemata

röövmajandus
[nimisõna, substantiiv]
(seadusetusel põhinev) majandamine suure kasumi saamiseks püsiva tootlikkuse eest hoolitsemata

röövmajanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
röövmajandamisel põhinev, selline, kus majandatakse püsiva tootlikkuse eest hoolitsemata

röövmesilane
[nimisõna, substantiiv]
võõrastest tarudest mett varastav mesilane

röövmõrtsukas
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes röövimise käigus tapab teise inimese

röövmõrv
[nimisõna, substantiiv]
röövimisega ühenduses sooritatud mõrv

röövmõrvar
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes röövimise käigus tapab teise inimese

röövputukas
[nimisõna, substantiiv]
saakloomi toiduks jahtiv või varitsev putukas (nt lepatriinu, vesijooksik)

röövpüük
[nimisõna, substantiiv]
kala- või vähipüük keelatud ajal, kohas või mittelubatud vahenditega, ka alamõõduliste kalade või vähkide püük

röövraie
[nimisõna, substantiiv]
(ebaseaduslik) piiramatu või metsa kahjustav puude langetamine

röövretk
[nimisõna, substantiiv]
retk vara riisumiseks, röövimiseks

röövrüütel
[nimisõna, substantiiv]
röövretkedest elatuv rüütel (eriti keskaja lõpus Saksamaal)

röövsaak
[nimisõna, substantiiv]
röövitud saak

röövsalk
[nimisõna, substantiiv]
rühm ühiselt röövimisi sooritavaid inimesi

röövsõda
[nimisõna, substantiiv]
esmajoones millegi hõivamiseks, varanduse hankimiseks peetav sõda

röövtiir
[nimisõna, substantiiv]
erkpunase suure noka ja musta lagipeaga varesesuurune lind

röövtoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade, putukate kohta:) selline, kes toitub teistest loomadest või putukatest

röövvallutaja
[nimisõna, substantiiv]
vägivalla või ähvarduste abil tegutsev, röövellik vallutaja

röövvallutus
[nimisõna, substantiiv]
vägivalla või ähvarduste abil toimuv, röövellik vallutamine

rübelema
[tegusõna, verb]
rabeldes, rüseldes rahutult siia-sinna liikuma

rübi
[nimisõna, substantiiv]
1. (puust) sadul või selle puidust alumine osa

2. [puust] sadul

rüblik
[nimisõna, substantiiv]
paigalpüsimatu, vallatu (poisi)põngerjas

rüdi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt mererannikuil elutsev hallpruuni üla- ja heledama alapoolega kuldnoka- kuni rästasuurune lind

rüga
[nimisõna, substantiiv]
rukis

rügama
[tegusõna, verb]
vaeva nägema, kõigest jõust tööd tegema, millegi nimel (väsimatult) pingutama

rügement
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl diviisi koosseisu kuuluv suur sõjaväeline väeüksus, mis maaväes koosneb pataljonidest ja kompaniidest ning mida juhib hrl kolonel

2. väeüksus

rühiharjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. võimlemisharjutus hea rühi kujundamiseks või rühihäirete kõrvaldamiseks

2. hea rühi kujundamiseks v rühihäirete kõrvaldamiseks

rühihäire
[nimisõna, substantiiv]
hrl halvast kehahoiust ja väheliikuvast eluviisist põhjustatud tervisehäda (nt kõverselgsus, küürus olek)

rühikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. sirge selja, püstise (ja hoogsa) kehahoiakuga, hea rühiga

2. hea rühiga

rühiviga
[nimisõna, substantiiv]
rühis esinev viga

rühk
[nimisõna, substantiiv]
peened lahtised kivid või jäätükid (nt rannal)

rühkel
[nimisõna, substantiiv]
(kõva töömehe, töörügaja kohta)

rühkima
[tegusõna, verb]
pingutusega, vaeva nähes edasi liikuma

Ühendtegusõnad: edasi rühkimaedasi rühkima

rühklema
[tegusõna, verb]
vaeva nägema, kõigest jõust tööd tegema, millegi nimel (väsimatult) pingutama

rühksavi
[nimisõna, substantiiv]
kivipuruga segunenud lubjarikas savi

rühm
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) hulk inimesi, esemeid vm, mis asuvad, tegutsevad üheskoos ühes kohas või lähestikku või kuuluvad kokku muul moel

2. inimesed (või asjad), kes on ühes kohas koos või mingil moel seotud

rühmaabielu
[nimisõna, substantiiv]
oletatav vanim abielu vorm, mis seisnes selles, et ühe sugukonna või fraatria meestel oli õigus abielusuhetele kõigi vastava teise rühma naistega

rühmajuht
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpilaste maleva, kaitseväekompanii vm suurema koosluse allüksust juhtiv isik

rühmakaupa
[määrsõna, adverb]
hulgakaupa koos, rühmadena, rühm korraga

rühmakava
[nimisõna, substantiiv]
(ilu)võimlejate rühma esitatav võimlemiskava

rühmama
[tegusõna, verb]
vaeva nägema, kõigest jõust tööd tegema, millegi nimel (väsimatult) pingutama

rühmanäitus
[nimisõna, substantiiv]
kunstnike, fotograafide vm loomeinimeste tööde ühine väljapanek

rühmareis
[nimisõna, substantiiv]
teatavale inimeste hulgale korraldatud turismireis, mis hrl hõlmab transporti, majutust, ekskursioone ja toitlustust

rühmateooria
[nimisõna, substantiiv]
algebra osa, mis uurib rühmade üldisi omadusi

rühmateraapia
[nimisõna, substantiiv]
haige tervise taastamiseks või vaevuste vähendamiseks rakendatav raviviis, mille korral sarnase haiguse või häirega inimesed on koondatud väikestesse rühmadesse (nt alkoholismi, depressiooni raviks)

rühmatreening
[nimisõna, substantiiv]
saalis, basseinis vm toimuv treening, milles osaleb hulk inimesi (nt aeroobika, vesivõimlemine)

rühmatuba
[nimisõna, substantiiv]
lasteaiarühma põhiruum lasteaias

rühmatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. õppe- või loometegevuse vorm, kus tegutsetakse üheskoos ja tulemuseni jõutakse ühistööna

2. selline viis õppida, kus tegutsetakse koos ja kus töö valmib ühiselt

rühmavaim
[nimisõna, substantiiv]
mingis koosluses tekkiv pühendumine ühisele asjale, tunne, et kuulutakse kokku

rühmavanem
[nimisõna, substantiiv]
maismaavägede väeüksust, rühma juhtiv isik, hrl nooremohvitser

rühmaviisiline
[omadussõna, adjektiiv]
(väikeste) hulkadena, rühmadena või rühmades toimuv

rühmaülem
[nimisõna, substantiiv]
maismaavägede väeüksust, rühma juhtiv isik, hrl nooremohvitser

rühmeldama
[tegusõna, verb]
1. pidevas ja hoogsas tegevuses olema, (siia-sinna liikudes) talitama, tööd rügama

2. rahmeldama

rühmitama
[tegusõna, verb]
1. teataval viisil, mingi tunnuse alusel rühmadeks jaotama või koondama

2. rühmadeks jaotama v koondama

rühmiti
[määrsõna, adverb]
hulgakaupa koos, rühmadena, rühm korraga

rühmitis
[nimisõna, substantiiv]
(väike) hulk inimesi, kes tegutsevad üheskoos hrl ühise (poliitilise) eesmärgi nimel

rühmituma
[tegusõna, verb]
1. teataval viisil, mingi tunnuse alusel rühmadeks, rühmadesse jaotuma või koonduma

2. rühmadeks jagunema v koonduma

rühmitus
[nimisõna, substantiiv]
(väike) hulk inimesi, kes tegutsevad üheskoos hrl ühise (poliitilise) eesmärgi nimel

rühmitusalus
[nimisõna, substantiiv]
rühmitamise aluseks olev lähtekoht

rühmvõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. (ilu)võimlemise alaliik, kus peatähelepanu pööratakse efektsetele esinemiskavadele

2. [nais]võimlemise alaliik

rüht
[nimisõna, substantiiv]
1. (harjumuslik) kehahoidmisviis

2. keha hoidmise viis

rühvel
[nimisõna, substantiiv]
kerge põllutööriist taimeridade vahelt maa harimiseks

rühveldama
[tegusõna, verb]
kerge põllutööriista ehk rühvliga taimeridade vahesid harima

rühvelkultuur
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida kasvatatakse vaheltharimisega (nt kartul, mais, juurvili)

rühvelvili
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida kasvatatakse vaheltharimisega (nt kartul, mais, juurvili)

rüiu
[nimisõna, substantiiv]
(vaipade valmistamise viis:) sõlmtehnika üks liike, mille puhul sõlmenarmad on pikad ja sõlmeread paiknevad hõredalt

rüiutehnika
[nimisõna, substantiiv]
(vaipade valmistamise viis:) sõlmtehnika üks liike, mille puhul sõlmenarmad on pikad ja sõlmeread paiknevad hõredalt

rüiuvaip
[nimisõna, substantiiv]
rüiutehnikas tehtud narmaline vaip

rükkima
[tegusõna, verb]
midagi rasket vedama või tassima, pingutusega tõstma või lükkama

rüma
[nimisõna, substantiiv]
tume lärmakas müra või müha

rümama
[tegusõna, verb]
1. tumedalt mürisema või mühama

2. sellist heli tekitades lärmakalt liikuma vm tegema

rümin
[nimisõna, substantiiv]
tume lärmakas müra või müha

rümp
[nimisõna, substantiiv]
1. ilma jäsemete, pea ja sisikonnata looma, linnu, ka kala lihakeha

2. lihakeha, ilma jäsemete, pea ja sisikonnata kere

ründaja
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt ründeülesannetega võistleja sportmängudes, nt jalgpallis, võrkpallis

ründama
[tegusõna, verb]
1. riigile vm vastaspoolele relvastatud jõuga kallale tungima, et seda alistada

2. kellegi vastu füüsilist jõudu kasutama, et talle kahju teha

ründegrupp
[nimisõna, substantiiv]
ajutine üksus teatava rünnakuülesande täitmiseks

ründekolmik
[nimisõna, substantiiv]
ründemängijate kolmik nt jäähokimeeskonnas

ründekopter
[nimisõna, substantiiv]
helikopter, mida kasutatakse maapealsete liikuvate sihtmärkide ründamiseks madallennult

ründelaud
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) rünnakut lõpetav korvile pealevise

ründelend
[nimisõna, substantiiv]
ründelennuki lend maapealsete liikuvate sihtmärkide hävitamiseks madallennult

ründelennuk
[nimisõna, substantiiv]
sõjalennuk, mida kasutatakse maapealsete liikuvate sihtmärkide ründamiseks madallennult

ründeliin
[nimisõna, substantiiv]
ründemängijate rühm väljakul sportmängudes

ründelöök
[nimisõna, substantiiv]
(võrkpallis:) punkti saavutamiseks tehtud järsk, üle võrgu vastase poolele suunatud löök, surumine

ründemäng
[nimisõna, substantiiv]
vastaspoole ründamisele suunatud tegutsemine (sportmängudes, males)

ründemängija
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt ründeülesannetega võistleja sportmängudes, nt jalgpallis, võrkpallis

ründemürk
[nimisõna, substantiiv]
sõjaotstarbeline mürkaine, keemiarelva põhiosis

ründeredel
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) kindluse- või linnusemüürile ronimiseks kasutatud redel

ründerelv
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõjaliseks otstarbeks, ründamiseks mõeldud relv

ründerühm
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjalise rünnaku vm eriülesande täitmiseks moodustatud rühm

2. eriettevalmistusega võitlejate rühm

ründerühmlane
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjalise rünnaku vm eriülesande täitmiseks moodustatud rühma võitleja

2. ründerühma võitleja

ründetarkvara
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mida kasutatakse ilma omaniku teadmata tema arvutisse tungimiseks või selle kahjustamiseks

ründevalmis
[omadussõna, adjektiiv]
ründamiseks valmis, valmis ründama

ründevara
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mida kasutatakse ilma omaniku teadmata tema arvutisse tungimiseks või selle kahjustamiseks

ründeviga
[nimisõna, substantiiv]
sportmängus pealetungil tehtud viga

rüngas
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga suur kamakas või tomp (nt selline kivi, jää, pilv)

rüngaspilv
[nimisõna, substantiiv]
1. püstsuunas arenev tihe tasase alusega rünkakujuline madal pilv

2. rünkakujuline madalpilv

rünk
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärase kujuga suur kamakas või tomp (nt selline kivi, jää, pilv)

rünkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rüngastega (kamakatega, tompudega) kaetud, rünkaid täis

2. rünka moodi

3. rünkadega

rünklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. rüngastega (kamakatega, tompudega) kaetud, rünkaid täis

2. rünka moodi

3. rünkadega

rünkpilv
[nimisõna, substantiiv]
1. püstsuunas arenev tihe tasase alusega rünkakujuline madal pilv

2. rünkakujuline madalpilv

rünkpilvitus
[nimisõna, substantiiv]
1. rünkpilvedega kaetus

2. rünkpilved

rünksajupilv
[nimisõna, substantiiv]
massiivne rünkakujuline sajupilv, millega võivad kaasneda äike ja tugev vihmasadu

rünnak
[nimisõna, substantiiv]
1. äge ja vägivaldne, sageli relvastatud kallaletung kellelegi või millelegi

2. sõjaline pealetung, kus hrl tulistatakse kõikidest relvadest

3. see, kui keegi kedagi ründab

rünnakrühm
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjalise rünnaku vm eriülesande täitmiseks moodustatud rühm

2. eriettevalmistusega võitlejate rühm

rünnakrühmlane
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjalise rünnaku vm eriülesande täitmiseks moodustatud rühma võitleja

2. ründerühma võitleja

rünnatav
[nimisõna, substantiiv]
isik, keda rünnatakse

rünnatu
[nimisõna, substantiiv]
isik, keda rünnati

rünne
[nimisõna, substantiiv]
aktiivne tegutsemine, et mingit sihti saavutada või midagi endale allutada

rünt
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjaloomakestest toituv rulja kehaga mageveekala

2. mageveekala

rüoliit
[nimisõna, substantiiv]
rohke ränisisaldusega vulkaaniline kivim

rüpepoiss
[nimisõna, substantiiv]
sigivusmaagia eesmärgil peiukodus pruudi sülle pandud poisike (endisaegse pulmakombena)

rüperaal
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasaskantav oma toitega arvuti

2. väike arvuti, mida saab endaga kaasas kanda

rüpes
[postpositsioon, tagasõna]
millegi või kellegi poolt ümbritsetud, millestki hõlmatud, millegi sees, keskel

rüpest
[postpositsioon, tagasõna]
millegi või kellegi poolt ümbritsetud või hõlmatud olekust, millegi seest, keskelt

rüpp
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl naise alakeha ja reite kujundatud nurk istumisel

2. hrl ainsuse sisekohakäänetes: [naise] süli

rüppe
[postpositsioon, tagasõna]
millegi või kellegi poolt ümbritsetud või hõlmatud olekusse, millegi sisse, keskele

rüps
[nimisõna, substantiiv]
1. rapsile lähedane kollakasroheliste karvaste lehtedega rohttaim, mida kasvatatakse õli- ja söödataimena

2. rohttaim

rüpsima
[tegusõna, verb]
sõõmu, lonksu kaupa rüüpama

rüpsiõli
[nimisõna, substantiiv]
rüpsist saadav õli

rüsa
[nimisõna, substantiiv]
1. vitsrõngastest ja neile tõmmatud võrgust koosnev kalapüünis, mida saab pikisuunas kokku suruda

2. vitsrõngastest ja neile tõmmatud võrgust koosnev kalapüünis

rüsa
[nimisõna, substantiiv]
loguks või vanarauaks sõidetud auto vm sõiduvahend

rüsajas
[omadussõna, adjektiiv]
sitke ja tugev

rüsakoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus kellelgi on õigus võrkmõrdasid ehk rüsasid vette asetada

rüsapära
[nimisõna, substantiiv]
pika võrgust kalapüünise ehk rüsa tagaosa, kuhu kogunevad sellesse läinud kalad

rüsapüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük rüsa(de)ga

rüselema
[tegusõna, verb]
tihedalt koos olles üksteise külge puutudes tõuklema, tõugeldes trügima

rüselus
[nimisõna, substantiiv]
kätega üksteisest haarates, käsitsi kaklemine või võitlemine

rüsi
[nimisõna, substantiiv]
1. jäätükkidest kuhjatis, mis on tekkinud veekogu katva jää liikumisel

2. jääkuhjatis

rüsijää
[nimisõna, substantiiv]
ebatasane, jääkuhjatiste ehk rüsidega mere-, jõe- või järvejää

rüsima
[tegusõna, verb]
tihedalt koos olles üksteise külge puutudes tõuklema, tõugeldes trügima

rüsin
[nimisõna, substantiiv]
trügimine, tõuklemine, tunglemine

rüsine
[omadussõna, adjektiiv]
rüsiga kaetud, rüsi täis

rüsitund
[nimisõna, substantiiv]
liikluse tipptund

rüsivall
[nimisõna, substantiiv]
jää piirile kuhjunud jäätükkide riba

rüss
[nimisõna, substantiiv]
pöidla esimene lüli (otsast nukini)

rüssa
[nimisõna, substantiiv]
(venelase kohta)

rüssä
[nimisõna, substantiiv]
(venelase kohta)

rütm
[nimisõna, substantiiv]
1. liikumise, heli vm (tugev) korrapärane vaheldumine või kordumine

2. see, kuidas helid või liigutused regulaarselt korduvad

3. korrapärane vaheldumine v kordumine

rütmibluus
[nimisõna, substantiiv]
popmuusika žanr, mis kujunes välja 1940-ndatel Ameerika Ühendriikides seguna džässist, bluusist ja gospelist

rütmifiguur
[nimisõna, substantiiv]
rühm helilisi noodivältusi

rütmigrupp
[nimisõna, substantiiv]
rütmipillide rühm orkestris või ansamblis

rütmihäire
[nimisõna, substantiiv]
(hrl südame kohta:) ajutine kõrvalekalle normaalsest, korrapärasest rütmist

rütmika
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi rütmiline külg, liikumise, heli vm (tugev) korrapärane vaheldumine

2. muusikapala, luuletuse vms rütmiline iseloom

rütmikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (muusikaliste helide kohta:) hoogne, kiire tempoga, rõhutatud rütmiga

2. hoogne

rütmikindel
[omadussõna, adjektiiv]
kindla, püsiva rütmiga

rütmikindlus
[nimisõna, substantiiv]
kindlalt rütmis püsimine

rütmikitarr
[nimisõna, substantiiv]
rütmi mängimiseks kasutatav kitarr

rütmikonarus
[nimisõna, substantiiv]
rütmist kõrvalekaldumine

rütmikujund
[nimisõna, substantiiv]
muusikateose väljendusrikkust taotlev stiilivõte (nt sünkoop)

rütmikus
[nimisõna, substantiiv]
hoogsus ja rõhutatud rütmiga olek

rütmiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rõhkude, liikumise vm korrapärase vaheldumisega seotud, teatava rütmiga seotud

2. kindlas rütmis toimuv v kulgev

rütmiliselt
[määrsõna, adverb]
1. (ühtlaselt) kindlas rütmis

2. [ühtlases] rütmis

rütmilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla (või tugeva) rütmiga olek

2. (ühtlases) kindlas rütmis toimumine, vaheldumine või kordumine

rütmimasin
[nimisõna, substantiiv]
seade, mida kasutatakse heliteose rütmi loomiseks või rõhutamiseks (nt süntesaator, arvutiprogramm)

rütmimeel
[nimisõna, substantiiv]
loomupärane võime rütmi tajuda ja mõista

rütmimuusika
[nimisõna, substantiiv]
muusika, milles rütm on tähtsaim element (nt džäss, bluus, eri kümnendite pop-rock stiilid)

rütmipill
[nimisõna, substantiiv]
muusikariist, mida kasutatakse orkestris või ansamblis rütmi rõhutamiseks (nt trumm, kastanjetid, käristi)

rütmipulss
[nimisõna, substantiiv]
selgelt tuntav, tugev rütm

rütmistama
[tegusõna, verb]
1. rütmiliseks tegema, rütmi seadma

2. rütmi seadma, rütmiliseks tegema

rütmitaju
[nimisõna, substantiiv]
võime rütmi tajuda, rütmi tajumine

rütmitu
[omadussõna, adjektiiv]
ebaühtlaselt kulgev või toimuv, korrapärase rütmita

rütmitunne
[nimisõna, substantiiv]
võime rütmi tajuda, rütmi tajumine

rütmitunnetus
[nimisõna, substantiiv]
võime rütmi tajuda, rütmi tajumine

rütmitus
[nimisõna, substantiiv]
ebaühtlase, korrapäratu rütmiga olek

rütmur
[nimisõna, substantiiv]
südametegevust virgutav elektronseadis südame juures

rüve
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl usuga ühenduses:) sündsusetuks, ebapuhtaks peetav, pühitsemata või patune, ettekirjutusega mittelubatud

rüvetama
[tegusõna, verb]
moraalselt määrima või rikkuma, pühadust teotama, häbisse saatma

rüvetuma
[tegusõna, verb]
moraalselt määrdunuks või rikutuks saama, pühadust teotades häbisse sattuma

rüvetus
[nimisõna, substantiiv]
rüvetamine, millegi olulise rikkumine või kellegi väärikuse riivamine

rüü
[nimisõna, substantiiv]
pikk ja lopsakas, vabalt langev riietusese (nt keep, talaar, tooga)

rüübe
[nimisõna, substantiiv]
1. (alkohoolne) jook, joodav

2. sõõm, lonks

rüükala
[nimisõna, substantiiv]
1. devoni ajastul elanud merekala, kelle pead ja keha esiosa kattis luuplaatidest rüü

2. merekala

rüükrokodill
[nimisõna, substantiiv]
Lääne- ja Kesk-Aafrikas elutsev kitsa koonuga krokodill

rüüp
[nimisõna, substantiiv]
1. (alkohoolne) jook, joodav

2. sõõm, lonks

rüüpama
[tegusõna, verb]
1. sõõmu, lonksu, suutäit võtma

2. aegamisi, lonkshaaval jooma

Ühendtegusõnad: peale rüüpamapeale rüüpama

rüüpima
[tegusõna, verb]
1. järjestikuste (suurte) lonksudega jooma

2. sõõmukaupa jooma

rüüs
[nimisõna, substantiiv]
plisseeritud või kroogitud kaunistusriba rõival vm, kitsas volang

rüüspael
[nimisõna, substantiiv]
lainelis(t)e äär(t)ega kaunistuspael

rüüstama
[tegusõna, verb]
1. tahtlikult lõhkuma ja hävitama, väärtuslikust paljaks röövima

2. tühjaks röövima

3. lõhkuma ja lagastama

rüüste
[nimisõna, substantiiv]
millegi ründamine, lõhkumine ja hävitamine (hrl loomade, lindude poolt), mille tagajärjeks on suur kahju

rüüstekäik
[nimisõna, substantiiv]
hrl vanal ajal vaenlase rüüstamiseks ettevõetud sõjaretk

rüüsteretk
[nimisõna, substantiiv]
hrl vanal ajal vaenlase rüüstamiseks ettevõetud sõjaretk

rüüstetöö
[nimisõna, substantiiv]
rüüstamine

rüüsvili
[nimisõna, substantiiv]
vili, mille moodustumisel osalevad peale sigimiku ka muud emakaga liitunud õie osad (õiepõhi, õiekate vm)

rüüš
[nimisõna, substantiiv]
plisseeritud või kroogitud kaunistusriba rõival vm, kitsas volang

rüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. lagerabas pesitsev, põldudelt toitu otsiv vilistava lauluga tuvisuurune rändlind

2. hakisuurune lind

rüütama
[tegusõna, verb]
1. pidulikult ehtides riietama, pika vabalt langeva riietusesemega katma

2. midagi ehtima, millelegi pidulikku välimust andma

3. riietama, rüüsse panema

4. pidulikult

rüütel
[nimisõna, substantiiv]
rüütliseisusse kuuluv raskerelvastusega ratsasõjamees keskaja Lääne-Euroopas

rüütelkond
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja rüütlid seisusena

2. aadli privilegeeritud korporatsioon, omaaegne seisuslik omavalitsusorgan

3. rüütlid seisusena

4. seisusliku omavalitsuse organ

rüütelkonnakomitee
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal:) maapäevi ettevalmistav rüütelkonna organ Eestimaal

rüütellik
[omadussõna, adjektiiv]
1. rüütlile omane, hrl vapper, õilis ja heade kommetega

2. rüütli[te]le omane

rüütliakadeemia
[nimisõna, substantiiv]
17.–18. sajandi õppeasutus rüütlikasvatuse andmiseks

rüütliarmastus
[nimisõna, substantiiv]
rüütlile omane südamedaami kultus

rüütlieetika
[nimisõna, substantiiv]
rüütlile omane, nende seisuseuhkust rõhutav eetika

rüütlikasvatus
[nimisõna, substantiiv]
feodaalide esikpoegade kasvatus, mis andis ettevalmistuse eeskätt sõjaasjanduses, aga ka kommetes

rüütlikirjandus
[nimisõna, substantiiv]
rüütlielu ja -voorusi idealiseeriv keskaegne kirjandus

rüütlikslöömine
[nimisõna, substantiiv]
alama astme aadlitiitli andmine Inglismaal ja Prantsusmaal

rüütlikultuur
[nimisõna, substantiiv]
rüütliseisusele eriomane kultuur, mis hõlmab rüütlikirjanduse, rüütelliku daamikultuse ja rüütlieetika

rüütliloss
[nimisõna, substantiiv]
keskaja rüütlile kuulunud loss

rüütliluule
[nimisõna, substantiiv]
rüütlielu kajastav vormirikas lüüriline luule keskajal

rüütlilüürika
[nimisõna, substantiiv]
rüütlielu kajastav vormirikas lüüriline luule keskajal

rüütlimõis
[nimisõna, substantiiv]
algselt rüütlile kuulunud mõis, hiljem eramõis, mille valdajal oli seisuslikke eesõigusi

rüütliordu
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne sõjapidamisega seotud rüütlite vaimulik organisatsioon, mille rajasid hrl kuningad, hertsogid või vürstid

rüütliromaan
[nimisõna, substantiiv]
rüütlite seiklusi ja kangelastegusid ülistav romaan, kurtuaasne romaan

rüütliturniir
[nimisõna, substantiiv]
keskaja rüütlite võistlusmängud relvakäsitsusoskuse demonstreerimiseks

rüütliõigus
[nimisõna, substantiiv]
keskaegsed õigusnormid, mis reguleerisid väljaspool linnaõiguse piirkonda elavate isikute õiguslikke suhteid

rüütuma
[tegusõna, verb]
midagi (rüü kombel) katteks saama või võtma

s
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

s
1. aja mõõtühik, 1/60 minutit, SI-süsteemi üks põhiühikuid

2. aja mõõtühik. Ühes minutis on 60 sekundit

s
1. Euroopa rahaliidu liikmesriikide ja mitme muu riigi (nt USA, Kanada, Austraalia, Uus-Meremaa) väiksem rahaühik

2. selle väärtusega münt

3. väiksem rahaühik, mis moodustab 1% paljude riikide suuremast rahaühikust, näiteks eurost ja dollarist

4. vastav münt

s
1. igast küljest veega ümbritsetud (mandrist väiksem) maismaa-ala

2. maa-ala, mis on igast küljest veega ümbritsetud

s.a
praegu kestval aastal

sa
[asesõna, pronoomen]
1. sõna, millega kõneleja osutab kuulajale, sellele, kellega räägitakse (kes sageli on kõneleja hea tuttav)

2. viitab kuulajale, kellega räägitakse

saabas
[nimisõna, substantiiv]
1. jalats, mille sääreosa ulatub üle pahkluu

2. jalanõu, mis ulatub jalal kõrgemale kui king

saabastama
[tegusõna, verb]
1. saabast või saapaid jalga panema

2. saabast v saapaid jalga panema

saabel
[nimisõna, substantiiv]
ratsaväes kasutatav kõver mõõk

saabeljas
[omadussõna, adjektiiv]
kergelt kõver, saablit meenutav

saaberdama
[tegusõna, verb]
kaabitsaga hõõruma, sel viisil siluma

saabuma
[tegusõna, verb]
1. kohale jõudma, (kuhugi) pärale jõudma

2. kohale jõudma, kuhugi tulema

3. kohale jõudma

4. laevaga, paadiga

5. lennates, lennukiga

Ühendtegusõnad: kohale saabuma, kohale saabuma, tagasi saabumatagasi saabuma

saabumiskohv
[nimisõna, substantiiv]
seminari vm ürituse algul tulijatele pakutav kohv

saabunu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kuhugi kohale tulnud või jõudnud

saabuv
[omadussõna, adjektiiv]
(peatselt) kohale või kätte jõudev

saad
[nimisõna, substantiiv]
kuivast heinast tehtav ajutine kuhilas heina järelkuivatamiseks ja kokkuvedamiseks kuhja või küüni

saada
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
otsekohe olemas, osta, võtta või kasutada

saadan
[nimisõna, substantiiv]
1. (religioosses ja mütoloogilises maailmapildis:) jumalavastane, inimesi jumalast irrutav kuri vaim

2. kurat

saadana
[määrsõna, adverb]
(hrl negatiivse emotsiooni väljendamiseks)

saadanahing
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

saadananahk
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

saadananägu
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

saadanas
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

saadanlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hukatusse viiv, ebainimlikult kuri, pöörane või metsik

2. saatanale või kuradile omane või neid meenutav

saadaval
[määrsõna, adverb]
otsekohe olemas, osta, võtta või kasutada

saade
[nimisõna, substantiiv]
1. raadio või televiisori vahendusel teavet, meelelahutust vm pakkuv jutt, film vms

2. see, mida sa televiisorist vaatad või raadiost kuulad

saadetis
[nimisõna, substantiiv]
pakk, kiri vm, mis saajani toimetatakse postiga vm viisil

saadetu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis on kuhugi või kellelegi saadetud

saadetus
[nimisõna, substantiiv]
pakk, kiri vm, mis saajani toimetatakse postiga vm viisil

saadik
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes on ametlikult valitud teiste esindajaks võimuorganitesse vm juhtivatesse kooslustesse

2. inimene, kes on valitud kedagi (näiteks riiki või rahvast) esindama

saadik
[postpositsioon, tagasõna]
1. teatavast ajast alates, mingist ajast peale

2. osutab, mis ajast mingi tegevus algas

saadikukandidaat
[nimisõna, substantiiv]
saadikuks kandideerija

saadikukoht
[nimisõna, substantiiv]
teenistus- või ametikoht võimu- või esindusorganis

saadikupuutumatus
[nimisõna, substantiiv]
parlamendiliikme õiguslik eriseisund, millest tulenevalt saab teda kriminaalvastutusele võtta ainult teatud kindlatel tingimustel

saadikurühm
[nimisõna, substantiiv]
riigikogu, parlamendi vm riikliku esindusorgani liikmetest teataval alusel moodustatud rühm (nt erakondliku kuuluvuse, tegevusvaldkonna järgi)

saadikutekoda
[nimisõna, substantiiv]
kahekojalise parlamendi alamkoda (nt Itaalias, USA-s)

saadikuvolitus
[nimisõna, substantiiv]
valijate volitus saadikule esindada ja kaitsta nende huve

saadu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on mingil viisil saadud

saadus
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis on millestki saadud, hrl looduslikust lähteainest saadud toiduaine või toode (ka nt naftasaadus)

saag
[nimisõna, substantiiv]
1. puidu, metalli vm materjali lõikamiseks kasutatav tööriist või seade, mille lõikeosaks on (hammastatud) terasleht

2. teravate metallist hammastega tööriist, millega lõigatakse puitu, metalli ja muud materjali

saaga
[nimisõna, substantiiv]
muinasaja kangelastegudest, oludest, rahva esiisadest vms jutustav hrl pikk lugu (nt Muinas-Islandil, germaanlastel)

saagalik
[omadussõna, adjektiiv]
esiisadest, kangelastest vms jutustav, saagale omane

saaghai
[nimisõna, substantiiv]
kahe küljega saagi meenutava ninamikuga väike (kuni 1,5 m) hai

saaghambuline
[omadussõna, adjektiiv]
saehambaid meenutav, teravate sakkidega

saagiaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, mida hinnatakse sel aastal saadud vilja- vm saagi põhjal

saagijaht
[nimisõna, substantiiv]
(hrl loomade kohta:) toiduks teiste loomade püüdmine, saagi küttimine

saagikadu
[nimisõna, substantiiv]
teatud põhjustel oodatud saagist saamata jäänud osa

saagikas
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl taimesordi kohta:) head, rikkalikku saaki andev, palju vilju kandev

saagikehv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis annab vähe saaki või mil saab vähe saaki, vähese saagiga iseloomustatav

saagikoristus
[nimisõna, substantiiv]
teravilja- vm põllu- või aiasaagi koristamine

saagikus
[nimisõna, substantiiv]
1. põllu- või aiakultuuri(de) keskmine saak kasvupinna ühiku või viljapuu kohta, (mõõdetav) võime saaki anda

2. saak kasvupinnaühiku, viljapuu vms kohta

saagilend
[nimisõna, substantiiv]
(lindudel saagi jahtimiseks)

saagima
[tegusõna, verb]
1. saega edasi-tagasi liigutusi tehes puud, metalli vm materjali lõikama või tükeldama

2. sel viisil midagi tegema

3. (puud) saega lõikama

Ühendtegusõnad: läbi saagima, läbi saagima, maha saagima, maha saagima, välja saagimavälja saagima

saagimispukk
[nimisõna, substantiiv]
hrl harkjalgadel alus palkide ja plankude saagimiseks

saagirikas
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis annab rohkelt saaki või mil saab rohkelt saaki, rohke saagiga iseloomustatav

saagirohke
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis annab rohkelt saaki või mil saab rohkelt saaki, rohke saagiga iseloomustatav

saagis
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis tootmisel, töötlemisel vm puhta saagina saadakse

2. toote puhassaak

saagitsema
[tegusõna, verb]
(ahnelt) saaki püüdma, saagi peal väljas olema

saagivaene
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis annab vähe saaki või mil saab vähe saaki, vähese saagiga iseloomustatav

saagivõime
[nimisõna, substantiiv]
1. põllu- või aiakultuuri(de) keskmine saak kasvupinna ühiku või viljapuu kohta, (mõõdetav) võime saaki anda

2. saak kasvupinnaühiku, viljapuu vms kohta

saagjas
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl taimelehtede kohta:) sae moodi hambuline, sakkidega

saaglihas
[nimisõna, substantiiv]
roiete piirkonnas olev lihas

saagmed
[nimisõna, substantiiv]
saagimisel tekkiv puupuru

saago
[nimisõna, substantiiv]
saagopalmide ja palmlehikute tüve säsis sisalduvast tärklisest valmistatud toiduaine (saagojahu või saagotang)

saagojahu
[nimisõna, substantiiv]
saagopalmi tüvest saadav tärklis, mida kasutatakse leiva, pudru, pirukatäidise ja supi valmistamiseks

saagopalm
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasias ja Melaneesias kasvav sulgjate lehtedega palm, mis õitseb ja kannab vilju ainult ühel korral elu lõpul (10-15 aasta vanuselt) ja mille säsist valmistatakse saagot

saagotang
[nimisõna, substantiiv]
saagopalmi või palmlehiku tüvest saadav granuleeritud tärklis, mida kasutatakse putrude, suppide, pirukatäidiste valmistamiseks

saagpink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink materjalide tükeldamiseks

saagrai
[nimisõna, substantiiv]
1. saagi meenutava ninamikuga suur raikala

2. saagkala

saagõmblus
[nimisõna, substantiiv]
luid siduv sidekoekiht, kus külgnevad luupinnad on ebatasased (nt ajukolju luude vahel)

saaja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes midagi endale, oma valdusse saab

2. see, kes midagi saab

3. kes midagi saab

saajad
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne või endiaegsete tavade kohane pulmapidu

2. abielu sõlmimise pidu

saajaline
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja pulmakombestikus:) (peiupoolne) pulmaline

saajanaine
[nimisõna, substantiiv]
(vanemates pulmakommetes:) peamine pruudipoolne naissoost pulmategelane, kes hoolitseb tavade täitmise eest

saajapäev
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja pulmakombestikus:) pulmade esimene päev

saajarahvas
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisaja pulmakombestikus:) (peiupoolsed) pulmalised

2. pulmalised

saajasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) pulmasõit laulatusele

2. peigmehe pulmaliste sõit pruuti tooma

saajavanem
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisaja pulmakombestikus:) peamine peiupoolne pulmategelane

2. peiupoolne pulmategelane

saak
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida põllul või aias kasvatatud kultuurtaimedelt saadakse (nt puuviljad, mugulad, seemned)

2. see, mis on saadud kindla tegevuse tulemusena

3. vilja-

saaki
[nimisõna, substantiiv]
laianinaline ahv Lõuna-Ameerika vihmametsades

saakkala
[nimisõna, substantiiv]
1. teise kala toiduks olev kala

2. kala saakloomana

saaklind
[nimisõna, substantiiv]
teise linnu toiduks olev lind

saakloom
[nimisõna, substantiiv]
teise looma toiduks olev loom

saal
[nimisõna, substantiiv]
1. rohkem või vähem inimesi mahutav avar ruum koosolekuteks, etendusteks, näitusteks vm üritusteks

2. suur ruum, kuhu mahub palju inimesi ja kus toimuvad näiteks kontserdid

saalapuu
[nimisõna, substantiiv]
suur India lehtpuu

saale
[nimisõna, substantiiv]
võlli vms toetav masinaosa, kus laagrile toetuv võlli vm detaili tugiosa libiseb laagrikeres asetsevas puksis või liual

saalep
[nimisõna, substantiiv]
1. droog, mis on valmistatud mitmete orhideeliste kõrge tärklisesisaldusega juuremugulatest ning mida on kasutatud mürgistusvastase vahendina ja peetud imerohuks

2. limaainet ja tärklist sisaldavad käpaliste mugulad

saalibändi
[nimisõna, substantiiv]
siseruumides mängitav jäähokit meenutav sportmäng

saalihoki
[nimisõna, substantiiv]
siseruumides mängitav jäähokit meenutav sportmäng

saalijalgpall
[nimisõna, substantiiv]
siseruumides mängitav jalgpalli meenutav sportmäng

saalima
[tegusõna, verb]
1. edasi-tagasi, siia-sinna ringi liikuma

2. edasi-tagasi käima v jooksma

3. saalima

saaling
[nimisõna, substantiiv]
1. masti ülaosas paiknev rõhtne osa masti jätke (ehk tengi) kandmiseks

2. masti tengiga ühendav ristpuu

saaliteenindaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl suure kaupluse müügisaalis töötaja

saalitreening
[nimisõna, substantiiv]
siseruumis, saalis toimuv treening

saalitrenn
[nimisõna, substantiiv]
siseruumis, saalis toimuv treening

saalitäis
[nimisõna, substantiiv]
saali täitev kogus, suur hulk (inimesi, harvemini asju)

saalitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl suure kaupluse müügisaalis töötaja

saalivõrkpall
[nimisõna, substantiiv]
siseruumides mängitav lihtsustatud reeglitega võrkpall

saalkirik
[nimisõna, substantiiv]
ristkülikukujulise põhiplaaniga ühelööviline võlvimata kirik

saalomonlik
[omadussõna, adjektiiv]
kuningas Saalomonile omane v omistatud

saalung
[nimisõna, substantiiv]
ajutine hrl laudadest vorm vundamendi vms valamiseks, puust raketis

saam
[nimisõna, substantiiv]
Norra, Rootsi, Soome põhjaosas ja Venemaal Murmanski oblastis elava rahva liige

saama
[tegusõna, verb]
1. väljendab millegi tulemist kellegi omaks, omandisse, valdusse või kasutusse

2. kui sa kelleltki midagi saad, siis sul tekib võimalus seda kasutada, sulle antakse midagi

Ühendtegusõnad: edasi saama, edasi saama, juurde saama, juurde saama, jälile saama, jälile saama, järele saama, järele saama, kinni saama, kinni saama, kokku saama, kokku saama, kätte saama, kätte saama, külge saama, külge saama, küllalt saama, küllalt saama, lahti saama, lahti saama, ligi saama, ligi saama, läbi saama, läbi saama, maha saama, maha saama, mööda saama, mööda saama, otsa saama, otsa saama, paika saama, paika saama, peale saama, peale saama, pihta saama, pihta saama, plehku saama, plehku saama, püsti saama, püsti saama, sisse saama, sisse saama, tagasi saama, tagasi saama, täis saama, täis saama, valmis saama, valmis saama, vastu saama, vastu saama, välja saama, välja saama, ära saama, ära saama, üle saama, üle saama, üles saama, üles saama, ümber saamaümber saama

saamahimu
[nimisõna, substantiiv]
1. himu endale saada

2. ahnus

saamahimuline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes on ahne, kasusaamisest lähtuv

saamaline
[nimisõna, substantiiv]
keegi, kes on saama peal väljas, midagi himustab või endale võtab

saamamees
[nimisõna, substantiiv]
saamahimuline inimene

saamatu
[omadussõna, adjektiiv]
mingil alal (veidi) oskamatu, ilma osavuseta, oskuste poolest abitu

saamatult
[nimisõna, substantiiv]
oskamatult, abitult, halvasti hakkama saades

saamatus
[nimisõna, substantiiv]
oskamatus, abitus, halvasti hakkamasaamine

saamikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. saami keeles kõneldud või kirjutatud

2. saami keelt kasutav

saamine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi omandamine või saavutamine

2. kuhugi pääsemine

saamislugu
[nimisõna, substantiiv]
millegi kujunemine, tekkimine

saamisrõõm
[nimisõna, substantiiv]
kingi saaja rõõm (hrl vastanduses andmisrõõmuga)

saamitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost saam

saamlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost saam

saan
[nimisõna, substantiiv]
talvine jalastel liikuv kerge (seljatoega) sõiduk, mida hrl veab hobune, põhjapõder vm veoloom

saanijalas
[nimisõna, substantiiv]
saani ülespoole käänatud otsaga puu või raud, millel saan mööda lund või jääd edasi libiseb

saanisõit
[nimisõna, substantiiv]
talvel saaniga sõitmine, tänapäeval hrl vastlapäeva või turistliku meelelahutusena

saanitee
[nimisõna, substantiiv]
reega või saaniga sõitmiseks sobiva lumikattega tee

saanitekk
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne saanisõidul jalgadele ja kehale pealevõetud või istmekotti kattev tekk

saanu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on midagi saanud, kellele on miski osaks langenud

saapahari
[nimisõna, substantiiv]
hari jalanõude puhastamiseks

saapaheide
[nimisõna, substantiiv]
(spordiala:) kummisaapa heitmine võimalikult kaugele

saapajälg
[nimisõna, substantiiv]
astumisel saapast jäänud jälg

saapakand
[nimisõna, substantiiv]
saapa tagumine, jalakanda ümbritsev osa

saapakonts
[nimisõna, substantiiv]
kandja kanna alla jääv saapa osa

saapakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
saabast meenutav, saapa kujuga (sageli Itaalia kohta)

saapaliist
[nimisõna, substantiiv]
liist, mille järgi saapaid valmistatakse

saapamees
[nimisõna, substantiiv]
endisajal jõukam või saksikum talupoeg, kes kandis saapaid

saapamääre
[nimisõna, substantiiv]
määrdeaine saabaste puhastamiseks ja neile läike andmiseks

saapanina
[nimisõna, substantiiv]
saapa (kitsenev) esiosa

saapanöör
[nimisõna, substantiiv]
pael saapa jalga kinnitamiseks

saapapaar
[nimisõna, substantiiv]
paar saapaid

saapapael
[nimisõna, substantiiv]
pael saapa jalga kinnitamiseks

saapapea
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, taipamatu inimese kohta)

saapapealne
[nimisõna, substantiiv]
saapa pealmine osa (ilma tallata ja kontsata)

saapapuhastaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle tööks on jalas olevate jalanõude puhastamine (nt tänaval)

saapapöid
[nimisõna, substantiiv]
saabas, millelt on sääreosa ära lõigatud

saaparaud
[nimisõna, substantiiv]
saapa kontsaraud

saapasulane
[nimisõna, substantiiv]
pingitaoline vahend säärsaabaste jalast tõmbamiseks

saapasäär
[nimisõna, substantiiv]
saapa ülemine osa, mis katab inimese jalasäärt pöiast ülespoole (nt pahkluuni, põlveni, reieni)

saapatera
[nimisõna, substantiiv]
vana saabas, mille säär on maha lõigatud

saapatikk
[nimisõna, substantiiv]
saabaste tallutamisel kasutatav peenike puupulk

saapavabrik
[nimisõna, substantiiv]
jalanõusid valmistav tööstusettevõte

saapaviks
[nimisõna, substantiiv]
määrdeaine saabaste puhastamiseks ja neile läike andmiseks

saapavise
[nimisõna, substantiiv]
(spordiala:) kummisaapa heitmine võimalikult kaugele

saar
[nimisõna, substantiiv]
1. igast küljest veega ümbritsetud (mandrist väiksem) maismaa-ala

2. maa-ala, mis on igast küljest veega ümbritsetud

saar
[nimisõna, substantiiv]
raske, kõva ja elastse puiduga paljuliigiline lehtpuu või -põõsas

saardelane
[nimisõna, substantiiv]
Saarde valla elanik

saareelanik
[nimisõna, substantiiv]
püsivalt saarel elav inimene

saareke
[nimisõna, substantiiv]
väike saar

saareline
[omadussõna, adjektiiv]
1. saarel elamise-olemisega seotud

2. saarele omane

saaremaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Saaremaa elanik

2. Saaremaalt pärit inimene

3. Saaremaalt pärit

4. Saaremaa elanik

saaremaine
[nimisõna, substantiiv]
Saaremaale iseloomulik, Saaremaaga seotud

saaremets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on saar

saarepuit
[nimisõna, substantiiv]
1. saarepuupuit materjalina

2. puit

saarepuu
[nimisõna, substantiiv]
raske, kõva ja elastse puiduga paljuliigiline lehtpuu või -põõsas

saarerahvas
[nimisõna, substantiiv]
saar(t)el elavad inimesed, saareelanikud

saareriik
[nimisõna, substantiiv]
saarel või saartel asuv riik (nt Island, Jaapan, Bahrein)

saarestik
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm lähestikku asetsevaid saari

2. lähestikku asuvad saared

saaresurm
[nimisõna, substantiiv]
saarepuid kahjustav ohtlik seenhaigus, mille puhul tekib puu võrsete ja tüve nekroos ning mõne aasta möödudes puu hukkub

saareti
[määrsõna, adverb]
saarte kaupa (võttes), eri saartel eraldi

saarevaht
[nimisõna, substantiiv]
saarel loodushoiu ja korra järele valvav isik

saarevanem
[nimisõna, substantiiv]
saarerahva juht, nende (ametlik) esindaja

saarik
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on saar

saaristu
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm lähestikku asetsevaid saari

2. lähestikku asuvad saared

saarkaar
[nimisõna, substantiiv]
kaarjas saarte ahelik

saarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Saaremaa elanik

2. Saaremaalt pärit inimene

3. Saaremaalt pärit

4. Saaremaa elanik

saarlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost saarlane

saarlava
[nimisõna, substantiiv]
enam-vähem tasase pinna ja järskude, sageli astanguliste nõlvadega eraldi asetsev kõrgendik

saarmakoer
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt saarma-, karu-, põdrajahil kasutatav ning ka seltsikoerana peetav koer (ka tõunimetusena)

saarmanahk
[nimisõna, substantiiv]
1. saarmalt saadud karusnahk

2. karusnahana

saarmas
[nimisõna, substantiiv]
mageveekogude kaldaalade pruunikarvaline, pika lapiku saba ja ujulestadega loom

saarmägi
[nimisõna, substantiiv]
laiaulatusliku tasase alaga ümbritsetud kõrgendik, mille nõlvad on hrl järsud ja tipp ümar

saaros
[nimisõna, substantiiv]
1. umbes 18 aasta pikkune ajavahemik, mille järel päikese- ja kuuvarjutused korduvad samas järjestuses

2. päikese- ja kuuvarjutuste kordumise periood

saarvaher
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärit saarelehti meenutavate kollakasroheliste lehtede ja rabeda puiduga puu

saaskop
[nimisõna, substantiiv]
1. paaris mängitav kaardimäng neljale

2. üks paaris mängitav kaardimäng neljale

saast
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi räpased, reostavad jäätmed või miski määrdunuks tegev, ümbrust saastav (nt tolm, praht)

2. must-olek, määrdumus

saastama
[tegusõna, verb]
keskkonda tööstuslike jäätmete, heitgaaside, heitvete vm ohtlike ainetega kahjustama

saastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. mustuse, räpaga kaetud, kole ja räpane

2. kõntsane, must

saastasvill
[nimisõna, substantiiv]
pöetud vill, milles on lisaks villarasvale ja -higile ka mitmesuguseid muid lisandeid

saastatus
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna kahjustatus tööstuslike jäätmete, heitgaaside, heitvete vm ohtlike ainetega, saastatud või saastunud olek

saaste
[nimisõna, substantiiv]
1. keskkonna kahjustamine või kahjustumine hrl ohtlike tööstuslike jäätmetega

2. sel viisil tekkinud reostavad jäätmed

saasteaine
[nimisõna, substantiiv]
keskkonda saastav aine (nt heitgaas)

saasteallikas
[nimisõna, substantiiv]
saastamise põhjustaja

saastekoormus
[nimisõna, substantiiv]
saasteainete üldine määr (nt atmosfääris)

saastekvoot
[nimisõna, substantiiv]
kogus, mille ulatuses ettevõtjatel on õigus heita atmosfääri süsinikdioksiidi

saastemaks
[nimisõna, substantiiv]
hüvitis, mida tasutakse keskkonna saasteainete või jäätmetega kahjustamise eest

saastetasu
[nimisõna, substantiiv]
hüvitis, mida tasutakse keskkonna saasteainete või jäätmetega kahjustamise eest

saastuma
[tegusõna, verb]
1. (keskkonna kohta:) kahjustuma tööstuslike jäätmete, heitgaaside, heitvete vm ohtlike ainetega

2. kahjustuma jäätmetega

saastumus
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna kahjustatus tööstuslike jäätmete, heitgaaside, heitvete vm ohtlike ainetega, saastatud või saastunud olek

saastus
[nimisõna, substantiiv]
1. keskkonna kahjustamine või kahjustumine tööstuslike jäätmete, heitgaaside, heitvete vm ohtlike ainetega, saastamine või saastumine

2. saaastatud või saastunud olek

saat
[nimisõna, substantiiv]
alemaa

saatan
[nimisõna, substantiiv]
1. (religioosses ja mütoloogilises maailmapildis:) jumalavastane, inimesi jumalast irrutav kuri vaim

2. kurat

saatana
[määrsõna, adverb]
(hrl negatiivse emotsiooni väljendamiseks)

saatanahing
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

saatanakultus
[nimisõna, substantiiv]
saatana kui jumalavastase jõu kultuslik teenimine

saatananahk
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

saatananägu
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

saatanas
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

saatanasugu
[nimisõna, substantiiv]
kirumissõna: saatana sigidik

saatanlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hukatusse viiv, ebainimlikult kuri, pöörane või metsik

2. saatanale või kuradile omane või neid meenutav

saatanlikkus
[nimisõna, substantiiv]
hukutav, kuri(kaval) olemus

saatanlikult
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt, ülimalt

saateaeg
[nimisõna, substantiiv]
raadio- või telesaateks mõeldud aeg

saateansambel
[nimisõna, substantiiv]
lauljat, koori vms saatev hrl instrumentaalansambel

saateantenn
[nimisõna, substantiiv]
antenn raadiolainete kiirgamiseks

saateauto
[nimisõna, substantiiv]
kedagi või midagi saatev, julgestav, ohu eest hoiatav sõiduk

saatebänd
[nimisõna, substantiiv]
lauljat, koori vms saatev hrl instrumentaalansambel

saatedokument
[nimisõna, substantiiv]
1. kaubasaadetisega seotud dokument, mis võimaldab kaupa identifitseerida ja tõendada kauba päritolu

2. kauba- vms

saatehääl
[nimisõna, substantiiv]
meloodiat esitavat häält saatev hääl või muusikariista partii

saatejaam
[nimisõna, substantiiv]
raadio- või televisioonisaatejaam

saatejuht
[nimisõna, substantiiv]
raadio- või telesaadet juhtiv inimene

saatekannel
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Eestis levinud neljakandilise kõlakastiga kannel, millega saab viisipilli saata mitmes helistikus

saatekava
[nimisõna, substantiiv]
raadio- või televisioonisaated kindlas järjestuses, hrl kirjapanduna eri kanalite ja päevade kaupa

saatekiri
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik dokument kellegi kuhugi suunamiseks

2. dokument, millega perearst suunab haige konkreetse spetsialisti juurde või haiglasse

saateks
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(mingile tegevuse või nähtusega koos esineva, seda saatva asjaolu kohta)

saatekulu
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis tasutakse millegi lähetamisel posti teel

saatel
[postpositsioon, tagasõna]
1. kellestki saadetuna (midagi tehes), kellegagi koos

2. kellegagi koos

saatelaev
[nimisõna, substantiiv]
teisi laevu eskortiv sõjalaev

saatelause
[nimisõna, substantiiv]
lause, mis saadab otsest kõnet, väljendades selle esitajat

saateleht
[nimisõna, substantiiv]
kaubaga koos saajale saadetav dokument, mis sisaldab saadetisse kuuluvate esemete nimekirja

saatemeeskond
[nimisõna, substantiiv]
kõrget võimukandjat, väga tuntud esinejat vms saatvad, turvavad isikud

saatemuusika
[nimisõna, substantiiv]
muusika millegi saateks

saatepaat
[nimisõna, substantiiv]
ujujaid, sõudjaid vms saatev paat (nt pikamaaujumisel, sõudevõistlusel)

saatepartii
[nimisõna, substantiiv]
meloodiat esitavat häält saatev osa heliteoses

saatepea
[nimisõna, substantiiv]
tele- või raadiosaadet sissejuhatav, äratundmist võimaldava algusega lõik

saatepäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mil edastatakse raadio- või televisioonisaateid

saaterakk
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel:) sõeltoru kõrval asuv pikk kitsas elus rakk niineosas (ehk juhtkimbus)

saatesari
[nimisõna, substantiiv]
mitme järjestikuse tele- või raadiosaatena esitatav saade

saatesõna
[nimisõna, substantiiv]
ees- või järelsõna

saatetekst
[nimisõna, substantiiv]
mingile teosele, küsimustikule vms esitatud (eelnev) selgitus

saatetund
[nimisõna, substantiiv]
raadio- või telesaatemaht tundides arvestatuna

saati
[postpositsioon, tagasõna]
1. teatavast ajast alates, mingist ajast peale

2. osutab, mis ajast mingi tegevus algas

saatja
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos kuhugi minev, kedagi või midagi saatev isik

saatjaskond
[nimisõna, substantiiv]
inimesed, kes saadavad hrl kõrget võimukandjat vm tuntud isikut

saatkond
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi alatine diplomaatiline esindus teises riigis

2. mingi riigi diplomaatiline esindus teises riigis

3. selle esinduse maja

saatma
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi mingil eesmärgil, põhjusel kuhugi suunama või lähetama

2. kedagi või midagi mingil põhjusel kuhugi suunama

Ühendtegusõnad: edasi saatma, edasi saatma, järele saatma, järele saatma, laiali saatma, laiali saatma, mööda saatma, mööda saatma, tagasi saatma, tagasi saatma, vastu saatma, vastu saatma, välja saatma, välja saatma, ära saatmaära saatma

saatur
[nimisõna, substantiiv]
kedagi või midagi saatev ja/või teenindav inimene

saatus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis kellegi elus (vältimatult, ettemääratult) juhtub

2. (ettemääratud) elukulg

3. väline jõud, mis usutakse määravat selle, mis juhtub

4. see, mis inimese elus (sünnist surmani) juhtub, eriti asjad, mida ei saa vältida või muuta

5. väline jõud, mis mõnede inimeste arvates määrab ära selle, mis juhtub

saatusedraama
[nimisõna, substantiiv]
traagilise lõpplahendusega näidend, milles süžee arengut põhjustab nagu mingi väline jõud

saatusejumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naisjumal, kes muudab inimese elukäiku ning sündmusi

saatusekaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi saatust jagav isik

saatuselöök
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu, rabav õnnetus vms halb asjaolu

saatusesõrm
[nimisõna, substantiiv]
õnnelik juhus

saatusetragöödia
[nimisõna, substantiiv]
traagilise lõpplahendusega näidend, milles süžee arengut põhjustab nagu mingi väline jõud

saatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
vältimatult toimuv, saatust muutva mõjujõuga, hrl hukatuslik või halba toov

saatuslikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi vältimatu ja otsustav mõju elule, asjade käigule vms

2. see, et elukulg vms on saatusest määratud

saatuslikult
[määrsõna, adverb]
nii, et see mõjutab elu, asjade käiku vms vältimatult ja otsustavalt (nt hukatust või surma tuues)

saatür
[nimisõna, substantiiv]
1. Kreeka mütoloogias mehe ülakeha, kitse pea ja sabaga olend, Dionysose kaaslane

2. kitse pea ja sabaga olend, Dionysose kaaslane

saatürdraama
[nimisõna, substantiiv]
1. vanakreeka lõbusasisuline draama saatürite kooriga

2. lõbusasisuline vanakreeka draama saatürite kooriga

saav
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelleks?, milleks? (nt vennaks, majaks)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelleks?/milleks? (nt vennaks, õpikuks)

saavutama
[tegusõna, verb]
1. jõudma taotletud (eduka) olukorrani, kõrgeima tasemeni vm soovituni välja jõudma, midagi kätte võitma

2. pingutades eesmärgini jõudma

3. kätte võitma

saavutamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida (või keda) pole võimalik saavutada või kätte saada, milleni (või kelleni) ei küüni

2. selline, mida pole võimalik kätte saada

saavutamine
[nimisõna, substantiiv]
taotletud (eduka) olukorrani jõudmine, millegi kättevõitmine

saavutatu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on saavutatud, parimaks tulemuseks saadud

2. mis on saavutatud

saavutis
[nimisõna, substantiiv]
saavutus

saavutus
[nimisõna, substantiiv]
1. silmapaistev, suurepärane tulemus mingis valdkonnas, mingil alal

2. see, mis on mingil alal edukalt saavutatud, eriti pärast suurt pingutust

saavutusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
saavutuste poolest rohke, paljude saavutustega iseloomustatav

saavutusrohke
[omadussõna, adjektiiv]
saavutuste poolest rohke, paljude saavutustega iseloomustatav

saavutussport
[nimisõna, substantiiv]
võistlemisele ja edu saavutamisele orienteeritud sport

saavutusvajadus
[nimisõna, substantiiv]
pidev sisemine vajadus midagi saavutada

saavutusvõime
[nimisõna, substantiiv]
(füüsiline) suutelisus, võime midagi saavutada

saba
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade tagumine kehaosa, mis esineb selgroo painduva pikendusena (imetajatel), pikkade sulgedena (lindudel) või tagakeha lülidena (putukatel)

2. loomade tagumine kehaosa, mis on pikliku kujuga ja mida saab liigutada

sabaalune
[nimisõna, substantiiv]
1. tagumik, taguots

2. tagumik

sabadill
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerikast pärit kollaseõieline sibultaim, mille seemned sisaldavad tugevatoimelisi alkaloide

sabadilliäädikas
[nimisõna, substantiiv]
sabadilli seemneist saadud vedel vahend, mida endisajal kasutati täide hävitamiseks

sabajas
[omadussõna, adjektiiv]
sabataoline

sabajuur
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus looma selgroog läheb üle sabaks

sabajuurikas
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus looma selgroog läheb üle sabaks

sabajõhv
[nimisõna, substantiiv]
pikk tugev sabakarv (hobusel, eeslil)

sabakeerutaja
[nimisõna, substantiiv]
edvistaja, eputis

sabakont
[nimisõna, substantiiv]
selgroo lõpposa, mis koosneb 3–5 liitunud sabalülist

sabakruvi
[nimisõna, substantiiv]
tagumise osa kinnituskruvi (nt relval)

sabakuub
[nimisõna, substantiiv]
1. mustast kalevist, siidrevääridega pidulik meeste pintsak, mille tagaosas on kaks pikka siilu

2. pidulik meeste pintsak

sabakönt
[nimisõna, substantiiv]
(vigastuse tõttu) tavalisest lühem sabajupp, köndistunud saba

sabaliputaja
[nimisõna, substantiiv]
1. truu käsutäitja ja takkakiitja

2. pugeja

sabaluu
[nimisõna, substantiiv]
selgroo lõpposa, mis koosneb 3–5 liitunud sabalülist

sabalüli
[nimisõna, substantiiv]
üks selgroo viimastest, lõpposa lülidest

sabamine
[omadussõna, adjektiiv]
tagaosale, sabale lähemal asuv, saba pool olev

sabapealne
[nimisõna, substantiiv]
(hrl linnul:) saba peal olev ala

sabapeegel
[nimisõna, substantiiv]
silmatorkav hele laik hirvede ja mitme teise veislase saba ümbruses

sabapidi
[määrsõna, adverb]
1. sabast, sabaga

2. sabaga

3. sabast

sabapool
[nimisõna, substantiiv]
1. sabaga kehapool või see pool kehast, kus oli saba

2. (kala, ussi vms) tagumine kehapool

sabapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
tagaosale, sabale lähemal asuv, saba pool olev

sabaputk
[nimisõna, substantiiv]
teatud putukate kompimiselund tagakehal

sabaraha
[nimisõna, substantiiv]
endisajal looma müügi puhul tema eest hoolitsenud isikule (hrl karjasele) antud raha

sabarakk
[nimisõna, substantiiv]
kaasajooksik, kellegi truualamlik kannupoiss

sabarihm
[nimisõna, substantiiv]
(hobuserakmetel:) saba alt läbi käiv rihm

sabaroots
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus looma selgroog läheb üle sabaks

sabas
(järel, kannul, jälil olekuga seoses)

sabasseismine
[nimisõna, substantiiv]
järjekorras seismine

sabassörkija
[nimisõna, substantiiv]
1. teiste järele joonduja

2. milleski mahajääja

sabasulg
[nimisõna, substantiiv]
linnu sabas olev sulg

sabat
[nimisõna, substantiiv]
1. (judaismis:) nädala seitsmes päev, puhkepäev, mida pühitsetakse reede õhtust laupäeva õhtuni rangete rituaalsete eeskirjade järgi

2. juudi nädala 7. päev

sabatama
[tegusõna, verb]
1. järjekorras seisma

2. järjekorras seisma v ootama

sabatants
[nimisõna, substantiiv]
üksteise järel reas liikudes tantsitav rahvatants

sabatihane
[nimisõna, substantiiv]
üleni valge pea ja väga pika sabaga tihane

sabatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma sabata

sabatunne
[nimisõna, substantiiv]
(ette)aimav vaistlik tunne, intuitiivne teadmine

sabatuum
[nimisõna, substantiiv]
teatav hallainest tuum suurajus

sabatäht
[nimisõna, substantiiv]
1. taevakeha, mis koosneb tahkest kehast ja udujast sabast ning mis tiirleb ümber Päikese

2. udujas sabaga taevakeha

sabatüür
[nimisõna, substantiiv]
tüürimisseade lennuki sabaosas

sabauim
[nimisõna, substantiiv]
kala sabas paiknev paaritu uim

sabavars
[nimisõna, substantiiv]
kala kehaosa eespool sabauime

sabiin
[nimisõna, substantiiv]
1. itaalikute hõimu liige muistses Kesk-Itaalias

2. itaalikute hõimu liige

sabiinitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost sabiin

sabin
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) vihmahoog, väike vihmasadu

sabisema
[tegusõna, verb]
kerget, tasast vihma sadama

sabistama
[tegusõna, verb]
kerget, tasast vihma sadama

sablima
[tegusõna, verb]
1. (kanade vm lindude kohta:) siblima

2. kanade kohta: vihtlema

sablitsema
[tegusõna, verb]
1. (kanade vm lindude kohta:) siblima

2. kanade kohta: vihtlema

sablon
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend, eeskujuvorm vm, millega kantakse piirjooni materjalile või tehakse midagi selle vormi järgi

2. eeskujuvorm

sabotaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. sihilik töö nurjamine selle tegemata jätmisega või näilise tegemisega

2. varjatult vastu tegutsemine

3. sihilik töö nurjamine

4. varjatud vastutegutsemine

sabotaažiakt
[nimisõna, substantiiv]
sabotaaži eesmärgil sooritatud tegu

saboteerima
[tegusõna, verb]
1. sihilikult tööd nurjama selle tegemata jätmisega või näilise tegemisega

2. varjatult vastu tegutsema

sabraaž
[nimisõna, substantiiv]
šampanjapudeli avamine saabli, noaselja või mõõgaga

sabrage
[nimisõna, substantiiv]
šampanjapudeli avamine saabli, noaselja või mõõgaga

sabrak
[nimisõna, substantiiv]
(kaunistatud) sadulavaip

sabreerima
[tegusõna, verb]
šampanjapudelit avama saabli, noaselja või mõõgaga

sada
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 100

2. 100

sadajalg
[nimisõna, substantiiv]
sadajalgsete hulka kuuluv kollane või punakas hulkjalgne

sadajalgne
[nimisõna, substantiiv]
1. pika lameda lülilise kehaga usjas loom, kellel on palju jalgu (nt kivihark, sadajalg)

2. putukas, kellel on palju jalgu

sadajalgsed
[nimisõna, substantiiv]
hulkjalgsete alamklass, kus looma igal kehalülil on üks paar jalgu (siia kuuluvad nt kivihark ja sadajalg)

sadakond
[arvsõna, numeraal]
1. arvult umbes sada, saja ringis

2. umbes 100

3. umbes sada

sadakoorne
[nimisõna, substantiiv]
1. ovaalsete lehtede ja punaste, siniste või mustade marjadega lehtpõõsas, ka ilupõõsas

2. lehtpõõsas

sadam
[nimisõna, substantiiv]
1. laevade, paatide vm veesõiduvahendite randumiseks ja peatumiseks kohandatud veeala koos selle juurde kuuluva hoonete ja kaldaalaga

2. vee ja kalda ala, kus laevad peatuvad

sadama
[tegusõna, verb]
1. vihmana, lumena vm sademetena (tihedasti, suurel hulgal) maha, maapinnale langema

2. kui sajab, siis langeb taevast näiteks vihma või lund

Ühendtegusõnad: alla sadama, alla sadama, läbi sadama, läbi sadama, maha sadama, maha sadama, sisse sadamasisse sadama

sadamabassein
[nimisõna, substantiiv]
sadama veeala, mis on kohandatud laevade peatumiseks

sadamakai
[nimisõna, substantiiv]
rajatis sadamas laevade (või vesilennukite) randumiseks ja kinnitamiseks ning lastimiseks ja lossimiseks

sadamakapten
[nimisõna, substantiiv]
sadamas ohutut laevaliiklust korraldav isik

sadamakoht
[nimisõna, substantiiv]
sadamaks sobiv koht, looduslik sadam

sadamakraana
[nimisõna, substantiiv]
tõste- ja teisaldusmasin sadamas laevade laadimiseks ja lossimiseks

sadamaladu
[nimisõna, substantiiv]
sadamas asuv ladu

sadamalinn
[nimisõna, substantiiv]
hrl mere ääres asuv linn, millel on sadam

sadamalõiv
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mida sadama omanik võtab sadamasse saabunud laevadelt (sadama kasutamise eest)

sadamamaks
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mida sadama omanik võtab sadamasse saabunud laevadelt (sadama kasutamise eest)

sadamapass
[nimisõna, substantiiv]
sadamale omistatav tunnistus, mis tõendab, et sadam on laevaliikluseks ohutu ning et seda võib sadamana kasutada

sadamapomm
[nimisõna, substantiiv]
töötu meremees, kes käib laevadelt süüa otsimas

sadamapuksiir
[nimisõna, substantiiv]
(abi)laev sadamas pukseerimiseks

sadamarajatis
[nimisõna, substantiiv]
sadama teenindamiseks rajatud hoone vm vahendid (nt kai, sadamamuul, reisi- või kaubaterminal)

sadamaseadus
[nimisõna, substantiiv]
sadamateenuse osutamist ja veeliikluse ohutust sadama alal korraldav seadus

sadamasild
[nimisõna, substantiiv]
kerge konstruktsiooniga või ajutine rajatis paatide või väiksemate laevade sildumiseks

sadamasuu
[nimisõna, substantiiv]
veekogu (kitsam) osa, millest pääseb sadamasse

sadamatasu
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mida sadama omanik võtab sadamasse saabunud laevadelt (sadama kasutamise eest)

sadamatuli
[nimisõna, substantiiv]
laevu jt veesõidukeid juhatav tuledega kaldamärk sadama piirkonnas

sadamatöö
[nimisõna, substantiiv]
lastimine, lossimine vm töö sadamas

sadamatööline
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kelle ülesanne on sadamas kaupu laevalt maha või laevale laadida ning muid laadimistöid teha

sadamavaht
[nimisõna, substantiiv]
sadama korra järele valvav isik

sadanik
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) umbes sajamehelist väesalka (ehk sadakonda) juhtinud isik

sade
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku (ja nõu) põhja vajunud tahke aine

sademed
[nimisõna, substantiiv]
veeauru tihenemisel atmosfäärist aluspinnale langev vedelas või tahkes olekus vesi (nt vihm, lumi, lörts)

sadememeerik
[nimisõna, substantiiv]
sademete hulka registreeriv sadememõõtur

sadememõõtur
[nimisõna, substantiiv]
sademete hulga mõõtmise riist

sademetekehv
[omadussõna, adjektiiv]
väheste sademetega

sademeterikas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete sademetega

sademeterohke
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete sademetega

sademetevaene
[omadussõna, adjektiiv]
väheste sademetega

sademevesi
[nimisõna, substantiiv]
vihma, lume või rahena taevast tulnud, sajust kogunev vesi

sadenema
[tegusõna, verb]
1. tahkete osakestena, sademena eralduma

2. kihina kuhugi kogunema või asetuma

sadestama
[tegusõna, verb]
1. tahkete osakestena, sademena eraldama

2. sadestumist põhjustama, sademena eraldama

sadestuma
[tegusõna, verb]
1. tahkete osakestena, sademena eralduma

2. kihina kuhugi kogunema või asetuma

sadestus
[nimisõna, substantiiv]
sadestamine

sadevesi
[nimisõna, substantiiv]
vihma, lume või rahena taevast tulnud, sajust kogunev vesi

sadism
[nimisõna, substantiiv]
1. teiste piinu nautiv julmus, lõbu kellelegi valu tekitada või kedagi piinata

2. piinu nautiv julmus

3. vastav seksuaalperverssus

sadistlik
[omadussõna, adjektiiv]
teiste piinu julmalt nautiv, lõbu pärast kedagi piinav, kellelegi kannatusi valmistav, sadisti kalduvustega

sadistlikult
[määrsõna, adverb]
1. sadisti kombel, teis(t)e piinu nautides

2. julmalt, jõhkralt

sadomaso
[nimisõna, substantiiv]
sadomasohhism

sadomaso
sadomasohhismi tunnuseid omav

sadomasohhism
[nimisõna, substantiiv]
sugulise rahulduse saamine partnerit piinates ja ennast piinata lastes, üheaegne sadism ja masohhism

sadomasohhistlik
[omadussõna, adjektiiv]
sadomasohhismi tunnuseid omav

sadomasomäng
[nimisõna, substantiiv]
teatavaid reegleid järgiv seksimäng sadomasohhistlikus seksis või erootikas

sadu
[nimisõna, substantiiv]
1. vihmapiiskade, lumehelveste vm sademete (rohke) langemine (nt vihmasadu, lumesadu)

2. see, kui vihm (või lumi) langeb

sadul
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse vm looma seljale ja turjale asetatav ratsaniku iste või kandami alus

2. ratsaniku iste

sadulakaar
[nimisõna, substantiiv]
sadula kaarjas ristpuu

sadulakolju
[nimisõna, substantiiv]
sadula kaarjas ristpuu

sadulakott
[nimisõna, substantiiv]
sadula küljes olev, sinna seotav kott või paun

sadulakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
keskelt nõgus ja äärtest kõrgem

sadulapadi
[nimisõna, substantiiv]
ratsahobuse sadula alla valtrapi peale pandav padi, mis aitab sadulat hobuse jaoks mugavamaks teha

sadulatasku
[nimisõna, substantiiv]
sadula küljes olev, sinna seotav kott või paun

sadulatekk
[nimisõna, substantiiv]
looma selga sadula alla (hrl kaunistuseks) asetatud tekk või vaip

sadulauto
[nimisõna, substantiiv]
veoauto, millel veetava poolhaagise esimene ots toetub erilisele auto raami tugiosale

sadulavöö
[nimisõna, substantiiv]
1. vöö sadula kinnitamiseks

2. sadula kinnitamiseks

saduldama
[tegusõna, verb]
hobusele vm loomale sadulat selga asetama

sadulhaagis
[nimisõna, substantiiv]
haagis, millele mõjuvast raskusjõust osa kandub sõidukile

saduljas
[omadussõna, adjektiiv]
keskelt nõgus ja äärtest kõrgem

sadulliiges
[nimisõna, substantiiv]
kahes suunas liikuv liiges, milles liigesepinnad on sadulakujulised ja teineteise suhtes risti (nt pöidla randme-kämblaliiges)

sadulnina
[nimisõna, substantiiv]
nõgusa seljaga nina

sadulselg
[nimisõna, substantiiv]
nõgus, läbivajunud selg loomal

sadulsepanõel
[nimisõna, substantiiv]
kõver nõel sadulsepatöödeks

sadulsepp
[nimisõna, substantiiv]
pehmet mööblit, auto istmeid vm polsterdatud esemeid hrl käsitööna valmistav ja parandav oskustööline

sadultorn
[nimisõna, substantiiv]
ringmüüri ülaosas kahele poole müüri ärklina eenduv väiksem kindlusetorn keskajal

sadulveok
[nimisõna, substantiiv]
veoauto, millel veetava poolhaagise esimene ots toetub erilisele auto raami tugiosale

sadune
[omadussõna, adjektiiv]
sajune

saduser
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes 2. sajandil eKr – 1. sajandini pKr kuulus juutide ülemkihti esindavasse usulis-poliitilisse voolu ning kes järgis Toorat sõna-sõnalt ning eitas messia tulekut

2. juutide usulis-poliitilise voolu esindaja

saehammas
[nimisõna, substantiiv]
saelehe või saeketta lõikesakk

saekaater
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega saetakse palke ja pakke prussideks või laudadeks

saeketas
[nimisõna, substantiiv]
hammastega saagimisketas (ketassael)

saekett
[nimisõna, substantiiv]
hammastega saagimiskett (elektrisael)

saekoda
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne saeveski

saelaud
[nimisõna, substantiiv]
palgist saetud laud

saeleht
[nimisõna, substantiiv]
sae hammastatud lõikeosa

saelõige
[nimisõna, substantiiv]
saega tehtud lõige

saematerjal
[nimisõna, substantiiv]
puidu pikisaagimisel saadav materjal (nt lauad, plangud, prussid)

saemees
[nimisõna, substantiiv]
saagija, puude langetaja

saepakk
[nimisõna, substantiiv]
jämeda laasitud puutüve otsast saetud suurem või väiksem tükk

saepalk
[nimisõna, substantiiv]
saematerjaliks valitud, planguks, lauaks vm saetav palk

saepea
[nimisõna, substantiiv]
saagimisel käes hoitav käsisae osa, kuhu kinnitub saeleht

saepuit
[nimisõna, substantiiv]
puidu pikisaagimisel saadav materjal (nt lauad, plangud, prussid)

saepukk
[nimisõna, substantiiv]
hrl harkjalgadel alus palkide ja plankude saagimiseks

saepuru
[nimisõna, substantiiv]
saagimisel tekkiv puupuru

saepurubetoon
[nimisõna, substantiiv]
betoon, mille täitematerjal on saepuru

saepurugraanul
[nimisõna, substantiiv]
saepurust pressitud pulgake, mida kogumina kasutatakse biokütusena

saepurune
[omadussõna, adjektiiv]
1. saepuruga kaetud, saepuruga koos

2. saepuruga koos

saepuruplaat
[nimisõna, substantiiv]
saepurust pressitud puitplaat

saepurutäidis
[nimisõna, substantiiv]
saepuru täidisena mingis materjalis, hrl (puu)seinas

saeraam
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega saetakse palke ja pakke prussideks või laudadeks

saere
[nimisõna, substantiiv]
peatäi muna

saetee
[nimisõna, substantiiv]
1. sae liikumise tee saetavas materjalis

2. saetavas materjalis

saetera
[nimisõna, substantiiv]
sae hammastatud lõikeosa

saetööstus
[nimisõna, substantiiv]
saematerjali tootmisega tegelev tööstusharu

saeveski
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis valmistab palkidest või pakkudest saepuitu ja sellega kaasnevat muud toodangut

safari
[nimisõna, substantiiv]
1. jahi- või uurimisretk, eriti Aafrika sisemaale

2. jahi- v uurimisretk Aafrika sisemaale

safaristiil
[nimisõna, substantiiv]
teatud sportlik stiil rõivastuses, mida iseloomustavad loodusvärvides kangad, rohked tepingud, peale õmmeldud taskud vms lisandid

safian
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke pehme taimpargitud ja värvitud kitse- või lambanahk (raamatuköideteks ja nahkesemeteks)

2. õhuke pehme värvitud kitse- v lambanahk

safianking
[nimisõna, substantiiv]
king, mis on valmistatud õhukesest pehmest taimpargitud ja värvitud kitse- või lambanahast

safianköide
[nimisõna, substantiiv]
raamat, mis on kaetud õhukese pehme taimpargitud ja värvitud kitse- või lambanahaga

safiannahk
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke pehme taimpargitud ja värvitud kitse- või lambanahk (raamatuköideteks ja nahkesemeteks)

2. õhuke pehme värvitud kitse- v lambanahk

safiir
[nimisõna, substantiiv]
1. hinnaline sinine vääriskivi, korundi sinine teisend

2. sinine vääriskivi

safiirsinine
[omadussõna, adjektiiv]
safiiri värvi sinine (nt kirgas rukkilillesinine)

safloor
[nimisõna, substantiiv]
kollakasoranžide õitega õlitaim (varem ka värvitaim) Vahemere maades, Aasias ja Aafrikas, üks vanimaid kultuurtaimi

safran
[nimisõna, substantiiv]
1. safrankrookuse õie kuivatatud emakasuudmed kuldkollase vürtsina ja värvainena

2. maitseaine

safranikarva
[omadussõna, adjektiiv]
kuldkollane, oranžika varjundiga kollane, safrani värvi

safranisai
[nimisõna, substantiiv]
safraniga maitsestatud erikujuliseks vormitud sai

safrankollane
[omadussõna, adjektiiv]
kuldkollane, oranžika varjundiga kollane, safrani värvi

safrankrookus
[nimisõna, substantiiv]
Kreetalt pärit lillade vm värvi õitega sibullill, mille õitest saadakse safranit

safranpunane
[omadussõna, adjektiiv]
safrani värvi kollakaspunane

safransirmik
[nimisõna, substantiiv]
valkja kübaraga seen, mille viljakeha värvub vigastamisel safranpunaseks

sagar
[nimisõna, substantiiv]
elundi suuremal või vähemal määral eristatav osa (nt ajus, kopsus, näärmeis)

sagar
[nimisõna, substantiiv]
1. kõver puust või metallist liist värava- või uksehingeks

2. selline kinnitusvahend mingil esemel

3. värava v uksehinge konks

4. [puust] uksehing

sagaraline
[omadussõna, adjektiiv]
tihedalt koos, eristuvate puntide või osadega, sagaratega, nendest koosnev

sagarik
[nimisõna, substantiiv]
elundi suuremal või vähemal määral eristatav väike osa, väike sagar (nt ajus, kopsus, näärmeis)

sagarnina
[nimisõna, substantiiv]
väike nahkhiiretaoline imetaja, kelle koonul on keerukad paljad nahamoodustised

sage
[omadussõna, adjektiiv]
1. iga natukese aja tagant korduv, sageli või üsna pidevalt toimuv või esinev

2. selline, mis juhtub, toimub või esineb tihti

sagedamini
[määrsõna, adverb]
1. väiksemate vaheaegade tagant, rohkematel juhtudel

2. väiksemate vaheaegade järel

sagedane
[omadussõna, adjektiiv]
1. iga natukese aja tagant korduv, sageli või üsna pidevalt toimuv või esinev

2. selline, mis juhtub, toimub või esineb tihti

sagedasti
[määrsõna, adverb]
1. väikeste vaheaegade järel, aina kordudes

2. paljudel juhtudel

3. väikeste vaheaegade järel

sagedus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi korduv esinemus teatavas ajaühikus, mida väljendatakse hrl arvuliselt

2. see, kui tihti miski esineb

sagedusala
[nimisõna, substantiiv]
helilaine, raadiolaine vm laine teatava võnkesagedusega piirkond

sagedusastmik
[nimisõna, substantiiv]
sageduse järgi jaotatud järkude kogum

sagedusjaotus
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) tunnuse, mõõtmistulemuse vm jaotus, mis võimaldab andmekogumit liigitada erinevateks rühmadeks

sageduslik
[omadussõna, adjektiiv]
helilaine, raadiolaine vm laine ühetaoliselt korduvate võngetega, vastava lainealaga seotud

sagedusluba
[nimisõna, substantiiv]
luba hrl raadiosides kasutada teatava võnkesagedusega raadiolaine piirkonda

sagedusmuundur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis muundab vahelduvvoolu teistsuguse sagedusega vahelduvvooluks

sagedusmõõtur
[nimisõna, substantiiv]
võnkesageduse mõõtmise riist

sagedusriba
[nimisõna, substantiiv]
helilaine, raadiolaine vm laine teatava võnkesagedusega piirkond, mis on täpselt määratletud kahe piirsagedusega

sagedussõnastik
[nimisõna, substantiiv]
sõnaraamat, milles sõnad esitatakse nende kasutamissageduse järjekorras

sagedusvahemik
[nimisõna, substantiiv]
helilaine, raadiolaine vm laine teatava võnkesagedusega piirkond

sagedusühik
[nimisõna, substantiiv]
võnkesageduse mõõtühik, nt herts

sageli
[määrsõna, adverb]
1. väikeste vaheaegade järel, aina kordudes

2. paljudel juhtudel

3. väikeste vaheaegade järel

sagendama
[tegusõna, verb]
millegi korduvust sagedamaks muutma

sagenema
[tegusõna, verb]
1. esinemiskordadelt, korduvate löökide, võngete vm poolest sagedamaks muutuma

2. sagedamaks minema

sagetihti
[määrsõna, adverb]
(väga) sageli, (väga) tihti

sagima
[tegusõna, verb]
(kiiresti) edasi-tagasi või siia-sinna (rahvahulgas) liikuma

sagin
[nimisõna, substantiiv]
tõtlev edasi-tagasi liikumine, (paljude osaliste) ärev askeldamine

sagitaalne
[omadussõna, adjektiiv]
keha kesktasandiga rööbiti kulgev

sagrima
[tegusõna, verb]
1. (sakutades) sassi ajama

2. sassi ajama

sagrine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (otsekui) sasitud, sassis (juustega), korratu

2. sassis, korratu

sagripea
[nimisõna, substantiiv]
1. (otsekui) sasitud juuksed

2. sagris juustega pea

sagris
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (otsekui) sasitud, sassis (juustega), korratu

2. sassis, korratu

sagrispea
[nimisõna, substantiiv]
1. (otsekui) sasitud juuksed

2. sagris juustega pea

sagu
[nimisõna, substantiiv]
põhja jääv, põhjapealne paks mingis vedelikus

sagune
[omadussõna, adjektiiv]
põhja jäänud või settinud (paksu) ollust, sagu sisaldav

sah
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vaikset kõlatut sahisevat heli

sahalusikas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse harkadra osa mulla kõrvalelükkamiseks

sahatama
[tegusõna, verb]
(tee vms kohta:) sahaga lumest puhastama

sahatera
[nimisõna, substantiiv]
saha terav esiosa künniviilu lahtilõikamiseks alt

sahh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vaikset kõlatut sahisevat heli

sahharaas
[nimisõna, substantiiv]
liitsuhkruid (ehk disahhariide), peamiselt sahharoosi hüdrolüüsiv ensüüm

sahhariid
[nimisõna, substantiiv]
1. süsinikust, vesinikust ja hapnikust koosnev orgaaniline ühend (nt tselluloos, fruktoos, glükoos), looduses kõige levinum orgaaniline aine

2. süsinikust, vesinikust ja hapnikust koosnev orgaaniline ühend

sahhariin
[nimisõna, substantiiv]
1. suhkrust palju magusam keemiline magusaine, mida kasutatakse suhkruasendajana

2. suhkru aseaine

sahharimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. optiline riist lahustes oleva suhkru kontsentratsiooni mõõtmiseks

2. suhkru kontsentratsiooni mõõtmise riist

sahharoos
[nimisõna, substantiiv]
vees kergesti lahustuv magusamaitseline kristalne aine, levinuim suhkru liik, mida leidub paljudes taimedes (nt suhkruroos, peedis, suhkruvahtras)

sahib
[nimisõna, substantiiv]
1. lugupidamist väljendav sõna Indias (koloniaalajal peamiselt eurooplase kohta)

2. härra, hrl Indias eurooplase kohta

sahin
[nimisõna, substantiiv]
liikumisest ja kergest millegagi kokkupuutest tekkiv vaikne kõlatu ühetooniline heli

sahinlill
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maades kasvav siniste või lillakate õitega taim, mida kasutatakse kuivkimpudes

sahisema
[tegusõna, verb]
1. liikumisest ja kergest millegagi kokkupuutest vaikset kõlatut ühetoonilist heli, sahinat kuuldavale tooma

2. sellist heli tekitades midagi (hooga) tegema (nt sõitma, liikuma)

sahistama
[tegusõna, verb]
1. liikumisest ja kergest millegagi kokkupuutest vaikset kõlatut ühetoonilist heli, sahinat tekitama

2. sellist heli tekitades midagi tegema (nt sõitma, liikuma)

3. sahinat tekitama, sahisema panema

sahisti
[nimisõna, substantiiv]
löökriist vm ese, mida kasutatakse rütmipillina või nt võistlusele kaasaelamist ärgitava vahendina

sahk
[nimisõna, substantiiv]
(autol, traktoril vm sõidukil:) laia teraga seade hrl teede ja tänavate lumest puhastamiseks, aga ka pinnase tasandamiseks vms töödeks

sahkama
[tegusõna, verb]
1. tänavat, teed lumesahaga lahti ajama

2. pinnast (nt kruusateed aukudest) tasandama

3. lumesahaga lahti ajama

sahkankur
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt väikelaevadel kasutatav sahka meenutav ankur

sahkat
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi nühkimise ja hõõrdumisega seostuvat vihisevat, sahisevat heli

2. hõõrdumisega seostuv heli

sahkauto
[nimisõna, substantiiv]
sahaga auto teede ja tänavate lumest puhastamiseks või kruusateede tasandamiseks

sahkerdama
[tegusõna, verb]
ebaausal, seadusetul teel midagi korraldama, sooritama, midagi vassides saavutama, hrl ebaseaduslikku äri ajama

Ühendtegusõnad: maha sahkerdamamaha sahkerdama

sahker-mahker
[nimisõna, substantiiv]
1. (ebaausa asjaajamise või äritsemise, vassimise kohta)

2. sahkerdamine

sahkermahker
[nimisõna, substantiiv]
1. (ebaausa asjaajamise või äritsemise, vassimise kohta)

2. sahkerdamine

sahkhari
[nimisõna, substantiiv]
1. masina külge kinnitatav seade, millega pühitakse lumi teelt kõrvale

2. sellise seadmega varustatud masin

sahklaskumine
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamisel:) laskumine sahkpidurdust kasutades

sahkluu
[nimisõna, substantiiv]
1. väike lame luu nina vaheseinas

2. ninaõõnes

sahkpidurdus
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamisel:) otselaskumise pidurdusviis, kus suusakannad surutakse lahku ning kere kallutatakse taha

sahkpööre
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamisel:) pööre, kus suusakannad surutakse lahku

sahkvars
[nimisõna, substantiiv]
üks endisaegse harkadra kahest pikast aisast

sahmak
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskilt korraga paiskuv suur kogus õhku, lõhna, suitsu, vett vms

2. puhang vihma

sahmakas
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskilt korraga paiskuv suur kogus õhku, lõhna, suitsu, vett vms

2. puhang vihma

sahmama
[tegusõna, verb]
1. käega vm vahendiga järsku (kergelt) lööma või heitma

2. järsku lööma

sahmatama
[tegusõna, verb]
hooga, hoogudega paiskama, paiskuma või viskuma

sahmerdama
[tegusõna, verb]
ebaolulisega, kõrvalisega tegelema, segadust tekitades tegutsema

sahmerdis
[nimisõna, substantiiv]
pidevalt ringi askeldav, hrl teisi häiriv või omadega jännis inimene

sahmima
[tegusõna, verb]
ebaolulisega, kõrvalisega tegelema, segadust tekitades tegutsema

sahmus
[määrsõna, adverb]
sasitud, sassis juustega (või karvadega)

sahtel
[nimisõna, substantiiv]
1. laua, kapi vm mööblieseme hrl kastikujuline lahti- või väljatõmmatav osa millegi hoidmiseks

2. kasti kujuga osa laua või muu mööblieseme sees, mida saab välja tõmmata

sahtlikapp
[nimisõna, substantiiv]
sahtlitest koosnev kapp

sahtlipõhi
[nimisõna, substantiiv]
(seisundi kohta, kus miski on kusagil varjul või kasutult seisma jäänud)

sahver
[nimisõna, substantiiv]
1. väike ruum elumajas toidu panipaigaks

2. toidu panipaik

sahvt
[nimisõna, substantiiv]
1. puuviljadest, marjadest või köögiviljadest välja pressitud või aurutatud (lahjendatud) vedelik joogina

2. vedelik, mida saab enamasti puuviljadest, marjadest või köögiviljadest

sahvtikas
[omadussõna, adjektiiv]
mahlane, mahlakas

sahvtine
[omadussõna, adjektiiv]
mahlane, mahlakas

sai
[nimisõna, substantiiv]
1. nisujahutaignast küpsetatud toit (hrl päts või pätsike)

2. hele nisust toit, mida küpsetatakse ahjus

saiajahu
[nimisõna, substantiiv]
nisujahu, millest tehakse saia

saiakannikas
[nimisõna, substantiiv]
saiapätsi otsatükk

saiakate
[nimisõna, substantiiv]
purustatud toiduainetest valmistatud segu või määre, mida pannakse saia peale

saiake
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (magus) kukkel või sai

2. väike magus või soolane sai

saiakonts
[nimisõna, substantiiv]
saiapätsi otsatükk

saiakontsik
[nimisõna, substantiiv]
saiapätsi otsatükk

saiakoorik
[nimisõna, substantiiv]
saiapätsi kattev pruunistunud koorik

saiakorv
[nimisõna, substantiiv]
korv saiadega

saiakuubik
[nimisõna, substantiiv]
kuubikuks lõigatud saiatükk

saiakäntsakas
[nimisõna, substantiiv]
paks saiakäär (vahel ka saiapätsi kohta)

saialeib
[nimisõna, substantiiv]
sai või sepik (hrl vanemas keelepruugis)

saialill
[nimisõna, substantiiv]
kollaste ja oranžide õitega üle maailma tuntud rohtaim, mida kasvatatakse nt ravimtaimena, maitsetaimena, ilutaimena

saialilleekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
saialilledest saadav kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult (nt ravimina, kosmeetikas)

saialilletee
[nimisõna, substantiiv]
saialilleõitest tee

saialilletinktuur
[nimisõna, substantiiv]
saialillest valmistatud alkoholi sisaldav vedel ravim (nt nahahoolduseks)

saialilleõis
[nimisõna, substantiiv]
saialille kollane või oranž õis

saianaine
[nimisõna, substantiiv]
omal ajal saiakorviga ringi liikudes (nt turul, laadal) saiu müütanud naine

saiane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (maitselt) saia meenutav, mitte õhuline või mahlane

2. saiaga, saiapuruga koos

saianukk
[nimisõna, substantiiv]
saiapätsi otsatükk

saiapood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse saiu, kooke jt pagaritooteid

saiapuru
[nimisõna, substantiiv]
1. saiast jäänud peenikesed osakesed

2. peenestatud või riivitud sai

saiapäts
[nimisõna, substantiiv]
päts saia

saiaraha
[nimisõna, substantiiv]
1. (väikese rahasumma, vähese raha kohta)

2. väike rahasumma

saiategu
[nimisõna, substantiiv]
1. saiataigna valmistamine ning saiaküpsetus

2. korraga valmis tehtav kogus saia

3. saiategemine

4. tegu saia

saiaviil
[nimisõna, substantiiv]
saiapätsist lõigatud viil

saiavili
[nimisõna, substantiiv]
(nisu kohta)

saiavorm
[nimisõna, substantiiv]
magus vormiroog saiast, õuntest või hapukast moosist ja lisandeist

saida
[nimisõna, substantiiv]
tursklaste hulka kuuluv kala Atlandi ookeani põhjaosas ja Barentsi meres

saientism
[nimisõna, substantiiv]
1. veendumus, et loodusteaduslik (empiiriline) meetod on parim vahend inimese ja ühiskonna uurimiseks ning filosoofia ja humanitaarteaduste probleemide lahendamiseks

2. teaduse pidamine tunnetuse kõrgeimaks vormiks ja ühiskonna arengu peamiseks teguriks

saientoloog
[nimisõna, substantiiv]
saientoloogiaga tegeleja

saientoloogia
[nimisõna, substantiiv]
usuline liikumine, mis keskendub inimese eneseteadvuse arendamisele ning vaimse täiuslikkuse saavutamisele ja mis taotleb inimese vabastamist psühhotraumade jälgedest psühhoanalüüsiga sarnanevate protseduuride abil

saiga
[nimisõna, substantiiv]
1. suure kongus koonuga antiloop Kesk-Aasia ja Mongoolia steppides ja poolkõrbetes

2. veislane

saika
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Jäämeres elutsev suure pea ja sihvaka kehaga kala, kõige põhjapoolsem töönduskala

saira
[nimisõna, substantiiv]
1. piklikrulja kehaga Vaikse ookeani kala

2. kala

sait
[nimisõna, substantiiv]
kodulehega algav veebilehtede kogum, millel on kindel teema ja mis kuulub ühele isikule või organisatsioonile

saj
1. (ajaarvamises:) sada aastat kestev ajavahemik

2. periood, mis kestab 100 aastat

saja-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (umbes) sada aastat vana või nii kaua kestev

2. sada aastat vana

3. sada aastat kestev v kestnud

saja-aastaselt
[määrsõna, adverb]
saja aasta vanusena

sajadollariline
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega sada dollarit

sajadollarine
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega sada dollarit

sajaeurone
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega sada eurot

sajajalgne
[nimisõna, substantiiv]
1. pika lameda lülilise kehaga usjas loom, kellel on palju jalgu (nt kivihark, sadajalg)

2. putukas, kellel on palju jalgu

sajakaupa
[määrsõna, adverb]
sada korraga

sajakesi
[määrsõna, adverb]
(umbes) sada isikut koos

sajakoorne
[nimisõna, substantiiv]
1. väike roosakaspunaste mürgiste viljadega lehtpõõsas või -puu, ka ilupõõsas

2. lehtpõõsas

sajakordistama
[tegusõna, verb]
(umbes) sada korda suuremaks, sajakordseks muutma

sajakordistuma
[tegusõna, verb]
(umbes) sada korda suuremaks, sajakordseks muutuma

sajakordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingist (endisest) tasemest, arvust vms sada korda suurem või rohkem

2. väga palju kordi suurem või rohkem

3. sada korda suurem, rohkem

sajakordselt
[määrsõna, adverb]
sada korda suuremal määral või hulgal

sajakrooniline
[nimisõna, substantiiv]
1. saja krooni väärtusega rahatäht

2. rahatäht

sajakroonine
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega sada krooni

2. väärtusega sada krooni

sajaline
[nimisõna, substantiiv]
rahatäht, mille väärtus on 100 ühikut (nt 100-kroonine, 100-eurone)

sajamargane
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega sada marka

sajameheline
[omadussõna, adjektiiv]
sajast inimesest (hrl mehest) koosnev

sajand
[nimisõna, substantiiv]
1. (ajaarvamises:) sada aastat kestev ajavahemik

2. periood, mis kestab 100 aastat

sajandialgus
[nimisõna, substantiiv]
sajandi algusaastad või algushetk

sajandijuubel
[nimisõna, substantiiv]
saja aasta juubel

sajandik
[arvsõna, numeraal]
osa, mis on põhiühikust 100 korda väiksem

sajandikkaal
[nimisõna, substantiiv]
mittevõrdõlgne kangkaal, mille õlgade suhe on 1 : 100

sajandiksekund
[nimisõna, substantiiv]
1/100 ehk 0,01 sekundit

sajandiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe sajandi kestev või kestnud

sajandilõpp
[nimisõna, substantiiv]
sajandi lõpuaastad või lõpphetk

sajandipikkune
[omadussõna, adjektiiv]
ühe sajandi kestev või kestnud

sajanditagune
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) sada aastat tagasi esinenud või toimunud

sajanditepikkune
[omadussõna, adjektiiv]
sajandeid kestev või kestnud

sajanditetagune
[omadussõna, adjektiiv]
sajandeid tagasi esinenud või toimunud

sajanditevanune
[omadussõna, adjektiiv]
sajandeid vana, väga vana

sajandivahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe sajandi lõpp ja teise algus

2. seda hõlmav pikem ajavahemik

sajandivanune
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) sada aastat vana

sajane
[nimisõna, substantiiv]
rahatäht, mille väärtus on 100 ühikut (nt 100-kroonine, 100-eurone)

sajapealine
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) sajast isendist koosnev

sajaprotsendiline
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi võrreldes sada protsenti, sama suure koguse moodustav või sisaldav, hrl (endisest) kaks korda suurem või rohkem

sajaprotsendiliselt
[määrsõna, adverb]
1. sada protsenti

2. täielikult, täiesti

sajapäine
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) sajast isendist koosnev

sajarublaline
[nimisõna, substantiiv]
1. rahatäht, mille väärtus on sada rubla

2. rahatäht

sajarublane
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega sada rubla

2. väärtusega, hinnaga sada rubla

sajas
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 100.

2. arv: mingis järjekorras 100. kohal

sajatama
[tegusõna, verb]
vihaselt, vandesõnu lausudes oma rahulolematust väljendama

sajatus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi üle pahandamine, oma nördimust, rahulolematust väljendav (vandesõnu sisaldav) ütlus

sajatussõna
[nimisõna, substantiiv]
maagiline väljend (vormel), mida lausutakse, et täituks mingi soov või teatud sündmus

sajavatine
[omadussõna, adjektiiv]
võimsusega sada vatti

sajuala
[nimisõna, substantiiv]
(meteoroloogias:) sademete piirkond

sajueelne
[omadussõna, adjektiiv]
vihmaootel olev

sajuhoog
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline, sageli tugev vihmasadu

sajuilm
[nimisõna, substantiiv]
vihmane ilm

sajukohin
[nimisõna, substantiiv]
suure vihma tekitatud madal, tumedatooniline heli

sajumärg
[omadussõna, adjektiiv]
1. vihmast märg

2. vihmast märg

sajune
[omadussõna, adjektiiv]
(ilma, ajavahemiku kohta:) selline, mil palju sajab, sagedase vihmaga, lumega või lörtsiga

sajuperiood
[nimisõna, substantiiv]
(vihma)sadude aeg

sajupilv
[nimisõna, substantiiv]
pilv, millest tuleb sademeid (vihma, lund vms)

sajupäev
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ilmateates:) päev, mil sajab vihma

sajuselt
[määrsõna, adverb]
nii, et sajab palju (hrl vihma)

sajuti
[määrsõna, adverb]
1. sadade viisi, sadade kaupa

2. sadade viisi

sajuvesi
[nimisõna, substantiiv]
vihma, lume või rahena taevast tulnud, sajust kogunev vesi

sajuvõimalus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ilmateates:) võimalus, et hakkab sadama

sakalane
[nimisõna, substantiiv]
Sakala muinasmaakonna elanik

sakard
[nimisõna, substantiiv]
juurtega maa seest välja kistud känd

sake
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani riisiviin

2. riisiviin

sake
[nimisõna, substantiiv]
1. kaunistuseks mõeldud (kandiline) sakk müüril, tornil vm ehitisel

2. sakk

sakeäädikas
[nimisõna, substantiiv]
Hiina ja Jaapani päritolu, punasest, valgest või töötlemata riisist saadav äädikas

sakiline
[omadussõna, adjektiiv]
(pinna, serva, joone kohta:) (teravate) sakkidega, sakke omav

sakistik
[nimisõna, substantiiv]
sakkide kogum, sakid

sakitama
[tegusõna, verb]
1. liikuma nii, et suund muutub teatava nurga all kord ühele, kord teisele poole, siksakke tehes liikuma

2. sakke tegema

sakk
[nimisõna, substantiiv]
millegi serval järsult väljapoole kalduv, sellest eenduv terav osa

sakk
[nimisõna, substantiiv]
(vintisoleku kohta)

sakki
[määrsõna, adverb]
1. (kergelt) purju

2. purju

sakkima
[tegusõna, verb]
1. mittesobivaks osutuma

2. ebaõnnestuma, läbi kukkuma

sakkima
[tegusõna, verb]
1. pragama, riidlema

2. tuuseldama

sakkis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

sakkos
[nimisõna, substantiiv]
õigeusu piiskopi liturgiline rüü

sakkpael
[nimisõna, substantiiv]
sakkidega, sakiline pael

sakkus
[määrsõna, adverb]
1. (juuste, karva kohta:) sasitud, (pulstunult) sassis

2. tokerduv, [pulstunult] sassis

saklja
[nimisõna, substantiiv]
1. Kaukaasia mägielanike elamu

2. mägilaselamu Kaukaasias

sakmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ehitise kohta:) (kandiliste) sakkidega, sakmetega

2. sakiline

sako
[nimisõna, substantiiv]
lühikesest mustast kuuest, triibulistest pükstest ja hõbehallist vestist koosnev pidulik ülikond

sakopintsak
[nimisõna, substantiiv]
sakoülikonna must lühike pintsak

sakopüksid
[nimisõna, substantiiv]
sakoülikonna triibulised püksid

sakoülikond
[nimisõna, substantiiv]
lühikesest mustast kuuest, triibulistest pükstest ja hõbehallist vestist koosnev pidulik ülikond

sakraal
1. usuga, religiooniga seotud

2. argisest, maisest kõrgemal seisev, püha

sakraalarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
kirikutele vm pühakodadele iseloomulik kujundus- ja ehitusstiil teataval ajal

sakraalehitis
[nimisõna, substantiiv]
usukultuslik ehitis (nt kirik, klooster, kabel)

sakraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. usuga, religiooniga seotud

2. argisest, maisest kõrgemal seisev, püha

sakraalne
[omadussõna, adjektiiv]
ristluuga või ristluunärviga seotud

sakraliseerima
[tegusõna, verb]
usuga, kirikuga seotuks, (sel viisil) pühaks muutma

sakrament
[nimisõna, substantiiv]
1. (ristiusus:) püha talitus, mille kaudu kirik vahendab Jumala, Jeesus Kristuse saladusest osasaamist

2. usundiline toiming

sakramentaal
[nimisõna, substantiiv]
(katoliku kirikus:) püha talitus või pühitsetud ese

sakramentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ristiusu püha talitusega, sakramendi andmisega seotud

2. (seeläbi) pühalik, püha

3. sakramendisse puutuv

4. püha, pühalik

sakramentlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ristiusu püha talitusega, sakramendi andmisega seotud

2. (seeläbi) pühalik, püha

3. sakramendisse puutuv

4. püha, pühalik

sakri
[määrsõna, adverb]
(otsekui) sasituks, sassi, korratuks

sakris
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (otsekui) sasitud, sassis (juustega), korratu

2. sassis, korratu

sakristaan
[nimisõna, substantiiv]
1. kirikuteener

2. köster (katoliku kirikus)

sakruma
[tegusõna, verb]
(otsekui) sasituks, korratuks, sagriseks muutuma

saks
[nimisõna, substantiiv]
1. jõukamasse või haritumasse kihti, härrade sekka kuuluv mees

2. härra, isand

saks
[nimisõna, substantiiv]
1. puhkpill, mille heli tekitab huulikule kinnitatud rooglesta võnkumine ja mida kasutatakse hrl soolopillina

2. metallist pill, mida mängitakse puhudes

saks
[nimisõna, substantiiv]
läänegermaani hõimu liige Saksamaa aladel ja Britannias 1.–9. sajandil

saksa
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. sakslaste või saksa keelega seotud

2. sakslastega seotud

saksaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
seotud ajaga, kui mingi ala on kuulunud Saksamaale, eelkõige II maailmasõja Saksa okupatsiooni aegne

saksakamber
[nimisõna, substantiiv]
peenema sisustusega, valitud seltskonnale mõeldud ruum, endisajal kõrtsi tagatuba

saksakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. saksa keeles kõneldud või kirjutatud

2. saksa keelt kasutav

3. selline, mis on saksa keeles

saksalik
[omadussõna, adjektiiv]
sakslastele või saksa keelele omane, iseloomulik või tunnuslik

saksamaalane
[nimisõna, substantiiv]
Saksamaa elanik

saksameelne
[omadussõna, adjektiiv]
sakslaste huve ja püüdlusi silmas pidav, neid toetav

saksapärane
[omadussõna, adjektiiv]
sakslastele või saksa keelele omane, iseloomulik või tunnuslik

saksapärastama
[tegusõna, verb]
saksapäraseks muutma, saksa keelele ja kultuurile omaseks tegema

saksapärasus
[nimisõna, substantiiv]
1. saksa keelele omane sõna, väljend või lausekonstruktsioon mõnes muus keeles

2. saksapärane keelend

saksastama
[tegusõna, verb]
1. saksapäraseks muutma, saksa keelele ja kultuurile omaseks tegema

2. sakslaste hulka assimileerima

saksastuma
[tegusõna, verb]
saksa keelele ja kommetele üle minema, sakslasele sarnaseks, saksapäraseks muutuma, sakslaste hulka assimileeruma

saksasõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
1. sakslastesse sõbralikult suhtuv

2. saksameelne

saksasõbralikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõbralik suhtumine sakslastesse

2. saksameelsus

saksatanu
[nimisõna, substantiiv]
talunaiste väike pitsist, siidpaeltest ja kunstlilledest linnamoeline tanu

saksatuba
[nimisõna, substantiiv]
peenema sisustusega, valitud seltskonnale mõeldud ruum, endisajal kõrtsi tagatuba

saksauul
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasia ja Põhja-Aafrika kõrbetes kasvav haralise krooniga näiliselt lehitu põõsas või kõverdunud tüvega puu

2. kõrbetaim

saksem
[omadussõna, adjektiiv]
1. ameti, elujärje vms poolest parem, välimuselt, kommetelt peenem

2. ameti, elujärje vm poolest parem, peenem

sakshorn
[nimisõna, substantiiv]
1. sarvede hulka kuuluv vaskpuhkpill

2. vaskpuhkpill

saksid
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne lihtne tõsteseade, mis koosnes kahest ülalt trossiga kokku seotud kaldus palgist ja nende tipust alla rippuvast talist

saksik
[omadussõna, adjektiiv]
tugevasti saksapärasust taotlev ja peenutsev

saksimängija
[nimisõna, substantiiv]
saksofonimängija, saksofonist

sakslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Saksamaa põhirahva liige

2. Saksamaa kodanik või elanik

3. Saksamaa päritolu inimene

sakslanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost sakslane

sakslaslik
[omadussõna, adjektiiv]
sakslastele omane

sakslus
[nimisõna, substantiiv]
1. saksa rahvuslus

2. saksameelsete püüdluste ja huvide toetamine

saksmann
[nimisõna, substantiiv]
1. Saksamaa põhirahva liige

2. Saksamaa kodanik või elanik

3. Saksamaa päritolu inimene

saksofon
[nimisõna, substantiiv]
1. puhkpill, mille heli tekitab huulikule kinnitatud rooglesta võnkumine ja mida kasutatakse hrl soolopillina

2. metallist pill, mida mängitakse puhudes

saksofonist
[nimisõna, substantiiv]
saksofonimängija

sakstekamber
[nimisõna, substantiiv]
peenema sisustusega, valitud seltskonnale mõeldud ruum, endisajal kõrtsi tagatuba

sakumm
[nimisõna, substantiiv]
1. napsi kõrvale võetav suupiste

2. suupiste napsi juurde

sakuska
[nimisõna, substantiiv]
1. napsi kõrvale võetav suupiste

2. suupiste napsi juurde

sakusment
[nimisõna, substantiiv]
1. napsi kõrvale võetav suupiste

2. suupiste napsi juurde

sakutama
[tegusõna, verb]
käega millestki (kergelt) kiskuma, tirima ja edasi-tagasi raputama

sakvuajaaž
[nimisõna, substantiiv]
reisikott

sala
[määrsõna, adverb]
1. teiste eest varjates, mitte avalikult

2. märkamatult, tasahilju

3. mitte avalikult, nii et keegi ei näe ega tea

4. märkamatult, nii, et keegi ei näe

salaagent
[nimisõna, substantiiv]
nuhk, salajane agent (nt politseis, luures)

salaalkohol
[nimisõna, substantiiv]
salaja valmistatud või salaja müüdav alkohol

salaami
[nimisõna, substantiiv]
1. Itaaliast pärinev soolane küüslauguga maitsestatud toorvorst

2. teat täissuitsuvorst

salaamitaktika
[nimisõna, substantiiv]
tegutsemine järjestikuste väikeste sammude kaupa, hrl poliitilise eesmärgi saavutamiseks

salaarmastus
[nimisõna, substantiiv]
tegevus või isik, mille või kelle vastu salajast, varjatud kiindumust tuntakse

salaarmuke
[nimisõna, substantiiv]
salajane armuke

salaasi
[nimisõna, substantiiv]
saladuses hoitav probleem, asjaolu, toiming vms

salabrasioon
[nimisõna, substantiiv]
tätoveeringu eemaldamise viis, mille korral nahka hõõrutakse keedusoolaga

saladiplomaatia
[nimisõna, substantiiv]
avalikkuse eest varjatud diplomaatia

saladokument
[nimisõna, substantiiv]
salajane dokument

saladus
[nimisõna, substantiiv]
1. salajas, varjatuna peetav või olev teadmine

2. (seni) teadmata, seletamatu asjaolu

3. miski, mida teavad ainult vähesed inimesed ja mida ei taheta teistele öelda

saladuseloor
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites salajase, varjatuna peetud oleku kohta)

saladuskate
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites salajase, varjatuna peetud oleku kohta)

saladuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. salajast, varjatud teavet sisaldav või sellist teadmist väljendav

2. salapärane

saladusloor
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites salajase, varjatuna peetud oleku kohta)

salafi
[nimisõna, substantiiv]
sunni islami konservatiivse usuvoolu järgija, puhta algupärase islami tunnistaja

salafiit
[nimisõna, substantiiv]
sunni islami konservatiivse usuvoolu järgija, puhta algupärase islami tunnistaja

salafism
[nimisõna, substantiiv]
sunni islami konservatiivne usuvool, mis seab eesmärgiks tagasipöördumise algislami juurde (eriti mõjuvõimas Saudi Araabias, Kataris ning Araabia Ühendemiraatides)

salafist
[nimisõna, substantiiv]
sunni islami konservatiivse usuvoolu järgija, puhta algupärase islami tunnistaja

salahilju
[määrsõna, adverb]
1. (teiste eest) salaja, end või midagi varjates, nii et keegi ei näe ega tea

2. nii et keegi ei näe ega tea

salahirm
[nimisõna, substantiiv]
salajane hirm

salaja
[määrsõna, adverb]
1. teiste eest varjates, mitte avalikult

2. märkamatult, tasahilju

3. mitte avalikult, nii et keegi ei näe ega tea

4. märkamatult, nii, et keegi ei näe

salajane
[omadussõna, adjektiiv]
1. teiste eest varjatud, saladuses, peidus hoitav, avalikult mitte teada või märgata olev

2. teiste eest varjatud

3. selline, mis pole kõigile näha või kuulda

salajas
[määrsõna, adverb]
avalikustamata, kellegi nägemata või teadmata

salajashoid
[nimisõna, substantiiv]
salajas hoidmine

salajaspidamine
[nimisõna, substantiiv]
salajas hoidmine

salajasus
[nimisõna, substantiiv]
salajane, varjatud olek

salajoodik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kelle kohta arvatakse, et ta salajas pruugib vägijooke

salajutt
[nimisõna, substantiiv]
omavaheline (vaikne) jutuajamine, mille sisu peab jääma teistele teadmata

salajõgi
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune jõgi

salajõud
[nimisõna, substantiiv]
salajane, seletamatu suutlikkus, tugevus, võimsus

salakaamera
[nimisõna, substantiiv]
salaja filmiv või pildistav peidetud kaamera

salakaebaja
[nimisõna, substantiiv]
kellegi peale salaja kaebuse esitaja

salakaebama
[tegusõna, verb]
kellegi peale salaja kaebusi esitama

salakaebus
[nimisõna, substantiiv]
salajane kaebus kellegi peale

salakamber
[nimisõna, substantiiv]
salajane ruum varanduse vm väärtusliku hoidmiseks

salakaubandus
[nimisõna, substantiiv]
salakaubaga äritsemine hrl koos selle toimetamisega üle riigipiiri

salakaubavedaja
[nimisõna, substantiiv]
salakaubandusega tegelev inimene

salakaubavedu
[nimisõna, substantiiv]
salakauba toimetamine kuhugi (hrl üle riigipiiri)

salakaubitseja
[nimisõna, substantiiv]
salakaubandusega tegelev inimene

salakaubitsema
[tegusõna, verb]
salakaupa vedama, salakaubandusega tegelema

salakaubitsemine
[nimisõna, substantiiv]
salakaubaga äritsemine hrl koos selle toimetamisega üle riigipiiri

salakaup
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslikult maale toodav või toodud kaup

salakaval
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitteotse(kohe)ne, loomult salatsev

2. teatud tagamõtet või ohtu sisaldav (kuigi pealtnäha süütu või ohutu)

3. silmakirjalik

4. kurikaval

5. näiliselt ohutu, petlik

6. teesklev

7. salakaval, petlik

salakavalus
[nimisõna, substantiiv]
varjatud tagamõtet või ohtu sisaldav toiming, tegu vms

salakeel
[nimisõna, substantiiv]
eriline keelepruuk, mis on mõistetav vaid mingi rühma liikmetele (nt lastel, teatud sotsiaalsetel kihtidel)

salakesi
[määrsõna, adverb]
1. (teiste eest) salaja, end või midagi varjates, nii et keegi ei näe ega tea

2. nii et keegi ei näe ega tea

salakinnis
[nimisõna, substantiiv]
rõivaeseme kinnis, mille korral nööpaugud on töödeldud eraldi pealise all peidus oleva liistu külge

salakirg
[nimisõna, substantiiv]
mingi hobi, tegevus vms, mida varjatakse teiste eest

salakiri
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkuleppeline kirjutusviis, mis kõrvalistele isikutele on arusaamatu

2. sellises kirjutusviisis tekst

3. kokkuleppeline kirjutusviis, selline tekst

salakirjateadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib informatsiooni salastamise viise

salakivi
[nimisõna, substantiiv]
pinnale mitteulatuv ja seega mittemärgatav kivi (põllu)mullas või vees

salakoi
[nimisõna, substantiiv]
mingi nahahaigus, eriti sammaspool ehk ekseem

salakokkulepe
[nimisõna, substantiiv]
salajane kokkulepe, salajane leping

salakorter
[nimisõna, substantiiv]
salajane korter illegaalseteks kogunemisteks või kellelgi varjatult asumiseks

salakraav
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune veejuhe (toru) pinnasevee kogumiseks ja ärajuhtimiseks

salakraavitus
[nimisõna, substantiiv]
1. liigvee kogumiseks ja ärajuhtimiseks maasse rajatud veejuhtmestik, dreenide süsteem

2. torud maast vee ärajuhtimiseks

salakuulaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kogub ja edastab salajast informatsiooni (eriti riigisaladusi ja ärisaladusi) välisriigile või võistlevale osapoolele

salakuulama
[tegusõna, verb]
1. hrl riigi- või sõjasaladusi sisaldavaid andmeid koguma ja neid edasi andma välisriigile

2. kellegi järel luurama

salakuulamine
[nimisõna, substantiiv]
hrl riigi- või sõjasaladusi sisaldavate andmete kogumine ja nende edasiandmine välisriigile

salakõrts
[nimisõna, substantiiv]
alkohoolsete jookide salajane, ametlikult mitte lubatud müügi- ja joomakoht

salakäik
[nimisõna, substantiiv]
kuhugi viiv käik, mille suu on varjatud

salakütt
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes peab vabas looduses elavatele loomadele või lindudele jahti ilma loata, keelatud ajal, kohas või mittelubatud vahenditega

salaküttima
[tegusõna, verb]
vabas looduses elavaid loomi või linde ebaseaduslikult jahtima (ilma loata, keelatud ajal, kohas või mittelubatud vahenditega)

salaküttimine
[nimisõna, substantiiv]
vabas looduses elavate loomade või lindude ebaseaduslik küttimine

salakütus
[nimisõna, substantiiv]
salaja riiki sisse toodud kütus

salalaegas
[nimisõna, substantiiv]
salajane, peidetud sahtel

salalepe
[nimisõna, substantiiv]
salajane kokkulepe, salajane leping

salaleping
[nimisõna, substantiiv]
salajane kokkulepe, salajane leping

salaliit
[nimisõna, substantiiv]
salajane liit (isikute, riikide vahel)

salalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitteotse(kohe)ne, loomult salatsev

2. teatud tagamõtet või ohtu sisaldav (kuigi pealtnäha süütu või ohutu)

3. silmakirjalik

4. kurikaval

5. näiliselt ohutu, petlik

6. teesklev

7. salakaval, petlik

salalikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. kalduvus salatseda, salatsev olek

2. silmakirjalikkus

salalikult
[määrsõna, adverb]
(justkui) midagi salajast, varjatut teades

salaline
[omadussõna, adjektiiv]
salalik, salajane

salalukk
[nimisõna, substantiiv]
lukk, mille olemasolu võõras ei tea või ei oska seda avada

salaluure
[nimisõna, substantiiv]
salajane andmete, informatsiooni hankimine välisriigis

salamaailm
[nimisõna, substantiiv]
salajane maailm

salamahti
[määrsõna, adverb]
1. (teiste eest) salaja, end või midagi varjates, nii et keegi ei näe ega tea

2. nii et keegi ei näe ega tea

salamander
[nimisõna, substantiiv]
1. köbrulise (mürginäärmelise) nahaga sisalikulaadne kahepaikne

2. kahepaikne

salamikrofon
[nimisõna, substantiiv]
salajane, peidetud mikrofon (pealtkuulamiseks)

salamisi
[määrsõna, adverb]
1. (teiste eest) salaja, end või midagi varjates, nii et keegi ei näe ega tea

2. nii et keegi ei näe ega tea

salamõrtsukas
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teise inimese tapab salaja organiseeritud mõrva käigus

salamõrv
[nimisõna, substantiiv]
kellegi poolt salaja organiseeritud mõrv

salamõrvar
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teise inimese tapab salaja organiseeritud mõrva käigus

salamõte
[nimisõna, substantiiv]
varjatud, salajane mõte või kavatsus

salamärk
[nimisõna, substantiiv]
erimärk mingiks, hrl salajaseks informatsiooniks

salanaine
[nimisõna, substantiiv]
(armukeseks oleva naise kohta)

salangaan
[nimisõna, substantiiv]
pääsukesega sarnanev Kagu-Aasia ja Polüneesia lind

salanimi
[nimisõna, substantiiv]
nimi, mida kasutatakse agendi, luuraja vms isiku varjamiseks

salanõu
[nimisõna, substantiiv]
avalikult (veel) mitte välja käidud, salajas hoitud või hoitav plaan või kavatsus

salanõukogu
[nimisõna, substantiiv]
monarhias esinenud kõrgeim haldusasutus tähtsaimate sise- ja välispoliitiliste küsimuste arutamiseks (nt Inglismaal, Saksamaal)

salanõunik
[nimisõna, substantiiv]
kõrge võimukandja salajane nõuandja

salanõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
salaja korraldatud, salajane nõupidamine

salanööp
[nimisõna, substantiiv]
varjatud nööp (riietusesemel)

salaoja
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune oja

salapahe
[nimisõna, substantiiv]
varjatud, salajane pahe või halb harjumus

salapaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus miski või keegi on või saab olla peidetuna, varjatuna või redus

salapatt
[nimisõna, substantiiv]
salajane taunitav tegu, komme, harjumus vms

salapiiritus
[nimisõna, substantiiv]
salaja riiki sisse veetav piiritus

salapiste
[nimisõna, substantiiv]
palistamisel või detailide ühendamisel (traageldamisel) kasutatav piste, mis ei ole riietuseseme paremalt poolt nähtav

salapitsatihoidja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kõrgem riigiametnik Inglismaal (varemalt ka lordkantsleri abi)

salaplaan
[nimisõna, substantiiv]
avalikult (veel) mitte välja käidud, salajas hoitud või hoitav plaan või kavatsus

salapolitsei
[nimisõna, substantiiv]
hrl luuramise ja nuhkimisega tegelev eripolitsei või julgeolekuteenistus mõnedes maades

salapolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
salapolitsei teenistuses olev isik

salaprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
salajane, kõrvalistele isikutele mitte teada olev dokumendina fikseeritud kokkulepe

salapulk
[nimisõna, substantiiv]
varjatud pulk puidutöös mingite osade, nt seinapalkide ühendamiseks

salapära
[nimisõna, substantiiv]
nähtus või asjaolu, mis olemuselt või laadilt on mõistatuslik, käsitamatu, on teatud määral müstiline

salapärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. olemuselt või laadilt mõistatuslik, käsitamatu, endas saladust kätkev, teatud määral müstiline

2. selline, mida on raske mõista või seletada

3. (nagu) mingi saladusega seotud

salapärastama
[tegusõna, verb]
salapäraseks muutma

salapärasus
[nimisõna, substantiiv]
nähtus või asjaolu, mis olemuselt või laadilt on mõistatuslik, käsitamatu, on teatud määral müstiline

salapäratsema
[tegusõna, verb]
1. varjatud, salajast teadmist väljendama, salapära välja näitama

2. salalik olema, midagi varjama

salarelv
[nimisõna, substantiiv]
salajane, saladuses hoitav uus relvaliik

salaselts
[nimisõna, substantiiv]
1. rühmitus või ühing, kes hoiab oma tegutsemist ja koosseisu salajas

2. vandenõulaste salajane ühing

salasepitsema
[tegusõna, verb]
1. salaja kellegi vastu midagi (halba) kavandama

2. intrigeerima

salasepitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. salajane (halba põhjustav) kavatsus, plaan kellegi vastu

2. intriig

salaside
[nimisõna, substantiiv]
salajane side, seos kellegagi või millegagi

salasigaret
[nimisõna, substantiiv]
salakaubana riiki toodud sigaret

salasobing
[nimisõna, substantiiv]
salajane (ebaaus) kokkulepe või tehing (hrl riiklikul tasemel)

salasoov
[nimisõna, substantiiv]
salajane, teiste eest varjul hoitud soov

salasopp
[nimisõna, substantiiv]
millegi sisim, varjatud osa

salastama
[tegusõna, verb]
infot vm salajaseks tegema, seda salajas hoidma, avalikkuse eest varjama

salastatus
[nimisõna, substantiiv]
1. (poliitilise, keelatud) tegevuse või info salajas hoidmine, salastatud olek

2. tegevussaladuse hoidmine

salastus
[nimisõna, substantiiv]
salastamine

salasuhe
[nimisõna, substantiiv]
teiste eest salajas hoitav või hoitud armusuhe

salasuits
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslikult üle piiri toodav, salaja müüdav sigaret vm tubakatoode

salasund
[nimisõna, substantiiv]
salajane (sisemine) sund, salajane tõuke- või tõmbejõud

salasus
[nimisõna, substantiiv]
1. (ristiusus:) püha talitus, mille kaudu kirik vahendab Jumala, Jeesus Kristuse saladusest osasaamist

2. usundiline toiming

salasõber
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega suhtes olemist või sõbrustamist hoitakse salajas

salasõna
[nimisõna, substantiiv]
salajane sõna või väljend, mille abil saab tuvastada isikut (nt konkurssidel hindajate erapooletuse tagamiseks, teatavasse kohta pääsuks)

salasõnad
[nimisõna, substantiiv]
(värssides) väljend, mida esitades usuti soovi või teatud sündmuse täitumist, hrl loits või nõiasõnad

salasõnum
[nimisõna, substantiiv]
salajane sõnum, salajane teade

salat
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav mahlakas väike rohttaim

2. taim, mille suuri rohelisi lehti inimesed söövad

salatapp
[nimisõna, substantiiv]
puupulk, millega palkmaja ehitusel ühendatakse palke, et need ei vajuks seinast välja

salateadus
[nimisõna, substantiiv]
ebausuga läbipõimunud salajane (usulis-)müstiline õpetus (nt alkeemia, astroloogia)

salateenistus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl riigi vastuluure, selle üksuste kohta)

salat-euterpepalm
[nimisõna, substantiiv]
Amazonase vihmametsades kasvav kolme meetri pikkuste lehtedega palm, mille vili on sinakaslilla toitaineterikas assai

salatikartul
[nimisõna, substantiiv]
kartul, mis keetmisel ei lagune ning sobib seetõttu salati valmistamiseks

salatikaste
[nimisõna, substantiiv]
salatile lisatav kaste

salatikauss
[nimisõna, substantiiv]
1. kauss salati jaoks

2. kauss salatiga

salatikuivati
[nimisõna, substantiiv]
salatilehtede kuivatamise abivahend

salatileht
[nimisõna, substantiiv]
aedsalati leht toiduna

salatine
[omadussõna, adjektiiv]
salatiga koos

salatipadi
[nimisõna, substantiiv]
salatilehtedest vm ürtidest taldrikule pandud aluskiht, millel serveeritakse muid toiduaineid (nt salatina, eelroana)

salatipea
[nimisõna, substantiiv]
1. peasalati kerajas osa

2. mõne muu salati jäme lehekodarik

salatipõhi
[nimisõna, substantiiv]
salatilehtedest vm ürtidest taldrikule pandud aluskiht, millel serveeritakse muid toiduaineid (nt salatina, eelroana)

salatiroheline
[omadussõna, adjektiiv]
salatilehtede värvi, ergas heleroheline

salatiseeme
[nimisõna, substantiiv]
seeme, millest areneb salatitaim

salativurr
[nimisõna, substantiiv]
salatilehtede kuivatamise abivahend

salatiõli
[nimisõna, substantiiv]
salatite maitsestamiseks kasutatav toiduõli või mitme toiduõli segu

salatkress
[nimisõna, substantiiv]
väikeste rosetiks koondunud, vürtsika maitsega lehtedega aiataim, mida kasvatatakse maitse- ja salatitaimena

salatroheline
[nimisõna, substantiiv]
salatilehtede värvi, ergas heleroheline

salatrükikoda
[nimisõna, substantiiv]
salajane, illegaalne trükikoda

salatsema
[tegusõna, verb]
1. varjatud, salajast teadmist väljendama, salapära välja näitama

2. salalik olema, midagi varjama

salatsev
[omadussõna, adjektiiv]
midagi varjav, enda teada jättev, varjatud, salajast teadmist väljendav

salatsigur
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav aiataim (siguri teisend), mille lehti tarvitatakse toorsalatina

salatubakas
[nimisõna, substantiiv]
ebaseaduslikult üle piiri toodav, salaja müüdav sigaret vm tubakatoode

salatuisk
[nimisõna, substantiiv]
pinnatuisk

salaturg
[nimisõna, substantiiv]
salakaubaga äritsemine hrl koos selle toimetamisega üle riigipiiri

salatõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. tundmatu haigus

2. varjatav haigus

salaurgas
[nimisõna, substantiiv]
salajane peidupaik

salauss
[nimisõna, substantiiv]
salatseja, salakoi

salavaenlane
[nimisõna, substantiiv]
peidus olnud, (seni) teadmata, salajane vaenlane

salavedu
[nimisõna, substantiiv]
salakauba toimetamine kuhugi (hrl üle riigipiiri)

salaviha
[nimisõna, substantiiv]
salajane, varjatud viha

salaviin
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaseaduslikult valmistatud viin (nt kodus aetud puskar)

2. salakaubana maale toodav ja ebaseaduslikult müüdav viin (või piiritus)

3. muu illegaalselt müüdav viina moodi alkohol (nt puupiiritusest segatud)

salaviinaajaja
[nimisõna, substantiiv]
koduste vahenditega viina valmistaja

salaviinamüüja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes tegeleb salaviina müügiga

salaviinapõletaja
[nimisõna, substantiiv]
koduste vahenditega viina valmistaja

salaviinavabrik
[nimisõna, substantiiv]
illegaalne alkoholitootmine või sellega äritsemine

salaviinaäri
[nimisõna, substantiiv]
äritsemine salaja valmistatud viinaga

salaviinur
[nimisõna, substantiiv]
koduste vahenditega viina valmistaja

salavägi
[nimisõna, substantiiv]
salajane (maagiline) võim

salaõpetus
[nimisõna, substantiiv]
ebausuga läbipõimunud salajane (usulis-)müstiline õpetus (nt alkeemia, astroloogia)

salaühing
[nimisõna, substantiiv]
1. rühmitus või ühing, kes hoiab oma tegutsemist ja koosseisu salajas

2. vandenõulaste salajane ühing

salchow
[nimisõna, substantiiv]
hüpe iluuisutamises, mida sooritatakse selg ees ja hüpe algab vasakult jalalt

saldeerima
[tegusõna, verb]
1. (pangas, raamatupidamises:) raha laekumiste ja väljamaksete vahet leidma, rahaliste vahendite jääki näitama (nt kontol, arvel, bilansis), saldot leidma või näitama

2. kontot lõpetama

3. saldot leidma

saldo
[nimisõna, substantiiv]
1. (pangas, raamatupidamises:) raha laekumiste ja väljamaksete vahe, rahaliste vahendite jääk (nt kontol, arvel, bilansis)

2. bilanssi ja kontot tasakaalustav jääk

saldokinnitus
[nimisõna, substantiiv]
ametlik dokument raha laekumiste ja väljamaksete vahe või rahaliste vahendite jäägi kohta, nt kontol

sale
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, tema kehaosade kohta:) kaunilt pikk ja sihvakas, mitte tüse või vormist väljas

2. meeldival moel kõhn

saleduskuur
[nimisõna, substantiiv]
järjekindel dieedipidamine ja hrl ka füüsilised pingutused kehakaalu vähendamise eesmärgil

salendama
[tegusõna, verb]
saledaks või saledamaks tegema

salenema
[tegusõna, verb]
1. saleda(ma)ks muutuma, saleda(ma)ks minema

2. saleda[ma]ks minema

salepihtne
[omadussõna, adjektiiv]
saledapihaline

salfa
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest või paberist väike rätt söömisel rõivaste kaitseks ning käte ja suu pühkimiseks

2. paberist või riidest spetsiaalne rätik, millega saab pärast sööki käsi ja suud pühkida

salfakas
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest või paberist väike rätt söömisel rõivaste kaitseks ning käte ja suu pühkimiseks

2. paberist või riidest spetsiaalne rätik, millega saab pärast sööki käsi ja suud pühkida

salgaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes midagi eitab ega tunnista

salgajuht
[nimisõna, substantiiv]
salga eesotsas seisev isik

salgakaupa
[määrsõna, adverb]
väikeste rühmadena, väike rühm korraga, salkadena

salgake
[nimisõna, substantiiv]
väike rühm inimesi (vm elusolendeid), väike salk

salgakesi
[määrsõna, adverb]
väikeste rühmadena, väike rühm korraga, salkadena

salgama
[tegusõna, verb]
1. midagi varjama, mitte avaldama

2. midagi eitama või ümber lükkama, millelegi vastu vaidlema

3. eitama

4. tagasi ajama

5. lahti ütlema

Ühendtegusõnad: maha salgama, maha salgama, ära salgamaära salgama

salgamatu
[omadussõna, adjektiiv]
vaieldamatu, väljaspool kahtlust olev

salgaviisi
[määrsõna, adverb]
väikeste rühmadena, väike rühm korraga, salkadena

salguline
[omadussõna, adjektiiv]
juuksesalgu kaupa, salkudena esinev

salgutama
[tegusõna, verb]
juukseid salkude kaupa värvima, (eri värvidega) triibuliseks tegema

salguti
[määrsõna, adverb]
väikeste rühmadena, väike rühm korraga, salkadena

saligia
[nimisõna, substantiiv]
(kristluses:) seitset surmapattu tähistav sõna, mis on moodustatud vastavate ladina sõnade algustähtedest

salitsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt pajude koores sisalduv ravitoimega aine, millest saadakse (aspiriini toimeainet) salitsüülhapet

2. pajukoores sisalduv glükosiid

salitsülaat
[nimisõna, substantiiv]
salitsüülhappe sool või ester (nt atsetüülsalitsüülhape ehk aspiriin)

salitsüülhape
[nimisõna, substantiiv]
paljudes taimedes (nt pajudes) leiduvast salitsiinist saadav aine, mida kasutatakse desinfitseeriva ja säilitusainena ning aspiriini toimeainena

salk
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärane, korratu hulk inimesi vm olendeid

salk
[nimisõna, substantiiv]
(väike) kimp juukseid, karvu vms

salkama
[tegusõna, verb]
taimi salkadeks harvendama

salkima
[tegusõna, verb]
laevaluuke veekindlalt sulgema

salkkond
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärane, korratu hulk inimesi vm olendeid

salkkonniti
[määrsõna, adverb]
(inimeste vm elusolendite kohta:) väikeste rühmadena

salknema
[tegusõna, verb]
1. salka kogunema

2. salkadeks jagunema

salku
[määrsõna, adverb]
(juuste, karvade kohta:) kimpudena kokku

salkus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (juuste, karvade kohta:) kimpudena kokku hakanud, mitte ühtlaselt või siledalt

2. lohaka välimusega, räsitud, mitte sätitud moega

sall
[nimisõna, substantiiv]
1. kaelas, peas või õlgadel kantav hrl piklik kitsas riietusese

2. pikk ja kitsas riideese, mida sa ümber kaela kannad

sallima
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi suhtes rahulikult, heatahtlikult meelestatud olema

2. kedagi või midagi taluma, välja kannatama

3. välja kannatama, taluma

4. eitusega

sallimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei tunnusta, ei salli mingit nähtust, harjumuspärasest erinevat, on vaenulik teiste, erisuguste suhtes

sallimatus
[nimisõna, substantiiv]
1. vihane, leppimatu suhtumine harjumuspärasest erinevasse

2. teistsuguste inimeste või inimrühmade, nende arvamuste, hoiakute, kommete mittetunnustamine

3. vaenulikkus

salliv
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes tunnustab, sallib mingit nähtust, harjumuspärasest erinevat, on heatahtlik teiste, erisuguste suhtes

2. heatahtlik teiste, erisuguste suhtes

sallivus
[nimisõna, substantiiv]
1. heatahtlik, salliv suhtumine harjumuspärasest erinevasse

2. teistsuguste inimeste või inimrühmade, nende arvamuste, hoiakute, kommete tunnustamine

sallkrae
[nimisõna, substantiiv]
pealkantavat salli meenutav ilma sisselõigeteta pikk krae

salm
[nimisõna, substantiiv]
1. luuleteose osa, graafiliselt omaette üksuse moodustav värsiridade rühm, mille seob tervikuks sarnane rütm, intonatsioon, riim või mõte

2. stroof

salm
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsas väin, eriti kahe saare vahel

2. väike väin, eriti kahe saare vahel

salmiaak
[nimisõna, substantiiv]
1. vees lahustuv, soolaka maitsega valge pulbriline aine, kloori ja ammooniumi sool

2. keemiline aine

salmialbum
[nimisõna, substantiiv]
album, kaustik mälestussalmide, mitmesuguste mõtteterade vms kirjutamiseks

salmik
[nimisõna, substantiiv]
album, kaustik mälestussalmide, mitmesuguste mõtteterade vms kirjutamiseks

salmike
[nimisõna, substantiiv]
(üks) väike, lihtne salm

salmilaul
[nimisõna, substantiiv]
sama meloodiaga salmidest koosnev laul

salmilaulja
[nimisõna, substantiiv]
1. (õigeusu kiriku köstri kohta)

2. köster õigeusu kirikus

salmiline
[omadussõna, adjektiiv]
(luuleteose, laulu kohta:) teatud hulgast salmidest koosnev, salmideks jagunev

salmiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (puutoime kohta:) lainelise või korrapäratu asetusega

2. puutoime kohta: näsuline, kisklik, laineline

salmilisus
[nimisõna, substantiiv]
(kahjustus puidu ehituses:) puidukiudude looklev või segipaisatud asetus

salmima
[tegusõna, verb]
luuletama, värsse kirjutama

salmisepp
[nimisõna, substantiiv]
1. (luuletaja kohta)

2. luuletaja

salmitaguja
[nimisõna, substantiiv]
luuletaja kohta

salmonella
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl saastunud toiduainete kaudu leviv bakter, mis tekitab soolenakkushaigust (salmonelloosi)

2. salmonelloosi tekitav bakter

salmonellabakter
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl saastunud toiduainete kaudu leviv bakter, mis tekitab soolenakkushaigust (salmonelloosi)

2. salmonelloosi tekitav bakter

salmonelloos
[nimisõna, substantiiv]
1. salmonellade tekitatud soolenakkushaigus inimestel ja loomadel

2. soolenakkus

salong
[nimisõna, substantiiv]
elegantselt sisustatud ruum võõraste vastuvõtuks

salongifilter
[nimisõna, substantiiv]
õhufilter, mis tagab autosalongis kvaliteetse õhu

salongihooldus
[nimisõna, substantiiv]
ilusalongis toimuvad ilu- ja raviprotseduurid, eriti kosmeetiline iluravi

salongikomöödia
[nimisõna, substantiiv]
seltskonnaelu kujutav vaimuka dialoogi ja lõbusa sisuga näidend peamiselt 19. sajandil ja 20. sajandi algul

salongikõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis sobib avalikkuse ette, (heasse, peenemasse) seltskonda

salongikõlbulik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis sobib avalikkuse ette, (heasse, peenemasse) seltskonda

salongilõvi
[nimisõna, substantiiv]
seltskonnas liikuv elegantselt riietatud ja oma peene käitumismaneeriga naisi võluv härrasmees

salongimuusika
[nimisõna, substantiiv]
(liialdatult) tundeline meelelahutusmuusika peamiselt 19. sajandil ja 20. sajandi algul

salongiorkester
[nimisõna, substantiiv]
väike estraadiorkester, mille tuumiku moodustavad hrl klaver ja poogenpillid

salongiõhtu
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduse, muusikaga vms sisustatud, hrl õdusas keskkonnas toimuv (seltskondlik) üritus

salonglik
[omadussõna, adjektiiv]
kergemat laadi, hrl romantilise alatooniga või veidi ilutsev, salongi või salongiõhtule sobilik

salongvagun
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest mugavamini sisustatud, vahel mitmest ruumist koosnev vm erihüvedega vagun reisirongis

salooga
[nimisõna, substantiiv]
puhkepaus

saloon
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika-pärane kõrts

salopp
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne pikk avar naiste ülerõivas Venemaal

2. naiste keep

salpeeter
[nimisõna, substantiiv]
leelis- ja leelismuldmetallide nitraatide ning ammooniumnitraadi nimetus

salpeeterhape
[nimisõna, substantiiv]
väga mürgine, terava lõhnaga ja söövitav lämmastikku sisaldav vedelik, mis võib põhjustada tõsiseid põletushaavu

salpeetrilade
[nimisõna, substantiiv]
looduslik salpeetri (nt naatriumnitraadi, kaaliumnitraadi) lade

salpingiit
[nimisõna, substantiiv]
hrl sugulisel teel leviv põletik, mille tagajärjel munajuhad võivad munasarjast kulgevale munarakule muutuda läbimatuks

salsa
[nimisõna, substantiiv]
1. rütmikas 4/4-taktimõõdus Ladina-Ameerika tants

2. seltskonnatants

saltarello
[nimisõna, substantiiv]
1. elav 3/8- või 6/8-taktimõõdus Itaalia rahvatants

2. itaalia rahvatants

salto
[nimisõna, substantiiv]
1. akrobaatiline hüpe keha pöörlemisega õhus ette, taha või kõrvale

2. akrobaatiline hüpe

saltopööre
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk ülepea pööre (nt ujumisel)

2. järsk pööre näit ujumisel

saltotama
[tegusõna, verb]
saltosid tegema

saltser
[nimisõna, substantiiv]
tsingi lahustamisel soolhappega saadava ühendi vesilahus, mida kasutatakse erinevate metallide (nt raua, terase, vase) tinaga jootmisel või puidu immutamiseks

salu
[nimisõna, substantiiv]
(paljude lehtpuudega) metsatukk avamaastikus

saluhein
[nimisõna, substantiiv]
leht- ja segametsades kasvav laiade hallikasroheliste lehtede ja laiuva pöörisega kõrreline rohttaim

salukuusik
[nimisõna, substantiiv]
veega hästi varustatud viljakal pinnasel kasvav liigirikka taimestikuga kuusik

salukõdrik
[nimisõna, substantiiv]
lehtmetsades ja võsastikes kasvav neljakandiliste kõtradega küüslaugulõhnaline rohttaim

salu-lehelind
[nimisõna, substantiiv]
metsvinti meenutava lauluga lehelind

salu-lehtmets
[nimisõna, substantiiv]
veega hästi varustatud viljakal pinnasel kasvav (liigirikas) lehtpuumets

salulill
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärit hallikasroheliste karvaste lehtedega ja üksikute valgete kuni taevasiniste õitega maapinda kattev ilutaim, Eestis aiataim

salumets
[nimisõna, substantiiv]
veega hästi varustatud viljakal pinnasel kasvav (liigirikas) lehtpuumets või kuusik

salumännik
[nimisõna, substantiiv]
veega hästi varustatud viljakal pinnasel kasvav liigirikka taimestikuga männik

salunurmikas
[nimisõna, substantiiv]
leht- ja segametsades, puisniitudel puhmadena kasvav kõrreline rohttaim

salusammal
[nimisõna, substantiiv]
niisketes salumetsades kasvav harali okstega kohev sammal

salu-siumari
[nimisõna, substantiiv]
leht- ja segametsades kasvav mustade mürgiste marjadega rohttaim

saluteerima
[tegusõna, verb]
kedagi pidulikult (või sõjaväelaslikult) tervitama või kellelegi austust avaldama, hrl teatava (käe)liigutusega, suurtükipaukudega vm viisil

salutihane
[nimisõna, substantiiv]
hallikaspruun, suure musta kurgualuse tähniga Eestis tavaline tihane

salu-tähthein
[nimisõna, substantiiv]
salumetsades kasvav karvaste, kergesti murduvate varte, karvaste pikkade lehtede ja väikeste valgete õitega rohttaim

saluut
[nimisõna, substantiiv]
pidulik tervitus teatava (käe)liigutusega või auavaldus suurtükipaukudega, ilutulestikuga, lippude tõstmisega vm viisil

salv
[nimisõna, substantiiv]
suurem kastitaoline madalate seintega mahuti kartulite, juurvilja vm hoidmiseks (nt aidas, keldris)

salv
[nimisõna, substantiiv]
nahale, limaskestale või haavale kantav pehme rasvataoline määre, mida kasutatakse välispidise ravimina

salvadorlane
[nimisõna, substantiiv]
1. El Salvadori kodanik või elanik

2. El Salvadori päritolu inimene

salvama
[tegusõna, verb]
1. (usside, putukate kohta:) kibedat valu tekitades (ja mürki levitades) hammustama või nõelama

2. nõelama

salvamisi
[määrsõna, adverb]
1. (väljendusviisi kohta:) teravalt, halvustavalt

2. õelalt, tigedalt

salvang
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne salvamine

salvarsaan
[nimisõna, substantiiv]
1. arseeni sisaldav ravim, mida kasutati 20. sajandi algul süüfilise raviks kuni penitsilliini kasutuselevõtuni 1940-ndatel

2. kemoterapeutiline preparaat

salvatu
[nimisõna, substantiiv]
see, keda uss vm on salvanud

salvav
[omadussõna, adjektiiv]
1. laadilt (väga) õel, puudustele teravalt osutav

2. õel, tige

salvavalt
[määrsõna, adverb]
1. (väljendusviisi kohta:) teravalt, halvustavalt

2. õelalt, tigedalt

salvei
[nimisõna, substantiiv]
ilutaimena ning ravim- ja maitsetaimena kasvatatav eeterlikke õlisid sisaldav rohttaim või igihaljas (pool)põõsas

salveilehed
[nimisõna, substantiiv]
(hrl maitse- või ravimtaimena kasvatatava salvei lehtede kohta)

salveitee
[nimisõna, substantiiv]
salveilehtedest tee

salvestama
[tegusõna, verb]
1. heli, tekste, pilte vm andmeid mingile andmekandjale jäädvustama, et neid säilitada ja vajadusel kasutada

2. tegema nii, et andmed või tekst arvutis alles jääks, ei kaoks

salvesti
[nimisõna, substantiiv]
seade millegi talletamiseks, alles hoidmiseks ja hiljem kasutamiseks

salvestis
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumendile v mäluseadmesse jäädvustatud info

2. salvestatu, nt andmekandjale jäädvustatud helilõik, pilt, saade, muusikapala

salvestuma
[tegusõna, verb]
(heli, teksti, piltide vm andmete kohta:) kopeerituna mingile andmekandjale jääma

salvestus
[nimisõna, substantiiv]
salvestamine, nt heli, pildi, saate, muusika andmekandjale jäädvustamine

salvestusseade
[nimisõna, substantiiv]
seade millegi talletamiseks, alles hoidmiseks ja hiljem kasutamiseks

salvetäis
[nimisõna, substantiiv]
padrunisalve täitev kogus

salvialus
[nimisõna, substantiiv]
salvi põhiaine

salviinia
[nimisõna, substantiiv]
1. juurteta, veepinnal ujuvate varte ja lehtedega sõnajalgtaim

2. sõnajalgtaim

salvima
[tegusõna, verb]
1. raviva või hooldava salviga määrima või võidma

2. salviga määrima

salvimine
[nimisõna, substantiiv]
usutalitus, mille juures kasutatakse pühitsetud õli (nt haigete, surivoodi juures)

salvine
[omadussõna, adjektiiv]
salviga kaetud, salviga koos

salvitama
[tegusõna, verb]
1. raviva või hooldava salviga määrima või võidma

2. salviga määrima

salvkaev
[nimisõna, substantiiv]
seest salvedega vooderdatud kaev, raketega kaev

salvokas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne plastist lastekelk (valmistajatehase Salvo järgi)

salvrätihoidik
[nimisõna, substantiiv]
salvrättide hoidmiseks mõeldud vahend

salvrätihoidja
[nimisõna, substantiiv]
salvrättide hoidmiseks mõeldud vahend

salvrätik
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest või paberist väike rätt söömisel rõivaste kaitseks ning käte ja suu pühkimiseks

2. paberist või riidest spetsiaalne rätik, millega saab pärast sööki käsi ja suud pühkida

salvrätitehnika
[nimisõna, substantiiv]
lillepottide, tekstiili, karbikeste, mööbli, kaartide vms kaunistamise tehnika, mille puhul õhukesest paberist väljalõigatud motiivid kantakse liimi ja laki abil aluspinnale

salvrätt
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest või paberist väike rätt söömisel rõivaste kaitseks ning käte ja suu pühkimiseks

2. paberist või riidest spetsiaalne rätik, millega saab pärast sööki käsi ja suud pühkida

sama
[määrsõna, adverb]
1. (võrdlustes:) näitab, et mingi omaduse poolest on mõlemad ühesugused

2. võrdlustes: näitab, et mingi omaduse poolest on mõlemad ühesugused

3. niisama

4. samamoodi

sama
[asesõna, pronoomen]
1. teada olevaga või mainituga sarnane või (rõhutatult) ühesugune, mitte muu või teine

2. see, kes või mis on teada või mainitud, mitte keegi või miski muu

3. teada olevaga ühesugune, kellegi jaoks ühine

4. seesama

samaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
ühel ja samal ajal toimuv või esinev

samaaegselt
[määrsõna, adverb]
1. ühel ja samal ajal

2. ühel ja samal ajal

samaaegsus
[nimisõna, substantiiv]
ühel ja samal ajal toimumine, kattumine ajas

samaaegu
[määrsõna, adverb]
1. ühel ja samal ajal (hrl millelegi vastandudes)

2. ühel ja samal ajal

samaan
[nimisõna, substantiiv]
õlgedega segatud savist valmistatud ehituskivi (eriti Kesk-Aasia stepialadel)

samaariamees
[nimisõna, substantiiv]
1. haavatu või hädasolija abistaja, esmaabiandja

2. esmaabiandja

samaarium
[nimisõna, substantiiv]
pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 62

samaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. (Piiblis:) muistse Samaaria elanik, kelle usund oli segu juutide ja paganate tõekspidamistest ja tavadest

2. muistse Samaaria elanik

samaealine
[omadussõna, adjektiiv]
kellegagi või millegagi sama vana

samagonn
[nimisõna, substantiiv]
kodustes tingimustes valmistatud viin

samahästi
[määrsõna, adverb]
niisama hästi, (peaaegu) samal moel

samajagu
[määrsõna, adverb]
võrdsel, samal määral

samajoon
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardil ühesuguse arvulise näitajaga punkte ühendav joon

2. isoliin, samaväärtusjoon

samakaldejoon
[nimisõna, substantiiv]
joon, mis ühendab kaardil võrdse magnetilise kaldega punkte

samakas
[nimisõna, substantiiv]
kodustes tingimustes valmistatud viin

samakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
sama (välise) kujuga

samakõrgusjoon
[nimisõna, substantiiv]
1. sama kõrgusega maapinnapunkte ühendav joon kaardil või plaanil

2. sama kõrgusega joon kaardil

samalaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegagi sama laadi, laadilt samasugune

2. laadilt samasugune

samalaadne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegagi sama laadi, laadilt samasugune

2. laadilt samasugune

samaliigiline
[omadussõna, adjektiiv]
samasse liiki kuuluv, sama tüüpi olev

samamoodi
[määrsõna, adverb]
1. samal viisil või kombel, ühesuguselt

2. täpselt nii nagu keegi teine või miski muu, samal moel

samane
[omadussõna, adjektiiv]
1. täpselt ühesugune, üksüheselt vastav

2. samane

samanimeline
[omadussõna, adjektiiv]
(eelnevaga) sama nime või nimetusega

samanäoline
[omadussõna, adjektiiv]
(väliselt) laadilt või sisult ühesugune, rohkete ühisjoontega, sarnane

samapalju
[määrsõna, adverb]
1. (eelnevaga) võrdsel määral, samal määral, niisama palju

2. ühepalju

3. niisama palju

4. samapalju

samapikkune
[omadussõna, adjektiiv]
ühesuguse pikkusega, pikkuselt võrdne

samariitlane
[nimisõna, substantiiv]
1. haavatu või hädasolija abistaja, esmaabiandja

2. esmaabiandja

samarõhujoon
[nimisõna, substantiiv]
1. sama õhurõhuga punkte ühendav joon kaardil

2. jääval rõhul kulgeva protsessi graafik

samas
[määrsõna, adverb]
1. (eelnevale vastandudes või seda täiendades:) samal ajal ka

2. samal ajal ka

samasajujoon
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguse sademetehulgaga paiku ühendav joon kaardil

samasisuline
[omadussõna, adjektiiv]
sama teemat käsitlev, sisult samasugune

samasooihar
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tunneb seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet samast soost inimese vastu

samasooiharus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalne ja emotsionaalne tõmme samast soost inimese vastu

samasooline
[omadussõna, adjektiiv]
(endaga, kellegagi) samast soost olev

samastama
[tegusõna, verb]
1. samaks, täpselt ühesuguseks või võrdväärseks pidama

2. sellisena millegagi seostama

samastuma
[tegusõna, verb]
1. samaks, täpselt ühesuguseks või võrdväärseks muutuma

2. end samastama

samasugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegagi või millegagi sarnane, eelnevalt või järgnevas mainituga võrreldes samalaadne

2. kellegagi või millegagi sarnane

3. sama laadi

samasus
[nimisõna, substantiiv]
üksühene vastavus, täpselt ühesugune, üks ja seesama olemine

samasusseadus
[nimisõna, substantiiv]
loogiline eeldus, mille puhul iga mõiste või väide peab jääma ühe arutluse raames iseendaga identseks

samasuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
samasse suunda kulgev või kalduv, (umbes) samalaadne

samasuvejoon
[nimisõna, substantiiv]
joon, mis ühendab kaardil ühekõrguse suvetemperatuuriga punkte

samasuvine
[omadussõna, adjektiiv]
(noorkalade ja -lindude kohta:) käesoleval suvel marjast arenenud või munast koorunud

samasügavusjoon
[nimisõna, substantiiv]
1. (mere- vm kaartidel:) veekogu sama sügavusega punkte ühendav joon

2. sama sügavusega punkte ühendav joon

samataoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegagi või millegagi sarnane, eelnevalt või järgnevas mainituga võrreldes samalaadne

2. kellegagi või millegagi sarnane

3. sama laadi

samateemaline
[omadussõna, adjektiiv]
sama teemat käsitlev

samatemperatuurijoon
[nimisõna, substantiiv]
sama õhutemperatuuriga punkte ühendav joon kaardil

samatugevune
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl võistluses, võrdluses:) võrdsete võimetega, sama tugev

samatähenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sõna või väljendi kohta:) sama tähendusega

2. samatähenduslik

samatüveline
[omadussõna, adjektiiv]
samast sõnatüvest pärinev

samatüübiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühte ja samasse tüüpi kuuluv, ühte ja sama tüüpi esindav

samavanune
[omadussõna, adjektiiv]
kellegagi või millegagi sama vana

samaviisi
[määrsõna, adverb]
1. samal viisil või kombel, ühesuguselt

2. täpselt nii nagu keegi teine või miski muu, samal moel

samavõrd
[määrsõna, adverb]
1. (eelnevaga) võrdsel määral, samal määral, niisama palju

2. ühepalju

3. niisama palju

4. samapalju

samavõrdne
[omadussõna, adjektiiv]
võrdse, sama taseme või väärtusega

samavõrra
[määrsõna, adverb]
1. (eelnevaga) võrdsel määral, samal määral, niisama palju

2. ühepalju

3. niisama palju

4. samapalju

samavääristama
[tegusõna, verb]
võrdseks, samaväärseks tegema

samaväärne
[omadussõna, adjektiiv]
võrdse, sama taseme või väärtusega

samaväärsus
[nimisõna, substantiiv]
1. taseme, väärtuse võrdsus

2. üheõiguslikkus

3. võrdväärsus

samb
[nimisõna, substantiiv]
tuurakala

samba
[nimisõna, substantiiv]
1. Brasiilia päritolu, 2/4-taktimõõdus Ladina-Ameerika seltskonna- ja võistlustants

2. selline muusikapala

3. tants

sambakarneval
[nimisõna, substantiiv]
uhkete kostüümidega rongkäik ja sambatantsu festival, hrl Rio de Janeiro iga-aastaste pidustuste kohta

sambake
[nimisõna, substantiiv]
väike sammas või seda meenutav asi

sambakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult sammast meenutav

sambapühak
[nimisõna, substantiiv]
1. samba otsas elav askeet, keda hrl austatakse pühakuna

2. samba otsas elav askeet

sambar
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aasia hirv

sambarütm
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerikast pärit samba (tantsu)muusikale omane intensiivne ja tempokas rütm

sambialane
[nimisõna, substantiiv]
1. Sambia kodanik või elanik

2. Sambia päritolu inimene

samblad
[nimisõna, substantiiv]
madalate taimede rühm, mida traditsiooniliselt käsitletakse hõimkonnana Bryophyta või kolmest hõimkonnast koosneva rühmana (ehk ülemhõimkonnana) Bryobionta

samblaeemaldaja
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis eemaldab murust sambla ja umbrohu ning teeb murusse augud, kust õhk, vesi ja väetis pääsevad pinnasesse

samblakasukas
[nimisõna, substantiiv]
(paksu samblakorra kohta)

samblakiht
[nimisõna, substantiiv]
sammaltaimedest kiht millegi pinnal

samblakord
[nimisõna, substantiiv]
sammaltaimedest kiht millegi pinnal

samblakuusik
[nimisõna, substantiiv]
kuusik, mille all esineb rohkesti sammalt

samblane
[omadussõna, adjektiiv]
samblaga kaetud, rohke samblaga

samblarinne
[nimisõna, substantiiv]
sammaltaimede ning põõsas- ja lehtsamblike kogum peamiselt metsade, soode ja tundrate taimkattes

samblaroheline
[omadussõna, adjektiiv]
mahe, sambla värvi roheline

samblasoo
[nimisõna, substantiiv]
(madal)soo, milles pealispinna moodustab sammal

samblateadus
[nimisõna, substantiiv]
sammaltaimi käsitlev botaanika haru

samblaturvas
[nimisõna, substantiiv]
soos kasvavast samblast tekkinud turvas

samblavaip
[nimisõna, substantiiv]
(maapinnal oleva samblast katte kohta)

samblik
[nimisõna, substantiiv]
1. puudel, kividel või maapinnal kasvav käsnataoline organism, mis on moodustunud seene ja vetika või tsüanobakteri kooselu tulemusel

2. seenest ja vetikast koosnev liitorganism

samblikuliik
[nimisõna, substantiiv]
samblikutaime liik

samblikumännik
[nimisõna, substantiiv]
männik, mille alustaimestikus on valdaval kohal samblik

samblikune
[omadussõna, adjektiiv]
samblikega kaetud, samblike poolest rohke

samblikuteadus
[nimisõna, substantiiv]
samblikke uuriv bioloogia haru

sambo
[nimisõna, substantiiv]
Kaukaasia ja Kesk-Aasia rahvaste rahvuslike maadlusviiside põhjal kujunenud džuudoga sarnanev maadlus

sambo
[nimisõna, substantiiv]
1. musta rassi esindaja ja indiaanlase järglane

2. neegri ja indiaanlase järglane

sambomaadlus
[nimisõna, substantiiv]
Kaukaasia ja Kesk-Aasia rahvaste rahvuslike maadlusviiside põhjal kujunenud džuudoga sarnanev maadlus

samet
[nimisõna, substantiiv]
1. madala tiheda püstkarvastikuga puuvillane, siid-, villane või keemilisest kiudainest riie

2. teatud pehme pinnaga riie, mis on tehtud näiteks siidist või puuvillast

sameteesriie
[nimisõna, substantiiv]
sametkangast eesriie nt teatris

sametine
[omadussõna, adjektiiv]
sametkangast tehtud või sellega kaetud

sametjakk
[nimisõna, substantiiv]
sametist naistejakk

sametjas
[omadussõna, adjektiiv]
(pinna, koostise või millegi oleku laadi kohta:) pehme ja ühtlane, siledalt siidine, sameti pehmust meenutav

sametkleit
[nimisõna, substantiiv]
(pidulik) sametist kleit

sametkõrges
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuudel või surnud puidul kasvav kollaka või valkja kübaraga söögiseen

sametköide
[nimisõna, substantiiv]
sametiga kaetud kaante vahele köidetud raamat (või brošüür)

sametlest
[nimisõna, substantiiv]
sarlakpunane tihedakarvaline väike ämblikulaadne

sametlill
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikast pärit tuhmilt läikivate õielehtedega aialill

sametmust
[omadussõna, adjektiiv]
pehmelt, siidiselt must

sametpaber
[nimisõna, substantiiv]
sametise tekstiilkiuga kaetud ilupaber

sametpael
[nimisõna, substantiiv]
sametist pael

sametpehme
[omadussõna, adjektiiv]
(pinna, koostise või millegi oleku laadi kohta:) pehme ja ühtlane, siledalt siidine, sameti pehmust meenutav

sametpintsak
[nimisõna, substantiiv]
sametist pintsak

sametpunane
[omadussõna, adjektiiv]
pehme siidise tooniga punane

sametpuravik
[nimisõna, substantiiv]
pruunika sametja kübaraga seen

sametrevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
veretud sündmused Tšehhoslovakkias 1989. aastal, mis kukutasid kommunistide võimu

sametroheline
[omadussõna, adjektiiv]
mahedalt, sametiselt roheline

sametsilmad
[nimisõna, substantiiv]
(pehme, sooja vaatega silmade kohta, ka tumedate silmade kohta)

samizdat
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu kirjanduse põrandaalune väljaandmine ja hrl käsikirjaline levitamine peamiselt Nõukogude Liidus

samkompunn
[omadussõna, adjektiiv]
(kuidagimoodi, kombineerides) ise tehtud

samm
[nimisõna, substantiiv]
1. jala või jalgade tegevus või liigutus käimisel, jooksmisel vm liikumisel, mille käigus pannakse üks jalg teise ette, tantsimisel vm ka taha või kõrvale

2. liigutus, kus sa paned ühe jala teise ette, et kuhugi kõndida, astuda

sammakala
[nimisõna, substantiiv]
tuurakala

sammal
[nimisõna, substantiiv]
1. madal roheline taim, mis kasvab pehmete mätastena maapinnal, kividel, puutüvedel ja mujal

2. neist taimedest kiht maapinnal vm

3. pehme madal roheline või pruun taim, mis kasvab märjal maapinnal, kivide või puude peal

sammalahhaat
[nimisõna, substantiiv]
roheka kuni sinaka tooniga läbipaistev ahhaat

sammaldama
[tegusõna, verb]
samblaga toppima v katma

sammalduma
[tegusõna, verb]
samblaga kattuma või täituma

sammalhabe
[nimisõna, substantiiv]
habemena rippuv sammal (nt puudel)

sammalkate
[nimisõna, substantiiv]
samblast kate (hrl maapinnal)

sammalloomad
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond vees elutsevaid, hrl kolooniatena elavaid lubitoesega selgrootuid loomi

sammalroheline
[omadussõna, adjektiiv]
mahe, sambla värvi roheline

sammalroos
[nimisõna, substantiiv]
karvasena paistvate õitega roos

sammaltaimed
[nimisõna, substantiiv]
madalate taimede rühm, mida traditsiooniliselt käsitletakse hõimkonnana Bryophyta või kolmest hõimkonnast koosneva rühmana (ehk ülemhõimkonnana) Bryobionta

sammas
[nimisõna, substantiiv]
püstine, hrl tugev ümmargune post, mis toestab (ja kaunistab) hoonet vm ehitist, toetades nt katust, võlvi, vahelage vm konstruktsiooni osa

sammasait
[nimisõna, substantiiv]
ühele või mitmele postile toetuv algeline ait (nt hantidel)

sammasjas
[omadussõna, adjektiiv]
püstist posti, sammast meenutav, sambakujuline

sammasjuur
[nimisõna, substantiiv]
taime juurestiku tugevalt arenenud püstine peajuur (nt tammel, põldohakal)

sammaskaktus
[nimisõna, substantiiv]
sambataolise varrega kaktus, mille mõned liigid võivad kasvada kuni paarikümne meetri kõrguseks

sammaskoda
[nimisõna, substantiiv]
sammastele toetuv lahtine hooneosa hrl hoone peasissekäigu ees

sammaskude
[nimisõna, substantiiv]
taime lehe põhikoe osa, mille rakkude asetus (lehe välispinnaga risti) võimaldab efektiivselt kasutada päikesekiirgust

sammaskäik
[nimisõna, substantiiv]
1. käik, mille katus või lagi toetub sammastele

2. sammaste rida (nt templil, katedraalil)

sammaspool
[nimisõna, substantiiv]
1. nahahaigus, mida iseloomustab punetav ja sageli leemendav mittenakkav lööve

2. nahahaigus

sammaspoolik
[nimisõna, substantiiv]
1. nahahaigus, mida iseloomustab punetav ja sageli leemendav mittenakkav lööve

2. nahahaigus

sammasportikus
[nimisõna, substantiiv]
sammastele toetuv lahtine hooneosa hrl hoone peasissekäigu ees

sammaspuur
[nimisõna, substantiiv]
tugisambaga alusele kinnituv elektriline puur

sammasrõdu
[nimisõna, substantiiv]
(eenduv) sammastega rõdu

sammassaal
[nimisõna, substantiiv]
suur uhke ruum, mille lagi toetub sammastele

sammastama
[tegusõna, verb]
sammastega varustama

sammastik
[nimisõna, substantiiv]
1. käik, mille katus või lagi toetub sammastele

2. sammaste rida (nt templil, katedraalil)

sammasõu
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka ja Vana-Rooma maja sammastega ümbritsetud nelinurkne siseõu

2. sammastega ümbritsetud siseõu Vana-Kreeka ja Vana-Rooma majadel

sammekskavaator
[nimisõna, substantiiv]
oma tugiosi järjestikku ümber paigutades liikuv ekskavaator

sammeldama
[tegusõna, verb]
samblaga kattuma või täituma

sammelduma
[tegusõna, verb]
samblaga kattuma või täituma

sammhaaval
[määrsõna, adverb]
1. aegamööda, vähehaaval

2. vähehaaval

sammhüpe
[nimisõna, substantiiv]
edasiliikumisel üleshüpe jalatõstega ette ning maandumine sellel (nt võimlemises)

sammsammuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähehaaval, aegamööda või järkudena toimuv

2. sammhaaval toimuv

samm-sammult
[määrsõna, adverb]
1. aegamööda, vähehaaval

2. vähehaaval

sammseis
[nimisõna, substantiiv]
seis, kus jalad on teineteisest sammu kaugusel ja raskus on võrdselt mõlemal jalal (nt võimlemises)

sammuhobune
[nimisõna, substantiiv]
aeglasemaks liikumiseks kohane madalajalgne jässaka kehaga hobune

sammukas
[omadussõna, adjektiiv]
nobeda sammuga

sammukaupa
[määrsõna, adverb]
1. aegamööda, vähehaaval

2. vähehaaval

sammuke
[nimisõna, substantiiv]
midagi silmas pidav (järjekordne) väiksem ettevõtmine, üritus, tegu(viis)

sammukombinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(hrl aeroobikatrennis:) teatavas järgnevuses tehtavad sammud

sammulaud
[nimisõna, substantiiv]
aeroobikas vm treeningul kasutatav trepiastme kujuline seade, mille peale korduvalt astutakse

sammuloendur
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav mõõteriist astutud sammude loendamiseks

sammulugeja
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav mõõteriist astutud sammude loendamiseks

sammuma
[tegusõna, verb]
1. jalga jala ette tõstes edasi liikuma, jalgsi (edasi) minema

2. jalga jala ette tõstes edasi liikuma

Ühendtegusõnad: edasi sammumaedasi sammuma

sammumõõtja
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav mõõteriist astutud sammude loendamiseks

sammumärk
[nimisõna, substantiiv]
hoojooksu algust tähistav märk (nt kõrgushüppes, kaugushüppes)

sammumüdin
[nimisõna, substantiiv]
sammude tekitatud (vaikne) tume müra (nt joostes, raskelt astudes)

sammupikkune
[omadussõna, adjektiiv]
nii pikk kui samm

sammustik
[nimisõna, substantiiv]
(tantsus, balletis:) sammude kogum

sammuvõrra
[määrsõna, adverb]
pisut natuke

samoa
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
samoalaste või samoa keelega seotud

samoalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Samoa põhirahva liige

2. Samoa kodanik või elanik

3. Samoa päritolu inimene

samojedoloog
[nimisõna, substantiiv]
samojeedi keelte uurija

samojedoloogia
[nimisõna, substantiiv]
samojeedi keelte uurimine

samojeed
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaa äärmises põhjaosas elav mõnd samojeedi keelt kõneleva rahva liige (neenets, eenets, nganassaan ja sölkup)

2. samojeedi keeli kõnelevad rahvad

samosa
[nimisõna, substantiiv]
Indiast pärit, rasvas küpsetatud pirukas, mis on täidetud vürtsitatud köögivilja või lihaga

samoslane
[nimisõna, substantiiv]
Egeuse meres asuva Sámose saare elanik

samovar
[nimisõna, substantiiv]
1. puidusütega, nüüdisajal ka elektriga kuumutatav kannukujuline kraaniga seadeldis teevee keetmiseks

2. teemasin

sampan
[nimisõna, substantiiv]
1. väike madalapõhjaline Ida-Aasia jõelaev

2. madalapõhjaline Ida-Aasia jõelaev

sampler
[nimisõna, substantiiv]
1. helisignaali arvutis digitaalkujule teisendav, seda arvutis töödeldavaks muutev seade

2. teisendab helisignaali digitaalkujule

samplima
[tegusõna, verb]
arvutis helisignaali töötlema, helilõiku sampleri abil digitaalsena talletama

sampsima
[tegusõna, verb]
sonima, segaselt rääkima

sampsu
[määrsõna, adverb]
sassi, segi, korrast ära

sampsus
[määrsõna, adverb]
sassis, segi, korrast ära

sampus
[nimisõna, substantiiv]
1. (šampanja vm vahuveini kohta)

2. mullidega valge Prantsuse vein

samsa
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Aasiast pärit, lambaliha vm täidisega väike kolmnurkne pirukas

samss
[nimisõna, substantiiv]
looma naha sisemisest kihist saadud eriti pehme ja veniv kollaka värvusega nahk (nt kinnasteks ja jalatsipealseteks)

samssking
[nimisõna, substantiiv]
seemisnahast pealsega king

samune
[omadussõna, adjektiiv]
sama, seesama

samurai
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne sõdalasest aristokraat Jaapanis, ajalooliselt neljast ühiskondlikust klassist kõrgeim seisus

2. feodaalse sõjaväelasseisuse liige Jaapanis

samuti
[määrsõna, adverb]
1. millegagi võrreldes samamoodi, ühesuguselt, nagu keegi teine või miski muu

2. näitab, et see, mida sa just ütlesid, kehtib samamoodi mingi teise inimese või asja kohta

samuum
[nimisõna, substantiiv]
1. Ees-Aasia ja Põhja-Aafrika palav kuiv kõrbetuul, millega hrl kaasneb liivatorm

2. kõrbetuul liivatormiga

sanaarium
[nimisõna, substantiiv]
mõõduka temperatuuri ja õhuniiskusega leebe lõõgastumissaun

sanatoorium
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla päevarežiimiga ravi- ja puhkeasutus hrl kuurordis või soodsa kliimaga kaunis kohas

2. ravila

sanatooriumiravi
[nimisõna, substantiiv]
taastav, hrl kümblus- vms protseduure sisaldav ravi sanatooriumis vm puhkeasutuses, sanatoorne ravi

sanatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
tervist taastav, puhkust ja ravi ühendav, sanatooriumis vm puhkuseasutuses toimuv

sanatsioon
[nimisõna, substantiiv]
haigusliku seisundi (terveks) ravimine (nt hambaravis)

sandaal
[nimisõna, substantiiv]
1. rihm- või augustatud pealsega kerge suvejalats, mille nina, kand või küljed on lahti

2. kerge suvine jalats, mille nina, kand või küljed on lahtised

sandalett
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge kinnine (või külgedelt lahtine) jalats, mille augustatud pealse serv on pööratud väljapoole tallaservaga tasa, nii et moodustub rant

2. (sandaali kohta)

sandarakiküpress
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Aafrikast pärit väike, seedrit meenutav aeglaselt kasvav igihaljas puu

sandarakipuu
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Aafrikast pärit väike, seedrit meenutav aeglaselt kasvav igihaljas puu

sandarakk
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaka värvusega klaasjas vaik, mida saadakse sandarakipuust ning mida kasutatakse lakitööstuses

2. sandarakipuu vaik

sandarm
[nimisõna, substantiiv]
1. (Tsaari-Venemaal ja mõnes teises riigis:) eriülesannetega politseinik

2. eripolitseinik

sandarmeeria
[nimisõna, substantiiv]
1. eriülesannetega hrl poliitiline politsei Tsaari-Venemaal ja mõnes teises riigis

2. eripolitsei

sandarmiohvitser
[nimisõna, substantiiv]
mingis ohvitseriauastmes (poliitiliste) eriülesannetega politseinik Tsaari-Venemaal

sandarmivalitsus
[nimisõna, substantiiv]
eriülesannetega (hrl poliitilise) politsei kõrgem, juhtiv asutus Tsaari-Venemaal ja mõnes teises riigis

sandek
[nimisõna, substantiiv]
1. reelingu peal paiknev (puidust) latt

2. laeva teki plankserv

sandhi
[nimisõna, substantiiv]
1. häälikuvaheldus sõna või morfeemi piiril, eriti hääliku osaline või täielik muganemine naaberhäälikutega

2. teatud häälikuvaheldus

sandikari
[nimisõna, substantiiv]
(hrl halvustavalt viletsas seisus olevate inimeste kohta)

sandikepp
[nimisõna, substantiiv]
kerjuse kasutatav kepp (hrl sümboliseerib kerjamist üldse)

sandikoda
[nimisõna, substantiiv]
kiriku eeskoda, kus hrl istusid kerjused

sandikopikas
[nimisõna, substantiiv]
väga väike rahasumma (nt millegi eest või tasuks)

sandikott
[nimisõna, substantiiv]
kott kerjatud esemete, söögikraami vms jaoks (sageli väljendites kerjamise ja vaesuse kohta üldse)

sandileib
[nimisõna, substantiiv]
(kerjatud elatise, kellegi armust antud elatise või prii ülalpidamise kohta)

sandimini
[määrsõna, adverb]
(üldiselt või enesetundelt) halvemini, kehvemini, viletsamini

sandinist
[nimisõna, substantiiv]
Nicaraguas 1960-ndatel tekkinud ja 1979–1990 valitsenud sotsialistliku vabastusliikumise liige

sandipalk
[nimisõna, substantiiv]
(väga väikese palga kohta)

sandistama
[tegusõna, verb]
1. (hingeliselt) vigaseks tegema, normaalsest oluliselt vähem eluvõimeliseks tegema

2. sandiks v vigaseks tegema

sandisti
[määrsõna, adverb]
1. (üldiselt või enesetundelt) halvasti, kehvasti, viletsalt

2. halvasti, kehvasti

sandistuma
[tegusõna, verb]
1. (füüsiliselt) vigaseks jääma, normaalsest oluliselt halvemasse (kehalisse) seisu jääma

2. sandiks v vigaseks jääma

sanditama
[tegusõna, verb]
(rahvakommetes:) sandiks käima, Eestis kadri- või mardisandiks käima

sandlipuit
[nimisõna, substantiiv]
1. sandlipuult saadav lõhnav väärispuit

2. sandlipuit

sandlipuu
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasiast Austraaliani kasvav puu, millelt saadakse väärtuslikku puitu ning lõhnavat eeterlikku õli

sandliõli
[nimisõna, substantiiv]
sandlipuust saadav kahvatukollane või rohekaspruunikas lõhnav õli

sandur
[nimisõna, substantiiv]
1. liustiku sulamisveest settinud lai ja kergelt lame liiva- või kruusakuhjatis

2. liustiku sulamisveest settinud liiva-, kruusa- ja veeristikuala

saneerima
[tegusõna, verb]
ettevõtte majanduslikku seisundit parandama (nt töötajaid vähendades, uusi turge leides)

sanepidjaam
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne hügieeni ja tervise järelevalveasutus

sang
[nimisõna, substantiiv]
mingi anuma, eseme küljes, hrl peal või küljel olev (kaarjas) käepide vm osa, millest kandmisel, tõstmisel kinni võetakse

sangad
[nimisõna, substantiiv]
(puusade kohal olevate rasvavoltide kohta)

sangapidi
[määrsõna, adverb]
eset või anumat sangast, käepidemest kinni hoides

sangar
[nimisõna, substantiiv]
1. erakordse mehisuse, vapruse vm erilise poolest silmapaistev isik

2. inimene, kes on teinud midagi julget ja head

sangaribõliina
[nimisõna, substantiiv]
vene eepiline kangelaslaul

sangarihaud
[nimisõna, substantiiv]
kangelase matmispaik

sangarilaul
[nimisõna, substantiiv]
müütilise või ajaloolise kangelase erakordseid tegusid või tema hukkumist kirjeldav rahvalaul

sangarisurm
[nimisõna, substantiiv]
suremine kangelasena, kangelaslik surm

sangaritegu
[nimisõna, substantiiv]
väga suurt julgust, osavust, tugevust vms kangelasele omast nõudev tegu

sangarlik
[omadussõna, adjektiiv]
kangelas(t)ele omane, väga vapper

sangarlikkus
[nimisõna, substantiiv]
suur vaprus, julge ja kindlameelne olek, selliselt tegutsemine

sangarlikult
[määrsõna, adverb]
kangelase kombel, väga vapralt, julgelt ja kindlameelselt

sangarlus
[nimisõna, substantiiv]
suur vaprus, julge ja kindlameelne olek, selliselt tegutsemine

sangha
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) munkadest või nunnadest koosnev kogudus või kogukond

sanglepalodu
[nimisõna, substantiiv]
(liig)niiske sangleppadega maa-ala

sanglepamets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus on rohkesti sangleppa

sanglepik
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus on rohkesti sangleppa

sanglepp
[nimisõna, substantiiv]
hrl lodumetsades, niisketel puisniitudel, jõgede kallastel kasvav tumepruuni krobelise koorega lehtpuu

sangpomm
[nimisõna, substantiiv]
sangaga kerakujuline metallist tõstevahend, hrl kaaluga 8 kuni 32 kg

sangria
[nimisõna, substantiiv]
Hispaania päritolu boolitaoline jook punasest veinist ja tsitrusemahlast, mida serveeritakse puuviljatükkidega

sanguks
[nimisõna, substantiiv]
1. umbes poole ukseava kõrgune uks (nt vanasti rehetare välimise uksena)

2. pooluks

sangutama
[tegusõna, verb]
1. edasi-tagasi liigutama, sakutama, raputama

2. kiskuma, rebima

sangviin
[nimisõna, substantiiv]
looduslik või tööstuslik pehme punakas, rauda sisaldav aine, millest valmistatakse joonistamispliiatseid ja -kriite

sangviinik
[nimisõna, substantiiv]
1. (temperamenditüüp:) liikuv, elavaloomuline, kergesti innustuv inimene

2. elavaloomuline, liikuv, kergesti innustuv inimene

sangviiniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. liikuv, elavaloomuline, kergesti innustuv, sangviiniku tüüpi

2. elav, liikuv, kergesti innustuv

sanidiin
[nimisõna, substantiiv]
päevakivide hulka kuuluv vulkaaniliselt tekkinud mineraal

sanitaar
1. millegi (tervisliku) seisundi korrasolekuga seotud

2. hügieeni või tervishoiuga seotud

3. tervishoiuline

sanitaararst
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) arst, kelle kompetentsi kuuluvad mitmesugused hügieeni ja tervishoiuga seotud probleemid

sanitaarauto
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne haigete transportimiseks mõeldud (kiirabi)auto

sanitaareeskiri
[nimisõna, substantiiv]
hügieeni ja tervishoiu nõuetega seotud eeskiri

sanitaar-epidemioloogiajaam
[nimisõna, substantiiv]
nakkustõrjejaam

sanitaarharidustöö
[nimisõna, substantiiv]
tervishoiualase teavitustöö Nõukogude-aegne nimetus

sanitaaria
[nimisõna, substantiiv]
hügieen ja tervishoid, hügieeni- ja tervishoiunormide rakendamine

sanitaarinspektsioon
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne järelevalveteenistus, kelle ülesanne on jälgida ja kontrollida hügieeni ja tervishoiuga seotud nõuete täitmist

sanitaarkaitse
[nimisõna, substantiiv]
mitmesugused abinõud hoonete, vee, pinnase vm keskkonna kaitseks ohtlike nakkushaiguste sissetungi eest

sanitaarkeraamika
[nimisõna, substantiiv]
keraamilised kraanikausid, WC-potid jt sanitaarseadmed kogumina

sanitaarkoer
[nimisõna, substantiiv]
varasematel aegadel erilise dressuuriga koer lahinguväljal haavatute ülesotsimiseks

sanitaarkontroll
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (tervisliku) seisundi, hügieeni kontrollimine

2. kontrollimine

sanitaarkordon
[nimisõna, substantiiv]
(kaitsva puhvrina toimivate riikide kohta)

sanitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi (tervisliku) seisundi korrasolekuga seotud

2. hügieeni või tervishoiuga seotud

3. tervishoiuline

sanitaarnorm
[nimisõna, substantiiv]
hügieeni ja tervishoiuga seotud nõue, tervishoiu seisukohalt kohustuslik või lubatav määr

sanitaarnõue
[nimisõna, substantiiv]
hügieeni ja tervishoiuga seotud nõue, tervishoiu seisukohalt kohustuslik või lubatav määr

sanitaarpaun
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne kott haavade esmaseks sidumiseks vajalike vahenditega (hrl sanitaridel sõjaväes)

sanitaarpuhastus
[nimisõna, substantiiv]
hoone, ruumi põhjalik puhastamine, pesemine ja üldine korrastamine

sanitaarpäev
[nimisõna, substantiiv]
koristuspäev, suurpuhastus (hrl poes vm asutuses, mis sel ajal külastajatele suletud)

sanitaarraamat
[nimisõna, substantiiv]
tõend töötajate tervisliku seisukorra kohta (mõningates teenindusettevõtetes)

sanitaarraie
[nimisõna, substantiiv]
metsa hooldusraie, kus puistust raiutakse välja kuivanud, haigestunud ja vigastatud puud, et parandada puistu tervislikku seisundit

sanitaarremont
[nimisõna, substantiiv]
ruumide kerge kordategemine, vähene parandamine ja uuendamine

sanitaarsalk
[nimisõna, substantiiv]
esmaabi andmiseks moodustatud inimeste rühm

sanitaarseadmed
[nimisõna, substantiiv]
hoonete hügieeniruumide, hrl WC ja pesemiskohtade seadmed (nt kraanikausid, WC-potid, äravoolusüsteemid)

sanitaarsõlm
[nimisõna, substantiiv]
hügieeniruum, hrl WC ja pesemiskoht

sanitaarteenistus
[nimisõna, substantiiv]
sanitaaralane teenistus

sanitaartehnik
[nimisõna, substantiiv]
torutööde asjatundja, torulukksepp

sanitaartehnika
[nimisõna, substantiiv]
segistid, kraanikausid, WC-potid jt sanitaarseadmed kogumina

sanitaartehniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. asulate ja hoonete kütet, veevarustust ja kanalisatsiooni hõlmav

2. segistite, kraanikausside, WC-pottide jt sanitaarseadmetega seotud

sanitaartsoon
[nimisõna, substantiiv]
veekogusid, veevõtupaiku vm looduskohti ümbritsev kaitsevöönd

sanitaarvelsker
[nimisõna, substantiiv]
hügieeni ja tervishoiu alase ettevalmistusega meditsiinitöötaja või veterinaar

sanitaarvooluhulk
[nimisõna, substantiiv]
(paisude jt tõkestusrajatiste ehitamisel:) vooluhulk, mis tagab veekogu loomuliku voolurežiimi ja looduskeskkonna säilimise

sanitaarvöönd
[nimisõna, substantiiv]
veekogusid, veevõtupaiku vm looduskohti ümbritsev kaitsevöönd

sanitar
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegses meditsiinisüsteemis patsientide erihariduseta hooldaja (nt haiglas)

sanktsioneerima
[tegusõna, verb]
kellegi suhtes õiguslikku karistust, majanduslikke vm sunniabinõusid kehtestama

sanktsioneerimata
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on ametlikult kinnitamata ja heaks kiitmata

sanktsioneeritud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle suhtes on kehtestatud õiguslikud sunniabinõud, majanduslike vm sanktsioonide all olev

sanktsioon
[nimisõna, substantiiv]
õiguslik karistus, sunniabinõu õigusrikkuja vastu

sankülott
[nimisõna, substantiiv]
vaesema rahvakihi liige Suure Prantsuse revolutsiooni ajal (algselt halvustav nimetus, hiljem revolutsionääri ja patrioodi sünonüüm)

sannikas
[nimisõna, substantiiv]
1. siniste või lillakate õitega (emajuurt meenutav) rohttaim, Eestis harva soistel niitudel ja soodes

2. rohttaim

sanruum
[nimisõna, substantiiv]
vannituba või WC vm tualetitegemiseks mõeldud ruum

sansaara
[nimisõna, substantiiv]
1. (budismis jt India õpetustes:) kõikide olendite alguseta tiirlemine ümbersündide ja kannatuste ahelas, mida ületada või millest vabaneda saavad üksnes inimesed virgumise teel

2. india usundis ja filosoofias taassünd, hingede rändamine

sanskrit
[nimisõna, substantiiv]
1. India keelte vanima arengujärgu rangelt normitud kirjakeel, pühade tekstide (veedade) keel, tänapäeval hindude usukultuse keel

2. vana hindude kirjakeel

sanskritikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
sanskriti keeles kõneldud või kirjutatud

sanskritoloog
[nimisõna, substantiiv]
sanskriti keele ja kirjavara uurija

sanskritoloogia
[nimisõna, substantiiv]
sanskriti keelt ja kirjavara uuriv teadus

sansõlm
[nimisõna, substantiiv]
hügieeniruum, hrl WC ja pesemiskoht

sant
[omadussõna, adjektiiv]
1. laadilt, omadustelt kehv, sellisena rahulolematust äratav

2. vilets

3. halb, paha

santehnik
[nimisõna, substantiiv]
torutööde asjatundja, torulukksepp

santehnika
[nimisõna, substantiiv]
sanitaartehnika (nt kraanid, valamud vm sanitaarseadmed)

santehniline
[nimisõna, substantiiv]
sanitaartehniline

santiim
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsusmaa, Läti ja mõne muu riigi väiksem rahaühik enne euro kasutuselevõttu

2. Prantsuse, Belgia, Läti vm rahaühik

santima
[tegusõna, verb]
teistelt toitu, raha vm paluma või manguma

santlaager
[nimisõna, substantiiv]
(vaese, viletsas olukorras oleva inimese kohta)

santlaagerdama
[tegusõna, verb]
(kehvades oludes) logeledes, tegevuseta olles aega veetma

santoniin
[nimisõna, substantiiv]
soolenugilistevastane, solkmeid väljutav ravim

sants
[nimisõna, substantiiv]
millegi teostumise (soodus) võimalus, millegi võimalik-olek (tulevikus)

santsukast
[nimisõna, substantiiv]
endisaja meremehe tugev puukast isiklike asjade jaoks

santsukott
[nimisõna, substantiiv]
endisaja meremehe suur ümmarguse põhjaga (purjeriidest) kott isiklike asjade jaoks

saoase
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus heinasaad on seisnud

sapakas
[nimisõna, substantiiv]
sõiduauto Zaporožets, Vene-aegne väike auto

sapijuha
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) torujas elund, mis ühendab maksa, pankreast ja soolestikku

sapijuhapõletik
[nimisõna, substantiiv]
sapijuha põletikuline seisund

sapikas
[nimisõna, substantiiv]
sõiduauto Zaporožets, Vene-aegne väike auto

sapikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. laadilt (väga) õel, puudustele teravalt osutav

2. õel, tige

sapikivi
[nimisõna, substantiiv]
sapist moodustuv tahke aine kogumik sapipõies

sapikivitõbi
[nimisõna, substantiiv]
haigus, mida iseloomustavad sapikivid

sapikollane
[omadussõna, adjektiiv]
(ebameeldiva) roheka varjundiga kollane, sapivedeliku värvi kollane

sapine
[omadussõna, adjektiiv]
1. laadilt (väga) õel, puudustele teravalt osutav

2. õel, tige

sapipigment
[nimisõna, substantiiv]
sapis sisalduv värvaine

sapipuravik
[nimisõna, substantiiv]
pruunika kübaraga mittesöödav sappmõru maitsega seen

sapipõiepõletik
[nimisõna, substantiiv]
sapipõie põletikuline haigus

sapipõis
[nimisõna, substantiiv]
maksa alumisel pinnal olev õõneselund, millesse koguneb sapp

sapiseep
[nimisõna, substantiiv]
looduslik, sappi sisaldav seep, mida kasutatakse pesu- ja puhastusvahendina

sapiselt
[määrsõna, adverb]
1. (väljendusviisi kohta:) teravalt, halvustavalt

2. õelalt, tigedalt

sapistama
[tegusõna, verb]
sapiseks v kibestunuks tegema

sapistuma
[tegusõna, verb]
sapiseks või kibestunuks muutuma

sapisus
[nimisõna, substantiiv]
sapine olek

sapiteed
[nimisõna, substantiiv]
juhad, mida mööda sapp liigub (nt maksas)

sapitsema
[tegusõna, verb]
tigedust täis olema, midagi tigedat, sapist ütlema

sapivedelik
[nimisõna, substantiiv]
maksas tekkiv kibe seedenõre

sapivärvnik
[nimisõna, substantiiv]
sapis sisalduv värvaine

saponiin
[nimisõna, substantiiv]
taimedest saadav aine (glükosiid), mille vesilahus vahutab ja mida kasutatakse vedelseepide, šampoonide valmistamisel, samuti ravimites

sapotill
[nimisõna, substantiiv]
kareda kesta ja pruunikaskollase magusa viljalihaga puuvili, sapotillipuu vili

sapotillipuu
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Ameerikast pärit troopikapuu, mille tüvest ja valmimata viljadest (sapotillidest) saadav piimmahl on närimiskummi tooraine

sapp
[nimisõna, substantiiv]
maksas tekkiv kibe seedenõre

sapp
[nimisõna, substantiiv]
halonähtusena Kuu või Päikese kõrval paistev valkjas kettakujuline kujutis

sapphape
[nimisõna, substantiiv]
maksas ja sapis sisalduv aine, mis aitab kehal vabaneda kahjulikest ainetest, üks looduslikke steroide

sappkollane
[omadussõna, adjektiiv]
(ebameeldiva) roheka varjundiga kollane, sapivedeliku värvi kollane

sappmõru
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt mõru

saprobakter
[nimisõna, substantiiv]
1. lagunenud, surnud aines (nt roiskunud veekogus, kõdupuidus) elav ning sellest toituv bakter

2. surnud aines elav, sellest toituv bakter

saprobiont
[nimisõna, substantiiv]
1. organism, kes elab lagunenud, kõdunenud aines (nt roiskunud veekogus, kõdupuidus) ja toitub sellest

2. lagunenud, kõdunenud aines elav organism

saprofüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. lagunenud, surnud aines (nt roiskunud veekogus, kõdupuidus) elav ning sellest toituv taim

2. lagunenud surnud aines elav taim

saprofüütne
[omadussõna, adjektiiv]
(taime, looma, bakteri vm organismi kohta:) lagunenud, surnud orgaanilisest ainesest toituv

saprogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. organism, kes põhjustab surnud taimede või loomade lagunemist ja kõdunemist

2. lagundaja

saproob
[nimisõna, substantiiv]
1. organism, kes elab lagunenud, kõdunenud aines (nt roiskunud veekogus, kõdupuidus) ja toitub sellest

2. lagunenud, kõdunenud aines elav organism

sapropeel
[nimisõna, substantiiv]
1. järvepõhja sadestunud, rikkalikult orgaanilist ainet sisaldav muda

2. järvepõhjas olev muda

sapropeliit
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu põhja settinud organismidest moodustunud põlev maavara (nt kivisüsi, põlevkivi)

2. planktoni jäänustest tekkinud põlev maavara

saprotroof
[nimisõna, substantiiv]
1. organism, kes elab lagunenud, kõdunenud aines (nt roiskunud veekogus, kõdupuidus) ja toitub sellest

2. lagunenud, kõdunenud aines elav organism

saprotroofne
[omadussõna, adjektiiv]
(taime, looma, bakteri vm organismi kohta:) lagunenud, surnud orgaanilisest ainesest toituv

saps
[nimisõna, substantiiv]
looma, eriti hobuse eesjala ülemine, õlavarrelihase piirkond

saps
[nimisõna, substantiiv]
kerge löök

saps
[määrsõna, adverb]
annab edasi kerge löögi heli

sapsakas
[nimisõna, substantiiv]
(vihmaga seoses:) hoog, puhang

sapsama
[tegusõna, verb]
1. kergelt lööma või vastu puutuma

2. kergelt, sapsti lööma

sapsatama
[tegusõna, verb]
sapsti kukkuma

sapsima
[tegusõna, verb]
edasi-tagasi liikuma, pingutades visklema või rabelema

sapsti
[määrsõna, adverb]
sapsatades, sapsatusega

sapsu
[määrsõna, adverb]
pabistavasse, närveerivasse olekusse

sapsus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
pabistavas, närveerivas olekus

sapsutama
[tegusõna, verb]
kergelt mitu korda lööma, edasi-tagasi vehkima

saputaja
[nimisõna, substantiiv]
kartulivõtumasin

saputama
[tegusõna, verb]
midagi kergelt raputama või käega lööma, hrl et seda kohevile, sirgu, puhtaks vms saada

sapöör
[nimisõna, substantiiv]
inseneriväe sõdur, kes hrl on spetsialiseerunud miinide kahjutustamisele või teatava ala mineerimisele jt sõjalistele ehitustele

sapöörilabidas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne väike labidas inseneriväe sõduritel (sapööridel, pioneeridel)

sara
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge (viletsavõitu) ehitusega kõrvalhoone tööriistade, küttepuude vm hoidmiseks

2. kuur, küün

saraban
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne sõiduvanker

saraband
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulik ja aeglane 3/4-taktimõõdus vana Hispaania tants

2. vana hispaania tants

sarafan
[nimisõna, substantiiv]
1. Vene naiste pikk särgi peal kantav pihikseelik

2. pikk vene pihikseelik

sarapik
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on sarapuu (Eestis nt Saaremaal)

sarapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopas ja Põhja-Ameerikas levinud pähkleid kasvatav lehtpõõsas või -puu

2. puu või põõsas, mille küljes kasvavad pähklid

sarapuumets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on sarapuu (Eestis nt Saaremaal)

sarapuupõõsas
[nimisõna, substantiiv]
pähkleid kasvatav lehtpõõsas

sarapuupähkel
[nimisõna, substantiiv]
1. sarapuult saadav söödava seemnega pähkel

2. lai ja ümar valge pähkel

sarapuu-urb
[nimisõna, substantiiv]
sarapuu isasõisik

saras
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegse kogukonna ühine maavaldus

2. kogukonna ühine maavaldus

saraskond
[nimisõna, substantiiv]
keskaja algeline maaühiskond, ühist maavaldust (ehk sarast) kasutav kogukond

sarasmaa
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegse kogukonna ühine maavaldus

2. kogukonna ühine maavaldus

saratseen
[nimisõna, substantiiv]
1. (ristisõdade ajal ja varem:) Lääne-Euroopas elanud araablane või muslim

2. muhamedlase nimetus Lääne-Euroopas keskajal

sard
[nimisõna, substantiiv]
Sardiinia saarel elava rahva liige

sard
[nimisõna, substantiiv]
1. lattidest vm toestik heina, vilja, linakuparde kuivatamiseks ja järelvalmimiseks (ka koos sellel kuivava heina või viljaga)

2. latt- vm toestik vilja, heina vm kuivatamiseks

3. seinjas rõuk

sardell
[nimisõna, substantiiv]
viinerist jämedam keeduvorstike, mida hrl süüakse soojalt

sardhein
[nimisõna, substantiiv]
orashein

sardiin
[nimisõna, substantiiv]
väike heeringataoline Euroopa lõunapoolsete merede kala

sardiinlane
[nimisõna, substantiiv]
Sardiinia saarel elava rahva liige

sardinell
[nimisõna, substantiiv]
väike sardiinile lähedane troopika- ja lähistroopikamerede kala

sardinops
[nimisõna, substantiiv]
Vaikse ookeani sardiin

sardklaas
[nimisõna, substantiiv]
sissepressitud metallvõrguga tahvelklaas

sardooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. salvav või pilkav, lugupidamatust väljendav

2. kibe, pilkav

sardoonüks
[nimisõna, substantiiv]
1. poolvääriskivina kasutatav pruuni- ja valgetriibuline oonüks

2. poolvääriskivi

sardsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
seadmetes olevad mikroprotsessorid ja -kontrollerid koos vajalike liideste ja tarkvaraga, mille ülesanne on töödelda informatsiooni

sardtarkvara
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mis on kirjutatud suurema süsteemi osaks oleva funktsionaalse arvutisüsteemi jaoks

sarg
[nimisõna, substantiiv]
maatükk, põllutükk

sari
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm omavahel (järjestikku) seotud teoseid, saateid, üritusi vm

2. sama laadi asjade (näiteks raamatute, saadete) või sündmuste rida

3. sari, samalaadsete esemete v nähtuste rida v rühm

sari
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur hõre sõel vilja tuulamiseks

sari
[nimisõna, substantiiv]
1. India naise traditsiooniline ümber keha mähitav ühest kangatükist riietusese

2. India naise riietusese

sarifilm
[nimisõna, substantiiv]
film, mida näidatakse mitme järjestikuse osana, osade kaupa

sariin
[nimisõna, substantiiv]
1. väga mürgine keemiline ründeaine, värvitu ja lõhnatu kergesti lenduv vedelik, mis kahjustab kesknärvisüsteemi

2. ründemürk

sarikaliigud
[nimisõna, substantiiv]
alkoholiga kostitamine, kui ehitatavale hoonele on sarikad peale saadud

sarikaline
[nimisõna, substantiiv]
sarikõisikut ning torujat vart omav, sarikaliste sugukonda kuuluv taim

sarikalised
[nimisõna, substantiiv]
sugukond kaheidulehelisi rohttaimi, mille õied asetsevad sarikatena ja millel on torujad varred

sarikapaar
[nimisõna, substantiiv]
kaks püstiseks paariks ühendatud katuse kandepuud, mis moodustavad katuseharja ja millele toetuvad roovlatid koos katusekattega

sarikapenn
[nimisõna, substantiiv]
rõhtpuu, mis ühendab püstisteks paarideks ühendatud katuse kandepuid (ehk sarikapaare)

sarikapidu
[nimisõna, substantiiv]
alkoholiga kostitamine, kui ehitatavale hoonele on sarikad peale saadud

sarikapärg
[nimisõna, substantiiv]
hrl okstest pärg, millega tähistatakse ehitatavale hoonele sarikate peale saamist ning mis asetatakse sarikatele

sarikas
[nimisõna, substantiiv]
üks mitmest katuse kandepuust, mis on hrl püstiseks paariks ühendatud, mis moodustavad katuseharja ja millele toetuvad roovlatid koos katusekattega

sarikjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (õisiku kohta:) kiirtena asetsevate ühepikkuste raagudega vihmavarju meenutav, sarikataoline

2. sarikataoline

sarikõieline
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) sarikõisikut omav

sarikõisik
[nimisõna, substantiiv]
õisik, mis meenutab kiirtena asetsevate ühepikkuste raagudega vihmavarju (nt sibulal, nurmenukul)

sariküll
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne kahe püstaka sarvega talvemüts Saaremaa naistel

2. Saaremaa kahe sarvega üll

sarimonogaamia
[nimisõna, substantiiv]
monogaamne peremudel, mille korral üks paarisuhe järgneb teisele ja mitut suhet korraga ei ole

sarimõrtsukas
[nimisõna, substantiiv]
järgemööda mitu inimest tapnud kurjategija

sarimõrv
[nimisõna, substantiiv]
sama inimese sooritatud mitu järjestikkust mõrva

sarimõrvar
[nimisõna, substantiiv]
järgemööda mitu inimest tapnud kurjategija

sariromaan
[nimisõna, substantiiv]
mitmest romaanist koosnev kirjandusteos

sarisaade
[nimisõna, substantiiv]
mitme järjestikuse tele- või raadiosaatena esitatav saade

sarisüütaja
[nimisõna, substantiiv]
järgemööda mitu tulekahju (pahatahtlikult) tekitanud inimene

saritegusõna
[nimisõna, substantiiv]
mitmest, hrl samas vormis ja isikus tegusõnast koosnev liitverb, mis koos väljendavad n-ö ühist tegevusse suundumist (nt Mine too mulle kohvi)

saritoode
[nimisõna, substantiiv]
toode, mis on müügiks valmistatud ühe standardi järgi (korduvate) partiide kaupa

saritootmine
[nimisõna, substantiiv]
toodete müügiks valmistamine ühe standardi järgi (korduvate) partiide kaupa

sarivaras
[nimisõna, substantiiv]
pidevalt vargil käiv inimene

sariverb
[nimisõna, substantiiv]
mitmest, hrl samas vormis ja isikus tegusõnast koosnev liitverb, mis koos väljendavad n-ö ühist tegevusse suundumist (nt Mine too mulle kohvi)

sarivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
mitmes etapis, mitme osana korraldatud võistlus

sarivõte
[nimisõna, substantiiv]
(pildistamisel:) võte, mille käigus kaamera jäädvustab mitu kaadrit sekundis

sarjama
[tegusõna, verb]
1. tugevasti kritiseerima, (karmide) sõnadega oma rahulolematust, pahameelt väljendama

2. kurjustama

3. arvustama

4. käredasti arvustama

sark
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik kaanega, hrl ilustatud (puu)kast, milles surnu sängitatakse hauda

2. piklik kaanega kast, mille sees surnu hauda pannakse

sarkasm
[nimisõna, substantiiv]
1. salvav pilge, äärmiselt terav, üdini lõikav iroonia

2. salvav pilge

sarkast
[nimisõna, substantiiv]
salvavalt pilkelise, lõikavalt iroonilise väljenduslaadiga inimene

sarkastiline
[omadussõna, adjektiiv]
salvavalt pilkeline, teravalt, üdini lõikavalt irooniline, sarkasmi sisaldav või väljendav

sarkofaag
[nimisõna, substantiiv]
kivist, metallist või muust materjalist kunstiliselt kujundatud surnukirst

sarkoom
[nimisõna, substantiiv]
1. pahaloomuline tugikoeline kasvaja (nt luusarkoom, pehmete kudede sarkoom)

2. teat pahaloomuline kasvaja

sarkopeenia
[nimisõna, substantiiv]
lihasmassi hääbumine ja lihasjõu vähenemine hrl ühenduses vananemisega

sarlakid
[nimisõna, substantiiv]
äge nakkushaigus (peamiselt lastel), millele on iseloomulik peenetähniline punane lööve, palavik ja kurgupõletik

sarlakiepideemia
[nimisõna, substantiiv]
inimeste hulgaline haigestumine malaariasse

sarlakpunane
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt punane

sarm
[nimisõna, substantiiv]
1. võime või omadus kedagi veedelda, ligi tõmmata või lummata, paljudele meeldida

2. eriline omadus, mis teeb inimese, koha või olukorra meeldivaks ja põnevaks

sarmaat
[nimisõna, substantiiv]
1. sküütidele lähedase Iraani keeli kõnelnud Ida-Euroopa steppide rändhõimu liige

2. Ida-Euroopa steppides elanud rändrahva liige

sarmikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (oleku, välimuse kohta:) veetlev, väga võluv, sarmi omav

2. väga võluv

sarmikus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime või omadus kedagi veedelda, ligi tõmmata või lummata, paljudele meeldida

2. eriline omadus, mis teeb inimese, koha või olukorra meeldivaks ja põnevaks

sarmitu
[omadussõna, adjektiiv]
veetluseta, võluta, sarmi mitteomav

sarn
[nimisõna, substantiiv]
põse esileulatuv, kõrgem osa

sarnakaar
[nimisõna, substantiiv]
sarnaluu ja oimuluu jätketest moodustuv kaar

sarnakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrgete põsesarnadega

2. kõrgete sarnadega

sarnalihas
[nimisõna, substantiiv]
põse esileulatuval, kõrgemal osal asuv lihas

sarnaluu
[nimisõna, substantiiv]
paariline luu, mis moodustab sarnakaare ja silmakoopa külgseina

sarnane
[omadussõna, adjektiiv]
1. välimuses või mingis muus suhtes rohkete ühetaoliseks tegevate ühisjoontega, millegagi võrreldes samalaadne

2. paljude ühiste joontega, aga mitte päris sama

3. samalaadne

sarnanema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi või millegagi mingis suhtes samalaadne, sarnane olema

2. samasugune, sarnane olema

sarnaselt
[määrsõna, adverb]
mingis suhtes ühtmoodi, rohkete ühetaoliseks tegevate ühisjoontega, millegagi võrreldes samalaadselt

sarnassõna
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna, mis sõnatüve ja häälduse poolest on lähedane mingile teisele sõnale, kuid mis tähenduselt erineb (nt käsitlema, käsitama ja käsitsema)

2. üks häälikuliselt lähedastest, kuid tähenduselt erinevatest sõnadest

sarnastama
[tegusõna, verb]
1. mingi omaduse vm suhtes samataoliseks, sarnaseks tegema või muutma

2. sarnaseks tegema

sarnastiivalised
[nimisõna, substantiiv]
selts vaegmoondega putukaid, kellel on kaks paari ühesuguseid kilejaid tiibu (siia kuuluvad nt tirt, lehetäi)

sarnastuma
[tegusõna, verb]
mingi omaduse vm suhtes samataoliseks, sarnaseks muutuma

sarnastumine
[nimisõna, substantiiv]
keeles hääliku muutumine naaberhääliku sarnaseks

sarnastus
[nimisõna, substantiiv]
1. sarnastamine

2. sarnastumine

sarnastussaadus
[nimisõna, substantiiv]
(organismidel:) väliste toitainete omastamise ehk assimilatsiooni lõpp-produkt

sarnasus
[nimisõna, substantiiv]
sarnased, ühised jooned, omadused vms

sarnasusassotsiatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sarnaste kujutluste alusel tekkiv assotsiatsioon

sarnlema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi või millegagi mingis suhtes samalaadne, sarnane olema

2. samasugune, sarnane olema

sarong
[nimisõna, substantiiv]
pikk ümber puusade mähitav Malai ja Indoneesia päritolu riietusese (kuulub kohalikel nii naiste kui meeste rõivastusse, läänes eeskätt rannariietuses)

sarrus
[nimisõna, substantiiv]
terasest vm materjalist võrestik, mida ehitusel kasutatakse konstruktsiooni tugevdamiseks

sarrusetööd
[nimisõna, substantiiv]
tööde kogum, mis hõlmab sarrusekarkasside valmistamise ja paigaldamise kas vormi või betoneerimiskohale

sarrustama
[tegusõna, verb]
terasest vm materjalist vardaga või varrastega varustama, et midagi tugevdada

sars
[nimisõna, substantiiv]
väga nakkav hingamisteede haigus, mida põhjustab teatud koroonaviirus (SARS-CoV), raskekujuline äge respiratoorne sündroom

sarž
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe toimne (ühevärviline) puuvillane või siidriie, millel on diagonaalsed jooned või peened vallid mõlemal pool kangast

2. toimne riie

3. twill fabric that has diagonal lines or ridges on both inner and outer surfaces via a two-up, two-down weave

sarv
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade, eeskätt sõraliste peast väljaulatuv püstine kõva paarina esinev moodustis

2. kõva terava tipuga osa teatud loomade pea küljes

sarvaine
[nimisõna, substantiiv]
1. valkudest koosnev aine, mida leidub naha õhukeses pindmises kihis ning juustes, karvades, sulgedes ja küüntes

2. valk

sarvehääl
[nimisõna, substantiiv]
sarve puhumise heli

sarvekandja
[nimisõna, substantiiv]
lehm, põder vm sarvedega loom

sarvekas
[omadussõna, adjektiiv]
tugevate sarvedega

sarveke
[nimisõna, substantiiv]
lühike sarve meenutav makaron

sarvemuks
[nimisõna, substantiiv]
väike sarv

sarvemügar
[nimisõna, substantiiv]
väike sarv

sarvemüks
[nimisõna, substantiiv]
väike sarv

sarvenukk
[nimisõna, substantiiv]
väike sarv

sarvepill
[nimisõna, substantiiv]
rahvapärane sõrmistega varustatud (soku)sarvest puhkpill

sarvesai
[nimisõna, substantiiv]
sarvekujuliste otstega väike sai

sarvestik
[nimisõna, substantiiv]
1. (haralised) sarved

2. haralised sarved

sarvestuma
[tegusõna, verb]
1. (naha pindmise osa kohta:) surnud rakkudest koosneva (ja mahakooruva) kihiga kattuma

2. sel viisil paksenema, kõvaks muutuma

3. sarvaineks muutuma

4. sarvainega kattuma

sarvetaoline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult, materjalilt vm sarve meenutav

sarvetohl
[nimisõna, substantiiv]
sarve kattev sarvainest koosnev tupp

sarvetäis
[nimisõna, substantiiv]
1. joogi- vms sarve täitev kogus (hrl jooki)

2. sarve täitev kogus

sarvik
[nimisõna, substantiiv]
sarvedega olend, kuri vaim (hrl kuradi, vanapagana pehmem, ümberütlev nimetus)

sarvikkonn
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerika vihmametsade värvikirev peakühmudega konn

sarvik-lõgismadu
[nimisõna, substantiiv]
USA edelaosa ja Mehhiko kõrbetes elutsev mürkmadu, kes on võimeline siuglema ka külgsuunas

sarviklõoke
[nimisõna, substantiiv]
mustade sulgkõrvadega lõoke, Eestis läbirändelind

sarvikpütt
[nimisõna, substantiiv]
roostevärvi kulmututtidega veelind

sarvikrästik
[nimisõna, substantiiv]
Sahara ja Araabia poolsaare kõrbetes elutsev liivakarva laiguline mürkmadu, kellel on mõlema silma kohal püstine sarvetaoline soomus

sarviline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sarvi või sarvetaolisi moodustisi omav

2. sarvedega

sarvipidi
[määrsõna, adverb]
1. sarvedest kinni hoides

2. sarvedega kusagil kinni olles

sarvis
[määrsõna, adverb]
(juuste kohta:) turris, püsti

sarvitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma sarvedeta

2. sarvedeta

sarvjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult, materjalilt vm sarve meenutav

sarvkabi
[nimisõna, substantiiv]
kapja kattev sarvainest kest

sarvkannike
[nimisõna, substantiiv]
Püreneedest pärit lillade ja kollaste õitega (võõrasema meenutav) aialill

sarvkate
[nimisõna, substantiiv]
pealisnahka kattev paksenenud sarvkihist osa (nt linnu jalal, nokal)

sarvkest
[nimisõna, substantiiv]
1. silmamuna eesmine läbipaistev kest

2. silmal

sarvkestapõletik
[nimisõna, substantiiv]
silma sarv- ja sidekesta põletik

sarvkiht
[nimisõna, substantiiv]
naha kõige pindmisem, surnud rakkudest koosnev osa, mis koorub nahalt hallikate laikudena (nt kõõmana)

sarvkivi
[nimisõna, substantiiv]
tihe peeneteraline hele moondekivim

sarvkorall
[nimisõna, substantiiv]
soojade merede madalvees esinev sarvja toesega organism

sarvkõblas
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegne põdrasarvest kõblas

sarvloom
[nimisõna, substantiiv]
lehm, põder vm sarvedega loom

sarvmagun
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadest pärinev kollaste või punaste õite ning pikkade kupardega rohttaim, Eestis aiailutaim

sarvmakaron
[nimisõna, substantiiv]
sarvekujuline pastasort

sarvnahk
[nimisõna, substantiiv]
sarvestunud nahk (inimesel, nt talla all, kandadel)

sarvoks
[nimisõna, substantiiv]
kõva surnud oks, mis on läbi imbunud rohke vaigu või parkainega, puidurikke liike

sarvpea
[nimisõna, substantiiv]
(sarvedega looma kohta)

sarvprillid
[nimisõna, substantiiv]
sarvest või sarve meenutavast plastmassist raamidega prillid

sarvraamid
[nimisõna, substantiiv]
sarvest või seda meenutavast plastmassist prilliraamid

sarvrakk
[nimisõna, substantiiv]
marrasknaha peamine rakutüüp, mis toodab sarvainet (keratiini)

sarvsoomused
[nimisõna, substantiiv]
sarvainest soomused loomadel või lindudel

sarvsõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
Austraaliast ja Uus-Guinealt pärinev, puutüvedel ja okstel kasvav põdrasarve meenutavate lehtedega taim, Eestis toataimena

sarvtald
[nimisõna, substantiiv]
(loomadel:) kabja või sõra alumine osa

sarvtigu
[nimisõna, substantiiv]
suure lameda keerdunud kojaga ja niitjate kombitsatega mageveetigu

sasaan
[nimisõna, substantiiv]
looduslik karpkala Vaikse ookeani vesikonna jõgedes ning Musta, Kaspia ja Araali mere vesikonnas

sashimi
[nimisõna, substantiiv]
1. jaapanipärane suupiste toorest kalast, mida serveeritakse sojakastme ja mädarõikaga

2. jaapanipärane toore kala suupiste

sasi
[nimisõna, substantiiv]
viljakõrte peeneks pekstud pundar, mis on alles jäänud viljapeksul pärast terade eemaldamist (nt loomasöödana, allapanuna)

sasikubu
[nimisõna, substantiiv]
suur kimp sasi

sasima
[tegusõna, verb]
õrnalt, hellitavalt puutudes, edasi-tagasi liigutustega (kergelt) korratusse olekusse, (kergelt) sassi ajama

sasimik
[nimisõna, substantiiv]
sasipundar

sasine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergelt sassis, (veidi) korratus, sasitud olekus

2. sassis, sasitud

sasinema
[tegusõna, verb]
(rohkem) sassi, segaseks minema

sasipea
[nimisõna, substantiiv]
sassis, kammimata või (otsekui) sasitud juuksed (ka soenguna)

sasipuder
[nimisõna, substantiiv]
korratu olek, segadik, virvarr

sasipundar
[nimisõna, substantiiv]
1. sassi läinud, puntrasse keerdunud ja põimunud hrl pikad peenikesed asjad (niidid, traadid vm)

2. sassis, puntrasse keerdunud nöörid, traat vms

3. puntrasse keerdunud asjad

sasipusa
[nimisõna, substantiiv]
segane seis või keeruline olukord, milles on raske orienteeruda

sasipäine
[omadussõna, adjektiiv]
sassis juustega

sasisema
[tegusõna, verb]
(hrl õlgede, heinte kohta:) vaikset kõlatut ühetoonilist heli, sahinat, kahinat kuuldavale tooma

sasku
[nimisõna, substantiiv]
1. paaris mängitav kaardimäng neljale

2. üks paaris mängitav kaardimäng neljale

sassaparilla
[nimisõna, substantiiv]
luu- ja liigesevalu arstimiseks kasutatud taimede (nt hanevits, küüvits) nimetus

sassi
[määrsõna, adverb]
korrast ära, segamini, korratusse olekusse

sassiminek
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus miski on segamini, korrast ära läinud

sassis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
segamini, korratus olekus

sassoon
[nimisõna, substantiiv]
1. (juukselõikusviis:) juuste astmeline kääridega lõikamine

2. juukselõikusviis

satanism
[nimisõna, substantiiv]
saatana kui jumalavastase jõu kultuslik teenimine

satelliidiantenn
[nimisõna, substantiiv]
nõgusa taldriku kujuline antenn

satelliidifoto
[nimisõna, substantiiv]
tehiskaaslaselt tehtud foto (hrl Maast)

satelliidikanal
[nimisõna, substantiiv]
satelliittelevisiooni kanal (ka sellel edastatava programmi kohta)

satelliidipann
[nimisõna, substantiiv]
nõgusa taldriku kujuline antenn

satelliidipilt
[nimisõna, substantiiv]
tehiskaaslaselt tehtud foto (hrl Maast)

satelliiditaldrik
[nimisõna, substantiiv]
nõgusa taldriku kujuline antenn

satelliit
[nimisõna, substantiiv]
Maa vm taevakeha ümber tiirlema lähetatud kosmoseaparaat maailmaruumi uurimiseks ja sealt andmete saamiseks

satelliitantenn
[nimisõna, substantiiv]
Maa tehiskaaslasel paikneva seadme vahendusel töötav (nt taldrikukujuline) antenn

satelliitkanal
[nimisõna, substantiiv]
satelliittelevisiooni kanal (ka sellel edastatava programmi kohta)

satelliitlinn
[nimisõna, substantiiv]
suurema linna mõjupiirkonnas asuv ning sellega tihedas ühenduses olev linn

satelliitriik
[nimisõna, substantiiv]
teise riigi määramisvõimu all olev vormiliselt iseseisev riik

satelliitside
[nimisõna, substantiiv]
raadioside süsteem, milles (paiksete või liikuvate) raadiosaatjate ja -vastuvõtjate vahel kasutatakse sidesatelliite, Maa tehiskaaslasi

satelliittelefon
[nimisõna, substantiiv]
telefon, mis on ette nähtud ühenduseks satelliitside teel

satelliittelevisioon
[nimisõna, substantiiv]
televisiooniprogrammide edastamine sidetehiskaaslaste vahendusel

saterkuub
[nimisõna, substantiiv]
1. kehasse töödeldud pihaosaga põlvini ulatuv alt laienev meestekuub

2. põlvini ulatuv meestekuub

satiin
[nimisõna, substantiiv]
sileda läikiva parema poole ning tuhmi pahema poolega puuvillane (või sünteetiline) riie, üks atlassi liike

satiir
[nimisõna, substantiiv]
1. isiku või ühiskonna pahede ja puuduste tauniv või paljastav väljanaermine

2. terav pilge

3. pilge

4. pilkav kirjandusteos

satiiriajakiri
[nimisõna, substantiiv]
teravalt pilkavaid kirjutisi ja karikatuure sisaldav ajakiri

satiirik
[nimisõna, substantiiv]
teravalt pilkelisi, satiirilisi teoseid loov, oma loomingus satiiri kasutav isik

satiirileht
[nimisõna, substantiiv]
satiirilisi kirjutisi, karikatuure vm päevakajalist materjali sisaldav väljaanne (nt mingi ajalehe lisa või kaasanne)

satiiriline
[omadussõna, adjektiiv]
isiku või ühiskonna pahesid ja puudusi tauniv, neid paljastavalt väljanaerev või teravalt pilkav, satiiri sisaldav

satiirinool
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites teravalt pilkelise sisuga kirjutise, avalduse kohta)

satikas
[nimisõna, substantiiv]
(parasiit)putukas

satineerima
[tegusõna, verb]
1. paberit, nahka, riiet vm materjali töötlema (nt kalandriga), et anda pinnale siledust ja läiget või mustrit sisse pressida

2. paberit, nahka, riiet siledaks v mustriliseks pressima

satipann
[nimisõna, substantiiv]
paraboolantenn, satelliidiantenn

satisfaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi heastamine, kellegi rahuldamine (nt vabanduse palumine auhaavamise puhul või solvatu uhkuse rahuldamine kahevõitlusega)

2. rahulduse andmine [auhaavamise puhul]

satitaldrik
[nimisõna, substantiiv]
paraboolantenn, satelliidiantenn

satraap
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Pärsia riigis:) provintsi asehaldur

2. satraapia valitseja

satraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Pärsia riigis:) provints, mida valitses asehaldur (ehk satraap)

2. provints Vana-Pärsia riigis

sats
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav hulk, kindlaksmääratud kogus või partii

2. hulk, kogu

sats
[nimisõna, substantiiv]
1. volang, lehv vm kaunistus riideesemel

2. volang

satsivi
[nimisõna, substantiiv]
Gruusia köögist pärit Kreeka pähkli kaste, mida tarvitatakse hrl koos kanaga

satsuma
[nimisõna, substantiiv]
mahedamaitseline seemneteta mandariin, jaapani mandariinipuu vili

satter
[nimisõna, substantiiv]
1. kehasse töödeldud pihaosaga põlvini ulatuv alt laienev meestekuub

2. põlvini ulatuv meestekuub

sattuma
[tegusõna, verb]
1. juhuslikult, ettekavatsemata mingisse kohta, olukorda või seisundisse jõudma

2. sel moel midagi tegema, mingis olukorras olema

3. juhuslikult mingisse kohta või mingile üritusele jõudma

Ühendtegusõnad: ette sattuma, ette sattuma, kokku sattuma, kokku sattuma, peale sattuma, peale sattuma, sisse sattuma, sisse sattuma, tagasi sattuma, tagasi sattuma, vastu sattumavastu sattuma

sattumisi
[määrsõna, adverb]
1. juhtumisi, juhuslikult

2. juhtumisi

sattumus
[nimisõna, substantiiv]
1. juhus, sattumine

2. sattumine, juhus

sattumuslik
[omadussõna, adjektiiv]
juhusega seotud

sattunu
[nimisõna, substantiiv]
mingisse olukorda või kuhugi sattunud isik

saturatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku küllastatus mingi lahustuva ainega (nt hemoglobiini küllastatus hapnikuga)

saturnaalid
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Roomas Saturnuse auks peetud pühad ja pidustused

2. Saturnuse auks peetud Vana-Rooma pühad

saturnism
[nimisõna, substantiiv]
pliimürgistus

satutama
[tegusõna, verb]
1. tegema nii, et satuks

2. juhtuma panema

satään
[nimisõna, substantiiv]
sileda läikiva parema poole ning tuhmi pahema poolega puuvillane (või sünteetiline) riie, üks atlassi liike

sau
[nimisõna, substantiiv]
väärispuust või -metallist kaunistustega kepp valitsejal võimu sümbolina või kõrgema vaimuliku ametitunnusena

sau
[nimisõna, substantiiv]
1. puhas saviaine

2. (ehitusgeoloogias:) mineraalosakesed, mille läbimõõt on väiksem kui 0,002 mm

saud
[nimisõna, substantiiv]
1. Saudi Araabia kodanik või elanik

2. Saudi Araabia päritolu inimene

3. Saudi Araabia elanik

saudiaraablane
[nimisõna, substantiiv]
1. Saudi Araabia kodanik või elanik

2. Saudi Araabia päritolu inimene

3. Saudi Araabia elanik

sauene
[omadussõna, adjektiiv]
väga peenikesest saviainest, sauest tehtud või seda sisaldav

sauh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (madalat) sahisevat heli

sauhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (madalat) sahisevat heli

saumikser
[nimisõna, substantiiv]
1. jämeda pulga kujuline seade toiduainete segamiseks, vahustamiseks või peenestamiseks

2. saumikser

saun
[nimisõna, substantiiv]
1. köetav hoone või ruum higistamiseks, vihtlemiseks, pesemiseks

2. hoone või ruum, mille saab kuumaks kütta ja kus inimesed higistavad ja pesevad

3. seal pesemine

saunaesik
[nimisõna, substantiiv]
sauna eesruum

saunajutt
[nimisõna, substantiiv]
suust suhu liikuv jutt, sõnum vms, millel ei pruugi tõepõhja olla

saunakamber
[nimisõna, substantiiv]
vanasti talusauna ühte otsa ehitatud ruum, milles elati

saunakapp
[nimisõna, substantiiv]
kapikene saunalise riiete jaoks (hrl suuremas ühissaunas)

saunakapp
[nimisõna, substantiiv]
kapp saunas pesemis- ja leiliviskamisvee tarvis

saunakatel
[nimisõna, substantiiv]
saunaahju müüris olev suur pada pesemisvee soojendamiseks

saunakeris
[nimisõna, substantiiv]
1. kuumaks aetav kivikuhelik sauna- või reheahju küttekoldel leili tekitamiseks

2. saunas kivid, kuhu sa vett viskad, et kuum hakkaks

saunakibu
[nimisõna, substantiiv]
kapp saunas pesemis- ja leiliviskamisvee tarvis

saunakoda
[nimisõna, substantiiv]
sauna eesruum

saunakoht
[nimisõna, substantiiv]
sauniku kasutuses olev maa ühes eluhoonega

saunakord
[nimisõna, substantiiv]
saunaskäimise puhk, saunaskäimise kord

saunakultuur
[nimisõna, substantiiv]
saunade kasutamine, sellega seotud kombed ja tavad

saunakuumus
[nimisõna, substantiiv]
saunale omane väga suur (umbne) palavus

saunaköök
[nimisõna, substantiiv]
saunaga ühise katuse alla ehitatud (vana aja) suveköök

saunalaps
[nimisõna, substantiiv]
sauniku laps

saunalava
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl laudadest tehtud kõrgendatud alus sauna leiliruumis

2. muu laudadest või palkidest kandepind

3. laudadest tehtud kõrge alus, kus sa saunas istud

saunalina
[nimisõna, substantiiv]
ihu kuivatamiseks kasutatav suur rätik

saunaline
[nimisõna, substantiiv]
saunaskäija, saunasolija

saunamees
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maata või vähese maaga, suurema talu maal hrl saunas elav kehvtalupoeg

saunamehekoht
[nimisõna, substantiiv]
sauniku kasutuses olev maa ühes eluhoonega

saunamesi
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsete lisanditega mesi saunas pealemäärimiseks (nt liigese- ja lihasevalude puhul)

saunanaine
[nimisõna, substantiiv]
1. saunas töötav, saunalisi teenindav naine

2. sauna töötaja

saunapalavus
[nimisõna, substantiiv]
saunale omane väga suur (umbne) palavus

saunapere
[nimisõna, substantiiv]
hrl saunas elava kehvtalupoja pere

saunapidu
[nimisõna, substantiiv]
peopidamine koos saunaskäiguga

saunaprotseduur
[nimisõna, substantiiv]
kuumaks köetud hoones või ruumis leilivõtmine, vihtlemine ja pesemine

saunapäev
[nimisõna, substantiiv]
sauna kütmise ja saunaskäimise päev

saunarahvas
[nimisõna, substantiiv]
saunaskäijad, saunasolijad

saunaruum
[nimisõna, substantiiv]
1. leilivõtmiseks ja pesemiseks mõeldud ruum hoones või korteris

2. ruum, kus majas asub saun

saunaskäik
[nimisõna, substantiiv]
kuumaks köetud hoones või ruumis leilivõtmine, vihtlemine ja pesemine

saunaskäimine
[nimisõna, substantiiv]
kuumaks köetud hoones või ruumis leilivõtmine, vihtlemine ja pesemine

saunatagune
[omadussõna, adjektiiv]
sauna taga asetsev

saunatama
[tegusõna, verb]
1. saunas käima, saunas pesema (ja vihtlema)

2. saunaskäiku võimaldama

saunatarbed
[nimisõna, substantiiv]
saunaskäimiseks vajalikud esemed (nt seep, nuustik, käterätt, viht)

saunaviht
[nimisõna, substantiiv]
1. kimp lehtedega või okastega oksi saunas vihtlemiseks

2. omavahel ühendatud lehed või oksad, millega sa ennast saunas lööd

saunavorst
[nimisõna, substantiiv]
pehme konsistentsiga küpsetamiseks sobiv vorst

saunaõhtu
[nimisõna, substantiiv]
seltskondlik koosviibimine koos saunaskäiguga

saund
[nimisõna, substantiiv]
heli, kõla, hääl

saunik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maata või vähese maaga, suurema talu maal hrl saunas elav kehvtalupoeg

saunikupere
[nimisõna, substantiiv]
hrl saunas elava kehvtalupoja pere

saunsuvila
[nimisõna, substantiiv]
saunaruumidega suvila

saurus
[nimisõna, substantiiv]
suur sisalikulaadne ürgaja roomaja

sausegur
[nimisõna, substantiiv]
1. jämeda pulga kujuline seade toiduainete segamiseks, vahustamiseks või peenestamiseks

2. saumikser

sauteerima
[tegusõna, verb]
viilutatud või ribastatud aedvilja vm toorainet pannil väheses rasvas kiirelt kuumutama, toitu pidevalt liigutades või hüpitades

savann
[nimisõna, substantiiv]
rohttaimedega kaetud suur tasandik, mis asub troopilisel või lähistroopilisel alal ning kus kasvavad üksikud puud

savannisebra
[nimisõna, substantiiv]
savannialade sebra

savant
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle arengutase on üldiselt alla keskmise, aga kellel on erilised võimed mingil kitsal alal (nt muusikas)

savi
[nimisõna, substantiiv]
1. peenimatest mineraalosakestest koosnev (liivasegune) sete, mis niiskudes paisub ja muutub plastseks ning põletamisel kivistub

2. sellest moodustunud settekivim

3. teatud tüüpi maapinnast saadud materjal, mis kuivades muutub kõvaks

saviahi
[nimisõna, substantiiv]
savist pätsitud ahi

saviauk
[nimisõna, substantiiv]
savivõtmise auk pinnases

savifiguur
[nimisõna, substantiiv]
ruumiline savist kuju, savist skulptuur

saviglasuur
[nimisõna, substantiiv]
värvilisest savimassist glasuur (nt portselanil)

savihall
[omadussõna, adjektiiv]
tuhm, sogasena mõjuv hall, savi värvi pruunikashall

savihoone
[nimisõna, substantiiv]
savist ehitatud hoone

savijalgadel
[määrsõna, adverb]
nõrgal alusel

savijalgadele
[määrsõna, adverb]
nõrgale alusele

savijas
[omadussõna, adjektiiv]
1. savi sisaldav, tihke koostisega

2. savitaoline

savik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne savist iste reheahju vm kolde ees

savikas
[omadussõna, adjektiiv]
savi sisaldav

savikauss
[nimisõna, substantiiv]
põletatud savist kauss

savikilt
[nimisõna, substantiiv]
maasisese rõhu toimel savist tekkinud kiltjalt lagunev kivim

savikiltkivi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt savist koosnev kiltkivi

savikivim
[nimisõna, substantiiv]
savi tihenedes ja kõvastudes moodustunud settekivim

savikoda
[nimisõna, substantiiv]
keraamikaateljee, kus valmistatakse ja müüakse saviesemeid, korraldatakse kursusi vms

savikollane
[omadussõna, adjektiiv]
kahvatu, luitunud tooniga kollakas

savikrohv
[nimisõna, substantiiv]
krohv, mille koostiseks on pestud ja kuivatatud liiv ning savipulber

savikruus
[nimisõna, substantiiv]
põletatud savist kruus

savikuju
[nimisõna, substantiiv]
ruumiline savist kuju, savist skulptuur

savikõrb
[nimisõna, substantiiv]
savipinnasega kõrb

saviliiv
[nimisõna, substantiiv]
savipinnas, mis sisaldab 3–10% mineraalosakesi

saviliivane
[omadussõna, adjektiiv]
saviliivast koosnev, 3–10% mineraalosakesi sisaldav

saviliivmoreen
[nimisõna, substantiiv]
liustikust maha jääv kivimaterjal ja liustikusete, mis koosneb peamiselt liivast ja savist

saviliivmuld
[nimisõna, substantiiv]
muld, mis sisaldab 10–20% savi

savimaa
[nimisõna, substantiiv]
pinnas, mis sisaldab üle 50% savi

savimaja
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt savist ehitatud maja

savimask
[nimisõna, substantiiv]
(iluhoolduses:) nahale lühikeseks ajaks määritav kosmeetiline savi puhastava maskina

savimineraal
[nimisõna, substantiiv]
üliväikestest saviosakestest koosnev vett siduva võimega (kihiline) kivim

savimuda
[nimisõna, substantiiv]
savisegune muda

savimuld
[nimisõna, substantiiv]
pinnas, mis sisaldab üle 50% savi

savimört
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne mört, kus sideaineks on savi

savine
[omadussõna, adjektiiv]
1. savisegune või savist koosnev

2. saviga kaetud, saviga koos

savinõu
[nimisõna, substantiiv]
põletatud savist nõu

savionn
[nimisõna, substantiiv]
väike vilets savist tehtud maja

savipesa
[nimisõna, substantiiv]
savist mätsitud pesa (nt pääsukestel)

savipiip
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne põletatud savist kahaga piip

savipinnas
[nimisõna, substantiiv]
savi sisaldav, niiskena pehme ja libe, kuivana kõva ja praguline pinnas

saviplonn
[nimisõna, substantiiv]
põletamata tellis, ehituskivi vm savist ese

saviplönn
[nimisõna, substantiiv]
põletamata tellis, ehituskivi vm savist ese

savipott
[nimisõna, substantiiv]
põletatud savist (lameda põhjaga) ahjunõu, lillepott vm nõu

savipudel
[nimisõna, substantiiv]
põletatud savist pudel

savipunane
[omadussõna, adjektiiv]
savikarva punane

savipõhi
[nimisõna, substantiiv]
savine põhi (nt kraavil, põllul)

savipõletus
[nimisõna, substantiiv]
saviesemete kuumutamine, nt vastavas ahjus

savipõletusahi
[nimisõna, substantiiv]
ahi saviesemete kuuumutamiseks

savipõrand
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne savist tehtud või saviga kaetud kõva põrand

savirähk
[nimisõna, substantiiv]
murenenud savi, teravate servadega savikillud

savisaarlane
[nimisõna, substantiiv]
Edgar Savisaare vaadete toetaja

savisegune
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti savi sisaldav

savistuma
[tegusõna, verb]
saviks muutuma

savitahvel
[nimisõna, substantiiv]
savist plaadike, millele ennemuiste vajutati kirjamärke, jooniseid vms

savitama
[tegusõna, verb]
1. saviga katma või määrima

2. saviga katma v määrima

savitellis
[nimisõna, substantiiv]
savist tellis

savitoode
[nimisõna, substantiiv]
savist valmistatud ese, materjal vms toode

savitönk
[nimisõna, substantiiv]
väike tellisetöökoda

savitöö
[nimisõna, substantiiv]
keraamika, pottsepakunst

saviväljak
[nimisõna, substantiiv]
tihedast savist kõva pinnaga tenniseväljak, kus pall eriti hästi põrkab

savolane
[nimisõna, substantiiv]
Savo maakonna aladelt pärit idasoomlane

savu
[nimisõna, substantiiv]
sigaret, pabeross

sb
heleduse mittesüsteemne mõõtühik

scherzando
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) naljatlevalt, vallatult

sci-fi
[nimisõna, substantiiv]
1. ulmekirjanduse liik või vastav teos, kus hrl käsitletakse tulevikku, vaadeldes teaduse ja tehnika arengust johtuvaid võimalusi ja nende võimalikku mõju inimkonna arengule

2. ulme liik

sd
1. laevade, paatide vm veesõiduvahendite randumiseks ja peatumiseks kohandatud veeala koos selle juurde kuuluva hoonete ja kaldaalaga

2. vee ja kalda ala, kus laevad peatuvad

sea-aasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina astroloogias:) aasta, mida mõjutab sea märk

seaaed
[nimisõna, substantiiv]
taraga piiratud ala sigade jaoks

seaborgium
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik radioaktiivne metall, omadustelt siirdemetall, keemiline element järjenumbriga 106

seade
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla otstarbega tehniline või elektrooniline vahend või paljude detailidega süsteem

2. masin või masina osa, millel on mingi kindel otstarve

seadeldis
[nimisõna, substantiiv]
1. tehnilist toimingut võimaldav, ehituselt terviklik vahend või tööriist

2. lisaseade suurema seadme või masina juures

seadis
[nimisõna, substantiiv]
1. tehnilist toimingut võimaldav, ehituselt terviklik vahend või tööriist

2. lisaseade suurema seadme või masina juures

seadistama
[tegusõna, verb]
seadet, rakendust vms töökorda või vajalikku, sobivasse korda seadma

Ühendtegusõnad: ümber seadistamaümber seadistama

seadistamine
[nimisõna, substantiiv]
seadme, rakenduse töökorda panemine, teatud otstarbeks kohandamine, kasutamiseks ettevalmistamine

seadistus
[nimisõna, substantiiv]
1. seadme, rakenduse olek, mis on kohandatud teatud otstarbeks

2. seadistamine, häälestamine

seadlus
[nimisõna, substantiiv]
1. riigipea või kõrgema riigivõimuorgani akt, millel on hrl seaduse jõud

2. riigipea õigustloov akt

seadma
[tegusõna, verb]
1. midagi soovitud seisu panema või korraldama, mingisse asendisse panema

2. midagi mingisse asendisse või kuhugi panema

Ühendtegusõnad: ette seadma, ette seadma, kokku seadma, kokku seadma, sisse seadma, sisse seadma, valmis seadma, valmis seadma, vastu seadma, vastu seadma, üles seadma, üles seadma, ümber seadmaümber seadma

seadmepark
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste (elektrooniliste) seadmete kogum (nt mingis ettevõttes, tehases)

seadmestama
[tegusõna, verb]
seadmetega varustama

seadmestik
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste seadmete kogum

seadmestu
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste seadmete kogum

seadmestus
[nimisõna, substantiiv]
seadmestamine, paigaldamine, installatsioon

seadmus
[nimisõna, substantiiv]
(India õpetustes:) inimühiskonna seaduste, normide ja õpetuste kogu, kõikide India õpetuste keskne mõiste

seadmuseratas
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) Buddha õpetuse sümbol, mida kujutatakse kaheksa kodaraga rattana

seadsalt
[määrsõna, adverb]
1. sündsalt, sobilikult

2. mõnusalt

seaduma
[tegusõna, verb]
end seadma, kohanema, muganema

seadus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgeima riigivõimuorgani poolt kehtestatud õigusnorme sisaldav dokument või selles kirja pandud juhised

2. kirjalik reeglite kogum, mis määrab mingis riigis, mida inimesed tohivad või ei tohi teha

seadus
[omadussõna, adjektiiv]
sünnis, sobilik; mõnus

seadusakt
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgeima riigivõimuorgani poolt kehtestatud õigusnorme sisaldav dokument või selles kirja pandud juhised

2. kirjalik reeglite kogum, mis määrab mingis riigis, mida inimesed tohivad või ei tohi teha

seadusandja
[nimisõna, substantiiv]
seadusi kehtestav, väljaandev organ või isik (nt parlament, kuningas)

seadusandlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. seadustele vastav, seadusi järgiv

2. seadusi andev

seadusandlus
[nimisõna, substantiiv]
seaduste kehtestamine (eelnõust kuni vastuvõtmiseni) ja sellega seotud põhiseadusega määratud protseduur

seaduseandja
[nimisõna, substantiiv]
seadusi kehtestav, väljaandev organ või isik (nt parlament, kuningas)

seaduseauk
[nimisõna, substantiiv]
seadusega reguleerimata koht, seaduses puuduv asjaolu

seaduseelnõu
[nimisõna, substantiiv]
seadusandlust teostavale organile arutamiseks ja kinnitamiseks esitatav seaduse projekt

seadusejärgne
[omadussõna, adjektiiv]
kehtivat seadust järgiv, õigusnormidega määratud, seadusele vastav

seadusekohane
[omadussõna, adjektiiv]
kehtivat seadust järgiv, õigusnormidega määratud, seadusele vastav

seadusekohaselt
[määrsõna, adverb]
kehtiva seadusega kooskõlas olevalt, õigusnorme järgides

seaduselaegas
[nimisõna, substantiiv]
(Vanas Testamendis:) laegas, milles asub kaks kivitahvlit kümne käsuga, mille Mooses sai Jumalalt Siinai mäel

seaduselooja
[nimisõna, substantiiv]
seaduse koostaja või kehtestaja

seaduselünk
[nimisõna, substantiiv]
seadusega reguleerimata koht, seaduses puuduv asjaolu

seadusemees
[nimisõna, substantiiv]
1. seaduse esindaja

2. seaduste järgija, hrl jurist

seadusemuudatus
[nimisõna, substantiiv]
seaduses tehtav muudatus

seaduseparandus
[nimisõna, substantiiv]
seadusesse tehtud muudatus

seaduseraamat
[nimisõna, substantiiv]
seaduste, mingi õigusharu normide süstematiseeritud kogu

seaduserikkuja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes rikub seadust, seadus(t)est üleastuja

seaduserikkumine
[nimisõna, substantiiv]
seadusevastane, hrl seadusega karistatav tegu

seadusesilm
[nimisõna, substantiiv]
(politseiniku vm korravalvuri kohta)

seadusesõna
[nimisõna, substantiiv]
(seaduse kohta)

seadusesäte
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormi kajastav õigusakti teksti osa (nt paragrahv, lõige, punkt)

seadusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. seadusega vastuolus olev, ametlikult keelatud, mittetunnustatud või määramata

2. selline, mis ei ole seadusega lubatud

seadusetundja
[nimisõna, substantiiv]
seadusi tundev isik (nt advokaat)

seadusetus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus ollakse kehtiva seadusega vastuolus

seadusetäht
[nimisõna, substantiiv]
(seaduse või selle osa, nt teatava paragrahvi või punkti kohta)

seadusevastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. seadusega vastuolus olev, ametlikult keelatud, mittetunnustatud või määramata

2. selline, mis ei ole seadusega lubatud

seadusevastaselt
[määrsõna, adverb]
kehtiva seadusega vastuolus olevalt, ametlikult keelatud või tunnustamata viisil

seaduseväänaja
[nimisõna, substantiiv]
(oma kasu huvides osava seadustega ümberkäija, nt advokaadi, kohtuniku kohta)

seadusjõud
[nimisõna, substantiiv]
1. seaduslik kehtivus (nt kohtuotsusel, määrusel)

2. kohtuotsusel

seadusjõuline
[nimisõna, substantiiv]
seadusega kehtiv

seadusjärgne
[omadussõna, adjektiiv]
kehtivat seadust järgiv, õigusnormidega määratud, seadusele vastav

seadusjärgselt
[määrsõna, adverb]
kehtiva seadusega kooskõlas olevalt, õigusnorme järgides

seaduskeel
[nimisõna, substantiiv]
õigusaktides kasutatav keel, kirjakeele osa, mis sisaldab neutraalset sõnavara, õigustermineid ja reguleeritavate valdkondade termineid

seaduskuulekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. õigusnorme, seadusi järgiv, neile alluv

2. seadusi järgiv, seadustele alluv

seaduskuulelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. õigusnorme, seadusi järgiv, neile alluv

2. seadusi järgiv, seadustele alluv

seaduskuulmatu
[omadussõna, adjektiiv]
õigusnorme, seadusi mittejärgiv, neile mittealluv

seaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehtiva seadusega kooskõlas olev, ametlikult lubatud, tunnustatud või määratud

2. seadusel või seadustel põhinev, seadusele või seadustele vastav

seaduslikkus
[nimisõna, substantiiv]
kooskõla kehtiva seadusega, vastavus õigusnormidele

seaduslikult
[määrsõna, adverb]
kehtiva seadusega kooskõlas olevalt, õigusnorme järgides

seaduslooja
[nimisõna, substantiiv]
seaduse koostaja või kehtestaja

seadusloome
[nimisõna, substantiiv]
seaduste kehtestamine (eelnõust kuni vastuvõtmiseni) ja sellega seotud põhiseadusega määratud protseduur

seadusmuudatus
[nimisõna, substantiiv]
seaduses tehtav muudatus

seaduspära
[nimisõna, substantiiv]
kindlat korda järgiv, teatavatest asjaoludest tingitud (korduv) nähtus, asjaolu vms

seaduspärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehtiva seadusega kooskõlas olev, ametlikult lubatud, tunnustatud või määratud

2. seadusel või seadustel põhinev, seadusele või seadustele vastav

seaduspäraselt
[määrsõna, adverb]
kehtiva seadusega kooskõlas olevalt, õigusnorme järgides

seaduspärasus
[nimisõna, substantiiv]
kindlat korda järgiv, teatavatest asjaoludest tingitud (korduv) nähtus, asjaolu vms

seadusrikkuja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes rikub seadust, seadus(t)est üleastuja

seadusrikkumine
[nimisõna, substantiiv]
seadusevastane, hrl seadusega karistatav tegu

seadustama
[tegusõna, verb]
1. seaduslikuks, seadusega lubatuks tunnistama või muutma

2. seaduslikuks tunnistama v tegema

seadustik
[nimisõna, substantiiv]
1. (teatava valdkonna) seadused, seaduste kogu

2. seaduste kogu, koodeks

seadusvastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. seadusega vastuolus olev, ametlikult keelatud, mittetunnustatud või määramata

2. selline, mis ei ole seadusega lubatud

seadusvastaselt
[määrsõna, adverb]
kehtiva seadusega vastuolus olevalt, ametlikult keelatud või tunnustamata viisil

seafarm
[nimisõna, substantiiv]
seakasvatusega tegelev tootmisüksus

seagripivaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
seagripivastane vaktsiin

seagripp
[nimisõna, substantiiv]
haigus, mida põhjustab eeskätt sigade hulgas leviv gripiviirus

seaharjas
[nimisõna, substantiiv]
sea tugev jäik pikk karv

seahernes
[nimisõna, substantiiv]
1. tiivuliste varte ja lillakate liblika tiibu meenutavate õitega rohttaim

2. rohttaim

seajaht
[nimisõna, substantiiv]
metsseajaht

seajalg
[nimisõna, substantiiv]
kodusea või metssea jalg toiduna

seakala
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese pea ja ümardunud koonuga veeimetaja põhjapoolkera meredes

2. delfiinilaadne veeimetaja

seakamar
[nimisõna, substantiiv]
sealiha nahakiht koos selle küljes oleva õhukese pekikihiga

seakapsas
[nimisõna, substantiiv]
pehmete lehtedega suur ja lopsakas taim, mis kasvab niisketes kohtades

seakarbonaad
[nimisõna, substantiiv]
sealihast valmistatud karbonaad

seakari
[nimisõna, substantiiv]
kari sigu (ka metssigu)

seakarjane
[nimisõna, substantiiv]
sigade karjataja

seakarjus
[nimisõna, substantiiv]
sigade karjataja

seakartul
[nimisõna, substantiiv]
hrl seasöögiks tarvitatav väikeste mugulatega kartul

seakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
sigade pidamine, seda hõlmav loomakasvatusharu

seakatk
[nimisõna, substantiiv]
sigade väga nakkav ja ohtlik haigus

seakesik
[nimisõna, substantiiv]
põrsast vanem (umbes aastane), kuid mitte veel täiskasvanud siga

seakints
[nimisõna, substantiiv]
sea jala ülemine osa (hrl toiduna)

seakisa
[nimisõna, substantiiv]
sigade kõvahäälne häälitsemine (nt kui neid tapale viiakse)

seakoot
[nimisõna, substantiiv]
sea säärevarre osa (hrl toiduna)

seakõrv
[nimisõna, substantiiv]
kodusea kõrv toiduna

seakülg
[nimisõna, substantiiv]
sea küljeosa (hrl toiduna)

seaküna
[nimisõna, substantiiv]
küna, millesse sigadele söök valatakse

seal
[määrsõna, adverb]
1. kõnelejast eemal, kaugemal olevas kohas

2. sinust kaugemal, eemal olevas kohas (millele sa viitad)

sealaut
[nimisõna, substantiiv]
laut sigade pidamiseks

sealhulgas
[määrsõna, adverb]
1. muude (samalaadsete) seas või hulgas

2. muu(de) hulgas

3. muu[de] hulgas

sealiha
[nimisõna, substantiiv]
1. tapetud sea liha toiduna

2. sigadelt saadud liha

sealihakotlet
[nimisõna, substantiiv]
sealihast valmistatud kotlet

sealihašnitsel
[nimisõna, substantiiv]
ovaalne paneeritult praetud sealihalõik

sealik
[omadussõna, adjektiiv]
siga meenutav, seale omane

sealilm
[nimisõna, substantiiv]
1. hauatagune, taevane vms maailm (hrl vastandina maapealsele, maisele)

2. hauatagune maailm

sealjuures
[määrsõna, adverb]
1. samal ajal, millegi tegemisel või toimudes

2. samal ajal

sealkandis
[määrsõna, adverb]
1. kohas, mis asub kõnelejast kaugemal

2. varem nimetatud paikkonnas

3. seal

sealmaal
[määrsõna, adverb]
sellises järgus või seisus, niisuguses olekus

sealmail
[määrsõna, adverb]
1. kohas, mis asub kõnelejast kaugemal

2. varem nimetatud paikkonnas

3. seal

sealne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõnelejast eemal, kaugemal olev, seal asuv, esinev, toimiv vms

2. seal olev

sealpool
[määrsõna, adverb]
mingis kohas (kaugemal), (kuskil) seal

sealpoolne
[omadussõna, adjektiiv]
hauataguses, taevases vms maailmas esinev, asuv või toimuv, surmajärgne (hrl vastandina maapealsele, maisele)

sealpoolsus
[nimisõna, substantiiv]
hauatagune, taevane vms maailm, surmajärgne elu (hrl vastandina maapealsele, maisele)

sealsamas
[määrsõna, adverb]
1. selles samas, juba mainitud kohas

2. seal, selles samas kohas

sealt
[määrsõna, adverb]
1. osutab kohale, mis on kaugemal, kõnelejast eemal ning kust keegi tuleb või on pärit või kust midagi lähtub

2. sinust kaugemal, eemal olevast kohast (millele sa viitad)

sealtkandist
[määrsõna, adverb]
1. kohast, mis asub kõnelejast kaugemal

2. varem nimetatud paikkonnast

sealtkaudu
[määrsõna, adverb]
1. millegi (eelnevas mainitu) kaudu või vahendusel

2. mingist kohast läbi

3. vahendusel

sealtmaa
[omadussõna, adjektiiv]
sealselt (mainitud) maalt (pärit)

sealtmaalt
[määrsõna, adverb]
1. ajaliselt millestki alates

2. sinnani

sealtpeale
[määrsõna, adverb]
1. ajaliselt millestki alates

2. sinnani

sealtpoolt
[määrsõna, adverb]
1. mingist kohast (kaugemal), (kuskilt) sealt

2. sealsest suunast

3. sealt kandist

sealtsaadik
[määrsõna, adverb]
1. ajaliselt millestki alates

2. sinnani

sealtsamast
[määrsõna, adverb]
1. sealt, sellest samast (mainitud) kohast

2. samast kohast

sealõuarohi
[nimisõna, substantiiv]
neljakandilise varrega mürgine ebameeldiva lõhnaga rohttaim

seamold
[nimisõna, substantiiv]
küna, millesse sigadele söök valatakse

seamoodi
[määrsõna, adverb]
1. väga (palju), rohkesti, kõvasti

2. väga palju, kõvasti

seanahavedaja
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

seanahavedamine
[nimisõna, substantiiv]
laisklemine, looderdamine

seanahk
[nimisõna, substantiiv]
kodusealt saadud nahk (nt kinnaste, rahakottide valmistamiseks)

seanahkne
[omadussõna, adjektiiv]
seanahast valmistatud

seanina
[nimisõna, substantiiv]
1. feodaalse sõjaväe kiilukujuline lahingukord

2. kiilukujuline lahingukord

seaninaader
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puuader, mille kiilukujuline vannas lükkas mulda ühtlaselt kahele poole

2. vannasader

seanss
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud ajal toimuv (perioodiliselt korduv) sündmus, töötsükkel vm tegevus (nt kinoseanss, raviseanss, sideseanss)

seanupp
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav piimmahla sisaldav kollaste õitega rohttaim

2. rohttaim

seaohakas
[nimisõna, substantiiv]
pehmete lehtedega suur ja lopsakas taim, mis kasvab niisketes kohtades

seapea
[nimisõna, substantiiv]
sea pea toiduna

seapeet
[nimisõna, substantiiv]
(nõmedalt rumala, saamatu inimese kohta, ka sõimusõnana)

seapekk
[nimisõna, substantiiv]
sealt saadav pekk toiduainena

seapesa
[nimisõna, substantiiv]
(korratuses, segamini ruumi kohta, ka võrdlustes)

seapohl
[nimisõna, substantiiv]
1. pohla meenutav roomavate varte ja punaste marjadega kääbuspõõsas, mida on kasutatud ravimtaimena

2. kääbuspõõsas

seapraad
[nimisõna, substantiiv]
sealihast valmistatud praad

seapõis
[nimisõna, substantiiv]
sea põis, hrl kuivatatuna millegi valmistamiseks

seapõrsas
[nimisõna, substantiiv]
1. noor siga, kes ei ole veel kesikueas

2. noor siga

searangid
[nimisõna, substantiiv]
vabalt karjatatavale seale kaela pandud kolmnurkne puuraam aiast läbipugemise takistamiseks

searasv
[nimisõna, substantiiv]
sea organismist pärinev rasvaine

searibi
[nimisõna, substantiiv]
sea ribitükk (hrl toiduna)

searokk
[nimisõna, substantiiv]
jahust ja veest valmistatud seatoit

searümp
[nimisõna, substantiiv]
tapetud sea töödeldud keha

seas
[postpositsioon, tagasõna]
1. mingis rühmas, kellegi keskel

2. kellegagi koos

3. mingis grupis, kellegi keskel

seasilm
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese väikeste kissis silmade kohta)

2. väike kissis silm

seasink
[nimisõna, substantiiv]
sea tagapool, eriti seakints (hrl toiduna)

seast
[postpositsioon, tagasõna]
1. mingist rühmast, kellegi keskelt

2. kellegi juurest ära

3. mingist grupist, kellegi keskelt

4. mingist rühmast

seasulg
[nimisõna, substantiiv]
taraga piiratud aedik sigade pidamiseks

seasõrg
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtne kahe silmuse põimimisel saadud sõlm, mida kasutatakse nii ronimisel (nt julgestusköie kinnitamisel), matkamisel kui ka laevadel

2. teat sõlm

seasõrgsõlm
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtne kahe silmuse põimimisel saadud sõlm, mida kasutatakse nii ronimisel (nt julgestusköie kinnitamisel), matkamisel kui ka laevadel

2. teat sõlm

seasörk
[nimisõna, substantiiv]
(mõõdukalt kerge sörgi või veidi kiirendatud käimise kohta)

seasöök
[nimisõna, substantiiv]
sigadele valmistatav toit

seasööt
[nimisõna, substantiiv]
sigadele antav sööt

seasült
[nimisõna, substantiiv]
sealihast, eriti seapeast ja -jalgadest keedetud sült

seašnitsel
[nimisõna, substantiiv]
ovaalne paneeritult praetud sealihalõik

seatalitaja
[nimisõna, substantiiv]
sigade hooldaja (nt seafarmis)

seatang
[nimisõna, substantiiv]
inimese paelussi vastsevorm sea lihaskoes

seatapja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes veristab sigu

seatapp
[nimisõna, substantiiv]
kassitapule lähedane väänduva varre ja valgete või roosade õitega rohttaim

seatapp
[nimisõna, substantiiv]
1. sea tapmine (sealiha saamiseks)

2. -tapmine

seatapupuss
[nimisõna, substantiiv]
pikk pussnuga sea tapmiseks

seatemp
[nimisõna, substantiiv]
inetu, häbematu või alatu tegu või käitumine

seatigu
[nimisõna, substantiiv]
valgete seljavöötidega (suur) nälkjas

seatina
[nimisõna, substantiiv]
hallikas pehme metall, keemiline element järjenumbriga 82

seatraav
[nimisõna, substantiiv]
(mõõdukalt kerge sörgi või veidi kiirendatud käimise kohta)

seatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on seatud, pandud, välja valitud või määratud (nt ese, isik)

seatubakas
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel õitsev suurte õite ja nahkjate lehtedega mürgine aiataim

seatõbi
[nimisõna, substantiiv]
mumpsi rahvapärane nimetus

seatäi
[nimisõna, substantiiv]
sigadel nugiv täi

seavabarn
[nimisõna, substantiiv]
kitsemuraka rahvapärane nimetus

seavabrik
[nimisõna, substantiiv]
sealiha tootmise ettevõte

seaveristamine
[nimisõna, substantiiv]
1. sea tapmine (sealiha saamiseks)

2. -tapmine

seavööt
[nimisõna, substantiiv]
hariliku orasheina rahvapärane nimetus

seba
[nimisõna, substantiiv]
ree jalase kohal asetsev pikipuu, mida jalasega ühendavad (puust) ristpulgad ehk kodarad

sebavits
[nimisõna, substantiiv]
(reel, saanil:) võru või vits, mis ühendab jalast ja selle kohal asetsevat pikipuud

sebidus
[nimisõna, substantiiv]
kokkulapatud kangas, köis vm ese

sebima
[tegusõna, verb]
kiiresti edasi-tagasi liikuma, siia-sinna liikudes midagi tegema

Ühendtegusõnad: ringi sebima, ringi sebima, ära sebimaära sebima

seborroiline
[omadussõna, adjektiiv]
rasunäärmete talitlushäirest, seborröast tingitud, sellega seotud

seborröa
[nimisõna, substantiiv]
nahahaigus, mis on tingitud rasunäärmete talitlushäiretest ning mida iseloomustab rasu rohke voolamine ja sellest tingitud naha rasvasus

sebra
[nimisõna, substantiiv]
1. eeslitaoline vöödiline loom Aafrika savannides, poolkõrbetes ja mägialadel

2. mustade ja valgete triipudega eesli moodi loom

sebrakala
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aasiast pärit mageveekala, populaarne akvaariumikala

sebralill
[nimisõna, substantiiv]
troopilisest Ameerikast pärit ilutaimena kasvatatav lamanduvate või rippuvate varte ja triibuliste lehtedega rohttaim

sebratriibuline
[omadussõna, adjektiiv]
mustade ja valgete (või heledate ja tumedate) triipudega

sebroid
[nimisõna, substantiiv]
1. sebra ja hobuse või eesli järglane

2. sebra ja hobuse v eesli värd

sec
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): koosinuse pöördväärtus

2. nurgafunktsioon

sedaaegu
[määrsõna, adverb]
1. sel ajal

2. vahepeal, seni

sedaan
[nimisõna, substantiiv]
1. nelja ukse ja kahe või kolme istmereaga kinnine sõiduauto

2. 4 uksega ja 2-3 istmereaga kinnine sõiduauto

sedajagu
[määrsõna, adverb]
1. sel määral, selle võrra

2. sel määral

sedakaudu
[määrsõna, adverb]
1. millegi (eelnevas mainitu) kaudu või vahendusel

2. mingist kohast läbi

3. vahendusel

sedakorda
[määrsõna, adverb]
1. sel korral, praegusel juhul

2. sel korral

sedalaadi
[omadussõna, adjektiiv]
selline, seesugune

sedamaid
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

sedamoodi
[määrsõna, adverb]
1. sel kombel või viisil

2. nii, sellisel moel

3. nii, sel moel, sel kombel

4. sedasi, niimoodi

sedamööda
[määrsõna, adverb]
vastavalt sellele

seda’p
[asesõna, pronoomen]
1. just seda, nimelt seda

2. küllap seda

sedap
[asesõna, pronoomen]
1. just seda, nimelt seda

2. küllap seda

sedapidi
[määrsõna, adverb]
(seekord) sel kombel või viisil

sedapsi
[määrsõna, adverb]
1. sedamoodi, niimoodi

2. sedamoodi, sedasi

sedapuhku
[määrsõna, adverb]
1. sel korral, praegusel juhul

2. sel korral

sedasi
[määrsõna, adverb]
1. sel kombel või viisil

2. nii, sellisel moel

3. nii, sel moel, sel kombel

4. sedasi, niimoodi

sedasorti
[omadussõna, adjektiiv]
selline, seesugune

sedastama
[tegusõna, verb]
1. tõsiasjaks tunnistama, tõsiasjana kinnitama

2. järeldusena, kinnitavalt väljendama (kirjalikult või suuliselt)

3. tõsiasjaks tunnistama

sedastus
[nimisõna, substantiiv]
1. tõsiasjaks tunnistamine

2. ühekordne nentimine

sedatiiv
[nimisõna, substantiiv]
psüühilist aktiivsust vähendav, uimastavat ja rahustavat toimet avaldav ravim

sedatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ravimi kohta:) psüühilist aktiivsust vähendav, uimastava ja rahustava toimega

2. psüühilist aktiivsust vähendav

sedaviisi
[määrsõna, adverb]
1. sel kombel või viisil

2. nii, sellisel moel

3. nii, sel moel, sel kombel

4. sedasi, niimoodi

sedavõrd
[määrsõna, adverb]
1. sel määral, selle võrra

2. sel määral

sedavärki
[omadussõna, adjektiiv]
selletaoline, sedamoodi, sedasorti

sedel
[nimisõna, substantiiv]
paberileheke, millele on kirjutatud sõnum vm tekst

sedeldama
[tegusõna, verb]
1. sedelitele välja kirjutama (nt sõnu, nimesid)

2. sedelitele välja kirjutama

sedelgarihm
[nimisõna, substantiiv]
rihm sedelga ühendamiseks aistega

sedelgas
[nimisõna, substantiiv]
hobuse seljale asetatav polsterdatud sadulakese kujuline riist, mis aitab oma rihma abil kanda veoki aisu

sedelike
[nimisõna, substantiiv]
väike sedel

sedelkartoteek
[nimisõna, substantiiv]
(sõna)sedelitest koosnev kartoteek

sedelkataloog
[nimisõna, substantiiv]
kataloog sedelite kujul

seder
[nimisõna, substantiiv]
vees elutsevate limuste kahe ovaalse poolmega lubikoda

sedi
[nimisõna, substantiiv]
Ghana suurem rahaühik

sediment
[nimisõna, substantiiv]
1. maismaal või veekogus kuhjunud pude aines

2. pealekantud

sedimentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
maismaal või veekogus kuhjunud pudeda ainese settimine

sedimentoloogia
[nimisõna, substantiiv]
setete moodustumist uuriv geoloogia haru

sedukseen
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud rahusti

2. teat rahusti

see
[asesõna, pronoomen]
1. (otsesel viitamisel ümbritsevale reaalsusele) osutab lähedal asuvale või muidu tähelepanu objektiks olevale isikule, loomale, esemele või olukorrale

2. viitab mingile konkreetsele inimesele, loomale, esemele või asjaolule

seeasemel
[määrsõna, adverb]
selle asemel

seebialus
[nimisõna, substantiiv]
1. alus, millele seep asetatakse

2. spetsiaalne alus, mille peal saab hoida seepi

seebid
[nimisõna, substantiiv]
kõrgemate rasvhapete ja teiste hapete soolad

seebihelbed
[nimisõna, substantiiv]
seebimassist riivitud helbed, mida kasutatakse (õrnema) pesu pesemiseks

seebihoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. alus, millele seep asetatakse

2. spetsiaalne alus, mille peal saab hoida seepi

seebijuur
[nimisõna, substantiiv]
seebilille juur, mida on kasutatud ravimtaimena ja ka seebi aseainena

seebikarbiralli
[nimisõna, substantiiv]
isevalmistatud mootorita sõidukite võistlus, sõites kiiruse peale mäest alla

seebikarp
[nimisõna, substantiiv]
karp seebi hoidmiseks

seebikas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt suhteid käsitlev (sentimentaalne, melodramaatiline) televisioonisari, milles on palju tegelasi ja tegevusliine ning mida näidatakse hrl igal argipäeval

seebikeet
[nimisõna, substantiiv]
seebi valmistamine

seebikeetja
[nimisõna, substantiiv]
seebi valmistaja

seebikeetmine
[nimisõna, substantiiv]
seebi valmistamine

seebikild
[nimisõna, substantiiv]
väike tükk seepi

seebikivi
[nimisõna, substantiiv]
söövitav, tugevalt aluseline kristalne aine, mida kasutatakse nt torupuhastusvahendina ja seebi valmistamisel

seebikivilahus
[nimisõna, substantiiv]
naatriumhüdroksiidi vesilahus (nt puhastus- ja desinfitseerimisvahendina)

seebiks
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(hüüatus pahameelt, rahulolematust väljendades)

seebilahus
[nimisõna, substantiiv]
seebi vesilahus

seebilill
[nimisõna, substantiiv]
1. õrnlillade või roosakate õitega puhmana kasvav rohttaim, mille juured sisaldavad seebitaolist vahutavat ainet (saponiini)

2. harilik seebilill

seebimass
[nimisõna, substantiiv]
seebikeetmisel tekkiv ühtlane seebistunud rasva mass

seebimull
[nimisõna, substantiiv]
seebilahusest (nt läbi peenikese toru puhumisel) moodustuv mull

seebine
[omadussõna, adjektiiv]
1. seepi sisaldav

2. seepi sisaldav

seebiooper
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt suhteid käsitlev (sentimentaalne, melodramaatiline) televisioonisari, milles on palju tegelasi ja tegevusliine ning mida näidatakse hrl igal argipäeval

seebiooperlik
[omadussõna, adjektiiv]
seebiooperile omane

seebipiiritus
[nimisõna, substantiiv]
seebilahus, mille põhikoostisosa on piiritus ning mida on kasutatud puhastusvahendina

seebipulber
[nimisõna, substantiiv]
seebimassist valmistatud pulber (pesemiseks, raseerimisel vahustamiseks)

seebipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav väikeste õisikusse või pöörisesse koondunud õitega puu või põõsas, mille lehti, seemneid ja juuri kasutatakse seebi aseainena (sisaldavad saponiini)

seebipära
[nimisõna, substantiiv]
seebikeetmisel järele jääv pära

seebirasv
[nimisõna, substantiiv]
seebi valmistamisel kasutatav loomne või taimne rasv

seebiseriaal
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt suhteid käsitlev (sentimentaalne, melodramaatiline) televisioonisari, milles on palju tegelasi ja tegevusliine ning mida näidatakse hrl igal argipäeval

seebisoop
[nimisõna, substantiiv]
seebikeetmisel järele jääv pära

seebistama
[tegusõna, verb]
tahkeks seebimassiks, seebiks muutma

seebistuma
[tegusõna, verb]
tahkeks seebimassiks, seebiks muutuma

seebitama
[tegusõna, verb]
1. seebiga (vm vahutava pesemisvahendiga) kokku määrima

2. seebiga kokku määrima

seebitoos
[nimisõna, substantiiv]
karp seebi hoidmiseks

seebivaba
[omadussõna, adjektiiv]
seebikivi mittesisaldav

seebivaht
[nimisõna, substantiiv]
vahustatud, vahul seep

seebivahune
[omadussõna, adjektiiv]
seebivahuga koos, sellega kaetud

seebivesi
[nimisõna, substantiiv]
seebine vesi

seebivill
[nimisõna, substantiiv]
Peene ketrusega terasvillast ja pesuainetest, peamiselt seebist valmistatud vahend majapidamistarvete küürimiseks

seebu
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge turjaküüruga algselt Aasia koduveis

2. küüruga veis

seede
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu lõhustamine ja lagundamine organismi seedekulglas ensüümide mõjul väiksemateks koostisosadeks, mida on kergem omandada

2. seedeelundite tegevus

seedeelund
[nimisõna, substantiiv]
toidu seedimisega seotud elund (nt söögitoru, magu, maks)

seedeelundkond
[nimisõna, substantiiv]
seedeelundite süsteem

seedeensüüm
[nimisõna, substantiiv]
organismis olev valk, mis lõhustab toitu väiksemateks osadeks, reguleerib seedimist, ainevahetusreaktsioone

seedeferment
[nimisõna, substantiiv]
organismis olev valk, mis lõhustab toitu väiksemateks osadeks, reguleerib seedimist, ainevahetusreaktsioone

seedehäire
[nimisõna, substantiiv]
seedimise ajutine korratus

seedekanal
[nimisõna, substantiiv]
suu ja päraku vaheline õõneselundite süsteem, milles toit läbimisel seeditakse

seedekulgla
[nimisõna, substantiiv]
suu ja päraku vaheline õõneselundite süsteem, milles toit läbimisel seeditakse

seedemahl
[nimisõna, substantiiv]
toitu lõhustav seedenäärmete eritis (nt sülg, maomahl)

seedenõre
[nimisõna, substantiiv]
toitu lõhustav seedenäärmete eritis (nt sülg, maomahl)

seedenääre
[nimisõna, substantiiv]
seedenõret eritav nääre (nt süljenäärmed, maonäärmed, osalt kõhunääre)

seedeorgan
[nimisõna, substantiiv]
toidu seedimisega seotud elund (nt söögitoru, magu, maks)

seedeprotsess
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu lõhustamine ja lagundamine organismi seedekulglas ensüümide mõjul väiksemateks koostisosadeks, mida on kergem omandada

2. seedeelundite tegevus

seeder
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere mail ja Himaalajas hrl mägedes kasvav kõrge igihaljas okaspuu, millel on püstised munajad käbid

2. okaspuu

seederike
[nimisõna, substantiiv]
seedimise ajutine korratus

seedermänd
[nimisõna, substantiiv]
viiekaupa kimpu koondunud okaste ning kõvakestalise söödava seemnega (seedripähkliga) mänd

seedermännimets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on seedermänd

seedetalitlus
[nimisõna, substantiiv]
seedeelundkonna talitlus, seedimine

seedetegevus
[nimisõna, substantiiv]
seedeelundkonna talitlus, seedimine

seedetrakt
[nimisõna, substantiiv]
suu ja päraku vaheline õõneselundite süsteem, milles toit läbimisel seeditakse

seedima
[tegusõna, verb]
1. hrl suu kaudu seedeelundeisse sattunud toitu organismile omastatavaks, imenduvaks muutma

2. maos, rakkudes vm selliseks muutuma

Ühendtegusõnad: läbi seedima, läbi seedima, ära seedimaära seedima

seedimatu
[omadussõna, adjektiiv]
organismi poolt mitte (või puudulikult) omastatav

seedimine
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu lõhustamine ja lagundamine organismi seedekulglas ensüümide mõjul väiksemateks koostisosadeks, mida on kergem omandada

2. seedeelundite tegevus

seedimisprotsess
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu lõhustamine ja lagundamine organismi seedekulglas ensüümide mõjul väiksemateks koostisosadeks, mida on kergem omandada

2. seedeelundite tegevus

seeditavus
[nimisõna, substantiiv]
omadus seeduda

seedrimets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on seeder

seedripuit
[nimisõna, substantiiv]
1. seedripuupuit materjalina

2. puit

seedripuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Vahemere mail ja Himaalajas hrl mägedes kasvav kõrge igihaljas okaspuu, millel on püstised munajad käbid

2. okaspuu

seedripähkel
[nimisõna, substantiiv]
seedermänni söödav seeme

seedriõli
[nimisõna, substantiiv]
seedermänni seemnetest pressitud õli

seeduma
[tegusõna, verb]
1. seedeelundeis organismile omastatavaks muutuma, seeditav olema

2. seeditav olema

seedumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis organismis ei seedu

seeduv
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu, toitainete kohta:) organismile omastatav, seeditav

seeduvus
[nimisõna, substantiiv]
omadus seeduda

see-eest
[määrsõna, adverb]
1. nagu vastukaaluks, tasakaalustuseks, hüvituseks millelegi eespool mainitule

2. vastupidi eespool mainitud asjaolule

seefir
[nimisõna, substantiiv]
pehme, leebe läänetuul

seega
[määrsõna, adverb]
1. kokkuvõttena, järeldusena hrl eelnevast, sellest tulenevalt

2. järeldusena eelnevast, sellest tingitud

3. kokkuvõttena eelnevast

seegama
[tegusõna, verb]
1. (laeva, paadi kohta:) kursist kõrvale kalduma või ankrus külgsuunas edasi-tagasi liikuma

2. ankrus külgsuunas edasi-tagasi liikuma

seegielanik
[nimisõna, substantiiv]
keskaegses haigete ja vigaste varjupaigas elanud inimene

seegipoolest
[määrsõna, adverb]
sellest hoolimata, kõigele vaatamata

seegipärast
[määrsõna, adverb]
ka sel põhjusel, ka selle tõttu, ka sellepärast

seejuures
[määrsõna, adverb]
1. samal ajal, millegi tegemisel või toimudes

2. samal ajal

seejärel
[määrsõna, adverb]
1. pärast seda, selle järel, järgmisena

2. pärast mainitud tegevust või sündmust

3. selle järel, pärast seda

seek
[nimisõna, substantiiv]
haigete ja vigaste varjupaik keskajal

seekans
[nimisõna, substantiiv]
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): koosinuse pöördväärtus

2. nurgafunktsioon

seekaudu
[määrsõna, adverb]
1. millegi (eelnevas mainitu) kaudu või vahendusel

2. mingist kohast läbi

3. vahendusel

seekel
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Idamaade massiühik ja münt

seekel
[nimisõna, substantiiv]
1. metallist kinnituslüli kettide ja trosside ühendamiseks omavahel või mingite seadmetega

2. metallist lüli kettide ja trosside ühendamiseks

seekel
[nimisõna, substantiiv]
Transilvaania kaguosas elavasse ungarlaste põlisrühma kuuluv inimene

seekord
[määrsõna, adverb]
1. sel korral, praegusel juhul

2. sel korral

seekordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesoleval juhul esinev, seekord toimuv

2. seekord toimuv, esinev

3. seekord, käesoleval juhul esinev, toimuv

seekõrval
[määrsõna, adverb]
1. peale selle, sellele lisaks, samaaegselt sellega

2. selle kõrval, peale selle

seel
[nimisõna, substantiiv]
Läti idaosas elanud latgalitele lähedasse hõimu kuulunud inimene

seelik
[nimisõna, substantiiv]
1. naiste riideese, mis ulatub vöökohalt allapoole, katab keha alumise osa ja osaliselt ka jalad

2. naiste riideese, mis katab keha alumise osa ja osaliselt ka jalad

seelikpüksid
[nimisõna, substantiiv]
rõivaese, mis koosneb lühikestest pükstest koos lühikese seelikuga

seelikujupats
[nimisõna, substantiiv]
hästi lühike seelik

seelikukandja
[nimisõna, substantiiv]
(naise kohta)

seelikukütt
[nimisõna, substantiiv]
1. mees, kes ajab naisi taga, naistemaias mees, naiste võrgutaja

2. naiste võrgutaja

seelikuosa
[nimisõna, substantiiv]
kleidil allapoole vööjoont jääv jalgu kattev osa

seelikupuu
[nimisõna, substantiiv]
riidepuu seeliku riputamiseks

seelikusaba
[nimisõna, substantiiv]
seeliku alumine (seljapoolne) ääreosa

seelikusiil
[nimisõna, substantiiv]
1. üks seeliku hõlmasid

2. hõlma allosa, ka seeliku alumine serv üldse

seeläbi
[määrsõna, adverb]
1. sel põhjusel, selle tõttu

2. millegi vahendusel või abil

3. selle läbi, nii

4. selle tõttu, selle pärast

seem
[nimisõna, substantiiv]
väikseim tähendust kandev semantiline keeleüksus, tähenduse väikseim koostisosa

seeme
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede pisike alge, milles paikneb taimeidu koos toitevarudega ning millest areneb uus taim

2. taimel tekkiv väike kõva asi, millest kasvab uus taim

seemendaja
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes toimetab põllumajandusloomade seemendamist

seemendama
[tegusõna, verb]
1. (taimede kohta:) seemneid andma, seemneid mulda viima (ja külvama)

2. seemet mulda viima

seemendamine
[nimisõna, substantiiv]
isaslooma seemnerakkude juhtimine emaslooma suguelunditesse (ja emaslooma tiinestamine)

seemendi
[nimisõna, substantiiv]
külviku osa, mis ajab mulda vao ja asetab sinna seemne

seemendus
[nimisõna, substantiiv]
isaslooma seemnerakkude juhtimine emaslooma suguelunditesse (ja emaslooma tiinestamine)

seemendusjaam
[nimisõna, substantiiv]
tõuloomade aretamise, kasvatamise ja kunstliku seemendamisega tegelev asutus

seemendusraie
[nimisõna, substantiiv]
metsaraie loodusliku metsauuenduse saamiseks

seemendussügavus
[nimisõna, substantiiv]
külvatud seemet katva mullakihi paksus

seemendustehnik
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes toimetab põllumajandusloomade seemendamist

seemik
[nimisõna, substantiiv]
seemnest kasvatatud taim

seemikalus
[nimisõna, substantiiv]
1. pookealusena kasutatav seemik

2. pookealusena

seemis
[nimisõna, substantiiv]
looma naha sisemisest kihist saadud eriti pehme ja veniv kollaka värvusega nahk (nt kinnasteks ja jalatsipealseteks)

seemisking
[nimisõna, substantiiv]
seemisnahast pealsega king

seemiskinnas
[nimisõna, substantiiv]
seemisnahast kinnas

seemisnahk
[nimisõna, substantiiv]
looma naha sisemisest kihist saadud eriti pehme ja veniv kollaka värvusega nahk (nt kinnasteks ja jalatsipealseteks)

seemisnahkne
[omadussõna, adjektiiv]
seemisnahast valmistatud

seemispüksid
[nimisõna, substantiiv]
seemisnahast püksid

seemla
[nimisõna, substantiiv]
puuseemnete varumiseks rajatud istandik, kus kasvatatakse valitud taimi (hrl puid), kelle seeme on kvaliteetne ja hõlpsasti kogutav

seemneaasta
[nimisõna, substantiiv]
rikkaliku seemnesaagiga aasta

seemnealge
[nimisõna, substantiiv]
taime osa, millest areneb viljastumise tulemusena seeme

seemneistandik
[nimisõna, substantiiv]
puuseemnete varumiseks rajatud istandik, kus kasvatatakse valitud taimi (hrl puid), kelle seeme on kvaliteetne ja hõlpsasti kogutav

seemneistik
[nimisõna, substantiiv]
seemnetaime istik

seemnejuha
[nimisõna, substantiiv]
mehe ja isasloomade torujas suguelund, mille kaudu sperma liigub munandimanusest purskejuhasse

seemnekamber
[nimisõna, substantiiv]
seemneid sisaldav pesa viljasüdamikus (nt õunal, kurgil)

seemnekandvus
[nimisõna, substantiiv]
(puude vm taimede kohta:) seemnete andmise võime

seemnekartul
[nimisõna, substantiiv]
kevadel mahapandavad kartulimugulad

seemnekast
[nimisõna, substantiiv]
külvimasinal olev vahend, millest põllule ühtlaselt seemneid jaotatakse

seemnekasvataja
[nimisõna, substantiiv]
lepinguline isik või ettevõte, kes paljundab sordilehte võetud taimesortide seemneid või istutusmaterjali

seemnekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
taimekasvatuse haru, mis tegeleb põllukultuuride vm taimede seemnete ja istutusmaterjali paljundamisega

seemnekest
[nimisõna, substantiiv]
taime seemet ümbritsev (hrl kolmekihiline) kest

seemnekontroll
[nimisõna, substantiiv]
põllukultuuride seemnete vm külvatavate taimeosade omaduste kontrollimine

seemnelank
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude seemnete varumiseks määratud lank

seemneleib
[nimisõna, substantiiv]
leib, millesse on lisatud teravilja-, lina- vm seemneid

seemnelina
[nimisõna, substantiiv]
seemnete saamiseks kasvatatav lina

seemneline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) seemnetega seotud

seemnelint
[nimisõna, substantiiv]
1-2 cm laiusega riba, mis pannakse mulda koos sinna liimitud seemnetega

seemnelise
[nimisõna, substantiiv]
taime seemne lisaosa (nt tiib, lendkarv), mis soodustab seemnete levimist

seemnemugul
[nimisõna, substantiiv]
taime paljundamiseks mahapandav mugul (hrl kartulimugula kohta)

seemnemänd
[nimisõna, substantiiv]
seemnete saamiseks kasvama jäetud mänd

seemnenisu
[nimisõna, substantiiv]
seemne saamiseks kasvatatav nisu

seemneoder
[nimisõna, substantiiv]
seemne saamiseks kasvatatav oder

seemnepaber
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi valmistatud paber, mille sisse on peidetud nt lille- või maitsetaimeseemned

seemnepank
[nimisõna, substantiiv]
taimede seemnete tagavara sisaldav hoidla, mille eesmärk on hoida looduslikku mitmekesisust ning säilitada võimalikult paljude taimeliikide seemnevarusid (nt looduskatastroofide, sõdade, taimehaiguste korral)

seemnepeet
[nimisõna, substantiiv]
seemnete saamiseks kasvatatav peet

seemneporgand
[nimisõna, substantiiv]
seemnete saamiseks kasvatatav porgand

seemneproov
[nimisõna, substantiiv]
kontrollimiseks eraldatud seemned

seemnepuistu
[nimisõna, substantiiv]
metsapuude seemnete varumiseks valitud puistu, mis on kasvatatud seemnepuude istandustest (ehk seemlatest)

seemnepurse
[nimisõna, substantiiv]
seemnevedeliku purskumine sugutist sugulise erutuse kõrghetkel

seemnepuu
[nimisõna, substantiiv]
seemnete saamiseks kasvama jäetud puu

seemnepõieke
[nimisõna, substantiiv]
kusepõie taga paiknev paariline elund, mis valmistab sperma koostisesse kuuluvat nõret

seemnepõld
[nimisõna, substantiiv]
sordi- või kvaliteetse seemnega külvatud põld seemnevilja või heinaseemne kasvatamiseks

seemnerakk
[nimisõna, substantiiv]
1. suguliselt paljunevate organismide viljastumisvõimeline rakk, mis koosneb ümarast peast ja liikuvast pikast sabast (ehk viburist)

2. viljastuv rakk

seemnerüü
[nimisõna, substantiiv]
(mõnel taimel:) seemet osaliselt või täielikult ümbritsev lihakas, sageli erksat värvi kate (nt jugapuul, vesiroosil)

seemnesari
[nimisõna, substantiiv]
isaslooma sugunääre, milles valmivad seemnerakud

seemnesegu
[nimisõna, substantiiv]
eri sorti taimede seemned (kogumina)

seemnesibul
[nimisõna, substantiiv]
seemnete kasvatamiseks mahapandav sibul (hrl söögisibula kohta)

seemnesipelgas
[nimisõna, substantiiv]
taimeseemnetest toituv soojade kuivade alade sipelgas

seemnesoomus
[nimisõna, substantiiv]
okaspuu käbi kattesoomuse kaenlas paiknev suur ja lihakas soomus

seemnesõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
puukujulise sõnajalaga sarnanenud ürgne paljasseemnetaim

seemnetaim
[nimisõna, substantiiv]
seemnete saamiseks kasvatatav taim

seemnetaimed
[nimisõna, substantiiv]
katteseemnetaimede ja paljasseemnetaimede üldnimetus varasemas botaanilises süstemaatikas

seemnetoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
(lindude kohta:) selline, kes toitub seemnetest

seemnetu
[omadussõna, adjektiiv]
seemneteta

seemnevedelik
[nimisõna, substantiiv]
mehe seemnerakke sisaldav kleepuv vedelik, mis väljub seemnepurske ajal

seemnevili
[nimisõna, substantiiv]
1. seemneks saamiseks kasvatatav teravili

2. külviks jäetud viljaterad

3. seemne saamiseks kasvatatav vili

seemneviljaline
[omadussõna, adjektiiv]
seemneid omav, seemnetega paljunev

seemnevoolus
[nimisõna, substantiiv]
sperma haiguslik väljavoolus ilma erektsiooni või sugulise erutuseta

seemneväät
[nimisõna, substantiiv]
mehe munandi kubemekanalis paiknev seemnejuha koos vere- ja lümfisoonte ning närvidega

seemnis
[nimisõna, substantiiv]
1. seemet meenutav üheseemneline kuivvili, mille kest pole seemnega kokku kasvanud (nt päevalillel)

2. üheseemneline kuivvili

seen
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl sügisel metsas kasvav hrl varrest ja kübarast koosneva viljakehaga organism, mille paljusid liike kasutatakse toiduna

2. organism, mille ülemine osa on tavaliselt lai ja lame ning alumine osa piklik

seeneaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, mida hinnatakse (metsas) kasvavate seente rohkuse järgi

seened
[nimisõna, substantiiv]
suur rühm algelisi loomse toitumistüübiga klorofüllita organisme, kellele on omane piiramatu kasvuvõime (hõlmab nii palja silmaga nähtavaid kui nähtamatuid ehk makro- ja mikroseeni; süstemaatikas üks elusolendite riike)

seeneeos
[nimisõna, substantiiv]
seene eriline paljunemisrakk või sigimisstaadium, mis aitab tal levida

seenejahu
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud ja peenestatud seened, mida lisatakse kastmetesse, suppidesse, pastaroogadesse

seenekaste
[nimisõna, substantiiv]
seentega valmistatud kaste

seenekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
söögiseente kasvatamine tehisoludes

seenekoht
[nimisõna, substantiiv]
seente kasvukoht, mida hinnatakse seal kasvavate seente rohkuse järgi

seenekoi
[nimisõna, substantiiv]
teatud väike liblikas, kelle röövikud toituvad surnud tammedel kasvavatel seentel

seenekorjaja
[nimisõna, substantiiv]
seenel, (metsas) seeni korjamas käiv inimene

seenekorv
[nimisõna, substantiiv]
1. korv seente jaoks

2. korv seentega

seenekotlet
[nimisõna, substantiiv]
seentest ja lisandeist valmistatud kotlet

seenekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult seent meenutav

seenekübar
[nimisõna, substantiiv]
1. seene viljakeha ülemine lai osa

2. seene ülemine lai osa

seenekülv
[nimisõna, substantiiv]
mikroobide panemine nende kasvatamiseks mõeldud toitekeskkonnale ehk söötmele, et seenhaigust põhjustav bakter kindlaks teha

seeneleminek
[nimisõna, substantiiv]
seeni korjama minek

seeneliha
[nimisõna, substantiiv]
seene viljakeha lihakas osa

seeneline
[nimisõna, substantiiv]
seenel, (metsas) seeni korjamas käiv inimene

seenelkäija
[nimisõna, substantiiv]
seenel, (metsas) seeni korjamas käiv inimene

seenelkäik
[nimisõna, substantiiv]
seenel, (metsas) seeni korjamas käimine

seenelkäimine
[nimisõna, substantiiv]
seenel, (metsas) seeni korjamas käimine

seenemets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus kasvab rohkesti seeni

seenemikk
[nimisõna, substantiiv]
seen

seenemügar
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe seeneniitide põimik

2. seeneniitide põimik

seenemürgistus
[nimisõna, substantiiv]
mürkseene söömise tagajärjel tekkiv haigusseisund

seenemürgitus
[nimisõna, substantiiv]
mürkseene söömise tagajärjel tekkiv haigusseisund

seenemürk
[nimisõna, substantiiv]
1. seentes leiduv või nende tekitatud mürgine aine (nt muskariin punases kärbseseenes või hallitusseente toodetud aflatoksiin)

2. seentes sisalduv v nende tekitatud mürk

3. mürgine aine seentes

seenene
[omadussõna, adjektiiv]
1. seeni sisaldav, seene maitsega

2. seentega määrdunud

seeneniidistik
[nimisõna, substantiiv]
seene keha moodustav seeneniitide kogum (nt metsaalusel, puupinnal), mis hrl on palju ulatuslikum kui viljakeha

seeneniit
[nimisõna, substantiiv]
seene keha moodustav rakk või niitjas rakkude rida

seenenöör
[nimisõna, substantiiv]
meetripikkune seeneniitide kimp, mis meenutab jämedat nööri ja juhib toitaineid

seenepakk
[nimisõna, substantiiv]
seeneniidistikuga lehtpuupakk teatud seente, nt austerservikute kasvatamiseks

seenepulber
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud ja peenestatud seened, mida lisatakse kastmetesse, suppidesse, pastaroogadesse

seeneriik
[nimisõna, substantiiv]
1. seened kui eluslooduse kindla bioloogilise eripäraga osa

2. seenesüstemaatika suurim üksus, mis jaguneb hõimkondadeks

seenering
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvavatest seentest moodustunud ring või kaar

2. mõnede seente kasvamine ringina

seenesalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille üks osa on seened

seenesoust
[nimisõna, substantiiv]
seentega valmistatud kaste

seenestaja
[nimisõna, substantiiv]
seenel, (metsas) seeni korjamas käiv inimene

seenestama
[tegusõna, verb]
seeni korjamas käima

seenestik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala, piirkonna seened (liigid ja isendid kokku)

2. mingi maa-ala seeneliikide kogum

seenesõber
[nimisõna, substantiiv]
seeni, seenetoite või seenelkäimist armastav inimene

seenetama
[tegusõna, verb]
1. maja- või puuseenest kahjustuma või kõdunema, (tugeva) hallitusega kattuma

2. maja- v puuseenest kahjustuma

seenetaoline
[omadussõna, adjektiiv]
seent meenutav, selle kujuga

seeneteadlane
[nimisõna, substantiiv]
seeni uuriv eriteadlane

seeneteadus
[nimisõna, substantiiv]
seeni uuriv teadusharu

seenetreial
[nimisõna, substantiiv]
(pahameelt väljendava, leebe sõimusõnana)

seenetus
[nimisõna, substantiiv]
maja- v puuseente kord, hallituskord

seeneuurija
[nimisõna, substantiiv]
seeni uuriv eriteadlane

seenevesi
[nimisõna, substantiiv]
teeseenest tehtav hapukas kergelt gaseeritud vitamiinirikas jook

seenevihm
[nimisõna, substantiiv]
tasane peenike vihm

seenevorm
[nimisõna, substantiiv]
vormiroog, mille põhiosaks on seened

seenhaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille on tekitanud seened, mis nugivad inimese, looma või taime organismis

2. seente tekitatud haigus

seenine
[nimisõna, substantiiv]
eeskoda Setu traditsioonilises elumajas

seenior
[nimisõna, substantiiv]
(isikunime järel hrl isa eristamiseks pojast:) vanem

seenioriiga
[nimisõna, substantiiv]
vanaduspensioni võimaldav vanus

seeniorkunstnik
[nimisõna, substantiiv]
pensioniikka jõudnud, vanema põlve kunstnik

seeniormaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl eakatele mõeldud väike korterelamu, kus lisaks korteritele võivad olla ka ühised ruumid, kus saab aega veeta või kus pakutakse tugiteenuseid

seeniorsport
[nimisõna, substantiiv]
pensioniikka jõudnud, vanemate inimeste spordiharrastus

seenjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. seenekujuline, seene moodi

2. seenekujuline

seenjuur
[nimisõna, substantiiv]
1. taimejuure ja seeneniidistiku põimumisel tekkinud moondunud juur, nii taimele kui seenele kasulik eriline organ

2. seeneniidistik kõrgemate taimede juurtel

seenlill
[nimisõna, substantiiv]
seenjuure vahendusel kõdust toituv kollakas klorofüllita taim

seennakkus
[nimisõna, substantiiv]
pärm- vm seente põhjustatud põletik inimestel

seennäsa
[nimisõna, substantiiv]
keele eesosal asuv näsajas moodustis, millel asuvad tunderakkudest koosnevad mikroskoopilised maitsmispungad

seenpõletik
[nimisõna, substantiiv]
pärm- vm seente põhjustatud põletik inimestel

seentõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille on tekitanud seened, mis nugivad inimese, looma või taime organismis

2. seente tekitatud haigus

seenvähk
[nimisõna, substantiiv]
üks viljapuude ohtlikke seenhaigusi

see'p
[asesõna, pronoomen]
(kinnitus- või rõhusõna:) see just, see nimelt

seep
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl tahke aine, mida kasutatakse pesemiseks ja puhastamiseks ning mis on valmistatud õlist või rasvainetest ja mitmesugustest lisanditest

2. aine, mis tekitab vahtu ja millega inimesed ennast pesevad

seepeale
[määrsõna, adverb]
1. selle järel, selle peale, tulemusena

2. selle peale

seepheinik
[nimisõna, substantiiv]
teatavate heinikute hulka kuuluv seen, kupatatult söödav

seepia
[nimisõna, substantiiv]
1. meres elutsev värvust muutev ja enda varjamiseks tumepruuni sekreeti väljapaiskav selgrootu loom

2. peajalgne

seepiajoonistus
[nimisõna, substantiiv]
seepiapruuni värviga tehtud joonistus

seepiapruun
[nimisõna, substantiiv]
hallika varjundiga heledam või tumedam pruun

seepjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. seepi meenutav, seebitaoline

2. seebitaoline, seebikujuline

seepoolest
[määrsõna, adverb]
selle poolest, ses suhtes

seepärast
[määrsõna, adverb]
1. sel põhjusel, selle tõttu

2. sel põhjusel

seerav
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vanas Testamendis:) kuuetiivaline olend Jumala aujärje juures

2. kõrgeim ingel

seeria
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm omavahel (järjestikku) seotud teoseid, saateid, üritusi vm

2. sama laadi asjade (näiteks raamatute, saadete) või sündmuste rida

3. sari, samalaadsete esemete v nähtuste rida v rühm

seeriaauto
[nimisõna, substantiiv]
ühe partiina, ühesuguse seeriatootena valmistatud, ühte ja samasse seeriasse kuuluv auto

seeriafilm
[nimisõna, substantiiv]
film, mida näidatakse mitme järjestikuse osana, osade kaupa

seerialine
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl tootmise kohta:) ühe standardi järgi partiina, seeriana müügiks valmistatav

seeriamuusika
[nimisõna, substantiiv]
nüüdismuusika liik, milles on dodekafoonia põhimõtet lisaks helikõrgusele rakendatud ka muudel heliteose komponentidel

seerianumber
[nimisõna, substantiiv]
unikaalne, ühte partiisse, seeriasse kuulumist tähistav number (nt tootel, dokumendil, väärtpaberil)

seeriatoodang
[nimisõna, substantiiv]
ühe standardi järgi (korduvate) partiide kaupa müügiks valmistatud tooted

seeriatoode
[nimisõna, substantiiv]
toode, mis on müügiks valmistatud ühe standardi järgi (korduvate) partiide kaupa

seeriatootmine
[nimisõna, substantiiv]
toodete müügiks valmistamine ühe standardi järgi (korduvate) partiide kaupa

seeriaviisi
[määrsõna, adverb]
seeria kaupa, seeria haaval

seeriaviisiline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl tootmise kohta:) ühe standardi järgi partiina, seeriana müügiks valmistatav

seeriaviisiliselt
[määrsõna, adverb]
seeria kaupa, seeria haaval

seeriavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
mitmes etapis, mitme osana korraldatud võistlus

seerima
[tegusõna, verb]
1. (mingi aja jooksul) siin-seal käima, sõitma vm moel ringi liikuma

2. saalima, edasi-tagasi käima v sõitma

seersandipagunid
[nimisõna, substantiiv]
seersandi vormirõivastuse õlgadele kinnitatavad õlakud (hrl väljendites seersandiks saamise või seersant-olemise kohta)

seersant
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremseersandile järgnev ja vanemseersandile eelnev nooremallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

3. allohvitseri auaste

seersantkala
[nimisõna, substantiiv]
troopiliste ja lähistroopiliste rannikumerede torpeedoja kehaga röövkala

seeru
[nimisõna, substantiiv]
seersant

seerum
[nimisõna, substantiiv]
vere vedel koostisosa, vereplasma, millest on eemaldatud fibriin

seerumravi
[nimisõna, substantiiv]
nakkushaiguse või mürgituse ravimine organismi viidava antikehi sisaldava vereseerumiga

seerumtõbi
[nimisõna, substantiiv]
liigivõõra valgu (nt immuunseerumi) süstimisest tingitud allergiline reaktsioon

sees
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. sisemuses, seespool, pealispinnast sügavamal

2. millestki ümbritsetuna, mingil piiratud alal

3. näitab, kus või milles keegi või miski on

sees
[nimisõna, substantiiv]
pluusi või jaki vöökohast allapoole jääv osa, hrl rippuv, kaunistatud vm moel esile tõusev hõlm

seesam
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas ja lähistroopikas kasvav rohttaim

2. õlitaim

seesama
[asesõna, pronoomen]
1. teada olevaga või mainituga sarnane või (rõhutatult) ühesugune, mitte muu või teine

2. see, kes või mis on teada või mainitud, mitte keegi või miski muu

3. teada olevaga ühesugune, kellegi jaoks ühine

4. seesama

seesamane
[omadussõna, adjektiiv, asesõna, pronoomen]
sama, seesama

seesamikook
[nimisõna, substantiiv]
seesamiseemnete pressimisjäätmeist valmistatud loomasööt

seesamipasta
[nimisõna, substantiiv]
araabia maades, Kreekas, Hiinas ja Jaapanis levinud jahvatatud seesamiseemnetest valmistatud paks pasta

seesamiseeme
[nimisõna, substantiiv]
hariliku seesami õlirikas seeme

seesamiõli
[nimisõna, substantiiv]
seesamiseemnetest saadav (toidu)õli

seesamluu
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) väike poolkerajas luuke liigesekapslit ületava lihase kõõluses kinnituskoha lähedal

seesamune
[omadussõna, adjektiiv, asesõna, pronoomen]
sama, seesama

seesiline
[omadussõna, adjektiiv]
soosidega

seesima
[tegusõna, verb]
purje seesingute abil kokku siduma

seesinane
[omadussõna, adjektiiv, asesõna, pronoomen]
1. (viitab kellelegi või millelegi:) see

2. see

seesing
[nimisõna, substantiiv]
1. purjeriide ribadest punutud pael või peen tõrvamata tross purje kokkusidumiseks

2. pael v peen tross purjede kokkusidumiseks

seesmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi sisemuses, (rohkem) sees, seespool asuv või esinev

2. selline, mis on või toimub millegi sees

seesmus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese sisemaailm, tema mõtted ja tundmused

2. hing, sisemaailm

seespidi
[määrsõna, adverb]
seest, seestpoolt, seesmiselt

seespidine
1. millegi sisemuses, (rohkem) sees, seespool asuv või esinev

2. selline, mis on või toimub millegi sees

seespool
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. sisemuse pool, millegi piirides sees või sisepinnal, sisemisel küljel

2. (millegi) sees

3. sisemisel küljel

seespoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. seespool olev või asetsev

2. seestpoolt tulev

seespoolt
[määrsõna, adverb]
1. seest, sisemisest küljest, sisemusest

2. seest

3. sisemise külje poolt

seest
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. sisemusest, seestpoolt

2. kaetud, varjatud olekust

3. sees oleva külje poolt

seestpoolt
[määrsõna, adverb]
1. seest, sisemisest küljest, sisemusest

2. seest

3. sisemise külje poolt

seestuma
[tegusõna, verb]
1. kurjast vaimust vallatud, haaratud olema

2. kurja vaimu võimusesse võtma

seestumus
[nimisõna, substantiiv]
kurja(de)st vaimu(de)st vaevatus, seestunud olek

seestü
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellest?, millest? (nt vennast, majast)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellest?/millest? (nt vennast, õpikust)

seestütlev
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellest?, millest? (nt vennast, majast)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellest?/millest? (nt vennast, õpikust)

seesugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (osutab eelnevas või järgnevas mainitud asjaolule:) seda tüüpi, selle moodi

2. viitab konkreetsele esemele, asjaolule, nähtusele, olendile: seda tüüpi, selle moodi

3. selle sarnane, selle moodi

seesü
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelles?, milles? (nt vennas, majas)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelles?/milles? (nt vennas, õpikus)

seesütlev
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelles?, milles? (nt vennas, majas)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelles?/milles? (nt vennas, õpikus)

seetarvis
[määrsõna, adverb]
1. sel põhjusel, selle jaoks

2. selle tarvis, selle jaoks

seetõttu
[määrsõna, adverb]
1. sel põhjusel, selle tõttu

2. sel põhjusel

seevald
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus ravitakse psüühikahäireid

seevastu
[määrsõna, adverb]
1. nagu vastukaaluks, tasakaalustuseks, hüvituseks millelegi eespool mainitule

2. vastupidi eespool mainitud asjaolule

seevõrd
[määrsõna, adverb]
1. sel määral, selle võrra

2. sel määral

seevõrra
[määrsõna, adverb]
1. sel määral, selle võrra

2. sel määral

seeüle
[määrsõna, adverb]
selle üle

sefardi
[nimisõna, substantiiv]
Pürenee poolsaarelt pärit juut

sefiir
[nimisõna, substantiiv]
1. kerakujuline kohev pastilaataoline maiustus

2. maiustus

sefiirikreem
[nimisõna, substantiiv]
õhuline ja hästi vormitav (želatiiniga) munavalgekreem tortide vms kaunistamiseks

sefiiritort
[nimisõna, substantiiv]
sefiirikreemiga kaunistatud tort

sefiirlõng
[nimisõna, substantiiv]
jäme pehme villane lõng

segaabielu
[nimisõna, substantiiv]
eri rahvusest inimeste abielu

segaaktsiaselts
[nimisõna, substantiiv]
aktsiaselts, mille aktsionärid kuuluvad eri kategooriatesse (ka eraisikud ja riigiettevõtted)

segaansambel
[nimisõna, substantiiv]
mees- ja naislauljaist koosnev ansambel

segaarv
[nimisõna, substantiiv]
arv, mis koosneb täisarvust ja lihtmurrust (nt 1^1/2)

segaasustus
[nimisõna, substantiiv]
eri rahvustesse kuuluvad elanikud teatavas paigas, mitmest rahvustest koosnev elanikkond

segadik
[nimisõna, substantiiv]
1. segane, keeruline olukord

2. (millegi läbisegi oleva, raskesti tajutava kohta)

segadus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaselge, ebamäärane, raskesti arusaadav olukord

2. seisund, kus inimene tunneb, et ta ei saa millestki aru või ei suuda selgelt mõelda

segaduses
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(millestki häiritud, meelerahust väljas, nõutu või teadmatuses olekuga seoses)

segaelanikkond
[nimisõna, substantiiv]
eri rahvustesse kuuluvad elanikud teatavas paigas, mitmest rahvustest koosnev elanikkond

segahein
[nimisõna, substantiiv]
liblikõieliste ja kõrreliste segust koosnev hein

segainfektsioon
[nimisõna, substantiiv]
mitme liigi mikroobide samaaegselt tekitatud infektsioon (nt haava, gripi puhul)

segaja
[nimisõna, substantiiv]
(võõr)raadiojaamade kuulamise häirimiseks, nende häälte summutamiseks mõeldud vahend

segajõusööt
[nimisõna, substantiiv]
mitut liiki tera- ja kaunviljast, rohujahust, vitamiinidest vm ainetest koosnev söödasegu

segakangas
[nimisõna, substantiiv]
mitut eri liiki materjali, nt naturaalset ja sünteetilist sisaldav kangas (nt polüpuuvill ehk puuvillaga segatud polüestrikiud)

segakeel
[nimisõna, substantiiv]
kahest või enama keele sugemeist koosnev keel

segakool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kus tütarlapsi ja poisse õpetatakse koos

segakoor
[nimisõna, substantiiv]
nais- ja meeslauljatest koosnev koor

segakoorilaul
[nimisõna, substantiiv]
1. segakoorile kirjutatud laul

2. segakooridele kirjutatud

segakristall
[nimisõna, substantiiv]
kahest keemilistelt omadustelt ja struktuurilt lähedastest ainetest koosnev kristall

segakultuur
[nimisõna, substantiiv]
kultuur, mille viljelejad kuuluvad eri rahvusesse vm eri rühma

segakvartett
[nimisõna, substantiiv]
nais- ja meeslauljatest koosnev kvartett

segaköök
[nimisõna, substantiiv]
eri rahvuste toidukultuuride segunemisel tekkinud kulinaariastiil

segalülitus
[nimisõna, substantiiv]
elektriahela elementide lülitusviis, mille puhul kasutatakse nii jada- kui rööplülitust

segama
[tegusõna, verb]
1. mingit tegevust, millegi tavapärast, sujuvat toimumist häirima, (oma sekkumisega, olemasoluga) tüli tegema

2. tülitama, häirima, takistuseks olema

Ühendtegusõnad: juurde segama, juurde segama, kokku segama, kokku segama, läbi segama, läbi segama, sisse segama, sisse segama, vahele segama, vahele segama, ära segamaära segama

segamahl
[nimisõna, substantiiv]
kahest või mitmest mahlast segatud mahl

segamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida miski või keegi ei häiri, ei sega

2. häirimatu

segamatult
[määrsõna, adverb]
1. nii, et keegi ei häiri, ei sega

2. end mitte segada, häirida lastes

segameteoriit
[nimisõna, substantiiv]
raud- ja kivimeteoriidi vahevorm, ühtaegu metallilist ja kivimilist ainet sisaldav meteoriit

segamets
[nimisõna, substantiiv]
okas- ja lehtpuudest koosnev mets

segamini
[määrsõna, adverb]
1. (esemete, riiete kohta:) korrast ära, lohakalt, korratult laiali

2. näitab olukorda, kus miski ei ole korras

seganakkus
[nimisõna, substantiiv]
mitme liigi mikroobide samaaegselt tekitatud infektsioon (nt haava, gripi puhul)

segane
[omadussõna, adjektiiv]
1. raskesti arusaadav, mitte selge, ebamäärane

2. selline, mis ei ole selge või millest on raske aru saada

segaolmejäätmed
[nimisõna, substantiiv]
liigiti kogumisest üle jäänud olmejäätmed, nagu määrdunud ja katkised rõivad, mähkmed, kassiliiv, klaasikillud

segapaar
[nimisõna, substantiiv]
eri sugupooltest, mehest ja naisest moodustuv paar (nt tennises, iluuisutamises, rahvatantsus)

segapaarismäng
[nimisõna, substantiiv]
sportmäng, kus omavahel võistlevad kaks paari, kummaski üks nais- ja üks meesmängija (nt tennises, lauatennises)

segaperekond
[nimisõna, substantiiv]
eri rahvustest vanematega perekond

segapuder
[nimisõna, substantiiv]
korratu olek, segadik, virvarr

segapuistu
[nimisõna, substantiiv]
metsa osa või puiestik, kus kasvab mitut liiki puid

segapundar
[nimisõna, substantiiv]
segane seis või keeruline olukord, milles on raske orienteeruda

segapuud
[nimisõna, substantiiv]
eri liiki puid sisaldavad küttepuud

segarahvastik
[nimisõna, substantiiv]
mitmest rahvusest koosnev elanikkond

segarass
[nimisõna, substantiiv]
mitme rassi segunemisel kujunenud inimrass

segarent
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) maks, mida mõisnikule tasuti osalt rahas, osalt tööga (nt teo või loonusena)

segarühm
[nimisõna, substantiiv]
1. (rahvatantsus:) mees- ja naistantsijatest koosnev tantsuansambel

2. (rahvatantsus:) mees- ja naistantsijatest koosnev tantsuansambel

segasalat
[nimisõna, substantiiv]
salat mitmesugustest toiduainetest (näiteks köögiviljad, makaronid, riis, kala, seened) ja kastmest

segasaun
[nimisõna, substantiiv]
saunaskäik mehed ja naised üheskoos

segaseisuslane
[nimisõna, substantiiv]
iseseisvus- ja pärisorjusvastases liikumises osalenud Vene haritlane 18. sajandi lõpus ja 19. sajandil

segaselt
[määrsõna, adverb]
ebaselgelt, ebamääraselt, raskesti arusaadavalt

segasepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. veidi või üsna ebaselge, ebamäärane, üsna segane

2. ebaselge

segasevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. veidi või üsna ebaselge, ebamäärane, üsna segane

2. ebaselge

sega-soga
[määrsõna, adverb]
(ebaselge, raskesti arusaadava asja kohta)

segastama
[tegusõna, verb]
segaseks, ebamääraseks tegema, segaseks ajama

segastiil
[nimisõna, substantiiv]
mitme stiili elemente sisaldav stiil

segasumm
[nimisõna, substantiiv]
koht, nähtus vm, kus on palju eripalgelisi asju üheskoos

segasummasuvila
[nimisõna, substantiiv]
(segamini, korrastamata koha kohta)

segasus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamäärane, raskesti arusaadav olek

2. segane asjaolu, olukord vms

3. ebaselgus

4. segiolek, sassisolek

segasusseisund
[nimisõna, substantiiv]
1. tajuhäire, mille puhul on häirunud orientatsioon ajas, ruumis ja isikus (nt peatrauma järel, vanaduses)

2. tajuhäire

segasööt
[nimisõna, substantiiv]
mitut liiki tera- ja kaunviljast, rohujahust, vitamiinidest vm ainetest koosnev söödasegu

segatakt
[nimisõna, substantiiv]
(helitöös:) takt, mis moodustub erinevatest, kahe- ja kolmeosalistest lihttaktidest

segatehnika
[nimisõna, substantiiv]
mitme kunstitehnika võtete kasutamine ühes ja samas töös

segatilgad
[nimisõna, substantiiv]
tinktuuride segu (nt eeterpalderjan)

segatis
[nimisõna, substantiiv]
1. haljassööda, silo või heina saamiseks kasvatatav üheaastaste põllutaimede segu

2. haljassööda, heina v silo saamiseks kasvatatav tera- ja kaunviljade segu

segatoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (loomade kohta:) selline, kes toitub nii teistest loomadest kui ka taimedest

2. nii loom- kui taimtoiduline

segatoit
[nimisõna, substantiiv]
nii loom- kui taimtoidust koosnev toit

segatoitlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sööb nii liha- kui taimetoitu

segatõug
[nimisõna, substantiiv]
kahe või mitme puhta tõu segu

segatõuline
[omadussõna, adjektiiv]
segatõugu

segatüüp
[nimisõna, substantiiv]
kahe või mitme tüübi segu

segav
[omadussõna, adjektiiv]
häiriv, rahu rikkuv

segaverd
[omadussõna, adjektiiv]
(looma kohta:) segatõugu, (inimese kohta:) eri rahvusest või rassist vanemaid omav

segavereline
[omadussõna, adjektiiv]
(looma kohta:) segatõugu, (inimese kohta:) eri rahvusest või rassist vanemaid omav

segavili
[nimisõna, substantiiv]
terade saamiseks kasvatatav tera- ja kaunviljade segu

segaväetis
[nimisõna, substantiiv]
väetis, mis koosneb mitmest eri tüüpi ainest

segavärvus
[nimisõna, substantiiv]
põhivärvuste kombineerimisel saadav värvitoon

segi
[määrsõna, adverb]
1. (esemete, riiete kohta:) korrast ära, lohakalt, korratult laiali

2. näitab olukorda, kus miski ei ole korras

segidilja
[nimisõna, substantiiv]
laulu, kitarri või kastanjettidega saadetav hoogne hispaania rahvatants 3/4-taktimõõdus

segiläbi
[määrsõna, adverb]
1. (erisuguste asjade kohta:) mitte kindlas järjestuses või korras, üheks tervikuks segunenuna, ühtekokku panduna

2. ilma kindla järjestuseta või korrata

3. üheks segunenult

segima
[tegusõna, verb]
kiiresti edasi-tagasi liikuma, siia-sinna liikudes midagi tegema

segiminek
[nimisõna, substantiiv]
ilma kindla korrata olekusse minek, millegi (seni selgelt eristatu) segunemine, ähmastumine

seginema
[tegusõna, verb]
(erisuguste nähtuste, asjade kohta:) omavahel osaliselt eristamatuks muutuma, peaaegu ühte sulama

segiolek
[nimisõna, substantiiv]
korrastamata olekus, korrast ära olek

segisti
[nimisõna, substantiiv]
masin või seade ainete segamiseks

segment
[nimisõna, substantiiv]
mõtteliselt või tegelikult eraldatud majanduse või ühiskonna osa, sealsed asutused, ettevõtted ja inimesed

segmentaator
[nimisõna, substantiiv]
elektronseade, mis võimaldab helisalvestisest eraldada lõigu (sõna, silbi, hääliku, hääliku osa) ja kuulata seda omaette

segmentatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. looma keha koosnemine ühetaolistest järjestikustest lülidest (nt vihmaussidel, putukatel, ämblikel)

2. looma keha koosnemine lülidest

segmenteerima
[tegusõna, verb]
1. osadeks, lõikudeks, segmentideks jagama

2. segmentideks jagama, lõikudeks jaotama

segmenteeruma
[tegusõna, verb]
1. osadeks, lõikudeks, segmentideks jagunema

2. lõigustuma

segmentima
[tegusõna, verb]
1. osadeks, lõikudeks, segmentideks jagama

2. segmentideks jagama, lõikudeks jaotama

segregatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas ühe inimrühma eraldamine teistest inimrühmadest rassilise, soolise, usulise vms erinevuse põhjal

2. lahutamine, eraldamine

segregatsioonipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
lahutamisel, eristamisel põhinev poliitika

segregeeruma
[tegusõna, verb]
ainemassist eralduma, ühtlasest kooslusest eemalduma

segu
[nimisõna, substantiiv]
1. erilaadsete ainete kooslus, mis on saadud nende mehaanilise segamise või segunemise teel

2. tervik, milles esinevad koos kaks või enam ainet

segukamber
[nimisõna, substantiiv]
seadme osa, kus moodustub küttesegu (nt gaasikatlas, automootoris)

seguklapp
[nimisõna, substantiiv]
seade mootorite õhukoguse või küttesüsteemide veehulga reguleerimiseks

segukülv
[nimisõna, substantiiv]
eri sorti seemnete külvamine üheskoos

segumasin
[nimisõna, substantiiv]
masin ainete segamiseks, mida kasutatakse hrl tsemendi valmistamiseks

segune
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi segatud, midagi (rohkesti) sisaldav

segunema
[tegusõna, verb]
1. mitmest eri ainest koosnevat segu moodustama, (mehaanilisel teel) seguks muutuma

2. millesse, mille hulka

segunematu
[omadussõna, adjektiiv]
mittesegunev

segusiiber
[nimisõna, substantiiv]
(autodel vms:) klapp, mis reguleerib mootorisse mineva õhu hulka

segustama
[tegusõna, verb]
1. midagi teiselaadilist sekka, hulka lisama

2. seguks muutma

segustusdiood
[nimisõna, substantiiv]
pooljuhtseadis, mida kasutatakse kahe erisuguse sagedusega vahelduvsignaali liitmiseks

segusõlm
[nimisõna, substantiiv]
betooni- vm segu valmistamise ruum

seguviski
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe või mitme linnaseviski segamisel teraviljaviskidega saadud alkohoolne jook, levinuim viski maailmas

2. alkohoolne jook

sehkendama
[tegusõna, verb]
millegagi tegevuses olema, siia-sinna liikudes askeldama

sehkendus
[nimisõna, substantiiv]
joonistus, pilt

sehvt
[nimisõna, substantiiv]
tihe, lähedane suhtlemine kellegagi (nt äri ajades või kurameerides)

sehvtimees
[nimisõna, substantiiv]
ärimees

sehvtitama
[tegusõna, verb]
kellegagi tihedalt, lähedalt suhtlema (nt äri ajades või kurameerides)

seib
[nimisõna, substantiiv]
poldi- või kruvipea või mutri alla pandav kettakujuline lame auguga detail

seidel
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne Saksa vedelikumõõt, umbes 1/2 liitrit

seier
[nimisõna, substantiiv]
kella numbrilaua osuti

seif
[nimisõna, substantiiv]
tule- ja sissemurdmiskindel kapp raha, väärisesemete või dokumentide hoidmiseks

seiguma
[tegusõna, verb]
ühinema, liituma, kopuleeruma (sugurakkude, ainuraksete kohta)

seiid
[nimisõna, substantiiv]
1. Muhamedi järglaste tiitel (mõnes islamiriigis ka üldisemalt valitsejate tiitel)

2. Muhamedi järglaste tiitel

seik
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi poolest eriline, muudest eristuv juhtum, kellegagi juhtunud asi või sündmus

2. juhtum

seikleja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes hrl ette plaanimata paigast paika liigub, otsides põnevust, elamusi ja seiklusi

seiklejaveri
[nimisõna, substantiiv]
(seiklushimulise loomulaadi kohta)

seiklema
[tegusõna, verb]
ette plaanimata paigast paika liikuma, otsides ja läbi tehes ebatavalisi, ootamatuid, sageli põnevuse, elamuse või riskiga seotud juhtumeid

Ühendtegusõnad: ringi seiklemaringi seiklema

seiklus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebatavaline, ootamatu, sageli põnevuse, elamuse või riskiga seotud juhtum

2. ebatavaline, põnev või ohtlik kogemus, juhtum

seiklusfilm
[nimisõna, substantiiv]
põnevust pakkuva, seiklusliku sündmustikuga film

seiklushimu
[nimisõna, substantiiv]
soov seiklustesse sattuda või seigelda

seiklushimuline
[omadussõna, adjektiiv]
põnevust, elamust ja riski otsiv, hõlpsasti seiklustesse kalduv

seiklusjanu
[nimisõna, substantiiv]
soov seiklustesse sattuda või seigelda

seiklusjanuline
[omadussõna, adjektiiv]
seiklustele avatud, seiklusi armastav ja ihkav

seiklusjutt
[nimisõna, substantiiv]
põnevust pakkuva, seiklusliku sündmustikuga jutt

seikluslik
[omadussõna, adjektiiv]
põnevuse, elamuse või riskiga seotud, rohkete seiklustega

seikluslikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi seikluslik olemus, seikluste leidumine

2. seiklustele avatud olek

seiklusmäng
[nimisõna, substantiiv]
põnevust pakkuv, seikluslikku looduses ringiliikumist vm tegutsemist eeldav mäng

seiklusmänguväljak
[nimisõna, substantiiv]
koolieas lastele ja noortele mõeldud tegutsemisala õues, kus saab ise midagi ehitada ja meisterdada, omaloodud ehitistel ronida ja muul moel loovalt tegutseda

seikluspark
[nimisõna, substantiiv]
põnevust pakkuv, seikluslikku vabaajaveetmist (nt mitmesugust turnimist ja ronimist) võimaldav selleks ettevalmistatud koht

seiklusrada
[nimisõna, substantiiv]
põnevust pakkuv, seikluslikku turnimist ja ronimist vm takistuste läbimist eeldav (võistlus)rada

seiklusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
ebatavaliste, ootamatute juhtumitega täidetud

seiklusromaan
[nimisõna, substantiiv]
põnevust pakkuva, seiklusliku sündmustikuga romaan

seiklussport
[nimisõna, substantiiv]
võistkondlik vastupidavusala, kus orienteerutakse kaardi järgi ja ühe võistluse jooksul liigutakse eri viisil (nt joostes, maastikurattal ja kanuuga)

seiklusturism
[nimisõna, substantiiv]
reisimine loodusesse või mõnda eksootilisse kohta, eesmärgiga panna end proovile põnevust, tajutavat riski või kontrollitud ohtu sisaldavates aktiivsetes tegevustes

seil
[nimisõna, substantiiv]
puri

seilama
[tegusõna, verb]
1. purjekaga, laevaga vm veesõidukiga sõitma

2. sel viisil (suuri vahemaid läbides) liikuma

3. purjetama

seim
[nimisõna, substantiiv]
1. parlament Poolas, Leedus, Lätis (Poolas ajuti ka parlamendi üks koda)

2. Poola, Leedu, Läti parlament

seimer
[nimisõna, substantiiv]
tööpink servamata laudade poomkandi eraldamiseks

seimik
[nimisõna, substantiiv]
1. Poola šlahta maakondlik kogu 14.–18. sajandil

2. Poola šlahta maakondlik kogu

sein
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonet, tuba vm ruumi piirav püstine, katuseni või laeni ulatuv osa

2. hoone või toa külg

seinak
[nimisõna, substantiiv]
1. seina osa kahe ava vahel või nurga ja sellele järgneva ava vahel

2. (tugi)post millegi vahel

seinakaart
[nimisõna, substantiiv]
seinale kinnitatav geograafiline vm kaart

seinakalender
[nimisõna, substantiiv]
seinale kinnitatav kalender

seinakapp
[nimisõna, substantiiv]
seina külge kinnitatav või seina sisse ehitatud kapp

seinakass
[nimisõna, substantiiv]
palkmaja ehitusel kasutatav kahe konksuga riist seinapalkidele joonte märkimiseks või renni sisse raiumiseks

seinakate
[nimisõna, substantiiv]
seina külge kinnitatav tapeet, riidest kate vms

seinakatteplaat
[nimisõna, substantiiv]
seinte katmiseks mõeldud plaat

seinakaunistus
[nimisõna, substantiiv]
seina kaunistav kujutis, ornament, kunsti- või käsitööese

seinakell
[nimisõna, substantiiv]
seinale kinnitatav kell

seinakoi
[nimisõna, substantiiv]
1. tömbi peaga must või pruun silinderjas mardikas, kelle tõugud kahjustavad peamiselt puitseinu ja mööblit

2. mardikas

seinakontakt
[nimisõna, substantiiv]
pistikupesa seinal

seinakorp
[nimisõna, substantiiv]
teeäärsetel puudel ja puittaradel kasvav erkkollane lehtsamblik

seinalamp
[nimisõna, substantiiv]
seinale kinnitatav valgusti

seinalaud
[nimisõna, substantiiv]
1. laud puitseina tegemiseks

2. selline laud seinas

seinaleht
[nimisõna, substantiiv]
mingit teemat puudutav materjal stendile riputatuna (nt koolis)

seinamaal
[nimisõna, substantiiv]
lõuendile maalitud ja seinale paigutatud kunstiteos

seinamaaling
[nimisõna, substantiiv]
seinale maalitud pilt või kaunistus

seinamaterjal
[nimisõna, substantiiv]
seina ehituseks kasutatav materjal

seinaorv
[nimisõna, substantiiv]
seina sees olev õõnsus või süvend

seinapalk
[nimisõna, substantiiv]
1. palkmaja ehitamisel kasutatav palk, laasitud puutüvi

2. palgid seinamaterjalina

seinapeegel
[nimisõna, substantiiv]
seinale kinnitatav peegel

seinapidi
[määrsõna, adverb]
1. mööda seina

2. seinast kinni hoides või seda kombates

seinapistikupesa
[nimisõna, substantiiv]
pistikupesa seinal

seinaplaat
[nimisõna, substantiiv]
seinte katmiseks mõeldud plaat

seinaplokk
[nimisõna, substantiiv]
risttahukakujuline monteeritav ehitusdetail kiviseinte ehitamiseks

seinapragu
[nimisõna, substantiiv]
seinas olev pragu

seinariiul
[nimisõna, substantiiv]
seinale kinnitatud riiul

seinatagune
[omadussõna, adjektiiv]
seina taga olev, esinev vms

seinatahvel
[nimisõna, substantiiv]
seina külge kinnitatav tahvel

seinataldrik
[nimisõna, substantiiv]
seinale kinnitatav ehistaldrik

seinatennis
[nimisõna, substantiiv]
1. tennisetaoline pallimäng, mida mängitakse kabiinitaolises, neljast küljest seinaga piiratud ruumis ning kus võisteldakse palli vastu seina löömises

2. tennisetaoline pallimäng, kus võisteldakse palli vastu seina löömises

seinatreening
[nimisõna, substantiiv]
treeningumeetod, kus abivahendina kasutatakse seina (nt tennises, jalgpallis, pilateses)

seinatäidis
[nimisõna, substantiiv]
soojustav vahekiht välisseinas

seinatäis
[nimisõna, substantiiv]
kogu seina kattev või seinale mahtuv kogus (nt riiuleid, pilte)

seinatühe
[nimisõna, substantiiv]
seina sees olev õõnsus või süvend

seinavaas
[nimisõna, substantiiv]
seinale kinnitatav vaas

seinavaip
[nimisõna, substantiiv]
seinale kinnitatav vaip

seinavalgusti
[nimisõna, substantiiv]
seinale kinnitatav valgusti

seinaveer
[nimisõna, substantiiv]
vahetult seina ääres olev põrandaosa või ala väljaspool seina

seinaveerne
[omadussõna, adjektiiv]
seina ääres asetsev

seinavoodi
[nimisõna, substantiiv]
voodi, mille saab kokku lükata kapi sisse püstisesse asendisse

seinaäär
[nimisõna, substantiiv]
vahetult seina ääres olev põrandaosa või ala väljaspool seina

seinaäärne
[omadussõna, adjektiiv]
seina ääres asetsev

seiner
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüügilaev peamiselt seinnoodaga püüdmiseks

2. kalapüügilaev

seinmine
[omadussõna, adjektiiv]
seinapoolne

seinnoodapüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük seinnoodaga

seinnoot
[nimisõna, substantiiv]
suur selistele rakendatud tasapinnalise võrkseina kujuline kalapüünis, mis veetakse ümber kalaparve

seirama
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi (liikuvat) pilguga saates vaatlema, ainiti silmitsedes uurima

2. (mõnda aega) tähelepanelikult vaatama

3. silmadega saatma

seire
[nimisõna, substantiiv]
1. pidev ühiskonna, keskkonna, tervise vm seisundi jälgimine

2. kontrolljälgimine

3. pidev millegi seisundi jälgimine

seireala
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna, looduse vm seisundi jälgimiseks valitud ala

seirelend
[nimisõna, substantiiv]
looduskeskkonna seisundi jälgimiseks tehtav lend

seiresüsteem
[nimisõna, substantiiv]
pidevaks ühiskonna, keskkonna, tervise vm seisundi jälgimiseks mõeldud vahendid ja meetodid

seis
[nimisõna, substantiiv]
1. üldine olukord, milleski valitsevad olud teatud ajahetkel

2. teatud hetke olukord

seis
[hüüdsõna, interjektsioon]
(käsklusena, käsuna:) seisa paigal

seisak
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuse, millegi toimimise (lühiaegne) peatumine, seismajäämine või (ajutine) katkemine

2. lühiaegne peatumine

seisang
[nimisõna, substantiiv]
1. seismisasend või -viis, kehaasend või -hoiak seistes

2. seismisviis, -asend

seisatama
[tegusõna, verb]
1. liikumises äkki (korraks) seisma jääma, lühidalt peatuma

2. seisma jääma

3. seisma jääma, korraks peatuma

4. silmapilguks

seisatuma
[tegusõna, verb]
1. liikumises äkki (korraks) seisma jääma, lühidalt peatuma

2. seisma jääma

3. seisma jääma, korraks peatuma

4. silmapilguks

seisevnoodapüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük seisevnoodaga

seisevnoot
[nimisõna, substantiiv]
suur kalapüünis, mis seisab kogu püügiaeg samas paigas, koosneb ühest või kahest pealt lahtisest kastist ja ühest või mitmest pujusest

seisevvõrk
[nimisõna, substantiiv]
veekogu põhja ankurdatav võrk kalapüügiks

seisja
[nimisõna, substantiiv]
see, kellel on seisukoht (nt bussis, kontserdil)

seiskama
[tegusõna, verb]
1. toimimast, töötamast (ajutiselt) seisma panema, seisma jätma

2. seisma panema v jätma

3. masinat

4. korraks

seiskar
[nimisõna, substantiiv]
tööpingi, grammofoni vm seiskamisseadis

seisku
[määrsõna, adverb]
1. (tegevuse, protsessi, liikumise lakkamise kohta:) seisma

2. tegevuse lakkamise kohta: seisma

seiskuma
[tegusõna, verb]
toimimast, töötamast lakkama, seisma või (lakkamiseni) nõrgemaks jääma

seiskus
[nimisõna, substantiiv]
seiskumine, toimimast lakkamine

seisma
[tegusõna, verb]
1. (inimeste, loomade kohta:) püstiasendis hrl jalgadele toetudes ühe koha peal paigal olema

2. jalgadel püsti olema

Ühendtegusõnad: koos seisma, koos seisma, püsti seisma, püsti seisma, vastu seismavastu seisma

seismapanek
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuse, töö (ajutine) peatamine

2. tegevuse, töö lõpetamine

3. hetkeks

seismiline
[omadussõna, adjektiiv]
maavärinaga seotud, maavärinasse puutuv

seismo
maavärinaga seotud, maavärinasse puutuv

seismograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. maavärinaid registreeriv seade

2. maavärinaid registreeriv aparaat

seismogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. seismograafi abil saadav maavärina (ka tuumaplahvatuse, lõhkamise vms) skeem, kus on graafiliselt kujutatud seismilisi laineid

2. seismograafi märgitud kõverjoon

seismojaam
[nimisõna, substantiiv]
maavärinaid registreeriv ja maavärina või tuumaplahvatuse põhjustatud maapinnakõikumise infot töötlev asutus

seismokindel
[omadussõna, adjektiiv]
maavärina suhtes vastupidav

seismoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. maavärinaid ja nendega seotud nähtusi uuriv eriteadlane

2. seismoloogia eriteadlane

seismoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis käsitleb maavärinaid ja nendega seoses olevaid nähtusi

2. maavärinaid uuriv geofüüsika haru

seismoloogiajaam
[nimisõna, substantiiv]
maavärinaid registreeriv ja maavärina või tuumaplahvatuse põhjustatud maapinnakõikumise infot töötlev asutus

seismomeeter
[nimisõna, substantiiv]
maavärina põhjustatud maapinnakõikumise mõõtmise riist

seismomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. seismoloogia haru, mis tegeleb maavärinate mõõtmise ja uurimisega

2. seismiliste nähtuste mõõtmine

seisnema
[tegusõna, verb]
1. olulisel kujul esinema või avalduma, (tegelikult) olema

2. avalduma, olema

3. inessiiviga: seisnema

4. olema

seisuaeg
[nimisõna, substantiiv]
(hrl liiklusvahendite, masinate) seismisele kuluv aeg

seisuga
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
teataval ajahetkel (hrl kokkuvõtete tegemisel)

seisukindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede kohta:) selline, mis vihma ja tuule käes ei lamandu, tugeva varre või kõrrega

2. selline, mis ei lamandu

seisukindlus
[nimisõna, substantiiv]
1. taime pärilik võime mitte lamanduda vihma ja tuule käes

2. taime võime mitte lamanduda

seisukoer
[nimisõna, substantiiv]
linnukoer, kelle ülesandeks on leida maapinnal varjunud lind ja sellest seisakuga jahimehele märku anda

seisukohalt
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
teatavast vaatenurgast, aspektist lähtudes

seisukohavõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. omapoolne arvamus, veendumus millegi suhtes

2. selle väljendamine

seisukohavõtt
[nimisõna, substantiiv]
1. omapoolne arvamus, veendumus millegi suhtes

2. selle väljendamine

seisukoht
[nimisõna, substantiiv]
1. väljakujunenud arvamus, suhtumine millessegi, kindel veendumus

2. see, mida sa millegi kohta arvad või usud

seisukord
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonete, sõidukite vms asjade hrl millestki tingitud olek teatud ajahetkel

2. olukord, seisund

seisulaine
[nimisõna, substantiiv]
näiliselt edasiliikumatu laine, mis tekib väikese (pool)kinnise veekogu pinnal tuule tekitatud laine ja kaldalt peegeldunud laine liitumisel

seisulaud
[nimisõna, substantiiv]
vankri või käru külge kinnitatav rattapaar koos alusega, mille peal saab väikelaps siesta

seisumass
[nimisõna, substantiiv]
paigalseisva keha või osakese mass

seisund
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese vm olendi tervisest vm teguritest tingitud olek teatud ajahetkel

2. vaimne või füüsiline olek, milles inimene (või asi) teatud hetkel on

seisundivorm
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõna, mis vormilt meenutab käändsõna muutevormi, aga millel on sellega võrreldes veidi erinev tähendus (nt kössis, vangis, paigal)

seisupidur
[nimisõna, substantiiv]
pidur, mis hoiab seisva sõiduki paigal

seisupilet
[nimisõna, substantiiv]
istekohata pilet (nt vabaõhukontserdil)

seisupäev
[nimisõna, substantiiv]
tööta või sõiduta päev

seisus
[nimisõna, substantiiv]
1. ameti, tegevusala, varandusliku olukorra vms alusel ühte rühma kuuluvad inimesed

2. nende (eriomane) seisund ühiskonnas

seisusehuvid
[nimisõna, substantiiv]
seisusest lähtuvad huvid

seisusekohane
[omadussõna, adjektiiv]
teatavale seisusele vastav või sobiv

seisusepiirid
[nimisõna, substantiiv]
seisusi eristavad asjaolud, mõtteline jooned eri seisuste vahel

seisusevahe
[nimisõna, substantiiv]
seisuste erinevus

seisusevääriline
[omadussõna, adjektiiv]
teatavale seisusele vastav või sobiv

seisuskohane
[omadussõna, adjektiiv]
teatavale seisusele vastav või sobiv

seisuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. seisuste hierarhial põhinev, seisustega seotud

2. mingile seisusele omane või tunnuslik

seisusoojendi
[nimisõna, substantiiv]
soojendi, mis soojendab sõiduki kabiini või salongi (ja mootoriplokki) siis, kui sõiduk seisab, ei sõida

seisusvääriline
[omadussõna, adjektiiv]
teatavale seisusele vastav või sobiv

seisutama
[tegusõna, verb]
seista laskma

seisutuli
[nimisõna, substantiiv]
seisvast sõidukist märku andev tuli

seisuveekogu
[nimisõna, substantiiv]
aeglase veevahetusega veekogu (nt järv, tiik, veehoidla)

seisuvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. seisev, mittevoolav vesi

2. tõusu ja mõõna vahel

seiš
[nimisõna, substantiiv]
näiliselt edasiliikumatu laine, mis tekib väikese (pool)kinnise veekogu pinnal tuule tekitatud laine ja kaldalt peegeldunud laine liitumisel

seitan
[nimisõna, substantiiv]
taimetoitlaste lihaasendaja, valgurikas toit veest ja nisujahust, millest on tärklis ja kliid välja uhutud, nii et järgi jääb gluteen

seitel
[nimisõna, substantiiv]
(pikk kitsas) vahekoht juustes

seitse
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 7

2. arv 7

seitsekümmend
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 70

2. 70

seitsenurk
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, millel on seitse tippu, mis on ühendatud sirglõikudega

seitsesada
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 700

2. 700

seitseteist
[arvsõna, numeraal]
arv 17

seitseteistkümmend
[arvsõna, numeraal]
arv 17

seitsetäpp-lepatriinu
[nimisõna, substantiiv]
Eestis tavalisim lepatriinu seitsme musta täpiga kattetiibadel

seitsmeaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. seitse aastat vana

2. seitsme aasta vanune

seitsmeaastaselt
[määrsõna, adverb]
seitsme aasta vanusena

seitsmekaupa
[määrsõna, adverb]
1. seitse korraga, seitsehaaval

2. seitse korraga, seitsehaaval

seitsmekeeleline
[omadussõna, adjektiiv]
(muusikariista kohta:) seitsme keelega (nt kitarr, kannel)

seitsmekesi
[määrsõna, adverb]
seitse koos (ilma teisteta)

seitsmekohaline
[omadussõna, adjektiiv]
seitsme kohaga (nt istumiseks, paiknemiseks)

seitsmekordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. seitsmel korral esinev v toimuv

2. seitse korda suurem

seitsmekorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. seitsmest korrusest koosnev

2. selline, millel on seitse korrust

seitsmekuine
[omadussõna, adjektiiv]
seitse kuud vana

seitsmekuuline
[omadussõna, adjektiiv]
seitse kuud kestev

seitsmekuune
[omadussõna, adjektiiv]
seitse kuud vana

seitsmekümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 70 aastat vana

seitsmekümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
seitsmekümne aasta vanusena

seitsmekümnendad
[arvsõna, numeraal]
(hrl kellegi elu või mingi sajandi teatava kümnendiga seoses:) aastavahemik 70–79, kaheksas aastakümme

seitsmekümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/70, üks võrdselt seitsmekümneks jagatud osast

seitsmekümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 70 aastat vana

seitsmekümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 70.

2. arv: mingis järjekorras 70. kohal

seitsmekümneselt
[määrsõna, adverb]
seitsmekümne aasta vanusena

seitsmeliikmeline
[omadussõna, adjektiiv]
seitsmest liikmest koosnev

seitsmeline
[omadussõna, adjektiiv]
seitsmele määratud

seitsmemagajapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 27. juuni, eeskätt kirikukalendri tähtpäev, millega eesti rahvakalendris seostub sarnasusel põhinev ilmaenne, et kui sel päeval sajab, siis sajab seitse päeva (nädalat) järjest

2. 27. juuni

seitsmendik
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/7, üks võrdselt seitsmeks jagatud osast

2. 1/7

3. vastav osa millestki

seitsmene
[omadussõna, adjektiiv]
1. seitse aastat vana

2. seitsme aasta vanune

seitsmepenikoormasaapad
[nimisõna, substantiiv]
1. (kiire, hoogsa edasiliikumise, arenemise kohta)

2. kiire, hoogsa edasiliikumise kohta

seitsmepenikoormasammudega
[määrsõna, adverb]
(edasiliikumise, progressi kohta:) väga kiiresti, hüppeliselt

seitsmes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 7.

2. mingis järjekorras 7. kohal

seitsmesaja-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) seitsesada aastat vana või nii kaua kestev

seitsmesajas
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras 700.

seitsmeselt
[määrsõna, adverb]
seitsme aasta vanusena

seitsmeteistaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 17 aastat vana

seitsmeteistaastaselt
[määrsõna, adverb]
seitsmeteistkümne aasta vanusena

seitsmeteistkümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 17 aastat vana

seitsmeteistkümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
seitsmeteistkümne aasta vanusena

seitsmeteistkümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/17, üks võrdselt seitsmeteistkümneks jagatud osast

seitsmeteistkümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 17 aastat vana

seitsmeteistkümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 17.

2. arv: mingis järjekorras 17. kohal

seitsmeteistkümneselt
[määrsõna, adverb]
seitsmeteistkümne aasta vanusena

seitsmetine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl taimelehe kohta:) seitsmest ühesugusest osast koosnev

2. (taime kohta:) selliste lehtedega

seitsmevennapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 10. juuli, eesti rahvakalendris ilmaennustustega seotud päev, katoliku kiriku pühana päev, millega mälestati märtritena hukatud vendi

2. 10. juuli

seitsmevõistleja
[nimisõna, substantiiv]
seitsmevõistluses võistlev kergejõustiklane

seitsmevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
naiste kahepäevane mitmevõistlus kergejõustikus, mis hõlmab seitset ala

seitsmik
[nimisõna, substantiiv]
1. seitsmest isikust, riigist, asjast vm koosnev rühm

2. seitsmest esemest, isikust vm koosnev rühm

seitsmikud
[nimisõna, substantiiv]
seitse sama ema korraga sünnitatud järglast

seitung
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese ajavahemiku järel (nt iga päev või kord nädalas) ilmuv, päevasündmusi käsitlev ning meelelahutust pakkuv väljaanne (paberil, veebis)

2. väljaanne, mis ilmub enamasti iga päev ja kus on näiteks uudised, reklaamid ja pildid

seivima
[tegusõna, verb]
(arvutis) salvestama

sej
1. soojusest elektrienergiat tootev ettevõte

2. soojuselektrijaam

sek
1. aja mõõtühik, 1/60 minutit, SI-süsteemi üks põhiühikuid

2. aja mõõtühik. Ühes minutis on 60 sekundit

sekeldama
[tegusõna, verb]
ebaolulisega, kõrvalisega tegelema, segadust tekitades tegutsema

sekeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi seotud, millestki tingitud pahandus, tülikas asjaõiendus vm ebameeldivus

2. pahandus

sekk
[nimisõna, substantiiv]
(väike) kande- või seljakott

sekka
[postpositsioon, tagasõna]
1. mingisse rühma, kellegi keskele

2. kellegagi kokku

3. mingisse gruppi, kellegi keskele

sekkar
[nimisõna, substantiiv]
kasutatud riiete pood

sekkuma
[tegusõna, verb]
1. millessegi toimuvasse (nt sündmusse, vestlusse) osavõtmise või katkestamise eesmärgil vahele segama

2. mingi tegevusega ühinema, et seda lõpetada või muuta

3. osalemise eesmärgil ühinema, näiteks teiste jutuga

sekkumatus
[nimisõna, substantiiv]
(teiste asjadesse) mittevahelesegamine, mittesekkumine

sekkumishind
[nimisõna, substantiiv]
(Euroopa Liidus:) tootele eelnevalt (nt tootmispäeval) kehtestatud hind, millega ostetakse üles turu ülejäägid

sekreet
[nimisõna, substantiiv]
näärmerakkudes tekkiv ning näärmest nõristuv hrl organismile vajalik eritis (nt higi, adrenaliin)

sekretariaat
[nimisõna, substantiiv]
1. asjaajamisega tegelev osakond või (valitud) inimeste rühm organisatsioonis, asutuses, üritusel vm

2. sellised töötajad kogumina

3. asjaajamisega tegelev osakond organisatsioonis

4. koosoleku, istungi jne sekretärid

sekretiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhunäärmenõre, sapi ja soolenõre eritumist suurendav hormoon

2. kõhunäärme sekretsiooni suurendav hormoon

sekretoor
1. nõristusse puutuv, nõristuslik

2. nõristus-

sekretoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. nõristusse puutuv, nõristuslik

2. nõristus-

sekretsioon
[nimisõna, substantiiv]
(organismis:) nõrede moodustumine ja näärmeist eritumine

sekretär
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse, organisatsiooni, ürituse vms asjaajamist juhtiv, korraldav ametnik

2. inimene, kelle töö on tegeleda asutuse või organisatsiooni asjaajamisega, näiteks kirjavahetuse ja telefonikõnedega

sekretäriamet
[nimisõna, substantiiv]
(sekretäri töö kohta)

sekretärlind
[nimisõna, substantiiv]
1. kulliliste hulka kuuluv kõrgete jalgade ja pika sabaga Aafrika lind

2. Aafrika lind

sekretär-masinakirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
sekretär ja masinakirjutaja ühe ametikohana

seks
[nimisõna, substantiiv]
1. suguühe vm seksuaalne tegevus, seksimine

2. see, kui kaks inimest on seksuaalses vahekorras

seksajakiri
[nimisõna, substantiiv]
(rohkesti) seksuaaleluga seotud artikleid ja pilte sisaldav ajakiri

seksapiil
[nimisõna, substantiiv]
1. suguline veetlus, (võrgutav) külgetõmbejõud

2. teise sugupoole veetlus, külgetõmbejõud

seksapiilne
[omadussõna, adjektiiv]
(seksuaalselt) väga veetlev, ihaldusväärne, atraktiivne

seksapiilsus
[nimisõna, substantiiv]
1. suguline veetlus, (võrgutav) külgetõmbejõud

2. teise sugupoole veetlus, külgetõmbejõud

sekser
[nimisõna, substantiiv]
1. valik külmi või kuumi suupisteid, hrl ühel vaagnal serveerituna

2. valik suupisteid ühel vaagnal serveerituna

seksfilm
[nimisõna, substantiiv]
1. (rohkesti) seksistseene sisaldav film

2. pornograafiline film

seksiajakiri
[nimisõna, substantiiv]
(rohkesti) seksuaaleluga seotud artikleid ja pilte sisaldav ajakiri

seksifilm
[nimisõna, substantiiv]
1. (rohkesti) seksistseene sisaldav film

2. pornograafiline film

seksihimuline
[omadussõna, adjektiiv]
seksi väga himustav

seksijutt
[nimisõna, substantiiv]
jutuajamine seksi vm intiimsetel teemadel

seksikas
[omadussõna, adjektiiv]
(seksuaalselt) väga veetlev, ihaldusväärne, atraktiivne

seksikus
[nimisõna, substantiiv]
1. suguline veetlus, (võrgutav) külgetõmbejõud

2. teise sugupoole veetlus, külgetõmbejõud

seksilelu
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekorras, seksimisel kasutatav (mänguline) abivahend

seksima
[tegusõna, verb]
seksuaalvahekorras, suguühtes olema, seksi harrastama

seksimaias
[omadussõna, adjektiiv]
seksi väga himustav

seksiobjekt
[nimisõna, substantiiv]
isik, keda keegi hindab üksnes tema seksuaalse ligitõmbavuse järgi või kui võimalikku seksipartnerit

seksiori
[nimisõna, substantiiv]
seksiobjektina orjastatud naine või mees

seksipartner
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega ollakse suguühtes, kellega seksitakse

seksipood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse mitmesuguseid seksiga seotud tarbeid

seksipoos
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekorras olemise asend

seksism
[nimisõna, substantiiv]
1. vaatekoht, mis rõhutab sugupoolte vahelisi erinevusi ja neil rajanevat sugupoolte eriväärsust

2. sooline diskrimineerimine

seksist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes rõhutab sugupoolte vahelist erinevust ja hrl halvustab teist sugupoolt, seksistliku vaatega inimene

seksistlik
[omadussõna, adjektiiv]
sugupoolte vahelist erinevust rõhutav, hrl teist sugupoolt halvustav

seksisõltlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel on pidev tung olla seksuaalvahekorras ja kes on võimetu kontrollima seksuaalvahekordade hulka ja sagedust

seksisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
(elu häiriv) pidev tugev tung olla seksuaalvahekorras ning võimetus kontrollida seksuaalvahekordade hulka ja sagedust

seksisümbol
[nimisõna, substantiiv]
inimene, keda peetakse seksuaalsuse eeskujuks

seksiteenus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi suguiha rahuldamine teenusena, raha eest

seksiturism
[nimisõna, substantiiv]
reisimine, mille peaeesmärke on seksi ostmine

seksitööstus
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis otse või kaudselt tegeleb seksiga seotud toodete ja teenuste pakkumisega (nt prostitutsioon, striptiisiklubid, pornofilmid, seksiajakirjad, sekspoed vm)

seksiäri
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, mis otse või kaudselt tegeleb seksiga seotud toodete ja teenuste pakkumisega (nt prostitutsioon, striptiisiklubid, pornofilmid, seksiajakirjad, sekspoed vm)

sekslelu
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekorras, seksimisel kasutatav (mänguline) abivahend

seksmaniakk
[nimisõna, substantiiv]
hullumeelse, pöörase sugutungiga isik

seksobjekt
[nimisõna, substantiiv]
isik, keda keegi hindab üksnes tema seksuaalse ligitõmbavuse järgi või kui võimalikku seksipartnerit

seksoloog
[nimisõna, substantiiv]
inimese seksuaalsusega ja seksuaalelu häiretega tegelev arst vm spetsialist

seksoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese seksuaalsust, sugulisi suhteid käsitlev teadusharu

2. sugueluteadus

sekspartner
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega ollakse suguühtes, kellega seksitakse

sekspesu
[nimisõna, substantiiv]
napilõikeline aluspesu (hrl naistel), mis kandja kehavõlud esile toob ja seega erootiliselt mõjub

sekspomm
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalselt eriti ligitõmbav inimene (hrl naine)

sekspood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse mitmesuguseid seksiga seotud tarbeid

sekspositiivsus
[nimisõna, substantiiv]
hoiak, mis rõhutab inimestevaheliste kokkuleppepõhiste seksuaalsuhete olulisust, turvalist seksi ja isiklikku vabadust oma seksuaalelu korraldada

seksrevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
(Ameerikast 1960-ndatel lähtunud) murranguliste, tabusid murdvate muutuste aeg ühiskonna seksuaalsetes arusaamades

sekst
[nimisõna, substantiiv]
1. seitsmest alushelist koosneva diatoonilise helirea kuues aste

2. kuue astme suurune intervall kahe sellise heli vahel

3. heliredeli kuues aste

4. vastav intervall

sekstakord
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmkõla tuletatud kuju (nn 1. pööre), milles madalaimaks heliks on terts

2. põhikolmkõla pööre, mille alumiseks heliks on põhikolmkõla terts

sekstant
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe taevakeha või taevakeha ja horisondi vahelise nurkkauguse mõõtmise riist

2. nurgamõõteriist

seksteenus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi suguiha rahuldamine teenusena, raha eest

sekstett
[nimisõna, substantiiv]
kuuest esinejast (kuuest häälest või muusikariistast) koosnev ansambel

sekstiil
[nimisõna, substantiiv]
(astroloogias:) 60-kraadine nurkkaugus taevakehade vahel

sekstiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kuuevärsiline stroof

2. kuuest kuuevärsilisest ja ühest kolmevärsilisest stroofist koosnev luuletus

sekstiljon
[arvsõna, numeraal]
1. (eri maades erinevalt:) 10^21 või 10^36

2. 10 astmes 21 v 36

sekstimine
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalse alatooniga sõnumite, piltide või videote saatmine peamiselt mobiiltelefoni vahendusel

seksting
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalse alatooniga sõnumite, piltide või videote saatmine peamiselt mobiiltelefoni vahendusel

seksuaal
1. suguelu, intiimsuhete valdkonda kuuluv või puutuv, suguelundite või seksuaalvahekorraga seotud

2. seksiga seotud

3. sugu puudutav

seksuaalakt
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste suguline ühinemine, suguline vahekord

2. inimeste suguline ühinemine seksimisel

seksuaalelu
[nimisõna, substantiiv]
suguihal põhinevad ja selle rahuldamisele suunatud toimingud, protsessid ja suhted

seksuaalenergia
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalne, sugueluline aktiivsus, seksuaalne energia

seksuaalfantaasia
[nimisõna, substantiiv]
seksiga, seksimisega seotud kujutluspilt, erutav väljamõeldis

seksuaalhormoon
[nimisõna, substantiiv]
sugunäärmeis moodustuv hormoon, üks looduslikke steroide

seksuaalhäire
[nimisõna, substantiiv]
suguelus esinev, psühholoogiliselt või suguorganite eripärast põhjustatud kõrvalekalle

seksuaalkasvatus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste seksuaalteadvuse ja -käitumise kujundamine ja kõlbeline suunamine, suguline kasvatus

seksuaalkuritegu
[nimisõna, substantiiv]
suguiha rahuldamisega seotud kuritegu

seksuaalkäitumine
[nimisõna, substantiiv]
sugulise kiindumuse, seksuaalvahekorra, lapsesaamisega vms seostuv käitumisviis

seksuaalmõrv
[nimisõna, substantiiv]
suguiha rahuldamisega seotud mõrv

seksuaalmõrvar
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teise inimese tapab suguiha rahuldamise käigus

seksuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. suguelu, intiimsuhete valdkonda kuuluv või puutuv, suguelundite või seksuaalvahekorraga seotud

2. seksiga seotud

3. sugu puudutav

seksuaalobjekt
[nimisõna, substantiiv]
isik, keda keegi hindab üksnes tema seksuaalse ligitõmbavuse järgi või kui võimalikku seksipartnerit

seksuaalpartner
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega ollakse suguühtes, kellega seksitakse

seksuaalpatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
sugulisi häireid ja hälbeid käsitlev meditsiiniharu

seksuaalpsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia valdkond, mis uurib seksuaalkäitumist ja seksuaalhäirete põhjusi

seksuaalrevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
(Ameerikast 1960-ndatel lähtunud) murranguliste, tabusid murdvate muutuste aeg ühiskonna seksuaalsetes arusaamades

seksuaalsuhe
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekordi hõlmav suhe inimeste vahel

seksuaalteenus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi suguiha rahuldamine teenusena, raha eest

seksuaalteraapia
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalhäirete raviviis

seksuaaltervis
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalsusega seotud kehalise, emotsionaalse, vaimse ja sotsiaalse heaolu seisund

seksuaaltung
[nimisõna, substantiiv]
paaritumisele, ka soo jätkamisele tõukav tung

seksuaalvahekord
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste suguline ühinemine, suguline vahekord

2. inimeste suguline ühinemine seksimisel

seksuaalvägivald
[nimisõna, substantiiv]
sunni abil toime pandud seksuaalvahekord või selle katse, soovimatud seksuaalse alatooniga märkused, lähenemiskatsed vms

seksuaalvähemus
[nimisõna, substantiiv]
enamusest erineva seksuaalse sättumusega inimeste rühm

seksuoloog
[nimisõna, substantiiv]
inimese seksuaalsusega ja seksuaalelu häiretega tegelev arst vm spetsialist

seksuoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese seksuaalsust, sugulisi suhteid käsitlev teadusharu

2. sugueluteadus

sekt
[nimisõna, substantiiv]
usuliste erinevuste tõttu peavoolust lahknenud kitsas, hrl suletud usugrupp

sekt
[nimisõna, substantiiv]
Saksa vahuvein

sektant
[nimisõna, substantiiv]
1. ususekti liige

2. ususekti liige

sektantlik
[omadussõna, adjektiiv]
kitsale, hrl suletud usugrupile (ehk sektile) ja selle liikmetele omane või nendega seotud

sektantlus
[nimisõna, substantiiv]
usuline või üldisem kitsarinnalisus

sektor
[nimisõna, substantiiv]
1. ringi osa koos kahe seda piirava raadiuse ja ringjoone kaarega

2. kera osa, mille tipp asub kera keskpunktis ja põhi kera pinnal

3. [ringi, kera] väljalõige

sektordiagramm
[nimisõna, substantiiv]
diagramm, milles arvusid (hrl protsente) kujutavad ringi lõigud

sektsioon
[nimisõna, substantiiv]
organisatsiooni, asutuse, seltsi vm ühenduse kindla suunitlusega osakond või eriharu

sektsioonelamu
[nimisõna, substantiiv]
(pikk) ühetaolistest osadest koosnev elamu

sektsioonkapp
[nimisõna, substantiiv]
ühetaolistest osadest koosnev kapp

sektsioonlaev
[nimisõna, substantiiv]
laev, mis võetakse ekspluatatsiooni jooksul osadeks lahti

sektsioonmööbel
[nimisõna, substantiiv]
ühetaolistest osadest koosnev mööbel, hrl kapid ja (raamatu)riiulid

sektsioonrong
[nimisõna, substantiiv]
omavahel liigendiga ühendatud vagonetikujulistest osadest koosnev rong (nt kaevandustes)

sekulaar
1. religiooni ja kirikuga mitteseotud, jumalasõna või kirikutraditsioone mitte järgiv, mittevaimulik

2. religiooni ja kirikuga mitte seotud

sekulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. religiooni ja kirikuga mitteseotud, jumalasõna või kirikutraditsioone mitte järgiv, mittevaimulik

2. religiooni ja kirikuga mitte seotud

sekularisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (ühiskonnaelu, vaimuelu kohta:) religioonist ja kirikust eemaldumine, ilmalikuks muutumine, ilmalikustumine

2. (ühiskonnaelu, vaimuelu kohta:) religioonist ja kirikust eemaldumine, ilmalikuks muutumine

sekulariseerima
[tegusõna, verb]
(ühiskonnaelu, vaimuelu kohta:) religioonist ja kirikust eemaldama, kiriku mõju alt vabastama, ilmalikuks muutma

sekulariseeruma
[tegusõna, verb]
(ühiskonnaelu, vaimuelu kohta:) religioonist ja kirikust eemalduma, ilmalikuks muutuma

sekularism
[nimisõna, substantiiv]
1. (ühiskonnaelu, vaimuelu kohta:) religioonist ja kirikust eemaldumine, ilmalikuks muutumine, ilmalikustumine

2. (ühiskonnaelu, vaimuelu kohta:) religioonist ja kirikust eemaldumine, ilmalikuks muutumine

sekund
[nimisõna, substantiiv]
1. aja mõõtühik, 1/60 minutit, SI-süsteemi üks põhiühikuid

2. aja mõõtühik. Ühes minutis on 60 sekundit

sekunda
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse gümnaasiumi eelviimane klass

sekundaar
millegagi kaasnev, millelegi järgnev või lisanduv

sekundaarkiirgus
[nimisõna, substantiiv]
kosmiline kiirgus, mis tekib Maa atmosfääris aineosakeste voo või elektromagnetlainete toimel

sekundaarmähis
[nimisõna, substantiiv]
trafo (vähemalt) teine mähis, mis on ühendatud energia tarbijaga

sekundaarne
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi kaasnev, millelegi järgnev või lisanduv

sekundaarradar
[nimisõna, substantiiv]
objekti asukohast väljakiiratud signaali võrdlemisel töötav radar, hrl sideliin maalt lennukile ja tagasi

sekundaartarind
[nimisõna, substantiiv]
sündmust väljendav tarind, millel on lausega ühisjooni, kuid mis pole lause, nt lauselühend (lahkus vastust ootamata), verbita lauselühend ehk absoluuttarind (seisab, silmad maas), nominalisatsioon (seminaris õpetati teadustöö vormistamist)

sekundakord
[nimisõna, substantiiv]
septakordi kolmas pööre, mille madalaim aste on heliastmiku septim

sekundant
[nimisõna, substantiiv]
poksija, maadleja, maletaja vm sportlase abistaja võistlusel

sekundeerima
[tegusõna, verb]
1. kahevõitluses osalejat esindama, tema sekundandiks olema, duelli läbiviimist toetama ja jälgima

2. sekundandiks olema duellil

sekundikümnendik
[arvsõna, numeraal]
1/10 ehk 0,1 sekundit

sekundiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. üks sekund kestev

2. sekundi kestev

sekundine
[omadussõna, adjektiiv]
1. üks sekund kestev

2. sekundi kestev

sekundinäitaja
[nimisõna, substantiiv]
(sekundiosuti, -numbrilaua kohta)

sekundiosuti
[nimisõna, substantiiv]
sekundeid näitav osuti kellal

sekundipealt
[määrsõna, adverb]
1. (ajaliselt) täpselt, sekundilise täpsusega

2. täpselt, sekundilise täpsusega

sekundipendel
[nimisõna, substantiiv]
pendel, mille poolvõnke periood on üks sekund

sekundipikkune
[omadussõna, adjektiiv]
pikkusega üks sekund

sekundisajandik
[arvsõna, numeraal]
1/100 ehk 0,01 sekundit

sekunditemäng
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) tasavägine heitlus enne ülinappi võitu või kaotust

sekund-sekundis
tasavägiselt (kulgev)

sekveneerima
[tegusõna, verb]
kindlaks määrama organismi DNA, RNA ja valkude molekulides olevate üksuste (nukleotiidide, aminohapete jt) järjestust, genoomi järjestusanalüüsi tegema

sekveneerimine
[nimisõna, substantiiv]
organismi DNA, RNA ja valkude molekulides olevate üksuste (nukleotiidide, aminohapete jt) järjestuse kindlaksmääramine

sekvents
[nimisõna, substantiiv]
varakristlikest hümnidest arenenud ühehäälne laul või retsiteeritav luuleteos keskaegses kirikumuusikas või vaimulikus luules

sekventsima
[tegusõna, verb]
kindlaks määrama organismi DNA, RNA ja valkude molekulides olevate üksuste (nukleotiidide, aminohapete jt) järjestust, genoomi järjestusanalüüsi tegema

sekvester
[nimisõna, substantiiv]
riigiorgani kehtestatud ajutine vara kasutamist piirav keeld või kitsendus

sekvestratsioon
[nimisõna, substantiiv]
elundi või koe kärbunud osa eraldumine (nt trauma tagajärjel)

sekvestreerima
[tegusõna, verb]
hrl midagi üleliigset, kahjulikku eemaldama või eraldama

sekvoia
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika lääneosa hiiglaslik igihaljas punakaspruuni mädanemiskindla puiduga okaspuu

2. okaspuu

selaginell
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt niisketes troopikametsades, aga ka Eesti soodes kasvav sõnajalga meenutav eostaim

seldžukk
[nimisõna, substantiiv]
1. 11. sajandil Väike- ja Kesk-Aasias võimsa riigi rajanud turgi rändhõimude liige

2. Türgi hõimu liige

seleen
[nimisõna, substantiiv]
looduses hajusalt leiduv hall kristalne mittemetall, keemiline element järjenumbriga 34

selekteerima
[tegusõna, verb]
1. välja valima, muudest eraldama

2. välja valima

selektiiv
1. teatava valiku alusel toimuv või toimiv, mitte kõiki või kõike hõlmav

2. väljavaliv

3. hästi eraldav

4. [välja]valitud

5. väljavõtteline

selektiivklaas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalse kattekihiga klaas, mis peegeldab soojuskiirguse ruumi tagasi

selektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatava valiku alusel toimuv või toimiv, mitte kõiki või kõike hõlmav

2. väljavaliv

3. hästi eraldav

4. [välja]valitud

5. väljavõtteline

selektor
[nimisõna, substantiiv]
1. elektromehaaniline aparaat, mis reageerib kindlale vooluimpulsside kombinatsioonile

2. eraldaja, väljavaliv seade

3. kindlale vooluimpulsside kombinatsioonile reageeriv aparaat

selektsionäär
[nimisõna, substantiiv]
1. tõuloomade või taimesortide aretaja

2. aretaja

selektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. valimine teatud hulgast või mitme võimaluse seast

2. valitud osa

3. valik

selektsiooniaed
[nimisõna, substantiiv]
aed sordiaretustööks

selektsioonijaam
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, kus tegeldakse uute sortide väljatöötamise ja arendamisega

seleniit
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistev või värvitu kiuline kristalli läikega poolvääriskivi

selenograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuu pinnamoodustiste kirjeldamine, mõõtmine ja kaardistamine

2. Kuu pinnavormide kirjeldamine

selenoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuu ehitust, koostist ja evolutsiooni uuriv eriteadlane

2. selenoloogia eriteadlane

selenoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuu ehitust, koostist ja evolutsiooni käsitlev teadusharu

2. Kuud uuriv teadusharu

selenotsentriline
[omadussõna, adjektiiv]
Kuu ümber tiirlev, nii et Kuu on keskuseks, Kuud tsentris omav

seletama
[tegusõna, verb]
1. midagi selgitamise ja lisaandmete esitamisega selgeks või selgemaks, arusaadavamaks tegema

2. kellelegi midagi selgeks, arusaadavaks tegema

Ühendtegusõnad: vastu seletama, vastu seletama, ära seletamaära seletama

seletamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei saa või ei osata seletada või põhjendada, ebaselge või arusaamatu

2. mitteseletatav, arusaamatu

seletamatult
[määrsõna, adverb]
mitteseletatavalt

seletatud
[omadussõna, adjektiiv]
seesmist, vaimset selgekssaamist, mingile lahendusele, äratundmisele jõudmist, õndsustunnet väljendav

seletuma
[tegusõna, verb]
1. millegagi seletatav, põhjendatav olema

2. seletatav, põhjendatav olema

seletus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi asjaolu kirjeldus või põhjendus, et seda kellelegi selgeks või selgemaks teha

2. mingi nähtuse või sündmuse arusaadavamaks tegemine või põhjendus

seletuskiri
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik seletus, mingit sündmust, tegevust, eksimust vms selgitav ja põhjendav dokument

seletusmuistend
[nimisõna, substantiiv]
mingi objekti, olendi, nähtuse teket seletav muistend

seletussõnaraamat
[nimisõna, substantiiv]
sõnade tähendusi seletav sõnaraamat

selfi
[nimisõna, substantiiv]
1. iseendast (ja kaaslastest) hrl nutitelefoniga tehtud pilt

2. iseendast (ja kaaslastest) hrl nutitelefoniga tehtud pilt

selfie
1. iseendast (ja kaaslastest) hrl nutitelefoniga tehtud pilt

2. iseendast (ja kaaslastest) hrl nutitelefoniga tehtud pilt

selfitama
[tegusõna, verb]
iseendast (ja kaaslastest) hrl nutitelefoniga pilti tegema

selg
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese keha tagaosa õlgadest tuharateni

2. see osa inimese või looma kehast, mis asub kaela ja tagumiku vahel

3. väljendites, mis on seotud kehal kantavate riideesemetega:

selga
[määrsõna, adverb]
1. (rõiva, rõivastuse kohta:) ülakeha katteks peale

2. katteks peale

3. väljendites, mis on seotud riidesse paneku, riiete proovimisega

selga-jalga
[määrsõna, adverb]
(riietumise, riiete kandmise kohta)

selgapassimine
[nimisõna, substantiiv]
valmis või poolelioleva riietuseseme selgapanek selle sobivuse selgitamiseks (nt poes, õmbleja juures)

selgapidi
[määrsõna, adverb]
1. seljaga

2. tagumise poolega

selgaproovimine
[nimisõna, substantiiv]
valmis või poolelioleva riietuseseme selgapanek selle sobivuse selgitamiseks (nt poes, õmbleja juures)

selge
[omadussõna, adjektiiv]
1. millestki segamata, ebamäärasuseta, hõlpsalt arusaadav (nt hästi loetav)

2. selline, millest on lihtne aru saada ja mis ei tekita segadust

3. kindel

selgejooneline
[omadussõna, adjektiiv]
selgete piirjoontega

selgekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
selgelt eristatav või piiritletav, mitteebamäärane

selgekõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
selge, puhta kõlaga

selgelt
[määrsõna, adverb]
(meeltega tajumise, mäletamise kohta:) hästi, puhtalt (esilduvana)

selgeltnägemine
[nimisõna, substantiiv]
välismaailma tajumine seni tuntud meeleelundite abita, meelteväline taju

selgeltnägija
[nimisõna, substantiiv]
1. selgeltnägemise võimega inimene

2. selline, kes näeb asju läbi

selgemini
[määrsõna, adverb]
veelgi suuremal määral selgesti, selgemalt

selgendama
[tegusõna, verb]
(mõttelt) selgemaks tegema

selgenema
[tegusõna, verb]
1. vaadeldavana puhtamalt, selgemalt paistma hakkama

2. segavatest asjaoludest vabanema (nt udust, pilvedest)

selgenägelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selgeltnägemise võimega

2. läbinägelik

selgepiiriline
[omadussõna, adjektiiv]
selgelt eristatav või piiritletav, mitteebamäärane

selgepilguline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kainelt) arutlev, arukas

2. selge pilguga, arukas

selgesilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
siira, avala silmavaatega

selgesti
[määrsõna, adverb]
(meeltega tajumise, mäletamise kohta:) hästi, puhtalt (esilduvana)

selgesõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
selgesti väljendatud, ühemõtteline, otse öeldud

selgeveeline
[omadussõna, adjektiiv]
(veekogu kohta:) läbipaistva veega

selgima
[tegusõna, verb]
1. vaadeldavana puhtamalt, selgemalt paistma hakkama

2. segavatest asjaoludest vabanema (nt udust, pilvedest)

selginema
[tegusõna, verb]
1. vaadeldavana puhtamalt, selgemalt paistma hakkama

2. segavatest asjaoludest vabanema (nt udust, pilvedest)

selgitama
[tegusõna, verb]
1. millegi sisu, olemust üksikasjalikult avama, midagi põhjendama

2. midagi kellelegi arusaadavaks, selgeks tegema

3. põhjendama

Ühendtegusõnad: välja selgitamavälja selgitama

selgitus
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjendus, täpsustus millegi kohta, selgitamine

2. seletus millegi kohta

selgitustöö
[nimisõna, substantiiv]
selgitamine, selgitus(t)e andmine

selgmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, looma kohta:) selja pool asuv

2. selgmine

selgroog
[nimisõna, substantiiv]
1. skeleti keskne osa, paljudest lülidest koosnev inimese jt selgroogsete keha põhitugi

2. rida väikseid omavahel ühendatud luid selja keskel

selgroogne
[omadussõna, adjektiiv]
kere sisetoeks olevat selgroogu omav

selgroogsed
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema närvisüsteemiga loomad, kelle kere sisetoeks on selgroog, mis on ühenduses koljuga, keelikloomade hõimkonna suurim alamhõimkond

selgrookanal
[nimisõna, substantiiv]
lülikaartest ümbritsetud kanal, milles paikneb seljaaju

selgrookõverdus
[nimisõna, substantiiv]
selgroo kõverdumine kaela- ja nimmeosas ettepoole ning rinnaosas tahapoole või kõverdumine külgsuunas

selgrooline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. (looma kohta:) selgroogne

2. (inimese kohta:) tahtekindel

selgroolüli
[nimisõna, substantiiv]
üks selgroogu moodustavatest luudest, mis koosneb lülikehast ja -kaarest

selgroomurd
[nimisõna, substantiiv]
selgroolüli(de) murd

selgroopõletik
[nimisõna, substantiiv]
selgroo põletikuline haigus

selgroots
[nimisõna, substantiiv]
1. skeleti keskne osa, paljudest lülidest koosnev inimese jt selgroogsete keha põhitugi

2. rida väikseid omavahel ühendatud luid selja keskel

selgrootu
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade kohta:) ilma kere sisetoeks oleva selgroota

selgrootuberkuloos
[nimisõna, substantiiv]
selgroos esinev tuberkuloosivorm

selgrootud
[nimisõna, substantiiv]
rühm loomi, kellel puudub luust koosnev sisetugi ja kes seega ei kuulu selgroogsete alamhõimkonda

selguma
[tegusõna, verb]
1. (täiel määral) esile või ilmsiks tulema

2. selgeks saama

3. selgeks saama, ilmnema

selgus
[nimisõna, substantiiv]
1. arusaadavus, (üheselt) mõistetavus

2. kindlus, kindel arusaamine mingis asjas

3. see, kui miski on arusaadav või kindel

selgusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaselge, ilma selguseta

2. ebaselge

3. selgitamata

selili
[määrsõna, adverb]
1. pikali, lamavas asendis või lamavasse asendisse, nii et seljapool on allpool

2. pikali, nii et selg on allpool

3. selja peal pikali, lamaasendis

selilidistants
[nimisõna, substantiiv]
seliliujumise distants

selilikrool
[nimisõna, substantiiv]
ujumisviis selili, kus käed viiakse vaheldumisi peast ettepoole

selililamang
[nimisõna, substantiiv]
(hrl treenides:) selili asend, hrl põrandal

seliliujumine
[nimisõna, substantiiv]
(ujumisviisi kohta:) seliliasendis ujumine

selis
[nimisõna, substantiiv]
1. kalavõrku ääristav tugev nöör või pael

2. võrgulina ääristav nöör

selitama
[tegusõna, verb]
1. selgida laskma

2. vett heljumist vabastama

3. välja eraldama, puhastama, selgida laskma

selitama
[tegusõna, verb]
selili olema

seliti
[määrsõna, adverb]
1. pikali, lamavas asendis või lamavasse asendisse, nii et seljapool on allpool

2. pikali, nii et selg on allpool

3. selja peal pikali, lamaasendis

seliti
[nimisõna, substantiiv]
selitusnõu

selitsi
[määrsõna, adverb]
1. seljad vastamisi

2. selg millegi vastu

selituma
[tegusõna, verb]
1. ilmnema, selguma

2. selgima

seljaaju
[nimisõna, substantiiv]
selgrookanalis paiknev kesknärvisüsteemi osa

seljaajukasvaja
[nimisõna, substantiiv]
kasvajaline vohand seljaajus

seljaajukelme
[nimisõna, substantiiv]
pehme kest, mis ümbritseb ajukoort ning sisaldab suurel hulgal veresooni

seljaajukest
[nimisõna, substantiiv]
pehme kest, mis ümbritseb ajukoort ning sisaldab suurel hulgal veresooni

seljaajukuive
[nimisõna, substantiiv]
1. süüfilise hilisjärgus tekkiv seljaaju väätide kõhetumine

2. seljaaju kõhetumine

seljaajunärv
[nimisõna, substantiiv]
seljaajust lähtuv närv

seljaajupõletik
[nimisõna, substantiiv]
hrl viirustest või toksiinidest põhjustatud seljaaju kahjustus

seljaajusong
[nimisõna, substantiiv]
seljaaju väljasopistus lõhestunud lülisambast

seljaajuvedelik
[nimisõna, substantiiv]
seljaaju ümber olev lümfitaoline vedelik

seljadekoltee
[nimisõna, substantiiv]
sügav kaelaväljalõige naisterõivaste seljal

seljafilee
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmeim osa kodu- või metsloomade lihast mõlemal pool selgroogu ja selle all

2. sellest valmistatud toit

seljahäda
[nimisõna, substantiiv]
(mitmesuguste seljahaiguste, seljavalu kohta)

seljajoon
[nimisõna, substantiiv]
1. selja piirjoon

2. selg

seljak
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt kitsas järskude nõlvadega piklik kõrgendik

2. järsemate nõlvadega piklik kõrgendik

seljakaotus
[nimisõna, substantiiv]
1. (maadluses:) allajäämine seljatamise teel

2. maadluses

seljakarv
[nimisõna, substantiiv]
seljal kasvav karv

seljakeelik
[nimisõna, substantiiv]
keelikloomade (nt roomajate, kõhrkalade, kahepaiksete) skeleti keskosa, selgmine torusarnane kesknärvisüsteem

seljakil
[määrsõna, adverb]
1. tugevasti tahapoole kaldu asendis, pooleldi selili

2. poolselili

seljakile
[määrsõna, adverb]
tugevasti tahapoole kaldu asendisse, pooleldi selili

seljakilp
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva kate mõnedel loomadel (nt kilpkonnal, jõevähil, vöölastel)

2. soomuskate loomadel

seljakont
[nimisõna, substantiiv]
1. skeleti keskne osa, paljudest lülidest koosnev inimese jt selgroogsete keha põhitugi

2. rida väikseid omavahel ühendatud luid selja keskel

seljakorv
[nimisõna, substantiiv]
seljas kantav korv

seljakotirändur
[nimisõna, substantiiv]
vähese varustusega, hrl võimalikult odavalt reisiv matkaja

seljakotiturist
[nimisõna, substantiiv]
vähese varustusega, hrl võimalikult odavalt reisiv matkaja

seljakott
[nimisõna, substantiiv]
1. rihmade abil seljas kantav kott

2. kott, mida seljas kantakse

seljakuline
[omadussõna, adjektiiv]
seljakutega, seljakuid omav

seljakuti
[määrsõna, adverb]
1. selgadega vastamisi

2. selgapidi koos, seljad vastamisi

seljali
[määrsõna, adverb]
1. pikali, lamavas asendis või lamavasse asendisse, nii et seljapool on allpool

2. pikali, nii et selg on allpool

3. selja peal pikali, lamaasendis

seljalihas
[nimisõna, substantiiv]
seljas olev lihas

seljaluu
[nimisõna, substantiiv]
1. skeleti keskne osa, paljudest lülidest koosnev inimese jt selgroogsete keha põhitugi

2. rida väikseid omavahel ühendatud luid selja keskel

seljalõikus
[nimisõna, substantiiv]
seljapiirkonna operatsioon

seljalüli
[nimisõna, substantiiv]
üks selgroogu moodustavatest luudest, mis koosneb lülikehast ja -kaarest

seljandik
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt kitsas järskude nõlvadega piklik kõrgendik

2. järsemate nõlvadega piklik kõrgendik

seljanka
[nimisõna, substantiiv]
1. paks tugevasti vürtsitatud punane liha-, kala- või seenesupp mitmesuguste lisanditega

2. paks ja vürtsikas punane supp, mis on tavaliselt tehtud lihast, kalast või seentest ja mis sisaldab veel näiteks sibulat, hapukurki ja oliive

seljapekk
[nimisõna, substantiiv]
sea selga kattev pekikiht

seljapesu
[nimisõna, substantiiv]
selja pesemine

seljapool
[nimisõna, substantiiv]
üks selja pooltest

seljapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, looma kohta:) selja pool asuv

2. selgmine

seljapööramine
[nimisõna, substantiiv]
1. (millestki loobumise, millegi hülgamise kohta)

2. loobumine

3. hülgamine

seljarihm
[nimisõna, substantiiv]
hobuserakmetel

seljariided
[nimisõna, substantiiv]
riietusesemed, mis on või käivad seljas

seljarohi
[nimisõna, substantiiv]
leht- ja segametsades ning puisniitudel kasvav läikivroheliste õitega mürgine rohttaim

seljaroots
[nimisõna, substantiiv]
1. skeleti keskne osa, paljudest lülidest koosnev inimese jt selgroogsete keha põhitugi

2. rida väikseid omavahel ühendatud luid selja keskel

seljas
[määrsõna, adverb]
1. (rõiva, rõivastuse kohta:) ülakeha katmas, katteks peal

2. katmas peal

3. väljendites, mis on seotud riiete kandmisega

seljasaun
[nimisõna, substantiiv]
keretäis, nahatäis

seljasirutus
[nimisõna, substantiiv]
selja (püsti, välja) sirutamine

seljasoon
[nimisõna, substantiiv]
seljal olev kõõlus (või lihas)

seljast
[määrsõna, adverb]
1. (rõiva, rõivastuse kohta:) ülakeha katmast, pealt ära

2. pealt, katmast

3. väljendites, mis on seotud riiete eemaldamisega

seljasüst
[nimisõna, substantiiv]
1. paikne tuimastus, mille puhul tuimastusainet süstitakse lülisamba kanalisse

2. paikse tuimastuse meetod, mille puhul tuimastusainet süstitakse lülisamba kanalisse

seljataga
[määrsõna, adverb]
1. ajaliselt või ruumiliselt möödas, läbitud

2. tagapool

3. ajaliselt või ruumiliselt möödas

seljatagant
[määrsõna, adverb]
1. kohast, mis on ruumiliselt möödas, läbitud

2. tagantpoolt

seljatagune
[nimisõna, substantiiv]
1. tagumine, seljapoolne külg

2. kellegi, millegi taga olev ala

3. seljatugi

seljataha
[määrsõna, adverb]
1. ajaliselt või ruumiliselt mööda, läbituks

2. tahapoole

seljatama
[tegusõna, verb]
kedagi võitma, maha või alla suruma, allajääjaks sundima

seljati
[määrsõna, adverb]
1. seljad vastamisi

2. millegi poole seljaga

seljatiitel
[nimisõna, substantiiv]
raamatu seljale kirjutatud andmed (nt autori nimi, pealkiri)

seljatugi
[nimisõna, substantiiv]
1. istme vms osa, millele saab istumisel seljaga toetuda, seljapoolne tugi

2. esemel

seljaturvis
[nimisõna, substantiiv]
raudrüü seljapoolne osa

seljatäis
[nimisõna, substantiiv]
korraga seljas või õlal kantav kogus

seljatükk
[nimisõna, substantiiv]
tükk looma seljaosa lihana

seljauim
[nimisõna, substantiiv]
kala (ka mõnede vaalade) paaritu seljapealne uim

seljavalu
[nimisõna, substantiiv]
1. valu selja piirkonnas

2. valu seljas

seljaveeris
[nimisõna, substantiiv]
vaba ruum lehekülje siseääres

seljavõit
[nimisõna, substantiiv]
ülekaalukas võit või millestki üleolek

selkup
[nimisõna, substantiiv]
ühe samojeedi väikerahva liige Lääne-Siberis

sell
[nimisõna, substantiiv]
(mehe kohta)

sellal
[määrsõna, adverb]
1. sel nimetatud, kõne all olnud ajal, tookord

2. sel ajal

sellane
[asesõna, pronoomen]
selline, niisugune

selleaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesoleval, sel aastal olev, olnud või tulev

2. käesoleval aastal tulev, olev, toimuv

3. käesoleva aasta

sellealane
[omadussõna, adjektiiv]
millegi kohta käiv, millelegi viitav

selle-eest
[määrsõna, adverb]
1. nagu vastukaaluks, tasakaalustuseks, hüvituseks millelegi eespool mainitule

2. vastupidi eespool mainitud asjaolule

sellegipoolest
[määrsõna, adverb]
sellest hoolimata, kõigele vaatamata

sellegipärast
[määrsõna, adverb]
ka sel põhjusel, ka selle tõttu, ka sellepärast

sellejagu
[määrsõna, adverb]
1. sel määral, selle võrra

2. sel määral

sellejaoks
[määrsõna, adverb]
sellepärast

sellekaudu
[määrsõna, adverb]
1. millegi (eelnevas mainitu) kaudu või vahendusel

2. mingist kohast läbi

3. vahendusel

sellekohane
[omadussõna, adjektiiv]
1. selle kohta käiv, sellele vastav

2. vastav, sobiv

sellekohaselt
[määrsõna, adverb]
sellele vastavalt, sellest lähtudes, selle järgi

sellelaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (osutab mingile tunnusele, omapärale:) seda laadi

2. seda laadi, selline

sellelaadne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (osutab mingile tunnusele, omapärale:) seda laadi

2. seda laadi, selline

sellenädalane
[omadussõna, adjektiiv]
käesoleval nädalal toimuv, käesolevat nädalat puudutav vms

sellepeale
[määrsõna, adverb]
1. selle järel, selle peale, tulemusena

2. selle peale

sellepoolest
[määrsõna, adverb]
selle poolest, ses suhtes

sellepärast
[määrsõna, adverb]
1. sel põhjusel, selle tõttu

2. sel põhjusel

seller
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav tumeroheliste lehtede ja väikeste valgete õitega aromaatne rohttaim, millest toiduks tarvitatakse juurt, lehti või leherootse

sellerileht
[nimisõna, substantiiv]
aedselleri leht maitseainena

sellerisalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille põhiosa on seller

sellesarnane
[omadussõna, adjektiiv]
1. sellega sarnanev, seda laadi

2. niisugune, seesugune, selline

3. niisugune, seda laadi

sellesuvine
[omadussõna, adjektiiv]
1. selle aasta suvel toimuv või toimunud

2. tänavusuvine

sellesügisene
[omadussõna, adjektiiv]
selle aasta sügisel toimuv või toimunud

selletaoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sellega sarnanev, seda laadi

2. niisugune, seesugune, selline

3. niisugune, seda laadi

selletõttu
[määrsõna, adverb]
1. sel põhjusel, selle tõttu

2. sel põhjusel

sellevastu
[määrsõna, adverb]
1. nagu vastukaaluks, tasakaalustuseks, hüvituseks millelegi eespool mainitule

2. vastupidi eespool mainitud asjaolule

sellevõrra
[määrsõna, adverb]
1. sel määral, selle võrra

2. sel määral

selliaasta
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) sellina meistri juures töötatud aasta

sellieksam
[nimisõna, substantiiv]
(õpilasaega lõpetava eksami kohta)

sellikohustus
[nimisõna, substantiiv]
selli tööülesanne meistri juures

selline
[asesõna, pronoomen]
1. (osutab eelnevas või järgnevas mainitud asjaolule:) seda tüüpi, selle moodi

2. viitab konkreetsele esemele, asjaolule, nähtusele, olendile: seda tüüpi, selle moodi

3. selle sarnane, selle moodi

sellipaber
[nimisõna, substantiiv]
selli ametioskusi tõendav dokument

selliselt
[määrsõna, adverb]
1. sel kombel või viisil

2. nii, sellisel moel

3. nii, sel moel, sel kombel

4. sedasi, niimoodi

sellitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. endisajal selliks saamiseks tööoskuste näitena sooritatud töö

2. tänapäeval mis tahes esmane tööproov

selmet
[sidesõna, konjunktsioon]
alustab vastandava varjundiga lauseosa

selters
[nimisõna, substantiiv]
1. Saksamaalt pärit mineraalvesi

2. umbes samasuguse koostisega gaseeritud jook või soodavesi

3. soodavesi

selts
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlikult registreeritud vabatahtlik ühing, juriidiline isik (nt MTÜ), mille liikmed tegutsevad ühise eesmärgi nimel

2. ühing, organisatsioon

seltsi
[postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi seltskonda, hulka, sekka

2. kellegi, millegi juurde

seltsidaam
[nimisõna, substantiiv]
1. rikkale või kõrgest seisusest naisele seltsiks olev daam

2. seltsiliseks olev daam

seltsielu
[nimisõna, substantiiv]
1. seltsitegevus

2. seltsitegevus, seltside töö

seltsikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega ollakse sama üliõpilasseltsi vm seltsi liige

seltsikoer
[nimisõna, substantiiv]
kaaslaseks, seltsiks peetav koer

seltsiks
[määrsõna, adverb]
1. seltsiliseks, kaaslaseks

2. kaasa, lisaks

seltsiline
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi koos viibiv, kaasas või samas olukorras olev isik või olend

2. inimene, kes sinuga palju aega koos või kuskil kaasas on

seltsim
[omadussõna, adjektiiv]
vähem üksildane

seltsima
[tegusõna, verb]
1. kellegagi suhtlema, aeg-ajalt kokku puutuma

2. kellegagi sobima, sõber olema või sõbraks saama

3. suhtlema, kokku puutuma

seltsimaja
[nimisõna, substantiiv]
1. maja (ja asutus) ühe piirkonna elanike kooskäimiseks ja ühistegevusteks

2. rahvamaja

seltsimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. teistega mitte sõbrustav, üksi hoidev, teistega mitte seltsiv

2. selline, kes ei seltsi

3. suhtlemispelglik

seltsimatus
[nimisõna, substantiiv]
omadus olla teistega raskesti seltsiv või kohanev

seltsimees
[nimisõna, substantiiv]
kaaslane mingis tegevuses või olukorras

seltsimehelik
[omadussõna, adjektiiv]
sõbrale, heale kaaslasele omane, heatahtlikult (ja võrdselt) suhtuv

seltsimehelikult
[määrsõna, adverb]
1. sõbralikult, hea kaaslase kombel, ühtekuuluvustunnet väljendades

2. sõbralikult, tuttavlikult

seltsing
[nimisõna, substantiiv]
ühiseks tegevuseks organiseerunud inimeste ühendus, hrl ametlikult registreerimata rühmitus, mitte juriidiline isik

seltsinguline
[omadussõna, adjektiiv]
ühiseluline

seltsis
[postpositsioon, tagasõna]
1. kellegagi või millegagi koos

2. kellegagi koos

seltsist
[postpositsioon, tagasõna]
1. kellegi seltskonnast, hulgast

2. kellegi, millegi juurest

seltsitegelane
[nimisõna, substantiiv]
seltsi(de)s (juhtivalt) tegutsev isik

seltsitegevus
[nimisõna, substantiiv]
seltside tegevus

seltsiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergesti suhtlev ja uusi tutvusi sobitav, võõrastega hõlpsasti kohanev

2. seltsi armastav

seltskond
[nimisõna, substantiiv]
1. mingist sündmusest, tegevusest vm ühiselt osa võtvad inimesed

2. inimesed, kellega sa suhtled, kuskil koos viibid või midagi koos teed

seltskondlik
[omadussõna, adjektiiv]
mittetöiselt koos viibivate inimeste rühmas esinev, toimuv, omavahelise vabama suhtlemisega seotud

seltskonnaajakiri
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutusliku sisuga, tuntud inimeste elu, tegevust ja seltskonnaelu kajastav ajakiri

seltskonnadaam
[nimisõna, substantiiv]
seltskondlikel üritustel liikuv hea suhtlemisoskusega (tuntud) daam

seltskonnaelu
[nimisõna, substantiiv]
1. meelelahutusliku sisuga ettevõtmised, peod vm vaba aega sisustav ja suhtlemisega seotud tegevus

2. seltskonnaelu

seltskonnainimene
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemist armastav, võõras seltskonnas kergesti kohanev inimene

seltskonnakroonika
[nimisõna, substantiiv]
seltskonnaelu sündmuste kirjeldus hrl ajakirjanduses

seltskonnalaul
[nimisõna, substantiiv]
seltskonnas lauldav laul

seltskonnalõvi
[nimisõna, substantiiv]
väga seltskondlik, seltskonnas väljapaistvat osa etendav inimene, hrl mehe kohta

seltskonnamäng
[nimisõna, substantiiv]
seltskonnas harrastatav meelelahutuslik mäng

seltskonnatants
[nimisõna, substantiiv]
pidudel, koosviibimistel tantsitav tants

seltskonnategelane
[nimisõna, substantiiv]
seltskondlikel üritustel liikuv, seltsielus aktiivne inimene (hrl avaliku elu tegelaste kohta)

seltskonnauudis
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslikud meediauudised avaliku elu tegelaste (era)elu ja tegemiste kohta

seltskonnavein
[nimisõna, substantiiv]
vein, mis vastab tavamaitsele ja sobib mitmesuguste roogade juurde

seltskonniti
[määrsõna, adverb]
seltskondade kaupa, seltskondadena, rühmadena

selva
[nimisõna, substantiiv]
1. Amazonase madaliku troopiline vihmamets

2. Amazonase madaliku vihmamets

selve
[nimisõna, substantiiv]
teenindusvorm, kus kliendid end ise teenindavad

selve
selline, kus klient teenindab end ise, iseteeninduse põhimõttel toimiv

selvefoor
[nimisõna, substantiiv]
jalakäijate ülekäigukohas nupuvajutusel rohelisele tulele lülituv valgusfoor

selvefoto
[nimisõna, substantiiv]
1. iseendast (ja kaaslastest) hrl nutitelefoniga tehtud pilt

2. iseendast (ja kaaslastest) hrl nutitelefoniga tehtud pilt

selvehall
[nimisõna, substantiiv]
suur iseteenindusega (toidu)kauplus

selvekassa
[nimisõna, substantiiv]
teenindajata kassa, kus klient saab ise ostude või teenuste eest tasuda

selvekauplus
[nimisõna, substantiiv]
iseteenindusega kauplus, ostja valib kaubad müügisaalis ise välja ja maksab nende eest kassas

selvepesula
[nimisõna, substantiiv]
iseteenindusega autopesula, kus klient peseb oma autot ise

selvepesumaja
[nimisõna, substantiiv]
iseteenindusega pesumaja, kus klient peseb pesumasinas oma pesu ise

selvepood
[nimisõna, substantiiv]
iseteenindusega kauplus, ostja valib kaubad müügisaalis ise välja ja maksab nende eest kassas

sem
pool õppeaastat kõrgkoolis või keskeriõppeasutuses

semafor
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne (raudtee) signaalseadeldis, mille tiibade asend või märgutule värvus näitas, kas läbisõit on lubatud või keelatud

semaforituli
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse (raudtee) signaalseadeldise märgutuli

semang
[nimisõna, substantiiv]
Indohiina poolsaare lõunaosa, Malaka poolsaare põlisrahvuse esindaja, üks nn Aasia pügmeesid

semantik
[nimisõna, substantiiv]
semantika eriteadlane

semantika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse osa, mis uurib sõnade jm keeleüksuste tähendusi, keele, tegelikkuse ja mõtlemise seoseid

semantiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõna või sõnaühendi tähendusega, sisuga seotud

2. millegi sisusse, mõttesse puutuv, tähendust omav

3. sõnade tähendusega seotud

semasioloogia
[nimisõna, substantiiv]
(keeleteaduses:) sõna ja tema tähenduste uurimine ja kirjeldamine, hrl vastanduses mõistete ja nende tähistamise viiside uurimisele

semeem
[nimisõna, substantiiv]
väikseim tähendust kandev semantiline keeleüksus, tähenduse väikseim koostisosa

semester
[nimisõna, substantiiv]
pool õppeaastat kõrgkoolis või keskeriõppeasutuses

semgal
[nimisõna, substantiiv]
1. balti hõimude hulka kuulunud etnilise rühma (lätlaste esivanemaid) liige

2. Läti hõimu liige

semi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
semiidi

semiit
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnd semi keelt rääkiva rahva liige (nt juut, araablane)

2. semi keelt kõneleva rahva liige

semiitlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. semiitidele omane

2. semiidipärane

semikoolon
[nimisõna, substantiiv]
1. punktist ülal ja komast all koosnev kirjavahemärk (;)

2. eraldab loetelu rühmi või lausete osi (märk ;)

seminar
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsama teemaga nõupidamine (suhteliselt väikese osavõtjate arvuga)

2. tund, kus üliõpilased arutlevad koos õppejõuga mingi konkreetse teema üle

3. kohtumine aruteluks või koolituseks

seminarist
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetajate või vaimulike seminari õpilane või selle lõpetanu

2. seminariõpilane

3. seminari lõpetanu

seminaritöö
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilase lühike uurimus

seminarlaager
[nimisõna, substantiiv]
hrl sama eriala inimestele korraldatud laager, kus on nii lõõgastust kui ettekandeid vm töist tegevust

seminol
[nimisõna, substantiiv]
ühe Põhja-Ameerika indiaanihõimu liige

semiootik
[nimisõna, substantiiv]
1. semiootikat õppinud, seda viljelev inimene

2. semiootika eriteadlane

3. semiootika eriteadlane

semiootika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis käsitleb märke ja märgisüsteeme, tähendust ja selle tõlgendamist

2. märgiteadus

semiootiline
[omadussõna, adjektiiv]
märke ja märgisüsteeme, tähendust ja selle tõlgendamist käsitlev, semiootikasse kuuluv või puutuv

semiosfäär
[nimisõna, substantiiv]
suuliste või kirjalike tekstide kogum vms kellegi mõttemaailma väljendajana

semitist
[nimisõna, substantiiv]
semi rahvaste keeli, kultuuri ja ajalugu uuriv eriteadlane

semitistika
[nimisõna, substantiiv]
1. semi rahvaste keeli, kultuuri ja ajalugu uuriv teadus

2. semi keeli ja kultuuri uuriv teadusharu

semitoloog
[nimisõna, substantiiv]
semi rahvaste keeli, kultuuri ja ajalugu uuriv eriteadlane

semitoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. semi rahvaste keeli, kultuuri ja ajalugu uuriv teadus

2. semi keeli ja kultuuri uuriv teadusharu

semivegetaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes sööb taimset toitu ja ainukese loomse lihana väheses koguses mereande või linnuliha

2. inimene, kes ei söö loomset liha, kuid sööb taimse toidu kõrval muna- ja piimatooteid ning mett vm loomseid saadusi

semlak
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi samast kohast pärinev või samas kohas elanud inimene, sõber või muidu tuttav inimene (ka kerge kirumissõnana)

2. sõbramees, semu

semmima
[tegusõna, verb]
1. kellegagi sõbrustama, teda meelitama, hrl millegi saavutamise nimel

2. sõbrustama, seltsima

semmima
[tegusõna, verb]
villa enne ketramist semmipuu abil ühtlaselt kohevaks tegema

semmipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne vibu meenutav riist, mille abil villa enne ketramist kohevaks tehti

2. viiulipoogna taoline riist villade vatkumiseks

semplice
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) lihtsalt

semstvo
[nimisõna, substantiiv]
1. kubermangu kohalik omavalitsus Venemaal aastail 1864–1917

2. omavalitsus Venemaal aastail 1864-1917

semstvokogu
[nimisõna, substantiiv]
hrl varandusliku tsensuse alusel valitud, endisaegse semstvo esindusorgan

semstvovalitsus
[nimisõna, substantiiv]
kubermangu kohalikku omavalitsust ehk semstvot juhtiv organVenemaal aastail 1864–1917

semu
[nimisõna, substantiiv]
hea tuttav, sõber

semukapitalism
[nimisõna, substantiiv]
(sõbramehe suhteid viljeleva, mitte ausat äri ajava kapitalismi kohta)

semulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. koduselt, tuttavlikult, mitte ametlikult mõjuv, sõbrale omane või sõbrustada püüdev

2. koduselt, tuttavlikult mõjuv

semutsema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi sõbramees olema, koduselt ja tuttavlikult seltsima või seda püüdlema

2. semulikult käituma

sen
(isikunime järel hrl isa eristamiseks pojast:) vanem

senaator
[nimisõna, substantiiv]
1. parlamendi ülemkoja vm senati liige

2. senati liige

senat
[nimisõna, substantiiv]
1. kahekojalise parlamendi ülemkoda mitmes riigis (nt USA-s, Kanadas)

2. ülemkoda USAs, Kanadas, Itaalias vm

sendiline
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega üks sent

sendine
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega üks sent

sendioksjon
[nimisõna, substantiiv]
veebikeskkonnas toimuv oksjon, kus iga toote pakkumishind algab nullist ja iga järgmine pakkumine kergitab seda sentide võrra (mitte rohkem), samas pakkumise tegemine maksab tunduvalt rohkem

sendipealt
[määrsõna, adverb]
1. sendise täpsusega

2. täpselt, suure täpsusega

senegallane
[nimisõna, substantiiv]
Senegali elanik

senešall
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem õukonna-, haldus- või kohtuametnik keskaegsel Prantsusmaal

2. kõrgem ametnik keskaegsel Prantsusmaal

seni
[määrsõna, adverb]
1. käesoleva ajani, tänaseni

2. käesoleva, praeguse ajani

seniajani
[määrsõna, adverb]
1. käesoleva ajani, tänaseni

2. käesoleva, praeguse ajani

seniilatroofia
[nimisõna, substantiiv]
kõhnaks, kokkukuivanuks muutumine vananemise tagajärjel

seniilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vanale inimesele omane, raugaeas esinev või raugaeale omaste (vaimsete) häiretega

2. raukusega seotud

seniilsus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kõrgest east tingitud) järjest kiirenev organismi taandareng, kehaliste ja vaimsete võimete langus

seniit
[nimisõna, substantiiv]
1. Päikese vm taevakeha asend maapinna suhtes täisnurga all, vaatlejast lähtuva, gravitatsioonijõu suunas üles kulgeva püstjoone ja taevakaare ülemine lõikepunkt, nadiiri vastandkoht

2. seniit

seniitkahur
[nimisõna, substantiiv]
õhusihtmärkide tulistamiseks mõeldud tulirelv

seniitkaugus
[nimisõna, substantiiv]
taevakeha nurkkaugus seniidist, üks horisondilisi koordinaate

seniitteleskoop
[nimisõna, substantiiv]
teleskoop, mida kasutatakse seniidilähedaste tähtede seniitkauguse mõõtmiseks

senikaua
[määrsõna, adverb]
1. (täpsustab ajalist piiri:) teatava ajani, nii kaua (kui)

2. sel ajal, vahepeal

3. nii kaua (kuni)

4. nii kaua (kuni)

5. niikaua, seni

senikauaks
[määrsõna, adverb]
(täpsustab ajalist kestust:) selleks (vahepealseks) ajaks

seniks
[määrsõna, adverb]
(täpsustab ajalist kestust:) selleks (vahepealseks) ajaks

senikuulmatu
[omadussõna, adjektiiv]
varem mittekogetud, seetõttu erakordne, (nördimusest, üllatusest) jahmatama panev

senimaani
[määrsõna, adverb]
1. käesoleva ajani, tänaseni

2. käesoleva, praeguse ajani

senine
[omadussõna, adjektiiv]
1. seni olnud või esinenud

2. seni, käesoleva ajani olnud, esinenud

senini
[määrsõna, adverb]
1. käesoleva ajani, tänaseni

2. käesoleva, praeguse ajani

seninägematu
[omadussõna, adjektiiv]
varem mittekogetud, seetõttu erakordne, (nördimusest, üllatusest) jahmatama panev

seninähtamatu
[omadussõna, adjektiiv]
varem mittekogetud, seetõttu erakordne, (nördimusest, üllatusest) jahmatama panev

seniolematu
[omadussõna, adjektiiv]
varem mittekogetud, seetõttu erakordne, (nördimusest, üllatusest) jahmatama panev

senitundmatu
[omadussõna, adjektiiv]
käesoleva ajani, tänaseni teadmata, tundmatu olnud

senjettelektrik
[nimisõna, substantiiv]
välise elektrivälja mõjuta polariseerunud aine

senjoor
[nimisõna, substantiiv]
1. härra, isand (maades, kus kõneldakse hispaania keelt)

2. härra hispaania keele maades

senjoora
[nimisõna, substantiiv]
1. proua (maades, kus kõneldakse hispaania keelt)

2. proua hispaania keele maades

senjoriita
[nimisõna, substantiiv]
1. preili (maades, kus kõneldakse hispaania keelt)

2. preili hispaania keele maades

senjöör
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne mõjukas feodaal, maahärra, kellest sõltusid vasallid

senkpuur
[nimisõna, substantiiv]
käsipuur puuraukude kooniliseks puurimiseks kruvipeade tarvis

senna
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas, Araabia poolsaarel ja Indias levinud taimeperekond, mida kasutatakse kosmeetikas ja meditsiinis

sennaleht
[nimisõna, substantiiv]
ühe sennaliigi leht lahtistava toimega droogina

sensatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. laialdast huvi tekitav, kõmuline, šokeeriv sündmus, nähtus või teade

2. selle tekitatud mulje või vastukaja

3. kõmu, kõmuline uudis v sündmus

sensatsioonihimu
[nimisõna, substantiiv]
suur ootus midagi rabavat teada saada (ja seda paljudele vahendada), tarve kõmu, sensatsiooni järele

sensatsioonihimuline
[omadussõna, adjektiiv]
kõmu järele janunev, kõmu, sensatsiooni taotlev või pakkuv

sensatsioonijanu
[nimisõna, substantiiv]
suur ootus midagi rabavat teada saada (ja seda paljudele vahendada), tarve kõmu, sensatsiooni järele

sensatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimestes laialdast huvi ja suurt erutust tekitav, palju (tõepõhjata) kuuldusi põhjustav

2. kõmu tekitav

sensatsioonimaiguline
[omadussõna, adjektiiv]
kõmu, sensatsiooni taotlev või pakkuv

sensibilisaator
[nimisõna, substantiiv]
1. tundlikkust (eriti fotoemulsiooni valgustundlikkust) suurendav aine

2. tundlikkust suurendav aine

sensibilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi aine suhtes tundlikumaks või ülitundlikuks muutuma, allergilist reaktsiooni andma

sensibiliseerima
[tegusõna, verb]
1. organismi mingi aine suhtes tundlikumaks või ülitundlikuks muutma, allergiat tekitama

2. tundlikustama, tundliku[ma]ks tegema

sensibiliseeruma
[tegusõna, verb]
mingi allergeeni suhtes tundlikumaks või ülitundlikuks muutuma

sensiibel
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundlik, tundeline, kergesti haavatav, ettevaatlikku lähenemist nõudev

2. seda väljendav

3. tundlik

sensiiblus
[nimisõna, substantiiv]
tundlikkus, emotsionaalne vastuvõtlikkus, peen ja täpne tunnetus

sensitiiv
[nimisõna, substantiiv]
paranormaalsete nähtuste suhtes ülitundliku tajuga inimene

sensitiivne
[omadussõna, adjektiiv]
paranormaalsete nähtuste suhtes ülitundliku tajuga, selgeltnägijale omane

sensitiivsus
[nimisõna, substantiiv]
vastuvõtlikkus millegi suhtes, millegi talumise määr

sensitomeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade materjalide valgustundlikkuse ja muude tunnussuuruste kindlakstegemiseks

sensitomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. valgustundliku materjali omadusi väljendavate suuruste (nt valgustundlikkuse, kontrastsuse) mõõtmine

2. valgustundlikkuse mõõtmine

sensomotoorne
[omadussõna, adjektiiv]
tunde- ja liigutusorganeisse ning vastavatesse närviteedesse puutuv, nendega seotud

sensoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. meeltesse või tajumisse puutuv, nendega seoses olev

2. meelesse v tajumisse puutuv

sensor
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis reageerib mingile välistoimele (nt temperatuurile, rõhule, kiirusele) ja muundab selle elektrisignaaliks, et seda oleks hõlpus mõõta, võimendada vm viisil rakendada (nt automaatseadme käivitamiseks)

2. tundlik element

sensorlüliti
[nimisõna, substantiiv]
helile, valgusele või muule reageeriv puutevaba lüliti

sensuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tunnetele, meeltele mõjuv, meelelisi naudinguid, hrl kirge, suguiha äratav

2. meeleline, aistingul põhinev

sensuaalsus
[nimisõna, substantiiv]
tunnetele, meeltele mõjumine, meeleliste naudingute, hrl kire, suguiha äratamine

sensualism
[nimisõna, substantiiv]
1. ratsionalismile vastanduv tunnetusteooria suund, mis peab teadmiste allikaks meeleelundite andmeid

2. filosoofiline õpetus, mis peab aistingut tunnetuse ainuallikaks

sensualist
[nimisõna, substantiiv]
sensualismi pooldaja

sensualistlik
[omadussõna, adjektiiv]
meeleelundite andmeid teadmiste allikaks pidav, sensualismi pooldav (hrl vastanduses ratsionalismile)

sent
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa rahaliidu liikmesriikide ja mitme muu riigi (nt USA, Kanada, Austraalia, Uus-Meremaa) väiksem rahaühik

2. selle väärtusega münt

3. väiksem rahaühik, mis moodustab 1% paljude riikide suuremast rahaühikust, näiteks eurost ja dollarist

4. vastav münt

sent
[nimisõna, substantiiv]
sentimeeter

sentaavo
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme Ladina-Ameerika riigi väiksem rahaühik

2. Portugali ja mitme Ladina-Ameerika riigi rahaühik

sentents
[nimisõna, substantiiv]
1. napis vaimukas sõnastuses mõte, tähelepanek või elutarkus kirjanduse lühivormina või pikema teose sees

2. mõttetera

senti
1. mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust sada (10‒2) korda väiksem, nt cg (sentigramm), cl (sentiliiter)

2. eesliide mõõtühikute nimetustes

sentigramm
[nimisõna, substantiiv]
sajandik grammi

sentiliiter
[nimisõna, substantiiv]
sajandik liitrit

sentimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkuse mõõtühik: sajandik meetrit

2. pikkuse mõõtühik. Ühes meetris on sada sentimeetrit

3. sajandik meetrit

sentimeeterhaaval
[määrsõna, adverb]
1. väga aeglaselt (edenedes), üks väike osake korraga

2. suure põhjalikkusega

3. väga aeglaselt (ja põhjalikult)

sentimeeterlaine
[nimisõna, substantiiv]
1. ultralühilaine alasse kuuluv raadiolainete piirkond, kus lainepikkus on 1–10 cm

2. sellise pikkusega raadiolaine

sentimeetrilint
[nimisõna, substantiiv]
1. sentimeeterjaotusega mõõtelint

2. mõõtelint

sentimeetrine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe sentimeetri (vm arvu sentimeetrite) pikkune

sentimeetripael
[nimisõna, substantiiv]
1. sentimeeterjaotusega mõõtelint

2. mõõtelint

sentimeetripaksune
[omadussõna, adjektiiv]
läbimõõduga 1 sentimeeter

sentimeetripikkune
[omadussõna, adjektiiv]
ühe sentimeetri (vm arvu sentimeetrite) pikkune

sentimeetririhm
[nimisõna, substantiiv]
1. sentimeeterjaotusega mõõtelint

2. mõõtelint

sentiment
[nimisõna, substantiiv]
tunne, tundmus

sentimentaalitsema
[tegusõna, verb]
1. halemeelsete, nostalgiliste vms tunnetega liialdama, (liiga) tundeliselt väljenduma

2. liiga sentimentaalne olema

sentimentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, tema hingelaadi kohta:) kergesti halemeelseid, nostalgilisi vms tundeid ilmutav, sel viisil tundlev

2. hale

3. härdameelne

sentimentaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. haledus

2. härdameelsus

sentimentalism
[nimisõna, substantiiv]
1. 18. sajandi kirjandusvool, mis klassitsismile ja valgustusajastu ratsionalismile vastandudes tõstis esiplaanile sügavalt moraalse kannatava lihtinimese, õilsad tunded ja loodusläheduse

2. kirjandusvool

sentimentalist
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjanduses sügavalt moraalset kannatavat lihtinimest, õilsaid tundeid ja looduslähedust kujutav või rõhutav autor, sentimentalismi viljeleja

2. sentimentalismi viljeleja

sentimo
[nimisõna, substantiiv]
Hispaania rahaühik

seoke
[asesõna, pronoomen]
1. ilma otsese osutuseta väljendab kerget nendingut

2. selline, seesugune

seokene
[asesõna, pronoomen]
1. ilma otsese osutuseta väljendab kerget nendingut

2. selline, seesugune

seondama
[tegusõna, verb]
millegagi tihedalt liitma või siduma

seonduma
[tegusõna, verb]
1. millegagi tihedalt liituma või seoses, seotud olema

2. tihedalt liituma

seong
[nimisõna, substantiiv]
vähemalt kahest mägironijast ja neid ühendavast köiest moodustatud ühendus raskesti läbitavate teelõikude ohutuks ületamiseks mägedes

seos
[nimisõna, substantiiv]
1. vastastikune tingitus või sõltuvus, millestki olenevus või vahekord millegagi

2. see, mis ühendab näiteks kahte mõtet, fakti või sündmust

3. vastastikune tingitus v sõltuvus

seoseline
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi mõttelt, sisemiselt seotud, seetõttu mõtestatult, arukalt mõjuv

seoses
[postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
1. osutab asjaolule, mis midagi tingib, põhjustab, millegagi ühenduses, millestki sõltuvalt

2. osutab asjaolule, mis midagi tingib, põhjustab

seosetu
[omadussõna, adjektiiv]
millestki irdu, millegagi mõttelt, sisemiselt sidumatu, seetõttu veidralt, rumalalt mõjuv

seosetus
[nimisõna, substantiiv]
seos(t)e puudumine, sisemiselt sidumata olek

seoslik
[omadussõna, adjektiiv]
sisemiselt seotud, seotusest või seos(t)est lähtuv

seoslikkus
[nimisõna, substantiiv]
(sisemine) seotus, seos(t)e olemasolu

seostama
[tegusõna, verb]
omavahel (mõttelise, sisulise) seosega ühendama, vastamisi sõltuvusse panema

seostatus
[nimisõna, substantiiv]
sisemine, põhjuslik kokkukuulumine, seostatud-olek

seostuma
[tegusõna, verb]
millegagi (tingitud, mõttelist) seost, sidet omama, millestki sõltuma

seostus
[nimisõna, substantiiv]
ühenduses, seoses olemine

seotis
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe puitdetaili vaheline (fikseeriv) liitmisviis või ehituskivide vastastikune asetus müüris

2. vastav ühenduskoht

3. liide, ühendus

seotud
[omadussõna, adjektiiv]
1. tööga, mingi tegevusega koormatud, mingis olekus, mitte vaba

2. mitte vaba

seotult
[määrsõna, adverb]
1. millegagi seotuna, millegi tõttu

2. seotuna

seotus
[nimisõna, substantiiv]
millegagi või omavahel seotud olek

sepaamet
[nimisõna, substantiiv]
(sepa töö kohta)

sepahaamer
[nimisõna, substantiiv]
suur raske vasar, mida kasutatakse hrl millegi lammutamiseks või lõhkumiseks

sepakeevitus
[nimisõna, substantiiv]
keevitus, kus liidetavad metallosad kuumutatakse ääsil või ahjus ja liidetakse sepistamise teel

sepakruustangid
[nimisõna, substantiiv]
sepatöös kasutatavad kruustangid

sepalõõts
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis ääsitulele põlemisõhu puhumiseks

sepanael
[nimisõna, substantiiv]
sepistatud nael

sepapada
[nimisõna, substantiiv]
sepistamiseks vajaliku sisseseadega ruum või ehitis

sepapaja
[nimisõna, substantiiv]
sepistamiseks vajaliku sisseseadega ruum või ehitis

sepapihid
[nimisõna, substantiiv]
tangidekujuline pikkade harudega tööriist esemete kinnihoidmiseks sepistamisel

sepapoiss
[nimisõna, substantiiv]
sepa abiline või õpipoiss

sepapress
[nimisõna, substantiiv]
võimas hüdrauliline press, mida kasutatakse vabasepistamisel

separaat
[nimisõna, substantiiv]
1. ajakirja või koguteose osa, mis on originaaliga sarnasel viisil trükitud eraldi trükisena

2. ajakirjas v koguteoses ilmunud kirjutis eraldi trükisena

separaat
1. eraldi olev, omaette esinev, iseseisev

2. omaette esinev

separaatne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eraldi olev, omaette esinev, iseseisev

2. omaette esinev

separaator
[nimisõna, substantiiv]
seade või detail, mis lahutab või eraldab aine koostisosi või fikseerib detaile, mis ei tohi omavahel kokku puutuda

separaatrahu
[nimisõna, substantiiv]
rahu, mille on vastasega sõlminud üks liitlasriikidest teistest eraldi

separaatsus
[nimisõna, substantiiv]
eraldi olek, eraldatud olek

separatism
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas vähemuses oleva rühma püüe eralduda suuremast rühmast

2. vastav poliitika

separatist
[nimisõna, substantiiv]
1. separatismi pooldaja, eraldumispüüde toetaja

2. separatismi pooldaja

separatsioon
[nimisõna, substantiiv]
üksteisest või kellestki eraldamine, lahku ajamine või viimine, lahutamine

separaud
[nimisõna, substantiiv]
taotav, sepistamiseks sobiv raud, milles süsinikku on alla 0,2 protsendi

separee
[nimisõna, substantiiv]
eraldatud ruum restoranis, saalis vm väikesele seltskonnale

separeerima
[tegusõna, verb]
1. (koostis)osadeks eraldama

2. üksteisest või kellestki lahutama

3. eraldama, lahutama

separeeruma
[tegusõna, verb]
üksteisest või kellestki, millestki eralduma või eemalduma

sepasüsi
[nimisõna, substantiiv]
sepikojas ääsitule jaoks tarvitatav teatud kivisüsi, varem miiliaugus põletatud puusüsi

sepatangid
[nimisõna, substantiiv]
tangidekujuline pikkade harudega tööriist esemete kinnihoidmiseks sepistamisel

sepatorn
[nimisõna, substantiiv]
1. vardakujuline tööriist sepistamisel ja lukksepatöödel aukude löömiseks või nende laiendamiseks

2. seade aukude löömiseks sepistamisel

sepatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. metallist esemete sepistamine (ka käsitööalana)

2. sepistamine (ka käsitööalana)

sepavasar
[nimisõna, substantiiv]
suur raske vasar, mida kasutatakse hrl millegi lammutamiseks või lõhkumiseks

sepaääs
[nimisõna, substantiiv]
1. lahtise tulega kolle vm kuumutusseade, milles põlevatel sütel kuumutatakse sepistatav metall

2. kolle sepikojas

sepik
[nimisõna, substantiiv]
1. jämedast nisujahust (või nisujahu segust) küpsetatud Eesti toit

2. ahjus küpsetatud toit, mis on tumedam kui sai, aga heledam kui leib

3. jämedast jahust nisuleib

sepikoda
[nimisõna, substantiiv]
sepistamiseks vajaliku sisseseadega ruum või ehitis

sepikujahu
[nimisõna, substantiiv]
jäme nisujahu (või erinevate jahude segu) sepiku küpsetamiseks

sepiline
[nimisõna, substantiiv]
sepal olija, sepale töö tooja

sepipada
[nimisõna, substantiiv]
sepistamiseks vajaliku sisseseadega ruum või ehitis

sepis
[nimisõna, substantiiv]
1. sepistatud (kunsti)ese vm toode

2. sepistatud ese

sepisaed
[nimisõna, substantiiv]
metallist, sepistatud aed

sepishing
[nimisõna, substantiiv]
sepistatud ukse- või aknahing

sepisraud
[nimisõna, substantiiv]
taotav, sepistamiseks sobiv raud, milles süsinikku on alla 0,2 protsendi

sepistama
[tegusõna, verb]
sepatöökojas kuuma metalli töötlema, seda pressides, vormides või vasaraga tagudes

sepistatavus
[nimisõna, substantiiv]
metalli omadus tagumisel, sepistamisel vajalikku kuju võtta, ilma et tekiks pinna- või sisepragusid

sepistehnika
[nimisõna, substantiiv]
metallehistöö tehnika, mille puhul metallile antakse vajalik kuju alasil tagumisega

sepistus
[nimisõna, substantiiv]
sepatöökojas metallist valmistatud ese, sepistatud ese

sepistöö
[nimisõna, substantiiv]
sepatöökojas metallist valmistatud ese, sepistatud ese

sepisvelg
[nimisõna, substantiiv]
sepistatud velg

sepisvärav
[nimisõna, substantiiv]
metallist, sepistatud värav

sepitsema
[tegusõna, verb]
1. luuletust vm teksti (pingutades) välja mõtlema, midagi sõnades väljendama ja kirja panema

2. koostama, sõnastama

sepitsus
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi kiusamiseks, kellegi vastu) kavandatud asi, sepitsemise tulemus

sepp
[nimisõna, substantiiv]
1. rauast esemete valmistaja, sepistamise oskustööline

2. inimene, kelle töö on rauast esemeid valmistada ja parandada

seppel
[nimisõna, substantiiv]
1. pruudi kroonitaoline helmeste ja lintidega traditsiooniline peaehe Hiiumaal ja rannarootslastel

2. pruudipärg Hiiumaal

sepsikas
[nimisõna, substantiiv]
madalsoodes kasvav juurmiste lehtedega rohttaim

sepsis
[nimisõna, substantiiv]
organismi nakkus, vere nakatatus mäda tekitavate bakteritega

sept
1. aasta 9. kuu, põhjapoolkeral esimene sügiskuu

2. aasta 9. kuu

septagoon
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, millel on seitse tippu, mis on ühendatud sirglõikudega

septakord
[nimisõna, substantiiv]
neljast (tertsidena asetatud) helist koosnev akord, mille äärmised helid moodustavad septimi

september
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 9. kuu, põhjapoolkeral esimene sügiskuu

2. aasta 9. kuu

septembrikuine
[omadussõna, adjektiiv]
septembrile omane või sel kuul esinev, toimuv

septembrikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 9. kuu, põhjapoolkeral esimene sügiskuu

2. aasta 9. kuu

septett
[nimisõna, substantiiv]
seitsmest esinejast (kuuest häälest või muusikariistast) koosnev ansambel

septik
[nimisõna, substantiiv]
1. seade väiksema hulga reovee puhastamiseks setitamise ja sette orgaanilise osa anaeroobse lagundamise teel

2. seade reovee puhastamiseks

septiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sepsisega kulgev, sepsisel põhinev

2. sepsist põhjustav

3. sepsisest tingitud

septiljon
[arvsõna, numeraal]
(eri maades erinevalt:) 10^24 või 10^42

septim
[nimisõna, substantiiv]
1. seitsmest alushelist koosneva diatoonilise helirea seitsmes aste

2. seitsme astme suurune intervall kahe sellise heli vahel

3. heliredeli seitsmes aste

4. vastav intervall

septitseemia
[nimisõna, substantiiv]
sepsis, kus veres ringlevad pisikud ei põhjusta uusi haiguskoldeid

seradell
[nimisõna, substantiiv]
1. liblikõieline rohttaim, mille üht liiki kasvatatakse meist lõuna pool söödataimena

2. söödataim

serail
[nimisõna, substantiiv]
1. Väike-Aasia sultanipalee, selle siseruumid ja haarem

2. sultanipalee

serau
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani, Lõuna- ja Kagu-Aasia veislane

serb
[nimisõna, substantiiv]
1. Serbia põhirahva liige

2. Serbia kodanik või elanik

3. Serbia päritolu inimene

serbak
[nimisõna, substantiiv]
pika varrega võrkkott (kahv) kalade ammutamiseks või püüdmiseks

serblane
[nimisõna, substantiiv]
1. Serbia põhirahva liige

2. Serbia kodanik või elanik

3. Serbia päritolu inimene

serblanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost serblane

serdaar
[nimisõna, substantiiv]
endisaja sõjapealik sultaniaegses Türgis

serenaad
[nimisõna, substantiiv]
1. tervituseks, ülistuseks või armuavalduseks lauto, mandoliini või kitarri saatel esitatav laul

2. armastuslaul

3. vastavasisuline helitöö

sereno
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) helgelt

seriaal
[nimisõna, substantiiv]
film, mida näidatakse mitme järjestikuse osana, osade kaupa

seriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. järjestikune

2. ridamisi v järjestikku asetsev

serieema
[nimisõna, substantiiv]
hallikaspruun pikajalgne avamaastiku lind Lõuna-Ameerikas

serigraafia
[nimisõna, substantiiv]
trükitehnika, mille puhul kujutis trükitakse (ühe värvitooni kaupa) läbi peenesilmalise siid- või sünteetilisest kiust võrgu

seriin
[nimisõna, substantiiv]
üks aminohappeid

seriool
[nimisõna, substantiiv]
suur soojade merede toiduks püütav tuunikalale sarnanev kala

serioso
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) tõsiselt

seritsiin
[nimisõna, substantiiv]
siidiussi kookoneis sisalduv valkaine, toorsiidi jäigemaks tegev koostisosa, mida kasutatakse ka kosmeetikatööstuses

seritsiit
[nimisõna, substantiiv]
siidi läikega mineraal vilgukivide rühmast

seroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus vereseerumi omadustest ja selle rakendamisest arstiteaduses

2. seerumiõpetus, õpetus vereseerumi omadustest

seroloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vereseerumiga seotud, sellel põhinev

2. vere kaudu tehtav

3. seroloogiasse puutuv

seronegatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
seroloogiliselt negatiivne, inimese või looma kohta, kellel on seroloogilise uuringu tulemusena tuvastatud antikehade kontsentratsiooni vereseerumis alla kaitsva taseme

seroos
1. vereseerumist koosnev või pärinev, selle esinemisega iseloomustuv

2. seerumitaoline

3. seerumist tekkiv

serooskest
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) sile ja niiske kest, mis katab suuri kehaõõsi ja neis paiknevaid elundeid

seroosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vereseerumist koosnev või pärinev, selle esinemisega iseloomustuv

2. seerumitaoline

3. seerumist tekkiv

seropositiivne
[omadussõna, adjektiiv]
seroloogiliselt positiivne, inimese või looma kohta, kellel on seroloogilise uuringu tulemusena tuvastatud antikehade kontsentratsioon vereseerumis kaitsval tasemel

seroteraapia
[nimisõna, substantiiv]
nakkushaiguse või mürgituse ravimine organismi viidava antikehi sisaldava vereseerumiga

serotoniin
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogiliselt aktiivne aine, mida leidub kesknärvisüsteemis, vereliistakuis ja seedekulglas, üks virgatsaineid

2. organismis leiduv bioloogiliselt aktiivne aine

serpentaarium
[nimisõna, substantiiv]
elavate madude kasvatamiseks ja neilt kogutud saaduste töötlemiseks rajatud ettevõte, madude kasvandus

serpentiin
[nimisõna, substantiiv]
mägitee või jõe keerdudena looklev osa

serž
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe toimne (ühevärviline) puuvillane või siidriie, millel on diagonaalsed jooned või peened vallid mõlemal pool kangast

2. toimne riie

3. twill fabric that has diagonal lines or ridges on both inner and outer surfaces via a two-up, two-down weave

sert
[nimisõna, substantiiv]
ametlik tõend, millegi kvaliteeti, nõuetele vastavust vm tõendav tunnistus

sertifikaat
[nimisõna, substantiiv]
ametlik tõend, millegi kvaliteeti, nõuetele vastavust vm tõendav tunnistus

sertifitseerima
[tegusõna, verb]
millegi kvaliteedi, nõuetele vastavuse vm kohta tõendavat tunnistust andma, millegi kvaliteeti ametlikult kinnitama

sertima
[tegusõna, verb]
millegi kvaliteedi, nõuetele vastavuse vm kohta tõendavat tunnistust andma, millegi kvaliteeti ametlikult kinnitama

serv
[nimisõna, substantiiv]
1. eseme kitsas äärmine osa

2. mingi eseme väline piir ja selle juurde jääv ala

serv
[nimisõna, substantiiv]
löök, millega üle võrgu mängitavates mängudes pall mängu pannakse (nt tennises, võrkpallis)

servaala
[nimisõna, substantiiv]
millegi äärel, serval, keskosast eemal asuv ala

servakil
[määrsõna, adverb]
serva peal

servakile
[määrsõna, adverb]
serva peale

serval
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika savannide sale kõrgejalgne kaslane

2. kaslane

servalaud
[nimisõna, substantiiv]
servmine laud või (üks) äärt moodustav(atest) laud(adest)

servama
[tegusõna, verb]
1. puitmaterjali serva kandiliseks töötlema (saagides, tahudes vm moel)

2. puitmaterjali servama

servamisi
[määrsõna, adverb]
1. kergelt (küljega, servast) millegi vastu minnes, napilt millenigi ulatudes

2. kergelt vastu minnes, riivates

servamismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin saematerjali (laudade) servamiseks

servamispink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink servamata laudade poomkandi eraldamiseks

servapidi
[määrsõna, adverb]
1. serva mööda, servast

2. servaga

serveerima
[tegusõna, verb]
toite ja jooke lauale seadma, söömiseks pakkuma

serveerimislaud
[nimisõna, substantiiv]
hrl ratastel laud, millel toidud serveerimiseks valmis seatakse (ning millele tõstetakse kasutatud nõud)

serveerimisnõu
[nimisõna, substantiiv]
nõu toidu või joogi serveerimiseks

serveerimisreegel
[nimisõna, substantiiv]
juhis, kuidas toitu või jooki serveerida

serveerimistemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
joogi või toiduaine nautimiseks sobiv soovituslik temperatuur

serveering
[nimisõna, substantiiv]
1. viis, kuidas miski on serveeritud

2. ühekordne serveerimine

serveerlaud
[nimisõna, substantiiv]
hrl ratastel laud, millel toidud serveerimiseks valmis seatakse (ning millele tõstetakse kasutatud nõud)

server
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutivõrgu seade, mis kooskõlastab ja juhib võrgu personaalarvutite tööd

2. ühiskasutusega teenindusarvuti v -programm arvutivõrgus

serveriruum
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne jahutusega ruum serveri jaoks

servi
[määrsõna, adverb]
1. servaga, küljega millegi suunas või poole, serv või külg ees

2. servapidi, servaga

service
teenindus, hooldus

servigeim
[nimisõna, substantiiv]
(tennises:) mängija oma pallinguga alustatud geim

serviilne
[omadussõna, adjektiiv]
orjalik, orjameelne

serviis
[nimisõna, substantiiv]
1. üht laadi lauanõude kogum (nt kohviserviis, lõunaserviis)

2. üht laadi lauanõude komplekt

servija
[nimisõna, substantiiv]
mängija, kes üle võrgu mängitavates mängudes (nt tennises, võrkpallis) palli mängu paneb

servik
[nimisõna, substantiiv]
1. surnud ja elusatel lehtpuudel kasvav kandseen, mille liikidest on tuntuim austerservik

2. kandseen

servili
[määrsõna, adverb]
serva peal

servilism
[nimisõna, substantiiv]
orjale iseloomulik hoiak ja suhtumine, mis väljendub allaheitlikkuses, ülimas kuulekuses, püüdlikus käsutäitmises vms

servima
[tegusõna, verb]
1. üle võrgu mängitavates mängudes palli mängu panema (mängu alustamisel või katkestamise järel) (nt tennises, võrkpallis)

2. palli mängu lööma

servis
[nimisõna, substantiiv]
(taimelehe, õie, tiiva vms) serv, ääris

servis
[nimisõna, substantiiv]
1. autode hoolduse ja remondiga tegelev töökoda

2. ettevõte, mis tegeleb autode tehnilise hoolduse ja remondiga

servitellis
[nimisõna, substantiiv]
serviti laotud tellis

serviti
[määrsõna, adverb]
1. servaga, küljega millegi suunas või poole, serv või külg ees

2. servapidi, servaga

servitine
[omadussõna, adjektiiv]
serviti olev

servituut
[nimisõna, substantiiv]
1. oma või võõra vara piiratud kasutamisõigus

2. võõra kinnisasja piiratud ulatuses kasutamise õigus

servjett
[nimisõna, substantiiv]
väike linik taldriku või tassi alusena (laudlina asemel)

servjoon
[nimisõna, substantiiv]
hoone ristvõlvide lõikumisel tekkiv kant

servjoonvõlv
[nimisõna, substantiiv]
hoone roieteta ristvõlv, mille siilud moodustavad lõikumisel servjoone

servmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi serval asetsev, servapoolne või äärmine

2. servapoolne, äärmine

servomootor
[nimisõna, substantiiv]
elektrimootor jõumasinate ja seadmete automaatseks reguleerimiseks

servotehnika
[nimisõna, substantiiv]
tehnika haru, mis hõlmab mehaaniliste liikumiste automaatset ning isereguleerivat juhtimist

servseotis
[nimisõna, substantiiv]
1. puitelementide liitmisviis servi pidi

2. vastav ühenduskoht

servus
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. sõbramehelik tervitussõna

2. tervitussõna

sesoon
[nimisõna, substantiiv]
1. aastast aastasse korduv ajalõik, hooaeg või aastaaeg

2. hooaeg

sesoon
1. aastast aastasse korduva ajalõiguga seotud, teataval aastaajal või hooajal esinev, toimuv või tegutsev

2. teatava aasta- või hooajaga seotud

sesooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. aastast aastasse korduva ajalõiguga seotud, teataval aastaajal või hooajal esinev, toimuv või tegutsev

2. teatava aasta- või hooajaga seotud

sesooniti
[määrsõna, adverb]
eri hooaegadel, hooaja kaupa

sesoonne
[omadussõna, adjektiiv]
1. aastast aastasse korduva ajalõiguga seotud, teataval aastaajal või hooajal esinev, toimuv või tegutsev

2. teatava aasta- või hooajaga seotud

sesoonselt
[määrsõna, adverb]
teatava ajalõiguga, hooajaga seotult

sesoonsus
[nimisõna, substantiiv]
teatava aastaaja või hooajaga seotus

sesoonõpe
[nimisõna, substantiiv]
sügis-, jõulu- vms temaatikaga seotud õpe

sess
[nimisõna, substantiiv]
1. eksamiteks määratud ajavahemik hrl kõrgkoolis

2. eksamisessioon

sessiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl veeloomade, taimede kohta:) aluspinnale kinnitunud, selline, kes aktiivselt ei liigu

2. püsivalt samas paigas olev

sessioon
[nimisõna, substantiiv]
kongressi, konverentsi vm koosoleku tööperiood, mille jooksul toimuvad (teaduslikud) ettekanded hrl teataval teemal

sessioonõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppevorm, kus õpe toimub sessioonidena ja iseseisva töö maht on suhteliselt suur

sest
[sidesõna, konjunktsioon]
1. sellepärast et, sel põhjusel et

2. sel põhjusel, et

3. sellepärast et

sestap
[sidesõna, konjunktsioon]
sellepärast siis, sellepärast ju

sesterts
[nimisõna, substantiiv]
1. Rooma hõbemünt ja arvestusühik, 1/4 denaari

2. Vana-Rooma hõbe- v vaskmünt

sestmaalt
[määrsõna, adverb]
1. sellest ajast peale, sellest ajast alates

2. sellest peale, sellest ajast alates

sestpeale
[määrsõna, adverb]
1. sellest ajast peale, sellest ajast alates

2. sellest peale, sellest ajast alates

sestsaadik
[määrsõna, adverb]
1. sellest ajast peale, sellest ajast alates

2. sellest peale, sellest ajast alates

sestsaati
[määrsõna, adverb]
1. sellest ajast peale, sellest ajast alates

2. sellest peale, sellest ajast alates

sete
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi põhja (või seintele) kogunenud aine

2. settinud aine

3. sade

setend
[nimisõna, substantiiv]
setted ja settekivimid kogumina

setitama
[tegusõna, verb]
(mõtete, ideede kohta:) teatava aja jooksul selgemaks saada laskma

setiti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil eraldatakse ja kogutakse setet

setkreaasea
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika lõunaosas kuivadel aladel kasvav lamanduvate punakate vartega rohttaim, Eestis toataim

seto
[nimisõna, substantiiv]
1. eestlaste õigeuskliku rahvarühma liige Setumaal

2. eestlaste etnograafilise rühma liige

setoke
[nimisõna, substantiiv]
1. eestlaste õigeuskliku rahvarühma liige Setumaal

2. eestlaste etnograafilise rühma liige

setseerima
[tegusõna, verb]
(laipa) lahkama, lahangut toimetama

setsessionist
[nimisõna, substantiiv]
setsessiooni toetaja

setsessioon
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitiline eraldumine, lahkulöömine riigist või ühiskonnast uue suveräänse ja iseseisva riigi põhiseaduse kaudu

2. eraldumine, lahkulöömine

setsessioonisõda
[nimisõna, substantiiv]
11 osariigi eraldumisest tingitud Ameerika Ühendriikide kodusõda 1861–1865

sett
[nimisõna, substantiiv]
1. mängu osa lauatennises (21 punkti) ja tennises (6 geimi)

2. mängu osa tennises v lauatennises v sulgpallis

settebassein
[nimisõna, substantiiv]
vedelikus hõljuvate ainete setitamise koht (nt põlevkivikaevanduses)

settekaev
[nimisõna, substantiiv]
süsteem väiksema hulga reovee puhastamiseks setitamise ja sette orgaanilise osa anaeroobse lagundamise teel

settekiht
[nimisõna, substantiiv]
1. maismaal või veekogus kuhjunud pude aines

2. pealekantud

settekivim
[nimisõna, substantiiv]
sette kivistumise teel veekogu põhjas või maapinnal murenemise kuhjumisel tekkinud kivim (nt sinisavi, põlevkivi, fosforiit)

setteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pinnase kohta:) vedelikust põhjavajumise ehk settimise teel kujunenud, sellisest ainest koosnev

2. (veenõu, veekogu kohta:) seintele või põhja kogunenud ainet täis

settelünk
[nimisõna, substantiiv]
mingile ajalõigule vastavate kihtide puudumine maakoore geoloogilises läbilõikes

settematerjal
[nimisõna, substantiiv]
settinud aine

settemuda
[nimisõna, substantiiv]
settimise teel moodustunud muda

settene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (pinnase kohta:) vedelikust põhjavajumise ehk settimise teel kujunenud, sellisest ainest koosnev

2. (veenõu, veekogu kohta:) seintele või põhja kogunenud ainet täis

setter
[nimisõna, substantiiv]
1. pikakarvaline linnukoer

2. koeratõug

settereaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
vere punaliblede settimise kiirus

settesool
[nimisõna, substantiiv]
soolajärvedest saadav sool

settetiik
[nimisõna, substantiiv]
tiik setete kogumiseks

settevool
[nimisõna, substantiiv]
paduvihma vm mõjul nõlva mööda alla liikuv lahtine aines

settima
[tegusõna, verb]
1. vedelikust või gaasist raskusjõu mõjul eralduma ning (hõljudes) põhja vajuma

2. sel viisil selgima, (seistes) puhastuma

settimiskiirus
[nimisõna, substantiiv]
kiirus, millega hõljumist eralduvad pinnaseosakesed liiguvad raskusjõu mõjul veekogu põhja suunas

settpall
[nimisõna, substantiiv]
1. tennises palling, mille võitmine lõpetab seti

2. palling, mille võitmise korral sett on lõppenud

setu
[nimisõna, substantiiv]
1. eestlaste õigeuskliku rahvarühma liige Setumaal

2. eestlaste etnograafilise rühma liige

setu
[määrsõna, adverb]
1. nii palju

2. nii mitu, nii palju

setugi
[määrsõna, adverb]
1. niigi palju

2. niipaljukegi

setukas
[nimisõna, substantiiv]
(hobuse kohta)

setuke
[nimisõna, substantiiv]
1. eestlaste õigeuskliku rahvarühma liige Setumaal

2. eestlaste etnograafilise rühma liige

setukeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. setu keeles kõneldud või kirjutatud

2. setu keelt kasutav

setukene
[nimisõna, substantiiv]
1. eestlaste õigeuskliku rahvarühma liige Setumaal

2. eestlaste etnograafilise rühma liige

setupalju
[määrsõna, adverb]
niivõrd, sedavõrd

setverik
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puistainete mahumõõt, 26,24 liitrit

2. endisaegne kuivainemõõt

setvert
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne mõõtühik

setvertnoi
[nimisõna, substantiiv]
veerandpangene pudel (viina)

severjaan
[nimisõna, substantiiv]
8.-9. sajandi idaslaavi hõimuliidu liige

sevrjuuga
[nimisõna, substantiiv]
1. Kaspia, Mustas ja Aasovi meres elutsev maitsva liha ja musta marjaga suur kala tuurade perekonnast

2. kala

sf
(märge noodikirjas:) tugevasti rõhutades

sfagnum
[nimisõna, substantiiv]
1. soos kasvav turvast moodustav sammal, mille vars tipust kasvab ja alumisest osast kõduneb

2. turvast moodustav sammal

sfaleriit
[nimisõna, substantiiv]
1. meekollane, pruun või must mineraal, tähtsaim tsingimaak

2. tsingimaak

sfeen
[nimisõna, substantiiv]
1. tumepruun, kollakas, hall vm värvusega mineraal, mida kasutatakse nii poolvääriskivina kui ka titaani tootmiseks

2. mineraal

sferoid
[nimisõna, substantiiv]
1. kerapinnast veidi erinev pöördpind, mis tekib ellipsi pöörlemisel ümber oma väiketelje

2. pöördellipsoid

sfinks
[nimisõna, substantiiv]
1. Egiptuse kunstis inimese pea ning lõvi kehaga skulptuur, mis sümboliseerib vaaraod või päikesejumalat

2. mõistatuslik olend

sfinkter
[nimisõna, substantiiv]
mingit kehaava (nt silmaava, pärakut) ümbritsev lihas, mis kokku tõmbudes seda ava ahendab või suleb

sforzando
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) tugevasti rõhutades

sforzato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) tugevasti rõhutades

sfragistika
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaloo haru, mis käsitleb pitsateid ja pitsereid

2. pitseriteadus

sfz
(märge noodikirjas:) tugevasti rõhutades

sfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi esinemisala, mõjuala või tegevuspiirkond, millegi valdkond

2. valdkond

3. mõju-, tegevuspiirkond, valdkond

sfääriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kerakujuline või kera meenutav, kera või kerapinnaga seotud

2. kerajas

3. kerapinnaline

sfügmograaf
[nimisõna, substantiiv]
randme arterilt pulsilöökide registreerimise seade

sfügmograafia
[nimisõna, substantiiv]
meetod pulsi üleskirjutamiseks erilise seadme, sfügmograafi abil

sg
1. grammatiline arv, mis väljendab seda, et kõnealuseid objekte on üks

2. grammatikas: sõnade vormid, mis tähistavad üht inimest, asja või nähtust. Näiteks sõna sõbrad ainsuse vorm on sõber

3. (grammatiline arv)

sgrafiito
[nimisõna, substantiiv]
1. maalitehnika, kus kujutis kraabitakse eri värvi krohvikihtidega kaetud seina pealmistesse krohvikihtidesse

2. teat seinamaalitehnika

sgrafiitotehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. maalitehnika, kus kujutis kraabitakse eri värvi krohvikihtidega kaetud seina pealmistesse krohvikihtidesse

2. teat seinamaalitehnika

sh
1. muude (samalaadsete) seas või hulgas

2. muu(de) hulgas

3. muu[de] hulgas

shaping
[nimisõna, substantiiv]
kehaline liikumine, mis on suunatud figuuri parandamisele ja organismi tervendamisele, millega kaasneb dieet

shea
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas kasvav igahaljas troopiline puu, mille rasvarikastest viljadest saadakse võiseemnikuõli ehk shea-võid

shea-või
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas kasvava võiseemniku rasvastest viljadest saadav õli, mida kasutatakse nt kosmeetikas

shiitake
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanis ja Hiinas kõdunevatel puudel kasvav ning üle maailma kasvatatav söödav seen, mis on laialt levinud Ida-Aasia köögis ja rahvameditsiinis

shimmy
[nimisõna, substantiiv]
pärast Esimest maailmasõda mõned aastad moes olnud 2/2- või 3/4-taktimõõdus seltskonnatants

shindo
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani vanadel traditsioonidel põhinev venitus- ja lõdvestusharjutuste süsteem

shinkansen
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani kiirraudteeliinide võrgu nime järgi nimetatav Jaapani kiirrong

shinto
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani pärimuslik usund, mis lähtub kujutlusest, et kogu maailm on hingestatud ja vaimudega asustatud

2. Jaapani pärimuslik usund

shopping
[nimisõna, substantiiv]
1. kauplusi mööda ringi käimine, neis sisseostude tegemine

2. sisseostude tegemine

shot
[nimisõna, substantiiv]
1. pitsitäis kanget alkoholi

2. väike kogus kanget mahla vm alkoholita jooki

show
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaviiteline etendus või vaatemäng

2. vaadend, muusikat sisaldav meelelahutuslik vaatemäng

show-bisnis
[nimisõna, substantiiv]
1. (teatri, filminduse, televisiooni, popmuusika vms kohta äri- või tegevusvaldkonnana)

2. meelelahutusäri, ajaviitetööstus

show-tants
kaasaegne lavatants, milles kasutatakse popmuusikat ja erinevaid tantsustiile

shrub
[nimisõna, substantiiv]
õuna- või veiniäädikast ja suhkrust ning puuviljadest koosnev kääritatud siirup, mida kasutatakse kokteilide ja morsi valmistamiseks

si
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikalise helirea seitsmes alusheli

2. seitsmenda alusheli silpnimetus

siamang
[nimisõna, substantiiv]
Sumatral elav inimahv (Symphalangus) gibonlaste sugukonnast

sibama
[tegusõna, verb]
lühikeste kiirete sammudega, kiiresti edasi-tagasi või siia-sinna liikuma

Ühendtegusõnad: ringi sibamaringi sibama

sibelema
[tegusõna, verb]
1. end rahutult liigutama, käte ja jalgadega siplema

2. vilkalt liikuma või askeldama

si-bemoll
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud si

siberlane
[nimisõna, substantiiv]
Siberi elanik

siberlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost siberlane

sibi
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes puhastab käimlate kogumiskaste

sibiauto
[nimisõna, substantiiv]
vaakumpumba ja mahutiga varustatud auto väljaheidete ja reovee kogumiseks

sibilant
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) iseäraliku sisiseva kõlaga häälik (nt s, z, š, ž)

sibima
[tegusõna, verb]
lühikeste kiirete sammudega, kiiresti edasi-tagasi või siia-sinna liikuma

sibin
[nimisõna, substantiiv]
tasane (vihma)sabin või selle pehme heli

sibin-sabin
[nimisõna, substantiiv]
tõtlev edasi-tagasi liikumine, (paljude osaliste) ärev askeldamine

sibisema
[tegusõna, verb]
1. (hrl vee, vedeliku kohta:) kerget ühetoonilist kõlatut peenikest heli, sisinat tekitama

2. sel viisil nõrisema või sadama

sibistama
[tegusõna, verb]
1. (hrl vee, vedeliku kohta:) kerget ühetoonilist kõlatut peenikest heli, sisinat tekitama

2. sel viisil nõrisema või sadama

sibitünn
[nimisõna, substantiiv]
vaat väljaheidete vms jaoks omaaegsel sibivankril

sibivaat
[nimisõna, substantiiv]
vaat väljaheidete vms jaoks omaaegsel sibivankril

sibivanker
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne vaadiga vanker väljaheitekoormate vedamiseks

sibivedaja
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes puhastab käimlate kogumiskaste

siblijalg
[nimisõna, substantiiv]
siblimiseks kohastunud jalg mõnedel lindudel, nt faasanil

siblima
[tegusõna, verb]
1. (lindude kohta:) mullas vm pinnases sorima, seda jalaga, nokaga (kergelt) kraapima

2. lindude kohta

sibling
[nimisõna, substantiiv]
(kasvatusteaduses:) õde või vend (täpsemalt määratlemata)

siblitsiid
[nimisõna, substantiiv]
(ornitoloogias:) olelusvõitlus koorunud linnupoegade vahel: vanem ja tugevam isend tapab noorema ja nõrgema

sibljak
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas astelpõõsastik Balkani maades

sibul
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav kibeka maitsega taim, mille mugul kasvab maa all

sibula-ebajahukaste
[nimisõna, substantiiv]
sibula ja teiste laukude pealsete hallituskorraga kattumist ja kuivamist põhjustav seenhaigus

sibulaistik
[nimisõna, substantiiv]
sibulataime istik

sibulakael
[nimisõna, substantiiv]
sibula mugula ülaosas paiknev õhemate soomustega osa, mille külge kinnituvad rohelised varred ehk pealsed

sibulakahjur
[nimisõna, substantiiv]
sibulataime kahjustav putukas vm loom

sibulakamm
[nimisõna, substantiiv]
kammitaoline köögiriist, millega hoitakse hakitavat sibulat paigal

sibulakand
[nimisõna, substantiiv]
sibula mugula alaosas paiknev lühike varreosa, mille külge kinnituvad narmasjuured

sibulakaste
[nimisõna, substantiiv]
kaste, mille valmistamisel on kasutatud (rohkesti) sibulat

sibulakasvataja
[nimisõna, substantiiv]
sibulate kasvatamise tegelev inimene

sibulakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
sibulate kasvatamine köögiviljana

sibulaklops
[nimisõna, substantiiv]
eelnevalt vasardatud praetud veiselihalõigud praesibula ja koorekastmega

sibulakoor
[nimisõna, substantiiv]
kuivanud sibulasoomus

sibulakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
ümara alumise osa ning ülespoole kitseneva kujuga, mugulsibula kujuga

sibulakärbes
[nimisõna, substantiiv]
kärbes, kelle vaglad kahjustavad sibulataime maa-aluse mugula sisemust

sibulalauk
[nimisõna, substantiiv]
sibulapealsed

sibulamaa
[nimisõna, substantiiv]
põllu- või aiamaa sibulate kasvatamiseks

sibulamahl
[nimisõna, substantiiv]
sibula mugulast pressitud mahl hrl loodusliku ravivahendina

sibulamarmelaad
[nimisõna, substantiiv]
riivitud või püreestatud sibulast ja suhkrust keedetud hoidis

sibulamoos
[nimisõna, substantiiv]
sibula mugulast keedetud moos

sibulane
[omadussõna, adjektiiv]
(ohtralt) sibulaid sisaldav

sibulapealsed
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatava sibula rohelised õõnsad varred

sibulapesa
[nimisõna, substantiiv]
sibul koos temast kasvanud noorte sibulatega

sibulaputk
[nimisõna, substantiiv]
sibulataime õisi kandev roheline õõnes vars (hrl toiduna)

sibularatas
[nimisõna, substantiiv]
sibulast lõigatud rõnga- või kettakujuline viil toiduna

sibularõngas
[nimisõna, substantiiv]
sibulast lõigatud rõnga- või kettakujuline viil toiduna

sibulasalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille põhiosa on sibul

sibulaseeme
[nimisõna, substantiiv]
sibulataime musta värvi seeme

sibulasiirup
[nimisõna, substantiiv]
sibulamahlast valmistatud siirup hrl loodusliku ravivahendina

sibulasirelane
[nimisõna, substantiiv]
triibulise kehaga putukas, kelle vastsed kahjustavad sibultaimi

sibulasoomus
[nimisõna, substantiiv]
mõnede taimede maa-alust võrset ümbritsev ja kaitsev lihakas leht (nt küüslaugul, liilial, sibulal)

sibulasupp
[nimisõna, substantiiv]
supp, milles põhimaitse annab sibul

sibulataim
[nimisõna, substantiiv]
söögisibula taim

sibulavanik
[nimisõna, substantiiv]
varre abil ribana kokku põimitud sibulad

sibulavars
[nimisõna, substantiiv]
sibulataime õisi kandev roheline õõnes vars (hrl toiduna)

sibulavenelane
[nimisõna, substantiiv]
Eestis elava Peipsi-äärse vene rahvusest sibulakasvataja ja -müüja omaaegne nimetus

sibuliiris
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel õitsev suurte erksavärviliste õitega väike sibultaim

sibulik
[nimisõna, substantiiv]
(sibullille, sibultaime kohta)

sibuljas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult sibula mugulat meenutav, sibulakujuline

sibulkuppel
[nimisõna, substantiiv]
hrl õigeusu kiriku vm hoone sibulakujuline katusekuppel (hrl tornil)

sibullill
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt püsilillena kasvatatav sibultaim (nt hüatsint, tulp, nartsiss)

sibulmugul
[nimisõna, substantiiv]
mõnede taimede igal aastal asenduv maa-alune (kestaga ümbritsetud) vars (nt gladioolil, krookusel)

sibulpaas
[nimisõna, substantiiv]
sibulat meenutavaid lubiainest moodustisi ehk onkoliite sisaldava lubjakivi rahvapärane nimetus

sibultaim
[nimisõna, substantiiv]
mitmeaastane rohttaim, mis talvitub (mugul)sibula varal (nt tulp, nartsiss, murulauk)

sibultorn
[nimisõna, substantiiv]
sibulkupliga torn

sibulõun
[nimisõna, substantiiv]
väike sibulakujuline rohekaskollane maitsev taliõun

sibüll
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka ja rooma mütoloogias naissoost ennustaja, kes jumaliku inspiratsiooni ja ekstaasi seisundis kuulutas ette tulevasi, hrl hukatuslikke sündmusi

2. Vana-Kreeka ja Vana-Rooma naisennustaja

sibülliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ennustav, ettekuulutav

2. sibüllile omane

sic!
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (väite kinnitusena kirjalikus tekstis:) nii, niisiis!

2. rõhutava v hämmastust väljendava sõnana: [tõesti] nii!

side
[nimisõna, substantiiv]
1. marlist vm materjalist side, mida kasutatakse haava vm vigastuse kinnisidumiseks

2. vahend, millega midagi, näiteks haava, kinni seotakse

side
[nimisõna, substantiiv]
1. ühenduse pidamise viis, informatsiooni edastamine ja vastuvõtmine mingi vahendi abil (nt raadiolainete, telefoni, postiteenuse vm teel)

2. vastav (toimiv) ühendus

3. tehniliste vahenditega loodud ühendus

sideaine
[nimisõna, substantiiv]
kaks või enam materjali kokku liitev aine (nt savi, tsement, tõrv, liim)

sideandmed
[nimisõna, substantiiv]
1. ühenduse pidamiseks, kontakti võtmiseks vajalikud andmed

2. andmed (näiteks telefoninumber, meiliaadress), mille abil saab kellegagi ühendust võtta

sideasjandus
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edastamise ja vastuvõtmisega ning selleks vajalike seadmetega seotud tegevusala

sideasutus
[nimisõna, substantiiv]
telefon-, telegraaf- ja postside teenuseid osutav asutus

sideeriline
[omadussõna, adjektiiv]
tähtedega, taevakehadega seotud

sidehäire
[nimisõna, substantiiv]
häire informatsiooni edastamises või vastuvõtmises, sidevahendi toimimise rike (nt internetiühenduse katkemine)

sidehäälik
[nimisõna, substantiiv]
tüve ja tuletusliidet või liitsõna osiseid ühendav häälik (nt töötaja-s-kond, talle-r-maa)

sidejaam
[nimisõna, substantiiv]
hoone või ruum koos informatsiooni edastamiseks ja vastuvõtmiseks vajalike seadmetega

sidejaoskond
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne posti- ja sideteenuseid osutanud asutus

2. sidejaoskond

sidekaabel
[nimisõna, substantiiv]
juhe, mille kaudu edastakse telefonikõnesid, telegramme, televisioonisaateid, andmeid vm informatsiooni

sidekaar
[nimisõna, substantiiv]
1. noodikirja märk, millega ühendatakse seotult esitatavad noodid või kaks kõrvuti asetsevat ja võrdse kõrgusega heli

2. (noodikirjamärk)

sidekaev
[nimisõna, substantiiv]
luugiga varustatud kaev sidekaablite paigaldamiseks, tõmbamiseks, parandamiseks ja kontrollimiseks

sidekanal
[nimisõna, substantiiv]
tee, mille kaudu signaalid levivad saatjast vastuvõtjani (nt internet, raadio, telekanal)

sidekanalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
torustik, mida mööda veetakse tele-, interneti- vm sidekaableid

sidekatkestus
[nimisõna, substantiiv]
häire informatsiooni edastamises või vastuvõtmises, sidevahendi toimimise rike (nt internetiühenduse katkemine)

sidekest
[nimisõna, substantiiv]
1. silmalaugude sisepinda kattev kest

2. silmal

sidekestapõletik
[nimisõna, substantiiv]
silma sidekesta põletik

sidekiri
[nimisõna, substantiiv]
14.-15. sajandil pealkirjades kasutatud slaavi kirja dekoratiivne vorm

sidekirme
[nimisõna, substantiiv]
sidekoest koosnev õhuke kiht või kelme lihastel

sidekoeline
[omadussõna, adjektiiv]
(inimesel, loomal:) sidekoest koosnev

sidekoestuma
[tegusõna, verb]
tihedaks sidekoeks muutuma, tiheda sidekoega asenduma

sidekoestumine
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) tiheda sidekoe tekkimine muu koe asemel

sidekontor
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne posti- ja sideteenuseid osutanud asutus

2. sidejaoskond

sidekriips
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnade poolitamisel, liitsõna loetavuse hõlbustamiseks, paarissõnades vm juhtudel tarvitatav kirjavahemärk (-)

2. märk (-), mida kasutatakse näiteks selleks, et sõnu pooleks jagada

sidekude
[nimisõna, substantiiv]
hajusaist rakkudest ning rohkest rakuvaheainest koosnev loomne kude, mis toidab ja kaitseb organismi (nt rasvkude, veri) või toestab pehmeid kudesid, lihaseid ja skeletti (nt luukude)

sidekudekasvaja
[nimisõna, substantiiv]
sidekoerakkudest lähtuv kasvaja (nt fibroom, fibrosarkoom)

sidekudeliidus
[nimisõna, substantiiv]
1. (organismi kehas:) luude liitumine sidekoe abil

2. vastav koht

sidelane
[nimisõna, substantiiv]
1. (postitöötaja või sideväelase kohta)

2. sidetöötaja

sidelapp
[nimisõna, substantiiv]
rauast ese raudteerööbaste otste vms ühendamiseks

sideliin
[nimisõna, substantiiv]
seadmestik ja keskkond, mille kaudu signaalid levivad infoallikast vastuvõtjani

sidemees
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kelle ülesandeks on sidepidamine, millegi vahendamine vms

2. sidepidaja

3. vahetalitaja

sidemepakk
[nimisõna, substantiiv]
(pakendis) rull marlist haavasidet

sideministeerium
[nimisõna, substantiiv]
kaugside, postside ja infosüsteemide korraldamisega tegelev ministeerium

sidemängija
[nimisõna, substantiiv]
(võrkpallis:) mängija, kes söödab palli ründelöögi sooritajale

sidend
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sidesõna või sidesõnaühend lause osana, mis vormistab grammatilise seose sõnade, fraaside või osalausete vahel (nt aga, olgugi et, niihästi ... kui ka)

sidendus
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edastamise ja vastuvõtmisega ning selleks vajalike seadmetega seotud tegevusala

sideohvitser
[nimisõna, substantiiv]
sidesüsteemide, käskude edastamise ja infovahetuse eest vastutav ohvitser

sidepataljon
[nimisõna, substantiiv]
sideväe allüksus

sidepidaja
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kelle ülesandeks on sidepidamine, millegi vahendamine vms

2. sidepidaja

3. vahetalitaja

sidepidamine
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edastamine ja vastuvõtmine, selleks ühenduses olemine

sidepiste
[nimisõna, substantiiv]
(tikkimises:) kaunistuspiste, mis koosneb pikemast pistest ja seda keskkohalt riide külge siduvast lühemast pistest

sideriit
[nimisõna, substantiiv]
1. rauda sisaldav kollakasvalge või hallikas, pruuni murdepinnaga mineraal

2. rauamineraal

sideroos
[nimisõna, substantiiv]
1. rauatolmu sissehingamisest põhjustatud haigus kopsudes

2. rauaühendite põhjustatud haigus

sidesatelliit
[nimisõna, substantiiv]
raadioside signaale vastu võttev ja töötlev seade, mis tiirleb ümber Maa

sideseade
[nimisõna, substantiiv]
tehniline vahend sidepidamiseks (nt telefon, raadio, arvuti, post)

sideseanss
[nimisõna, substantiiv]
kindlaksmääratud ajal toimuv informatsiooni edastus ja vastuvõtt (nt interneti, raadio kaudu)

sidestama
[tegusõna, verb]
1. mingi mõju ülekandmiseks ühendama

2. sidemesse viima, ühendama

sidestuma
[tegusõna, verb]
mingi mõju ülekandmiseks toimivat seost või ühendust moodustama

sidestus
[nimisõna, substantiiv]
seadmete või nende osade vaheline mingit mõju üle kandev ühendus

sidesõlm
[nimisõna, substantiiv]
1. tehniliste sidevahendite kogum

2. ruum(id), milles see paikneb

3. tehniliste sidevahendite kogum

4. ruumid, milles see paikneb

sidesõna
[nimisõna, substantiiv]
1. lauseosi või osalauseid siduv muutumatu sõna (nt ja, või)

2. sõna, mis seob omavahel sõnu või lausete osi. Sidesõnad on näiteks ja, aga, sest

sidetariif
[nimisõna, substantiiv]
sideteenuse tasumäär

sideteenistus
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edastamise ja vastuvõtmisega tegelev (sõjaväeline) üksus

sideteenus
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edastamise ja vastuvõtmisega seotud teenus (nt mobiiltelefoniside võimaldamine, internetiga ühendamine)

sidetehiskaaslane
[nimisõna, substantiiv]
raadioside signaale vastu võttev ja töötlev seade, mis tiirleb ümber Maa

sidetehnika
[nimisõna, substantiiv]
tehnilised vahendid sidepidamiseks (nt kaablid, telefon, raadio, arvuti)

sidetöötaja
[nimisõna, substantiiv]
postiasutuse töötaja

sidevahend
[nimisõna, substantiiv]
tehniline vahend sidepidamiseks (nt telefon, raadio, arvuti, post)

sidevarras
[nimisõna, substantiiv]
detail, mille abil sidustatakse teisi detaile

sidevokaal
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaht eri võõrsõna tüve siduv vokaal, nt okeanoloogia

sidevõrk
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edastamiseks ja vastuvõtmiseks vajalike seadmete, liinide ja rajatiste kogum

sideväelane
[nimisõna, substantiiv]
sideväkke kuuluv sõjaväelane, kes tegutseb lahingus peamiselt staabiteenistuse ja sidepidamise alal

sidevägi
[nimisõna, substantiiv]
väeliik, mille ülesandeks on informatsiooni edastamine ja vastuvõtmine ning selle tehnilise külje korraldamine

sidima
[tegusõna, verb]
pikemat aega mingis kohas või olukorras viibima

sidima
[tegusõna, verb]
kiiresti jooksma

sidin
[nimisõna, substantiiv]
pääsukeste jt väikeste lindude kiire ühtlane (pehme) heledakõlaline häälitsemine

sidin-sädin
[nimisõna, substantiiv]
(lindude) sidistamine ja sädistamine

sidisema
[tegusõna, verb]
(lindude, putukate kohta:) pehme ühetoonilise häälega häälitsema

sidistama
[tegusõna, verb]
(pääsukeste jt väikeste lindude kohta:) kiirelt ja heledakõlaliselt häälitsema, pikalt, ühtlaselt siutsuma

sidool
[nimisõna, substantiiv]
metallipuhastusvahend

sidrun
[nimisõna, substantiiv]
1. helekollane kibeka maitsega mahlakas tsitrusvili

2. hapu kollane puuvili

sidrunhape
[nimisõna, substantiiv]
vees hästi lahustuv hapu maitsega valge kristalne aine, mida leidub paljudes marjades ja puuviljades

sidrunhein
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav kõrreline rohttaim, tähtis eeterliku õli kultuur, mille mõne liigi sidrunilõhnalisi ja -maitselisi lehti kasutatakse toiduna

sidruniekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
sidrunist saadav kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult (nt toiduainetööstuses, kosmeetikas)

sidrunihape
[nimisõna, substantiiv]
vees hästi lahustuv hapu maitsega valge kristalne aine, mida leidub paljudes marjades ja puuviljades

sidrunikarva
[omadussõna, adjektiiv]
sidruni värvi, (õrnalt) rohekaskollane

sidrunikaste
[nimisõna, substantiiv]
sidruniga maitsestatud kaste (prae või magustoidu juurde)

sidrunikollane
[omadussõna, adjektiiv]
küpse sidruni värvi ere- või helekollane

sidrunikoor
[nimisõna, substantiiv]
sidruni paks krobe koor (kasutatakse nt maitseainena, sukaadi komponendina)

sidrunikreem
[nimisõna, substantiiv]
sidrunimahla lisandusega kreem magustoiduna või tortide-kookide kaunistamiseks

sidrunimahl
[nimisõna, substantiiv]
1. sidrunist pressitud mahl

2. sidrunitest valmistatud mahl

sidrunipipar
[nimisõna, substantiiv]
musta pipart ja sidrunit sisaldav maitseainesegu

sidrunipress
[nimisõna, substantiiv]
riist sidrunist mahla väljasurumiseks

sidrunipuu
[nimisõna, substantiiv]
Indiast pärit suurte roosakate õite ja helekollaste, kibeka maitsega mahlakate tsitrusviljadega (sidrunitega) igihaljas puu

sidrunisuhkur
[nimisõna, substantiiv]
hapuka sidruni maitsega suhkur

sidrunitort
[nimisõna, substantiiv]
sidrunimahlaga maitsestatud tort

sidrunivesi
[nimisõna, substantiiv]
sidrunimahlaga segatud vesi (joomiseks vm)

sidruniõli
[nimisõna, substantiiv]
sidrunipuu viljakestadest, õitest ja lehtedest saadav eeterlik õli, mida kasutatakse parfümeerias, meditsiinis ja toiduainetööstuses

sidrunjas
[omadussõna, adjektiiv]
sidruni kujuga

sidrunkollane
[omadussõna, adjektiiv]
küpse sidruni värvi ere- või helekollane

sidrunmeliss
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadest pärinev sidrunilõhnaliste lehtedega maitse- ja ravimtaim

sidrunpuju
[nimisõna, substantiiv]
ilutaimena kasvatatav hallikasroheline sidruni lõhnaga rohttaim, mida kasutatakse ka maitse- ja ravimtaimena

sidrunväändik
[nimisõna, substantiiv]
sidrunilõhnaline hapukate viljadega heitlehine või igihaljas liaan

siduma
[tegusõna, verb]
1. nööri, paela vm vahendi abil (sõlmides) kinnitama või ühendama

2. nööri, paela vms abil midagi kinnitama või sõlme tegema

Ühendtegusõnad: kinni siduma, kinni siduma, kokku siduma, kokku siduma, lahti siduma, lahti siduma, ümber sidumaümber siduma

sidumispunkt
[nimisõna, substantiiv]
(arvutisüsteemides:) pidevat arvutisidet ja infovahetust vahendav tugikeskus

sidumistarbed
[nimisõna, substantiiv]
haava vm vigastuse sidumiseks vajalikud esemed

sidumistuba
[nimisõna, substantiiv]
ruum sidumisprotseduuride tegemiseks haiglas vms

sidumisvõime
[nimisõna, substantiiv]
(aine, materjali kohta:) võime endasse imada, siduda teist ainet või moodustada keemilist ühendit

sidumisõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õpetus haavade sidumisest, sidemeist ning nende õigest kasutamisest vigastuste ja haiguste korral

sidur
[nimisõna, substantiiv]
1. detail kahe samal teljel oleva hrl võrdse läbimõõduga silindrilise toru vm eseme ühendamiseks

2. kaht võlli ühendav seade, mis on mõeldud vedava võlli pöörlemise ülekandmiseks veetavale võllile (nt automootoris, ventilaatoris)

sidurdama
[tegusõna, verb]
mingil otstarbel sidurit kasutama

sidurdus
[nimisõna, substantiiv]
siduri tegevusse panemine või siduri abil ühendamine, sidurdamine

sidurikang
[nimisõna, substantiiv]
kangikujuline siduripedaal

siduriketas
[nimisõna, substantiiv]
siduri veetav, hõõrdkatetega osa

sidurikoda
[nimisõna, substantiiv]
hooratta ja siduri karbikujuline tugikest

siduripedaal
[nimisõna, substantiiv]
pedaal siduri käiku rakendamiseks

sidurivõll
[nimisõna, substantiiv]
käigukasti vedav võll

sidus
[omadussõna, adjektiiv]
1. tähenduselt, mõttelt tihedalt seotud, loogiliselt, sisuliselt kokkukuuluv

2. tihedalt seotud

sidus
[nimisõna, substantiiv]
1. kanga lõime- ja koelõngade põimumise kord

2. silmuste ühendumise viis trikool

3. lõngade ristumise viis kangas

sidus
(informaatikas:) pidevalt süsteemi või võrgu külge ühendatud ja kohese infovahetusega

siduseriala
[nimisõna, substantiiv]
mingi erialaga lähedalt seotud eriala

sidusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
majandusüksus, mille üle investoril on oluline mõjuvõim, kuid mis pole tütarettevõte ega ühisettevõte

sidusfirma
[nimisõna, substantiiv]
majandusüksus, mille üle investoril on oluline mõjuvõim, kuid mis pole tütarettevõte ega ühisettevõte

siduskaup
[nimisõna, substantiiv]
kaup, mis täiendab teineteist ja mida tarbitakse koos, nt auto ja kütus

siduskiri
[nimisõna, substantiiv]
kiri, kus kirjatähed on omavahel joonekesega ühendatud

sidusrežiim
[nimisõna, substantiiv]
arvutiseadmete tööviis, mis tagab pideva ühenduse ja infovahetuse

sidustama
[tegusõna, verb]
sisult, sisemiselt (tihedalt, läbipõimunult) ühendama, üksteisest sõltuvusse panema

sidusus
[nimisõna, substantiiv]
mitmest osast, kihist vm koosneva nähtuse, asja terviklikkus, mõtteline seostatus

sidusõpe
[nimisõna, substantiiv]
veebilahendustele toetuv (interaktiivne) õpe

siduv
[omadussõna, adjektiiv]
(lepingu, kokkuleppe, kohustuse vms kohta:) kedagi millekski kohustav

siduvus
[nimisõna, substantiiv]
sidumisvõime

sieena
[nimisõna, substantiiv]
1. savikiltkivist saadav tumekollane või pruunikas looduslik värvaine

2. tumekollane pigment

siesta
[nimisõna, substantiiv]
1. lõunapuhkus (hrl soojades maades kõige kuumemal päevaajal)

2. lõunapuhkus Itaalias ja hispaania keele maades

sifonofoorid
[nimisõna, substantiiv]
1. alamklass meres elavaid hüdraloomi, kelle koloonia on koondunud putkja tüve ümber

2. alamklass meres elavaid hüdraloomi

sifoon
[nimisõna, substantiiv]
1. kõver toru vedeliku juhtimiseks kõrgemalt tasemelt madalamale (nt pesumasinal, kraanikausil)

2. sifoontoru vedeliku ülekandmiseks

sifoonallikas
[nimisõna, substantiiv]
allikas, mis hakkab tegutsema pärast karstiõõnsuse ja seda maapinnaga ühendava voolukanali veega täitumist

sifoonpudel
[nimisõna, substantiiv]
joogi gaseerimise nõu

sifoontoru
[nimisõna, substantiiv]
1. kõver toru vedeliku juhtimiseks kõrgemalt tasemelt madalamale (nt pesumasinal, kraanikausil)

2. sifoontoru vedeliku ülekandmiseks

sifoonvalu
[nimisõna, substantiiv]
sulametalli valamise viis, mille puhul metall voolab vormi altpoolt

siga
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrgadega keskmise suurusega loom

2. hrl sellest liha saamiseks aretatud koduloom

3. loom, keda inimesed kasvatavad, et liha saada

sigadus
[nimisõna, substantiiv]
inetu, häbematu või alatu tegu või käitumine

sigaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
häbematu, alatu

sigahea
[omadussõna, adjektiiv]
väga, eriliselt hea

sigakallis
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga palju raha maksev, äärmiselt kallis

2. väga, eriliselt palju maksev

sigala
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone (koos vastavate abiruumidega) sigade pidamiseks, hrl sealaut või seafarm

2. seafarm

3. sealaut

sigalahe
[omadussõna, adjektiiv]
ülimalt, väga kihvt või tore

sigar
[nimisõna, substantiiv]
suitsetatav tubakatoode, mis koosneb rullikeeratud vääristubaka lehtedest

sigaret
[nimisõna, substantiiv]
1. tubakatoode, milles peenestatud vääristubaka rull on keeratud paberisse

2. paberist toru, mille sees on teatud taime kuivatatud lehed ja mida inimesed suitsetavad

sigaretikarp
[nimisõna, substantiiv]
metallist vm materjalist karp sigarette või (e-sigareti puhul) nikotiinipadruneid

sigaretikoni
[nimisõna, substantiiv]
ärasuitsetatud sigareti ots

sigaretiots
[nimisõna, substantiiv]
ärasuitsetatud sigareti ots

sigaretipaber
[nimisõna, substantiiv]
väga õhuke paber sigarettide kestade valmistamiseks

sigaretipakk
[nimisõna, substantiiv]
pakk sigarette või (e-sigareti puhul) nikotiinipadruneid

sigaretipits
[nimisõna, substantiiv]
pikk ja peenike torukujuline ese sigareti hoidmiseks suitsetamisel

sigaretiplokk
[nimisõna, substantiiv]
hrl kümnest pakist koosnev pakendatud kogus sigarette

sigaretisüütaja
[nimisõna, substantiiv]
seade sigareti süütamiseks (nt autos)

sigaretisüütel
[nimisõna, substantiiv]
seade sigareti süütamiseks (nt autos)

sigaretpüksid
[nimisõna, substantiiv]
kitsad sirge säärega viigipüksid, mis ulatuvad pahkluuni ja on enamasti taskuteta

sigarijunn
[nimisõna, substantiiv]
(jämeda ja lühikeseks suitsetatud sigari kohta)

sigarikarp
[nimisõna, substantiiv]
karp sigareid

sigarikoni
[nimisõna, substantiiv]
sigari suitsetamisest järelejäänud suitsuots

sigarikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult sigari moodi, sigari kujuga

sigarillo
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, sigareti kujuga suitsetatav tubakatoode, milles tubakapuru on keeratud tubakalehe sisse

2. väike sigar

sigariots
[nimisõna, substantiiv]
1. sigari põlev ots

2. ärasuitsetatud sigari ots, sigarikoni

sigaripits
[nimisõna, substantiiv]
pikk ja peenike torukujuline ese sigari hoidmiseks suitsetamisel

sigarituba
[nimisõna, substantiiv]
sigarisuitsetamiseks mõeldud ruum (nt restoranis, mõisas)

sigarjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult sigari moodi, sigari kujuga

sigatsema
[tegusõna, verb]
1. inetuid, häbematuid või alatuid tegusid, sigadusi tegema

2. sigadusi tegema

sigavinge
[omadussõna, adjektiiv]
ülimalt, väga vinge (hinnanguna)

sigidik
[nimisõna, substantiiv]
see, mis (või kes) on kellegi sünnitatud, millestki ajendatud

sigidus
[nimisõna, substantiiv]
sigimisvõime

sigikeha
[nimisõna, substantiiv]
paljunemisorgan mõnedel taimedel

sigilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure sigimisvõimega, hästi paljunev

2. suure sigivusega

sigillaaria
[nimisõna, substantiiv]
sõnajalgtaimede hulka kuulunud kuni 30 m kõrgune kivisöeajastu taim

sigillograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaloo haru, mis käsitleb pitsateid ja pitsereid

2. pitseriteadus

sigima
[tegusõna, verb]
1. järglasi andma, (suguliselt) paljunema

2. paljunema

3. järglasi andma, paljunema

4. sigima, paljunema

5. rohkesti

sigimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma sigitusvõimeta, võimetu järglasi andma, (suguliselt) paljunema

2. viljatu, steriilne

sigimatus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus järglasi saada, paljunemisvõime puudumine

sigimik
[nimisõna, substantiiv]
1. õistaimede emaka alumine laiem osa, milles asetsevad seemnealgmed

2. õiel

sigimine
[nimisõna, substantiiv]
(organismidel:) endasarnaste järglaste saamine

sigimisbioloogia
[nimisõna, substantiiv]
organismide (sugulist) paljunemist, sigimist uuriv bioloogia haru

sigimiselund
[nimisõna, substantiiv]
(hrl taimede, loomade kohta:) elund, mille varal toimub sigimine ja hrl ka paljunemine

sigimisiga
[nimisõna, substantiiv]
paljunemist, sigimist võimaldav iga

sigimisorgan
[nimisõna, substantiiv]
(hrl taimede, loomade kohta:) elund, mille varal toimub sigimine ja hrl ka paljunemine

sigimisperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille kestel linnud ja loomad paarituvad ning järglasi kasvatavad

sigimisvõime
[nimisõna, substantiiv]
1. võime järglasi anda, (suguliselt) paljuneda

2. sigimisvõime

sigimisvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
suuteline, küps järglasi andma, (suguliselt) paljunema

sigimisvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma sigitusvõimeta, võimetu järglasi andma, (suguliselt) paljunema

2. viljatu, steriilne

sigimisvõimetus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus järglasi saada, paljunemisvõime puudumine

siginema
[tegusõna, verb]
vähehaaval tekkima, tasapisi ilmuma, kujunema või kogunema

sigin-sagin
[nimisõna, substantiiv]
tõtlev edasi-tagasi liikumine, (paljude osaliste) ärev askeldamine

sigipung
[nimisõna, substantiiv]
lehekaenlas, leheserval või õisikus arenev hrl pungakujuline paljunemisorgan mõnedel taimedel

sigisibul
[nimisõna, substantiiv]
lehekaenlas või õisikus arenev väikese sibula kujuline paljunemisorgan mõnel taimeliigil

sigitama
[tegusõna, verb]
sugurakke ühendades järglasi soetama

sigitis
[nimisõna, substantiiv]
see, mis (või kes) on kellegi sünnitatud, millestki ajendatud

sigitus
[nimisõna, substantiiv]
sigitamine

sigitusvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime järglasi sigitada

sigitusvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
sigitusvõimet omav, võimeline järglasi sigitama

sigitusvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma sigitusvõimeta, võimetu järglasi andma, (suguliselt) paljunema

2. viljatu, steriilne

sigiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure sigimisvõimega, hästi paljunev

2. suure sigivusega

sigivam
[omadussõna, adjektiiv]
suurema sigimisvõimega

sigivus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime järglasi anda, (suguliselt) paljuneda

2. sigimisvõime

sigivusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma sigitusvõimeta, võimetu järglasi andma, (suguliselt) paljunema

2. viljatu, steriilne

sigivuslõpe
[nimisõna, substantiiv]
1. sugunäärmete talitluse alanemisega seotud eluetapp

2. sugulise talitluse taandarengu periood

sigivusmaagia
[nimisõna, substantiiv]
sigivuse kasvu taotlev nõidus ja vastavad maagilised toimingud

sigivõime
[nimisõna, substantiiv]
1. võime järglasi anda, (suguliselt) paljuneda

2. sigimisvõime

sigivõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
suuteline, küps järglasi andma, (suguliselt) paljunema

sigivõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma sigitusvõimeta, võimetu järglasi andma, (suguliselt) paljunema

2. viljatu, steriilne

sigivõimetus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus järglasi saada, paljunemisvõime puudumine

sigma
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku 18. täht (Σ, σ, ς), ladina tähestikus s

2. kreeka täht

sigmakäärsool
[nimisõna, substantiiv]
käärsoole S-kujuline lõpposa

sigmasool
[nimisõna, substantiiv]
käärsoole S-kujuline lõpposa

sigmatism
[nimisõna, substantiiv]
s-i ja š väär, pudistav või ülemäära susistav hääldus kõnehäirena

signa
[nimisõna, substantiiv]
(elektrooniliste) seadmete kogum, mida kasutatakse nt ohust, kõrvalekaldest signaaliga märkuandmiseks

signaal
[nimisõna, substantiiv]
1. kindel heli, valgusvoog vms, millega edastatakse teateid, käsklusi vm infot

2. valgus, heli või liigutus, mis edastab mingi teate ilma sõnadeta

3. märk, märguanne

signaaleksemplar
[nimisõna, substantiiv]
esimene lõplikult valmis eksemplar trükisest, mille trükikoda esitab tellijale kinnitamiseks

signaalitama
[tegusõna, verb]
millestki märkuandmiseks (korduvalt) signaali andma

signaalkell
[nimisõna, substantiiv]
kell, kõlisti signaliseerimiseks (nt jalgrattal)

signaallamp
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmete juhtimis- ja kontrollsüsteemides kasutatav elektrilamp, mis annab märku seadme käivitumisest, toimimisest/mittetoimimisest, rikkest vm

signaallipp
[nimisõna, substantiiv]
lipp, mille abil antakse edasi mingit infot, antakse millestki teada

signaalluure
[nimisõna, substantiiv]
sidekanalite kaudu edastatava informatsiooni elektroonilise kogumise ja salvestamise meetod, mida kasutatakse hrl operatiivjälituses või sõjaväeluures

signaalniit
[nimisõna, substantiiv]
ämblikuvõrgu servast väljuv niit, mis signaliseerib saaklooma võrkusattumisest

signaalnupp
[nimisõna, substantiiv]
nupp, mille abil antakse teada hrl ohust, hädaolukorrast vms

signaalrakett
[nimisõna, substantiiv]
hoiatuseks, hädaabiks vm märkuandmiseks väljatulistatav rakett

signaalsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi ja välismaailma vaheliste seoste süsteem (Ivan Pavlovi õpetuses)

signaaltuli
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmete juhtimis- ja kontrollsüsteemides kasutatav elektrilamp, mis annab märku seadme käivitumisest, toimimisest/mittetoimimisest, rikkest vm

signaalvähk
[nimisõna, substantiiv]
jõevähile sarnanev vähk, kelle sõrad on suuremad ja ümaramad, eritunnuseks on sõrgadel paiknev valge või sinakasroheline ovaalne laik

signalisaator
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis annab millestki (signaaliga) märku

signalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(elektrooniliste) seadmete kogum, mida kasutatakse nt ohust, kõrvalekaldest signaaliga märkuandmiseks

signalisatsioonikood
[nimisõna, substantiiv]
hrl numbrite või sümbolite jada, mille abil võimaldatakse ligipääs millelegi üksnes seda teadvatele asjaosalistele

signalisatsioonipult
[nimisõna, substantiiv]
seade signalisatsiooni sisse- või väljalülitamiseks

signalisatsiooniseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis annab millestki (signaaliga) märku

signalisatsioonisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
(elektrooniliste) seadmete kogum, mida kasutatakse nt ohust, kõrvalekaldest signaaliga märkuandmiseks

signaliseerima
[tegusõna, verb]
1. signaali andma, signaaliga millestki teatama, märku andma

2. signaali[de]ga märku andma

signalist
[nimisõna, substantiiv]
signaliseerija

signarant
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne apteegitöötaja, kes rohupudelite etikettidele retsepte ümber kirjutas

signatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstniku, kirjaniku vm autori allkiri, varjunimi, nimetähed vm tähis oma teosel

2. pseudonüüm, varjunimi

3. autorit identifitseeriv märk

signeerima
[tegusõna, verb]
1. nimega, allkirjaga märgistama

2. nime või nimelühendit alla kirjutama

3. nimega märgistama

signeet
[nimisõna, substantiiv]
1. trükikoja (ka trükkali) või kirjastuse märk või logo

2. kirjastusmärk

sigrimigri
[nimisõna, substantiiv]
korratu olek, segadik, virvarr

sigrimigriline
[omadussõna, adjektiiv]
paljudest väikestest risti-rästi, eri asjadest koosnev, segi, segamini olev, segadust, kirevust väljendav

sigudik
[nimisõna, substantiiv]
(halvakspanu põhjustanud inimese kohta, ka kirumissõnana)

sigur
[nimisõna, substantiiv]
1. siniste, helelillade või valgete õitega rohttaim

2. rohttaim

3. selle juur

sigurijuur
[nimisõna, substantiiv]
juursiguri juur

sigurikohv
[nimisõna, substantiiv]
kohvisarnane jook, milles on siguri juurt

sigurivabrik
[nimisõna, substantiiv]
siguri töötlemise vabrik

sihandene
[asesõna, pronoomen]
niisugune, seesugune

sihandne
[asesõna, pronoomen]
niisugune, seesugune

sihik
[nimisõna, substantiiv]
1. tulirelva seadis kuuli, mürsu vms märki suunamiseks

2. eesmärk, siht

sihikindel
[omadussõna, adjektiiv]
visalt, kõrvalekaldumatult mingit sihti taotlev, kindlat eesmärki silmas pidav

sihikindlalt
[määrsõna, adverb]
järjekindlalt (eesmärki silmas pidades), eesmärgile pühendunult

sihikindlus
[nimisõna, substantiiv]
järjekindlus, visadus mingi eesmärgi taotlemisel

sihikurist
[nimisõna, substantiiv]
niitrist optilises sihikus

sihilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. meelega tehtud või tehtav, plaanitsetud

2. meelega tehtud

3. taotletud, tahtlik, sihilik

sihilikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadlikult plaanitsetud tegutsemisviis

2. tahtlikkus

sihilikult
[määrsõna, adverb]
1. kindla kavatsusega, mitte kogemata

2. nii, et on kavatsetud või ette planeeritud, mitte juhuslikult

3. tahtlikult

sihiline
[omadussõna, adjektiiv]
(tegusõna kohta:) selline, mis esineb lauses hrl koos sihitisega

sihilisus
[nimisõna, substantiiv]
(tegusõna kohta:) omadus esineda lauses hrl sihitisega, s.t et väljendatud tegevus või olukord on otseselt millelegi suunatud

sihin
[nimisõna, substantiiv]
hoogsast, kiirest liikumisest ja (hooga) millegagi kokkupuutest tekkiv terav kõrgetooniline heli

sihipärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindla eesmärgi, sihiga seotud, kindlat eesmärki taotlev

2. määratud otstarbele vastav

sihipäraselt
[määrsõna, adverb]
1. kindla eesmärgi kohaselt, kindlat eesmärki taotledes

2. määratud otstarbele vastavalt

sihipärasus
[nimisõna, substantiiv]
1. eesmärgipärane tegutsemisviis

2. vastavus teatud otstarbele

sihipäratu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma kindla eesmärgita, ilma (määratud) sihita

sihiseade
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mille poole püütakse, mida tahetakse saavutada

2. see, mida tahetakse saavutada

sihiseadmine
[nimisõna, substantiiv]
eesmärgi püstitamine

sihisema
[tegusõna, verb]
1. õhus hoogsalt, kiirelt liikudes või lenneldes või millegagi kokkupuutes teravat kõrgetoonilist heli tekitama

2. seda heli tekitades liikuma

sihistama
[tegusõna, verb]
kindlale sihtrühmale või kindlatele sihtrühmadele suunama

sihistama
[tegusõna, verb]
hoogsa liikumise teravat susisevat heli tekitama

sihitaja
[nimisõna, substantiiv]
maa peal töötav lennujuht, kes juhib lennukeid vm õhusõidukeid vajalikke andmeid edastades sihtmärgile

sihitama
[tegusõna, verb]
kindlale sihtrühmale või kindlatele sihtrühmadele suunama

sihitav
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sihitise kääne

sihiteadlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. eesmärki hästi teadev, selles veendunud

2. sihikindel

sihiteadlikkus
[nimisõna, substantiiv]
veendumus oma eesmärgis, järjekindel pühendumine eesmärgile

sihiteadlikult
[määrsõna, adverb]
järjekindlalt (eesmärki silmas pidades), eesmärgile pühendunult

sihitee
[nimisõna, substantiiv]
mööda metsasihti kulgev tee

sihitis
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sihilist tegusõna laiendav lauseliige, mis näitab, millele või kellele on sihitud tegusõnaga väljendatud tegevus

sihitislause
[nimisõna, substantiiv]
sihitise funktsiooniga kõrvallause

sihitismäärus
[nimisõna, substantiiv]
määrus, mis väljendab tegevuse või olemisega seoses olevat olendit, eset või nähtust, kuid ei esine sihitise käändeis (nt sõna pojal lauses Isa käskis pojal olla kuulekas)

sihitismääruslause
[nimisõna, substantiiv]
sihitismääruse funktsioonis esinev kõrvallause

sihitu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma kindla eesmärgita, ilma (määratud) sihita

sihituled
[nimisõna, substantiiv]
tuled, mis märgivad laevasõiduteed

sihitult
[määrsõna, adverb]
ilma kindla sihita, siia-sinna liikudes

sihitus
[nimisõna, substantiiv]
sihi, eesmärgi puudumine

sihitus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahalise toetuse vm kasutamise eesmärk

2. teatud sihtrühmale suunatud-olek

sihkadi-sahkadi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi nühkimise ja hõõrdumisega seostuvat vihisevat, sahisevat heli

2. hõõrdumisega seostuv heli

sihkama
[tegusõna, verb]
1. oma silmi, pilku millelegi või kellelegi suunama

2. silmadega jälgima

3. silmade abil kellelegi või millelegi tähelepanu pöörama

4. midagi jälgima

sihka-sahka
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi nühkimise ja hõõrdumisega seostuvat vihisevat, sahisevat heli

2. hõõrdumisega seostuv heli

sihkat-sahkat
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi nühkimise ja hõõrdumisega seostuvat vihisevat, sahisevat heli

2. hõõrdumisega seostuv heli

sihker
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindel, selge

2. selge, klaar

3. kindel

sihkima
[tegusõna, verb]
ainiti midagi vahtima

sihktiivaline
[nimisõna, substantiiv]
kitsaste ja sihvakate eestiibadega putukas, kes siristab, nt ritsikas

sihktiivalised
[nimisõna, substantiiv]
selts putukaid, kellel on kitsad ja sihvakad eestiivad ning kes siristavad kuuldavalt

siht
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mille poole püütakse, mida tahetakse saavutada

2. see, mida tahetakse saavutada

sihtaktsia
[nimisõna, substantiiv]
aktsia väljalaskest, mida müüakse konkreetsel eesmärgil (nt võla katteks)

sihtannetus
[nimisõna, substantiiv]
mingil kindlal eesmärgil, millegi heaks antud raha, sihtotstarbeline annetus

sihtasutus
[nimisõna, substantiiv]
1. organisatsioon, mis on asutatud selleks, et kedagi või midagi rahaliselt toetada

2. ühiskondlik asutus, mis korraldab raha andmist teatud kindlal eesmärgil, näiteks teaduslikeks uuringuteks või heategevuseks

sihtfinantseerima
[tegusõna, verb]
mingiks kindlaks tegevuseks raha eraldama, sihtotstarbeliselt raha eraldama

sihtfinantseerimine
[nimisõna, substantiiv]
mingiks kindlaks tegevuseks suunatud rahaline toetus, sihtotstarbeline rahastamine

sihtfond
[nimisõna, substantiiv]
rahalised või ainelised vahendid mingi kindla ülesande täitmiseks (nt sihtasutusel)

sihtgrupp
[nimisõna, substantiiv]
kindlate tunnustega inimeste rühm, kellele mingi reklaam, kampaania, uuring vms on suunatud või mingi toode, teos, üritus vms mõeldud

sihthoius
[nimisõna, substantiiv]
hoius, mida kasutatakse teatud kindlaks otstarbeks

sihtima
[tegusõna, verb]
püssi, jalga, kaamerat vm sobivasse asendisse või suunda seadma, et kedagi või midagi tabada, millelegi pihta saada

Ühendtegusõnad: välja sihtimavälja sihtima

sihtimine
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, mille eesmärk on anda relvale lasu hetkel asend, mis tagaks sihtmärgi tabamise

sihtjaam
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse lõpp-punktiks, sihtkohaks olev koht

sihtjoon
[nimisõna, substantiiv]
tegevus- või arengusuund

sihtkaitsevöönd
[nimisõna, substantiiv]
rahvuspargi, looduskaitseala või maastikukaitseala vöönd, kus lubatakse tegevust, mis toetab seal väljakujunenud või kujundatavate looduslike ja poollooduslike koosluste säilimist

sihtkapital
[nimisõna, substantiiv]
rahalised või ainelised vahendid mingi kindla ülesande täitmiseks (nt sihtasutusel)

sihtkeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, millesse sõna, väljend või tekst tõlgitakse

sihtkoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kuhu keegi suundub ja kuhu (lõpuks) tahetakse jõuda

2. koht, kuhu tahetakse jõuda, kuhu keegi või miski suundub

sihtkomisjon
[nimisõna, substantiiv]
kindlaks juhtumiks moodustatav komisjon või komitee

sihtkomitee
[nimisõna, substantiiv]
kindlaks juhtumiks moodustatav komisjon või komitee

sihtlaen
[nimisõna, substantiiv]
laen, mis on antud teatud kindlaks otstarbeks (nt mingi seadme hankimiseks)

sihtmärk
[nimisõna, substantiiv]
tabamiseks valitud (vastase) objekt (hrl millegi ründamisega ühenduses)

sihtmärkravi
[nimisõna, substantiiv]
ravi, mis mõjutab vähirakule omaseid molekulaarseid tunnuseid ning mutatsioone, põhjustades kasvaja taandumise või hävimise organismis

sihtmärkravim
[nimisõna, substantiiv]
ravim, mis võib häirida kasvajarakkude paljunemist, takistada kasvaja eluks vajalike uute veresoonte teket või tappa kasvajarakke

sihtnumber
[nimisõna, substantiiv]
1. numbritest koosnev tähis, mis märgib postisaadetise sihtkohta

2. numbrid, mis tuleb kirjale või pakile aadressi juurde lisada, et need posti teel õigesse kohta läheks

sihtotsing
[nimisõna, substantiiv]
heade juhtide või spetsialistide ülemeelitamine teisest firmast (suurema töötasu pakkumisega)

sihtotstarbeline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl toetusena saadud raha kohta:) kindlaks ülesandeks, otstarbeks määratud, kindla eesmärgi täitmiseks mõeldud

sihtotstarve
[nimisõna, substantiiv]
teatud kindel eesmärk või kasutamisviis, määratud otstarve

sihtprogramm
[nimisõna, substantiiv]
riigi seisukohalt väga tähtsate tulemuste saavutamiseks välja töötatud kompleksne tegevuskava

sihtpunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kuhu keegi suundub ja kuhu (lõpuks) tahetakse jõuda

2. koht, kuhu tahetakse jõuda, kuhu keegi või miski suundub

sihtpõhjus
[nimisõna, substantiiv]
(metafüüsikas:) mingist otstarbest tulenev põhjus, asja eesmärk, otstarve mingis tervikus

sihtrahastama
[tegusõna, verb]
mingiks kindlaks tegevuseks raha eraldama, sihtotstarbeliselt raha eraldama

sihtrahastamine
[nimisõna, substantiiv]
mingiks kindlaks tegevuseks suunatud rahaline toetus, sihtotstarbeline rahastamine

sihtraud
[nimisõna, substantiiv]
1. tulirelva seadis kuuli, mürsu vms märki suunamiseks

2. eesmärk, siht

sihtriik
[nimisõna, substantiiv]
1. riik, mis on mingi tegevuse lõpp-punkt (nt kuhu reisitakse, kaupa veetakse)

2. riik, mis on mingi tegevuse lõpp-punkt (nt kuhu reisitakse, kaupa veetakse vms)

sihtrühm
[nimisõna, substantiiv]
kindlate tunnustega inimeste rühm, kellele mingi reklaam, kampaania, uuring vms on suunatud või mingi toode, teos, üritus vms mõeldud

sihtturg
[nimisõna, substantiiv]
sarnaste omadustega klientide rühm, kellele suunatakse kindel turundusprogramm

sihtur
[nimisõna, substantiiv]
suurtüki, miinipilduja vms juures tegutseva meeskonna liige, kes suunab relva sihtmärgi järgi

sihtvara
[nimisõna, substantiiv]
sihtotstarbeline vara

sihuke
[asesõna, pronoomen]
niisugune, seesugune

sihukene
[asesõna, pronoomen]
niisugune, seesugune

sihv
[nimisõna, substantiiv]
paremat, peenemat liiki saapasäär või sääris

sihvakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, tema kehaosade kohta:) pikk, sirge ja sale, ilusa (püstise) kujuga

2. pikk, sirge ja sale

3. rühikas

sihvatama
[tegusõna, verb]
vihisedes sähvatama

sihver
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes karjatab lambaid

sihverplaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kella, mõõteriista tunni- vm jaotisega osa

2. kellal, mõõteriistal

sihvkad
[nimisõna, substantiiv]
1. päevalille musta kestaga väikesed seemned, millest pressitakse õli ja mida ka süüakse

2. päevalille musta koorega väikesed seemned, mida süüakse ja millest tehakse õli

siia
[määrsõna, adverb]
1. osutab lähemal, kõneleja ligidal olevale kohale, kuhu keegi või miski suundub

2. sellesse kohta (kus sa ise oled või millele sa viitad)

siiakala
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera vetes elutsev maitsva lihaga kala

2. siialiha toiduna

siiakanti
[määrsõna, adverb]
1. kohta, mis asub kõneleja ligidal, siinsamas lähedal

2. meie maile, meie kanti

siiam
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasiast pärit siniste silmadega, hrl lühikese pruunika karvaga sale ja nõtke kass

siiamaale
[määrsõna, adverb]
1. käesoleva ajani, tänaseni

2. käesoleva, praeguse ajani

siiamaani
[määrsõna, adverb]
1. käesoleva ajani, tänaseni

2. käesoleva, praeguse ajani

siiamaile
[määrsõna, adverb]
1. kohta, mis asub kõneleja ligidal, siinsamas lähedal

2. meie maile, meie kanti

siiamari
[nimisõna, substantiiv]
siiakala punakas soolatud kalamari

siiamõrd
[nimisõna, substantiiv]
siiapüügiks mõeldud kalapüünis

siiani
[määrsõna, adverb]
1. käesoleva ajani, tänaseni

2. käesoleva, praeguse ajani

siiapoole
[määrsõna, adverb]
1. (kuskile) siia

2. siia kanti, siia suunda

siiasaadik
[määrsõna, adverb]
1. käesoleva ajani, tänaseni

2. käesoleva, praeguse ajani

siiasamasse
[määrsõna, adverb]
siia lähedale, sellessesamasse kohta

siiasamma
[määrsõna, adverb]
siia lähedale, sellessesamasse kohta

siia-sinna
[määrsõna, adverb]
1. mitmesse (ebamäärasesse) suunda, (juhuslikku) kohta

2. eri kohtadesse, mitmesse kohta

siiasõit
[nimisõna, substantiiv]
sõitmine kohta, mis asub kõneleja ligidal, kus kõneleja elab vms

siiatulek
[nimisõna, substantiiv]
liikumine kohta, mis asub kõneleja ligidal, liikumine kõneleja suunas

siib
[nimisõna, substantiiv]
1. (lindudel, putukatel:) keha küljele kinnituv lendamist võimaldav kulgemiselund

2. üks kahest osast, mille abil lind või putukas lendab

siiber
[nimisõna, substantiiv]
1. (lükatav või pööratav) seadis, millega reguleeritakse õhuvoolu vm gaasi liikumist ahju ja soemüüri lõõrides ning suletakse korsten kütmise vaheaegadel

2. ahju-

3. korstna-

siiberdama
[tegusõna, verb]
edasi-tagasi (logelevalt, lõdvalt) liikuma, sel viisil midagi tegema

siid
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke pehmelt läikiv kiudaine, mis eritub siidiliblika rööviku siidinäärmeist

2. teatud sile ja õhuke riie

siidbatist
[nimisõna, substantiiv]
tugev hrl seebikivilahusega töödeldud puuvillane riie, mida kasutatakse kattematerjalina

siidbrokaat
[nimisõna, substantiiv]
metallniitidega läbikootud raske siidriie

siiddamast
[nimisõna, substantiiv]
tihe, hrl ühevärviline lillmustriline siidriie

siider
[nimisõna, substantiiv]
1. lahja alkohoolne jook, mida valmistatakse õuna- vm puuviljamahla kääritamisel pärmidega

2. alkoholi sisaldav lahja jook, mis on tehtud mahlast

siidik
[nimisõna, substantiiv]
siidiuss

siidikangas
[nimisõna, substantiiv]
looduslikust siidist, tehiskiudainetest või nende segust toodetav hrl õhuke, pehmelt langev riie

siidikangur
[nimisõna, substantiiv]
siidkanga kuduja

siidikasvatus
[nimisõna, substantiiv]
siidiusside kasvatus hrl siidi tootmiseks

siidikedrik
[nimisõna, substantiiv]
peaaegu lennuvõimetu valge liblikas, kelle röövik eritab siidi

siidikiud
[nimisõna, substantiiv]
siidiussi siidinäärmeist niidina erituv kiudaine

siidikleit
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) kleit

siidikäpp
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, kes ei suuda või ei oska hrl rasket või kehalist tööd teha)

siidikäsi
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, kes ei suuda või ei oska hrl rasket või kehalist tööd teha)

siidiliblikas
[nimisõna, substantiiv]
peaaegu lennuvõimetu valge liblikas, kelle röövik eritab siidi

siidilill
[nimisõna, substantiiv]
metsülase ja unimaguna rahvapärane nimetus

siidilind
[nimisõna, substantiiv]
1. musta-valge sulestikuga ja pika sabaga lind

2. pika sabaga lind, kellel on mustad ja valged suled

siidiline
[omadussõna, adjektiiv]
siidine

siidilint
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) lint

siidilipp
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) lipp

siidilõng
[nimisõna, substantiiv]
siidikiust (või tehissiidist) kedratud lõng

siidiläige
[nimisõna, substantiiv]
pinna pehme, natuke tuhm sära

siidimaal
[nimisõna, substantiiv]
siidikangale maalimine

siidine
[omadussõna, adjektiiv]
siidi sisaldav, siidist tehtud

siidiniit
[nimisõna, substantiiv]
siidikiust (või tehissiidist) valmistatud niit

siidinäpp
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, kes ei suuda või ei oska hrl rasket või kehalist tööd teha)

siidinääre
[nimisõna, substantiiv]
siidi eritav nääre siidiussidel

siidipaber
[nimisõna, substantiiv]
õhuke, peaaegu läbipaistev ja väga kerge pakke- või ilupaber

siidipesu
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) aluspesu

siidiriie
[nimisõna, substantiiv]
looduslikust siidikiust (ka tehiskiudainetest või nende segust) toodetav hrl õhuke, pehmelt langev riie

siidirätik
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaelas või peas kantav siidist (või tehissiidist) rätik

siidisaba
[nimisõna, substantiiv]
tundras ja taigas elutsev, pealael asetseva suletutiga hallikasroosa väike ilus lind, Eestis läbirändaja ja talikülaline

siidisall
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) sall

siidisukk
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) sukk

siiditekk
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) tekk

siiditrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükitehnika, mille puhul kujutis trükitakse (ühe värvitooni kaupa) läbi peenesilmalise siid- või sünteetilisest kiust võrgu

siiditööstus
[nimisõna, substantiiv]
siidikiudu lõngaks ja kangaks töötlev tekstiilitööstuse haru

siidiuss
[nimisõna, substantiiv]
siidiliblika röövik

siidiussipuu
[nimisõna, substantiiv]
valge mooruspuu (Morus alba), mille lehtedest toituvad siidiussid

siidivedaja
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

siidivend
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

siidivooder
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) vooder

siidjas
[omadussõna, adjektiiv]
siidile omase läike, pehmuse või siledusega

siidjus
[nimisõna, substantiiv]
siidjas pehmus, siledus või läige (hrl karva, juuste kohta)

siidkangas
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikust siidikiust (ka tehiskiudainetest või nende segust) rullina toodetud hrl õhuke, pehmelt langev riie

2. tükk sellist riiet

siidkarv
[nimisõna, substantiiv]
väike pehme siidiselt läikiv karv, nt taimelehe pinnal või inimese kehal

siidkarvane
[omadussõna, adjektiiv]
pehme, siidja pinnaga, puudutades pehme, õrn ja sile

siidkinnas
[nimisõna, substantiiv]
siidist kinnas

siidkiud
[nimisõna, substantiiv]
siidiussi siidinäärmeist niidina erituv kiudaine

siidkleit
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) kleit

siidkrepp
[nimisõna, substantiiv]
siidist valmistatud märjana tugevasti kokkutõmbuv krobeline riie

siidkäsi
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, kes ei suuda või ei oska hrl rasket või kehalist tööd teha)

siidliim
[nimisõna, substantiiv]
siidiussi kookoneis sisalduv valkaine, toorsiidi jäigemaks tegev koostisosa, mida kasutatakse ka kosmeetikatööstuses

siidlint
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) lint

siidlipp
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) lipp

siidlõng
[nimisõna, substantiiv]
siidikiust (või tehissiidist) kedratud lõng

siidne
[omadussõna, adjektiiv]
siidi sisaldav, siidist tehtud

siidniit
[nimisõna, substantiiv]
siidikiust (või tehissiidist) valmistatud niit

siidpaber
[nimisõna, substantiiv]
õhuke, peaaegu läbipaistev ja väga kerge pakke- või ilupaber

siidpadi
[nimisõna, substantiiv]
siidriidest kattega või siidiussiniidi sisuga padi

siidpehme
[omadussõna, adjektiiv]
puudutamisel väga sile, õrn, pehme

siidpesu
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) aluspesu

siidpluus
[nimisõna, substantiiv]
siidist pluus

siidpööris
[nimisõna, substantiiv]
punakate õite ja peenikeste roheliste, sügisel punakaks värvuvate lehtedega puhmana kasvav kõrge kõrreline rohttaim

siidriie
[nimisõna, substantiiv]
looduslikust siidikiust (ka tehiskiudainetest või nende segust) toodetav hrl õhuke, pehmelt langev riie

siidrätik
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaelas või peas kantav siidist (või tehissiidist) rätik

siidrätt
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaelas või peas kantav siidist (või tehissiidist) rätik

siidsall
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) sall

siidsamet
[nimisõna, substantiiv]
siidkiust valmistatud samet

siidsatään
[nimisõna, substantiiv]
sileda läikiva parema poole ning tuhmi pahema poolega siid- või poolsiidriie

siidsukk
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) sukk

siidsärk
[nimisõna, substantiiv]
siidriidest särk

siidtekk
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) tekk

siidtrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükitehnika, mille puhul kujutis trükitakse (ühe värvitooni kaupa) läbi peenesilmalise siid- või sünteetilisest kiust võrgu

siidvaip
[nimisõna, substantiiv]
siidlõngast kootud vaip

siidvalge
[omadussõna, adjektiiv]
sametise, pehme läikega valge

siidvooder
[nimisõna, substantiiv]
siidist (või tehissiidist) vooder

siig
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera vetes elutsev maitsva lihaga kala

2. siialiha toiduna

siil
[nimisõna, substantiiv]
1. Euraasias levinud väike, okastega varustatud putuktoiduline loom, kes end vaenlase eest kaitstes kerra tõmbub

2. väike loom, kelle selja peal on okkad

siil
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest, paberist vm materjalist lõigatud (või rebitud) pikk ja kitsas tükk

2. pikk ja kitsas tükk

3. riidest

siilak
[nimisõna, substantiiv]
(mõnedel liblikatel:) tiiva (pikem) jätke või väljaulatuv serv (nt pääsusabal või lapsuliblikal)

siilakas
[nimisõna, substantiiv]
kitsas riba, siil (nt maad, riiet)

siilaktiib
[nimisõna, substantiiv]
põõsaste ja puude päikesest valgustatud lehtedel peatuv liblikas, kelle tagatiivad on soone kohal tugevasti välja ulatuva servaga (siilakuga)

siiler
[nimisõna, substantiiv]
isekõvanev pasta, mida kasutatakse nt hambaravis juurekanali täitmiseks

siilik
[nimisõna, substantiiv]
mõni okastega selgrootu mereloom, hrl merisiilik

siilikkaktus
[nimisõna, substantiiv]
kerakujuline kaktus, Eestis toataim

siiliokkad
[nimisõna, substantiiv]
siili paindumatud karvad

siilipea
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikeseks lõigatud püstjuuksed

2. siilisoeng

siilipäine
[omadussõna, adjektiiv]
väga lühikeseks pöetud ja püsti hoidvate juustega

siilisoeng
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikeseks lõigatud püstjuuksed

2. siilisoeng

siilitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
siili meenutav, siili moodi

siiljas
[omadussõna, adjektiiv]
siili meenutav, siili moodi

siilkaktus
[nimisõna, substantiiv]
väikese keraja või sambataolise tugevasti astlalise varrega kaktus

siilkala
[nimisõna, substantiiv]
troopika- ja subtroopikavete kala, kes ajab oma kuni 5 cm pikkuste ogadega keha ohu korral ümaraks

siilkübar
[nimisõna, substantiiv]
roosade, purpursete või harvemini kollaste õitega kõrge ilutaim

siil-takelrohi
[nimisõna, substantiiv]
varemeil, liivikuil ja elamute läheduses kasvav rohttaim, millel on süstjad lehed ja hõredad sinised õiekobarad

siiltsesalpiinia
[nimisõna, substantiiv]
Brasiilias levinud liblikõitega puu, mille puit on hõõguva söe värvi

siiluma
[tegusõna, verb]
1. siiludeks jaotama või lõikama

2. siiludeks jaotama

3. siiludeks lõikama

siilutama
[tegusõna, verb]
1. siiludeks jaotama või lõikama

2. siiludeks jaotama

3. siiludeks lõikama

siimens
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrijuhtivuse mõõtühik

2. elektrijuhtivuse ühik

siin
[määrsõna, adverb]
1. kõneleja ligidal, lähedal olevas kohas

2. selles kohas (kus sa ise oled või millele sa viitad)

siin
[nimisõna, substantiiv]
1. kardinapuu külge kinnitatud terasrenn, milles liiguvad liugurid kardinat hoidvate konksukestega

2. kardinapuul

siinap
[määrsõna, adverb]
1. (sedastades, kinnitades:) selle koha peal, selles asjas, selle (mainitud) asjaga seotult

2. selle koha peal

siinilm
[nimisõna, substantiiv]
1. maapealne maailm kõige oleva asupaigana, maine ilm (hrl vastandina hauatagusele, taevasele)

2. maine ilm

siinjuures
[määrsõna, adverb]
millegi mainituga seoses, ühenduses

siinkandis
[määrsõna, adverb]
1. kohas, mis asub kõneleja ligidal, siinsamas lähedal

2. meie mail, meie kandis

siinkirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. siinse, selle teksti kirjutaja, selle teksti autor

2. siinse, selle teksti kirjutaja

siinkohal
[määrsõna, adverb]
1. (sedastades, kinnitades:) selle koha peal, selles asjas, selle (mainitud) asjaga seotult

2. selle koha peal

siinmail
[määrsõna, adverb]
1. kohas, mis asub kõneleja ligidal, siinsamas lähedal

2. meie mail, meie kandis

siinne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõneleja ligidal, lähikonnas olev, siin asuv, esinev, toimiv vms

2. siin olev

siinolek
[nimisõna, substantiiv]
(pikem) viibimine, kohalolek selles, siinses paigas

siinolu
[nimisõna, substantiiv]
(pikem) viibimine, kohalolek selles, siinses paigas

siinpool
[määrsõna, adverb]
1. (kuskil) siin

2. siin kandis, siin suunas

3. siin kandis

siinpoolne
[omadussõna, adjektiiv]
siinses, päris maailmas esinev või toimuv, hrl vastandina kujuteldavale taevariigile, hauatagusele maailmale vms

siinpoolsus
[nimisõna, substantiiv]
1. maapealne maailm kõige oleva asupaigana, maine ilm (hrl vastandina hauatagusele, taevasele)

2. maine ilm

siinsamas
[määrsõna, adverb]
1. siin, sellessamas kohas

2. siin lähedal

3. siin, selles kohas

siin-seal
[määrsõna, adverb]
1. mitmes paigas, mitmel pool

2. (juhuslikult) mõnes kohas

3. mõnes kohas, kohati

siinus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): täisnurkses kolmnurgas teravnurga vastaskaateti ja hüpotenuusi suhe

2. nurgafunktsioon

siinuseline
[omadussõna, adjektiiv]
siinuskõvera taoline

siinusfunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): täisnurkses kolmnurgas teravnurga vastaskaateti ja hüpotenuusi suhe

2. nurgafunktsioon

siinuskõver
[nimisõna, substantiiv]
kõverjoon, mis kujutab siinusfunktsiooni graafiliselt

siinusrütm
[nimisõna, substantiiv]
südame normaalne rütm, mida sünkroniseerib siinussõlm

siinussõlm
[nimisõna, substantiiv]
eriline sentimeetripikkune organ südameseinas, mis koosneb lihasrakkudest ja kust lähtuvad impulsid südame kokkutõmmeteks

siinusteoreem
[nimisõna, substantiiv]
teoreem, mis väljendab kolmnurga külgede ja nende vastasnurkade vahelisi seoseid

siinustoon
[nimisõna, substantiiv]
puhas põhitoon muusikariistadel, ühe siinusekujulise helilaine poolt tekitatav lihtheli

siinusvool
[nimisõna, substantiiv]
siinuseliselt muutuv vahelduvvool

siinviibimine
[nimisõna, substantiiv]
(pikem) viibimine, kohalolek selles, siinses paigas

siir
[nimisõna, substantiiv]
terava või ümara otsaga kaartest koosnev gooti ornament või dekoratiivse pinnajaotuse motiiv

siiralt
[määrsõna, adverb]
1. (väidet kinnitavana:) tõesti, päris kindlasti

2. puhtsüdamlikult

siirameelne
[omadussõna, adjektiiv]
(loomu poolest) otsekohene, teeskluseta

siiras
[omadussõna, adjektiiv]
1. (tundmustega ühenduses:) puhtast südamest tulev, mitte võlts või teeseldud

2. tõeline, mitte teeseldud

siira-viira
[määrsõna, adverb]
1. sagedasti suunda muutes, loogeldes, mitte otse või sirgelt

2. loogeldes, sagedasti suunda muutes

siiraviiraline
[omadussõna, adjektiiv]
looklev, loogeldes kulgev

siirdama
[tegusõna, verb]
1. elundit või kudet ühest organismist teise ümber istutama

2. elundeid v kudesid ümber istutama

siirdamine
[nimisõna, substantiiv]
elusa elundi või koe ümberistutamine

siirdamisoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
elundi või koe siirdamise operatsioon

siirdeala
[nimisõna, substantiiv]
vaheastmeks olev ala

siirdehind
[nimisõna, substantiiv]
hind, millega teevad tehingu omavahel seotud isikud ning mida maksustatakse tulumaksuga, kui see ületab turuhinda

siirdehäälik
[nimisõna, substantiiv]
hääldamist hõlbustav häälik, mis tekib kahe hääliku piiril, nt w sõnas kaua [kauwa], j sõnas täielik [täijelik]

siirdekala
[nimisõna, substantiiv]
kala, kes rändab kudema merest magevette või vastupidi (nt angerjas, meriforell)

siirdeline
[omadussõna, adjektiiv]
ühest olekust, kohast vm teise olekusse, kohta vm üleminekuga seotud

siirdemajandus
[nimisõna, substantiiv]
ühest süsteemist teise siirduv majandus, nt järelsotsialistlike riikide majandus turumajandusele ülemineku ajal

siirdemeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
füüsikalist, biokeemilist ja meditsiinilist uurimistööd ning kliinilist praktikat ühendav teadusharu

siirdemetall
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalget kuni terashalli värvi, omadustelt metallide ja poolmetallide vahele jääv metall, nn B-rühma metall (nt raud, ütrium, hafnium)

siirdemurre
[nimisõna, substantiiv]
keelemurre, mis jääb kahe murdeala vahele

siirdemuru
[nimisõna, substantiiv]
ettekasvatatud murukamar vaipa meenutava kattematerjalina

siirdeobjekt
[nimisõna, substantiiv]
1. ese, mis pakub lapsele kindlustunnet, nt kaisuasi

2. ese, mis pakub lapsele, kindlustunnet, nt kaisuasi

siirdeprotsess
[nimisõna, substantiiv]
üleminek ühest püsivast seisundist teise

siirderiik
[nimisõna, substantiiv]
ühest majanduslikust või ühiskondlikust etapist teise, hrl totalitaarsest süsteemist demokraatlikku suunduv riik

siirderiitus
[nimisõna, substantiiv]
pidulik kombetalitus, millega kinnistatakse inimese üleminek ühest elujärgust või sotsiaalsest seisundist teise

siirdesoo
[nimisõna, substantiiv]
madal- ja kõrgsoo vaheaste, üleminekutüüp, mis seob endas nii madalsoo kui rabade omadusi

siirdesoojus
[nimisõna, substantiiv]
soojushulk, mis neeldub või eraldub faasisiirdel ühe massiühiku aine kohta

siirdetegur
[nimisõna, substantiiv]
soojusülekande intensiivsust iseloomustav tegur

siirdetöötus
[nimisõna, substantiiv]
ajutine töötaolek, mis on seotud töökoha vahetusega

siirdeviit
[nimisõna, substantiiv]
1. silp või sõna, mis vanades käsikirjades või trükistes on laotud lehekülje lõppu eraldi reale ning mis juhatab sisse järgmise lehekülje

2. lehekülje lõppu laotud järgmise lehekülje esimene silp v sõna

siirdevorm
[nimisõna, substantiiv]
vaheastmeks olev vorm

siirdeühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna arenguetapp, mille käigus toimub üleminek diktatuurilt demokraatiale

siirdhing
[nimisõna, substantiiv]
teise olendi kehasse siirdunud ja hrl loomana, linnuna või putukana edasi elav hing

siirdistutama
[tegusõna, verb]
1. elundit või kudet ühest organismist teise ümber istutama

2. elundeid v kudesid ümber istutama

siirdistutus
[nimisõna, substantiiv]
elusa elundi või koe ümberistutamine

siirdkõne
[nimisõna, substantiiv]
1. otsese ja kaudse kõne vahevorm, kummagi elementidega väljendusviis, kus tegelase ja autori kõne on kokku sulanud

2. otsese ja kaudse kõne elementidega väljendusviis

siirdla
[nimisõna, substantiiv]
ala või koht, kus elavad teise kohta elama asunud isikud

siirdlane
[nimisõna, substantiiv]
1. teise kohta elama asunud isik

2. teise kohta elama asunu

siirdmuru
[nimisõna, substantiiv]
ettekasvatatud murukamar vaipa meenutava kattematerjalina

siirduma
[tegusõna, verb]
1. teise kohta, mujale elama või tööle asuma

2. ühest kohast teise, kuhugi (edasi) minema

3. ühest kohast teise minema

4. sõitma, liikuma

5. mujale elama asuma

siirdus
[nimisõna, substantiiv]
elusa elundi või koe ümberistutamine

siirdväärtpaber
[nimisõna, substantiiv]
vabalt kaubeldav väärtpaber

siire
[nimisõna, substantiiv]
üleminek ühest püsivast seisundist teise

siirik
[nimisõna, substantiiv]
1. siiratud kehakude või elund (transplantaat) või koe sisse istutatud võõrkeha või aine (implantaat)

2. siiratud kude v elund, transplantaat

siirima
[tegusõna, verb]
liha puhastama soontest, kõhretest, kõõlustest vm väheväärtuslikust

siirma
[tegusõna, verb]
1. tegevust, vahendeid vms kuhugi üle viima

2. kohustusi, õigusi vms kellelegi üle või edasi andma

siirmispealdis
[nimisõna, substantiiv]
allkirjastatud pealdis käibedokumendil (nt tšekil, obligatsioonil) omandiõiguse üleandmise tähistamiseks

siirsakar
[nimisõna, substantiiv]
õhuke enamasti triibuline puuvillane riie

siirup
[nimisõna, substantiiv]
1. veest ja rohkest suhkrust keedetud magus veniv lahus, millele võib olla lisatud maitseaineid (nt marjamahla, essentsi)

2. paks ja magus vedelik, mis on tehtud veest ja suhkrust

siirupine
[omadussõna, adjektiiv]
mesise, väga magusa maitsega, siirupit meenutav

siirupitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
hrl konsistentsilt, maitselt siirupi moodi

siirupjas
[omadussõna, adjektiiv]
hrl konsistentsilt, maitselt siirupi moodi

siirupmagus
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt (või lõhnalt) väga magus, magus nagu siirup

siirus
[nimisõna, substantiiv]
1. (tundmuste, väljendusega seoses:) puhtast südamest tulek, ilma varjamise, teeskluse või ilustamiseta olek, loomupäraselt vahetu, aus olek

2. puhtsüdamlikkus

siirutaja
[nimisõna, substantiiv]
haigusidude edasikandja, hrl putukas vm organism

siirutama
[tegusõna, verb]
haigusidusid edasi kandma

siiru-viiru
[määrsõna, adverb]
1. sagedasti suunda muutes, loogeldes, mitte otse või sirgelt

2. loogeldes, sagedasti suunda muutes

siiruviiruline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühise keskme ümber koondatud triipude või joontega

2. (lainjaid) jooni, jutte, kriipse täis

3. lainjate triipude ja joontega

siis
[määrsõna, adverb]
1. osutab teatavale (olnud või tulevale) ajahetkele: sel ajal, sel hetkel

2. sel hetkel, sel ajal

siisap
[määrsõna, adverb]
(sedastades, kinnitades:) siis

siisike
[nimisõna, substantiiv]
pisike rohekas värvuline, Eestis üldlevinud ränd- ja hulgulind

siisikene
[nimisõna, substantiiv]
pisike rohekas värvuline, Eestis üldlevinud ränd- ja hulgulind

siiski
[määrsõna, adverb]
sellegipoolest, kõigele vaatamata

siit
[määrsõna, adverb]
1. osutab kohale, mis on lähemal, kõneleja ligidal ning kust midagi lähtub, minema, eemale liigutakse vms

2. sellest kohast (kus sa ise oled või millele sa viitad)

siitilm
[nimisõna, substantiiv]
1. maapealne maailm kõige oleva asupaigana, maine ilm (hrl vastandina hauatagusele, taevasele)

2. maine ilm

siitkandi
[määrsõna, adverb]
siitsamast, lähikonnast pärit

siitkandiinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. siitkandielanik

2. pärit siit

siitkandimees
[nimisõna, substantiiv]
siitsamast, lähikonnast pärit isik (hrl mees)

siitkandirahvas
[nimisõna, substantiiv]
kohalikud inimesed, mingi koha läheduses elavad inimesed

siitkandist
[määrsõna, adverb]
1. kohast, mis asub kõneleja ligidal, siinsamas lähedal

2. meie mailt, meie kandist

siitkaudu
[määrsõna, adverb]
siinse, selle (mainitud) koha kaudu

siitmaailm
[nimisõna, substantiiv]
1. maapealne maailm kõige oleva asupaigana, maine ilm (hrl vastandina hauatagusele, taevasele)

2. maine ilm

siitmaalt
[määrsõna, adverb]
sellest (mainitud) ajast alates

siitmailt
[määrsõna, adverb]
1. kohast, mis asub kõneleja ligidal, siinsamas lähedal

2. meie mailt, meie kandist

siitnurga
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
siitsamast, lähikonnast pärit

siitpeale
[määrsõna, adverb]
sellest (mainitud) ajast alates

siitpere
[nimisõna, substantiiv]
siin, selles paigas elav pere

siitpoolt
[määrsõna, adverb]
1. (kuskilt) siit

2. siit kandist, siit suunast

3. siinsest suunast

4. siit kandist

siitrahvas
[nimisõna, substantiiv]
kohalikud inimesed, mingi koha läheduses elavad inimesed

siitsaadik
[määrsõna, adverb]
sellest (mainitud) ajast alates

siitsamast
[määrsõna, adverb]
1. siit lähedalt, sellestsamast kohast

2. sellestsamast kohast

siit-sealt
[määrsõna, adverb]
1. (juhuslikult) mõnest kohast, mitte igalt poolt

2. siit ja sealt, mõnest kohast

3. eri kohtadest, mitmest kohast

siiv
[nimisõna, substantiiv]
kuni nelja ühisel teljel pöörleva rattaga trossülekanne

siivas
[omadussõna, adjektiiv]
1. sündsaks, kombekaks peetav, moraalinõudeid järgiv

2. puhas ja korralik

siivert
[nimisõna, substantiiv]
kiiritusdoosi mõõtühik

siivsus
[nimisõna, substantiiv]
1. sündsus, kombekus

2. puhtus ja korralikkus

siivus
[omadussõna, adjektiiv]
1. sündsaks, kombekaks peetav, moraalinõudeid järgiv

2. puhas ja korralik

siivutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. sündsusetuks, häbituks peetav, moraalivastane

2. sündsusetu

siivutus
[nimisõna, substantiiv]
1. sündsusetuks, häbituks, moraalivastaseks peetav, siivutu tegu, väljendus vms

2. siivutu tegu, sõna

sika-saka
[määrsõna, adverb]
sirgest suunast sagedasti vaheldumisi mõlemale poole (järsult) kaldudes

sikatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mida lisatakse kuivamise kiirendamiseks õlidele, lakkidele ja värvidele

2. kuivamist kiirendav värvi- ja lakilisand

sikatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. kivistunud mördist viimistluskiht ehituskonstruktsiooni pinnal

2. viimistluskiht

sikerdama
[tegusõna, verb]
1. kiiruga, hooletult kirjutama või joonistama

2. (paberile) kriipse, jooni vedama

sikerdis
[nimisõna, substantiiv]
miski kiiruga, hooletult kirjutatu või joonistatu

sikerdus
[nimisõna, substantiiv]
miski kiiruga, hooletult kirjutatu või joonistatu

sikh
[nimisõna, substantiiv]
1. hinduismist välja kasvanud usuvoolu esindaja, kes usub ainujumalasse ja tema teed näitava kümne guru õpetusse ning kes on kõrvale tõrjunud enamiku hindu pärimuslikke tavasid (sealhulgas ka kastisüsteemi)

2. sikhismi esindaja

sikhism
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Indias ja Pakistanis levinud, 16. sajandil tekkinud usund, mis peab võimalikuks hindude ja islamiusuliste lähendamist ning koostööd

2. Põhja-Indias ja Pakistanis levinud usund

sikk
[nimisõna, substantiiv]
1. kitse, metskitse, hirve vm sõralise isasloom

2. isane kits

sikkel
[nimisõna, substantiiv]
kaapimisriist (nt jää kaapimiseks autoaknalt, määrde eemaldamiseks suusalt, keraamilise pliidi puhastamiseks)

siks
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne Žiguli auto

siksak
[nimisõna, substantiiv]
joon, mis moodustub vaheldumisi mõlemale poole suunduvatest teravatest sakkidest

siksakikäärid
[nimisõna, substantiiv]
käärid, millega saab lõigata sakilist serva (nt õmblemisel)

siksakiline
[omadussõna, adjektiiv]
sirgest suunast või servast vaheldumisi mõlemale poole järsult kõrvale kalduv, mõlemale poole teravate sakkidega

siksakitama
[tegusõna, verb]
1. sirgest suunast vaheldumisi mõlemale poole järsult kõrvale kaldudes kulgema

2. sel viisil liikuma

siksakjoon
[nimisõna, substantiiv]
joon, mis moodustub vaheldumisi mõlemale poole suunduvatest teravatest sakkidest

siksakpael
[nimisõna, substantiiv]
siksakilise servaga ilupael

siksakpiste
[nimisõna, substantiiv]
siksakki moodustav, teise pistega üleval ja all ristuv diagonaalne kaunistuspiste

siksaktõus
[nimisõna, substantiiv]
siksakis kulgev mäkketõus

siksakõmblus
[nimisõna, substantiiv]
siksakilise pistereaga õmblus (hrl serva töötlusena või kaunistusena)

sikspakk
[nimisõna, substantiiv]
kuuest õllepurgist koosnev pakk

sikspäkk
[nimisõna, substantiiv]
kuuest õllepurgist koosnev pakk

sikuhabe
[nimisõna, substantiiv]
kitsas, otsast teravnev habe inimese lõual

sikuhüppemäng
[nimisõna, substantiiv]
harkisjalu hüppamine üle kummargil kaasmängija

sikupill
[nimisõna, substantiiv]
torupill

sikusarv
[nimisõna, substantiiv]
looma, peamiselt soku sarvest valmistatud sõrmeavadega rahvapill

sikuska
[nimisõna, substantiiv]
1. sööta jäljendava läikiva metallkehaga ja selle külge kinnitatud kahe konksuga lühike õng eriti jääaugust püüdmiseks

2. kalapüügiriist

sikutama
[tegusõna, verb]
1. (tugevasti, pingutusega, hoogsalt) tõmbama

2. tõmmates midagi (järel) vedama vm tegema

3. peale, selga, jalga

Ühendtegusõnad: välja sikutamavälja sikutama

sikuti
[nimisõna, substantiiv]
1. sööta jäljendava läikiva metallkehaga ja selle külge kinnitatud kahe konksuga lühike õng eriti jääaugust püüdmiseks

2. kalapüügiriist

sikutimees
[nimisõna, substantiiv]
sikutiga kalastaja

sikutipüük
[nimisõna, substantiiv]
jääalune kalapüük sikutiga

sikutus
[nimisõna, substantiiv]
(hoogne, tugev) tõmme

silaan
[nimisõna, substantiiv]
1. ebameeldiva lõhnaga, õhus süttiv mürgine gaas või vedelik, räni ja vesiniku ühend

2. räni ja vesiniku ühend

silant
[nimisõna, substantiiv]
hamba mälumispinnal oleva õnaruse täitmiseks kasutatav aine, mis hoiab ära sinna kohta toidujäänuste ja bakterite kogunemise ning hambaaugu tekke

silbialguline
[omadussõna, adjektiiv]
silbi algul esinev

silbiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värsimõõdu kohta:) silpide arvu arvestav

2. silbiline

silbilis-rõhuline
[omadussõna, adjektiiv]
(värssidega seoses:) silpide arvu ja rõhku arvestav

silbipiir
[nimisõna, substantiiv]
silpidevaheline piir

silbitama
[tegusõna, verb]
1. sõnu silpideks jaotama

2. silpideks jaotama

silbiti
[määrsõna, adverb]
üks silp korraga, iga silp eraldi, ühe silbi kaupa

silbitus
[nimisõna, substantiiv]
silbitamine

silbituum
[nimisõna, substantiiv]
silbi vältimatu osa, milleks eesti keeles on täishäälik(ud)

sild
[nimisõna, substantiiv]
1. üle veekogu, sõidutee vms ulatuv rajatis, mida mööda kulgeb liiklus

2. ehitis, mis on tehtud üle tee, raudtee või jõe, et inimesed ja autod saaksid sealt üle minna

sildama
[tegusõna, verb]
1. sillana katma

2. sillusega katma

sildeava
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise kandeseinte, postide või muude tugede vaheline kaugus

2. kandeseinte, postide vm tugede vahekaugus

sildeehitis
[nimisõna, substantiiv]
silla osa, mis toetub sambaile ja kulgeb üle takistuse

sildfinantseerima
[tegusõna, verb]
raha andma projekti elluviimiseks enne toetuse väljamaksmist toetuse andja poolt

sildfinantseerimine
[nimisõna, substantiiv]
raha saamine (nt pangalt) projekti elluviimiseks enne toetuse väljamaksmist toetuse andja poolt

sildfinantseering
[nimisõna, substantiiv]
raha saamine (nt pangalt) projekti elluviimiseks enne toetuse väljamaksmist toetuse andja poolt

sildike
[nimisõna, substantiiv]
väike silt, sedel vms

sildistama
[tegusõna, verb]
hrl negatiivseid omadusi kellelegi või millelegi omistama, oma (halvustavat) suhtumist väljendama

silditama
[tegusõna, verb]
hrl negatiivseid omadusi kellelegi või millelegi omistama, oma (halvustavat) suhtumist väljendama

sildkraana
[nimisõna, substantiiv]
rööbastel liikuvast sillast ning piki seda liikuvast tõstemehhanismiga vankrist koosnev kraana

sildlaen
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline laen, mis võimaldab ettevõtjal teha äritegevuseks vajalikke oste vm tehinguid enne, kui laekub tulu mõnest muust allikast (nt kinnisvara müügist)

sildlülitus
[nimisõna, substantiiv]
elektrilülitus, mis koosneb kahest rööpsest harust ja nendevahelisest ühendusest

sildpookimine
[nimisõna, substantiiv]
ümberringi kahjustatud koorega viljapuude puhul kasutatav puud raviv pookimisviis, kus oks poogitakse T-kujulistesse lõigetesse üleval- ja allpool vigastatud kohta

sildprotees
[nimisõna, substantiiv]
liikumatu hambaprotees, mille korral puuduvat hammast asendav kunsthammas (või kunsthambad) on kinnitatud naaberhammastele valmistatud kroonide külge

sildreklaam
[nimisõna, substantiiv]
majade vahele tänava kohale kinnitatav reklaam

silduma
[tegusõna, verb]
1. kai äärde sõitma, et seal paigale jääda

2. maabumissilla äärde sõitma

sile
[omadussõna, adjektiiv]
1. (täiesti) tasane, ilma väljaulatuvate osade ja konarusteta

2. (puudutamisel:) mitte krobeline ega kare

3. täiesti lameda pinnaga, tasane

siledakarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
(koera vm looma kohta:) sileda karvkattega

siledaleheline
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) hrl sordile omaselt siledate, mitte käharate või karvaste lehtedega

siledalehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) hrl sordile omaselt siledate, mitte käharate või karvaste lehtedega

siledanäoline
[omadussõna, adjektiiv]
sileda näonahaga

siledapõhjaline
[omadussõna, adjektiiv]
(eseme vm kohta:) sileda põhjaga

siledasti
[määrsõna, adverb]
libedasti

sileen
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Kreeka mütoloogias:) mehe keha, kuid hobuse saba, kapjade ja kõrvadega olend, kes nautis muusikat ja veini

2. saatüritaoline metsavaim

sileerima
[tegusõna, verb]
siloks tegema, silohoidlasse panema

sileeruma
[tegusõna, verb]
siloks muutuma

silekalju
[nimisõna, substantiiv]
liustikujää toimel siledaks hõõrdunud piklik kaljurünk või -küngas

silelihas
[nimisõna, substantiiv]
tahtele allumatu lihas, mis vooderdab veresoonte ja õõneselundite seinu

silelihaskude
[nimisõna, substantiiv]
lihaskude, mis osaleb selgrootute loomade liikumisel ning millest selgroogsetel loomadel koosnevad elundid (välja arvatud süda)

silendama
[tegusõna, verb]
1. näonahka vms tasaseks, ühtlaseks, sileda(ma)ks tegema, sel viisil mõjuma

2. sileda[ma]ks tegema

silenema
[tegusõna, verb]
1. pealispinnalt ühtlaselt tasaseks, siledaks või siledamaks muutuma

2. tasanduma

silentium
[hüüdsõna, interjektsioon]
vaikust!

sileplangutus
[nimisõna, substantiiv]
plankude asend tihedalt serv serva vastu, mis tagab täiesti sileda välispinna (nt laeva kerel)

sileraudne
[omadussõna, adjektiiv]
(tulirelva kohta:) ilma vintsooneta rauaõõnes

silerinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
(tehistingimustes peetavate lindude, nt jaanalinnu, emu kohta)

silgukarp
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne karp silkude kaasavõtmiseks (nt tööle, teole)

silguniisk
[nimisõna, substantiiv]
(kõhn-oleku, kellegi väga kõhna (ja nõrga) kohta)

silgusoolvesi
[nimisõna, substantiiv]
silkudele nende soolamiseks peale valatud soolvesi (vanim ja lihtsaim kaste eestlase toidulaual)

silgusõda
[nimisõna, substantiiv]
(kalastamisõigust, kalapüügikvoote puudutava tüli kohta)

silgutünn
[nimisõna, substantiiv]
tünn, milles hoitakse soolatud räimi ehk silke

silikaat
[nimisõna, substantiiv]
1. ränihappe sool või räni aatomeid sisaldav mineraal

2. ränihappe sool

silikaatbetoon
[nimisõna, substantiiv]
autoklaavis kivistatav peeneteraline betoon, mille sideaine on lubja ja liiva jahvatatud segu ning täitematerjal hrl liiv

silikaatima
[tegusõna, verb]
pinnast silikaadiga läbi immutama

silikaatkivi
[nimisõna, substantiiv]
autoklaavimise teel lubja ja liiva segust valmistatud valkjas ehituskivi

silikaatmaja
[nimisõna, substantiiv]
(valgetest) silikaatkividest ehitatud maja

silikaatne
[omadussõna, adjektiiv]
räniühendeid, silikaati sisaldav

silikaattellis
[nimisõna, substantiiv]
autoklaavimise teel lubja ja liiva segust valmistatud valkjas ehituskivi

silikaatvärv
[nimisõna, substantiiv]
värv, mille sideaineks on vesiklaas

silikageel
[nimisõna, substantiiv]
1. suure imamisvõimega valge või kollakas tahke sorbeeriv aine, ränidioksiidi kuiv geel

2. adsorbent

silikaltsiit
[nimisõna, substantiiv]
1. liivast ja lubjast erimenetlusel valmistatud tsemendivaba ehitusmaterjal, millest valmistatakse hrl ehituskive ja paneele

2. teat silikaatbetoon

silikoon
[nimisõna, substantiiv]
1. sünteetiline, räni aatomeid sisaldav, väga vastupidav polümeer, mida kasutatakse nt plastmasside, lakkide ja värvide valmistamiseks

2. vastav polümeermaterjal

3. räniorgaaniline aine

silikoonima
[tegusõna, verb]
liitekohti, pragusid silikooniga täitma (vee- või gaasitiheduse saavutamiseks)

silikoonkumm
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline, räni aatomeid sisaldav sitke elastne materjal

silikoonlutt
[nimisõna, substantiiv]
silikoonist lutt

silikoonprotees
[nimisõna, substantiiv]
ilukirurgias kasutatav silikoonist protees (nt selline rinnaprotees)

silikoonrind
[nimisõna, substantiiv]
silikoonproteesi abil saavutatud tehisrind

silikoonvorm
[nimisõna, substantiiv]
silikoonist valmistatud koogivorm vm (köögi)nõu

silikoonõli
[nimisõna, substantiiv]
ränist saadav vedel polümeer, mida kasutatakse mitmesuguste pindade töötlemiseks (nt uksetihendite, relvade hooldamiseks)

silikoos
[nimisõna, substantiiv]
ränitolmu sissehingamisest põhjustatud kopsuhaigus

silima
[tegusõna, verb]
hrl käega korduvalt, kergelt ja hrl hellitavalt libistades kellegi juukseid, keha, millegi pealispinda vms puudutama

silin
[nimisõna, substantiiv]
1. vee voolamisel vm juhul tekkiv ühtlane, tasane ja hele, kergelt kõlisev heli

2. sulin

silinder
[nimisõna, substantiiv]
1. toruja kujuga ese

2. toruja kujuga ese

silinderepiteel
[nimisõna, substantiiv]
torukujulistest rakkudest koosnev epiteelkude (nt inimese maos)

silinderjas
[omadussõna, adjektiiv]
toru meenutav, silindri kujuga

silinderklaas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne klaas, mida kasutatakse peamiselt ebakorrapärase kujuga silmasarvkesta või -läätse (ehk astigmatismi) korrigeerimiseks mõeldud prillide jaoks

silinderkübar
[nimisõna, substantiiv]
sirge või veidi ülespoole kaarduva servaga kõva kübar, mis meenutab püstist toru

silinderlukk
[nimisõna, substantiiv]
lukustussüsteemis asuva silinderja mehhanismiga ukselukk

silindernägemine
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mida põhjustab ebakorrapärase kujuga silmasarvkest või -lääts, mistõttu valgus ei lange võrkkestale ühte punkti, vaid mitmesse

silinderuur
[nimisõna, substantiiv]
teatud tüüpi taskukell

silindervõlv
[nimisõna, substantiiv]
lihtne, poolringikujulise ristlõikega võlv

silindrikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
silindrit meenutav, silindri kujuga

silindriline
[omadussõna, adjektiiv]
toru meenutav, silindri kujuga

silindrimaht
[nimisõna, substantiiv]
auto vm mootorsõiduki sisepõlemismootori silindri töömaht

silisema
[tegusõna, verb]
silinal voolama

silitama
[tegusõna, verb]
hrl käega korduvalt, kergelt ja hrl hellitavalt libistades kellegi juukseid, keha, millegi pealispinda vms puudutama

silitsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. räni ja peamiselt metalli ühend

2. räni ja metalli ühend

silitus
[nimisõna, substantiiv]
1. õrn ja hellitav puudutus, kus käega libistatakse mööda kellegi juukseid või keha

2. õrn silitus või puudutus

3. hellitav (ühekordne) silitamine, hrl käega

4. paitus

silk
[nimisõna, substantiiv]
1. soolatud räim

2. [soola]räim

silkama
[tegusõna, verb]
1. kergelt ning kiiresti, mängeldes jooksma

2. kergelt ning kiiresti jooksma

silks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi piisa kukkumist ja selle heli

2. annab edasi veetilga kukkumise heli

silk-solk
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi väike-lehelinnu häälitsust (mis meenutab lehmalüpsil tekkivat heli)

2. annab edasi lehelinnu silksumist, silk-solk

silk-solk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi väike-lehelinnu silksumist

silksolk
[nimisõna, substantiiv]
1. mustade jalgadega lehelind, kelle rütmiline laul meenutab helisid, mida tekitavad üksteise järel langevad veetilgad

2. väike-lehelind

silksuma
[tegusõna, verb]
1. tilkuma

2. (linnu kohta:) silkse (siltse) kuuldavale laskma

sill
[nimisõna, substantiiv]
settekivimi kihtide vaheline tardkivimkeha

silla
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel õitsev siniste, violetsete, roosade või valgete õitega sibullill

sillaalune
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
silla all olev (koht)

sillakaar
[nimisõna, substantiiv]
võlv või kaar kahe sillasamba vahel (kaarsillal)

sillake
[nimisõna, substantiiv]
väike, kerge konstruktsiooniga või ajutine sild

sillakoht
[nimisõna, substantiiv]
1. silla rajamiseks looduslikult sobiv koht

2. silla paiknemise koht

sillakohtunik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse Liivimaa maakondliku politseikohtu ehk sillakohtu eesistuja

sillakohus
[nimisõna, substantiiv]
1. Liivimaa maakondlik politseikohus 17.–19. sajandil

2. esimese astme kohus Liivimaal

sillakoridor
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kuhu rajatakse sõiduteed ületav liiklemiseks mõeldud sild

sillalaud
[nimisõna, substantiiv]
sillakatte laud

sillamaks
[nimisõna, substantiiv]
silla ületamise eest võetav tasu (mõnel pool mujal kui Eestis)

sillamasin
[nimisõna, substantiiv]
(sõjaväe pioneeriüksustel:) masin, mis võimaldab silla ehitada ja jõgesid ületada ning mida kasutatakse taktikalisteks operatsioonideks

sillamäelane
[nimisõna, substantiiv]
1. Sillamäe elanik

2. Sillamäelt pärit inimene

sillapea
[nimisõna, substantiiv]
vastase poolel asuv veekogu kaldaala, mis on dessandiga vallutatud või taganemisel enda kätte jäetud

sillapiire
[nimisõna, substantiiv]
silda piirav, ümbritsev serv vms (nt käsipuu)

sillapost
[nimisõna, substantiiv]
1. (väiksema) silla tugipost

2. randumissilla vai

sillasammas
[nimisõna, substantiiv]
silla kandev osa, mis hoiab ehitist vajalikus asendis ja annab koormuse edasi pinnasele, silda kandev tugisammas

sillastend
[nimisõna, substantiiv]
alus, millel kontrollitakse ja reguleeritakse sõiduki rattaid

sillatala
[nimisõna, substantiiv]
(rajatise kohta:) silla tugitala

sillatehnika
[nimisõna, substantiiv]
(sõjaväe pioneeriüksustel:) seadmed ja masinad, mis võimaldavad silla ehitada ja jõgesid ületada ning mida kasutatakse taktikalisteks operatsioonideks

sillavai
[nimisõna, substantiiv]
randumissilla tugipost

sille
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise kandeseinte, postide või muude tugede vaheline kaugus

2. kandeseinte, postide vm tugede vahekaugus

sillerdama
[tegusõna, verb]
kirkalt ja korduvalt helkima, valguses sädelema ja läikima, värvi ja helki vaheldama

sillerdus
[nimisõna, substantiiv]
linnusirin, trillerdus

sillimaniit
[nimisõna, substantiiv]
hele mineraal, millest toodetakse tule- ja happekindlaid esemeid ning silumiini

sillus
[nimisõna, substantiiv]
1. ukse-, akna- vm seinas olevat ava kattev osa (nt tala, kaar), mis võtab vastu tema kohal paikneva seinaosa koormuse

2. müüriava sildav tarind

silluskivi
[nimisõna, substantiiv]
ukse-, akna- vm seinas olevat ava katvas kandvas osas ehk silluses (nt talas, kaares) olev (kaunistus)kivi

sillutama
[tegusõna, verb]
1. teed või pinnast sillutisega katma, prügitama või kivitama

2. sel viisil teed siluma, tasandama, korda tegema

3. kivitama, prügitama

sillutis
[nimisõna, substantiiv]
hrl kividest, plaatidest vm materjalist laotud tee-, tänava- vms kate

sillutiskivi
[nimisõna, substantiiv]
(tahutud) kivi teede, tänavate, hoovide katmiseks

sillutuskivi
[nimisõna, substantiiv]
(tahutud) kivi teede, tänavate, hoovide katmiseks

silm
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese ja enamiku loomade paariline nägemiselund

2. üks kahest osast näos, millega sa näed, vaatad

silm
[nimisõna, substantiiv]
1. ussi meenutav lõuatu kala (nt jõesilm, merisutt)

2. madu meenutav kala, kellel pole lõugasid

silmaallikas
[nimisõna, substantiiv]
allikas, mille veel usutakse olevat (silma)haigusi raviv toime

silmaalune
[nimisõna, substantiiv]
kaarjalt silma all asetsev näo osa (hõlmab ka alalau)

silmaarst
[nimisõna, substantiiv]
silmahaiguste eriarst

silmaauk
[nimisõna, substantiiv]
1. kolju eesmises osas paiknev luudega ümbritsetud süvend, kus asub silmamuna

2. silmakoobas

silmaava
[nimisõna, substantiiv]
1. silma vikerkesta keskel paiknev ava, mis reguleerib silma sattuva valguse hulka

2. pupill

silmahaigus
[nimisõna, substantiiv]
silma haigus, nt hallkae, glaukoom, kuiv silm

silmahaigusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. silma ja silmahaigusi käsitlev arstiteaduse haru

2. silmahaiguste õpetus

silmahakkav
[omadussõna, adjektiiv]
tähelepanu äratav, märgatav

silmahammas
[nimisõna, substantiiv]
lõike- ja purihammaste vahel asetsev tugev terava otsaga hammas

silmahimu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi vaatamisel, nägemisel tekkiv himu

silmailu
[nimisõna, substantiiv]
(kauni vaatamisel, nägemisel tekkiva positiivse emotsiooni, selle tekitaja kohta)

silmakae
[nimisõna, substantiiv]
silmaläätse osaline või täielik hägustumus

silmakarv
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike jäme karv silmalau serval

2. väike karv silma ülemises ja alumises ääres

silmakiri
[nimisõna, substantiiv]
teesklev või teeseldud, ebaaus, mitte puhtsüdamlik käitumine

silmakirjaks
[määrsõna, adverb]
ärapetmiseks, teeseldes, mitte tõsiselt

silmakirjalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teesklev või teeseldud, ebaaus, mitte puhtsüdamlik

2. silmakirjalik

silmakirjalikkus
[nimisõna, substantiiv]
ebasiiras olek, teesklev või midagi varjav väljendus

silmakirjalikult
[määrsõna, adverb]
ebasiiras olles, teesklevalt

silmakirjateener
[nimisõna, substantiiv]
1. silmakirjalik inimene

2. teeskleja

3. vagatseja

4. variser

silmakirjatsema
[tegusõna, verb]
teesklev või teeseldud, mitte puhtsüdamlik olema, ebaausat arvamust avaldama

silmakirjatsus
[nimisõna, substantiiv]
silmakirjatsemine, teesklemine

silmakirurgia
[nimisõna, substantiiv]
silmahaiguste kirurgiline ravi, silmalõikuste tegemine

silmakivi
[nimisõna, substantiiv]
sinise värvusega kristalne aine, vasksulfaadi erivorm

silmaklaasid
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest (optilisest) klaasist ja raamist koosnev ese, mida kantakse nägemise parandamiseks ja korrigeerimiseks või silmade kaitseks

2. kahest klaasist ja raamist koosnev ese, mida inimesed kannavad silmade ees, et paremini näha

silmaklapp
[nimisõna, substantiiv]
(ahta maailmapildi, piiratuse kohta)

silmakliinik
[nimisõna, substantiiv]
silmahaiguste kliinik

silmakoobas
[nimisõna, substantiiv]
1. kolju eesmises osas paiknev luudega ümbritsetud süvend, kus asub silmamuna

2. silmakoobas

silmakreem
[nimisõna, substantiiv]
silmalaugude ja silmaümbruse hooldamiseks mõeldud kreem

silmalainer
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend joone tõmbamiseks silmalau äärde

silmalaug
[nimisõna, substantiiv]
1. silmamuna eestpoolt liikuvalt kattev nahakurd

2. silma-

silmalihas
[nimisõna, substantiiv]
silmamuna liigutav või ülalaugu tõstev lihas

silmalt
[määrsõna, adverb]
1. otsejoones

2. joonelt, otse

silmalumm
[nimisõna, substantiiv]
1. nägemismeelega tajutav näilikkus, optiline illusioon, viirastus

2. silmapete

silmaluugid
[nimisõna, substantiiv]
1. (esineb väljendites, mis märgivad silmade avamist (ärkamist) või silmade sulgemist (uinumist))

2. silmalaud

silmalõbu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi nägemisest, vaatamisest tekkiv lõbutunne

silmalõige
[nimisõna, substantiiv]
(silmade kuju kohta)

silmalõikus
[nimisõna, substantiiv]
nägemist korrigeeriv või taastav operatsioon

silmalääts
[nimisõna, substantiiv]
silmaava ja vikerkesta taga paiknev kaksikkumer läbipaistev silma osa

silmama
[tegusõna, verb]
(silmade abil) märkama, midagi (ära) nägema

silmamarjad
[nimisõna, substantiiv]
silma(de) krooniline nakkuslik side- ja sarvkestapõletik, mida põhjustab klamüüdiabakter

silmameigieemaldaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmeetikavahend silmajumestuse eemaldamiseks

2. kosmeetikavahend silmajumestuse eemaldamiseks

silmameigieemaldi
[nimisõna, substantiiv]
1. kosmeetikavahend silmajumestuse eemaldamiseks

2. kosmeetikavahend silmajumestuse eemaldamiseks

silmameik
[nimisõna, substantiiv]
silmade jumestus

silmamoondaja
[nimisõna, substantiiv]
silmapettetrikke tegev tsirkuseartist või mustkunstiga tegeleja

silmamoondus
[nimisõna, substantiiv]
1. nägemismeelega tajutav näilikkus, optiline illusioon, viirastus

2. silmapete

silmamuna
[nimisõna, substantiiv]
silmakoopas paiknev hästi liikuv kerajas moodustis, mida ajuga ühendab nägemisnärv

silmamõõt
[nimisõna, substantiiv]
(võrgusilma mõõtmete kohta)

silmamälu
[nimisõna, substantiiv]
nägemismälu

silmanurgast
(millegi jälgimise, nägemise kohta:) märkamatult, pead pööramata

silmanurk
[nimisõna, substantiiv]
üla- ja alalau ühinemiskoht

silmanägemine
[nimisõna, substantiiv]
nägemine, nägemisvõime

silmanähtav
[omadussõna, adjektiiv]
selgesti märgatav, (peale vaadates) täiesti selge

silmanähtavalt
[määrsõna, adverb]
täiesti kindlalt, väga selgesti (nähtavalt)

silmanähtavus
[nimisõna, substantiiv]
1. selgesti märgatavus, ilmne-olek

2. ilmne asjaolu

silmanärv
[nimisõna, substantiiv]
kolmiknärvi ülemine haru: pealae, silmade ja ninaselja närv

silmanööp
[nimisõna, substantiiv]
(väikese ja armsa, nööpi meenutava silma kohta)

silmaotsas
[määrsõna, adverb]
üldsegi mitte

silmaotsaski
[määrsõna, adverb]
üldsegi mitte

silmapaar
[nimisõna, substantiiv]
paar silmi, silmad

silmapaistev
[omadussõna, adjektiiv]
1. teistest omasugustest märgatavalt parem, millegi poolest tähelepanuväärne

2. eriliste omaduste või tegudega tähelepanu äratav

silmapaistmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. teiste (omasuguste) seas märkamatu, huvi mitte äratav

2. huvi mitte äratav

silmapaistvalt
[määrsõna, adverb]
1. tähelepanuväärselt

2. esilduval määral

silmapeegel
[nimisõna, substantiiv]
arstiriist silma sisemuse, eriti silmapõhja vaatluseks

silmapesemine
[nimisõna, substantiiv]
näo pesemine

silmapesu
[nimisõna, substantiiv]
näo pesemine

silmapesukauss
[nimisõna, substantiiv]
kauss näo (ja käte) pesemiseks

silmapesuseep
[nimisõna, substantiiv]
seep ihu pesemiseks

silmapete
[nimisõna, substantiiv]
1. nägemismeelega tajutav näilikkus, optiline illusioon, viirastus

2. silmapete

silmapett
[nimisõna, substantiiv]
silmapete

silmapiir
[nimisõna, substantiiv]
näiv piirjoon maa- või merepinna ja taeva vahel

silmapiiril
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(väljendab lähedal- või olemasolekut)

silmapilgutamine
[nimisõna, substantiiv]
silmalaugude (kiiresti) üles-alla liigutamine, silmade pilgutamine

silmapilk
[nimisõna, substantiiv]
1. väga lühike ajavahemik, mille jooksul midagi toimub, esineb vms

2. väga lühike ajavahemik

silmapilk
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

silmapilkne
[omadussõna, adjektiiv]
silmapilgu jooksul aset leidev, hetkeline

silmapilkselt
[määrsõna, adverb]
(hrl ühenduses surmaga:) ühe hetkega, selsamal hetkel

silmapilu
[nimisõna, substantiiv]
pilu üla- ja alalau vahel

silmapisar
[nimisõna, substantiiv]
1. silmas tekkiv, üle alalau serva langev vedelikutilk (nt nutmisel)

2. (väljendites nutu, nutmise kohta)

3. tilk vett, mis tekib silmas siis, kui inimene nutab

silmapliiats
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikavahend joone tõmbamiseks silmalau äärde

silmaprotees
[nimisõna, substantiiv]
inimese silma asendav, nägemist taastav kunstlikult valmistatud nägemisvahend

silmapõhi
[nimisõna, substantiiv]
silmamuna tagaseina sisepind

silmapõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. silma pindmiste või sügavamate osade põletik

2. silmahaigus

silmaring
[nimisõna, substantiiv]
teadmised, kogemused kogumina

silmaripse
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike jäme karv silmalau serval

2. väike karv silma ülemises ja alumises ääres

silmarohi
[nimisõna, substantiiv]
niiskematel niitudel, metsa- ja teeservadel kasvav väike valkjate või lillakate õitega rohttaim, mida rahvameditsiinis on kasutatud silmahaiguste raviks

silmarõhk
[nimisõna, substantiiv]
silmasisese vedeliku survest silma välisseintele sõltuv rõhk (normaalselt 10–21 mm Hg)

silmarõõm
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi meeldiva nägemisest, vaatamisest sugenev rõõmutunne

2. rõõmutunne

silmasalv
[nimisõna, substantiiv]
silma pindmistele kudedele määritav salv silmahaiguste raviks

silmaseep
[nimisõna, substantiiv]
seep ihu pesemiseks

silmaseletus
[nimisõna, substantiiv]
nägemine, nägemisvõime

silmasisene
[omadussõna, adjektiiv]
silmamuna sisene

silmaspidamine
[nimisõna, substantiiv]
arvesse võtmine, järgimine

silmastama
[tegusõna, verb]
1. pookima taime lehekaenlas asuva pungaga (silmaga)

2. pungaga pookima

3. taime lehekaenlas asuva pungaga pookima

silmastamisnuga
[nimisõna, substantiiv]
taimede silmastamisel kasutatav eriline kahelt poolt teritatav nuga

silmastamisoks
[nimisõna, substantiiv]
oks, millelt võetakse silmastamisel kasutatav pung

silmast-silma
vahetult vastamisi olles

silmasuurus
[nimisõna, substantiiv]
kalapüünise vm püügivahendi võrgusilma suurus

silmategemine
[nimisõna, substantiiv]
1. silma pilgutades märkuandmine (nt sümpaatiaavaldusena)

2. märguandeks

silmatera
[nimisõna, substantiiv]
1. silma vikerkesta keskel paiknev ava, mis reguleerib silma sattuva valguse hulka

2. pupill

silmatilgad
[nimisõna, substantiiv]
silma tilgutatav ravim

silmatorkamatu
[omadussõna, adjektiiv]
mitte silmatorkav, tähelepandamatu

silmatorkav
[omadussõna, adjektiiv]
väga märgatav, tähelepanu äratav või vääriv

silmatripper
[nimisõna, substantiiv]
gonokokist põhjustatud silma sidekesta põletik

silmatuvastus
[nimisõna, substantiiv]
tehnoloogia, mis tunneb ära vaataja silmade asendi ja fookuse ning suudab vastavalt sellele nt käivitada videot, teravustada pilti, tuvastada isikut

silmatäis
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl magamise, une kohta:) üldsegi mitte või vähesel määral, natuke

2. natuke

silmaulatus
[nimisõna, substantiiv]
nägemisulatus, -kaugus

silmavaade
[nimisõna, substantiiv]
1. silmade ilme, pilk, vaatamisviis, millest aimub kellegi olemus või suhtumine

2. pilk

silmavahe
[nimisõna, substantiiv]
(hrl prillide kohta:) silmade vahe

silmavalge
[nimisõna, substantiiv]
silma kõvakesta nähtav, valgena paistev eespoolne osa

silmavalgus
[nimisõna, substantiiv]
1. nägemine või millestki arusaamine

2. seda võimaldav (valgus)allikas

silmavann
[nimisõna, substantiiv]
tops, mis ravitoimelise vedelikuga täidetuna asetatakse vastu silma

silmavesi
[nimisõna, substantiiv]
1. pisarad, nutt

2. pisarad

silmaviirastus
[nimisõna, substantiiv]
1. nägemismeelega tajutav näilikkus, optiline illusioon, viirastus

2. silmapete

silmavärv
[nimisõna, substantiiv]
silmade jumestusvahend, hrl ripsmevärv

silmaümbrus
[nimisõna, substantiiv]
näo piirkond silmade ümber

silmik
[nimisõna, substantiiv]
1. paljuliigiline hrl tume päevaliblikas, kelle tiibadel on silmlaigud

2. päevaliblikas

silmikdelfiin
[nimisõna, substantiiv]
kõikides ookeanides (välja arvatud Arktika ja Antarktika vetes) elav delfiin, keda sageli peetakse delfinaariumides

silmikkalkun
[nimisõna, substantiiv]
Mehhikos Yucatáni poolsaarel looduslikult elav kalkun, kellel on silmlaikudega sabasuled

silmiksisalik
[nimisõna, substantiiv]
suur, kuni 90 cm pikkune sisalik Põhja-Aafrikas, Prantsusmaal ja Itaalias

silmiksuru
[nimisõna, substantiiv]
liblikas mustade silmlaikudega roosadel tagatiibadel

silmiksõlg
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne augukestega sõlg, varasemaid Eesti pronkssõlgi

silmiktriinu
[nimisõna, substantiiv]
lepatriinut meenutav valgega ümbritsetud täppidega mardikas

silmili
[määrsõna, adverb]
1. näoli, kummuli (maas)

2. näoli, kummuli

silmini
[määrsõna, adverb]
täiel määral, täiesti, täielikult

silmipimestav
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga ere, hele(valge), selline, et hästi ei näe

2. väga ere

silmipimestavalt
[määrsõna, adverb]
väga eredalt, nii et võtab silmist pimedaks

silmis
kellegi meelest, arusaamist mööda, kellegi jaoks

silmist
vaateväljast, nägemisulatusest, lähedusest

silmitsema
[tegusõna, verb]
(pikemalt, korduvalt) vaatama, vaatlema

silmitsi
[määrsõna, adverb]
(vahetult, lähedalt) vastakuti, (raskustega) vastamisi

silmitu
[omadussõna, adjektiiv]
meeletu, sõge

silmjas
[omadussõna, adjektiiv]
silma meenutav, silmataoline

silmkoeline
[omadussõna, adjektiiv]
silmkoes kootud

silmkude
[nimisõna, substantiiv]
1. varrastel või kudumismasinal kootud, omavahel ühenduvatest silmustest moodustuv kude

2. varrastega v kudumismasinal kootud

silmkudumine
[nimisõna, substantiiv]
silmkoes kudumine

silmlaik
[nimisõna, substantiiv]
silma meenutav laik hrl putuka tiival

silmlaiksus
[nimisõna, substantiiv]
lehetuppedele ja kõrtele tekkivate laikudega iseloomustuv taimehaigus, mis põhjustab kõrte murdumist

silmnägu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese pea esikülg (otsmikust lõuani)

2. looma pea esikülg

3. inimese pea eespool olev külg

silmnähtav
[omadussõna, adjektiiv]
selgesti märgatav, (peale vaadates) täiesti selge

silmnähtavalt
[määrsõna, adverb]
täiesti kindlalt, väga selgesti (nähtavalt)

silmnähtavus
[nimisõna, substantiiv]
1. selgesti märgatavus, ilmne-olek

2. ilmne asjaolu

silmnäolt
[määrsõna, adverb]
1. (midagi või kedagi silmist laskmata) otsejoones, otse

2. silmalt

silmsi
[määrsõna, adverb]
(vahetult, lähedalt) vastakuti, (raskustega) vastamisi

silmside
[nimisõna, substantiiv]
1. üksteise nägemise abil toimuv side, otsene suhtlemine

2. sidepidamine vahetult nägemise abil

silmtähn
[nimisõna, substantiiv]
silma meenutav laik hrl putuka tiival

silmtäpp
[nimisõna, substantiiv]
1. viburloomade valgustundlik värvipigmendi kogumik (nt rohevetikatel)

2. viburloomadel

silmud
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm selgroogsete hulka kuuluvaid lõugadeta angerjakujulisi kalu, kellest enamik on välja surnud

2. sõõrsuude alamklass

silmumõrd
[nimisõna, substantiiv]
silmupüügiks mõeldud kalapüünis

silmus
[nimisõna, substantiiv]
1. nööri, traadi vms suletud keerd, (lihtsam või kokkutõmbamata) sõlm või selle osa

2. aas

silmusekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
silmust meenutav, silmuse kujuga

silmusjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult silmust meenutav, silmusekujuline

silmusklema
[tegusõna, verb]
looklevalt kulgema, silmusena looklema

silmuskude
[nimisõna, substantiiv]
1. varrastel või kudumismasinal kootud, omavahel ühenduvatest silmustest moodustuv kude

2. varrastega v kudumismasinal kootud

silmuskudumine
[nimisõna, substantiiv]
silmkoes kudumine

silmusnelinurk
[nimisõna, substantiiv]
nelinurkne (ruudukujuline) kujund, mille nurkadel on ümarad või kandilised silmused

silmuspiste
[nimisõna, substantiiv]
(tikkimisel:) teatud kaunistuspiste, Kreeta piste

silmuspüünis
[nimisõna, substantiiv]
püünis, mis on varustatud kinnitõmbava vibu või vedruga

silmustama
[tegusõna, verb]
silmusesse köitma, silmusega kinnitama

silmusvõimendi
[nimisõna, substantiiv]
suurtes ruumides (nt teatris, koolitustel) kasutatav seade, mis võimaldab heli ülekannet otse mikrofonist kuulmisaparaati

silmutorbik
[nimisõna, substantiiv]
silmu püüdmise mõrd, teatav kalapüünis

silmviburlane
[nimisõna, substantiiv]
hrl magevees elav oranžika silmtäpiga varustatud ühe viburiga organism (viburloom)

silo
[nimisõna, substantiiv]
hrl raudbetoonist või terasest tornikujuline mahuti puistmaterjali hoidmiseks

siloauk
[nimisõna, substantiiv]
maasse kaevatud süvendisse rajatud silohoidla

silohoidla
[nimisõna, substantiiv]
ehitis, kus valmistatakse ja säilitatakse silosööta

silokombain
[nimisõna, substantiiv]
silosöödaks kasvatatavaid taimi koristav, peenestav ja veokile laadiv kombain

silokraav
[nimisõna, substantiiv]
kraavikujuline rajatis silo hoiustamiseks

silokultuur
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida kasvatatakse silotegemiseks (nt mais, ristik, galeega)

silomahl
[nimisõna, substantiiv]
silo valmimisel eralduv käärimisvedelik

silon
[nimisõna, substantiiv]
1. kapronile lähedane sünteeskiudaine

2. sünteeskiudaine

silopall
[nimisõna, substantiiv]
(silorulli kohta)

silorull
[nimisõna, substantiiv]
kilega kaetud, rulliks kokku pressitud silosööt

silostama
[tegusõna, verb]
siloks tegema, silohoidlasse panema

silosööt
[nimisõna, substantiiv]
1. heinast, ädalast, ristikust vm hapendamise teel konserveeritud haljassööt

2. konserveeritud haljassööt

silotaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida kasvatatakse silotegemiseks (nt mais, ristik, galeega)

silotorn
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) tornikujuline silohoidla

silotranšee
[nimisõna, substantiiv]
kraavikujuline rajatis silo hoiustamiseks

silovik
[nimisõna, substantiiv]
(Venemaa poliitikas:) julgeoleku- ja sõjaväestruktuuridest välja kasvanud jõuametkonna esindaja

silp
[nimisõna, substantiiv]
1. väikseim kõnes esinev hääldusüksus

2. sõna osa, mis koosneb ühest või mitmest häälikust, mida sa koos ütled. Näiteks sõnas uus on üks silp ja sõnas maja on kaks silpi: ma+ja

silphaaval
[määrsõna, adverb]
üks silp korraga, iga silp eraldi, ühe silbi kaupa

silpigi
(vähese, ebapiisava jutu, rääkimise kohta:) üldsegi, natukestki, sugugi

silpkiri
[nimisõna, substantiiv]
kiri, mille märgid tähistavad silpe (nt vanapärsia kiilkiri)

silplühend
[nimisõna, substantiiv]
ühest või mitmest silbist koosnev lühend (nt Kumu 'kunstimuuseum')

silpmõistatus
[nimisõna, substantiiv]
silpide kaudu või abil lahendatav mõtlemisülesanne (nt šaraad, silpristsõnamõistatus või etteantud silpidest sõnade moodustamine)

silpnimetus
[nimisõna, substantiiv]
silbist koosnev noodinimetus (nt do, re, mi)

silpnoot
[nimisõna, substantiiv]
värsirea lauldud silp, millele vastab hrl ühe pikkusega noot viisis (nt regivärsis)

silptähestik
[nimisõna, substantiiv]
mingis keeles kasutatavate silpkirjamärkide kogum

silt
[nimisõna, substantiiv]
1. teavitava tekstiga (ka pildi või sümboliga) tahvel, plaat või (väike) sedel

2. ese või paber, mille peal on tekst, mis annab millegi kohta infot

siltsuma
[tegusõna, verb]
1. tilkuma

2. (linnu kohta:) silkse (siltse) kuuldavale laskma

silu
silumis-

siluetikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
siluette ehk varipilte käärilõike teel valmistav kunstnik

siluetist
[nimisõna, substantiiv]
siluette ehk varipilte käärilõike teel valmistav kunstnik

siluett
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi terava kontuuriga tasapinnaline kujutis, ühevärviline kontuurpilt

siluettauto
[nimisõna, substantiiv]
madal, spetsiaalselt võidusõiduks ehitatud auto

silufilter
[nimisõna, substantiiv]
elektrilülitus, mis vähendab alaldist saadava elektrivoolu pulsatsiooni

silulaud
[nimisõna, substantiiv]
ristkülikukujuline (käepidemega) riist, mida kasutatakse pinna silumiseks (nt ehitustöödel)

siluma
[tegusõna, verb]
(libistavate liigutustega, hrl mingi vahendiga või käega) mingit pinda või materjali tasandama, siledaks või ühtlaseks tegema

silumasin
[nimisõna, substantiiv]
nahatööstuses

silumiin
[nimisõna, substantiiv]
alumiiniumi ja räni sulam

silumislaud
[nimisõna, substantiiv]
ristkülikukujuline (käepidemega) riist, mida kasutatakse pinna silumiseks (nt ehitustöödel)

silumisprogramm
[nimisõna, substantiiv]
programm tarkvara silumiseks

silur
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaaegkonna ehk paleosoikumi vanuselt kolmas, ordoviitsiumile järgnev ja devonile eelnev ajastu ning ladestu

2. vanaaegkonna ajastu

3. vanaaegkonna ladestu

silur
[nimisõna, substantiiv]
1. silumisvahend

2. silumisriist

silümariin
[nimisõna, substantiiv]
maarjaohakas leiduv antioksüdant, millel on maksarakke kaitsev ja taastav toime

sima
[nimisõna, substantiiv]
1. kääritatud magus sidrunikali või meejook (nt mõdu)

2. pärmiga kääritatud sidrunikali

sima
[nimisõna, substantiiv]
litosfääri alumise osa, basaldikihi varasem nimetus maakoore kahe põhilise elemendi, räni (Si) ja magneesiumi (Mg) järgi

simasiin
[nimisõna, substantiiv]
teatud umbrohumürk

si-mažoor
[nimisõna, substantiiv]
1. mažoorhelistik, mille esimene aste on si

2. helistik

simbel
[nimisõna, substantiiv]
vasktaldrikud vanade kreeklaste ja roomlaste löökpillina

simetikoon
[nimisõna, substantiiv]
seedetraktis gaasimulle lagundav pindaktiivne aine, mida kasutatakse hrl kõhupuhituse korral

si-minoor
[nimisõna, substantiiv]
1. minoorhelistik, mille esimene aste on si

2. helistik

simman
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvapärase muusikaga tantsupidu

2. küla tantsupidu

simmel
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Eestis ja saartel kasutatud nimetus 20-30 keelega viisikandle kohta

simmental
[nimisõna, substantiiv]
Šveitsis aretatud kollase- kuni punasekirju veis, keda kasvatatakse väga hea piimaanni ja maitsva liha pärast

simmermann
[nimisõna, substantiiv]
puusepp (laevas)

simmiking
[nimisõna, substantiiv]
terava ninaga tantsuking (1920. aastate seltskonnatantsu shimmy järgi)

simmondsia
[nimisõna, substantiiv]
USA ja Mehhiko piirialadel kasvav väike rikkalikult harunenud igihaljas lehtpõõsas, mille õlirikkaid seemneid kasutatakse ravimi- ja ilutööstuses

simoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimulikuametiga hangeldamine, kirikuameti või vaimuliku vara omandamine ainelise hüvituse eest või sugulussidemetele toetudes

2. vaimulikuametiga hangeldamine

simpleksside
[nimisõna, substantiiv]
sidekanalil korraga ühesainsas suunas toimuv side

simss
[nimisõna, substantiiv]
pinda liigendav rõhtsalt etteulatuv osa või ehisliist (nt aknal, sambal, fassaadil)

simulaakrum
[nimisõna, substantiiv]
1. (Prantsuse filosoofi Baudrillard'i järgi:) konstrueeritud, simuleeritud maailm, mis tekitab iseseisva reaalsuse, mille side algse tegelikkusega on kadunud

2. (prantsuse filosoofi Baudrillard'i järgi:) konstrueeritud, simuleeritud maailm, mis tekitab iseseisva reaalsuse, mille side algse tegelikkusega on kadunud

simulaator
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl õppeotstarbel kasutatav programm või seade, mis matkib reaalset olukorda

2. imitaator programmi v seadmena

simulant
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeskleb, simuleerib tervisehäiret vm häda (hrl millestki kõrvalehoidmiseks)

simulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tegelikkuse jäljendamine või prognoosimine, hrl millegi harjutamiseks või katsetamiseks

simuleerija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeskleb, simuleerib tervisehäiret vm häda (hrl millestki kõrvalehoidmiseks)

simuleerima
[tegusõna, verb]
mingi eeskuju, mudeli vm põhjal kedagi või midagi järele tegema

simultaan
[nimisõna, substantiiv]
üheaegne mäng mitme vastasega, hrl males või kabes

simultaan
ühel ja samal ajal toimuv või esinev

simultaanlava
[nimisõna, substantiiv]
teatrilava, millel on võimalik üheaegselt näidata eri kohtades toimuvat tegevust

simultaanmäng
[nimisõna, substantiiv]
üheaegne mäng mitme vastasega, hrl males või kabes

simultaanne
[omadussõna, adjektiiv]
ühel ja samal ajal toimuv või esinev

simultaantõlge
[nimisõna, substantiiv]
samal ajal originaalteksti esitusega toimuv tõlkimine, sünkroonne tõlge

simunapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 28. oktoober, eesti rahvakalendris külmade tuleku ja taliteede tekkimise tähis

2. 28. oktoober

sin
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): täisnurkses kolmnurgas teravnurga vastaskaateti ja hüpotenuusi suhe

2. nurgafunktsioon

sina
[asesõna, pronoomen]
1. sõna, millega kõneleja osutab kuulajale, sellele, kellega räägitakse (kes sageli on kõneleja hea tuttav)

2. viitab kuulajale, kellega räägitakse

sina
[nimisõna, substantiiv]
sinakas, sinine värvus, (kauge) sinendamine

sina
[nimisõna, substantiiv]
asesõna „sina” (sinatamisega seoses)

sinakalt
[määrsõna, adverb]
sinakana, veidi siniselt

sinakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. veidi sinine, sinise varjundiga

2. veidi sinine

sinakashall
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga hall

sinakaslilla
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga lilla

sinakasmust
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga must

sinakaspunane
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga punane

sinakasroheline
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga roheline

sinakasvalge
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga valge

sina'ks
[asesõna, pronoomen]
kas sina

sinakus
[nimisõna, substantiiv]
sinakas-olek, sinine varjund

sinama
[tegusõna, verb]
1. (kauguses) sinakana, sinisena paistma

2. sinisena paistma

sinane
[asesõna, pronoomen]
see, selline

sinantroop
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese eellane, ahvinimene, kes oskas kasutada tuld

2. ürginimene

sinantroopus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese eellane, ahvinimene, kes oskas kasutada tuld

2. ürginimene

sinantropus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese eellane, ahvinimene, kes oskas kasutada tuld

2. ürginimene

sina'p
[asesõna, pronoomen]
(rõhutavalt, kinnitavalt:) just sina

sinap
[asesõna, pronoomen]
(rõhutavalt, kinnitavalt:) just sina

sinasõber
[nimisõna, substantiiv]
see, mida keegi hästi tunneb või valdab

sinasõprus
[nimisõna, substantiiv]
lähem tutvus, tihedam kokkupuude millegagi

sinatama
[tegusõna, verb]
vestluskaaslase poole pöördumisel "sina" tarvitama

sina-vorm
[nimisõna, substantiiv]
kõnes või kirjas kasutatav vorm, milles sisu antakse edasi ainsuse teises isikus

sinavorm
[nimisõna, substantiiv]
kõnes või kirjas kasutatav vorm, milles sisu antakse edasi ainsuse teises isikus

sinavus
[nimisõna, substantiiv]
taimede seenhaigus, mille korral puit muutub sinakaks, üks puidurikkeid

sindel
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl katuste kattematerjalina kasutatav kiilja ristlõikega (puupakust lõigatud) lauake, mille laiemas servas on soon

2. soonega katuselauake

sindelkatus
[nimisõna, substantiiv]
sindlitega kaetud katus

sinder
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

sindhi
[nimisõna, substantiiv]
ühe Pakistanis elava rahva liige

sindlikatus
[nimisõna, substantiiv]
sindlitega kaetud katus

sindlimasin
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega puupakust sindleid lõigatakse

sindlitamm
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärit, eksootilise välimusega, loorberipuud meenutavate läikivate lehtedega, Eestis haruldane tamm

2. Põhja-Ameerikast pärit lehtpuu

sindri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades, kedagi sarjates, harva ka tunnustades

2. kirumissõna

sindrima
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades, kedagi sarjates, harva ka tunnustades

2. kirumissõna

sindrinahk
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

sindžantroop
[nimisõna, substantiiv]
inimese eellane, pleistotseeni alguses elanud ahvinimene

sindžantroopus
[nimisõna, substantiiv]
inimese eellane, pleistotseeni alguses elanud ahvinimene

sindžantropus
[nimisõna, substantiiv]
inimese eellane, pleistotseeni alguses elanud ahvinimene

sine
[nimisõna, substantiiv]
sinakas, sinine värvus, (kauge) sinendamine

sine
[nimisõna, substantiiv]
sina, sinendus

sine
[nimisõna, substantiiv]
pesusine

sinekuur
[nimisõna, substantiiv]
vähe vaeva nõudev tulus amet

sinel
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväelase vormimantel, millel on mahapööratud krae, sügav seljavolt ja põõn

2. vormirõivas

sineliriie
[nimisõna, substantiiv]
tugev, soe ja paks kangas, mida kasutatakse peamiselt sõdurivormi valmistamiseks

sinendama
[tegusõna, verb]
1. (kauguses) sinakana, sinisena paistma

2. sinisena paistma

sinendus
[nimisõna, substantiiv]
sinakas, sinine värvus, (kauge) sinendamine

sinep
[nimisõna, substantiiv]
1. maitseainena kasutatav kollakas või rohekas kreemjas mass, mida valmistatakse sinepitaime jahvatatud seemnetest ning tarvitatakse hrl lihatoitude juurde

2. tugeva maitsega külm tumekollane kaste, mida süüakse tavaliselt liha kõrvale

3. maitseaine

sinepigaas
[nimisõna, substantiiv]
1. söövitava ja lämmatava toimega ründemürk, mida kasutatakse keemiarelvana

2. ründemürk

sinepiiva
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt Piiblis millegi algul väga väikese kohta, millest midagi võrsub)

sinepiivake
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt Piiblis millegi algul väga väikese kohta, millest midagi võrsub)

sinepikarva
[omadussõna, adjektiiv]
roheka varjundiga kollane, sinepi värvi

sinepikaste
[nimisõna, substantiiv]
sinepiga maitsestatud kaste

sinepikollane
[omadussõna, adjektiiv]
roheka varjundiga kollane, sinepi värvi

sinepilusikas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne väike lusikas sinepi tõstmiseks

sinepine
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuntavalt sinepit sisaldav, sinepi maitsega

2. sinepiga koos

sinepiplaaster
[nimisõna, substantiiv]
ühelt poolt sinepipulbriga kaetud paber, mis niisutatuna pannakse nt köha korral haige seljale või rinnale

sinepipulber
[nimisõna, substantiiv]
sinepiseemnete jahvatatud pressimisjääk, mida kasutatakse sinepi valmistamisel või ravivahendina

sinepiseemned
[nimisõna, substantiiv]
sinepitaime väikesed ümarad kollakaspruunid seemned

sinepivann
[nimisõna, substantiiv]
raviprotseduur vees, millesse on segatud sinepipulbrit

sinepiõli
[nimisõna, substantiiv]
hrl musta sinepi seemnetest saadav antibiootilise toimega õli, mida kasutatakse meditsiinis ja toiduainetööstuses

sinepkollane
[omadussõna, adjektiiv]
roheka varjundiga kollane, sinepi värvi

sinerdama
[tegusõna, verb]
1. (kauguses) sinakana, sinisena paistma

2. sinisena paistma

sinerdus
[nimisõna, substantiiv]
sinerdamine, sinisena paistmine

sinerõigas
[nimisõna, substantiiv]
1. sinaka kirmega kaetud piklike lehtede, väikeste kollaste õite ja ladvas rippuvate kõdrakestega rohttaim, mille lehti kasutati Euroopas potisinise värvi saamiseks

2. rohttaim

sinetama
[tegusõna, verb]
1. (kauguses) sinakana, sinisena paistma

2. sinisena paistma

sinetus
[nimisõna, substantiiv]
taimede seenhaigus, mille korral puit muutub sinakaks, üks puidurikkeid

singal
[nimisõna, substantiiv]
1. Sri Lanka põhirahva liige

2. Sri Lanka rahva liige

singalees
[nimisõna, substantiiv]
1. Sri Lanka põhirahva liige

2. Sri Lanka rahva liige

singapurlane
[nimisõna, substantiiv]
Singapuri elanik

singas
[nimisõna, substantiiv]
1. esimene tupekujuline leht kõrrelistel taimedel

2. esimene tupekujuline leht kõrrelistel

singa-songa
[määrsõna, adverb]
1. sirgest suunast kõrvale kaldudes, mitte otse, lookeid, pöörakuid tehes

2. mitte otse, kõverikke, siksakke tehes

singel
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe või paari looga heliplaat

2. sellel plaadil kõlav muusikapala

3. paari looga heliplaat

singileib
[nimisõna, substantiiv]
singiviiluga võileib

singilõik
[nimisõna, substantiiv]
(keedu)singist lõigatud (õhuke) lapik tükk hrl võileivakattena

singipirukas
[nimisõna, substantiiv]
singitäidisega pirukas

singirull
[nimisõna, substantiiv]
rulli keeratud (täidisega) singilõik

singisalat
[nimisõna, substantiiv]
singikuubikuid või -ribasid sisaldav salat

singiviil
[nimisõna, substantiiv]
(keedu)singist lõigatud (õhuke) lapik tükk hrl võileivakattena

singivõileib
[nimisõna, substantiiv]
singiviiluga võileib

singulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
üksainus kord (sel viisil) esinev, üheainsa asja, juhtumiga seotud

singulaarsus
[nimisõna, substantiiv]
lõpmatult tihe ala musta augu keskmes, kus gravitatsioon on nii tugev, et füüsikaseadused seal enam ei kehti

singular
[nimisõna, substantiiv]
1. grammatiline arv, mis väljendab seda, et kõnealuseid objekte on üks

2. grammatikas: sõnade vormid, mis tähistavad üht inimest, asja või nähtust. Näiteks sõna sõbrad ainsuse vorm on sõber

3. (grammatiline arv)

siniallikas
[nimisõna, substantiiv]
väga selge, sinakana paistva veega allikas

sinignuu
[nimisõna, substantiiv]
hiigelkarju moodustav kogukas Lõuna-Aafrika antiloop

sinihai
[nimisõna, substantiiv]
kuni 4 meetrit pikk tumesinise seljaga sale hai

sinihall
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga hall

sinihallitus
[nimisõna, substantiiv]
sinakas hallitus

sinihallitusjuust
[nimisõna, substantiiv]
hallitusjuust, milles on sinakaid hallituslaike (nt rokfoor, Gorgonzola juust)

sinihammas
[nimisõna, substantiiv]
1990-ndatel loodud traadita ühendust asendav liides, mille abil suudavad mobiiltelefonid, arvutid vm seadmed omavahel suhelda

sinihape
[nimisõna, substantiiv]
uimastava mõrumandlilõhnaga värvitu mürgine vedelik

siniharakas
[nimisõna, substantiiv]
helesiniste tiibade ja sabaga harakasarnane, kuid väiksem lind

sinihelmikas
[nimisõna, substantiiv]
niiskemates paikades kasvav kõrreline, pikkade kitsaste lillakate õisikutega tihedaid mättaid moodustav rohttaim

sinihõll
[nimisõna, substantiiv]
roosakaslilla kerakujulise õisikuga niidulill

sinik
[nimisõna, substantiiv]
niitjas organism, kes võib põhjustada vee õitsemist või eritada vette tugevatoimelisi mürke ning kes kuulub sinivetikate hõimkonda

sinikael
[nimisõna, substantiiv]
pruuni sulestikuga, isastel violetselt sinaka kaelapiirkonnaga, umbes varesesuurune Eestis harilik veelind

sinikael-part
[nimisõna, substantiiv]
pruuni sulestikuga, isastel violetselt sinaka kaelapiirkonnaga, umbes varesesuurune Eestis harilik veelind

sinikala
[nimisõna, substantiiv]
umbes meetripikkune soojade merede röövkala, kelle selg on sinaka varjundiga

sinikarp
[nimisõna, substantiiv]
sinakasmusta kojaga rannakarbiliha toiduna

sinikas
[nimisõna, substantiiv]
rabaservadel ja soistes metsades kasvav sinakasroheliste lehtede ja siniste hallikirmeliste marjadega kääbuspõõsas

sinikasmust
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga must

sinikasroheline
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga roheline

sinikelluke
[nimisõna, substantiiv]
(siniliilia ehk silla kohta)

sinikiiver
[nimisõna, substantiiv]
(sinist kiivrit kandva ÜRO rahusõduri kohta)

sinikivi
[nimisõna, substantiiv]
indigopõõsast saadav, tänapäeval ka sünteetiliselt toodetav tumesinine värvaine

sinikollane
[omadussõna, adjektiiv]
sinine ja kollane

sinikrabi
[nimisõna, substantiiv]
rannavetes elav maitsva lihaga krabi, kellel on sinised jäsemed

sinikrae
[nimisõna, substantiiv]
tööline, teenindaja, müüja vm teenindavat või tootvat tööd tegev inimene

sinikus
[nimisõna, substantiiv]
1. naha või limaskestade sinakas värvus, mille tingib hapnikuvaegus

2. naha ja limaskesta sinakaks muutumine

sinikuub
[nimisõna, substantiiv]
sinist vormikuube kandev politseinik

sinikäpp
[nimisõna, substantiiv]
hrl siniselaiguliste huulõieliste õitega orhidee, käpaliste sugukonda kuuluv taimeperekond

sinilammas
[nimisõna, substantiiv]
kaljukitse meenutav, kergelt sinaka karvaga Himaalaja ja Tiibeti lammas, n-ö ebalammas

sinilatv
[nimisõna, substantiiv]
tumeroheliste lehtede ja pööristes asetsevate taevassiniste kellukakujuliste õitega rohttaim, mida kasvatatakse ilu- ja ravimtaimena

siniliblikas
[nimisõna, substantiiv]
siniste tiibadega väike liblikas

siniliilia
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel õitsev siniste, violetsete, roosade või valgete õitega sibullill

sinilill
[nimisõna, substantiiv]
1. laialt levinud hrl siniste õitega metsalill

2. siniste õitega lill, mis õitseb kevadel vara

sinililla
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga lilla

sinilillejooks
[nimisõna, substantiiv]
sinilillekampaania käigus korraldatav jooks kaitseväe ja kaitseliidu veteranide toetuseks

sinilillekampaania
[nimisõna, substantiiv]
kampaania, mille käigus kutsutakse inimesi üles kandma kaitseväe ja kaitseliidu veteranide ja nende lähedaste toetuseks sinilillemärki

sinilind
[nimisõna, substantiiv]
1. sinine muinasjutulind

2. muinasjutulind

sinilipp
[nimisõna, substantiiv]
väikesadama või supelranna rahvusvaheline kvaliteedimärgis, mis näitab, et sadamas või rannas täidetakse keskkonna- ja heakorranõudeid

sinilipurand
[nimisõna, substantiiv]
korrasolu ja turvalisust tõendava tähisega (sinilipuga) tunnustatud supelrand

sinilobeelia
[nimisõna, substantiiv]
Kapimaalt pärit madalakasvuline mitut värvi õitega põõsasjas taim, Eestis aiataim

sinimerekarp
[nimisõna, substantiiv]
sinakasmusta kojaga rannakarbiliha toiduna

sinimeri
[nimisõna, substantiiv]
sinine meri

sinimerikarp
[nimisõna, substantiiv]
sinakasmusta kojaga rannakarbiliha toiduna

sinimets
[nimisõna, substantiiv]
(kauguses) sinetav mets

sinimust
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga must

sini-must-valge
[nimisõna, substantiiv]
1. sinist, musta ja valget värvi Eesti lipp

2. Eesti lipp

sinimustvalge
[omadussõna, adjektiiv]
sinist, musta ja valget värvi

sinine
[omadussõna, adjektiiv]
1. rukkilille, linaõie, pilvitu taeva värvi, spektris tumesinise ja rohelise vahel

2. pilvitu taeva värvi

sininukk
[nimisõna, substantiiv]
väikeste sinilillade kellukakujuliste või nutitaoliste õitega rohttaim

sinipaabu
[nimisõna, substantiiv]
1. Indias ja Sri Lankal elutsev suur kanaline, kelle isaslinnul on küütlevate silmlaikudega pikad sabasuled, mis laiali laotatuna meenutavad suurt lehvikut

2. suur värviline lind, kellel on pikk sinist ja rohelist värvi saba

sini-paabulind
[nimisõna, substantiiv]
1. Indias ja Sri Lankal elutsev suur kanaline, kelle isaslinnul on küütlevate silmlaikudega pikad sabasuled, mis laiali laotatuna meenutavad suurt lehvikut

2. suur värviline lind, kellel on pikk sinist ja rohelist värvi saba

sinipadjake
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maade ja Lähis-Ida mäestikes kasvav madal püsilill, Eestis kiviktaimlataim

sinipunane
[omadussõna, adjektiiv]
sinine ja punane

sinipuu
[nimisõna, substantiiv]
veripuu, eriti kampetše veripuu, mille puidust saadakse sinist värvainet

siniraag
[nimisõna, substantiiv]
1. hakisuurune sinise-pruunikirju lind, Eestis elutseb suviti

2. lind

sinirabedus
[nimisõna, substantiiv]
mõnede metallisulamite omadus madalal temperatuuril rabedaks muutuda

sinirand
[nimisõna, substantiiv]
(kauguses) sinetav rand

sinirebane
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt polaarsaartel elutsev sinakaspruuni talvekarvaga rebane

sinirebasenahk
[nimisõna, substantiiv]
sinirebaselt saadud karusnahk

sinirind
[nimisõna, substantiiv]
pruunika sulestikuga lind, kelle isaslinnul on sinine kurgualune

siniroheline
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga roheline

sinisaba
[nimisõna, substantiiv]
umbes varblasesuurune lind, kelle saba ja ülapool on kirkalt sinised

sinisavi
[nimisõna, substantiiv]
merelise tekkega (niiskena) sinakasroheline või lilla-hallikirju tihe savi, Eestis levinud Põhja-Eestis ja Virumaal

siniselge
[omadussõna, adjektiiv]
sinine ja selge

sinisevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. veidi sinine, sinise varjundiga

2. veidi sinine

sinisikk
[nimisõna, substantiiv]
küttepuudes ja koorega ehituspuidus elutsev sinakas kahjurmardikas

sinisilm
[nimisõna, substantiiv]
1. sinist värvi silm

2. sinist värvi silm

sinisilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
siniste silmadega

sinisilmne
[omadussõna, adjektiiv]
lapsemeelselt, heausklikult usaldav või uskuv

sini-sinine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirkalt, väga sinine

2. väga sinine

sinisukk
[nimisõna, substantiiv]
(naise kohta, kel on kirjanduslikke vm vaimutegevuse kalduvusi, ent kes ei pruugi sel alal õnnestuda)

sinisus
[nimisõna, substantiiv]
sinine-olek

sinisärk
[nimisõna, substantiiv]
1. sinist särki kandev inimene (nt võistlusvormis sportlane)

2. sinist särki kandev inimene (nt võistlusvormis sportlane)

3. sinine särk (nt võistlusvormina)

sinisärklane
[nimisõna, substantiiv]
sinist särki kandev inimene, nt võistlusvormis sportlane

sinitaevas
[nimisõna, substantiiv]
(erksalt, sädelevalt) sinine taevas

sinitihane
[nimisõna, substantiiv]
taevassinise lagipea ja sinakalt helkleva sulestikuga lind

sinitiib
[nimisõna, substantiiv]
siniste tiibadega väike liblikas

sinitiivaline
[omadussõna, adjektiiv]
siniste tiibadega

sinitrükk
[nimisõna, substantiiv]
menetlus, mille korral rauasisaldusega kemikaalide ning ultraviolettvalguse koostoimel saadakse sinakaid pilte

sinivaal
[nimisõna, substantiiv]
ookeanis elutsev sinakashalli ülapoolega hiigelsuur vaal

sinivalge
[omadussõna, adjektiiv]
sinine ja valge

sinivereline
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgemasse seisusesse, aadelkonda kuuluv inimene

2. aadlisoost isik, aadlik

siniveri
[nimisõna, substantiiv]
(aadlipäritolu, kõrgema seisuse kohta)

siniverkjas
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga punane, sinakalt verkjas

sinivetikas
[nimisõna, substantiiv]
niitjas organism, kes võib põhjustada vee õitsemist või eritada vette tugevatoimelisi mürke ning kes kuulub sinivetikate hõimkonda

sinivetiktaimed
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond vanimaid vetikaid

sinivihm
[nimisõna, substantiiv]
rippuvais kobarais asetsevate liblikõitega dekoratiivne vääntaim

sinivill
[nimisõna, substantiiv]
taimtoiduliste loomade ja inimese äge nakkushaigus

sinivõlv
[nimisõna, substantiiv]
(sinise taeva kohta)

sinivärvik
[nimisõna, substantiiv]
rõngastatud jalaga rohekassinine seen

siniõhk
[nimisõna, substantiiv]
(erksalt, sädelevalt) sinine taevas

siniülane
[nimisõna, substantiiv]
1. laialt levinud hrl siniste õitega metsalill

2. siniste õitega lill, mis õitseb kevadel vara

sinjoora
[nimisõna, substantiiv]
1. (viisaka kõnetlussõnana itaalia keelt kõneleva naise poole:) proua

2. proua Itaalias

sinjoore
[nimisõna, substantiiv]
1. (viisaka kõnetlussõnana itaalia keelt kõneleva mehe poole:) härra, isand

2. härra, isand Itaalias

sinjoriia
[nimisõna, substantiiv]
keskaja Itaalia linnriigi valitsusorgan või autokraatlik valitsusvorm

sinjoriina
[nimisõna, substantiiv]
1. (viisaka kõnetlussõnana itaalia keelt kõneleva naise poole:) preili, noor daam

2. preili Itaalias

sink
[nimisõna, substantiiv]
1. suitsutatud või vormis keedetud liha, mis on saadud looma tagapoolest, eriti kintsuosast

2. liha (sea jala küljest), mis säilib pikka aega, sest on valmistatud soola ja suitsuga

sinkadi-sonkadi
[määrsõna, adverb]
1. sirgest suunast kõrvale kaldudes, mitte otse, lookeid, pöörakuid tehes

2. mitte otse, kõverikke, siksakke tehes

sinkadi-vinkadi
[määrsõna, adverb]
1. sirgest suunast kõrvale kaldudes, mitte otse, lookeid, pöörakuid tehes

2. mitte otse, kõverikke, siksakke tehes

sinka-sonka
[määrsõna, adverb]
1. sirgest suunast kõrvale kaldudes, mitte otse, lookeid, pöörakuid tehes

2. mitte otse, kõverikke, siksakke tehes

sinka-vinka
[määrsõna, adverb]
1. sirgest suunast kõrvale kaldudes, mitte otse, lookeid, pöörakuid tehes

2. mitte otse, kõverikke, siksakke tehes

sinka-vonka
[määrsõna, adverb]
1. sirgest suunast kõrvale kaldudes, mitte otse, lookeid, pöörakuid tehes

2. mitte otse, kõverikke, siksakke tehes

sinkel
[nimisõna, substantiiv]
klamber või (U-kujuline) obadus

sinkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. veidi sinine, sinise varjundiga

2. veidi sinine

sinkjashall
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga hall

sinkjaslilla
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga lilla

sinkjasmust
[nimisõna, substantiiv]
sinaka varjundiga must

sinkjaspunane
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga punane

sinkjasroheline
[omadussõna, adjektiiv]
sinaka varjundiga roheline

sinkjasvalge
[nimisõna, substantiiv]
sinaka varjundiga valge

sinkvorst
[nimisõna, substantiiv]
singitükikesi sisaldav keeduvorst

sinna
[määrsõna, adverb]
1. osutab kaugemal, kõnelejast eemal olevale kohale, kuhu keegi või miski suundub või ulatub

2. sinust kaugemal, eemal olevasse kohta (millele sa viitad)

sinnajuurde
[määrsõna, adverb]
sellele lisaks, selle juurde

sinnakanti
[määrsõna, adverb]
1. kohta, mis asub kõnelejast kaugemal

2. varem nimetatud paikkonda

sinnamaale
[määrsõna, adverb]
nii kaugele, selle ajani või olukorrani

sinnamaani
[määrsõna, adverb]
nii kaugele, selle ajani või olukorrani

sinnani
[määrsõna, adverb]
nii kaugele, selle ajani või olukorrani

sinnapoole
[määrsõna, adverb]
mingisse suunda, mingi koha poole

sinnapoolegi
(väheseks, ebapiisavaks peetava asjaolu kohta:) üldsegi, natukestki, sugugi

sinnasamasse
[määrsõna, adverb]
sinna, sellesse samasse (mainitud) kohta

sinnasamma
[määrsõna, adverb]
sinna, sellesse samasse (mainitud) kohta

sinnasõit
[nimisõna, substantiiv]
mingisse konkreetsesse kohta sõitmine

sinna-tänna
[määrsõna, adverb]
(kaootiliselt) eri suundadesse või kohtadesse, mitmesse (juhuslikku) kohta

sinningia
[nimisõna, substantiiv]
värviliste, suurte ja sametiste kellukasarnaste õitega ja suurte, tumeroheliste karvaste lehtedega rohttaim, Eestis potitaimena

sinod
[nimisõna, substantiiv]
kristliku kiriku valitsemis- või nõuandev kogu

sinogramm
[nimisõna, substantiiv]
piltkujutistest ja mõistet tähistavatest märkidest arenenud Hiina kirjamärk

sinoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. hiina keelt ja kultuuri ning Hiina ajalugu uuriv eriteadlane

2. sinoloogia eriteadlane

sinoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. hiina keelt ja kultuuri ning Hiina ajalugu uuriv teadus

2. teadus hiina keelest ja kultuurist

sintlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Sindi elanik

2. Sindist pärit inimene

sintoism
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani pärimuslik usund, mis lähtub kujutlusest, et kogu maailm on hingestatud ja vaimudega asustatud

2. Jaapani pärimuslik usund

sints
[nimisõna, substantiiv]
1. tasu, mida pank maksab hoiustajale või laenaja pangale õiguse eest kasutada teise poole raha

2. see raha, mida sa laenuks võetud summale lisaks tagasi pead maksma või mida sa investeeritud summale lisaks tagasi saad

sinuealine
[omadussõna, adjektiiv]
sinuga võrreldes sama vana olev

sinulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. sinule omane või iseloomulik

2. sinule omane v iseloomulik

sinupoolne
[omadussõna, adjektiiv]
sinust lähtuv, sinult pärinev

sinusoid
[nimisõna, substantiiv]
kõverjoon, mis kujutab siinusfunktsiooni graafiliselt

sinusugune
[omadussõna, adjektiiv]
selline nagu sina

sinutaoline
[omadussõna, adjektiiv]
selline nagu sina

sinuvanune
[omadussõna, adjektiiv]
sinuga võrreldes sama vana olev

sionism
[nimisõna, substantiiv]
1. juutide rahvuslik liikumine, mille peaeesmärke on juutide koondamine ühtsesse riiki

2. juudi rahvuslus

sionist
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes pooldab või esindab juutide rahvuslikku liikumist (ehk sionismi), mille peaeesmärke on juutide koondamine ühtsesse riiki

2. sionismi esindaja ja pooldaja

sionistlik
[omadussõna, adjektiiv]
juutide rahvuslikule liikumisele, sionismile omane, seda pooldavate või esindavate inimestega, sionistidega seotud

sipelgaema
[nimisõna, substantiiv]
emane muneja sipelgas

sipelgakaru
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna- ja Kesk-Ameerikas elutsev sipelgatest ja termiitidest toituv imetaja

sipelgakiil
[nimisõna, substantiiv]
kuivades liivastes paikades elutsev kiilisarnane putukas, kelle vastsed on sipelgalõvid

sipelgalik
[omadussõna, adjektiiv]
sipelgat või sipelgaid meenutav

sipelgalõvi
[nimisõna, substantiiv]
sipelgakiili vastne, kes varitseb liivasse uuristatud lehtris sipelgaid jt putukaid ning imeb oma saagi tühjaks

sipelgamuna
[nimisõna, substantiiv]
1. sipelga munetud muna

2. (rahvakeeles:) sipelga kookon

sipelgamürk
[nimisõna, substantiiv]
sipelga tagakehas paiknevate näärmete nõre, mida ta rünnates pritsib või süstib astlaga

sipelganukk
[nimisõna, substantiiv]
vastsele järgnevas nuku arengujärgus sipelgas

sipelgapere
[nimisõna, substantiiv]
töösipelgatest jt sipelgatest koosnev pere, kes on koondunud ühe või mitme ema ümber

sipelgapesa
[nimisõna, substantiiv]
sipelgate pesa (sagedamini kuklaste kuhilpesa kohta)

sipelgapiht
[nimisõna, substantiiv]
(inimese hästi peenikese vöökoha kohta)

sipelgapiiritus
[nimisõna, substantiiv]
sipelghappe piirituslahus, mida hõõrutakse nahapinnale verevarustuse tõhustamiseks

sipelgapulber
[nimisõna, substantiiv]
sipelgate tõrjeks (nt hoonetes, teedel) kasutatav pulber

sipelgapuu
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerikas kasvav roosakate või tumepunaste trompetikujuliste õitega troopikapuu, mille koorest ja koorealusest osast valmistatakse teeks kasutatavat droogi

sipelgas
[nimisõna, substantiiv]
1. kiletiivaliste seltsi kuuluv ühiseluline putukas

2. väike putukas, kes elab suurtes rühmades ja on väga töökas

sipelgasiil
[nimisõna, substantiiv]
Austraalias ja ümberkaudsetel saartel elutsev peamiselt sipelgatest toituv okkaline munev imetaja

sipelgauurija
[nimisõna, substantiiv]
zooloogiateadlane, kes uurib sipelgaid

sipelgavann
[nimisõna, substantiiv]
veeprotseduur, kus vette on lisatud sipelghappe piirituslahust, hrl et leevendada või ravida närvipõletikku ja reumaatilisi valusid

sipelgaõgija
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna- ja Kesk-Ameerikas elutsev sipelgatest ja termiitidest toituv imetaja

sipelghape
[nimisõna, substantiiv]
terava lõhnaga värvuseta vedelik, mis sisaldub nt kuuseokastes ja sipelgate ning mesilaste eritistes

sipelglevi
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seemnete levimine, laialikandumine sipelgate vahendusel (nt sinilillel)

2. sipelglevi

siplane
[nimisõna, substantiiv]
sipelgas

siplema
[tegusõna, verb]
1. (inimese vm elusolendi kohta:) ennast ägedalt edasi-tagasi liigutama, küljelt küljele viskuma, hrl mingis hädas olles

2. ettepoole

Ühendtegusõnad: välja siplemavälja siplema

sips
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi löögi vm liigutuse kiirust (ja heli)

sips
[nimisõna, substantiiv]
kerge löök või kiire liigutus

sipsakas
[nimisõna, substantiiv]
kerge löök või kergelt-kiirelt tehtud asi

sipsama
[tegusõna, verb]
kergelt ja väledalt kuhugi, kusagilt läbi või välja liikuma

sipsatama
[tegusõna, verb]
kergelt ja väledalt kuhugi, kusagilt läbi või välja liikuma

sipsik
[nimisõna, substantiiv]
(väikese lapse kohta)

sipsima
[tegusõna, verb]
1. tasahaaval, mitu korda midagi (üle) tegema

2. korduvalt sipsama

sipsti
[määrsõna, adverb]
1. annab edasi liigutuse, tegevuse kiirust, kergust (ja heli)

2. lipsti

sipukad
[nimisõna, substantiiv]
imiku hrl pöiaosaga püksid

sipupüksid
[nimisõna, substantiiv]
imiku hrl pöiaosaga püksid

siputama
[tegusõna, verb]
jalgade või kätega vehkima, neid (ja kogu keha) ägedalt edasi-tagasi liigutama

siputus
[nimisõna, substantiiv]
kiire edasi-tagasi liigutamine, vehklemine, siplemine

siputuspüksid
[nimisõna, substantiiv]
imiku hrl pöiaosaga püksid

sir
[nimisõna, substantiiv]
1. baroneti ja rüütli tiitel Suurbritannias

2. baroneti tiitel Inglismaal

sira
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiskav sära

2. vilkuv sära

sirakas
[nimisõna, substantiiv]
kiire, terav löök (nt elektrist, piitsaga)

sirakas
[omadussõna, adjektiiv]
pikk ja sirge

sirakil
[määrsõna, adverb]
1. pikaliasendis, pikali maas

2. pikali

sirakile
[määrsõna, adverb]
1. pikaliasendisse, pikali maha

2. siruli, pikali maha

sirama
[tegusõna, verb]
1. (kiiskavalt, eredalt) särama

2. vilkudes särama

siratama
[tegusõna, verb]
korraks, lühidalt sätendama lööma, korraks vilkuma

sirbik
[nimisõna, substantiiv]
niisketel niitudel ja madalsoodes kasvav pisikeste sirbikujuliste lehtedega sammal

sirbikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kitsa ja kõvera, sirbi (tera) kujuga

sirbiviskamine
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja ennustamiskomme lõikuse lõpetamisel: kelle sirp üle õla visatuna kõige kaugemale lendas, see neid pidi kõige enne mehele saama

2. ennustamiskomme viljalõikuse lõpetamisel

sire
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha, kehaosa kohta:) sirge ja sihvakas

2. sihvakas, nõtke

siredus
[nimisõna, substantiiv]
sihvakus, saledus

sireen
[nimisõna, substantiiv]
heligeneraator tugeva ja katkematu heli tekitamiseks

sireenilised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts suuri taimtoidulisi veeloomi, kellel on ruljas keha ja loivad ning saba meenutab uime

2. selts imetajaid

sirel
[nimisõna, substantiiv]
1. lillade, roosade või valgete lõhnavate õitega ilupõõsas või madal puu

2. madal puu, millel on lillad, roosad või valged õied

sirelane
[nimisõna, substantiiv]
väliselt herilast või mesilast meenutav kahetiivaline putukas

sirelikarva
[omadussõna, adjektiiv]
sireliõite värvi lilla või roosa

sirelililla
[omadussõna, adjektiiv]
sireliõite värvi lilla

sirelipõõsas
[nimisõna, substantiiv]
põõsana kasvav sirel, lillade, roosade või valgete lõhnavate õitega ilupõõsas

sirelisuru
[nimisõna, substantiiv]
1. liblikas, kelle röövikud toituvad sirelilehtedest

2. liblikas

sirendama
[tegusõna, verb]
heledasti paistma, särama

sirendus
[nimisõna, substantiiv]
hele paistus, sära

siresinine
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt sinine

siresäär
[nimisõna, substantiiv]
(ilusate) pikkade ja sihvakate säärtega naine

siresäärne
[omadussõna, adjektiiv]
(ilusate) pikkade ja sihvakate säärtega

siretama
[tegusõna, verb]
heledasti paistma, särama

siretus
[nimisõna, substantiiv]
hele paistus, sära

sirevil
[määrsõna, adverb]
1. pikaliasendis, pikali maas

2. pikali

sirevile
[määrsõna, adverb]
1. pikaliasendisse, pikali maha

2. siruli, pikali maha

sirge
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma kõveruste, jõnksude või loogeteta, mitte kõver ega kaardus

2. otse kulgev

3. ilma kurvideta

sirgejooneline
[omadussõna, adjektiiv]
sirgjooneline, otsekohene

sirgeldama
[tegusõna, verb]
1. kiiruga, hooletult kirjutama või joonistama

2. (paberile) kriipse, jooni vedama

sirgeldus
[nimisõna, substantiiv]
visandlik, nappide joonte või märkidega kiiruga (või lohakalt) tehtud joonistus või kirjutis

sirgelt
[määrsõna, adverb]
1. (asendi kohta:) nii, et selg, keha või mingi kehaosa on ühel joonel, mitte kühmus või kõverdatud

2. nii, et selg vm on sirge

sirgelõikeline
[omadussõna, adjektiiv]
(riietuseseme tegumoe, soengu vm kohta:) sirge lõikega, otse, sirgelt lõigatud

sirgendaja
[nimisõna, substantiiv]
kuumenevate vastamisi surutavate plaatidega seade juuste sirgeks või sirgemaks tegemiseks

sirgendama
[tegusõna, verb]
ühtlaselt siledaks tegema, pinnalt, suunalt sirgeks või sirgemaks tegema

sirgenema
[tegusõna, verb]
1. sirgeks või sirgemaks minema

2. sirge(ma)ks minema

sirgeselgne
[omadussõna, adjektiiv]
püstise, mitte kõverdunud seljaga või seljatoega

sirgeseljaline
[omadussõna, adjektiiv]
püstise, mitte kõverdunud seljaga või seljatoega

sirgestama
[tegusõna, verb]
ühtlaselt siledaks tegema, pinnalt, suunalt sirgeks või sirgemaks tegema

sirgesti
[määrsõna, adverb]
1. (asendi kohta:) nii, et selg, keha või mingi kehaosa on ühel joonel, mitte kühmus või kõverdatud

2. nii, et selg vm on sirge

sirgestuma
[tegusõna, verb]
sirgeks minema

sirgjoon
[nimisõna, substantiiv]
joon (või kujuteldav joon), mis tekib lõigu piiramatul pikendamisel üle mõlema otspunkti

sirgjooneline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes jutuga ei keeruta, ütleb seda, mida mõtleb

2. keerutamata, ilustamata väljendatud

sirgjooneliselt
[määrsõna, adverb]
(öeldes) nii, nagu mõeldakse, keerutamata, midagi varjamata

sirglihas
[nimisõna, substantiiv]
teatud lihas kõhuseinas, reies või silmas

sirglõik
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) kahe punktiga eraldatud osa sirgjoonest

sirgnurk
[nimisõna, substantiiv]
nurk, mille haarad moodustavad sirgjoone ning mille haarade vaheline nurk on 180°

sirgu
[määrsõna, adverb]
(kehahoiu, kehaasendi kohta:) väljasirutatud asendisse, sirgeks või sirgelt (püsti) või sellises asendis

sirguke
[nimisõna, substantiiv]
lind

sirguma
[tegusõna, verb]
vähehaaval (suuremaks, vanemaks) kasvama, kasvades (kellekski) arenema ja kujunema

sirin
[nimisõna, substantiiv]
1. ritsikate, putukate tekitatud hele vibreeriv heli

2. samalaadne väikeste lindude häälitsus

sirinal
[määrsõna, adverb]
joana

sirisema
[tegusõna, verb]
heledat vibreerivat heli tekitama

siristama
[tegusõna, verb]
(putukate, lindude kohta:) heledat, vibreerivat heli tekitades häälitsema

siristi
[nimisõna, substantiiv]
1. heleda vibreeriva heli tekitamise vahend mõnedel isastel putukatel (nt ritsikatel)

2. mõnel putukal siristava hääle tekitamiseks

sirk
[nimisõna, substantiiv]
pandlakujuline vasknaast muistsel eesti nahkvööl

sirk
[nimisõna, substantiiv]
lind

sirkama
[tegusõna, verb]
1. kergelt ning kiiresti, mängeldes jooksma

2. kergelt ning kiiresti jooksma

sirkel
[nimisõna, substantiiv]
1. kaheharuline riist ringjoonte ja kaarte joonestamiseks, lõikude mõõtmiseks ja jaotamiseks, pikkuste ülekandmiseks või detailide märkimiseks

2. kahe peenikese otsaga vahend, millega saab joonistada ringe

sirklikarp
[nimisõna, substantiiv]
joonestusvahendite komplekt koos seda sisaldava karbiga

sirkliteravik
[nimisõna, substantiiv]
sirkliharu terav ots

sirm
[nimisõna, substantiiv]
ruumijaotuseks või millegi varjamiseks tarvitatav kerge teisaldatav vahesein

sirmik
[nimisõna, substantiiv]
hallikate soomustega laia lameda kübaraga söögiseen

sirmikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kuju, puu võra kohta:) vihmavarju, sirmi meenutava kujuga

sirmjas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kuju, puu võra kohta:) vihmavarju, sirmi meenutava kujuga

sirmokas
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanist pärit, pikkade dekoratiivsete, kahe kaupa kokku kasvanud okastega igihaljas okaspuu

siroko
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev soe kagu- ja edelatuul Vahemere maades

2. kuum kõrbetuul Vahemere maades

sirp
[nimisõna, substantiiv]
kaarjast terast ja varrest koosnev viljalõikusriist

sirpjas
[omadussõna, adjektiiv]
kitsas ja kaarjas, sirbikujuline

sirplutsern
[nimisõna, substantiiv]
kollaste õite ja püstistel raagudel sirbikujuliste kauntega rohttaim, ka söödataim

sirpuim
[nimisõna, substantiiv]
kuni 13 cm pikkuseks kasvav akvaariumikala, keda hrl kasvatatakse väikese parvena

sirr
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi putukate vibreerivat häälitsust või linnulaulu

sirr-sorr
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi vedeliku peenikese joana langevat vm vibreerivat heli

2. annab edasi lüpstava piima heli, putukate sirinat

sirts
[nimisõna, substantiiv]
lühikeste tundlatega putukas, kellel ulatub jätke eesseljast tagakeha tipuni

sirts
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus vedelikku

2. vähene hulk (midagi)

3. natuke, veidike

sirts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi putukate, lindude vm vibreerivat häälitsust

2. annab edasi putukate ja lindude sirtsumist v lüpstava piima heli

sirtsama
[tegusõna, verb]
katkendlikult, jupiti, vähese kogusena valama või voolata laskma

sirtsatama
[tegusõna, verb]
(linnuhäälitsuse kohta:) korraks katkendlikult (heleda häälega) häälitsema

sirtsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi sirtsatusega tekkivat heli

sirtsuma
[tegusõna, verb]
(linnuhäälitsuse kohta:) katkendlikult (heleda häälega) häälitsema

sirtsutama
[tegusõna, verb]
1. korduvalt ja katkendlikult, vähese koguse haaval valama või pritsima

2. (elusolendi kohta:) sel viisil pissima

sirukil
[määrsõna, adverb]
1. pikaliasendis, pikali maas

2. pikali

sirukile
[määrsõna, adverb]
1. pikaliasendisse, pikali maha

2. siruli, pikali maha

siruli
[määrsõna, adverb]
1. rõhtasendisse maha, lamama, või sellises asendis maas, lamamas

2. lamavasse asendisse

3. lamavas asendis

sirutaja
[nimisõna, substantiiv]
lihas, mis sirutab jäset, selga vm

sirutajalihas
[nimisõna, substantiiv]
lihas, mis sirutab jäset, selga vm

sirutama
[tegusõna, verb]
1. kätt, jalga vm kehaosa kõverdunud või kõverdatud asendist sirgeks, (venitades) sirgu ajama (nt puhkamiseks)

2. sirgeks, sirgu ajama

3. välja

4. end

Ühendtegusõnad: välja sirutamavälja sirutama

sirutuma
[tegusõna, verb]
1. ümbrusest kõrgemale või millestki väljapoole, laiemale ulatuma

2. sirguma, kõrguma, laiuma

sirutus
[nimisõna, substantiiv]
(puhkehetke, puhkamise kohta)

sirutuspaus
[nimisõna, substantiiv]
koosolekul, pikal sõidul vm pideva tegevuse ajal tehtav puhkepaus

sirutõus
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgade sirutusega tõus (nt rööbaspuudel teravnurkselt ettetõstetud jalgadega asendist)

2. rööbaspuudel

siruulatus
[nimisõna, substantiiv]
kaugus (loomal vm) väljasirutatud tiibade, jalgade, haarmete või jätkete otste vahel või (inimesel) laialisirutatud käte sõrmeotste vahel

sirvik
[nimisõna, substantiiv]
rakendusprogramm internetis liikumiseks ja veebilehtede kuvamiseks

sirvilauad
[nimisõna, substantiiv]
1. muistne ruunimärkidega kalender kimpuseotud lauakestel

2. muistne eesti kalender puulauakestel

sirvima
[tegusõna, verb]
lehti pöörates siit-sealt lugema või silmitsema (nt sisust ülevaate saamiseks või midagi otsides)

Ühendtegusõnad: läbi sirvimaläbi sirvima

sirvimisi
[määrsõna, adverb]
lehitsedes, lehti pöörates silmitsemise teel

sisal
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme agaaviliigi lehtedest saadav tugev kiudaine, millest tehakse nt köit, põrandamatte

2. kiudaine

sisaldama
[tegusõna, verb]
1. (toidu vm ainete kohta:) mingit ainet enda koostises või sees omama

2. midagi oma koostises või sees omama

sisaldis
[nimisõna, substantiiv]
(hrl inimese tervise, meditsiiniga ühenduses:) vedelik vm aine, mis millegi sees on

sisalduma
[tegusõna, verb]
(toidu vm ainete kohta:) mingi aine koostises või sees olema

sisaldus
[nimisõna, substantiiv]
teatava aine, koostisosa määr mingis materjalis, aines

sisalik
[nimisõna, substantiiv]
hrl jäsemete ja väliskõrvadega selgesti eristatava pea-, kere- ja sabapiirkonnaga roomaja

sisalkiud
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme agaaviliigi lehtedest saadav tugev kiudaine, millest tehakse nt köit, põrandamatte

2. kiudaine

sisalvaip
[nimisõna, substantiiv]
tugevast looduslikust kiudainest, sisalist tehtud vaip

sisask
[nimisõna, substantiiv]
1. kauni häälega laululind, tumepruuni selja ja valkjashalli kõhuga väike värvuline

2. väike lind, kes öösel laulab

sise
osutab, et miski on seesmine, sisemine, lähtub seestpoolt (pole välimine, väljaspoolne või sealt lähtuv)

sisearetus
[nimisõna, substantiiv]
tõu- või taimearetus, mille puhul paaritatakse või ristatakse suguluses olevaid isendeid

sisearetusliin
[nimisõna, substantiiv]
(tõuaretuses, taimekasvatuses:) suguluses olevate isendite paaritamisest või ristamisest alguse saanud liin

sisearhitekt
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes projekteerib hoonete või nende osade siseruume, kavandab mööblit ja muid sisustuselemente

sisearhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
hoonete siseruumide projekteerimine, neisse mööbli vm sisustuselementide kavandamine, siseruumide kujundamine

sisearhitektuurne
[omadussõna, adjektiiv]
hoonete siseruumide projekteerimise, kavandamise ja kujundamisega seotud

sisearst
[nimisõna, substantiiv]
siseelundite (nt südame, kopsude, maksa) haiguste arst

siseasi
[nimisõna, substantiiv]
siseministeeriumi võimkonda kuuluv asi

siseaudiitor
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes hindab asutusesisest tegevust, hrl juhtimis- ja kontrollisüsteeme, teavitab puudustest ja annab soovitusi

siseaudit
[nimisõna, substantiiv]
asutuse sisese tegevuse, hrl juhtimis- ja kontrollisüsteemide hindamine, puudustest teavitamine ja soovituste andmine

siseballistika
[nimisõna, substantiiv]
ballistika haru, mis uurib lastava keha liikumist relva rauaõõnes

sisebassein
[nimisõna, substantiiv]
hoones, ruumis sees paiknev bassein

sise-eeskiri
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) seadust vm korraldust täiendav asutusesisene juhis

siseehitus
[nimisõna, substantiiv]
sisemine ehitus

siseelu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese sisemaailm ja selle avaldused (nt mõni psüühiline seisund, omadus)

2. inimese hingeelu, tema sisemaailm, psüühiline seisund

siseelund
[nimisõna, substantiiv]
rinna- või kõhuõõnes paiknev elund (nt süda, kopsud, maks)

siseemigrant
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elab kodumaal, kuid on opositsioonis seal kehtiva ametliku poliitikaga

siseemigratsioon
[nimisõna, substantiiv]
opositsioonis olek riigis kehtiva ametliku poliitikaga (samas riigis elades)

siseenergia
[nimisõna, substantiiv]
energia, mis sõltub ainuüksi süsteemi sisemisest olekust, sisemine enregia

sisefilee
[nimisõna, substantiiv]
sea, veise vm looma selja tagaosa siseküljelt lõigatud pehme taine lihatükk

sisehaige
[nimisõna, substantiiv]
mõnd sisehaigust (nt siseelundi haigust) põdev inimene

sisehaigus
[nimisõna, substantiiv]
(siseelundite ja ainevahetushaiguste kohta)

sisehall
[nimisõna, substantiiv]
siseoludes sportimiseks ja (spordi)ürituste korraldamiseks mõeldud hoone

siseheitlus
[nimisõna, substantiiv]
hingeline segadus, (tugevad) kõhklused

sisehooaeg
[nimisõna, substantiiv]
hooaeg, mil võistlused vm üritused toimuvad hoonetes (Eestis hrl talvel)

sisehoov
[nimisõna, substantiiv]
hoonetest (ja müüridest) ümbritsetud, tänavalt, väljaspoolt varju jääv õu

sisehõõrdumine
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline nähtus, mis avaldub vedelike ja gaaside võimes takistada oma osade makroskoopilist liikumist üksteise suhtes

sisehääl
[nimisõna, substantiiv]
(ette)aimav vaistlik tunne, intuitiivne teadmine

sisehäälik
[nimisõna, substantiiv]
üks häälikutest häälikühendis, mis algab pearõhulise (või kaasrõhulise) silbi esimese täishäälikuga ja lõpeb järgmise silbi täishääliku ees või sõna lõpus

siseilm
[nimisõna, substantiiv]
inimese kujutluste, tundmuste ja mõtete ring

siseinfo
[nimisõna, substantiiv]
piiratud osaliste ringile teadaolev informatsioon mingi ettevõtte, organisatsiooni vm kohta

sisejalahüpe
[nimisõna, substantiiv]
kõrgushüpe, mille puhul äratõuge toimub latipoolse jalaga

sisejalats
[nimisõna, substantiiv]
jalats siseruumides liikumiseks

sisejalg
[nimisõna, substantiiv]
(spordis, rahvatantsus:) paarilise või spordiriista pool olev jalg

sisejulgeolek
[nimisõna, substantiiv]
riigi sisemine kaitstus, mille tagavad hrl politsei, piirivalve, päästeteenistus, kodanikukaitse vms asutused

sisejuurdlus
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ametkonna sees läbiviidav juurdlus seadusrikkumise uurimiseks

sisejõud
[nimisõna, substantiiv]
millegi sisemuses mõjuv jõud, mida hrl mõjutavad välisjõud

sisekaas
[nimisõna, substantiiv]
trükise kaane sisekülg

sisekadu
[nimisõna, substantiiv]
silbi või (täis)hääliku kadumine sõna seest

sisekaemus
[nimisõna, substantiiv]
süvenemine iseenda psüühikasse või mõtetesse, oma sisemaailma jälgimine, enesesse vaatamine

sisekaemuslik
[omadussõna, adjektiiv]
iseenda psüühikasse või mõtetesse süvenev, oma sisemaailma jälgiv, enesesse vaatav

sisekaitse
[nimisõna, substantiiv]
riigis kehtiva korra alalhoidmiseks organiseeritud kaitse, mida rakendatakse mässude, sisemiste rahutuste ja korratuste puhul

sisekaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaubandustehingud riigi piires, riigisisene kaubandus

sisekeere
[nimisõna, substantiiv]
muhvi, otsiku vm ava sisepoolele lõigatud keere

sisekergejõustik
[nimisõna, substantiiv]
spordihoonetes vm sisetingimustes viljeldav kergejõustik

sisekeskkond
[nimisõna, substantiiv]
seesmised olud, seespool asuvad tegurid (nt interjöör, õhustik)

sisekest
[nimisõna, substantiiv]
elundit seestpoolt vooderdav kest

sisekiht
[nimisõna, substantiiv]
sisemine või keskmine, millegi sees olev kiht

sisekliima
[nimisõna, substantiiv]
õhutemperatuuri, -niiskuse vms olud hoone sees

sisekohakääne
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kääne, mis väljendab kinnise ruumiga seotud kohasuhteid (nt sisseütlev, seesütlev, seesütlev)

sisekolonisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ümberasumine, uute alade hõivamine mingi riigi piires

sisekonflikt
[nimisõna, substantiiv]
riigi, asutuse, rühmituse vm sees esinev kahe vastaspoole vaheline äge, terav vastasseis vastandlike seisukohtade pärast

sisekonkurents
[nimisõna, substantiiv]
osalejatevaheline võistlus riigi, ettevõtte, meeskonna, tootmisharu vm sees

sisekontroll
[nimisõna, substantiiv]
meetmed, mida rakendatakse ettevõtte sees tema varade kaitseks, arvestusandmete õigsuse kontrolliks ning tegevuse ja juhtimise tõhususe tagamiseks

sisekord
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuses, organisatsioonis vm kehtestatud toimimisnormid

2. neile vastav olukord

sisekorraeeskiri
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuses, organisatsioonis või mujal kehtivad nõuded, juhised või tavad

2. tööandja ja töötajate üldisi käitumisreegleid määrav eeskiri

3. asutuse, organisatsiooni töökord

sisekosmos
[nimisõna, substantiiv]
inimese sisemaailm, inimhing oma põhjatuses, hoomamatuses

sisekriis
[nimisõna, substantiiv]
riigi, asutuse vm ühenduse sisemine kriis

sisekujundaja
[nimisõna, substantiiv]
hoonete sisustuse ja ruumide kujundaja

sisekujundama
[tegusõna, verb]
hooneid sisustama ja ruume kujundama

sisekujundus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoonete sisustamine ja ruumide kujundamine

2. vastav arhitektuuri ja rakenduskunsti valdkond

sisekumm
[nimisõna, substantiiv]
1. õhkrehvi sisemine, õhuga täidetav õhukesest kummist rõngas

2. õhkrehvi sisemine osa

sisekõne
[nimisõna, substantiiv]
mõtetes moodustatav kõne, mis ei ole seotud kõneelundite liigutustega, hääletu kõne

sisekõrv
[nimisõna, substantiiv]
kõrva sisemine, välisest luu- ja seesmisest kilelabürindist koosnev osa oimuluus, milles paiknevad kuulmis- ja tasakaaluretseptorid

sisekõrvapõletik
[nimisõna, substantiiv]
sisekõrva labürindi kudede põletik

sisekäive
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte edasises tootmistegevuses kasutatavate pool- ja valmistoodete maksumus

sisekülg
[nimisõna, substantiiv]
sisemine külg

siselaen
[nimisõna, substantiiv]
laen, mille puhul laenuandja ja -võtja kuuluvad sisuliselt samasse majandusüksusse (nt riigisisene või organisatsioonisisene laen)

siseleht
[nimisõna, substantiiv]
1. (areneval organismil:) looterakkude sisemine rakukiht, millest arenevad seedekulgla limaskest, maks, kõhunääre ja kopsud

2. sisemine looteleht v rakukiht

siselend
[nimisõna, substantiiv]
lend riigisisesel lennuliinil

siseliide
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve sees esinev liide

siseliige
[nimisõna, substantiiv]
(algebras:) võrde sisemine liige (nt muutujad b ja c võrdes a : b = c : d)

siseliin
[nimisõna, substantiiv]
riigisisene bussi-, rongi-, laeva- või lennuliin

siselink
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline viide, mis (erinevalt välislingist) viib sama väljaande, asutuse vm sees mõnele teisele lehele

siselinn
[nimisõna, substantiiv]
linna siseosa

siselist
[nimisõna, substantiiv]
1. asutuse või selle üksuse töötajate, organisatsiooni liikmete vms meiliaadresside loend, mis võimaldab sõnumit saata kõigile korraga

2. sellel põhinev kinnine suhtluskanal

siseluure
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni kogumine riigivastase tegevuse kohta oma riigis

siseläbimõõt
[nimisõna, substantiiv]
seest õõnsa (silindrilise, sfäärilise) keha sisepinnalt mõõdetav läbimõõt

sisemaa
[nimisõna, substantiiv]
merest ja rannikust (või riigipiirist) eemal asuv maismaaosa

sisemaailm
[nimisõna, substantiiv]
inimese kujutluste, tundmuste ja mõtete ring

sisemaalane
[nimisõna, substantiiv]
sisemaal, merest ja rannikust eemal elav inimene

sisemaine
[omadussõna, adjektiiv]
riigi sees, riigi piires kehtiv või toimuv

sisemajandus
[nimisõna, substantiiv]
riigi majandus ilma väliskaubanduseta

sisemeistrivõistlused
[nimisõna, substantiiv]
võistlused riigi vm piirkonna parima võistleja või võistkonna selgitamiseks sisekergejõustikus

sisemeri
[nimisõna, substantiiv]
maismaaga ümbritsetud meri, mis on ookeani või mõne teise merega ühenduses väina(de) kaudu (nt Läänemeri, Must meri)

sisemine
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi sisemuses, (rohkem) sees, seespool asuv või esinev

2. selline, mis on või toimub millegi sees

siseministeerium
[nimisõna, substantiiv]
ministeerium, kes tegeleb sisejulgeoleku ja õigusliku korra tagamisega riigis, kohaliku omavalitsuse arendamise ning regionaalpoliitika kavandamisega

siseminister
[nimisõna, substantiiv]
sisepoliitikat korraldav minister

sisemisjon
[nimisõna, substantiiv]
oma usu, hrl ristiusu propageerimine muu-usuliste või uskmatute seas oma kodumaal

sisemonoloog
[nimisõna, substantiiv]
jutustamisvõte, kus aine esitatakse tegelase näiliselt vahetute mõtete, meenutuste, tundmuste ja kujutluspiltidena

sisemoreen
[nimisõna, substantiiv]
moreen, mis tekib liustiku pinnal asuva settekihi ja põhjamoreeni sattumisel liustiku sisse

sisemus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi sisse jääv, millegi sees olev osa või ruum (koos selles leiduvaga)

2. mingi ala keskele jääv osa

sisemõõtmed
[nimisõna, substantiiv]
sisemised, keha sisepinnast lähtuvad mõõtmed

sisemälu
[nimisõna, substantiiv]
elektroonilise seadme (nt arvuti, telefoni) põhimälu

sisemäärustik
[nimisõna, substantiiv]
hrl väeosa vms sisekorda korraldav määrustik

sisend
[nimisõna, substantiiv]
miski, mida mingisse süsteemi või protsessi sisse, kaasa pannakse või võetakse, millegi eeldus (nt tooraine, algne info, teenus)

sisendama
[tegusõna, verb]
tahtlikult mõjutama või suunama kellegi mõtlemist, tahet, meeleolu või käitumist (nt kasvatuses, psühhoteraapias)

sisendandmed
[nimisõna, substantiiv]
infotöötlussüsteemi töötluseks või salvestuseks sisestatud andmed

sisendav
[omadussõna, adjektiiv]
sisendusjõuline, sugestiivne

sisendhind
[nimisõna, substantiiv]
hind, millega ettevõte ostab toodangu valmistamiseks vajalikke kaupu

sisendkäibemaks
[nimisõna, substantiiv]
millegi tootmiseks sisse minevate kulutuste (nt kauba, teenuse) hankel kulutatud käibemaks

sisendseade
[nimisõna, substantiiv]
arvuti osa või spetsiaalne lisaseade andmete sisestuseks ja teisenduseks (nt klaviatuur, skänner)

sisendus
[nimisõna, substantiiv]
sugestioon

sisendusjõud
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi mõtlemist, tahet, meeleolu või käitumist psüühiliselt mõjutav või suunav mõjujõud

2. mingit tunnet esile kutsuv, seda põhjustav mõjujõud

sisendusjõuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. psüühiliselt mõjuv, kellegi mõtlemist, meeleolu mõjutav, mingit tunnet esile kutsuv, sellisena kaasahaarav

2. psüühiliselt mõjuv

sisenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. psüühiliselt mõjuv, kellegi mõtlemist, meeleolu mõjutav, mingit tunnet esile kutsuv, sellisena kaasahaarav

2. psüühiliselt mõjuv

sisene
[omadussõna, adjektiiv]
asutuse, organisatsiooni vm koosluse sees, millegi piires esinev või toimuv

sisenema
[tegusõna, verb]
1. jalgsi või millegagi sõites kuskile sisse, mingile (piiratud ligipääsuga) alale minema või tulema

2. kuskile sisse minema või tulema

sisenugiline
[nimisõna, substantiiv]
teise organismi ehk peremeesorganismi sees elutsev parasiit (nt tuberkuloosibakter inimese kehas)

sisenurk
[nimisõna, substantiiv]
sisemine nurk

sisenõre
[nimisõna, substantiiv]
1. sisesekretsiooninäärmetes (nt sugunäärmetes, kilpnäärmes) tekkiv bioloogiliselt aktiivne aine, mis reguleerib ainevahetust ning organismi talitlusi ja protsesse

2. sisenõre

sisenõrenääre
[nimisõna, substantiiv]
nääre, mis sünteesib hormoone ja nõristab otse verre või lümfi (nt kilpnääre, neerupealised, osalt kõhunääre)

sisenõristus
[nimisõna, substantiiv]
sisenõrenäärmete ja eriomaste rakkude talitlus, sisenõre valmistus

sisenõudlus
[nimisõna, substantiiv]
riigisisene ostujõuline nõudmine mingi toote või teenuse järele

siseolud
[nimisõna, substantiiv]
millegi sees kehtiv, esinev, ilmnev olukord

siseolukord
[nimisõna, substantiiv]
millegi sees kehtiv, esinev, ilmnev olukord

siseopositsioon
[nimisõna, substantiiv]
võimul olijatega opositsioonis olevad poliitikud või isikud oma erakonna, valitsusliidu, riigi vms suhtes

siseorgan
[nimisõna, substantiiv]
rinna- või kõhuõõnes paiknev elund (nt süda, kopsud, maks)

siseosa
[nimisõna, substantiiv]
1. sissepoole jääv, sisemine osa

2. sisepiirkond

sisepagulane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elab kodumaal, kuid on opositsioonis seal kehtiva ametliku poliitikaga

sisepagulus
[nimisõna, substantiiv]
avalikkusest kõrvalehoidmine, üksinduses, erakluses olek

siseparasiit
[nimisõna, substantiiv]
teise organismi ehk peremeesorganismi sees elutsev parasiit (nt tuberkuloosibakter inimese kehas)

sisepark
[nimisõna, substantiiv]
rulatajatele, rulluisutajatele ning tõuke- ja trikiratturitele mõeldud katusealune rulapark koos rampidega

sisepass
[nimisõna, substantiiv]
dokument mõnes riigis (nt Nõukogude Liidus), mis võimaldab liikuda üksnes oma riigi piires

sisepeegeldumine
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetlainete peegeldumine kahe läbipaistva keskkonna piiril, millega ei kaasne murdumist teise keskkonda, täielik peegeldumine

sisepiin
[nimisõna, substantiiv]
tugev hingeline kannatus, millegi ränk läbielamine

sisepind
[nimisõna, substantiiv]
millegi sisemine pind

sisepinge
[nimisõna, substantiiv]
vastuoludest, lahkhelidest tingitud ärev, närviline olukord mingis organisatsioonis vm

siseplaneet
[nimisõna, substantiiv]
Maa teekonna sees oleva orbiidiga planeet (nt Merkuur, Veenus)

sisepoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi sisemistele asjadele keskenduv poliitika

sisepung
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune moodustis käsnadel mittesuguliseks sigimiseks

sisepõgenik
[nimisõna, substantiiv]
oma riigi piires relvakonfliktide, vägivalla vms eest kodu maha jätnud, mujale asunud inimene

sisepõlemismootor
[nimisõna, substantiiv]
mootor, milles keemiline energia muundub mehaaniliseks energiaks kütuse põlemisel mootoris endas

siserada
[nimisõna, substantiiv]
staadioni keskosale lähim (ja kurvis kiireimini läbitav) ringrada

siserahu
[nimisõna, substantiiv]
mingi institutsiooni sees, piires valitsev rahu

siserekord
[nimisõna, substantiiv]
(kergejõustikus:) spordihallis vm sisetingimustes võisteldes saavutatud ametlikult tunnustatud parim tulemus

siserevisjon
[nimisõna, substantiiv]
revisjon, mille sooritavad ettevõtte enda revidendid

siseriiklik
[omadussõna, adjektiiv]
riigi sees, riigi piires kehtiv või toimuv

siseriiklikult
[määrsõna, adverb]
riigi sees, riigi piires kehtivalt või toimuvalt

siseriim
[nimisõna, substantiiv]
(hrl rahvaluules:) sisehäälikust konsonandi kordus sõna sees või värsirea mitmes sõnas (nt r sõnas marjavarsilista või l värsis heleraua alla hõlma)

sisering
[nimisõna, substantiiv]
võimupositsioonis isikule lähedal seisvad, hrl siseinfot valdavad inimesed

siseringitehing
[nimisõna, substantiiv]
tehing, mis sooritatakse suletud inimesteringi (ühte ühingusse, aktsiaseltsi vms) kuuluvate isikute vahel

siseringjoon
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) ringjoon, mis puutub hulknurga (nt kolmnurga, ruudu) kõiki külgi hulknurga seespoolt

siseruum
[nimisõna, substantiiv]
hoone sisemusse jääv tuba vm ruum

siserõdu
[nimisõna, substantiiv]
siseruumis paiknev rõdu

siserõhk
[nimisõna, substantiiv]
millelegi seestpoolt mõjuv rõhk

siseränne
[nimisõna, substantiiv]
rahvastiku ümberasumine omal maal (hrl vastanduses välisrändele)

sisesein
[nimisõna, substantiiv]
millegi sissepoole jääv, sisemine sein

sisesekretoorne
[omadussõna, adjektiiv]
sisenõrenäärmete ja eriomaste rakkude talitlusega, sisenõre valmistusega seotud

sisesekretsioon
[nimisõna, substantiiv]
sisenõrenäärmete ja eriomaste rakkude talitlus, sisenõre valmistus

sisesekretsiooninääre
[nimisõna, substantiiv]
nääre, mis sünteesib hormoone ja nõristab otse verre või lümfi (nt kilpnääre, neerupealised, osalt kõhunääre)

sisesoojus
[nimisõna, substantiiv]
sisemine soojus

sisestama
[tegusõna, verb]
midagi kuhugi sisse panema

sisestruktuur
[nimisõna, substantiiv]
sisemine ehitus

sisestuma
[tegusõna, verb]
(elektroonilisse süsteemi) sisse minema

sisestus
[nimisõna, substantiiv]
sisestamine

sisestuskaabel
[nimisõna, substantiiv]
elektrivõrgu liitumispunkti ja hoone vaheline kaabel elektrivoolu toomiseks hoonesse

sisestusklahv
[nimisõna, substantiiv]
(arvuti klaviatuuril:) sõnaga ENTER tähistatud klahv, millega kasutaja annab arvutile märku oma tegevuse kinnitamisest

sisesund
[nimisõna, substantiiv]
sisemine vajadus midagi teha või mingisugune olla

sisesõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, mille on põhjustanud riigi sisemised vastuolud ning mille osapooled on selle riigi eri rühmitused

sisetakistus
[nimisõna, substantiiv]
vooluallika sisemine takistus, millest oleneb allika klemmipinge

sisetald
[nimisõna, substantiiv]
jalatsi sisse pandav lahtine tald

sisetasku
[nimisõna, substantiiv]
sisemine, rõiva või eseme sisepoolel olev tasku

sisetelefon
[nimisõna, substantiiv]
telefon, millega saab helistada ühe asutuse või hoone piires

sisetelevisioon
[nimisõna, substantiiv]
videokaamerate kasutamine kujutise edastamiseks piiratud arvule monitoridele

sisetemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. temperatuur ruumis

2. millegi sees olev, sisekeskkonna temperatuur

sisetoitekude
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrreliste ja teiste taimede seemnetes sisalduv toiteainerikas kude areneva idu jaoks

2. toitekude

3. taime seemnes

sisetoll
[nimisõna, substantiiv]
riikide liidu riikide või ühe riigi eri piirkondade või valduste läbimise eest võetav tollimaks

sisetreening
[nimisõna, substantiiv]
treening spordihoones vm siseruumis

sisetrepp
[nimisõna, substantiiv]
hoones sees, siseruumis olev trepp

sisetunne
[nimisõna, substantiiv]
(ette)aimav vaistlik tunne, intuitiivne teadmine

siseturg
[nimisõna, substantiiv]
kaupade pakkumine ja nõudmine sisemajanduses või mingi majandusühenduse (tolliliidu) piires

siseturism
[nimisõna, substantiiv]
reisimine oma riigi piires, omamaine turism

siseturist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes reisib oma riigi sees

siseturvalisus
[nimisõna, substantiiv]
riigisisene turvalisus, mis hõlmab nii inimese tegelikku kaitstust kui ka seda, et inimene tunneks end kaitstult

sisetöö
[nimisõna, substantiiv]
siseruumis tehtav ehitus- või viimistlustöö

sisetüli
[nimisõna, substantiiv]
mingi asutuse, ühingu vms sisene tüli

siseujula
[nimisõna, substantiiv]
(spordi)hoones paiknev ujula

siseuks
[nimisõna, substantiiv]
uks siseseinas

siseuudis
[nimisõna, substantiiv]
uudis kodumaal toimunust, siseriiklik uudis

sisevaade
[nimisõna, substantiiv]
1. vaade millegi sisemusele, siseruumile

2. selle kujutis joonisena, fotona vms

sisevaatlus
[nimisõna, substantiiv]
süvenemine iseenda psüühikasse või mõtetesse, oma sisemaailma jälgimine, enesesse vaatamine

sisevaenlane
[nimisõna, substantiiv]
mingit institutsiooni seestpoolt ohustav vaenlane

sisevalgusti
[nimisõna, substantiiv]
siseruumi valgustamiseks mõeldud valgusti

sisevalgustus
[nimisõna, substantiiv]
tehisvalgustus siseruumis või mingi eseme sees

sisevastuolu
[nimisõna, substantiiv]
riigi, asutuse, rühmituse vm sees esinev kahe vastaspoole vaheline äge, terav vastasseis vastandlike seisukohtade pärast

siseveeb
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ametkonna siseseks kasutamiseks mõeldud internetilehekülg, mis asub sisevõrgus

siseveed
[nimisõna, substantiiv]
maismaal paiknevad veed (nt jõed, järved, tehisveekogud)

siseveekogu
[nimisõna, substantiiv]
maismaa veekogu (jõgi, järv)

siseveeris
[nimisõna, substantiiv]
vaba ruum lehekülje siseääres

siseviimistlus
[nimisõna, substantiiv]
1. siseruumile lõpliku välimuse või kuju andmine

2. selle tulemus, lõplik välimus või kuju

sisevolt
[nimisõna, substantiiv]
sissevõtuvolt riietuseseme pahemal poolel

sisevooder
[nimisõna, substantiiv]
hoone siseruumi poole jääv (laudadest) seinakate

sisevõitlus
[nimisõna, substantiiv]
riigi, asutuse, rühmituse vm sees esinev kahe vastaspoole vaheline võitlus vastandlike seisukohtade pärast

sisevõlg
[nimisõna, substantiiv]
võlg, mille puhul võlausaldaja ja võlgnik kuuluvad sisuliselt samasse majandusüksusse, nt riigi valitsuse võlg oma maa pankadele

sisevõrk
[nimisõna, substantiiv]
Interneti standardeid kasutav arvutivõrk, millesse pääsevad ainult organisatsiooni liikmed

sisevõte
[nimisõna, substantiiv]
ruumis pildistamine v filmimine

siseväelane
[nimisõna, substantiiv]
(Venemaal, Nõukogude Liidus vm:) sõjaväelane, kes kuulub siseasjade ministeeriumi alluvuses olevasse väeossa

sisevägi
[nimisõna, substantiiv]
sisekaitse tagamiseks moodustatud väeosad mõnes riigis (nt Venemaal)

siseväljak
[nimisõna, substantiiv]
sisetingimustes sportimiseks mõeldud ala

siseõhk
[nimisõna, substantiiv]
õhk siseruumides, hoones (vm suletud keskkonnas)

siseõu
[nimisõna, substantiiv]
hoonetest (ja müüridest) ümbritsetud, tänavalt, väljaspoolt varju jääv õu

sisihäälik
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) iseäraliku sisiseva kõlaga häälik (nt s, z, š, ž)

sisikond
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhuõõnes paiknevad elundid või siseelundid (tervikuna)

2. loomal

sisim
[omadussõna, adjektiiv]
1. hingemaailma, tunnete või veendumustega seotud, sügavalt isiklik

2. võõra pilgule, pealispindsel vaatlusel mitte märgatav, selle eest varjatud

sisimas
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(hinge, sisemaailma, selle varjatuima osa kohta)

sisin
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrk s-häälikut meenutav heli, mis tekib nt õhu liikumisel läbi kitsa ava, kuuma eseme kokkupuutel külma veega, vaevalisel põlemisel

2. nõrk sisisev heli

sisin-susin
[nimisõna, substantiiv]
sisin ja susin, s-i ja š-d meenutav heli või häälitsus

sisisema
[tegusõna, verb]
õhu läbipääsu, kehva põlemise vms tõttu s-hääliku taolist heli andma

sisistama
[tegusõna, verb]
kellegi poolt s-hääliku taolist heli, sisinat tekitama

sisistus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi tekitatud terav s-häälikut meenutav heli

2. s-häälikut meenutav heli

siss
[nimisõna, substantiiv]
vastupanu- või vabastusliikumises osalev relvastatud võitleja

sisse
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. sisemusse, sissepoole, pealispinnast sügavamale

2. millestki ümbritsetuks, kaetuks

3. näitab, millesse või kuhu midagi pannakse või tehakse

sisseaste
[nimisõna, substantiiv]
1. (teatrilavastuses:) tegelase lavaleilmumine

2. vastav koht näidendis

sisseastuja
[nimisõna, substantiiv]
1. mingisse õppeasutusse õppima pürgija

2. õppeasutusse õppima pürgija

sisseastumine
[nimisõna, substantiiv]
1. õppeasutusse (eksameid, katseid tehes) õppima pürgimine

2. mingisse kooli õppima pääsemiseks vajalikud toimingud

sisseastumisavaldus
[nimisõna, substantiiv]
avaldus õppeasutusse sisseastumiseks

sisseastumiseksam
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutusse sisseastumiseks sooritatav eksam

sisseastumiskatse
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutusse sisseastumiseks sooritatav katse

sisseastumismaks
[nimisõna, substantiiv]
organisatsiooni liikmeks saamisel (või mõnda õppeasutusse sisseastumisel) tasutav rahasumma

sisseharjunud
[omadussõna, adjektiiv]
aja jooksul omaseks saanud või omandatud, hrl tõrgete ja üllatusteta toimiv

sissehingamine
[nimisõna, substantiiv]
õhu kopsudesse sisse tõmbamine

sissejuhatav
[omadussõna, adjektiiv]
millegi kohta eelteadmisi jagav, järgnevat sündmust, ettekannet vms tutvustav või alustav

sissejuhatus
[nimisõna, substantiiv]
1. teose, artikli, ettekande vms algusosa, kus kirjeldatakse lühidalt, millest juttu tuleb või antakse muid üldisi selgitusi

2. tutvustav, alustav osa näiteks raamatus, artiklis või ettekandes

sissekanne
[nimisõna, substantiiv]
millegi üleskirjutus või registreeriv märge (nt päevikus, registris)

sissekirjutis
[nimisõna, substantiiv]
millegi üleskirjutus või registreeriv märge (nt päevikus, registris)

sissekirjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. elukoha registreerimine (nt rahvastikuregistris)

2. ametlikult registreeritud elukoht

3. alalise elukoha ametlik vormistus

sissekukkumine
[nimisõna, substantiiv]
milleltki keelatult tabatud saamine, paljastatud saamine

sissekäik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht või käik, kustkaudu kuhugi sisse pääseb

2. koht, kust saab sisse minna

sissekünd
[nimisõna, substantiiv]
seemne, väetise vms maasse, mulda kündmine

sisselase
[nimisõna, substantiiv]
(mingi aine) sisselaskmine

sisselaskmine
[nimisõna, substantiiv]
sissepääsu võimaldamine

sisselogimine
[nimisõna, substantiiv]
hrl kasutajanime ja salasõna abil arvutisüsteemi või võrguseanssi sisenemine, enese seal registreerimine

sisselõige
[nimisõna, substantiiv]
1. millessegi lõigatud sälk, täke vms

2. terava eseme tekitatud (väike) haav või kirurgiline lõige

sisselöök
[nimisõna, substantiiv]
löök, millega väljakult välja löödud pall lüüakse tagasi väljakule (nt saalihokis)

sisselülitus
[nimisõna, substantiiv]
seadme, mehhanismi vms käivitamine või käivitumine

sissemagamine
[nimisõna, substantiiv]
õigest ajast hiljem ärkamine, seetõttu kuhugi hilinemine

sissemaks
[nimisõna, substantiiv]
1. kohe tasutav osa maksta tulevast summast

2. makse (oma kontolt) muule kontole

sissemakse
[nimisõna, substantiiv]
1. kohe tasutav osa maksta tulevast summast

2. makse (oma kontolt) muule kontole

sissemurdja
[nimisõna, substantiiv]
vägivaldne majja, ruumi vms sissetungija (nt röövimise eesmärgil)

sissemurdmine
[nimisõna, substantiiv]
vägivaldne, jõuga tungimine majja, kauplusse, kontorisse vm (hrl röövimise eesmärgil)

sissemurre
[nimisõna, substantiiv]
jõuga sissemurdmine vastase kaitsesse (nt sõjas, sportmängus)

sissenõudja
[nimisõna, substantiiv]
võlgade äramaksmist nõudev asutus või isik (nt inkassofirma või selle töötaja)

sissenõudmine
[nimisõna, substantiiv]
võla, trahvi vm rahalise kohustuse täitmise nõue

sissenõue
[nimisõna, substantiiv]
võla, trahvi vm rahalise kohustuse täitmise nõue

sisseost
[nimisõna, substantiiv]
1. enda (ja pere) tarbeks ostmine, kaupade varumine iseendale

2. enda tarbeks ostmine

sisseostuhind
[nimisõna, substantiiv]
hind, millega kaupu edasimüümiseks ostetakse

sissepanek
[nimisõna, substantiiv]
ühendustorude, kaablite vms paigaldamine hoonesse

sissepiiramine
[nimisõna, substantiiv]
vastase objekti või üksuse isoleerimine tema ülejäänud vägedest

sissepoole
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. suunaga sisse, millegi sisemusse, millestki piiratud alale

2. (suunaga) sisse

sissepritse
[nimisõna, substantiiv]
mootori tööpõhimõte, mis seisneb selles, et kütust pritsitakse läbi düüside otse põlemiskambritesse või kollektorisse

sissepääs
[nimisõna, substantiiv]
1. koht või käik, kustkaudu kuhugi sisse pääseb

2. koht, kust saab sisse minna

sissepääsuluba
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik luba, mis annab õiguse siseneda teatavale (suletud) alale, teatavasse asutusse vm

2. läbipääsuluba

sisseraie
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi sisse süvendi raiumine

2. sisse raiutud süvend

sisseränd
[nimisõna, substantiiv]
inimeste elama asumine riigis, mis ei ole nende kodumaa

sisserändaja
[nimisõna, substantiiv]
vabatahtlikult elukohta vahetanud inimene uue asukohamaa suhtes või teel uuele asukohamaale

sisserännanu
[nimisõna, substantiiv]
vabatahtlikult elukohta vahetanud inimene uue asukohamaa suhtes või teel uuele asukohamaale

sisseränne
[nimisõna, substantiiv]
inimeste elama asumine riigis, mis ei ole nende kodumaa

sisseseade
[nimisõna, substantiiv]
hrl tootmis- või ühiskondlike ruumi(de) sisustus kogumina (nt mööbel, masinad, töövahendid)

sissesõiduhoov
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) linnasõitnud talumeeste peatuskoht, hoov hobuste ja sõidukite paigutamiseks koos ruumidega ööbimiseks

sissesõidukeeld
[nimisõna, substantiiv]
riiki sissesõidu õigust keelav otsus

sissesõiduluba
[nimisõna, substantiiv]
luba, millega antakse õigus riiki sissesõiduks, hrl viisa

sissesõiduviisa
[nimisõna, substantiiv]
viisa, millega välismaalasele antakse õigus riiki sissesõiduks

sissesõit
[nimisõna, substantiiv]
määratletud alale sõitmine, kuhugi saabumine

sissesõitja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes sõites siseneb riiki, linna vms

sissesõitnu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on teisest kohast kuhugi riiki, linna vms tulnud

sissetalumine
[nimisõna, substantiiv]
mingi looma- või taimeliigi sisseviimine alale, kus seda varem polnud, võõrliigi sissetoomine

sissetulek
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud aja jooksul laekunud rahasumma, rahaline tulu

2. saadud hüviste hulk

3. (teatud aja jooksul) teenitud raha, tulu

4. tulu[d], teenistus

sissetulekuallikas
[nimisõna, substantiiv]
see, mis annab äraelamiseks vajalikku rahalist tulu

sissetulija
[nimisõna, substantiiv]
siseneja

sissetung
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud väeosade tungimine võõrale alale

sissetungimine
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud väeosade tungimine võõrale alale

sisseuhtekiht
[nimisõna, substantiiv]
tihenenud pinnakiht, kuhu on nõrgunud ained ülemistest mullakihtidest

sissevaade
[nimisõna, substantiiv]
(põgus, tutvustav) käsitlus või ülevaade

sissevedaja
[nimisõna, substantiiv]
kaupade sisseveoga tegelev asutus või isik

sissevedu
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste ostmine välismaalt, ostetud kauba vedu oma riiki

sisseveoartikkel
[nimisõna, substantiiv]
teatavat liiki kaup või toode, mida veetakse riiki sisse

sisseveokaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste sissevedu hõlmav kaubandusvaldkond

sisseveokeeld
[nimisõna, substantiiv]
riigivõimu keeld teatavat kaupa riiki sisse vedada

sisseveolitsents
[nimisõna, substantiiv]
valitsusasutuse väljastatud dokument, mis annab õiguse teatud kaupa riiki sisse vedada

sisseveoluba
[nimisõna, substantiiv]
valitsusasutuse väljastatud dokument, mis annab õiguse teatud kaupa riiki sisse vedada

sisseveomaks
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes maks (nt tollimaks või aktsiis), mida võetakse kaupade teistest riikidest sisseveo pealt

sisseveotoll
[nimisõna, substantiiv]
sisseveetavate kaupade eest tasutav maks

sisseviik
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrivõrgu liitumispunktist hoonesse elektrivoolu toomine

2. selleks kasutatav vahend (nt sisestuskaabel)

sisseviimine
[nimisõna, substantiiv]
muudatuste, täienduste vms teksti lisamine

sissevise
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) üle mänguväljaku külgjoonte mängitud palli tagasiviskamine mängu käte abil

sisseviskaja
[nimisõna, substantiiv]
baari, restorani vms töötaja, kelle ülesandeks on tänavalt klientide leidmine

sissevool
[nimisõna, substantiiv]
inimeste, kaupade, raha vms rohke lisandumine riiki

sissevõte
[nimisõna, substantiiv]
kahandamiseks või kumeruse kujundamiseks õmmeldud sisevolt riietusesemel (talje-, rinna- või puusapiirkonnas)

sissevõtuvolt
[nimisõna, substantiiv]
kahandamiseks või kumeruse kujundamiseks õmmeldud sisevolt riietusesemel (talje-, rinna- või puusapiirkonnas)

sisse-välja
[määrsõna, adverb]
1. vaheldumisi sisse ja välja (nt uksest käies, hingates)

2. vaheldumisi sisse ja välja (nt uksest käies)

sisseõpitud
[omadussõna, adjektiiv]
harjutamisega omandatud, seetõttu sujuvalt, raskusteta toimuv

sisseü
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellesse?, millesse? (nt vennasse, majasse)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellesse?/millesse? (nt vennasse, õpikusse)

sisseütlev
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kellesse?, millesse? (nt vennasse, majasse)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kellesse?/millesse? (nt vennasse, õpikusse)

sissisõda
[nimisõna, substantiiv]
vastupanu- või vabastusliikumise korraldatud relvastatud tegevus, millele on iseloomulikud äkkrünnakud ning sabotaaži- ja terroriteod

sisu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis mingi ümbrise, koore, kesta, anuma vm sees leidub

2. see, mis on millegi (näiteks anuma) sees

3. esemete kohta

sisuanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
meediatekstide ja dokumentide analüüsimiseks kasutatav uurimismeetod

sisujuht
[nimisõna, substantiiv]
1. ainestiku leidmist hõlbustav loetelu, (aine)register

2. ainestiku leidmist hõlbustav loetelu

sisukaart
[nimisõna, substantiiv]
võrgulehe sisukord, valikuvõimaluste loend

sisukas
[omadussõna, adjektiiv]
sisult, mõttelt väärtuslik, huvitavat ainest pakkuv

sisukehv
[omadussõna, adjektiiv]
vähese, ebapiisava sisuga, sisult, mõttelt lahja

sisukokkuvõte
[nimisõna, substantiiv]
teose (sündmustiku) lühikirjeldus

sisukord
[nimisõna, substantiiv]
1. trükise jaotiste loetelu koos vastavate leheküljenumbritega

2. raamatu osade loetelu koos lehekülgede numbritega

sisukus
[nimisõna, substantiiv]
sisuline kontsentreeritus, mõtte sügav koondatus

sisuküllane
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju sündmusi, teemasid, mõtteid vm sisaldav

2. sisult, mõttelt huvitav, väärtuslik vms

sisulage
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti, teose vms kohta:) mõttelt, sisult kesine või täiesti mõtteta

sisuldasa
[määrsõna, adverb]
sisu poolest, sisult, sisu mõttes

sisuline
[omadussõna, adjektiiv]
teose, kõne, dokumendi vms sisusse puutuv, selle aine, teemaga seotud

sisulooja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes loob ja postitab ühismeediaplatvormidele tekste, videoid vm materjali (nt You Tube'is, TikTokis)

sisuloome
[nimisõna, substantiiv]
turundust toetav sisuline tegevus (nt tekstide kirjutamine, fotode valik)

sisulugu
[nimisõna, substantiiv]
kavandatava filmiloo ümberjutustus koos tegelaste ja keskkonna detailse kirjeldusega

sisuplokk
[nimisõna, substantiiv]
(trükise tegemisel:) hrl kokku õmmeldud kaanestamata trükipoognad

sisurikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. palju sündmusi, teemasid, mõtteid vm sisaldav

2. sisult, mõttelt huvitav, väärtuslik vms

sisurikkus
[nimisõna, substantiiv]
sisuline kontsentreeritus, mõtte sügav koondatus

sisus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhuõõnes paiknevad elundid või siseelundid (tervikuna)

2. loomal

sisuseletus
[nimisõna, substantiiv]
filmi, raamatu vm jutustava teose lühike ülevaatlik kokkuvõte

sisustama
[tegusõna, verb]
1. mööblit, seadmeid vms ruumi paigutama

2. sisse seadma, möbleerima

sisustus
[nimisõna, substantiiv]
1. korteri vm ruumi mööbel, seadmed vm sisseseade

2. mööbel, seadmed, vaibad, kardinad vms toas või majas

3. sisustamine

4. seadmetega

sisustuspood
[nimisõna, substantiiv]
mööblit ja muid kodus või kontoris vajaminevaid esemeid müüv kauplus

sisusõna
[nimisõna, substantiiv]
täistähenduslik sõna, mis lauses kannab kindlat tähendussisu (nt nimisõna mets, tegusõna hulkuma, omadussõna kuri)

sisusügav
[omadussõna, adjektiiv]
sügavasisuline, sisukas

sisuteenus
[nimisõna, substantiiv]
sideettevõtte pakutav hrl tasuline teenus nutitelefonide jaoks (nt horoskoop, helinad, taustapildid, mängud)

sisutihe
[omadussõna, adjektiiv]
sisult, mõttelt väärtuslik, huvitavat ainest pakkuv

sisutoimetaja
[nimisõna, substantiiv]
teksti sisu usaldusväärsust kontrolliv toimetaja

sisutu
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti, teose vms kohta:) mõttelt, sisult kesine või täiesti mõtteta

sisuturundus
[nimisõna, substantiiv]
1. tähelepanu köitva sisu levitamine meedias (hrl ostetud tekstina), et tutvustada ja reklaamida mingit toodet või teenust

2. ettevõtte, tema toote või teenuse tutvustamine avalikkusele

sisutus
[nimisõna, substantiiv]
mõtte, sisu täielik puudumine või selle ebapiisavus

sisutühi
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti, teose vms kohta:) mõttelt, sisult kesine või täiesti mõtteta

sisutühjus
[nimisõna, substantiiv]
mõtte, sisu täielik puudumine või selle ebapiisavus

sisuvaene
[omadussõna, adjektiiv]
vähese, ebapiisava sisuga, sisult, mõttelt lahja

sisyphoslik
[omadussõna, adjektiiv]
(vaevanägemise, raske töö kohta:) ränk, lõppematu, samas kasutu

sitaauk
[nimisõna, substantiiv]
1. (väga halva, viletsa olukorra, räpase koha vms kohta)

2. (halva, viletsa olukorra, koha vms kohta)

sitahais
[nimisõna, substantiiv]
väljaheite, rooja või mustuse hais

sitahunnik
[nimisõna, substantiiv]
looma või inimese väljaheide kuhjana

sitahäda
[nimisõna, substantiiv]
vajadus roojata

sitajunn
[nimisõna, substantiiv]
väljaheite pikergune jäme (lühike) tükk

sitakott
[nimisõna, substantiiv]
(abitu, saamatu inimese kohta, ka sõimusõnana)

sitaks
[määrsõna, adverb]
1. väga

2. väga palju

sitakäi
[nimisõna, substantiiv]
(võrdlustes kellegi või millegi väga musta, määrdunu kohta)

sitall
[nimisõna, substantiiv]
1. klaasjas, hrl läbipaistmatu, kõrgeid temperatuure taluv materjal, mida saadakse sulaklaasi kristalliseerides

2. klaasjas materjal

sitamaja
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või ruum urineerimiseks ja roojamiseks

sitane
[omadussõna, adjektiiv]
räpane, väga määrdunud, mustusega või sitaga koos

sitanikerdis
[nimisõna, substantiiv]
asi, mis on oskamatult või kiiruga, hooletult tehtud, kehv töö

sitapea
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt inimese kohta, ka sõimusõnana)

sitar
[nimisõna, substantiiv]
eriliste keeltega, pika kaelaga ja kõrvitsakujulise kõlakambriga näppepill, mida kasutatakse nt India, Pärsia klassikalises muusikas

sitaratas
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõimusõna)

2. sõimusõna

sitaseen
[nimisõna, substantiiv]
1. söögiks kõlbmatu, mittesöödav seen

2. söögiks kõlbmatu seen

sitasitikas
[nimisõna, substantiiv]
sinakasmust mardikas, kes kaevab hrl hobuste või veiste sõnniku alla püstkäike, mille rõhtsais kambreis arenevad vastsed

sitasti
[määrsõna, adverb]
halvasti

sitavanka
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõimusõna)

2. sõimusõna

sitavares
[nimisõna, substantiiv]
1. (abitu, saamatu inimese kohta)

2. hädavares

sitavesi
[nimisõna, substantiiv]
solgivesi

sitavikat
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõimusõna)

2. sõimusõna

sitikas
[nimisõna, substantiiv]
1. mardikas, kelle valmikud kaevavad väljaheidete alla käigu, et sellest toituda

2. (laiemalt:) roojatoiduline põrnikas

sitikavilu
[nimisõna, substantiiv]
(videviku kohta)

sitikmari
[nimisõna, substantiiv]
must sõstar

sitikmust
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti must (ja läikiv)

2. läikivmust

sitke
[omadussõna, adjektiiv]
füüsilisele jõule, survele vms vastupanu osutav, tugev ja painutatav (või venitatav), mitte kergesti purunev ega pehme

sitkelt
[määrsõna, adverb]
1. visalt, järjekindlalt, tugevasti vastu pannes

2. visalt, järjekindlalt

sitkus
[nimisõna, substantiiv]
tugev iseloom, võime raskustele vastu panna

sits
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke trükitud mustriga või ühevärviline lihtne puuvillane kangas

2. puuvillriie

sitsid-satsid
[nimisõna, substantiiv]
1. volangid, lehvid vm kaunistused riideesemel

2. selliste kaunistustega (uhked) riided

sitsiillane
[nimisõna, substantiiv]
Sitsiilia elanik

sitsikardin
[nimisõna, substantiiv]
sitsiriidest kardin

sitsikleit
[nimisõna, substantiiv]
sitsiriidest kleit

sitsima
[tegusõna, verb]
1. (hrl koera kohta:) esikäppi õhus hoides tagakäppadel istuma, hrl söögipoolist küsides

2. hrl koera kohta: tagakäppadel istuma

sitsiprintsess
[nimisõna, substantiiv]
peene preili ambitsiooniga lihtne tüdruk

sitsiriie
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke trükitud mustriga või ühevärviline lihtne puuvillane kangas

2. puuvillriie

sitsirätik
[nimisõna, substantiiv]
sitsist (pea)rätik

sitsivabrik
[nimisõna, substantiiv]
vabrik, kus värvitakse ja trükitakse mustreid valgele sitsile

sitskardin
[nimisõna, substantiiv]
sitsiriidest kardin

sitskleit
[nimisõna, substantiiv]
sitsiriidest kleit

sitsriie
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke trükitud mustriga või ühevärviline lihtne puuvillane kangas

2. puuvillriie

sitsrätik
[nimisõna, substantiiv]
sitsist (pea)rätik

sitt
[nimisõna, substantiiv]
1. looma või inimese väljaheide, roe

2. sõnnik (põllu väetisena)

sittagi
üldse, (mitte) vähematki

sittakanti
[määrsõna, adverb]
1. väga

2. väga palju

sittama
[tegusõna, verb]
mustaks, räpaseks tegema, jäätmetega saastama, reostama

sittuma
[tegusõna, verb]
1. päraku kaudu väljaheiteid, rooja väljutama

2. kõikide elusolendite kohta

situatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
teatavast olukorrast sõltuv

situatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. asjade üldine olek, seis teatud ajahetkel

2. mingi sündmuse asjaolud, eluga seotud tingimused

situatsioonikomöödia
[nimisõna, substantiiv]
olukorrast tuleneval koomikal põhinev film, näidend vm kunstiteos

situatsioonikoomika
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl ühenduses kunstiteosega:) olukorrast tulenev koomika

2. olukorrakoomika

siu
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

siug
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem madu (hrl Eestis elavate madude, rästiku ja nastiku kohta)

2. Eestis elava mao kohta

siugjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. ussi meenutav, nt ussina pikk ja painduv

2. maotaoline

3. ussitaoline, -kujuline

siugkaktus
[nimisõna, substantiiv]
Mehhikost pärit roomavate või rippuvate vartega kaktus

siugkivi
[nimisõna, substantiiv]
1. (tume)roheline, vahel ussinahka meenutava mustriga mineraal

2. rohekas mineraal

siuglema
[tegusõna, verb]
1. kitsas kohas lookeid, keerde tehes (edasi) liikuma, kitsast kohast (ussina libistades) läbi pugema või minema

2. ussina looklema, väänlema, vingerdama

siugtee
[nimisõna, substantiiv]
mägitee või jõe keerdudena looklev osa

siugtoru
[nimisõna, substantiiv]
S-kujuline toru (nt vannitoas seina peal)

siuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

siuhkama
[tegusõna, verb]
läbi õhu kiiresti liikuma, sellisel viisil midagi tegema

siuh-säuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

siuhti
[määrsõna, adverb]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

siuh-vilks
[määrsõna, adverb]
nobedasti, (kibe)kähku

siuke
[asesõna, pronoomen]
niisugune, seesugune

siukene
[asesõna, pronoomen]
niisugune, seesugune

siuks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi väikeste lindude siutsumist

siuks
[nimisõna, substantiiv]
väikeste lindude üksik häälitsus

siuksatama
[tegusõna, verb]
1. korraks heledalt ja katkendlikult häälitsema, ühe korra siutsuma

2. korraks siuksuma

siuksuma
[tegusõna, verb]
(hrl väikeste lindude kohta:) heledalt ja katkendlikult häälitsema

siumari
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolkera parasvöötmes levinud heleroheliste sulgjate lehtede ja mustade või punaste mürgiste marjadega rohttaim

siunama
[tegusõna, verb]
(vandesõnu kasutades) kellegi või millegi üle pahandama, oma nördimust, rahulolematust sõnaliselt väljendama

siunamissõna
[nimisõna, substantiiv]
kirumissõna

siuru
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasjutuline lind Eesti vanemates rahvalauludes

2. muinasjutulind eesti rahvalauludes

siurulane
[nimisõna, substantiiv]
aastail 1917–1919 tegutsenud kirjandusliku rühmituse Siuru liige

siurulind
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasjutuline lind Eesti vanemates rahvalauludes

2. muinasjutulind eesti rahvalauludes

siuts
[nimisõna, substantiiv]
väikeste lindude üksik häälitsus

siuts
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi väikeste lindude siutsumist

siutsatama
[tegusõna, verb]
1. korraks heledalt ja katkendlikult häälitsema, ühe korra siutsuma

2. korraks siuksuma

siutsatus
[nimisõna, substantiiv]
väikeste lindude üksik häälitsus

siutsuma
[tegusõna, verb]
(hrl väikeste lindude kohta:) heledalt ja katkendlikult häälitsema

siuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika suurima indiaani hõimurühma liige

2. Põhja-Ameerika indiaani hõimu liige

siva
[määrsõna, adverb]
ruttu, kiiresti

sixpack
[nimisõna, substantiiv]
kõhul olev lihas, mis algab häbemeluust ja kinnitub roietele ja rinnakule

sixpack-lihas
[nimisõna, substantiiv]
kõhul olev lihas, mis algab häbemeluust ja kinnitub roietele ja rinnakule

skaala
[nimisõna, substantiiv]
arvväärtustega astmik millegi hindamiseks, mingite suuruste arvväärtuse määramiseks

skaalajaotis
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriista jaotiskriipsude vahemik, millegi osadeks jaotamise üksus hrl arvväärtusena

skafander
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguste seadmetega varustatud hermeetiline eririietus, mis võimaldab viibida eluks kõlbmatus keskkonnas

2. tuukri, kosmonaudi vm kaitseriietus

skaibitsi
[määrsõna, adverb]
Skype'i teel

skaip
[nimisõna, substantiiv]
internetitelefon Skype

skaipima
[tegusõna, verb]
internetitelefoni Skype kasutama, sel teel kellegagi rääkima

skalaar
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsikaline suurus, mida saab iseloomustada üheainsa arvuga (mõõtühikuga) ja mis ei sõltu suunast (nt temperatuur, mass, rõhk, aeg)

2. suurus, mida määratakse ainult ühe arvuga

skalaar
[nimisõna, substantiiv]
kuni 13 cm pikkuseks kasvav akvaariumikala, keda hrl kasvatatakse väikese parvena

skalaarkorrutis
[nimisõna, substantiiv]
arv, mis võrdub vektorite koordinaatide korrutiste summaga

skalaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(füüsikalise suuruse kohta:) selline, mille iseloomustamiseks piisab ainult arvulisest väärtusest ja mõõtühikust (nt mass, aeg, vanus)

skalaarsuurus
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsikaline suurus, mida saab iseloomustada üheainsa arvuga (mõõtühikuga) ja mis ei sõltu suunast (nt temperatuur, mass, rõhk, aeg)

2. suurus, mida määratakse ainult ühe arvuga

skald
[nimisõna, substantiiv]
1. Muinas-Skandinaavia poeet ja laulik

2. Muinas-Skandinaavia laulik

skaleerima
[tegusõna, verb]
skaalat muutma või skaalale paigutama, mõõtkava järgi ümber arvutama, vähendama või suurendama

skalenoeeder
[nimisõna, substantiiv]
(korrapäratu) hulktahukas, millel on kaksteist või kaheksa kolmnurkset tahku, üks kristallide vorme

skalp
[nimisõna, substantiiv]
1. koos juustega mahanülitud peanahk (hrl tapetud vaenlaselt võidumärgiks)

2. vaenlaselt nülitud peanahk

skalpeerima
[tegusõna, verb]
1. skalpi võtma, peanahka maha nülgima

2. skalpi võtma

skalpell
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kirurginuga

2. kirurginuga

skandaal
[nimisõna, substantiiv]
1. avalik, sündsustunnet haavav käitumine või sündmus, mis inimestes tekitab äärmist meelepaha või hämmastust

2. käitumine või sündmus, mis inimesi pahandab ja neid sellest rääkima paneb

skandaalimaiguline
[omadussõna, adjektiiv]
skandaali sisaldav või seda taotlev, skandaalse varjundiga

skandaalitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost skandaalitseja

skandaalitegija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes provotseerib, kutsub esile skandaali või skandaale

skandaalitseja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes provotseerib, kutsub esile skandaali või skandaale

skandaalitsema
[tegusõna, verb]
avalikult äärmist meelepaha, šokeeritust välja näitama, skandaali tegema

skandaalne
[omadussõna, adjektiiv]
avalikkuses sündsustunde haavamisega äärmist meelepaha või hämmastust tekitav, avalikult šokeeriv, skandaali põhjustav

skandalist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes provotseerib, kutsub esile skandaali või skandaale

skandeerima
[tegusõna, verb]
1. rütmis hüüdma või silphaaval hääldama (nt meeleavaldusel, spordivõistlusel)

2. rütmis hüüdma

skandinaavialik
[omadussõna, adjektiiv]
skandinaavlastele, Skandinaavia maadele omane, hrl hästi toimiv, (vormilt) lihtne ja funktsionaalne

skandinaavlane
[nimisõna, substantiiv]
mõne Skandinaavia rahva liige

skandinavism
[nimisõna, substantiiv]
ühiskondlik-poliitiline liikumine, mille eesmärgiks on Skandinaavia maade lähendamine või ühendamine

skandinavist
[nimisõna, substantiiv]
skandinavistika eriteadlane

skandinavistika
[nimisõna, substantiiv]
1. Skandinaavia maade ajalugu ning Skandinaavia keeli, kirjandust ja kultuuri (väljaspool Skandinaaviat) uuriv teaduste kogum

2. Skandinaavia ajaloo, kultuuri ja muu sellise uurimine

skandium
[nimisõna, substantiiv]
haruldane metall, keemiline element järjenumbriga 21

skaneerima
[tegusõna, verb]
1. teksti, pilti vm kujutisi skanneri abil arvutisse sisestama, optiliselt sisse lugema

2. sel viisil midagi digiteerima

3. pildist või dokumendist arvutisse koopiat tegema

skaneering
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutise skanneri abil arvutisse sisestamine, optiliselt sisselugemine

2. sel viisil digiteeritud kujutis

skann
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutise skanneri abil arvutisse sisestamine, optiliselt sisselugemine

2. sel viisil digiteeritud kujutis

skanner
[nimisõna, substantiiv]
1. optiline seade, mille abil teisendatakse tekstid, pildid jt graafilised kujutised arvutile sobivaks signaalide jadaks, tekstide, piltide jt kujutiste digiteerimiseks mõeldud seade

2. masin, mis teeb pildist või dokumendist arvutisse koopia

skannima
[tegusõna, verb]
1. teksti, pilti vm kujutisi skanneri abil arvutisse sisestama, optiliselt sisse lugema

2. sel viisil midagi digiteerima

3. pildist või dokumendist arvutisse koopiat tegema

skansioon
[nimisõna, substantiiv]
värsimõõdu rõhkude väljatoomine lugemisel või laulmisel, skandeeriv esitus

skapoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. hele kristalliseerunud harvaesinev mineraal, mida hinnatakse poolvääriskivina

2. silikaat

skapulaar
[nimisõna, substantiiv]
katoliku munga- või nunnarüü peal kantav peaauguga riidesiil, mis ulatub rüü allservadeni (nt tsistertslastel)

skarabeus
[nimisõna, substantiiv]
1. läikivmust mardikas, kes kariloomade väljaheidetest kerakesi voolib

2. kariloomade väljaheidetest kerakesi vooliv läikivmust mardikas

skarifikaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade seemnekestadele kergete lõigete tegemiseks, et seeme külvi eel paisuks ja hakkaks idanema

2. masin seemnekestade kraapimiseks

skarifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. seemnekestadele kergete lõigete tegemine, et seeme külvi eel paisuks ja hakkaks idanema

2. seemnekesta mehaaniline vigastamine külvi eel

skarifitseerima
[tegusõna, verb]
seemnekestadele kergeid lõikeid tegema, et seeme külvi eel paisuks ja hakkaks idanema

skarifitseerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. seemnekestadele kergete lõigete tegemine, et seeme külvi eel paisuks ja hakkaks idanema

2. seemnekesta mehaaniline vigastamine külvi eel

skarn
[nimisõna, substantiiv]
pruunikasroosa silikaatidest koosnev moondekivim, millel on ka granaadi omadusi

skatepark
[nimisõna, substantiiv]
rampidega plats või väljak, kus tegeldakse ekstreemspordiga, vahendeiks rulad, rulluisud ja (triki)jalgrattad

skatoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
väljaheidete, roojamisega seotud

skatool
[nimisõna, substantiiv]
1. valkude lagunemisel tekkiv orgaaniline ühend, ebameeldiva sõnnikulõhnaga kristalne aine

2. teat orgaaniline ühend

skatt
[nimisõna, substantiiv]
punktiarvestusega kaardimäng, mida mängitakse kolmekesi 32 kaardiga

skaudijuht
[nimisõna, substantiiv]
skaute juhendav ja nende tegevust korraldav täiskasvanu

skaudilaager
[nimisõna, substantiiv]
skautidele korraldatud laager (iseseisva toimetuleku arendamiseks)

skaudiliikumine
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisvat toimetulekut ja eneseharimist arendav, ühistele väärtushinnangutele ja salgasüsteemile tuginev rahvusvaheliselt levinud kasvatussüsteem ja elamisviis, noorsooliikumise vorme

2. rahvusvaheline noorte (peam poiste) kasvatamise süsteem

skaudivorm
[nimisõna, substantiiv]
skautide vormiriietus

skaut
[nimisõna, substantiiv]
1. eneseharimisele pühendunud, teatavaid väärtushinnanguid esindava, salgasüsteemile tugineva noorsooorganisatsiooni liige

2. skaudiorganisatsiooni liige

skautlus
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisvat toimetulekut ja eneseharimist arendav, ühistele väärtushinnangutele ja salgasüsteemile tuginev rahvusvaheliselt levinud kasvatussüsteem ja elamisviis, noorsooliikumise vorme

2. rahvusvaheline noorte (peam poiste) kasvatamise süsteem

skautmaster
[nimisõna, substantiiv]
1. skautluse ees silmapaistvaid teeneid omava skaudijuhi nimetus

2. skaudijuht

skautpataljon
[nimisõna, substantiiv]
tegevväelastest koosnev, professionaalse väljaõppega ning iseseisvaks (kiireks) lahingutegevuseks võimeline üksus Eesti kaitseväes

skeem
[nimisõna, substantiiv]
1. tinglik, lihtsustatud graafiline kujutis (nt pilt, joonis), mis kirjeldab mingit protsessi, nähtust, seadme tööd vm

2. lihtsamalt kujutatud pilt mingi seadme, protsessi või nähtuse sisemistest seostest

3. millegi abstraktne v lihtsustatud kujutis

skeema
[nimisõna, substantiiv]
(õigeusus:) mungaelu kolmas aste, mis kujutab endast täielikku lahtiütlemist maailmast ja kõigest maisest, eemaldumist välisest tegevusest ja teenimisest lakkamatuks palvetamiseks ja kirgedega võitlemiseks (nimetatakse ka suureks skeemaks)

skeemimeister
[nimisõna, substantiiv]
see, kes millegi saavutamiseks (osavalt) kasutab salasobinguid, petuskeeme vm ebaausaid võtteid, nende abil tegutseb

skeemitama
[tegusõna, verb]
millegi saavutamiseks salasobinguid, petuskeeme vm ebaausaid võtteid kasutama, nende abil tegutsema

skeemiteraapia
[nimisõna, substantiiv]
psühhoteraapia valdkond, mis tegeleb inimestega, kelle emotsionaalsed või käitumuslikud probleemid on tugevasti seotud nende lapsepõlve ja noorukieaga

skeemkaart
[nimisõna, substantiiv]
1. visandatud, üldjooneline kaart

2. skemaatiline kaart

skeene
[nimisõna, substantiiv]
mingile hrl muusika või kunstiga seotud rühmale eriomane (alternatiivne) kultuur (nt hoiakud, käitumine, kunst), sellega seonduv suhtluskond

skeeta
[nimisõna, substantiiv]
põhikloostrist eemal asuv väheste munkade või nunnade ja range elukorraldusega klooster

skeitpark
[nimisõna, substantiiv]
rampidega plats või väljak, kus tegeldakse ekstreemspordiga, vahendeiks rulad, rulluisud ja (triki)jalgrattad

skeletilihas
[nimisõna, substantiiv]
tahtele alluvad lihased (vöötlihased), mis kinnituvad luudele ning kokku tõmbudes ja lõtvudes liigutavad keha

skeleton
[nimisõna, substantiiv]
mäespordiala, kelgutamise eriliik, kus sportlane lamab kelgul kõhuli, pea ees

skeletonisõit
[nimisõna, substantiiv]
mäespordiala, kelgutamise eriliik, kus sportlane lamab kelgul kõhuli, pea ees

skelett
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja looma keha tugisüsteem, mis selgroogsetel koosneb peamiselt luudest ja nende ühendustest

skelettjuur
[nimisõna, substantiiv]
taime pikk jäme hargnemata juur

skemaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
(üsna, liiga) lihtsustatud, mitte täpne ega lõpuni viimistletud, visandina mõjuv

skematiseerima
[tegusõna, verb]
1. üldjoontes kujutama või koostama, lihtsustades esitama

2. üldjoontes kujutama v koostama, skeemiks korraldama

skematism
[nimisõna, substantiiv]
1. (üsna, liiga) lihtsustatud kujutamine, skemaatiline käsitlusviis

2. lihtsustus, skemaatiline käsitlusviis

skene
[nimisõna, substantiiv]
mingile hrl muusika või kunstiga seotud rühmale eriomane (alternatiivne) kultuur (nt hoiakud, käitumine, kunst), sellega seonduv suhtluskond

skenee
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka teatris orkestra taga olev ehitis (ühtlasi näitlejate riietusruum, rekvisiidiruum), kust ilmusid näitlejad

2. Vana-Kreeka teatris orkestra taga olev ehitis (ühtlasi näitlejate riietusruum, rekvisiidiruum jne), kust ilmusid näitlejad

skepsis
[nimisõna, substantiiv]
1. kalduvus kahelda või kahtlemine millegi võimalikkuses, selline hoiak millegi suhtes

2. kahtlemine, kalduvus kahelda

skepter
[nimisõna, substantiiv]
väärispuust või -metallist kaunistustega kepp valitsejal võimu sümbolina või kõrgema vaimuliku ametitunnusena

skeptik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kahtleb millegi võimalikkuses, kel on kalduvus kahelda

2. kahtleja

3. skeptitsismi pooldaja

skeptiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi võimalikkuses kahtlev, millegi suhtes sellise hoiakuga

2. kahtlev, kahtlema kalduv

skeptitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline õpetus, mis kahtleb tunnetuse võimalikkuses

2. filosoofiavool, mis kahtleb tunnetuse võimalikkuses

skertso
[nimisõna, substantiiv]
1. vallatlev ja lõbus kiiretempoline instrumentaalhelitöö

2. sonaadi või sümfoonia kiiretempoline vaheosa

3. kolmeosaline instrumentaalhelitöö

4. sonaadi v sümfoonia vaheosa

sketš
[nimisõna, substantiiv]
1. väheste tegelastega ja ootamatu lõpplahendusega lõbus-irooniline lühinäidend

2. hrl koomiline lühinäidend

skiff
[nimisõna, substantiiv]
võistluspaat akadeemilises sõudmises

skiita
[nimisõna, substantiiv]
põhikloostrist eemal asuv väheste munkade või nunnade ja range elukorraldusega klooster

skinhead
[nimisõna, substantiiv]
heterogeense noorte subkultuuri liige, eripärase riietuse ja paljakspöetud peaga ja sageli rassistlike vaadetega hrl noor mees

skinheed
[nimisõna, substantiiv]
heterogeense noorte subkultuuri liige, eripärase riietuse ja paljakspöetud peaga ja sageli rassistlike vaadetega hrl noor mees

skinn
[nimisõna, substantiiv]
heterogeense noorte subkultuuri liige, eripärase riietuse ja paljakspöetud peaga ja sageli rassistlike vaadetega hrl noor mees

skipp
[nimisõna, substantiiv]
1. juhikutel liikuv automaatselt tühjendatav tõsteanum, mida kasutatakse peamiselt allmaatöödel kaevandatud maavara tõstmiseks

2. tõsteanum

skisma
[nimisõna, substantiiv]
kiriku lõhenemine õpetuslike vm tülide tõttu

skismaatik
[nimisõna, substantiiv]
kiriku lõhenemise (ehk skisma) tagajärjel tekkinud kirikliku suuna pooldaja

skiso
[nimisõna, substantiiv]
skisofreenik

skisofreenia
[nimisõna, substantiiv]
1. psüühikahäire, millele on omased häired tajumises ja mõtlemises (nt luulumõtted), tahte- ja tundeelus ning isiksuse lõhenemine

2. vaimuhaigus

skisofreeniahaige
[nimisõna, substantiiv]
skisofreenia all kannatav inimene

skisofreenik
[nimisõna, substantiiv]
skisofreenia all kannatav inimene

skisofreeniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga segane, sügavaid vastukäivusi sisaldav, (nagu) hulluks ajav

2. skisofreeniale või skisofreenikule iseloomulik

skisofreenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga segane, sügavaid vastukäivusi sisaldav, (nagu) hulluks ajav

2. skisofreeniale või skisofreenikule iseloomulik

skisoidne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga segane, sügavaid vastukäivusi sisaldav, (nagu) hulluks ajav

2. skisofreeniale või skisofreenikule iseloomulik

skits
[nimisõna, substantiiv]
1. vaba käega tehtud joonistus

2. pildi, projekti vm kavand

skitseerima
[tegusõna, verb]
1. üldjoontes kavandama või kujutama, kiiresti (nt mõne lause või joonega) kirja panema või joonistama

2. üldjoontes kujutama või kavandama

skleera
[nimisõna, substantiiv]
silmamuna tagumine läbipaistmatu kest

skleriit
[nimisõna, substantiiv]
silma kõvakesta põletik

sklerodermia
[nimisõna, substantiiv]
krooniline haigus, millele on iseloomulik sidekoe kõvastumine ja kokkutõmbumine

skleroos
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi elundi või koe kõvastumine temas vohava sidekoe tõttu

2. elundi kõvastumine sidekoe vohamisel

skleroosivastane
[omadussõna, adjektiiv]
arterite seinte kõvastumise ja lubjastumise, ateroskleroosi vastu mõjuv

sklerootik
[nimisõna, substantiiv]
1. skleroosi põdev inimene

2. skleroosihaige

sklerootiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. skleroosist tingitud, sellele iseloomulik

2. skleroosile omane

sklerootsium
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe seeneniitide põimik

2. seeneniitide põimik

skolaar
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja klassikalise ladina kooli õpilane või üliõpilane, kes õppis peamiselt ladina keelt ja vabade kunstide algeid

2. keskaja õpilane

3. keskaja üliõpilane

skolastik
[nimisõna, substantiiv]
loogilise arutluse ehk skolastika pooldaja ja järgija

skolastika
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa keskaja filosoofia arengujärk ja sellele omane loogilist arutlust kasutav õpetusmeetod

2. keskaja filosoofiline vool

skolastiline
[omadussõna, adjektiiv]
loogilist arutlust kasutavasse meetodisse, skolastikasse puutuv

skolioos
[nimisõna, substantiiv]
lülisamba kõverdumus külgsuunas

skolopender
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt soojadel maadel elav suur sadajalgne

skomorohh
[nimisõna, substantiiv]
rändnäitleja, laulik, pillimees, ka akrobaat, dresseerija või tantsija keskaegsel Venemaal

skool
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (peol klaase tõstes või kokku lüües:) terviseks!

2. terviseks!

skoon
[nimisõna, substantiiv]
väike pehme ja mure kukkel, mida süüakse Inglismaal kellaviietee ajal

skoop
[nimisõna, substantiiv]
millegi ulatus, maht või haare, tegevus- või mõjuväli

skoor
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmängus saavutatud punktid (nt jäähokis ja jalgpallis löödud väravad, korvpallis visatud korvid)

2. spordivõistlusel: teatud hetke punktide arv või vahekord

skoorima
[tegusõna, verb]
(hrl sportmängus:) punkte saama

skopolamiin
[nimisõna, substantiiv]
koerapöörirohus, ogaõunas, karumustikas jt taimedes sisalduv alkaloid, mida tarvitatakse nt rahustina (ka narkootikumina)

skorbuut
[nimisõna, substantiiv]
1. C-vitamiini puudusest või vaegusest põhjustatud haigus, mida iseloomustavad nt lihasnõrkus, veresoonte katkemine ja lekkimine, hammaste väljalangemine

2. C-vitamiini puudusest põhjustatud haigus

skorpion
[nimisõna, substantiiv]
1. soojamaine ämblikulaadne putukas, kes surmab saagi tagakeha tipus oleva mürgiastlaga, koolutades saba üle selja ettepoole

2. pika ülespoole kõvera saba ja kaheksa jalaga mürgine putukas

skort
[nimisõna, substantiiv]
rõivaese, mis koosneb lühikestest pükstest koos lühikese seelikuga

skotoom
[nimisõna, substantiiv]
(silmakahjustus:) tume laik silma nägemisväljas, koht, millega ei näe

skp
selle kuu päeval

skraa
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja tsunfti või gildi põhikiri

2. tsunfti, gildi vms põhikiri

skraber
[nimisõna, substantiiv]
1. seade suitsugaaside vm lisandite püüdmiseks gaasisegust

2. gaasipuhasti

skreeling
[nimisõna, substantiiv]
Islandi saagades mainitud Põhja-Ameerikas ja Gröönimaal elanud muinasaja rahva liige

skreeper
[nimisõna, substantiiv]
1. pinnast kihthaaval kaevav ja seda teisaldav masin (nt mullatöödel, laudas)

2. mullatöö- ja transpordimasin

skreipi
[nimisõna, substantiiv]
lammaste pika peiteajaga nakkushaigus (nn kratsimistõbi), mida tekitavad prioonid ning mis hrl lõpeb surmaga

skrelling
[nimisõna, substantiiv]
Islandi saagades mainitud Põhja-Ameerikas ja Gröönimaal elanud muinasaja rahva liige

skribent
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjamees, sulemees (sageli halvustavalt)

2. kirjutaja, sulemees

skriinima
[tegusõna, verb]
1. (sõeluuringuga) uurima

2. midagi pidevalt jälgima

skriining
[nimisõna, substantiiv]
1. elanikkonna teatud sihtrühma, nt kindlas vanuserühmas inimeste uurimine, et avastada mingi haiguse põdejaid või mingi haiguse suhtes suure riskiga inimesi

2. elanikkonna teatud sihtrühma, nt kindlas vanuserühmas inimeste uurimine, et avastada mingi haiguse põdejaid või mingi haiguse suhtes suure riskiga inimesi

skripofiilia
[nimisõna, substantiiv]
vanade väärtpaberite (nt osatähtede, võlakirjade) uurimine ja kogumine

skript
[nimisõna, substantiiv]
mingit toimingut kirjeldav käsujada, programm, mis on mõeldud süsteemi (või mõne rakenduse) kasutamise lihtsustamiseks

skriptikeel
[nimisõna, substantiiv]
skripti kirjutamiseks kasutatav programmeerimiskeel (nt Python, JavaScript)

skriptimiskeel
[nimisõna, substantiiv]
skripti kirjutamiseks kasutatav programmeerimiskeel (nt Python, JavaScript)

skriptoorium
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse kloostri või katedraali ruum, kus kirjutati ümber käsikirju

skrofuloos
[nimisõna, substantiiv]
1. lapseeas esinev tuberkuloosne lümfisõlmede paistetus ja limaskestade katarr

2. tuberkuloosne lastehaigus

skrollima
[tegusõna, verb]
teksti, pilti või videot arvuti või kaamera ekraanil edasi kerima, hrl kas püstsuunas või rõhtsuunas

skrootum
[nimisõna, substantiiv]
munandeid ümbritsev kotjas nahakurd inimesel jt imetajatel

skrupuloosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. piinlikult täpne ja hoolikas

2. piinlikult täpne

skruupul
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne apteegikaalu mõõtühik (1,24 g)

sks
germaani keel, mida kõneldakse peamiselt Saksamaal, Austrias, Šveitsis ja Belgias

skulpteerima
[tegusõna, verb]
1. kuju valmistama, skulptuuri looma

2. digitaalselt kolmemõõtmeliselt modelleerima

skulptor
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik, kes teeb kolmemõõtmelisi kunstiteoseid, kujusid, tegeleb raidkunsti või plastikaga

2. kunstnik, kes teeb kujusid

skulpturaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ruumilise kujuna, skulptuurina mõjuv või (raidkunstitehnikas, plastikatehnikas) sellisena loodud

2. skulptuurina kujutatud, skulptuuri nõuete kohane

3. skulptuuripärane

skulptuur
[nimisõna, substantiiv]
raidkunst ja plastika kujutava kunsti liigina

skulptuuriaed
[nimisõna, substantiiv]
aed, kus eksponeeritakse skulptuure

skulptuuriateljee
[nimisõna, substantiiv]
ateljee skulptuuride valmistamiseks

skulptuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
skulptuurisse puutuv, skulptuuri-

skulptuuripark
[nimisõna, substantiiv]
park, kus eksponeeritakse skulptuure

skulptuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ruumilise kujuna, skulptuurina mõjuv või (raidkunstitehnikas, plastikatehnikas) sellisena loodud

2. skulptuurina kujutatud, skulptuuri nõuete kohane

3. skulptuuripärane

skulptuurportree
[nimisõna, substantiiv]
kujuna, kolmemõõtmelise kunstiteosena loodud portree

skumbria
[nimisõna, substantiiv]
peene nina- ja sabaosaga, külgedelt veidi lamendunud pikliku kehaga merekala, Atlandi ookeani tähtsamaid püügikalu

skunk
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas elutsev madalajalgne pika kehaga karusloom, kes enesekaitseks pritsib pärakunäärmeist vastiku haisuga nõret

skunks
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas elutsev madalajalgne pika kehaga karusloom, kes enesekaitseks pritsib pärakunäärmeist vastiku haisuga nõret

skuuter
[nimisõna, substantiiv]
1. mööda veepinda libisev ühekohaline mootorsõiduk

2. kiirpaat

skv
rahvuspargi, looduskaitseala või maastikukaitseala vöönd, kus lubatakse tegevust, mis toetab seal väljakujunenud või kujundatavate looduslike ja poollooduslike koosluste säilimist

skvaier
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskaegne) suurmaaomanik Inglismaal

2. suurmaaomanik Inglismaal

skvoo
[nimisõna, substantiiv]
indiaani naine

skvott
[nimisõna, substantiiv]
elamiseks hõivatud tühi maja

skvotter
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kasutab tühjalt seisnud hoonet elamiseks

skvottima
[tegusõna, verb]
kasutamata v mahajäetud maa-ala v hoonet loata hõivama ja kasutama

skväär
[nimisõna, substantiiv]
1. väike haljasala linnas

2. väike haljasala

skämm
[nimisõna, substantiiv]
kellegi raha või muu vara kättesaamiseks rakendatav petuskeem

skänner
[nimisõna, substantiiv]
1. optiline seade, mille abil teisendatakse tekstid, pildid jt graafilised kujutised arvutile sobivaks signaalide jadaks, tekstide, piltide jt kujutiste digiteerimiseks mõeldud seade

2. masin, mis teeb pildist või dokumendist arvutisse koopia

skännima
[tegusõna, verb]
1. teksti, pilti vm kujutisi skanneri abil arvutisse sisestama, optiliselt sisse lugema

2. sel viisil midagi digiteerima

3. pildist või dokumendist arvutisse koopiat tegema

skäär
[nimisõna, substantiiv]
1. rannalähedane madal kaljusaar või kari

2. kaljulaid

skääristik
[nimisõna, substantiiv]
rannalähedased madalad lähestikku paiknevad kaljusaared või karid koos nendevaheliste kitsaste lahtede ja väinadega

sküüdi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
sküütidega, nende kultuuriga seotud

sküüt
[nimisõna, substantiiv]
Musta mere põhjakaldal elanud Iraani keeli kõnelnud hõimu liige

skyr
[nimisõna, substantiiv]
valgurikas hapendatud piimatoode Islandi köögist, pehme maitsega nn nõrutatud jogurt

sl
1. (hrl toiduretseptides:) supilusikat täitev, sellesse mahtuv kogus

2. kogusena

slaalom
[nimisõna, substantiiv]
mäesuusatamise ala, kus võisteldakse laskumises läbi lipukestega tähistatud väravate

slaalominõlv
[nimisõna, substantiiv]
mäenõlv, kus harrastatakse suusaslaalomit

slaalomisaabas
[nimisõna, substantiiv]
mäesuusasaabas slaalomi sõitmiseks

slaalomisuusk
[nimisõna, substantiiv]
lai ja raske suusk slaalomi sõitmiseks

slaalomisõitja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes harrastab slaalomit

slaalomivärav
[nimisõna, substantiiv]
slaalomirada tähistav samavärvilistest lipukestest värav, mille slaalomisõitja peab läbima

slaav
[nimisõna, substantiiv]
mõnd slaavi keelt kõneleva rahva liige

slaavi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
slaavlaste või slaavi keeltega seotud

slaavikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingis slaavi keeles kõneldud või kirjutatud (nt vene, bulgaaria, poola keeles)

2. slaavi keelt kasutav

slaavilik
[omadussõna, adjektiiv]
slaavlastele omane või iseloomulik

slaaviline
[omadussõna, adjektiiv]
slaavlastele omane või iseloomulik

slaavipärane
[omadussõna, adjektiiv]
slaavlastele omane või iseloomulik

slaavistuma
[tegusõna, verb]
1. slaavlastega ühte sulama, slaavipäraseks muutuma

2. slaavilikuks muutuma

3. slaavlastega ühte sulama

slaavitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost slaavlane

slaavlane
[nimisõna, substantiiv]
mõnd slaavi keelt kõneleva rahva liige

slaavlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost slaavlane

slaavlus
[nimisõna, substantiiv]
1. slaavlaste ühisjoonte, kokkukuuluvuse, eripära rõhutatud esiletoomine, slaavi rahvuslus

2. slaavi rahvuslus, slaavimeelsus

slackline
[nimisõna, substantiiv]
puude vm vahele pingule tõmmatud elastne lint tasakaalu harjutamiseks seistes ja kõndides ning lindil trikkide tegemiseks

slaid
[nimisõna, substantiiv]
ettekande, loengu vm saateks näidatav infot esitav pilt, mis kuvatakse arvutist seinale

slaidiesitlus
[nimisõna, substantiiv]
millegi tutvustamine arvutis tehtud slaidide abil

slaidikava
[nimisõna, substantiiv]
arvutiga tehtud, loenguprogrammis vm esitamiseks mõeldud piltide kogum

slaidimaal
[nimisõna, substantiiv]
1. maal, mis on valminud lõuendile projitseeritud slaidi kujutist pildile kandes

2. vastav maalikunsti žanr

slaidiprogramm
[nimisõna, substantiiv]
arvutiga tehtud, loenguprogrammis vm esitamiseks mõeldud piltide kogum

slalomist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes harrastab slaalomit

slavist
[nimisõna, substantiiv]
slaavi filoloog, slavistika eriteadlane

slavistika
[nimisõna, substantiiv]
1. slaavi keeli, kirjandust, rahvaluulet, ajalugu ja kultuuri käsitlev teadusala

2. slaavi filoloogia, etnograafia vms

slavofiil
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes pooldas slavofiilsust ehk 19. sajandi keskpaiku Venemaal levinud ühiskondlikku ja poliitilist voolu, mille esindajad rõhutasid Venemaa läänelikust erinevat arenguteed

slavofiilsus
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi keskpaiku Venemaal levinud ühiskondlik ja poliitiline vool, mille esindajad rõhutasid Venemaa läänelikust erinevat arenguteed

2. konservatiivne natsionalistlik vool Venemaal 19. saj keskel

slemm
[nimisõna, substantiiv]
lenduri, tankisti müts vms peakate

slepe
[nimisõna, substantiiv]
küttekolde ja korstna vaheline rõhtne suitsulõõri osa

slepis
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millegi järel veetavana, puksiirköie vms otsas

2. veoköie otsas

slepp
[nimisõna, substantiiv]
pikk kleidisaba

sleppi
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
millegi järel veetavaks, puksiirköie vms otsa

sleppima
[tegusõna, verb]
sõidukit vm kogukat asja järel vedama või ees tõukama, et seda teise kohta vedada (nt mingi vahendi, puksiirauto abil)

slepptou
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev köis või tross sõiduki vm raske koorma vedamiseks

slikerdama
[tegusõna, verb]
1. hrl mingist tegevusest kavaldades mööda hiilima, kõrvale põiklema

2. kavalusega kõrvale põiklema

slipp
[nimisõna, substantiiv]
kaldtee sadamas laeva vette laskmiseks ja sealt välja tõmbamiseks

slipper
[nimisõna, substantiiv]
kerge sussi meenutav naisteking, kuhu jala saab hõlpsalt sisse libistada

slivovits
[nimisõna, substantiiv]
ploomidest saadav kange värvitu alkohoolne jook

slobodaa
[nimisõna, substantiiv]
1. tavalistest feodaalkoormistest vaba asula Venemaal 12.–18. sajandil

2. linnalähedane asula

3. sunnismaisusest vaba elanikkonnaga asula pärisorjuslikul Venemaal

slogan
[nimisõna, substantiiv]
tunnuslause, reklaamlause, moto, logo vms

slovakitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost slovakk

slovakk
[nimisõna, substantiiv]
1. Slovakkia põhirahva liige

2. Slovakkia kodanik või elanik

3. Slovakkia päritolu inimene

sloveen
[nimisõna, substantiiv]
1. Sloveenia põhirahva liige

2. Sloveenia kodanik või elanik

3. Sloveenia päritolu inimene

sloveenitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost sloveenlane

sloveenlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Sloveenia põhirahva liige

2. Sloveenia kodanik või elanik

3. Sloveenia päritolu inimene

sloveenlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost sloveenlane

slumm
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl suurlinnas:) tihedalt asustatud räämas vaestelinnaosa

2. vaestelinnaosa

slummistuma
[tegusõna, verb]
(hrl suurlinnas:) ühiskonna üldisest arengust maha jääma, sotsiaalselt kehvemal järjel olevaid inimesi ligi tõmbama hakkama

slämm
[nimisõna, substantiiv]
(bridžis:) kõigi tihide võtmisega suur slämm või ühe tihi äraandmisega väike slämm

släng
[nimisõna, substantiiv]
1. mingile inimrühmale omane erikeel, sotsiaalselt eristuv keelekasutus

2. erikeel

sm
partei, eriti Nõukogude kommunistliku partei liige, parteiline idee- ja võitluskaaslane (ka kõnetlussõnana)

sm
läänemeresoome keel, mida kõneldakse peamiselt Soomes

smaili
[nimisõna, substantiiv]
rõõmsat nägu kujutav piltmärk, mida kasutatakse heatahtlikkuse või heameele väljendamiseks veebisuhtluses

smalt
[nimisõna, substantiiv]
1. sinine klaasimassi ja koobaltoksiidi sulam, mida kasutati 15.–18. sajandil keraamikas värvina

2. sinine pigment

smaragd
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgelt hinnatud sügavroheline läbipaistev vääriskivi, berülli teisend

2. roheline vääriskivi

smaragdne
[omadussõna, adjektiiv]
1. smaragdi värvi, sügavroheline

2. sügavroheline

smaragdroheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. smaragdi värvi, sügavroheline

2. sügavroheline

smeegma
[nimisõna, substantiiv]
väliste suguelundite, mehel eesnäärmete, naisel kõdisti ja väikeste häbememokkade näärmete eritis, eesnaha- või kõdistivõie

smerd
[nimisõna, substantiiv]
1. esialgu vaba, hiljem feodaalsõltuvuses olev Vana-Vene kogukonnatalupoeg

2. Vana-Vene talupoeg

smiilaks
[nimisõna, substantiiv]
ogaliste varte ja plastjate läikivate lehtede ja punaste mürgiste marjadega heitlehine või igihaljas liaan või lehtpõõsas

smirgel
[nimisõna, substantiiv]
1. korundist, kvartsist jt mineraalidest koosnev looduslik peeneteraline kivim, mida kasutatakse ihumis- ja lihvimisvahendite valmistamiseks ning pindade poleerimiseks

2. lihvimisvahend

smirgelkäi
[nimisõna, substantiiv]
peeneteralisest kivimipulbrist kattega käi, mida kasutatakse millegi lihvimiseks

smirgelpaber
[nimisõna, substantiiv]
peeneteralisest kivimipulbrist kattega liivapaber (pindade lihvimiseks)

smirgelriie
[nimisõna, substantiiv]
peeneteralisest kivimipulbrist kattega kangas, mida kasutatakse pindade poleerimiseks

smirna
[määrsõna, adverb]
valveseisangus, valvel

smitsoniit
[nimisõna, substantiiv]
rohekas, valge või pruunikas klaasiläikeline, tsinki sisaldav mineraal, mida kasutatakse poolvääriskivina ja kosmeetikatööstuses

smoking
[nimisõna, substantiiv]
1. meeste pidulik, hrl ühevärviline õhtukuub, mille reväärid (või kogu sallkrae) on kaetud läikiva siidiga

2. smokingülikond

3. õhtuülikond

smokingülikond
[nimisõna, substantiiv]
õhtuülikond, mis koosneb pidulikust kuuest (smokingist) ja pükstest, mille küljeõmblustel on läikiv pael

smoorima
[tegusõna, verb]
1. (liha kohta:) pruunistatult hautama

2. sel viisil küpsema

smugeldama
[tegusõna, verb]
kehtiva loa või õiguseta tegutsema, midagi kuhugi salaja toimetama (nt salakaupa üle piiri)

smugeldamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi salaja kuhugi (nt üle piiri, vanglasse vm) toimetamine

smurf
[nimisõna, substantiiv]
sinist värvi, metsas seenekujulises majas elav üleannetu ja võluväega olend Belgia joonisfilmis

smuuti
[nimisõna, substantiiv]
paks viljalihaga jook purustatud marjadest-puuviljadest (ja jogurtist, jäätisest või piimast)

snabilivopski
[nimisõna, substantiiv]
1. kange alkohoolne jook

2. kange alkohoolne jook

snaiper
[nimisõna, substantiiv]
hrl varitsuspaigast tulistav eriti täpne laskur, kes on võimeline tabama suurel kaugusel olevaid sihtmärke

snaiperpüss
[nimisõna, substantiiv]
optilise sihikuga üksiklaskudega tulistav, väga suure täpsusega poolautomaatne tulirelv

snaipripüss
[nimisõna, substantiiv]
optilise sihikuga üksiklaskudega tulistav, väga suure täpsusega poolautomaatne tulirelv

snautser
[nimisõna, substantiiv]
koeratõug

snd
sündinud

snepper
[nimisõna, substantiiv]
iselukustuv silinderlukk

snepperlukk
[nimisõna, substantiiv]
iselukustuv silinderlukk

snepris
snepriga suletud, lukustatud olekus

sneprivõti
[nimisõna, substantiiv]
snepperluku võti

snitt
[nimisõna, substantiiv]
millegi üldilme (mis millestki lähtub), millegi laad, mingi eriline võte vms

snobism
[nimisõna, substantiiv]
1. moenõuete ja teiste kommete hrl liialdatud tähtsustamine, peenutsevate kommete harrastamine

2. snoobile omased maneerid ja käitumine

snobistlik
[omadussõna, adjektiiv]
moenõudeid jt kombeid hrl üleliia tähtsaks pidav, peenutsev, snoobile omane

snoob
[nimisõna, substantiiv]
1. moenõudeid jt kombeid hrl üleliia tähtsaks pidav inimene, peenutsevate kommete harrastaja

2. moenõudeid ja käitumisreegleid ületähtsustav peenutseja

snoobitsema
[tegusõna, verb]
1. peenutsedes, snoobina käituma

2. peenutsema

snooblik
[omadussõna, adjektiiv]
moenõudeid jt kombeid hrl üleliia tähtsaks pidav, peenutsev, snoobile omane

snooblikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. moenõuete ja teiste kommete hrl liialdatud tähtsustamine, peenutsevate kommete harrastamine

2. snoobile omased maneerid ja käitumine

snorgeldama
[tegusõna, verb]
läbipaistvas vees veepinna lähedal toru kaudu hingates (ja maskiga) ujuma, et meetrite sügavusele alla vaadata

snorgeldamine
[nimisõna, substantiiv]
toru kaudu hingates ujumine

snowtubing
[nimisõna, substantiiv]
suure kummirõngaga ehk lumerõngaga lumest renni mööda allasõitmine

snus
[nimisõna, substantiiv]
niiske jahvatatud tubakas, mis pannakse imenduma hrl ülahuule ja igeme vahele

snuuker
[nimisõna, substantiiv]
piljardiga sarnanev sportmäng

snäkk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike toidupala, magus või soolane suutäis (nt kartulikrõpsud, soolapähklid, maisipulgad)

2. väike suupiste

s.o
(esineb selgituse, täpsustuse või paranduse ees)

soakaaned
[nimisõna, substantiiv]
1. (kangaspuudel:) raam, millesse käib kangasuga koelõngade kinnilöömiseks

2. kangaspuude osa

soalaad
[nimisõna, substantiiv]
1. (kangaspuudel:) raam, millesse käib kangasuga koelõngade kinnilöömiseks

2. kangaspuude osa

soaraam
[nimisõna, substantiiv]
(kangaspuudel:) kangasoa kahest külgpuust koosnev raam, mille külge kinnituvad piid

soastama
[tegusõna, verb]
(kangaspuudel:) lõimelõngu soapiide vahelt läbi tõmbama

soasulane
[nimisõna, substantiiv]
tööriist soastamiseks, väike konks

soba
[nimisõna, substantiiv]
jaapanipärased nuudlid tatrajahust või tatra- ja nisujahu segust

soba-nuudlid
[nimisõna, substantiiv]
jaapanipärased nuudlid tatrajahust või tatra- ja nisujahu segust

sobe
[omadussõna, adjektiiv]
(kõigile) sobiv, lihtne ja hea, lahe

sobi
[nimisõna, substantiiv]
pettus, sohk

sobilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. millekski (hästi) kõlbav, teatud tingimustele vastav

2. millegagi kooskõlas olev, ladusalt toimiv

3. selline, mis sobib, on hea ja õige

4. kohane, paras

5. sünnis

sobima
[tegusõna, verb]
1. millekski hästi, igati kõlbama, millekski hea, õige olema, (kõigiti) mingitele tingimustele vastama

2. hea, õige olema

Ühendtegusõnad: kokku sobima, kokku sobima, ühte sobimaühte sobima

sobimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. millekski mitte (hästi) kõlbav, mingitele tingimustele mittevastav

2. selline, mis ei sobi millekski või mis ei vasta mingitele tingimustele

sobimus
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepe

sobing
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ebaaus kokkulepe või tehing

2. kokkulepe

3. tehing

sobitama
[tegusõna, verb]
1. millegagi vastavusse, kooskõlla viima, mingeid asjaolusid arvestades sobima panema

2. kokku

Ühendtegusõnad: kokku sobitamakokku sobitama

sobituma
[tegusõna, verb]
1. millegagi sobima (hakkama), vastavusse, kooskõlla minema

2. millegagi (hästi) kokku sobima

3. kokku sobima

sobitus
[nimisõna, substantiiv]
kaasabi

sobitusrühm
[nimisõna, substantiiv]
lasteaiarühm, kus käivad erivajadustega lapsed koos teiste lastega

sobiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. millekski (hästi) kõlbav, teatud tingimustele vastav

2. millegagi kooskõlas olev, ladusalt toimiv

3. selline, mis sobib, on hea ja õige

4. kohane, paras

5. sünnis

sobivus
[nimisõna, substantiiv]
paslikkus, kohasus

sobrama
[tegusõna, verb]
hrl midagi kuskilt otsides käega (või mingi vahendiga) mingeid asju edasi-tagasi liigutama, neid pahupidi pöörama

sodaliit
[nimisõna, substantiiv]
sinakas, hallikas, sageli tähniline või viirudega või värvusetu mineraal, mida kasutatakse ehete valmistamiseks

sodi
[nimisõna, substantiiv]
1. (väikesed) jäätmed, millegi tarbetud või räpased jäägid

2. miski väheväärtuslik, tühi-tähi

sodiaagimärk
[nimisõna, substantiiv]
1. üks Päikese teekonna (ehk ekliptika) kaheteistkümnest osast (nt Kaljukits, Kaalud)

2. selle sümbol

3. üks 12 tähtede rühmast, mille positsioon sinu sünni hetkel mõjutab mõnede inimeste arvates sinu iseloomu

sodiaagivalgus
[nimisõna, substantiiv]
nõrk öötaeva helendus taevasfääri piirkonnas, kus liiguvad Päike, Kuu jt planeedid

sodiaak
[nimisõna, substantiiv]
12 tähtkujuga taevasfääri vöö, kus näiliselt liiguvad Päike, Kuu ja planeedid ning mis ulatub ligikaudu kaheksa kraadi mõlemale poole Päikese teekonda (ehk ekliptikat)

sodima
[tegusõna, verb]
kiiruga, lohakalt joonistama või kirjutama, hrl sel viisil midagi ära rikkudes või määrides

sodimine
[nimisõna, substantiiv]
kiiruga, lohakalt kuhugi joonistamine või kirjutamine, sel viisil millegi rikkumine või määrimine (tegevuse või juhtumina)

sodine
[omadussõna, adjektiiv]
1. prahti, sodi täis, millegagi määritud

2. ebapuhas, must

sodipaber
[nimisõna, substantiiv]
kritseldusteks, märkmete tegemiseks vms mõeldud paber

sodi-podi
(osutab, et miski korratu, segamini, sassis)

sodipodi
[nimisõna, substantiiv]
(osutab, et miski korratu, segamini, sassis)

sodistama
[tegusõna, verb]
1. sodiks tegema, purustama

2. sodiseks tegema, sodi täis ajama

sodomiit
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes praktiseerib suguühet loomadega

sodoomia
[nimisõna, substantiiv]
inimese suguühe loomaga

sodru
[nimisõna, substantiiv]
lahtiste jäätükkidega merevesi

soe
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. mõõdukalt kõrge, hrl inimesele mõnusalt mõjuva, hästi vastuvõetava temperatuuriga

2. mõõdukalt kõrge temperatuuriga

soehaud
[nimisõna, substantiiv]
pealt okstega kaetud ja peibutussöödaga varustatud sügav auk hundi püüdmiseks

soemüür
[nimisõna, substantiiv]
pliidi, ahju juurde kuuluv lõõridega ehitis, mis kütmisel kuumeneb

soend
[nimisõna, substantiiv]
pärimuse järgi hundiks moondunud või moondatud inimene

soendama
[tegusõna, verb]
1. temperatuurilt soojaks või soojemaks tegema

2. soojenemist põhjustama

soendus
[nimisõna, substantiiv]
kehaliste harjutuste abil organismi ettevalmistamine treeninguks või võistluseks

soenema
[tegusõna, verb]
temperatuurilt soojaks või soojemaks muutuma

soeng
[nimisõna, substantiiv]
1. viis, kuidas juuksed on lõigatud ja seatud

2. teatud viisil lõigatud ja seatud juuksed

3. mingil viisil lõigatud ja seatud juuksed

soengumood
[nimisõna, substantiiv]
juuste kandmise või soengusse seadmise üldine laad

soerd
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslike väärarenditega, hrl eemaletõukava või ehmatava välimusega olend

soerdlik
[omadussõna, adjektiiv]
moondunud või moonutatud, ebanormaalselt kole või hirmutav

soesõnad
[nimisõna, substantiiv]
nõidussõnad huntide peletamiseks ja karja kaitseks

soetama
[tegusõna, verb]
enesele, enda tarbeks hankima, (enesele) tekitama

Ühendtegusõnad: juurde soetamajuurde soetama

soetus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi tarbeks hangitud, hrl suure maksumusega asi

2. millegi (endale) hankimine, soetamine

soetõbi
[nimisõna, substantiiv]
kõrge palaviku ja teadvuse tuhmumisega kulgevate nakkushaiguste koondnimetus

soetõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. vesistes kohtades kasvav mõõkjate lehtede ja rullitaolise õisikuga (tõlvikuga) taim

2. pikk taim, mis kasvab veekogude läheduses ja millel on pikad õhukesed lehed ning pulga kujuga pruun õis

sofism
[nimisõna, substantiiv]
tõene näiv, hrl tühi, tarbetu väide, ilukõneline, retooriline ütlus

sofist
[nimisõna, substantiiv]
palgalise filosoofia- ja kõnekunstiõpetajana tegutsenud Kreeka filosoof 5.–4. sajandil eKr

sofistika
[nimisõna, substantiiv]
hrl tühjade väidete (ehk sofismide) esitamine, sõnaohter targutamine

sofistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõene näivates, hrl tühjades, tarbetutes väides väljenduv, ilukõneline või targutlev

2. targutlev

sofitt
[nimisõna, substantiiv]
1. teatrilava ülemist osa varjav rippuv dekoratsioon

2. lava ülaservast tulev valgus

3. lava ülemist osa kattev dekoratsioon

sofittvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
1. teatrilava lakke kinnitatud rõhtne lambirida

2. tõmmiku külge kinnitatud horisontaalne lambirida

sofrito
[nimisõna, substantiiv]
Hispaania päritolu vürtsikas tomatikaste

softboks
[nimisõna, substantiiv]
seade välklambi valguse hajutamiseks

softpall
[nimisõna, substantiiv]
pesapallist kujunenud sportmäng, mida mängitakse väiksemal väljakul suurema ja pehmema palliga

soga
[nimisõna, substantiiv]
1. hägune (ja ebapuhas) vedelik või poolpehme püdel mass

2. vedelikku hägustav ollus

3. hägu

4. löga, läga

sogama
[tegusõna, verb]
segast juttu rääkima, millegi kohta vassima, fakte moonutama

sogane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vedeliku vm aine kohta:) mitte (hästi) läbipaistev, hrl tahkeid aineosakesi sisaldav, mitte selge

2. hägune

sogastama
[tegusõna, verb]
vett vm vedelikku sogaseks muutma

sogastuma
[tegusõna, verb]
(vee, vedeliku kohta:) sogaseks muutuma

soge
[nimisõna, substantiiv]
1. sonimüts

2. soni

soh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. kinnitab otsusele jõudmist, nendingut millegi lõpetatuse kohta

2. kasuta siis, kui tahad midagi kinnitada

sohielu
[nimisõna, substantiiv]
ilma laulatamata või ametlikult registreerimata, väljaspool abielu paarina koos elamine

sohik
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool abielu sündinud laps, vallalisele (mitte lapse isaga abielus olevale) emale sündinud laps (vastandatult abielulapsele)

sohikaup
[nimisõna, substantiiv]
petukaup

sohilaps
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool abielu sündinud laps, vallalisele (mitte lapse isaga abielus olevale) emale sündinud laps (vastandatult abielulapsele)

sohimäng
[nimisõna, substantiiv]
pettusel, reeglite rikkumisel rajanev mäng

sohinaine
[nimisõna, substantiiv]
naine armukesena (neutraalses kasutuses või halvustavalt)

sohipoeg
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool abielu, vallaslapsena sündinud poeg

sohitegemine
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlus-, mängu- vm reeglite teadlik rikkumine, petmine

2. petmine

sohitütar
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool abielu, vallaslapsena sündinud tütar

sohk
[nimisõna, substantiiv]
1. teadlik petmine, reeglite rikkumine varanduse, võidu vm saavutuse nimel

2. pettus

sohk
[nimisõna, substantiiv]
sugu, selts

sohutama
[tegusõna, verb]
kedagi psüühiliselt manipuleerima vaimse vägivalla kontekstis

sohutamine
[nimisõna, substantiiv]
teise inimese pahatahtlik reaalsustajuga manipuleerimine

sohva
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl polsterdatud, lahtiste patjadega või seljatoega (pehme) mööbliese istumiseks ja lamamiseks

2. pikk pehme iste mitmele inimesele

sohvabaar
[nimisõna, substantiiv]
laudade ja mõnusate istumiskohtadega baar

sohvalaud
[nimisõna, substantiiv]
diivani ette mõeldud madal laud

sohver
[nimisõna, substantiiv]
1. bussi- või autojuht

2. autojuht

soider
[nimisõna, substantiiv]
jäävaba, kinnikülmumata ala jäätunud veekogul

soie
[nimisõna, substantiiv]
hädast, valust vm tulenev kaeblemine, pidev millegi üle kurtmine, soigumine

soig
[nimisõna, substantiiv]
hädast, valust vm tulenev kaeblemine, pidev millegi üle kurtmine, soigumine

soige
[nimisõna, substantiiv]
soikumine, seiskumine

soiguma
[tegusõna, verb]
1. hädast, valust vm tulenevalt kaeblema, kestvalt, korduvalt kurtma

2. sel viisil, oiates häälitsema

3. hädaldama, kaeblema

soigutama
[tegusõna, verb]
soikuma panema, vaigistama

soikeseisund
[nimisõna, substantiiv]
organismile või nende rühmale edasiseks elutsemiseks vajalik puhke- või peiteseisund (nt loomadel, taimedel, viirustel)

soiku
[määrsõna, adverb]
1. pooleli, lõpule viimata, sinnapaika

2. sinnapaika, pooleli

soikuma
[tegusõna, verb]
1. tegevuselt, toimelt nõrgemaks või pooleli jääma, lakkama või vaibuma

2. vaibuma

3. soiku jääma

soikumus
[nimisõna, substantiiv]
soikunud olek

soikus
[määrsõna, adverb]
1. pooleli, lõpule viimata jäänud olekus

2. lakanud, nõrgenenud olekus

3. soikunud olekus

soikusolek
[nimisõna, substantiiv]
organismile või nende rühmale edasiseks elutsemiseks vajalik puhke- või peiteseisund (nt loomadel, taimedel, viirustel)

soine
[omadussõna, adjektiiv]
1. liigniiske, pehme ja tüma (pinnasega), soole iseloomulik

2. rohkete soodega

soja
[nimisõna, substantiiv]
liblika tiibu meenutavate õitega soojalembene kaunvili, mille terad on väga toitvad

sojajahu
[nimisõna, substantiiv]
sojaubadest valmistatud jahu toiduainena või söödana

sojakaste
[nimisõna, substantiiv]
sojaubadest valmistatud tume, toidu maitsestamiseks kasutatav kaste

sojakook
[nimisõna, substantiiv]
proteiinirohke mass, mida saadakse sojaseemnetest õli väljapressimise kõrvalsaadusena

sojapiim
[nimisõna, substantiiv]
sojajahust valmistatud piimalaadne vedelik, piima aseaine

sojatoode
[nimisõna, substantiiv]
sojast valmistatud toiduaine (nt sojapiim, sojajahu, sojaõli)

sojauba
[nimisõna, substantiiv]
liblika tiibu meenutavate õitega soojalembene kaunvili, mille terad on väga toitvad

sojavalk
[nimisõna, substantiiv]
sojas sisalduv valk

sojaõli
[nimisõna, substantiiv]
sojaubadest saadav toidu- ja tehniline õli

sojoot
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Siberis Jenissei ääres elanud budausuline sajaani-samojeedide hulka kuuluva hõimu liige, soome-ugri hõimude kauge sugulane, kes praeguseks on üle läinud tõva (või mongoolia) keelele

sokihoidja
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) sääre ümber kantav tripiga kummipael soki kinnitamiseks

sokikand
[nimisõna, substantiiv]
soki tagumine, jalakanda ümbritsev osa

sokipaar
[nimisõna, substantiiv]
paar sokke, sokid

sokk
[nimisõna, substantiiv]
1. labajalga ja pahkluud kattev, ka poolde säärde ulatuv silmkoeline riietusese

2. riideese, mida sa jala otsas kannad

sokk
[nimisõna, substantiiv]
1. kitse, metskitse, hirve vm sõralise isasloom

2. isane kits

sokkel
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone alusmüüri maapealne osa, mis on hrl ehitatud eenduvana või jämedamast materjalist

2. maapealne vundamendiosa

sokkima
[tegusõna, verb]
segast juttu rääkima, millegi kohta vassima, fakte moonutama

sokkis
[määrsõna, adverb]
sokkide väel, sokid jalas

sokk-suss
[nimisõna, substantiiv]
1. kootud säärega suss

2. kootud säärega suss

sokksuss
[nimisõna, substantiiv]
1. kootud säärega suss

2. kootud säärega suss

soklikorrus
[nimisõna, substantiiv]
hoone korrus, mille kõrgusest osa (vähem kui pool) on allpool maapinda

sokraatik
[nimisõna, substantiiv]
1. Sokratese õpetuse edasiarendaja või järgija

2. Sokratese õpetuse edasiarendaja

sokraatiline
[omadussõna, adjektiiv]
arutlemisel, väidete esitamisel põhinev, Sokratese õpetusele omane

sokuhabe
[nimisõna, substantiiv]
kitsas, otsast teravnev habe inimese lõual

sokujaht
[nimisõna, substantiiv]
isaste metskitsede küttimine

sokusarv
[nimisõna, substantiiv]
looma, peamiselt soku sarvest valmistatud sõrmeavadega rahvapill

sokutama
[tegusõna, verb]
1. kõverteid pidi kellelgi midagi saavutada, saada või hankida aitama

2. midagi endalt kellegi teise peale lükkama

sol
[nimisõna, substantiiv]
muusikalise helirea viies alusheli

solaar
[nimisõna, substantiiv]
valutundlik koht kõhu ülaosas rinde all

solaar
1. Päikesesse puutuv, sellega seotud

2. Päikesesse puutuv, päikese-

solaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. tehisvalgusega varustatud ruum nahale päevitunud jume andmiseks või raviks

2. päikesevannide võtmise koht

solaarkliima
[nimisõna, substantiiv]
teoreetiliselt väljaarvutatud kliima, mis sõltub ainult Maale langevast päikesekiirgusest

solaarkonstant
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab Päikese kiirguse intensiivsust Maa atmosfääri ülemisel piiril

solaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. Päikesesse puutuv, sellega seotud

2. Päikesesse puutuv, päikese-

solaarõli
[nimisõna, substantiiv]
teatud mineraalõli

solakas
[omadussõna, adjektiiv]
pikk ja peenike (ja nõtke)

solaniin
[nimisõna, substantiiv]
1. kartulis ja mitmes teises maavitsalises sisalduv mürgine aine

2. alkaloid

solarimeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist Päikeselt Maale kiirguva energia mõõtmiseks

solarisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. fotokujutise muutus ülevalgustamise tõttu

2. sellel põhinev tehnika

3. fotokujutise muutus ülesärituse tõttu

solastalgia
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnakriisist ja kliimamuutusest tingitud vaimne stress või eksistentsiaalne kannatus

sol-bemoll
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra madaldatud sol

solberdama
[tegusõna, verb]
1. vees jalgu, käsi vm edasi-tagasi või üles-alla liigutama

2. sel viisil midagi tegema (nt pesema)

soldan
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitseväes teeniv või tegevväkke kuuluv madalamas auastmes isik

2. sõjaväe liige

soldanell
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa mäestikes kasvav õrnade lillakate kellukalaadsete õitega igihaljas lill, Eestis kiviktaimlate lill

soldat
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitseväes teeniv või tegevväkke kuuluv madalamas auastmes isik

2. sõjaväe liige

soldatileib
[nimisõna, substantiiv]
(soldatielu, soldatiks olemise kohta)

sol-diees
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) pooltooni võrra kõrgendatud sol

soldo
[nimisõna, substantiiv]
1. Itaalia münt kuni 1947, 1/20 liiri

2. Itaalia münt

soleerima
[tegusõna, verb]
1. kontserdil, lavastuses vm solistina esinema, soolot esitama

2. solistina esinema

3. soolot laulma v mängima

solenoid
[nimisõna, substantiiv]
1. silindriline traatpool, kus peenike juhe on karkassile keritud tihedalt keerd keeru kõrval ning millest juhitakse läbi elektrivool, et tekitada magnetvälja

2. ühekihiline traatpool

solfataar
[nimisõna, substantiiv]
väävlirikkaid gaase eraldav, vulkaaniline allikas

solfedžeerima
[tegusõna, verb]
silp- või tähtnimetustega nooti lugema või noodist laulma, solfedžot harjutama

solfedžo
[nimisõna, substantiiv]
1. silp- või tähtnimetustega noodilugemine või noodist laulmine, silp- või tähtinimetuste määramine

2. vastav õppeaine (muusikakoolis)

solge
[nimisõna, substantiiv]
1. ümarusside hõimkonda kuuluv selgroogsete soolenugiline, hrl inimeses, koduseas vm loomas elutsev parasiit

2. soolenugiline

solge
[omadussõna, adjektiiv]
pikk ja peenike (ja nõtke)

solgerdama
[tegusõna, verb]
1. vees jalgu, käsi vm edasi-tagasi või üles-alla liigutama

2. sel viisil midagi tegema (nt pesema)

solgetõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. nugiuss solkme põhjustatud haigus, mis kulgeb kergete seedehäirete ja allergiliste nähtudega

2. haigus

solgiauk
[nimisõna, substantiiv]
vedelate jäätmete, solgi äraviskamiseks mõeldud koht

solgikraav
[nimisõna, substantiiv]
vedelate jäätmete, solgi äravooluks mõeldud kraav

solgine
[omadussõna, adjektiiv]
vedelaid jäätmeid, solki sisaldav, räpane või määrdunud

solgineeva
[nimisõna, substantiiv]
(musta, reostunud veega jõe, oja vms kohta)

solgipang
[nimisõna, substantiiv]
vedelate jäätmete ja tarvitatud pesuvee kogumiseks mõeldud ämber

solgisurm
[nimisõna, substantiiv]
(surma kohta, mille on põhjustanud riknenud toit, ebakvaliteetne alkohol vms)

solgitoru
[nimisõna, substantiiv]
vedelate jäätmete, solgi äravooluks mõeldud toru

solgivesi
[nimisõna, substantiiv]
reovesi vm roiskunud, must vesi

solgiämber
[nimisõna, substantiiv]
vedelate jäätmete ja tarvitatud pesuvee kogumiseks mõeldud ämber

solgutama
[tegusõna, verb]
1. eset, riideeset vm hrl vees (lõdvalt) edasi-tagasi liigutama

2. edasi-tagasi liigutades pesema

3. sel viisil pesema vm tegema

solicitor
[nimisõna, substantiiv]
Inglismaal madalama astme advokaat, nõuandev jurist või õigusnõunik, kes valmistab ette klientide materjale barrister'ile

solidaar
1. kellegagi koos midagi ühiselt, võrdselt toetav, pooldav või millegi eest ühiselt, võrdselt vastutav

2. kaas-, ühismeelne

solidaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegagi koos midagi ühiselt, võrdselt toetav, pooldav või millegi eest ühiselt, võrdselt vastutav

2. kaas-, ühismeelne

solidaarsus
[nimisõna, substantiiv]
kaas-, ühismeelsus

solidaarsusmaks
[nimisõna, substantiiv]
teatavalt ühiskonna rühmalt hrl ühiskonna nõrgemate liikmete toetamiseks kogutav rahasumma

solidaarsusprintsiip
[nimisõna, substantiiv]
teatavat võrdsust, võrdväärsust tagav sisemise ümberjagamise põhimõte (nt sotsiaalkindlustuse süsteemis, Euroopa Liidus)

solidaarsuspõhimõte
[nimisõna, substantiiv]
teatavat võrdsust, võrdväärsust tagav sisemise ümberjagamise põhimõte (nt sotsiaalkindlustuse süsteemis, Euroopa Liidus)

solidaarsusstreik
[nimisõna, substantiiv]
streik teise organisatsiooni, piirkonna streikijate nõudmiste toetuseks

solidariseeruma
[tegusõna, verb]
kellegi teisega ühel meelel, solidaarne olema, üht ja sama eesmärki toetama

solidool
[nimisõna, substantiiv]
1. veekindel, teatud kaltsiumisooladega tihkestatud mineraalõli, tavalisim määre, mida kasutatakse masinate ja mehhanismide hõõrduvates osades

2. määrdeaine

solidus
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Rooma ja Bütsantsi kuldmünt

solifluktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. sulavetest läbiimbunud pinnasekihi allapoole libisemine igikeltsa alal

2. pinnase libisemine kallakal pinnal

soliid
[omadussõna, adjektiiv]
soliidne

soliidne
[omadussõna, adjektiiv]
välimuselt, olekult kindel, korralik ja tõhus, austust ja usaldust äratav, esinduslik

soliidtuumor
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnest organist lähtuv koemassi sisaldav kasvaja (hrl vs. leukeemia, lümfoom)

2. mõnest organist lähtuv koemassi sisaldav kasvaja (hrl vs. leukeemia, lümfoom)

solin
[nimisõna, substantiiv]
vee (vm vedeliku) voolamisel või liigutamisel tekkiv heli, solisemine

solipsism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline arusaam, mille järgi eksisteerib vaid mõtlev subjekt ja välismaailm on üksnes tema teadvuses

2. äärmine subjektiividealism

solipsist
[nimisõna, substantiiv]
solipsismi pooldaja

solisema
[tegusõna, verb]
1. vee (vm vedeliku) voolamise või liigutamise heli kuuldavale tooma

2. sel viisil voolama, liikuma

solist
[nimisõna, substantiiv]
soolot esitav laulja, instrumentalist või tantsija

solistama
[tegusõna, verb]
1. vee voolamise või liigutamise heli, solinat tekitama

2. sellist heli tekitades midagi tegema

solitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. üksikuna elutsev, esinev vms

2. üksik, üksildane

solk
[nimisõna, substantiiv]
vedelad jäätmed

solkima
[tegusõna, verb]
1. toitu vms ära rikkuma, halvamaitseliseks või kõlbmatuks muutma

2. rikkuma, reostama

Ühendtegusõnad: ära solkimaära solkima

solkkütus
[nimisõna, substantiiv]
(ebakvaliteetse, hrl tahtlikult muudetud koostisega autokütuse kohta)

solks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
koos sõnaga silks annab edasi piisa kukkumist ja selle heli

solks
[nimisõna, substantiiv]
väiksem kogus vedelikku

solksama
[tegusõna, verb]
(vedeliku kohta:) väikese koguse jagu valama

solksatus
[nimisõna, substantiiv]
millegi vette kukkumise heli

solksuma
[tegusõna, verb]
vulksuma

solksutama
[tegusõna, verb]
1. eset, riideeset vm hrl vees (lõdvalt) edasi-tagasi liigutama

2. edasi-tagasi liigutades pesema

3. sel viisil pesema vm tegema

soll
[nimisõna, substantiiv]
Peruu suurem rahaühik

solluks
[nimisõna, substantiiv]
1. valgus- ja soojutusravis kasutatav suure võimsusega reflektorhõõglamp

2. soojutusravi tegemiseks

sollukslamp
[nimisõna, substantiiv]
1. valgus- ja soojutusravis kasutatav suure võimsusega reflektorhõõglamp

2. soojutusravi tegemiseks

sol-mažoor
[nimisõna, substantiiv]
1. mažoorhelistik, mille esimene aste on sol

2. helistik

sol-minoor
[nimisõna, substantiiv]
1. minoorhelistik, mille esimene aste on sol

2. helistik

solmisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. silp- või tähtnimetustega noodilugemine või noodist laulmine, silp- või tähtinimetuste määramine

2. vastav õppeaine (muusikakoolis)

sologaamia
[nimisõna, substantiiv]
abielu iseendaga

solonets
[nimisõna, substantiiv]
1. sooldunud muld, mille pindmises kihis lahustuvad soolad puuduvad, kuid mis sisaldab rohkesti naatriumi ning mis aurumise ülekaalu mõjul võib muutuda solontšakiks

2. sooldunud muld

solonetsmuld
[nimisõna, substantiiv]
1. sooldunud muld, mille pindmises kihis lahustuvad soolad puuduvad, kuid mis sisaldab rohkesti naatriumi ning mis aurumise ülekaalu mõjul võib muutuda solontšakiks

2. sooldunud muld

solontšakk
[nimisõna, substantiiv]
sooldunud pinnasega ja soolalembeste taimedega kuiv maa-ala, kõrbe ja poolkõrbe soolak

solotnik
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne Vene massiühik, 4,265 grammi

2. vana vene massiühik

solpsama
[tegusõna, verb]
midagi vastavat heli tekitades vette (vm vedelikku) kukutama, langeda laskma

solpsatama
[tegusõna, verb]
1. (sulpsu või sulpsude saatel) vette (vm vedelikku) hüppama, kukkuma, langema vms

2. sulpsuga kukkuma, langema

solstiitsium
[nimisõna, substantiiv]
hetk, mil päikeseketta keskpunkt on taevaekvaatorist kõige kaugemal põhja või lõuna pool, suvine või talvine pööripäev

solvaat
[nimisõna, substantiiv]
lahustunud aine ja lahusti ühend

solvama
[tegusõna, verb]
1. kelleski ülekohtu-, alandustunnet tekitama või tekitada püüdma

2. kedagi või midagi sügavalt puudutama, sõna või teoga riivama

3. midagi halba ütlema või tegema, et teisele inimesele haiget teha või teda alandada

4. haavama

5. riivama

solvamine
[nimisõna, substantiiv]
(ühekordne) kellegi tahtlik sõna või teoga riivamine, hrl solvav ütlus või tegu

solvang
[nimisõna, substantiiv]
(ühekordne) kellegi tahtlik sõna või teoga riivamine, hrl solvav ütlus või tegu

solvatatsioon
[nimisõna, substantiiv]
lahustava aine (hrl vedeliku) molekulide ja lahustunud aine osakeste liitumine, mille tulemusel tekib lahustunud aine ehk solvaat

solvatu
[nimisõna, substantiiv]
see, keda on solvatud

solvav
[omadussõna, adjektiiv]
(ütluse, käitumise, teo kohta:) selline, mis tekitab kelleski ülekohtu- või alandustunnet

solvavalt
[määrsõna, adverb]
teist inimest alandavalt, sõna või teoga riivavalt, solvangut sisaldavalt

solve
[nimisõna, substantiiv]
1. solvang

2. solvunud olek

solvent
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis mingi teise ainega lahuse moodustamisel jääb selle põhikoostisosaks

solventsus
[nimisõna, substantiiv]
inimese varalisest seisundist olenev suutlikkus osta kaupa ja kasutada tasulisi teenuseid, täita oma rahalisi kohustusi

solvuma
[tegusõna, verb]
1. end kellegi sõnadest või teost alandatuna, ülekohtu osalisena tundma (hakkama)

2. kui sa solvud, siis sul tekib halb tunne, sest keegi on sind solvanud

solvumine
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et kellegi ütlus või tegu riivab, paneb end alandatuna, ülekohtu osalisena tundma

solvumiskultuur
[nimisõna, substantiiv]
individualismi ja poliitkorrektsuse pinnalt võrsunud nähtus, mida iseloomustab kalduvus näha eri ühiskonnarühmade käitumises põhjust solvumiseks

solvumus
[nimisõna, substantiiv]
solvunud olek, enese kellegi sõnadest või teost alandatuna, ülekohtu osalisena tundmine

solvunult
[määrsõna, adverb]
end ülekohtu osalisena, alandatuna või sõnade või teoga riivatuna tundes

sol-võti
[nimisõna, substantiiv]
noodivõti, mis määrab esimese oktavi sol'i asukohaks noodijoonestiku teise joone

somaal
[nimisõna, substantiiv]
1. Somaalia põhirahva liige

2. Somaalia kodanik või elanik

3. Somaalia päritolu inimene

somaallane
[nimisõna, substantiiv]
1. Somaalia põhirahva liige

2. Somaalia kodanik või elanik

3. Somaalia päritolu inimene

somaan
[nimisõna, substantiiv]
1. mürgine keemiline ründeaine, nõrgalt kampri lõhnaga värvuseta vedelik, mis kahjustab kesknärvisüsteemi

2. ründemürk

somaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehaline, (füüsilise) kehaga seotud (nt vastanduses psüühilisele)

2. keha-, kehaline

somatisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus haigustunnuste aluseks pole mitte kehaline haigus, vaid psüühika, hrl meeleolu alanemine

somatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. antropoloogia osa, mis käsitleb inimese kehaosi

2. antropoloogiline õpetus inimese kehaosadest

somatotropiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvamist mõjutav aine, ajuripatsi eessagaras valmiv kasvuhormoon

2. kasvuhormoon

sombi
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika ja Kariibi maade ja voodoo uskumuses nõiaväel elustatud laip

2. nõiaväel elustatud laip

sombreero
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Hispaanias, Mehhikos ja Lõuna-Ameerikas kantav laiaääreline kübar

2. laiaääreline Hispaania kübar

sombuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (organismi kehas:) õõnsustest, süvenditest koosnev (nt kopsu, hambavalli kude)

2. õõnsatest sompudest koosnev

sombune
[omadussõna, adjektiiv]
(ilma kohta:) pilves, udune ja hämune

some
[nimisõna, substantiiv]
eri kanalitest koosnev virtuaalne võrgustik, mille sisu loovad kasutajad ise, üks meediavorme

somm
[nimisõna, substantiiv]
(soomlase kohta)

somm
[nimisõna, substantiiv]
Kõrgõzstani ja Usbekistani suurem rahaühik

sommeljee
[nimisõna, substantiiv]
veiniasjatundja, kes oskab soovitada iga roa juurde sobiva joogi

sommerdama
[tegusõna, verb]
suveaega, suvepuhkust veetma (nt maal, mere ääres)

somnambulism
[nimisõna, substantiiv]
osalise une seisund, mille puhul (haige) inimene käib ja tegutseb lahtisilmi, kuid tajub ümbritsevat piiratult ja hiljem oma tegevust ei mäleta

somnambuul
[nimisõna, substantiiv]
osalise une seisundis olev inimene, kes käib ja tegutseb lahtisilmi, kuid tajub ümbritsevat piiratult ja hiljem oma tegevust ei mäleta

somnambuulne
[omadussõna, adjektiiv]
1. une- või unenäotaoline, ähmane, mitte selge

2. kuutõbisele iseloomulik, somnambulismiga seotud

somnolentne
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguslikult) unine või uimane

somnoloog
[nimisõna, substantiiv]
unehäirete ravimisele spetsialiseerunud arst

somoni
[nimisõna, substantiiv]
Tadžikistani suurem rahaühik

somp
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu hägusus, mida põhjustavad õhus hõljuvad tahke aine osakesed (nt põuasomp, tolmusomp)

2. [paks] udu, hämu

somp
[nimisõna, substantiiv]
õõnsus lõualuus, milles paikneb hambajuur

sompama
[tegusõna, verb]
1. vaevaga edasi liikuma vees, poris vm raskesti läbitavas kohas, hrl sisse vajudes, vett ja muda pritsides

2. sumama

somphäälik
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) häälik, mis moodustatakse hambasompudel (moodustamisel läheneb keeletipp ülemisele hambavallile)

sompima
1. vaevaga edasi liikuma vees, poris vm raskesti läbitavas kohas, hrl sisse vajudes, vett ja muda pritsides

2. sumama

sompjas
[omadussõna, adjektiiv]
(ilma kohta:) pilves, udune ja hämune

sompu
[määrsõna, adverb]
(ilma kohta:) pilve, uduseks ja hämuseks

sompuma
[tegusõna, verb]
sompu minema, sombuseks, uduseks muutuma

sompus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(ilma kohta:) pilves, udune ja hämune

sonaadivorm
[nimisõna, substantiiv]
muusikavorm, mis põhineb kahe erineva muusikalise materjali – pea- ja kõrvalpartii – vastandamisel

sonaat
[nimisõna, substantiiv]
1. ühele või mitmele muusikariistale kirjutatud iseseisvaist, kuid kokkukuuluvaist osadest koosnev instrumentaalteos

2. mitmeosaline heliteos ühele v mitmele muusikariistale

sonant
[nimisõna, substantiiv]
1. silbituumaks olev heliline häälik (nt l, m)

2. silbituumaks olev heliline häälik

sonar
[nimisõna, substantiiv]
1. helilainete levimisel ja peegeldumisel põhinev veealune navigatsioonisüsteem või -seade (nt veealuste objektide leidmiseks, vee sügavuse mõõtmiseks)

2. navigatsiooniseade sügavuse mõõtmiseks

sonatiin
[nimisõna, substantiiv]
1. väike tehniliselt kerge sonaat

2. väike sonaat

sond
[nimisõna, substantiiv]
arstiriist, mis viiakse diagnoosimise või ravi otstarbel kehaõõnde, elundisse või haava

sond
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu hägusus, mida põhjustavad õhus hõljuvad tahke aine osakesed (nt põuasomp, tolmusomp)

2. [paks] udu, hämu

sondaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. varasemate värvi-, krohvi- vm viimistluskihtide kindlakstegemine teatud menetluste abil, viimistluskihtide sondeerimine

2. selle tulemus, sondeeritud koht

sondeerima
[tegusõna, verb]
sondi abil uurima, nt atmosfääri või merepõhja

sondima
[tegusõna, verb]
sondi abil uurima, nt atmosfääri või merepõhja

sonditoit
[nimisõna, substantiiv]
hrl haiguse vm eriolukorra puhul sondi abil manustatav toitelahus

sondpall
[nimisõna, substantiiv]
ilmavaatlusseadmega varustatud õhupall

sonduma
[tegusõna, verb]
vinesse v sompu minema

sonetipärg
[nimisõna, substantiiv]
tehniliselt keerukas läbiva teemaga luulevorm, mis koosneb viieteistkümnest teatud reeglite järgi seostatud sonetist

sonetivorm
[nimisõna, substantiiv]
soneti värsiskeemi järgiv luulevorm

sonett
[nimisõna, substantiiv]
1. klassikaline luuletus, mis koosneb 14 värsireast ja vastab teatavale riimiskeemile

2. vastav luulevorm

song
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik elundi väljasopistis, mida põhjustab kehaõõne seinas olev puue

2. elundi väljasopistis

songabandaaž
[nimisõna, substantiiv]
kõhu- või kubemesonga toestav abivahend

songakott
[nimisõna, substantiiv]
hrl kõhukelme väljasopistunud osa

songavärat
[nimisõna, substantiiv]
ava, mille kaudu songa sisaldis välja sopistub

songavöö
[nimisõna, substantiiv]
kõhu- või kubemesonga toestav abivahend

songerdama
[tegusõna, verb]
mingi vahendiga mullas, pinnases vm massis tuhnides, sõtkudes seda korduvalt ümber või segi pöörama

songermaa
[nimisõna, substantiiv]
1. segi, pahupidi pööratud, ülessongitud ebatasane maa (nt sigade, mõne masina poolt)

2. segi pööratud maa

songermu
[nimisõna, substantiiv]
1. segi, pahupidi pööratud, ülessongitud ebatasane maa (nt sigade, mõne masina poolt)

2. segi pööratud maa

songima
[tegusõna, verb]
mingi vahendiga mullas, pinnases vm massis tuhnides, sõtkudes seda korduvalt ümber või segi pöörama

soni
[nimisõna, substantiiv]
hrl paksemast riidest või nahast ja (samast materjalist) nokaga müts, algselt meestemüts

sonilodu
[nimisõna, substantiiv]
1. vana, kulunud, vormist väljas sonimüts

2. vana, kulunud soni

sonilott
[nimisõna, substantiiv]
1. vana, kulunud, vormist väljas sonimüts

2. vana, kulunud soni

sonilätu
[nimisõna, substantiiv]
1. vana, kulunud, vormist väljas sonimüts

2. vana, kulunud soni

sonima
[tegusõna, verb]
haigusest tingituna (erutatult, hämarolekus) segaselt ja seosetult kõnelema

sonimüts
[nimisõna, substantiiv]
hrl paksemast riidest või nahast ja (samast materjalist) nokaga müts, algselt meestemüts

sonkima
[tegusõna, verb]
mingi vahendiga mullas, pinnases vm massis tuhnides, sõtkudes seda korduvalt ümber või segi pöörama

sonks
[nimisõna, substantiiv]
1. viis, kuidas juuksed on lõigatud ja seatud

2. teatud viisil lõigatud ja seatud juuksed

3. mingil viisil lõigatud ja seatud juuksed

sonn
[nimisõna, substantiiv]
vesine ala, hrl järve- või jõesopp, pehme merekallas, üleujutatav heinamaa

sonnune
[omadussõna, adjektiiv]
(ilma kohta:) pilves, udune ja hämune

sonograaf
[nimisõna, substantiiv]
aparaat ultraheliuuringute tegemiseks

sonograafia
[nimisõna, substantiiv]
kehaorganite ja kudede uuring nende eri kihtidelt tagasipeegelduva ultraheli abil

sonogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. ultraheliuuringu või helisignaali graafiline kujutis

2. helisignaalide graafiline kujutis

sonoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugeva, puhta (ja kauni, väljendusrikka) kõlaga

2. tugeva puhta kõlaga

sonorant
[nimisõna, substantiiv]
1. helisev, kõlav kaashäälik (nt l, n, r), lateraalide, nasaalide ja tremulantide ühisnimetus

2. sonoorne kaashäälik

sonorism
[nimisõna, substantiiv]
1950-ndate Poola muusikast võrsunud muusikastiil, mida iseloomustavad uudsed, eksperimentaalsed kõlalised efektid ning eriline artikuleerimine ja dünaamika

sonoristlik
[omadussõna, adjektiiv]
uudsete, eksperimentaalsete kõlaliste efektidega iseloomustuv, sonorismile omane

soo
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. kinnitab otsusele jõudmist, nendingut millegi lõpetatuse kohta

2. kasuta siis, kui tahad midagi kinnitada

soo
[nimisõna, substantiiv]
1. samblane ja turbane kidura taimekasvuga märg maa-ala

2. pehme ja märja maapinnaga ala

sooalss
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav tugevate tumeroheliste varte ja pruunika õisikuga rohttaim

sooaur
[nimisõna, substantiiv]
1. soost kerkiv, vahel pahaendeliseks või mürgiseks peetav aur

2. soogaas

soobel
[nimisõna, substantiiv]
Siberi taigas vm Aasias elutsev kehalt metsnugist meenutav, tumepruuni siidja karvaga loom

sooblinahk
[nimisõna, substantiiv]
1. sooblilt saadud karusnahk

2. karusnahana

sooda
[nimisõna, substantiiv]
vees hästi lahustuv värvuseta kristalne aine, mida kasutatakse klaasi tootmisel ja pesemisainena (või selle koostisosana)

soodaaur
[nimisõna, substantiiv]
aur, mis tekib söögisooda lisamisel kuuma vette

soodahein
[nimisõna, substantiiv]
mererannikul ja poolkõrbes kasvav väike punakas üheaastane rohttaim

soodane
[omadussõna, adjektiiv]
tuntavalt soodat sisaldav

soodapesu
[nimisõna, substantiiv]
puhastusmeetod, mille käigus pritsitakse pinnale kõrge surve all söögisoodat, et sealt eemaldada värvi, lakki, rasva vm mustust ilma aluspinda kahjustamata

soodaprits
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil pritsitakse kõrge surve all söögisoodat pinnale, et seda puhastada värvist, lakist, rasvast vm mustusest ilma aluspinda kahjustamata (nt hammaste valgendamisel, värvi mahavõtmisel)

soodapuhastus
[nimisõna, substantiiv]
hrl soodapritsi abil tehtav vee ja soodapulbriga puhastus, mida kasutatakse mustuse, värvi ja muude kattekihtide eemaldamiseks pinnalt ilma seda kahjustamata

soodavesi
[nimisõna, substantiiv]
kihisev jook, mis sisaldab naatriumvesinikkarbonaati ning mida kasutatakse nt alkoholi lahjendamiseks

soodimees
[nimisõna, substantiiv]
purjede seadja, soodihoidja

soodinurk
[nimisõna, substantiiv]
purje nurk poomi noka lähedal, kuhu kinnituvad soodid

soodium
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge pehme, noaga lõigatav metall, omadustelt leelismetall, keemiline element järjenumbriga 11

soodne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi jaoks, kellelegi hästi sobiv, hea või kasulik

2. sobiv, hea, kasulik

soodom
[nimisõna, substantiiv]
suur segadus, kaos

soodsalt
[määrsõna, adverb]
1. kellegi või millegi jaoks sobivalt või kasulikult

2. hästi

soodsasti
[määrsõna, adverb]
1. kellegi või millegi jaoks sobivalt või kasulikult

2. hästi

soodsus
[nimisõna, substantiiv]
soodne-olek

soodukas
[nimisõna, substantiiv]
soodusmüük, sooduspakkumine

soodumus
[nimisõna, substantiiv]
(sünnipärane) kalduvus, vastuvõtlikkus millegi, hrl haiguse, (halva) harjumuse suhtes

soodus
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi jaoks, kellelegi hästi sobiv, hea või kasulik

2. sobiv, hea, kasulik

soodushind
[nimisõna, substantiiv]
tavapärasest kaubale või teenusele määratud hinnast madalam hind (nt kauba tutvustamisel, reklaamimisel)

sooduskaart
[nimisõna, substantiiv]
hrl hinnasoodustust andev kaart

sooduskupong
[nimisõna, substantiiv]
soodustust tõendav kupong, mille esitaja saab mingi kauba või teenuse tavahinnast odavamalt

sooduslaen
[nimisõna, substantiiv]
kasulikel, soodustatud tingimustel saadav laen

soodusmüük
[nimisõna, substantiiv]
müük tavapärasest kauba hinnast madalama hinnaga (hrl teataval ajavahemikul)

sooduspakkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. soodushinnaga müük

2. soodus müügihind

sooduspilet
[nimisõna, substantiiv]
1. tavapärasest piletihinnast madalama, soodushinnaga pilet

2. tavapärasest soodsama hinnaga pilet

soodusravim
[nimisõna, substantiiv]
tavapärasest ravimile määratud hinnast madalama, soodushinnaga ravim, millega kompenseeritakse haige ravikulusid ning mille hinna ülejäänud osa katab ravikindlustus

soodustama
[tegusõna, verb]
1. millelegi kaasa aitama, midagi soodsas vm suunas mõjutama

2. kaasa aitama

soodustamine
[nimisõna, substantiiv]
millelegi kaasaaitamine, millegi soodsas vm suunas mõjutamine

soodustingimused
[nimisõna, substantiiv]
tavapärasest soodsamad asjaolud hrl millegi hankimiseks või saamiseks

soodustus
[nimisõna, substantiiv]
1. võimalus midagi eelisena, kasulikult saada, nt odavamalt osta, (osaline) vabastus millestki üldkehtivast vm lisahüve

2. see, kui miski on kellelegi odavam kui teistele

soodüsfooria
[nimisõna, substantiiv]
püsiv ebamugavustunne oma sünnipärase soo ja sooidentiteedi mittevastavuse tõttu

soogaas
[nimisõna, substantiiv]
soodes ja seisva veega veekogudes taimejäänuste lagunemisel tekkiv rohkesti metaani sisaldav gaasisegu

sooh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. kinnitab otsusele jõudmist, nendingut millegi lõpetatuse kohta

2. kasuta siis, kui tahad midagi kinnitada

soohaigus
[nimisõna, substantiiv]
mäletsejate jt loomade peamiselt koobaltipuudusest tingitud ainevahetushaigus, mis tekib loomadel vähese toiteväärtusega sooheina söömisel

soohaud
[nimisõna, substantiiv]
laugas

soohein
[nimisõna, substantiiv]
soos kasvav, soost niidetud hrl kehva söödaväärtusega hein

sooheinamaa
[nimisõna, substantiiv]
soine, viletsavõitu heinamaa

soohiilakas
[nimisõna, substantiiv]
soodes kasvav väike, üleni rohekas-kollakas taim

sooidentiteet
[nimisõna, substantiiv]
sooline enesemääratlus, teadmine oma soolisest kuuluvusest

soojaarve
[nimisõna, substantiiv]
dokument tarbitud soojusenergia maksumuse kohta

soojahind
[nimisõna, substantiiv]
soojusenergia müügihind

soojak
[nimisõna, substantiiv]
1. teisaldatav või ajutine köetav eriotstarbeline väike ehitis või ruum hrl välitingimustes töötavate inimeste jaoks

2. ajutine soojapidav ehitis

soojakadu
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus lekib soojus, mis pole suutnud veel maja siseruume soojendada, soojusenergia kadu

soojakott
[nimisõna, substantiiv]
vankrisse või turvahälli pandav kott lapse soojas hoidmiseks

soojakraad
[nimisõna, substantiiv]
nullist kõrgem temperatuurikraad

soojalaine
[nimisõna, substantiiv]
sooja õhu rohke voolamine mingile alale

soojalemb
[nimisõna, substantiiv]
see, kes sooja armastab (nt inimene, taim)

soojalembene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (organismide, nt taimede, loomade kohta:) sooja keskkonda vajav

2. sooja keskkonda eelistav

soojalt
[määrsõna, adverb]
sooja andvalt või pidavalt, nii et kellelgi on soe

soojamaareis
[nimisõna, substantiiv]
(turismi)reis soojale maale

soojamõõtja
[nimisõna, substantiiv]
tarbitava soojushulga mõõtmise riist

soojamüür
[nimisõna, substantiiv]
pliidi, ahju juurde kuuluv lõõridega ehitis, mis kütmisel kuumeneb

soojanatuke
[nimisõna, substantiiv]
1. vähene soojus

2. lühidalt kestnud soe ilm

soojapidav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis hoiab soojust, ei lase seda läbi

soojapidavus
[nimisõna, substantiiv]
omadus soojust hoida, seda mitte läbi lasta

soojapuhur
[nimisõna, substantiiv]
sooja õhku puhuv soojendusaparaat (sageli toimib vajadusel ka jahutusaparaadina)

soojapunkt
[nimisõna, substantiiv]
soojaärritusi vastu võttev retseptor nahas

soojapügal
[nimisõna, substantiiv]
(temperatuuri kohta:) soojakraad, plusskraad

soojarekord
[nimisõna, substantiiv]
kõige kõrgem registreeritud temperatuur

soojarohi
[nimisõna, substantiiv]
soojasaamiseks sissevõetav naps vm jook

soojarätt
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ristkülikukujuline põiktriibuline kirju üleviskerätt

soojasõlm
[nimisõna, substantiiv]
hoone või hoonerühma seadmestik, mille abil soojuse tarbijad on ühenduses soojusvõrguga

soojasüdameline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) südamlik, lahke, sooja südamega

2. sooja ja südamlikku suhtumist väljendav

soojatarbija
[nimisõna, substantiiv]
soojusenergia tarbija (ettevõte või eraisik)

soojatootja
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis toodab soojusenergiat, hrl soojuselektrijaam

soojatorustik
[nimisõna, substantiiv]
küttesüsteemi torude süsteem

soojatrass
[nimisõna, substantiiv]
torude süsteem soojusenergia juhtimiseks tarbijani

soojavarustus
[nimisõna, substantiiv]
tarbijate keskne varustamine soojusenergiaga hrl kuuma vee vahendusel

soojavee
sooja veega

soojavereline
[omadussõna, adjektiiv]
(hobuste tõuomaduste kohta:) suurt kasvu, sihvakas ja vähem tulise loomuga kui kuumavereline

soojemini
[määrsõna, adverb]
rohkem soojalt, soojemalt

soojendama
[tegusõna, verb]
1. temperatuurilt soojaks või soojemaks tegema

2. soojenemist põhjustama

Ühendtegusõnad: üles soojendamaüles soojendama

soojendi
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis soojendab midagi

2. soojendusaparaat

soojendus
[nimisõna, substantiiv]
kehaliste harjutuste abil organismi ettevalmistamine treeninguks või võistluseks

soojendusbänd
[nimisõna, substantiiv]
enne kuulsa(ma)t peaesinejat esinev ansambel

soojendusesineja
[nimisõna, substantiiv]
enne peaesinejat esinev bänd, laulja vms

soojendusharjutus
[nimisõna, substantiiv]
enne treeningut või võistlust soojenduseks tehtav harjutus

soojenduskatse
[nimisõna, substantiiv]
võistluse eel harjutamiseks tehtav katse (nt hüpetes)

soojenduspudel
[nimisõna, substantiiv]
soojendusvahendina kasutatav kuuma veega täidetud pudel

soojenema
[tegusõna, verb]
temperatuurilt soojaks või soojemaks muutuma

Ühendtegusõnad: üles soojenemaüles soojenema

soojuma
[tegusõna, verb]
temperatuurilt soojaks või soojemaks muutuma

soojumikas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Aasia mägistel aladel kasvav korvõieline rohttaim

soojus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõdukalt kõrge temperatuur, ka millegi tekitatud sellise temperatuuriga keskkond või õhk, millegi soe-olek

2. mõõdukalt kõrge temperatuur, sellise temperatuuriga õhk

soojusaku
[nimisõna, substantiiv]
soojust salvestav seade, mida kasutatakse kaugküttesüsteemides

soojusallikas
[nimisõna, substantiiv]
see, millest soojusenergia või millegi soe-olek lähtub (nt päike, elektrijaam, katlamaja)

soojusbilanss
[nimisõna, substantiiv]
termodünaamilisse süsteemi siseneva või sealt väljuva soojushulga jaotus süsteemi koostisosade või süsteemis toimuvate protsesside vahel

soojuselektrijaam
[nimisõna, substantiiv]
1. soojusest elektrienergiat tootev ettevõte

2. soojuselektrijaam

soojusenergeetika
[nimisõna, substantiiv]
energeetika ja soojustehnika haru, mis uurib soojuse muundamist teisteks energialiikideks

soojusenergia
[nimisõna, substantiiv]
1. energia, mille aluseks on molekulide korrapäratu soojusliikumine ehk ühelt kehalt teisele energia andmine

2. selle (konkreetselt piiritlemata) hulk

3. sooja õhuga seotud energia

soojushulk
[nimisõna, substantiiv]
siseenergia hulk, mille keha (süsteem) soojusvahetusel saab või ära annab

soojusisolaator
[nimisõna, substantiiv]
soojusisolatsiooniks kasutatav vahend (nt materjal, vaakum)

soojusisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tõke, mis vähendab soojuse levimist nt hoonest väliskeskkonda või väliskeskkonnast külmutus- või jahutusseadmesse

soojusjaam
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis varustab hooneid soojusenergiaga (hrl kuuma vee või auru abil)

soojusjuht
[nimisõna, substantiiv]
(aine kohta soojusjuhtivuse seisukohast)

soojusjuhtivus
[nimisõna, substantiiv]
soojuse levimine kuumemalt kehalt külmemale kehale aineosakeste vastasmõju tagajärjel (hrl tahketes kehades, vähem vedelikes)

soojusjõujaam
[nimisõna, substantiiv]
1. soojusest elektrienergiat tootev ettevõte

2. soojuselektrijaam

soojuskaamera
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab objekte leida ja avastada nendest lähtuva soojuskiirguse järgi

soojuskadu
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus lekib soojus, mis pole suutnud veel maja siseruume soojendada, soojusenergia kadu

soojuskandja
[nimisõna, substantiiv]
aine, millega soojus mingisse süsteemi sisestatakse, seal edastatakse või sealt väljastatakse (nt vesi, põlemisgaasid, keraamilised materjalid)

soojuskiirgus
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetkiirgus, mida põhjustab kiirgavas kehas toimuv soojusliikumine

soojuskindel
[omadussõna, adjektiiv]
soojust pidav

soojusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
aineosakeste (nt aatomite, molekulide) korrapäratu liikumine, millest tekkiv keskmine kineetiline energia määrab keha temperatuuri

soojuslik
[omadussõna, adjektiiv]
soojusenergiaga, soojapidavusega vm viisil soojusega seotud

soojusmahtuvus
[nimisõna, substantiiv]
soojushulk, mis on vajalik keha (süsteemi) temperatuuri tõstmiseks ühe kraadi võrra

soojusmootor
[nimisõna, substantiiv]
soojust mehaaniliseks energiaks muundav jõumasin (nt aurumasin, gaasiturbiin, reaktiivmootor)

soojusmõõtja
[nimisõna, substantiiv]
tarbitava soojushulga mõõtmise riist

soojusmõõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. soojushulga mõõtmine keemiliste ja füüsikaliste protsesside käigus

2. vastav füüsika haru

3. soojushulga mõõtmine

soojusmõõtur
[nimisõna, substantiiv]
tarbitava soojushulga mõõtmise riist

soojuspaisumine
[nimisõna, substantiiv]
keha mõõtmete muutumine soojendamisel

soojuspump
[nimisõna, substantiiv]
seade soojuse kogumiseks ja ülekandmiseks madalama temperatuuriga keskkonnast (nt õhust, maapinnast, veest) kõrgema temperatuuriga keskkonda (majja)

soojusravi
[nimisõna, substantiiv]
soojuse rakendamine raviks

soojusregulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
püsisoojaste loomade ja inimese füsioloogiliste talitluste korraldus, mis tagab püsiva kehatemperatuuri

soojusreostus
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna reostumine soojusega nt elektrijaamade jahutusvee või tööstusheitmete kaudu

soojussaar
[nimisõna, substantiiv]
piirkond hrl linnas, kus kuumal ajal on temperatuur on kunstlikult kõrgem kui ümbritsevates kohtades (nt ehitusmaterjalide, tehnosüsteemide tõttu)

soojussisaldus
[nimisõna, substantiiv]
termodünaamilise süsteemi olekufunktsioon, mis väljendab süsteemi siseenergia, rõhu ja ruumala vahelist seost

soojussurm
[nimisõna, substantiiv]
universumi hüpoteetiline lõppolek, kus täieliku termodünaamilise tasakaalu tõttu on kõik makroskoopilised protsessid lakanud

soojussõlm
[nimisõna, substantiiv]
hoone või hoonerühma seadmestik, mille abil soojuse tarbijad on ühenduses soojusvõrguga

soojustagastus
[nimisõna, substantiiv]
(hoonetega seoses:) väljamineva õhu soojuse ülekandmine sissetulevale õhule

soojustama
[tegusõna, verb]
1. hoonet soojapidavaks muutma, hrl kasutades spetsiaalseid vahekihte (nt välisseintel, katusel)

2. soojapidavaks tegema

soojustehnika
[nimisõna, substantiiv]
rakendusteadus ja tehnikaharu, mis käsitleb soojusega seonduvaid nähtusi (nt soojusenergiat, soojusjõuseadmeid)

soojustrass
[nimisõna, substantiiv]
torude süsteem soojusenergia juhtimiseks tarbijani

soojustus
[nimisõna, substantiiv]
tõke, mis vähendab soojuse levimist hoonest väliskeskkonda, hrl spetsiaalne materjal, seade vms, mis aitab hoonet soojapidava(ma)ks muuta

soojustusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
hoone soojapidavust paranav ehitusmaterjal

soojusvaheti
[nimisõna, substantiiv]
seade soojuse ülekandmiseks kõrgema temperatuuriga keskkonnast madalama temperatuuriga keskkonda (nt aurusti, pindkondensaator)

soojusvahetus
[nimisõna, substantiiv]
soojuse edasikandumine temperatuurivälja ebaühtluse tõttu

soojusvarustus
[nimisõna, substantiiv]
tarbijate keskne varustamine soojusenergiaga hrl kuuma vee vahendusel

soojusvõrk
[nimisõna, substantiiv]
torustik soojuskandja (hrl vee või veeauru) toimetamiseks soojusallikast tarbijani

soojusvöö
[nimisõna, substantiiv]
kõige soojema kuu keskmise õhutemperatuuri alusel eristatud piirkond Maal

soojusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
füüsika osa, mis selgitab erinevate soojusnähtuste toimumist aine siseehitust silmas pidades ja välistest parameetritest lähtudes

soojutama
[tegusõna, verb]
1. soojaks tegema, soojendama

2. soojusega mõjutama (nt ravi otstarbel)

3. soojusega mõjutama, näit ravi otstarbel

soojutusravi
[nimisõna, substantiiv]
soojuse rakendamine raviks

soojärv
[nimisõna, substantiiv]
soisel alal asuv järv

soojätkamine
[nimisõna, substantiiv]
järglaste soetamine

sookaasik
[nimisõna, substantiiv]
sooservadel, soisel pinnal kasvavad kased

sookaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi samast soost isik

sookael
[nimisõna, substantiiv]
rabades ja rabamännikuis kasvav uimastavalt lõhnav valgeõieline mürgine rohttaim

sookaer
[nimisõna, substantiiv]
rabades ja rabamännikuis kasvav uimastavalt lõhnav valgeõieline mürgine rohttaim

sookail
[nimisõna, substantiiv]
rabades ja rabamännikuis kasvav uimastavalt lõhnav valgeõieline mürgine rohttaim

sookaitseala
[nimisõna, substantiiv]
kaitseala looduse ja veerežiimi hoidmiseks

sookana
[nimisõna, substantiiv]
1. nurmkanast veidi suurem punakaspruun tundrates ja rabades elutsev lind

2. kanaline

sookannike
[nimisõna, substantiiv]
soostunud aladel kasvav helelillade kannusega õitega rohttaim

sookask
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav karvaste oksaraagudega kask

soo-kastehein
[nimisõna, substantiiv]
madalsoodes kasvav kitsaste lühikeste lehtede ja õrnade tumelillade või pruunikate õisikutega kõrreline rohttaim

sookastik
[nimisõna, substantiiv]
niisketes metsades ja võsastikes kasvav punakaspruuni õisikuga kõrreline rohttaim

sookerss
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades umbrohuna kasvav jämeda haruneva varre ja kahvatukollaste õitega rohttaim

sookilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
vees elutsev, kõige kaugemale põhja ulatuva levilaga kilpkonn

sooking
[nimisõna, substantiiv]
hobuse kabjale kinnitatav tald pehmel pinnasel käimiseks

sookiur
[nimisõna, substantiiv]
Euraasia põhjaosas elutsev väike hallikas, pruunikate tähnidega silmatorkamatu rändlind

soo-koeratubakas
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav kollaste õitega rohttaim

sookold
[nimisõna, substantiiv]
soistel niitudel kasvav roomav, tõusvate harudega (sammalt meenutav) sõnajalgtaim

sookoll
[nimisõna, substantiiv]
soos elav koll

sookuivendus
[nimisõna, substantiiv]
liigvee ärajuhtimine soost

sookultuur
[nimisõna, substantiiv]
vesisel alal, soos kasvav taim

soo-kurereha
[nimisõna, substantiiv]
märgades paikades kasvav punakaslillade õitega rohttaim, mida kasutatakse ravimtaimena

sookurg
[nimisõna, substantiiv]
kõrgejalgne halli sulestiku ja pika kaelaga lind, kelle pesa paikneb soos

sookuusk
[nimisõna, substantiiv]
väheldase kasvu ja külje peale kalduva ladvaga kuusk soistel aladel

soo-kuuskjalg
[nimisõna, substantiiv]
soodes ja soistel niitudel poolparasiidina kasvav sirge varre, kuuseokaste sarnaste lehtede ja roosade õitega rohttaim

sookvoot
[nimisõna, substantiiv]
osakaalu nõue sugupoolte esindatuse suhtes

sookäpp
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel kasvav väike tagasihoidlik pisikeste kollakasroheliste õisikusse koondunud õitega rohttaim

sooküpress
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika lõunaosa soodes ja jõelammidel kasvav metasekvoiat meenutava okastega heitlehine või pooligihaljas suur pikaealine puu

sool
[nimisõna, substantiiv]
1. valkjas kristalne merevee maitsega aine, mida kasutatakse toidu maitsestamiseks ja konserveerimiseks

2. valge aine, mida saab näiteks merest ja mida inimesed lisavad toidule, et anda tugevamat maitset

sool
[nimisõna, substantiiv]
1. torujas elund organismi kehas, kus söödud toit seeditakse (algab maolukutist ja lõpeb pärakuga)

2. (hrl mitmuses:) selle osa

sool
(vedel) segu, milles pihustunud aine osakesed on suuremad tõeliste lahuste, kuid väiksemad suspensioonide ja emulsioonide aineosakestest

soolaforell
[nimisõna, substantiiv]
soolatud forell

soolaheeringas
[nimisõna, substantiiv]
soolatud heeringas

soolahelbed
[nimisõna, substantiiv]
helvesteks purustatud sool

soolajärv
[nimisõna, substantiiv]
hrl mereveest suurema soolsusega järv

soolak
[nimisõna, substantiiv]
1. sooldunud pinnasega ja soolalembeste taimedega kuiv maa-ala (nt soolakõrb)

2. sooldunud pinnasega maa-ala

soolakaevandus
[nimisõna, substantiiv]
1. kivisoola kaevandamise ja tootmisega tegelev tööstusettevõte

2. selleks kasutatav maa-ala

soolakala
[nimisõna, substantiiv]
soolatud kala

soolakamber
[nimisõna, substantiiv]
seestpoolt soolaga kaetud ja keedusoolaosakestega küllastatud õhuga kinnine kamber, mida kasutatakse paljude terviseprobleemide raviks

soolakaramell
[nimisõna, substantiiv]
soolaga maitsestatud karamell, mis ühtaegu maitseb magus ja soolane

soolakas
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt üsna soolane, kergelt soolane

soolakeetmine
[nimisõna, substantiiv]
soola saamine mereveest aurutades

soolakirme
[nimisõna, substantiiv]
õhuke soolakiht

soolakivi
[nimisõna, substantiiv]
1. loomadele lakkumiseks antav (puhastamata) kivisoola tükk

2. lakukivi

soolakringel
[nimisõna, substantiiv]
soolasest pärmitaignast väike kringlikujuline küpsetis (populaarne eriti Saksamaal)

soolakurk
[nimisõna, substantiiv]
soolvee abil konserveeritud kurk

soolakutaim
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, mis kasvab soolarikkal pinnasel (soolakul, mererannal)

2. taim

soolakõrb
[nimisõna, substantiiv]
sooldunud pinnasega ja soolalembeste taimedega kuiv maa-ala, kõrbe ja poolkõrbe soolak

soolaküpsis
[nimisõna, substantiiv]
soolane küpsis

soolalaeng
[nimisõna, substantiiv]
soolapüssi lõhkeainelaeng

soolalahus
[nimisõna, substantiiv]
soola sisaldav lahus

soolalamp
[nimisõna, substantiiv]
soojuse abil soolakristalle õhku levitav lamp, mida kasutatakse tervendavaks toimeks

soolalast
[nimisõna, substantiiv]
koorem soola, soolalaadung

soolaleib
[nimisõna, substantiiv]
1. pidu, millega tähistatakse uude (elu)kohta kolimist (ning kuhu on olnud kombeks kostiks soola ja leiba kaasa viia)

2. uude kohta kolimise pidu

soolaleivapidu
[nimisõna, substantiiv]
1. pidu, millega tähistatakse uude (elu)kohta kolimist (ning kuhu on olnud kombeks kostiks soola ja leiba kaasa viia)

2. uude kohta kolimise pidu

soolalembene
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide kohta:) soolarikast keskkonda vajav

soolaliha
[nimisõna, substantiiv]
soolatud liha

soolaliiv
[nimisõna, substantiiv]
soola sisaldav liiv (teehoolduseks)

soolalumi
[nimisõna, substantiiv]
tänavatele pandud soolaga segunenud lumi

soolalumine
[omadussõna, adjektiiv]
(teekatte kohta:) soola ja lume segune

soolama
[tegusõna, verb]
1. keedusoola abil säilitama, keedusoolaga konserveerima

2. keedusoolaga konserveerima

Ühendtegusõnad: sisse soolama, sisse soolama, üle soolamaüle soolama

soolamaks
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne keedusoola sisseveo või selle tarbimise pealt võetud kaudne maks

soolamine
[nimisõna, substantiiv]
mingi toiduaine töötlemine keedusoola abil

soolamärg
[omadussõna, adjektiiv]
1. (teekatte kohta:) soolast märg

2. (teekatte kohta:) soolast niiske

soolane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (toidu kohta:) maitsmisel tuntavalt soola sisaldav, merevee maitsega, mitte magus

2. soola maitsega, soola sisaldav

soolaniiske
[omadussõna, adjektiiv]
1. (teekatte kohta:) soolast märg

2. (teekatte kohta:) soolast niiske

soolanääre
[nimisõna, substantiiv]
nääre mõnel merelinnul või roomajal, mille kaudu eraldub organismist liigne, merevee joomisel sinna sattuv sool

soolapekk
[nimisõna, substantiiv]
soolatud seapekk

soolapuhuja
[nimisõna, substantiiv]
ebatõsiseks peetav nõuandja, ravitseja või ennustaja, (heausklike) petja

soolapuhumine
[nimisõna, substantiiv]
ebatõsiseks peetav nõuandmine, ravitsemine või ennustamine, (heausklike) petmine

soolapuistur
[nimisõna, substantiiv]
maanteede või kõnniteede pinnale libedusetõrjeks soola puistav väike traktor, käru vm vahend

soolapulk
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline soolaküpsis

soolapulss
[nimisõna, substantiiv]
suuremahuline soolase vee sissevool vähemsoolasele veealale, nt Põhjamerest Läänemerre läbi Taani väinade

soolaputka
[nimisõna, substantiiv]
ruum arreteeritute lühiajaliseks kinnipidamiseks

soolapuu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Aasia steppides ning kõrbetes kasvav hallikassiniste lehtede ja lillakate õitega heitlehine asteldega põõsas

soolapähkel
[nimisõna, substantiiv]
soolaga maitsestatud pähkel

soolapüss
[nimisõna, substantiiv]
(soolalaenguga)

soolaravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimeetod, kus patsient viibib soolakambris ja hingab sisse keedusoolaosakestega küllastunud õhku (kasutatakse eriti hingamisteede haiguste korral)

soolaregaal
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne (riigi, valitseja) ainuõigus soolakaubandusest tulusid saada

soolarohi
[nimisõna, substantiiv]
mererandadel ja rannaniitudel kasvav väike, lülilise lihaka lehtedeta varrega soolalembene rohttaim

soolaräim
[nimisõna, substantiiv]
1. soolatud räim

2. [soola]räim

soolasammas
[nimisõna, substantiiv]
(äärmisest ehmatusest, jahmatusest vms liikumatu inimese kohta)

soolasaun
[nimisõna, substantiiv]
madala temperatuuriga saun, kus hõõrutakse end üle loodusliku meresoolaga ja hingatakse sisse soolast õhku

soolaseen
[nimisõna, substantiiv]
soolatud seen

soolaseep
[nimisõna, substantiiv]
soola sisaldav seep

soolaselt
[määrsõna, adverb]
maitselt soolasena

soolasevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt üsna soolane, kergelt soolane

soolasiig
[nimisõna, substantiiv]
soolatud siig

soolasilk
[nimisõna, substantiiv]
1. soolatud räim

2. [soola]räim

soolasisaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. soola määr mingis toiduaines

2. lahustunud soolade hulk merevees, mullas vm

soolasoo
[nimisõna, substantiiv]
(soolajärvest tekkinud)

soolasus
[nimisõna, substantiiv]
1. maitseomadus, mida põhjustab (keedu)sool

2. toiduaine, merevee vm soolasisaldus

soolataigen
[nimisõna, substantiiv]
jahust, soolast ja veest tehtud tainas, millest lapsed mängusööki, kuuseehteid vm mänguasju valmistavad

soolataim
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, mis kasvab soolarikkal pinnasel (soolakul, mererannal)

2. taim

soolatainas
[nimisõna, substantiiv]
jahust, soolast ja veest tehtud tainas, millest lapsed mängusööki, kuuseehteid vm mänguasju valmistavad

soolatama
[tegusõna, verb]
1. teedele libeduse vähendamiseks liiva-soolasegu puistama

2. teele soola-liivasegu puistama

soolatera
[nimisõna, substantiiv]
väike soola osake

soolatoiteline
[omadussõna, adjektiiv]
(järvetüübi kohta:) mineraalaineterikas ja (orgaaniliste) huumusainete poolest vaene

soolatoll
[nimisõna, substantiiv]
endisajal soolakaubandusele kehtestatud tollimaks

soolatoos
[nimisõna, substantiiv]
1. nõu soola hoidmiseks (ja serveerimiseks)

2. nõu soola hoidmiseks ja toidule peale raputamiseks

soolatops
[nimisõna, substantiiv]
1. nõu soola hoidmiseks (ja serveerimiseks)

2. nõu soola hoidmiseks ja toidule peale raputamiseks

soolatult
[määrsõna, adverb]
soolatuna

soolatustama
[tegusõna, verb]
soolast vabastama, soolavabaks tegema (nt mageveetehases merevett)

soolatustamine
[nimisõna, substantiiv]
(nt merevee) soolavabaks tegemine

soolatüügas
[nimisõna, substantiiv]
viiruslik põletiku tunnusteta nööpnõelapea suurune või suurem kõvem sõlmeke naha pinnal

soolatüükarohi
[nimisõna, substantiiv]
vereurmarohu rahvapärane nimetus (osutab, et selle taimega arstiti soolatüükaid)

soolauba
[nimisõna, substantiiv]
(soolases vees keedetud)

soolaugas
[nimisõna, substantiiv]
soos asuv hrl pruuniveeline väike sooveekogu

soolavaba
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) soolalisandita

soolavaene
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) vähese soolaga

soolavakk
[nimisõna, substantiiv]
nõu soola hoidmiseks (varemalt ka kaasavõtmiseks)

soolavann
[nimisõna, substantiiv]
(tervendav) kümblus vees, kuhu on lisatud soola (sooli)

soolavaru
[nimisõna, substantiiv]
soola hulk teatud kohas, organismis vm, sool loodusvarana

soolavesi
[nimisõna, substantiiv]
1. soolane vesi, keedusoola vesilahus (nt soolamiseks)

2. soolvesi

soolavõi
[nimisõna, substantiiv]
soolaga maitsestatud või

soolduma
[tegusõna, verb]
(toidu kohta:) soolamisel soolaseks muutuma

soolegaas
[nimisõna, substantiiv]
seedimisel tekkivad gaasilised eritised maos ja sooltes

soolehaigus
[nimisõna, substantiiv]
peen- või jämesoolt haarav põletikuline haigus

soolehatud
[nimisõna, substantiiv]
soole imendumispinda suurendavad väikesed näsad

soolekatarr
[nimisõna, substantiiv]
(peen- või jämesoolepõletiku kohta)

soolekeerd
[nimisõna, substantiiv]
soole keerdumine soolekinnisti ümber, mille tulemusena tekib vereringehäire

soolekepike
[nimisõna, substantiiv]
(jäme)sooles esinev pulkbakter, mis mõnikord tekitab soolepõletikke vm haigusi

soolekese
[nimisõna, substantiiv]
kõhukelme volt, mille abil peensool kinnitub selgmisele kõhuseinale

soolekinnisti
[nimisõna, substantiiv]
kõhukelme volt, mille abil peensool kinnitub selgmisele kõhuseinale

sooleling
[nimisõna, substantiiv]
linguna kulgev sooleosa

soolemahl
[nimisõna, substantiiv]
toitu lõhustav soolenäärmete eritis

soolemulgustus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, kus soolesisu väljub soolest, põhjustades kõhukelme põletikku, soole perforatsioon

soolenakkus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, mille puhul haigustekitajad tungivad organismi suu kaudu (nt salmonelloos, düsenteeria)

soolenugiline
[nimisõna, substantiiv]
inimese või looma soolestiku parasiit, peamiselt ussnugiline

soolenõre
[nimisõna, substantiiv]
toitu lõhustav soolenäärmete eritis

soolenääre
[nimisõna, substantiiv]
peen- ja jämesoole limaskesta madal torujas nääre

sooleparasiit
[nimisõna, substantiiv]
inimese või looma soolestiku parasiit, peamiselt ussnugiline

soolepõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. põletik soolestiku mingis osas

2. (kroonilise põletikuna põletikulise soolehaiguse, nt Crohni tõve või haavandilise koliidi kohta)

3. enterokoliit

soolesein
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) pind, mis ümbritseb soolt, kus toitu seeditakse

soolesisaldis
[nimisõna, substantiiv]
maost edasikandunud seedunud toidu ja sellega segunenud nõrede mass

soolestik
[nimisõna, substantiiv]
soolte süsteem

soolesulgus
[nimisõna, substantiiv]
soole läbitavuse häire (nt soolevalendiku sulgumine kasvaja tõttu)

soolesõlm
[nimisõna, substantiiv]
soole keerdumine soolekinnisti ümber, mille tulemusena tekib vereringehäire

sooletühjendus
[nimisõna, substantiiv]
roojamine

sooleverejooks
[nimisõna, substantiiv]
vere eraldumine soolestiku mingist osast

soolevähk
[nimisõna, substantiiv]
seedekulgla alumise osa (jäme- ja pärasoole) pahaloomuline kasvaja

soolhape
[nimisõna, substantiiv]
gaasilise vesinikkloriidi vesilahus, mida kasutatakse laialdaselt tööstuses

soolikarohi
[nimisõna, substantiiv]
põhjaparasvöötmes kasvav kõrge omapärase lõhnaga taim

soolikas
[nimisõna, substantiiv]
1. torujas elund organismi kehas, kus söödud toit seeditakse (algab maolukutist ja lõpeb pärakuga)

2. (hrl mitmuses:) selle osa

sooline
[omadussõna, adjektiiv]
sugupoolest, soost tulenev, sellega seotud

soolisus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavast soost olemine

2. sugu

soolkeel
[nimisõna, substantiiv]
1. soolest tehtud pillikeel

2. keelpillil

soolkibe
[omadussõna, adjektiiv]
soolane ja (seepärast) kibe

soolkond
[nimisõna, substantiiv]
soolte süsteem

sool-leib
[nimisõna, substantiiv]
(tavana piduliku sündmuse vm puhul:) sool ja leib (vm toit)

soolmalts
[nimisõna, substantiiv]
soolakulistel rannaniitudel kasvav väike hallikas piklike lehtedega rohttaim

soolo
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikesineja ettekantav muusikapala

2. muusikateose osa, mida esitab põhiliselt üks muusikariist, laulja või tantsija

sooloalbum
[nimisõna, substantiiv]
üksikesineja esimene salvestatud muusikapalade kogumik

sooloetendus
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikesineja poolt ette kantud etendus, lavastus vm

2. üksikesineja poolt ette kantud etendus, lavastus vm

soolohääl
[nimisõna, substantiiv]
soolot esitava laulja või muusikariista (või nende rühma) partii

soolokarjäär
[nimisõna, substantiiv]
(edukas) tegevus, karjäär üksikesinejana

soolokava
[nimisõna, substantiiv]
üksikesineja poolt ette kantud kontsert, etendus vm

soolokitarr
[nimisõna, substantiiv]
soolopillina kasutatav kitarr

soolokontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, mille annab üksikesineja (solist)

soolokvartett
[nimisõna, substantiiv]
nelja soololaulja või -mängija ühisettekanne

soololaul
[nimisõna, substantiiv]
üksikesinejale kirjutatud laul

soololaulja
[nimisõna, substantiiv]
soolot esitav laulja

soololend
[nimisõna, substantiiv]
üksi sooritatav lend (õhusõidukiga)

soolomootorratas
[nimisõna, substantiiv]
külgkorvita mootorratas

soolomängija
[nimisõna, substantiiv]
soolot esitav instrumentalist

soolonumber
[nimisõna, substantiiv]
üksikesinejale mõeldud või üksikesineja poolt esitatud pala, tants vm

soo-loorkull
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt lagesoodes elav loorkull

soolopartii
[nimisõna, substantiiv]
heliteose soolo-osa

soolopill
[nimisõna, substantiiv]
soolot esitav muusikariist

sooloplaat
[nimisõna, substantiiv]
heliplaat, millel esineb tuntud (ansambli) laulja või pillimängija oma nime all

sooloratas
[nimisõna, substantiiv]
ühe istmekohaga mootorratas

soolosingel
[nimisõna, substantiiv]
üksikesineja ühe (või paari) looga heliplaat

soolotaim
[nimisõna, substantiiv]
(nt aia-, pargikujunduses:) taim, mis istutakse kasvukohale üksikult või mingis koosluses pilkupüüdva elemendina

soolotama
[tegusõna, verb]
soolot mängima

soolotrumm
[nimisõna, substantiiv]
väike trumm

soolotsema
[tegusõna, verb]
üksi, omapäi tegutsema, eriti juhul, kui eeldatavalt parem oleks ühistegevus

sooloveksel
[nimisõna, substantiiv]
ilma pealdisteta veksel, mis kannab ainult veksliandja allkirja

sooloviiul
[nimisõna, substantiiv]
soolopillina kasutatav viiul

soolsus
[nimisõna, substantiiv]
merevee või mulla soolasisaldus

sooltepõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. põletik soolestiku mingis osas

2. (kroonilise põletikuna põletikulise soolehaiguse, nt Crohni tõve või haavandilise koliidi kohta)

3. enterokoliit

sooltoru
[nimisõna, substantiiv]
suu ja päraku vaheline õõneselundite süsteem, milles toit läbimisel seeditakse

soolvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. soolane vesi, keedusoola vesilahus (nt soolamiseks)

2. soolvesi

soolõime
[nimisõna, substantiiv]
meeste ja naiste soolise võrdõiguslikkuse arvessevõtt mis tahes eluvaldkonna korralduses

soo-lõosilm
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav helesiniste õitega rohttaim

sooma
[nimisõna, substantiiv]
1. keha (vastandatult psüühikale)

2. organismi keha

soomaa
[nimisõna, substantiiv]
soomullaga pinnas

soomaak
[nimisõna, substantiiv]
soisel alal rauarikkast põhjaveest sadestunud mineraalne maavara, hrl mullataoline, terajas või muguljas kogum

soomaastik
[nimisõna, substantiiv]
soisele alale iseloomulik, kidurate puudega või puudeta maastik

soomadar
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav nõrkade varte ja valgete õitega rohttaim

soomassiiv
[nimisõna, substantiiv]
ühtne suur sooala

soome
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. soomlaste või soome keelega seotud

2. soomlastega seotud

soomekeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. soome keeles kõneldud või kirjutatud

2. soome keelt kasutav

soomelik
[omadussõna, adjektiiv]
soomlastele, soome keelele omane või iseloomulik

soomeline
[omadussõna, adjektiiv]
soomlastele, soome keelele omane või iseloomulik

soomendama
[tegusõna, verb]
soome keelde tõlkima

soomepoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. 1939–1944 Soomes Talvesõjas ja Jätkusõjas osalenud Eesti vabatahtlik

2. 1939-1944 Soome sõdades osalenud Eesti vabatahtlik

soomepärane
[omadussõna, adjektiiv]
soomlastele, soome keelele omane või iseloomulik

soomepärastama
[tegusõna, verb]
soomepäraseks tegema

soomepärastuma
[tegusõna, verb]
1. soomlastele, soome keelele iseloomulikuks muutuma, soomlastega ühte sulama

2. soomepäraseks muutuma

soomepärasus
[nimisõna, substantiiv]
1. soome sõna või soome keelele omane lausekonstruktsioon mingis muus keeles

2. soomepärane keelend muus keeles

soomerootsi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
päritolult soomerootslastega seotud

soomerootslane
[nimisõna, substantiiv]
rootsi keelt kui emakeelt kõnelev soomlane, Soomes elav või elanud rootslane

soomestama
soomepäraseks tegema

soomestuma
[tegusõna, verb]
1. soomlastele, soome keelele iseloomulikuks muutuma, soomlastega ühte sulama

2. soomepäraseks muutuma

soomesugu
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
soomlastega seotud

soomets
[nimisõna, substantiiv]
niiskel ja turbasel alal kasvav mets

soometuma
[tegusõna, verb]
(Soome välispoliitilise kursi järgi pärast Teist maailmasõda:) Nõukogude Liidu poliitilise, ideoloogilise ja majandusliku surve alla sattuma, oma iseseisvuse huvides olupoliitilisi mööndusi tegema

soome-ugri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
soomeugrilaste, nende keele ja kultuuriga seotud

soomeugrilane
[nimisõna, substantiiv]
mõnd soome-ugri keelt kõneleva rahva liige

soomeugriline
[omadussõna, adjektiiv]
soome-ugri päritoluga

soomitsema
[tegusõna, verb]
kalal soomuseid eraldama

soomkala
[nimisõna, substantiiv]
1. tavaline mageveekala, nt ahven, särg

2. tööstuses ja kaubanduses kasutatav mageveekalade kogunimetus

soomlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Soome põhirahva liige

2. Soome kodanik või elanik

3. Soome päritolu inimene

soomlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost soomlane

soomlaslik
[omadussõna, adjektiiv]
soomlasele omane

soomlus
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on soomlastele omane või iseloomulik, soomepärasus

soomuk
[nimisõna, substantiiv]
lahingutegevuseks mõeldud, metallkattega kaitstud, soomustatud sõiduk

soomukas
[nimisõna, substantiiv]
1. püstise lihaka varre, pruunikate, kollakate või lillakate soomusjate lehtede ja kobarja õisikuga parasiittaim

2. nugirohttaim

soomuklane
[nimisõna, substantiiv]
hõbedaste soomustega tiivutu putukas, kes elab soojas niiskes ruumis ja kahjustab toiduaineid ning riideid

soomuld
[nimisõna, substantiiv]
muld, mille pindmise kihi moodustab turvas

soomurakas
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt lõhnavate roosakaslillade õite ja söödavate punaste viljadega rohttaim, Eestis haruldane

soomus
[nimisõna, substantiiv]
1. (organismidel:) hrl lame, plaati meenutav, keha või kehaosa kaitsev kattemoodustis (nt kalal, käbil, sibulal)

2. plaatjas kattemoodustis

soomusalss
[nimisõna, substantiiv]
mererannal ja rannikuniitudel kasvav lehtedeta roheliste püstiste varte ja pruunikate õisikutega rohttaim

soomusauto
[nimisõna, substantiiv]
lahingutegevuseks mõeldud, (kerge) metallkattega kaitstud ehk soomustatud, hrl veoauto või maasturi tüüpi ratastega sõiduk

soomuseline
[omadussõna, adjektiiv]
(nagu) soomustega kaetud, soomustest koosnev

soomuselised
[nimisõna, substantiiv]
soomuskattega roomajate selts, millesse kuuluvad sisalikud ja maod

soomusjas
[omadussõna, adjektiiv]
soomusetaoline, soomust meenutav

soomuskarp
[nimisõna, substantiiv]
üleni soomustega kaetud karpkala, soomuskarpkala

soomuskarpkala
[nimisõna, substantiiv]
üleni soomustega kaetud karpkala

soomuskarv
[nimisõna, substantiiv]
taime kilpjas kattekarv

soomuskate
[nimisõna, substantiiv]
1. (tankil vm sõjamasinal:) kuulide ja kildude eest kaitsev metallkate

2. kaitsekate

soomuskolonn
[nimisõna, substantiiv]
lahingutegevuseks mõeldud, (kergelt) metallkattega kaitstud ehk soomustatud sõidukite pikk rodu vägede rännakul ühest punktist teise

soomuslaev
[nimisõna, substantiiv]
soomustatud sõjalaev merelahingute pidamiseks (19. sajandil ja 20. sajandi algul)

soomuslehik
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas kasvav lihakate lehtede ja peene, otsast keerdus varre otsas roosade, kollaste või oranžide õitega kaktus või poolpõõsas

soomuslest
[nimisõna, substantiiv]
Lääne- ja Põhja-Euroopa rannavetes elutsev väikeste soomustega kala

soomuslimused
[nimisõna, substantiiv]
klass merepõhjas elutsevaid merelimuseid, kelle lamedast kehast on pead raske eristada

soomusloom
[nimisõna, substantiiv]
sipelgatest ja termiitidest toituv lõunamaa imetaja, kelle keha ning saba katavad soomused

soomusmasin
[nimisõna, substantiiv]
lahingutegevuseks mõeldud, metallkattega kaitstud, soomustatud sõiduk

soomuspuu
[nimisõna, substantiiv]
sõnajalgtaimede hulka kuulunud soomusmustrilise tüvega hiiglapuu kivisöeajastul

soomusristleja
[nimisõna, substantiiv]
soomuslaevast nõrgemalt soomustatud, kuid selle võrra kiirema käiguga sõjalaev (19. sajandi lõpust Esimese maailmasõja lõpuni)

soomusrong
[nimisõna, substantiiv]
lahingutegevuseks kohaldatud raudteerong, mis koosneb metallkattega kaitstud (ehk soomustatud) vedurist, relvadega varustatud soomustatud platvormidest ja abivagunitest

soomusronglane
[nimisõna, substantiiv]
soomusrongil sõdija

soomusrüü
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt rüütlite kaitserõivastus, mis koosneb liikuvalt ühendatud terasplaatidest

soomussammaspool
[nimisõna, substantiiv]
mittenakkav krooniline nahahaigus, mille tunnuseks on ketendavad sõlmelised laigud

soomussibul
[nimisõna, substantiiv]
kitsaste soomustega sibul (nt liiliatel), mille soomused puutuvad kokku üksnes serviti ega kata üksteist

soomussärk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ülakeha kattev kaitserõivas, mis on valmistatud väikestest metallrõngastest

soomustama
[tegusõna, verb]
1. midagi metallkattega katma (nt tugevdamiseks, kaitseks)

2. soomus[t]ega katma

soomustehnika
[nimisõna, substantiiv]
lahingutegevuseks mõeldud mõeldud, (kergelt) metallkattega kaitstud ehk soomustatud masinad (nt soomusveok, ka tank)

soomustiivalised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts lülijalgseid putukaid, kellel on kaks paari hrl mustreid moodustavate tihedate soomustega kaetud tiibu

2. selts putukaid

soomustindik
[nimisõna, substantiiv]
püstiste soomustega kaetud kübaraga valkjas söögiseen

soomustorik
[nimisõna, substantiiv]
hrl mahalangenud lehtpuudel kasvav laia kübaraga (söödav) seen

soomustransportöör
[nimisõna, substantiiv]
isikkoosseisu transportimiseks või relvasüsteemi kandmiseks lahinguväljal mõeldud, (kergelt) metallkattega kaitstud ehk soomustatud, ratastel või roomikul liikuv sõiduk

soomustõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. naha sarvestumishäire, mille korral naha pinnal moodustuvad soomusjad ketud ning nahk meenutab kala- või maonahka

2. nahahaigus

soomusveok
[nimisõna, substantiiv]
isikkoosseisu transportimiseks või relvasüsteemi kandmiseks lahinguväljal mõeldud, (kergelt) metallkattega kaitstud ehk soomustatud, ratastel või roomikul liikuv sõiduk

soomusvest
[nimisõna, substantiiv]
rindkeret kaitsev klaasplastikust või terasest valmistatud kaitserõivas

soomusväelane
[nimisõna, substantiiv]
soomusväkke kuuluv sõjaväelane, kes tegutseb lahingus peamiselt soomusveokil liikudes

soomusvägi
[nimisõna, substantiiv]
maaväe hulka kuuluv väeüksus, mis koosneb suure liikuvuse, tulejõu ja lahinguvõimega tankiüksustest

soomõiste
[nimisõna, substantiiv]
1. üldisem, laiem mõiste, hrl vastandudes kitsamale, eritunnustega liigimõistele, üks ülemmõisteid

2. mõiste, mis hõlmab kitsamaid alamliike

soon
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja loomade torujas õõneselund, mida mööda voolab veri või lümf, vere- või lümfisoon

soonduma
[tegusõna, verb]
soont moodustama, (sisse) soonima

soonefrees
[nimisõna, substantiiv]
frees toorikusse soonte lõikamiseks ja nende töötlemiseks

soonehöövel
[nimisõna, substantiiv]
höövel soonte sisse lükkamiseks

soo-neiuvaip
soistel niitudel kasvav punaka varre ja hõredate valkjaspunakate longus õitega käpaline

sooneke
[nimisõna, substantiiv]
väike soon (nt joont meenutav sisselõige või veresoon)

sooneline
[omadussõna, adjektiiv]
(nähtavate) ohtrate (vere)soontega

soonepõletik
[nimisõna, substantiiv]
veresooneseina põletik, veresoonte põletik

soonerohi
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav pikkade peenikeste lehtede ja roostepruuni õisikuga rohttaim

soonesein
[nimisõna, substantiiv]
veresoont ümbritsev elastne kiht

soonestik
[nimisõna, substantiiv]
pikki jooni meenutavad sisselõiked, vaod vms või veresooned kogumina, soonte võrk

soonestus
[nimisõna, substantiiv]
soonte asetus

soonetasuja
[nimisõna, substantiiv]
masseerija, endisel ajal sageli ka ravitseja

soonetasumine
[nimisõna, substantiiv]
teatud tüüpi rütmiline massaaž

sooneutraalne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei lähtu eri sugudest, ei vastanda sugusid

sooneõpetus
[nimisõna, substantiiv]
vere- ja lümfisooni uuriv anatoomia haru

sooniit
[nimisõna, substantiiv]
soomuldadel asuv märg rohumaa

soonik
[nimisõna, substantiiv]
(kitsam) vesine madal, soine ala

soonikkude
[nimisõna, substantiiv]
kudumisviis, mille puhul saadakse (parem- ja pahempidiseid silmuseid vaheldumisi kududes) pikisuunas reljeefselt triibuline kude

sooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(nähtavate) ohtrate (vere)soontega

soonima
[tegusõna, verb]
1. liiga kitsas või liiga raske olemisega surudes või muljudes millelegi joont, vagu, vorpi sisse vajutama

2. vorpi sisse vajutama

soonimismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega kaevandamisel vm pinnatöödel lõigatakse pinnasesse soon, et hõlbustada pinnase lahtimurdmist

soonine
[omadussõna, adjektiiv]
(nähtavate) ohtrate (vere)soontega

soonis
[nimisõna, substantiiv]
vagu, õnarus, (väike) soon millegi pinnal

soonkasvaja
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt vere- või lümfisoontest koosnev kasvaja

soonkest
[nimisõna, substantiiv]
inimesel ja paljudel loomadel silma pigmendiga kiht läbipaistmatu kõvakesta all

soonkinnis
[nimisõna, substantiiv]
pakendi, kilekoti vms kinnis, mis on taassuletav kinnisurutava soone abil

soonkivim
[nimisõna, substantiiv]
maakoore lõhedes magma tardumisel tekkinud kivim

soonkond
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoonte süsteem, veresooned kogumina

2. soonte süsteem

soontaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis on liigestunud juureks, varreks ja lehtedeks ning mille juures ja varres on hästi eristunud juhtkoed

soontes
(esineb väljendites, mis kirjeldavad kellegi olemust, sisemisi tundeid, kalduvusi või päritolu)

soonur
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega kaevandamisel vm pinnatöödel lõigatakse pinnasesse soon, et hõlbustada pinnase lahtimurdmist

soonurmikas
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel puhmadena kasvav kõrreline rohttaim

soo-nõianõges
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel ja umbrohuna põldudel kasvav lillakaspunaste õitega rohttaim

soo-oh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab kahtlust, üllatust

soo-ohakas
[nimisõna, substantiiv]
soistes vm niisketes kohtades kasvav purpurpunaste õitega ohakas

soo-osi
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades ja teepervedel kasvav pisut kareda lülilise varrega mürgine rohttaim

soop
[nimisõna, substantiiv]
seebikeetmisel järele jääv pära

soop
[nimisõna, substantiiv]
1. vesine, sopane maa, mis kevadeti ja sügiseti on vee all

2. kevadel ja sügisel üleujutatav vesine maa

soo-pajulill
[nimisõna, substantiiv]
soistes kohtades kasvav väikeste valkjate või roosakate õitega rohttaim

soopalavik
[nimisõna, substantiiv]
kõrge palaviku hoogudega iseloomustuv parasitaarhaigus, mida levitavad hallasääsed

sooparandus
[nimisõna, substantiiv]
liigvee ärajuhtimine soost

soopart
[nimisõna, substantiiv]
umbes varesesuurune pika terava sabaga part

soopihl
[nimisõna, substantiiv]
märgadel aladel kasvav varese jalgu meenutavate lehtede, tumepunaste õite ja maasikaid meenutavate viljadega poolpõõsas, tuntud ravimtaimena

soo-piimalill
[nimisõna, substantiiv]
niisketel puisniitudel puhmana kasvav kollaste õitega rohttaim

soo-piimputk
[nimisõna, substantiiv]
soistes kohtades kasvav kandilise varre ja väikeste valgete õitega rohttaim

soopilvik
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav limase läikiva punase kübaraga söögiseen

soopime
[omadussõna, adjektiiv]
sooerinevusi, mees- või naissoo iseärasusi mittearvestav

sooplütt
[nimisõna, substantiiv]
hrl mererannikul elutsev lind, Eestis harv läbirändaja

soopor
[nimisõna, substantiiv]
1. koomast nõrgem teadvuse selguse häire, unetaoline teadvusetus

2. teadvuse selguse häire

sooputk
[nimisõna, substantiiv]
soo-piimputk

soopõhine
[omadussõna, adjektiiv]
sugude eristamisel põhinev, mees- või naissoole omane

soor
[nimisõna, substantiiv]
looma, eriti härja suguliige

soor
[nimisõna, substantiiv]
hrl suukoopas esinev seenhaigus, mille puhul limaskestal tekivad valged katud

soorajad
[nimisõna, substantiiv]
1. jalanõu alla kinnitatavad laiad (võre)tallad soos käimiseks

2. jalatsid soos käimiseks

soorauamaak
[nimisõna, substantiiv]
soisel alal rauarikkast põhjaveest sadestunud mineraalne maavara, hrl mullataoline, terajas või muguljas kogum

sooraud
[nimisõna, substantiiv]
soisel alal rauarikkast põhjaveest sadestunud mineraalne maavara, hrl mullataoline, terajas või muguljas kogum

sooriisikas
[nimisõna, substantiiv]
raba- ja siirdesoometsades kasvav vesise piimmahlaga roosakashallikas või pruunikaskollakas mittesöödav seen

soo-ristirohi
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav pealt tumeroheliste lehtede ja kollaste õitega rohttaim

sooritama
[tegusõna, verb]
1. korda saatma, teoks või ära tegema

2. mingil viisil tegutsema, toimima (ilma tegevuse tulemuslikkust rõhutamata)

3. (ära) tegema

sooritus
[nimisõna, substantiiv]
millegi teokstegemine, kordasaatmine, mingil viisil (tulemuslik) tegutsemine

sooritusvõime
[nimisõna, substantiiv]
hrl kehaline, aga ka vaimne suutlikkus midagi teha

sooroll
[nimisõna, substantiiv]
inimese soost tulenev sotsiaalne roll ehk (oodatav) käitumisviis

soo-roolind
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt põõsastikes ja kõrges rohus elutsev pruunika sulestikuga rändlind

soorus
[nimisõna, substantiiv]
eospesade rühm sõnajalgade lehtedel

sooräts
[nimisõna, substantiiv]
soises avamaastikus elutsev maas pesitsev kakku meenutav lind

sooräätsad
[nimisõna, substantiiv]
1. jalanõu alla kinnitatavad laiad (võre)tallad soos käimiseks

2. jalatsid soos käimiseks

soos
[nimisõna, substantiiv]
pluusi või jaki vöökohast allapoole jääv osa, hrl rippuv, kaunistatud vm moel esile tõusev hõlm

soosaar
[nimisõna, substantiiv]
soos (või rabas) olev kõrgem, hrl võsa ja puudega kaetud koht

soo-seahernes
[nimisõna, substantiiv]
soodes ja rannaniitudel kasvav köitraagudega varte, kitsaste piklike lehtede ja sinakaslillade liblika tiibu meenutavate õitega rohttaim

soosegadus
[nimisõna, substantiiv]
1. sooidentiteedi otsingutega seotud ebamugavustunne

2. püsiv ebamugavustunne oma sünnipärase soo ja sooidentiteedi mittevastavuse tõttu, soodüsfooria

soosete
[nimisõna, substantiiv]
veekogu kinni kasvamisel või pinnase soostumisel kuhjunud sete, eeskätt turvas

soosik
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi armulikkust või soosingut nautiv inimene, (mõjuka isiku) lemmik

2. armualune

soosikukoorem
[nimisõna, substantiiv]
(suure vastutuse kohta, mis kaasneb võistluste, konkursi vms soosikuks olemisega)

soosild
[nimisõna, substantiiv]
1. roigastest, hagudest, palkidest vm materjalist tee üle soo

2. risutee

soosiline
[omadussõna, adjektiiv]
soosidega

soosima
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi oma mõjuga (või mõjuvõimuga) toetama, kellegi või millegi poolt olema

soosing
[nimisõna, substantiiv]
kellegi heatahtlik toetus või poolehoid (kellelegi või millelegi)

soosiv
[omadussõna, adjektiiv]
midagi heas, sobivas suunas mõjutav, kedagi või midagi toetav

soospetsiifiline
[omadussõna, adjektiiv]
soole eriomane, sooliselt eristav

soostereotüübid
[nimisõna, substantiiv]
kinnistunud hoiakud ja arusaamad sellest, millised omadused, rollid vms on omased naistele ja millised meestele (poistele või tüdrukutele)

soostik
[nimisõna, substantiiv]
1. soode laienemise ja liitumise tulemusel kujunenud maastik, ühtne soode ala

2. soode kogum

soostuma
[tegusõna, verb]
milleski järele andma, millegagi (lõpuks) nõustuma

soostuma
[tegusõna, verb]
1. sooks, liigniiskeks muutuma

2. soomulla omadusi saama

3. sooks muutuma

soostumus
[nimisõna, substantiiv]
1. (näitajana:) soode pindala võrrelduna piirkonna kogupindalaga

2. soode pindala võrrelduna piirkonna kogupindalaga

soostumus
[nimisõna, substantiiv]
1. nõustumine, nõusolek millegagi

2. nõusolek

soosõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
paljuliigiline kogu maailmas levinud palja varre ja linnusulge meenutavate lehtedega sõnajalgtaim

soo-sääriksääsk
[nimisõna, substantiiv]
väga pikkade jalgadega sääsk, kelle vastsed kahjustavad kultuurtaimi

soot
[nimisõna, substantiiv]
1. tross või tali purje tuulde seadmiseks

2. nöör v tross purje seadmiseks

soot
[nimisõna, substantiiv]
jõesängist eraldunud looge, milles on hrl järv või soo

sootaim
[nimisõna, substantiiv]
vesisel alal, soos kasvav taim

sootaimestik
[nimisõna, substantiiv]
sootaimed, sootaimede kogum

sootamm
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika niiskematel aladel kasvav pindmise juurestikuga, sügisel erkpunase lehestikuga puu

sootasandik
[nimisõna, substantiiv]
niiske tasane ala, mida katab rohkem kui 30 cm paksune turbane kate

sooteadlane
[nimisõna, substantiiv]
soode arengut ja iseärasusi uuriv eriteadlane

sooteadlik
[omadussõna, adjektiiv]
teadlik kummagi soo eripärast, sugude erinevusi arvestav, aga sugudel põhinevat vastandamist, vastavaid stereotüüpe vältiv

sooteadlikkus
[nimisõna, substantiiv]
teadlikkus kummagi soo eripärast, arvestamine sugude erinevustega, aga sugudel põhineva vastandamise, vastavate stereotüüpide vältimine

sooteadus
[nimisõna, substantiiv]
soode arengut ja iseärasusi käsitlev teadus

sooti
[määrsõna, adverb]
kellegi soost lähtuvalt, soo kaupa

sootihane
[nimisõna, substantiiv]
hallikaspruun, suure musta kurgualuse tähniga Eestis tavaline tihane

sootsium
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavate ühiste oludega seotud inimeste rühm, mingi kogukond, teatav sotsiaalne kooslus (nt perekond, sõpruskond, naabruskond)

2. teatav sotsiaalne kooslus

sootska
[nimisõna, substantiiv]
1. setude valitseja tiitel

2. seda tiitlit kandev isik (valitakse iga-aastastel Seto kuningriigi päevadel)

sootu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma (hoomatavate) sugutunnusteta

sootu
[määrsõna, adverb]
1. sootuks

2. hoopis, täiesti

sootuks
[määrsõna, adverb]
1. (hrl millegagi võrreldes:) täiesti, täies ulatuses

2. täiesti

sootuli
[nimisõna, substantiiv]
nõrk valgus, mis tekib soogaasist ja võib sohu meelitada

sootulikas
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav enamvähem palja, ülemises osas harunenud varre ja kollaste õitega mürgine rohttaim

sootuluke
[nimisõna, substantiiv]
nõrk valgus, mis tekib soogaasist ja võib sohu meelitada

sootumaks
[määrsõna, adverb]
1. (hrl millegagi võrreldes:) täiesti, täies ulatuses

2. täiesti

sootundlik
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi sugu, inimeste jaotumist mees- ja naissooks arvestav

sootunnus
[nimisõna, substantiiv]
isas- ja emasisendeid eristav tunnus, sh nii kaasasündinud sooline eripära (nt naistel munasari, meestel suguti) kui ka käitumuslikud vm tunnused

soo-tähthein
[nimisõna, substantiiv]
märgadel aladel kasvav neljakandilise harunenud varre, kitsaste sinakasroheliste lehtede ja valgete õitega rohttaim

soov
[nimisõna, substantiiv]
1. tahtmine midagi teha või saada, lootus, et midagi sünniks

2. tahtmine midagi teha või saada

soova
[nimisõna, substantiiv]
õllenõu rest

soovahetus
[nimisõna, substantiiv]
inimese sootunnuste, seksuaalsuse ümberkujundamine teise soo tunnuste vastu (vastavate operatsioonide abil)

soovahetusoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
inimese sootunnuste, seksuaalsuse ümberkujundamine teise soo tunnuste vastu (vastavate operatsioonide abil)

soovaim
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis kuri vaim, kes meelitab ja uputab sohu

soovesi
[nimisõna, substantiiv]
soo sademetest ja põhjaveest pärinev vesi

sooviavaldus
[nimisõna, substantiiv]
hrl kirjalik dokument, millega keegi väljendab oma soovi midagi saada või teha, huvi millegi vastu (nt töökohale kandideerimisel, toetuse taotlemisel)

soovidajätmine
[nimisõna, substantiiv]
puudus, vajak

soovija
[nimisõna, substantiiv]
1. keegi, kes midagi (teha) soovib

2. keegi, kes midagi soovib

soovik
[nimisõna, substantiiv]
1. liigniiske maa, mis ei sobi karjatamiseks ega niitmiseks

2. soine, vesine heina- v karjamaa

soovikohane
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi soovile vastav

soovikontsert
[nimisõna, substantiiv]
(raadio)kuulajate soovide põhjal koostatud kontsert

soovilugu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi soovil esitatav muusikapala (nt raadios, teles, mingil üritusel)

soovima
[tegusõna, verb]
1. midagi tahtma, soovi omama või avaldama

2. midagi tahtma (ja seda viisakalt väljendama)

soovimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte oodatud, tahetud, seetõttu mitte hea ega meeldiv

2. mitte tahetud

soovimisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida keegi (ise) soovib tulemuseks saada, saavutada vms, selline, mida (endale) soovitakse

2. soovimisväärne

soovisaade
[nimisõna, substantiiv]
hrl muusikasaade, kus esitatavad palad on valitud kuulajate või vaatajate soovide põhjal

soovisedel
[nimisõna, substantiiv]
blankett laenusoovi vormistamiseks raamatukogus

soovitaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kellelegi või millelegi positiivse hinnangu, heakskiidu annab

soovitama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi midagi nõuandvalt välja pakkuma

2. andma kellelegi nõu, et ta peaks midagi tegema või et mingi asi on hea

soovitamisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl nõuande, õpetuse kohta:) selline, mida tahetakse, et keegi (teine) teeb või peaks tegema, selline, mida kellelgi soovitatakse teha

soovitatav
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl nõuande, õpetuse kohta:) selline, mida tahetakse, et keegi (teine) teeb või peaks tegema, selline, mida kellelgi soovitatakse teha

soovitatavalt
[määrsõna, adverb]
osutab mingile eelistusele, soovita(ta)vale tingimusele, tunnusele vms, mis pole samas kohustuslik

soovitav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida keegi (ise) soovib tulemuseks saada, saavutada vms, selline, mida (endale) soovitakse

2. soovimisväärne

soovitavalt
[määrsõna, adverb]
osutab mingile eelistusele, soovita(ta)vale tingimusele, tunnusele vms, mis pole samas kohustuslik

soovitus
[nimisõna, substantiiv]
1. juhatav õpetus, nõuandmine midagi teha (või mitte teha), millegagi arvestada vms

2. nõuanne, kuidas näiteks mingit probleemi lahendada või mingis olukorras toimida

3. nõuanne

soovitushind
[nimisõna, substantiiv]
(kauba) soovituslik müügihind

soovitusindeks
[nimisõna, substantiiv]
mõõdik, mille abil hinnatakse klientide valmisolekut soovitada teistele ettevõtte tooteid või teenuseid

soovituskiri
[nimisõna, substantiiv]
hrl asjatundja kirjalik positiivne hinnang või nõusolek kellegi pädevuse, millegi sobivuse vms suhtes

soovituslik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl nõuandega ühenduses:) selline, mida kellelgi soovitatakse teha, mitte kohustuslik

soovitusturundus
[nimisõna, substantiiv]
müügiskeem, mis toimib põhimõttel, et kui tarbija soovitab kellelegi mingit toodet või toob uue inimese skeemiga liituma, siis saab ta ise lisaboonuse

soovkaal
[nimisõna, substantiiv]
kellegi sihiks võetud, soovitud kehakaal

soovlause
[nimisõna, substantiiv]
lause, mis väljendab soovi või suhtumist eelolevasse sündmusse (nt Kui see ilm meid alt ei veaks!, Kõike head!)

soovmõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
soovidest, mitte tegelikkusest lähtuv mõtlemine, asjade nägemine nii, nagu neid näha tahetakse

soovolinik
[nimisõna, substantiiv]
1. sõltumatu asjatundja, kes tegutseb võrdse kohtlemise ja naiste-meeste võrdõiguslikkuse edendamise nimel, soolise võrdõiguslikkuse ja võrdse kohtlemise volinik

2. ametnik, kelle ülesanne on tagada ühiskonnas sooline võrdõiguslikkus ja võrdne kohtlemine

soovoolavus
[nimisõna, substantiiv]
(soolise enesemääratlusega seoses:) omadus käsitada oma sugu ajas muutuvana ja liikuvana, sõltuvalt enesetajust

soovunelm
[nimisõna, substantiiv]
mõte, kujutlus millestki, mida tahetakse, soovitakse, ihaldatakse, ent mis võib jääda kättesaamatuks

soovõhk
[nimisõna, substantiiv]
soistes kohtades kasvav kalla moodi mürgine taim, millel on erkpunane vili

soovähemus
[nimisõna, substantiiv]
inimrühm, kelle sooidentiteet ei ole kooskõlas nende sünnipärase sooga

soo-õisluht
[nimisõna, substantiiv]
märgades kohtades kasvav peenikeste pikkade lehtede ja tiheda õisikuga rohttaim

sopaauk
[nimisõna, substantiiv]
väga porine, mudane koht

sopajoodik
[nimisõna, substantiiv]
paadunud joodik

sopakas
[nimisõna, substantiiv]
põnevust, meelelahutust vms taotlev kunstiväärtuseta raamat või ajakiri

sopakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
põnevust, meelelahutust vms taotlev kunstiväärtuseta kirjandus

sopakäi
[nimisõna, substantiiv]
keegi või miski väga sopane, porine

sopaleht
[nimisõna, substantiiv]
põnevusele, inimsuhetele, kõmulistele uudistele keskenduv, mitte tõsiselt võetav ajaleht (nt kõmulehe kohta)

sopaloopimine
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi või millegi alatu halvustamise kohta)

sopane
[omadussõna, adjektiiv]
1. poolvedela kleepuva savi-, mulla- vm pinnasega kaetud või sellest koosnev

2. poriga, mudaga koos, sellest määritud

soparomaan
[nimisõna, substantiiv]
põnevust, meelelahutust vms taotlev kunstiväärtuseta romaan

soperdama
[tegusõna, verb]
midagi oskamatult, saamatult ja seetõttu kehvasti või valesti tegema

soperdis
[nimisõna, substantiiv]
kehv, viletsalt tehtud töö, hrl kirjatöö kohta

soperdus
[nimisõna, substantiiv]
kehv, viletsalt tehtud töö, hrl kirjatöö kohta

sopike
[nimisõna, substantiiv]
väike ruumi, maa-ala või veekogu põhiosast (kaugele) välja või eemale ulatuv osa, väike sopp

sopiline
[omadussõna, adjektiiv]
(rannajoone, ruumi vm ala kuju kohta:) mitmete välja- või eemaleulatuvate (väikeste, peidus olevate) osadega, soppidega, mitte sirge

sopis
[nimisõna, substantiiv]
1. selgroost, siseelundist vm kehaosast välja ulatuv või välja tungiv koht

2. kehaosast väljapoole sopistunud koht

sopistama
[tegusõna, verb]
ruumis, mingil alal väikseid välja- või eemaleulatuvaid, eraldiasetsevaid osi tekitama, sel viisil (asetust, ruumi) sopiliseks muutma

sopistis
[nimisõna, substantiiv]
1. selgroost, siseelundist vm kehaosast välja ulatuv või välja tungiv koht

2. kehaosast väljapoole sopistunud koht

sopistuma
[tegusõna, verb]
ruumis, mingil alal väikseid välja- või eemaleulatuvaid, eraldiasetsevaid osi, soppe moodustama, sel viisil sopilisena asetuma

sopistus
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumis või mingil alal väike välja- või eemaleulatuv osa

2. sopistunud osa

sopka
[nimisõna, substantiiv]
1. küngas, ümara tipuga mägi, metsatu mäetipp või vulkaan peamiselt Kaug-Idas

2. mägi, vulkaan Kaug-Idas

sopp
[nimisõna, substantiiv]
1. poolvedel kleepuv savi-, mulla- vm pinnas

2. pehme märg muld (mis takistab liikumist)

sopp
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumi, maa-ala või veekogu põhiosast (kaugele) välja või eemale ulatuv, eraldi asetsev (väike, varju jääv) osa

2. vee-ala

soprama
[tegusõna, verb]
hrl midagi kuskilt otsides käega (või mingi vahendiga) mingeid asju edasi-tagasi liigutama, neid pahupidi pöörama

sopran
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge naishääl hrl laulmises

2. koori kõrgeim naishääl

sopransaksofon
[nimisõna, substantiiv]
altsaksofonist väiksem sirge puupuhkpill kõrgete partiide mängimiseks

sops
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme asjaga või pehmesse asjasse antud (kerge) löök (ja selle heli)

2. kergem löök

sops
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi pehme, summutatud löögi heli

sopsama
[tegusõna, verb]
kergelt, kerge hooga viskama

sopsatama
[tegusõna, verb]
kergelt, kerge hooga langema, kukkuma

sopsima
[tegusõna, verb]
korduvalt kergesti lööma

sopsti
[määrsõna, adverb]
1. sopsuga

2. supsti

sopsu
[määrsõna, adverb]
purju, jokki

sopsuma
[tegusõna, verb]
sopsatama

sopsus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

sopsutama
[tegusõna, verb]
midagi kergelt raputama või käega lööma, hrl et seda kohevile, sirgu, puhtaks vms saada

soputama
[tegusõna, verb]
midagi kergelt raputama või käega lööma, hrl et seda kohevile, sirgu, puhtaks vms saada

sorakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõdvalt, lohakalt allapoole rippuv, sorakil olev

2. lohaka välimusega

sorakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. harali, otstega allapoole, lohakalt rippumas

2. sorgus

sorakile
[määrsõna, adverb]
1. harali, otstega allapoole, lohakalt rippuma

2. sorgu

sorapärl
[nimisõna, substantiiv]
väga väike helmes

sorav
[omadussõna, adjektiiv]
(rääkimise, lugemise vm sõnadega seotu kohta:) ühtlaselt, katkestuseta või eksimiseta kulgev, kergelt ja sujuvalt toimuv

sorb
[nimisõna, substantiiv]
1. Saksamaa idaosas elava lääneslaavi rahva liige

2. lääneslaavi rahva liige

sorbaat
[nimisõna, substantiiv]
1. sorbiithappe sool, mida kasutatakse peamiselt toitudes ja jookides säilitusainena

2. sorbeeruv aine

sorbee
[nimisõna, substantiiv]
mahlast, suhkrust, vahel ka veinist koosnev kerge vahustatud ja külmutatud magustoit

sorbeerima
[tegusõna, verb]
1. (vedeliku või tahke aine kohta:) endasse neelama või välispinnale siduma

2. sorptsiooni käigus neelama

sorbeeruma
[tegusõna, verb]
1. (vedeliku või tahke aine kohta:) neelduma või välispinnale kinnituma

2. sorptsiooni käigus neelduma

sorbent
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelik või tahke aine, mis on võimeline endasse neelama või oma pinnale koguma gaasi, vedelikku või mõnd nende komponenti

2. sorbeeriv aine

sorbett
[nimisõna, substantiiv]
mahlast, suhkrust, vahel ka veinist koosnev kerge vahustatud ja külmutatud magustoit

sorbiinhape
[nimisõna, substantiiv]
looduslikult pihlakates ja murakates leiduv, vees halvasti lahustuv aine, mida kasutatakse desinfitseeriva või säilitusainena

sorbiit
[nimisõna, substantiiv]
1. vees hästi lahustuv looduslik magusaine, mida leidub nt pihlakamarjades ja mida kasutatakse suhkru aseainena, üks suhkuralkohole

2. suhkru aseaine

sorbiit
[nimisõna, substantiiv]
1. termiliselt töödeldud terase struktuuriosa, tsementiidi ja ferriidi peeneteraline segu

2. terase struktuurikomponent

sorbitool
[nimisõna, substantiiv]
1. vees hästi lahustuv looduslik magusaine, mida leidub nt pihlakamarjades ja mida kasutatakse suhkru aseainena, üks suhkuralkohole

2. suhkru aseaine

sordiaretaja
[nimisõna, substantiiv]
kultuurtaimede sortide ja hübriidide loomise ning parandamise asjatundja, sordiaretusega tegeleja

sordiaretus
[nimisõna, substantiiv]
taimekasvatuse haru, mis tegeleb kultuurtaimede sortide ja hübriidide loomise ning parandamisega

sordiaretusjaam
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, kus tegeldakse uute sortide väljatöötamise ja arendamisega

sordiehtne
[omadussõna, adjektiiv]
sorditunnustele vastav

sordiin
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend, mille abil keel-, puhk- ja löökpillide heli muudetakse pehmemaks ja sumedamaks

2. pilliheli sumendamise vahend

sordiinne
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli, ka oleku kohta:) vaoshoitud, vähendatud kuuldavusega, mitte ergas

sordikaitse
[nimisõna, substantiiv]
taimesordi, hrl puuvilja- või marjakultuuri registreerimine ja riikliku järelevalve alla võtmine, et säilitada võimalust seda sorti edaspidi kasvatada ja paljundada

sordikartul
[nimisõna, substantiiv]
sordipuhas, kvaliteetne kartul

sordikatsetus
[nimisõna, substantiiv]
taimesortide võrdlemine ja hindamine

sordileht
[nimisõna, substantiiv]
ametlikult registreeritud, püsivalt viljeldavate taimesortide, eeskätt põllu- ja köögiviljakultuuride loetelu

sordiline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud taimesordiga, sellesse kuuluvusega seotud, sellest johtuv

sordinimi
[nimisõna, substantiiv]
taimesordile antud nimetus (nt kartul „Jõgeva piklik”)

sordipuhas
[omadussõna, adjektiiv]
võõrkultuure ja -sorte mitte (või vähe) sisaldav, puhast sorti

sordiseeme
[nimisõna, substantiiv]
sordipuhas, kvaliteetne seeme (kogumina)

sorditi
[määrsõna, adverb]
ühe sordi kaupa, sorthaaval

sorditu
[omadussõna, adjektiiv]
sordi, selle väärtusklassi nõuetele mittevastav

sordivõrdluskatse
[nimisõna, substantiiv]
taimesortide võrdlemine ja hindamine

sore
[omadussõna, adjektiiv]
suurtest (hõredatest) teradest vm ümaratest tükkidest koosnev, õhulise, hõreda ehituse või koostisega

soreed
[nimisõna, substantiiv]
samblike vegetatiivse paljunemise organ

sorgeldama
[tegusõna, verb]
1. kiiruga, hooletult kirjutama või joonistama

2. (paberile) kriipse, jooni vedama

sorgeldus
[nimisõna, substantiiv]
visandlik, nappide joonte või märkidega kiiruga (või lohakalt) tehtud joonistus või kirjutis

sorgo
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav kõrge kõrreline rohttaim, mida kasutatakse toiduks ja loomasöödaks, samuti käsitööesemete valmistamiseks

sorgsaba
[nimisõna, substantiiv]
(sorgus sabaga looma, nt hundi, rebase vm kohta)

sorgu
[määrsõna, adverb]
1. otsa või otstega allapoole rippuma, lõdvalt rippu

2. rippu, norgu

sorgus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. otsa või otstega allapoole rippumas, lõdvalt rippus

2. lõdvalt rippumas

sorid
[nimisõna, substantiiv]
1. (hobusel:) laia rinnarihmaga rakmed, mida kasutatakse ilma rangide ja loogata

2. loogata rakendi rihmad

sorima
[tegusõna, verb]
hrl midagi kuskilt otsides käega (või mingi vahendiga) mingeid asju edasi-tagasi liigutama, neid pahupidi pöörama

sorima
[tegusõna, verb]
1. hrl laeval trossi, vaieri või keti abil esemeid kinnitama

2. kinni nöörima

sorin
[nimisõna, substantiiv]
vee vm vedeliku ühtlase (tugeva, ohtra) joana voolamisest tekkiv tugevapoolne heli

sorinal
[määrsõna, adverb]
(vedeliku voolamise kohta:) ühtlase (tugeva, ohtra) joana

soring
[nimisõna, substantiiv]
trossist, vaierist või ketist kinnitus

sorirakmed
[nimisõna, substantiiv]
1. (hobusel:) laia rinnarihmaga rakmed, mida kasutatakse ilma rangide ja loogata

2. loogata rakendi rihmad

sorisema
[tegusõna, verb]
1. (vedeliku kohta:) ühtlase (peene) joana, sorinal voolama

2. sorinat tekitades voolama, jooksma, sadama

soristama
[tegusõna, verb]
1. vedelikku ühtlase (peene) joana kallama või sorinal joosta laskma

2. sel viisil kusema, pissima

sorkama
[tegusõna, verb]
1. hrl teravaotsalist eset kiire, järsu liigutusega millegi sisse lükkama või suruma

2. midagi teravaotsalise asja otsa ajama

3. millegi teravat otsa kuskile sisse suruma

sorkima
[tegusõna, verb]
1. mingi (teravaotsalise) esemega millegi sees torkides seda korduvalt ümber pöörama või segi ajama

2. torkima

sormait
[nimisõna, substantiiv]
suure süsiniku- ja kroomisisaldusega väga kõva valurauasulam

sorokimalane
[nimisõna, substantiiv]
mesilaslaste sugukonda kuuluv pisike putukas, Eestis kaitse all

sorokovka
[nimisõna, substantiiv]
veerandtoobine pudel viina

sororaat
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmenaisepidamine, mille puhul mees võis abielus olla ühel ajal mitme õe või nõoga

2. mitmenaisepidamise variant

sorptsioon
[nimisõna, substantiiv]
gaasi, vedeliku või mõne nende komponendi neeldumine vedelikus või tahkes aines või kinnitumine tahke aine pinnale, aine sorbeerumine

sorr
[nimisõna, substantiiv]
omapärase soriseva lauluga videviku- ja öölind

sorr
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi vedeliku joana, sorinaga langevat vm vibreerivat heli või sellelaadset lindude ja putukate häälitsust

2. annab edasi sorinat v sellelaadset lindude ja putukate tekitatud heli

sorr
[nimisõna, substantiiv]
sorin vm sellelaadne helin

sorri
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. viisakussõna, mida kasutatakse viisakal pöördumisel või vabandamisel

2. sõna, mida sa kasutad, kui tahad viisakalt midagi küsida või teatada või kui soovid, et keegi sulle midagi andestaks

sorry
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. viisakussõna, mida kasutatakse viisakal pöördumisel või vabandamisel

2. sõna, mida sa kasutad, kui tahad viisakalt midagi küsida või teatada või kui soovid, et keegi sulle midagi andestaks

sorsk
[nimisõna, substantiiv]
looduses vabalt elav part, hrl sinikael-part

sort
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede kogum, mis on saadud hrl aretuse tulemusena ning millel on sarnased omadused või tunnused

2. teatud tunnuste poolest sarnane taimede kogum, mis on inimeste loodud

3. aretuse tulemusena saadud taimede kogum

sorteer
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või vahend toodete, põllumajandussaaduste, prügi vm sorteerimiseks

2. sortimismasin

sorteerija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes sorteerib

sorteerima
[tegusõna, verb]
mingi tunnuse järgi liigitama või eraldama

Ühendtegusõnad: välja sorteerimavälja sorteerima

sorteerimine
[nimisõna, substantiiv]
mingi tunnuse järgi liigitamine või eraldamine

sorteerimisjaam
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis tegeleb jäätmete, prügi kogumise ja sorteerimisega

sorteerimiskeskus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis tegeleb teatavat tüüpi toodete (nt posti, kasutatud rõivaste) kogumise ja/või sorteerimisega

sorteerimisliin
[nimisõna, substantiiv]
(pool)automaatliin millegi (nt pakkide, prügi) sorteerimiseks

sorteeritult
[määrsõna, adverb]
sorteerituna

sorteerjaam
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis tegeleb jäätmete, prügi kogumise ja sorteerimisega

sorteeruma
[tegusõna, verb]
oodatud, soovitud korda minema

sorter
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või vahend toodete, põllumajandussaaduste, prügi vm sorteerimiseks

2. sortimismasin

sorterprügikast
[nimisõna, substantiiv]
mitme eraldi lahtriga prügikast prügi liigiti sorteerimiseks (nt koolides, kontorites, käitistes, avalikes kohtades)

sortija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes sorteerib

sortima
[tegusõna, verb]
mingi tunnuse järgi liigitama või eraldama

Ühendtegusõnad: välja sortimavälja sortima

sortiment
[nimisõna, substantiiv]
1. kogum olulise tunnuse poolest samasse tooterühma kuuluvaid erisuguseid tooteid (nt saiatooted: stritslid, pirukad vms)

2. kauba, toodangu koostis toodete liikide, sortide vm järgi

3. kogum olulise tunnuse poolest samasse (toote)rühma kuuluvaid erisuguseid tooteid (nt saiatooted: stritslid, pirukad vm; alkohol: veinid, õlled vm)

sortimine
[nimisõna, substantiiv]
mingi tunnuse järgi liigitamine või eraldamine

sorts
[nimisõna, substantiiv]
(rahvauskumuses:) (pahatahtlik) nõid

sorts
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus vedelikku

2. vähene hulk (midagi)

3. natuke, veidike

sorts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi väikese koguse voolamise või valamise heli

sortsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus vedelikku

2. vähene hulk (midagi)

3. natuke, veidike

sortsama
[tegusõna, verb]
katkendlikult, jupiti, vähese kogusena valama või voolata laskma

sortsatama
[tegusõna, verb]
katkendlikult, jupiti, vähese kogusena valama või voolata laskma

sortsilane
[nimisõna, substantiiv]
(rahvauskumuses:) (pahatahtlik) nõid

sortsima
[tegusõna, verb]
1. inimesi, loodust vm mõjutama üleloomulike jõudude, maagia abil

2. nõiasõnu, nõidusvahendeid vms rakendama

sortsisõna
[nimisõna, substantiiv]
maagiline väljend (vormel), mida lausutakse, et täituks mingi soov või teatud sündmus

sortsti
[määrsõna, adverb]
järsult

sortsukene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus vedelikku

2. vähene hulk (midagi)

3. natuke, veidike

sortsuma
[tegusõna, verb]
1. väikese koguse kaupa voolama

2. sortsudena voolama

sortsutama
[tegusõna, verb]
1. väikese koguse kaupa korduvalt valama või voolata laskma

2. sel viisil kusema

soru
[nimisõna, substantiiv]
1. pudel, tops vm kogus viina (vm kanget alkoholi)

2. veerandtoobine vm pudel viina

soru
[nimisõna, substantiiv]
1. ühtlane vedeliku juga

2. juga

sorus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. otsa või otstega allapoole rippumas, lõdvalt rippus

2. lõdvalt rippumas

soselema
[tegusõna, verb]
1. s-häälikut susistades või sosistades rääkima

2. s-häälikut vääralt hääldama

soselemine
[nimisõna, substantiiv]
s-i ja š väär, pudistav või ülemäära susistav hääldus kõnehäirena

sosijutt
[nimisõna, substantiiv]
sosinal aetud jutt

sosima
[tegusõna, verb]
millegi sees käega, jalaga vms liigutades seda segi ajama, milleski sorkima

sosin
[nimisõna, substantiiv]
tasane kahisev (ilma kõlava hääleta) rääkimine

sosinal
[määrsõna, adverb]
vaikse, kõlatu häälega, sosistades

sosinkõne
[nimisõna, substantiiv]
sosinal rääkimine

sosintõlge
[nimisõna, substantiiv]
isiku lähedal istudes või seistes sosistades tõlkimine, mida kasutatakse hrl siis, kui kuulajaskonnas on 1–3 inimest, kes vajavad tõlget

sosisema
[tegusõna, verb]
tasa rääkima

sosiskelema
[tegusõna, verb]
sosistades jutlema

sosisklema
[tegusõna, verb]
sosistades jutlema

sosistama
[tegusõna, verb]
1. tasa ja kahisevalt (ilma kõlava hääleta) rääkima, nii midagi ütlema

2. väga vaikse häälega rääkima

sosistelema
[tegusõna, verb]
tasakesi, sosinal vestlema

sosistlema
[tegusõna, verb]
tasakesi, sosinal vestlema

sosku
[nimisõna, substantiiv]
lutipudel või lutt

so-soo
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab millegi teatavaksvõttu, kerget kahtlust või üllatust

soss
[nimisõna, substantiiv]
läbikukkumine, eimiski, armetu asi

soss
[nimisõna, substantiiv]
1. liivane kehv maa(tükk)

2. liivane pinnas

soss
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kõlatut, susisevat heli

sossi
[määrsõna, adverb]
1. ebaõnnestunuks, nurjunuks, korrast ära

2. nurja, untsu, nässu

3. nurja, lörri

sossis
[määrsõna, adverb]
1. ebaõnnestunud, nurjunud, korrast ära

2. nurjas, untsus, nässus

sossol
[nimisõna, substantiiv]
üks eestlase nimetusi Vana-Vene kroonikais

soss-sepp
[omadussõna, adjektiiv]
kohmakas ja saamatu või kehvade oskustega

soss-soss
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi sosistades, tagaselja rääkimist

2. väljendab sosistamist

sostenuto
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) tagasihoidlikult, rahulikult, väljapeetult

2. väljapeetult, aeglaselt

soterioloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus Kristusest kui päästjast, lunastajast

sotii
[nimisõna, substantiiv]
1. ühevaatuslik koomiline näidend 15. ja 16. sajandi Prantsuse teatris

2. koomiline näidend 15. ja 16. saj prantsuse teatris

sotnik
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) umbes sajamehelise väesalga (ehk sotniku) komandör Vana-Venes

2. sadakonna komandör

sotnja
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisaja Venemaal:) umbes sajameheline väesalk allüksusena, mille komandör oli sotnik

2. väeüksus Vana-Venes

sotra
[nimisõna, substantiiv]
isikkoosseisu transportimiseks või relvasüsteemi kandmiseks lahinguväljal mõeldud, (kergelt) metallkattega kaitstud ehk soomustatud, ratastel või roomikul liikuv sõiduk

sots
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes toetab vasakpoolset ideoloogiat, nt riigi sekkumist majandusse sotsiaalse õigluse ja stabiilsuse huvides

2. vasakpoolse ideoloogia toetaja

sotsdemm
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes toetab vasakpoolset ideoloogiat, nt riigi sekkumist majandusse sotsiaalse õigluse ja stabiilsuse huvides

2. vasakpoolse ideoloogia toetaja

sotsiaal
1. ühiskonna, selle osade ja inimestega ning nende vastastikuste suhetega seotud, ühiskonnas esinev

2. ühiskonnaga seotud, ühiskonnale kuuluv või ühiskonnas esinev

3. ühiskonnaga seotud

4. sotsiaalne

sotsiaalabi
[nimisõna, substantiiv]
riiklik abi igapäevaeluga toimetuleku parandamiseks (nt vähese sissetulekuga inimestele)

sotsiaaldarvinism
[nimisõna, substantiiv]
sotsioloogia suund, mis seletab ühiskonna arengut olelusvõitluse ja loodusliku valikuga

sotsiaaldemokraat
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes toetab vasakpoolset ideoloogiat, nt riigi sekkumist majandusse sotsiaalse õigluse ja stabiilsuse huvides

2. vasakpoolse ideoloogia toetaja

sotsiaaldemokraatia
[nimisõna, substantiiv]
vasakpoolse ideoloogia vool, mis pooldab võrdsust ja demokraatiat ning riigi sekkumist majandusse sotsiaalse õigluse ja stabiilsuse huvides

sotsiaaldialoog
[nimisõna, substantiiv]
töötajate, tööandjate ja valitsuse korrapärased läbirääkimised töö- ja palgatingimuste üle

sotsiaalfoobia
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemist nõudvate olukordade kartmine, hirm negatiivsete hinnangute ees

sotsiaalhooldus
[nimisõna, substantiiv]
1. sotsiaalteenuste, sotsiaaltoetuste, vältimatu sotsiaalabi ja muu abi osutamise või määramisega seotud toimingute süsteem

2. hooldus

3. hoolekandeasutus

sotsiaalhooldusasutus
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalhooldust vm sotsiaalteenuseid pakkuv asutus (nt päevakeskus, tugikodu, varjupaik)

sotsiaalhoolekanne
[nimisõna, substantiiv]
1. sotsiaalteenuste, sotsiaaltoetuste, vältimatu sotsiaalabi ja muu abi osutamise või määramisega seotud toimingute süsteem

2. hooldus

3. hoolekandeasutus

sotsiaalia
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalteadused (kui valdkond)

sotsiaalkaitse
[nimisõna, substantiiv]
meetodid ja vahendid ühiskonna liikmete heaolu tagamiseks tööpuuduse, tervisehädade, töövõimetuse, pere kehva toimetuleku vm probleemide korral

sotsiaalkaitseminister
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalpoliitikat juhtiv minister

sotsiaalkindlustus
[nimisõna, substantiiv]
ainelise toimetuleku tagamine (nt pensionidena, lastetoetustena) inimestele, kes on sissetuleku kaotanud

sotsiaalkindlustusamet
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt riiklike pensionide, toetuste ja hüvitiste määramise ja maksmisega tegelev ametiasutus

sotsiaalkindlustusfond
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalkindlustusmaksust moodustuv riiklik fond

sotsiaalkindlustusleping
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline leping, millega tagatakse nende riikide kodanikele sotsiaalsed garantiid lepinguosalistes riikides

sotsiaalkindlustusmakse
[nimisõna, substantiiv]
kohustuslik sotsiaalmaksu makse riikliku pensioni- ja ravikindlustuse tarbeks

sotsiaalkorter
[nimisõna, substantiiv]
linnale või vallale kuuluv eluruum, mida võimaldatakse kasutada toimetulekuabi vajaval inimesel või perekonnal

sotsiaalkriitiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühiskonna (inimestega seotud) probleemidele osutav

sotsiaalmaja
[nimisõna, substantiiv]
hoolekandeasutus, kus asuvad sotsiaalkorterid, pansionaat vms

sotsiaal-majanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
inimeste ja inimrühmade sotsiaalsete ja majanduslike oludega seotud, sotsiaalne ja majanduslik

sotsiaalmajanduslik
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ja inimrühmade sotsiaalsete ja majanduslike oludega seotud, sotsiaalne ja majanduslik

sotsiaalmaks
[nimisõna, substantiiv]
riikliku pensioni- ja ravikindlustuse tarbeks kehtestatud maks, mida tööandja maksab töötaja eest või füüsilisest isikust ettevõtja oma tulude pealt sotsiaalkindlustusmaksena

sotsiaalmeedia
[nimisõna, substantiiv]
eri kanalitest koosnev virtuaalne võrgustik, mille sisu loovad kasutajad ise, üks meediavorme

sotsiaalmeediahiid
[nimisõna, substantiiv]
eriti mõjuvõimas sotsiaalmeediaettevõte (nt Facebook, Twitter)

sotsiaalmeediakanal
[nimisõna, substantiiv]
veebikeskkond, mis võimaldab kasutajatel vestelda, teavet jagada ja sisu luua (nt Facebook, YouTube, WhatsApp, Instagram, TikTok)

sotsiaalmeediapaast
[nimisõna, substantiiv]
mingiks ajaks sotsiaalmeedia kasutamisest loobumine

sotsiaalmeediaplatvorm
[nimisõna, substantiiv]
veebikeskkond, mis võimaldab kasutajatel vestelda, teavet jagada ja sisu luua (nt Facebook, YouTube, WhatsApp, Instagram, TikTok)

sotsiaalmeediapostitus
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalmeedia kaudu edastatav sõnum, kommentaar vms

sotsiaalmeediaprofiil
[nimisõna, substantiiv]
kontaktandmed ja muu isikut iseloomustav info, mida keegi enda kohta sotsiaalmeedias avaldab

sotsiaalministeerium
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt tervishoiu-, tööhõive ja -turu, sotsiaalkindlustuse ja -abi küsimustega tegelev ministeerium

sotsiaalminister
[nimisõna, substantiiv]
varasemalt Eesti sotsiaalpoliitika juhtimise eest vastutanud minister

sotsiaalmurre
[nimisõna, substantiiv]
mingile inimrühmale omane, vanusest, soost, sotsiaalsest staatusest vm sõltuv keelekasutus, mis väljendub peamiselt sõnavaras ja (kõige rohkem) häälduses, sotsiaalne murre

sotsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühiskonna, selle osade ja inimestega ning nende vastastikuste suhetega seotud, ühiskonnas esinev

2. ühiskonnaga seotud, ühiskonnale kuuluv või ühiskonnas esinev

3. ühiskonnaga seotud

4. sotsiaalne

sotsiaalnõunik
[nimisõna, substantiiv]
(riigi, linna, valla) sotsiaalsete probleemidega tegelev ametnik

sotsiaalosakond
[nimisõna, substantiiv]
inimeste igapäevaelu toimetuleku küsimustega tegelev osakond (nt maavalitsuses, ministeeriumis)

sotsiaalpartner
[nimisõna, substantiiv]
juhtkonna (tööandjate organisatsioonide) ja töötajate (ametiühingute) esindajad, kes omavahel korrapäraselt läbirääkimisi pidades kujundavad töötingimusi ja mõjutavad sotsiaalpoliitikat

sotsiaalpedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
pedagoogika haru ja tegevusvaldkond, mille eesmärk on sotsiaalsete probleemide leevendamine ja ennetamine pedagoogika vahenditega

sotsiaalpoliitika
[nimisõna, substantiiv]
abinõud ja meetodid elatustaseme tõusu, turvalisuse ja heaolutunde kasvu saavutamiseks ühiskonnas

sotsiaalporno
[nimisõna, substantiiv]
(väga masendava elu skandaalimaigulise käsitlemise kohta)

sotsiaalpsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
sotsioloogiaga külgnev psühholoogia haru, mis uurib isiksuse ja inimrühma vastastikmõju, kasutades psühholoogia ja sotsioloogia meetodeid

sotsiaalreklaam
[nimisõna, substantiiv]
üldist heaolu suurendava, hrl tervisele vm moel paljudele kasuliku asjaolu esiletoomine või üleskutse seda (rahaliselt) toetada

sotsiaalselt
[määrsõna, adverb]
ühiskondlikult, ühiskonnas esinevaga seotult

sotsiaalsfäär
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelu, iseenda ja ühiskonnaga toimetulekut ning vastavaid rahalisi toetusi hõlmav valdkond

sotsiaalsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
inimese majanduslikuks toimetulekuks, tervise hoidmiseks, laste kasvatamiseks vms vajalike (rahaliste) toetuste või teenuste korraldus riigis

sotsiaalteadlane
[nimisõna, substantiiv]
inimest ja ühiskonda uuriv eriteadlane

sotsiaalteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib inimest ja ühiskonda, inimkäitumise ühiskondlikke ja kultuurilisi aspekte (nt sotsioloogia, politoloogia, demograafia)

sotsiaalteenus
[nimisõna, substantiiv]
inimese või perekonna toimetulekut soodustav teenus

sotsiaaltoetus
[nimisõna, substantiiv]
inimese või perekonna toimetulekut soodustav rahaline toetus

sotsiaaltöö
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, mis aitab hättasattunud inimesel või perekonnal iseenda ja ühiskonnaga toime tulla

sotsiaaltöötaja
[nimisõna, substantiiv]
eriharidusega inimene, kelle tegevus on suunatud ühiskonna nõrgemate või hättasattunud inimeste, perekondade vm rühmade toimetulekule ühiskonnas

sotsiaalvõrgustik
[nimisõna, substantiiv]
eri kanalitest koosnev virtuaalne võrgustik, mille sisu loovad kasutajad ise, üks meediavorme

sotsiaalärevus
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemist nõudvate olukordade kartmine, hirm negatiivsete hinnangute ees

sotsialiseerima
[tegusõna, verb]
1. aitama muutuda, kasvada ühiskonnas toimetulevaks inimeseks

2. ühiskonnastama

sotsialiseeruma
[tegusõna, verb]
1. ühiskonda, teiste inimeste sekka sobituma

2. ühiskonnastuma

sotsialism
[nimisõna, substantiiv]
1. vaadete süsteem, mis propageerib poliitika ja majanduse vallas ranget riiklikku regulatsiooni eesmärgiga ühiskondlikku rikkust võrdsemalt jaotada

2. neil vaadetel rajanev ühiskonnakord

sotsialismileer
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja) sotsialistlikud riigid kogumina

sotsialismimaa
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja) sotsialistlik riik

sotsialismus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaadete süsteem, mis propageerib poliitika ja majanduse vallas ranget riiklikku regulatsiooni eesmärgiga ühiskondlikku rikkust võrdsemalt jaotada

2. neil vaadetel rajanev ühiskonnakord

sotsialist
[nimisõna, substantiiv]
1. sotsialistliku partei liige

2. sotsialismi pooldaja

sotsialist-revolutsionäär
[nimisõna, substantiiv]
Venemaal 20. sajandi alguses narodnikute ühinemisel tekkinud partei liige, kes pooldas talurahvarevolutsiooni ja terrorismi

sotsieteet
[nimisõna, substantiiv]
selts, ühing

sotsiobioloogia
[nimisõna, substantiiv]
loomade ühiselu ja inimese sotsiaalse käitumise bioloogilisi aluseid uuriv teadus

sotsiofoobia
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemist nõudvate olukordade kartmine, hirm negatiivsete hinnangute ees

sotsiokultuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
ühiskonnas elavate inimeste või inimrühmade kultuuriga seotud (nt päritoluga, kasvatusega, tavadega)

sotsiolekt
[nimisõna, substantiiv]
mingile inimrühmale omane, vanusest, soost, sotsiaalsest staatusest vm sõltuv keelekasutus, mis väljendub peamiselt sõnavaras ja (kõige rohkem) häälduses, sotsiaalne murre

sotsiolingvistika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse suund, mis käsitleb keele, keelekasutuse ja ühiskonna suhteid (nt keelekasutajate sotsiaalseid omadusi, keele varieerumist eri suhtlussituatsioonides)

sotsiologiseerima
[tegusõna, verb]
ajaloo-, kunsti- vm nähtusi, filosoofia- vm probleeme lihtsustatult, sotsiaalseid aspekte üle tähtsustades käsitama

sotsioloog
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna toimimist ja inimeste ühiskondliku käitumise seaduspärasusi uuriv eriteadlane

sotsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib ühiskonna ja selle allsüsteemide talitlust ja arengut ning inimeste ja inimrühmade sotsiaalse käitumise seaduspärasusi

sotsiomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. inimrühma, nt kollektiivi, naabruskonna siseseid suhteid uuriv sotsiaalpsühholoogia haru

2. rühmasiseseid suhteid uuriv sotsiaalpsühholoogia haru

sotsioonika
[nimisõna, substantiiv]
umbes 1970-ndatel tekkinud praktilise psühholoogia õpetus, mis käsitleb inimpsüühika iseärasustel põhinevaid isiksusetüüpe ja suhteid inimeste (ja eri isiksusetüüpide) vahel

sotsiopaat
[nimisõna, substantiiv]
rõhutatult antisotsiaalse käitumise ja hoiakutega inimene

sotsiopaatia
[nimisõna, substantiiv]
isiksushäire, mis avaldub rängas vastuolus inimese käitumise ja sotsiaalsete normide vahel ning mida iseloomustab nt kalk hoolimatus, võimetus püsisuheteks

sotsiotüüp
[nimisõna, substantiiv]
isiksuse iseloomulike tunnuste, omaduste kombinatsioon (nt juhi, alluva sotsiotüüp)

sotslik
[omadussõna, adjektiiv]
sotsiaaldemokraatlik

sotsmaa
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja) sotsialistlik riik

sotsmaks
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalmaks

sotsmeedia
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalmeedia, ühismeedia

sotsrealism
[nimisõna, substantiiv]
sotsialistlik realism

sotstoetus
[nimisõna, substantiiv]
inimese või perekonna toimetulekut soodustav rahaline toetus

sotšnik
[nimisõna, substantiiv]
1. kohupiimatäidisega hapukoore-muretainast küpsetis

2. kohupiimasai

sott
[nimisõna, substantiiv]
(rahaline) arvestus, arvepidamine millegi kohta

sott
[nimisõna, substantiiv]
rahatäht, mille väärtus on sada ühikut

sou
[nimisõna, substantiiv]
Prantsuse viiesantiimine

soul
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerikas 1950–1960-ndatel tekkinud tantsuline ja rütmikas muusikastiil, milles sisaldub nii afroameerika gospelmuusika, bluusi kui ka džässi elemente

2. džässi stiilisuund

soulilik
[omadussõna, adjektiiv]
soulmuusikale iseloomulik, omane

soulmuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerikas 1950–1960-ndatel tekkinud tantsuline ja rütmikas muusikastiil, milles sisaldub nii afroameerika gospelmuusika, bluusi kui ka džässi elemente

2. džässi stiilisuund

soum
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuline, rohkesti gaasimulle sisaldav aine vedeliku pinnal

2. väikesed mullid vedeliku pinnal

3. vedelik, milles on palju mulle

sound
[nimisõna, substantiiv]
heli, kõla, hääl

soundcheck
[nimisõna, substantiiv]
heliaparatuuri kontrollimine enne kontserti või lindistust

soundtrack
[nimisõna, substantiiv]
1. filmi vm esituse salvestatud helisignaalide ja/või muusika jäljend (nt plaadil, failina)

2. selline plaat või fail omaette teosena

soust
[nimisõna, substantiiv]
1. kaste (sagedamini lihtsa traditsioonilise kastme kohta)

2. (traditsiooniline) kaste

soustima
[tegusõna, verb]
segast juttu ajama, ebamääraselt väljenduma

soustine
[omadussõna, adjektiiv]
kastmega koos

souvlaki
[nimisõna, substantiiv]
kreekapärane kebabilaadne liharoog

soveldama
[tegusõna, verb]
täpseks, sobivaks lihvima

soveldi
[nimisõna, substantiiv]
tööriist soveldamiseks, lihvimiseks

soveldus
[nimisõna, substantiiv]
täpseks, sobivaks lihvimine

sovetiaeg
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Liidu võimu aeg Eestis 1940-1941 ja 1944–1991

sovetiseerima
[tegusõna, verb]
Nõukogude Liidu ideoloogiale vastavaks muutma

sovetiseeruma
[tegusõna, verb]
nõukogulikku mõtteviisi omandama, sovetlikuks muutuma

sovetism
[nimisõna, substantiiv]
1. Nõukogude Liidu ajastule tunnuslik või omane keelend, nt agitbrigaad, aparatšik

2. nõukogulik keelend

sovetlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Nõukogude Liidule, tema elulaadile või ideoloogiale tunnuslik või omane

2. Nõukogude Liidule, tema elulaadile, ideoloogiale omane

sovetoloog
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Liitu, selle korda ja elulaadi uuriv eriteadlane

sovetoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. Nõukogude Liitu, selle korda ja elulaadi käsitlev teadus

2. nõukogude korda ja elulaadi käsitlev teadus

sovett
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude meelsuse või mentaliteediga inimene

sovh
1. (Nõukogude Liidus:) põllumajanduslik riigimajand

2. põllumajanduslik riigimajand NSV Liidus

sovhoos
[nimisõna, substantiiv]
1. (Nõukogude Liidus:) põllumajanduslik riigimajand

2. põllumajanduslik riigimajand NSV Liidus

sovhoosnik
[nimisõna, substantiiv]
1. (Nõukogude Liidus:) põllumajandusliku riigimajandi, sovhoosi töötaja

2. sovhoositöötaja

sovhoostehnikum
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne põllumajandusliku keskerihariduse andnud õppeasutus NSV Liidus

2. õppeasutus NSV Liidus

sovrin
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne Inglise kuldmünt

2. Inglise kuldmünt

spaa
[nimisõna, substantiiv]
1. lõõgastavaid ja tervistavaid veeprotseduure pakkuv puhkeasutus

2. asutus, kus saab puhata, ujuda ja saunas käia

spaahotell
[nimisõna, substantiiv]
hotell, mille juurde kuulub ka spaa

spaatama
[tegusõna, verb]
spaas käima

spaatel
[nimisõna, substantiiv]
laia otsaga labidake millegi segamiseks, tasandamiseks või tõstmiseks

spagaat
[nimisõna, substantiiv]
1. isteasend, mille korral üks jalg on sirgelt ees ja teine taga (või harkspagaadi puhul kumbki jalg sirgelt kõrval)

2. isteasend

spagetivestern
[nimisõna, substantiiv]
(Itaalia ja mujal Euroopas tehtud vesterni kohta)

spagett
[nimisõna, substantiiv]
pikk peenike õõnsuseta makaron

spaleer
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste rivi kahel pool teed, hrl austusavaldusena kellelegi

2. aurivi kahel pool teed

3. rööptoestik

spaleerpuu
[nimisõna, substantiiv]
toestiku külge sidumisega ja külgvõrsete kärpimisega vormitud hrl lapiku võraga puu

spandeks
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Liidus toodetud veniv sünteeskiud

spanjel
[nimisõna, substantiiv]
1. siidja lainelise või lokkis karva ning pikkade kõrvadega koer (tõunimetusena nt kokkerspanjel, Tiibeti spanjel)

2. koeratõug

spargel
[nimisõna, substantiiv]
harilik aspar köögiviljataimena

spargelkapsas
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav aiataim, millel on lillkapsaga sarnanevad rohelised õisikud ja sparglit meenutavad varred

2. pika varrega köögivili, mille keskel on lillkapsa moodi kõva ümmargune roheline osa

sparrima
[tegusõna, verb]
treeningvõistlusel, sparringus osalema

sparring
[nimisõna, substantiiv]
(poksis, maadluses vm:) treeningvõistlus hrl samal tasemel või natuke tugevama partneriga

sparringupartner
[nimisõna, substantiiv]
(poksis, maadluses vm:) treeningvõistluse hrl samal tasemel või natuke tugevam partner

spartakiaad
[nimisõna, substantiiv]
1. paljusid spordialasid hõlmanud suurvõistlus endistel sotsialismimaadel

2. spordivõistluste sari

spartalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka linnriigi Sparta vaba elanik (täieõiguslik doorlasest kodanik või õigusetu mägi- ja rannikuala põliselanik)

2. Sparta vaba elanik

spartalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. range, karm (nt kasvatuse kohta)

2. askeetlik, vähenõudlik (nt eluviisi, -tingimuste kohta)

3. range, karm

spartiaat
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka linnriigi Sparta täieõiguslik doorlasest kodanik

spasm
[nimisõna, substantiiv]
järsk ja tugev hrl lühiaegne tahtele allumatu valulik lihaste kokkutõmme või suurenenud pingsus

spasmiline
[omadussõna, adjektiiv]
spastiline

spasmofiilia
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaltsiumivaegusest tekkiv väikelaste) kalduvus lihaskrampide tekkimiseks

2. kramptõbi

spasmolüütikum
[nimisõna, substantiiv]
1. ravim, mida kasutatakse äkiliste valulike lihaste kokkutõmmete ehk spasmide kõrvaldamiseks

2. spasmide kõrvaldamiseks kasutatav ravim

spasmolüütiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. äkilisi valulikke lihaste kokkutõmbeid ehk spasme kõrvaldav

2. spasme kõrvaldav

spastika
[nimisõna, substantiiv]
tahtmatu, tõmblev liikumine, tahtmatud, tõmblevad liigutused

spastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus esineb järske ja tugevaid tahtele allumatuid lihaste kokkutõmbeid, spasmidega iseloomustuv

2. kramplik

species
[nimisõna, substantiiv]
elusa looduse süstemaatika põhiüksuse, liigi, ladinakeelne nimetus

speekul
[nimisõna, substantiiv]
lehtri- või torukujuline vaatluspeegel, mis viiakse keha loomulikesse avaustesse nende seisundi uurimiseks (nt tupepeegel, ninapeegel)

spektaakel
[nimisõna, substantiiv]
ebaharilik ja erutav, kõneainet pakkuv sündmus või selline käitumine

spekter
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelaadiliste, võrreldavate nähtuste vms järjestikune rida või ulatus, sellise rea mingi vahemik

2. rida ühelaadseid nähtusi, nende vaheldumine

spektraal
valguse vm füüsikalise suuruse lahutumisega spektrisse seotud

spektraalanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
aine koostise määramine tema kiirgus- või neeldumisspektri järgi

spektraalaparaat
[nimisõna, substantiiv]
optikariist, millega lahutatakse valgus spektriks ja uuritakse seda, aparaat spektrite saamiseks ja mõõtmiseks (nt spektroskoop, monokromaator)

spektraalne
[omadussõna, adjektiiv]
valguse vm füüsikalise suuruse lahutumisega spektrisse seotud

spektrijoon
[nimisõna, substantiiv]
kiirgusspektris nähtav hele joon

spektriklass
[nimisõna, substantiiv]
taevatähtede jaotis nendelt lähtuva kiirguse spektraalse koostise järgi ehk selle järgi, kui palju energiat mingis lainepikkuste vahemikus ehk värvuses kiiratakse

spektrimõõtur
[nimisõna, substantiiv]
kiirguse intensiivsuse ja lainepikkuse vahelise sõltuvuse määramise riist

spektrivärv
[nimisõna, substantiiv]
valguse nähtava spektri värv (violett, tumesinine, sinine, roheline, kollane, oranž, punane)

spektrofotomeeter
[nimisõna, substantiiv]
spektri osade valgusintensiivsuse mõõtur, fotomeetriliste suuruste mõõtmise riist

spektrograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. valgus vm füüsikalise suuruse spektrite pildistamise seade

2. spektrit registreeriv optikariist

spektrograafia
[nimisõna, substantiiv]
valguse vm füüsilise suuruse (nt kõne) puhul tekkiva spektri uurimine erivahendite abil

spektrogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. spektrograafi abil saadav valguse vm füüsikalise suuruse spektri kujutis, spektri foto

2. spektri foto

spektromeeter
[nimisõna, substantiiv]
kiirguse intensiivsuse ja lainepikkuse vahelise sõltuvuse määramise riist

spektroskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. spektrite saamiseks ja mõõtmiseks mõeldud aparaat, mille vaatlemis- ja mõõteseadis on pikksilm

2. spektri vaatlemise riist

spektroskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsika (eeskätt optika) haru, mis käsitleb spektreid ning uurib kiirguse neeldumist, emissiooni ja hajumist ainesse

2. spektreid uuriv füüsika osa

spektroskoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kiirguse neeldumise, hajumise vms seotud, spektroskoopiasse puutuv

2. spektroskoobi abil toimuv

spektrum
[nimisõna, substantiiv]
kindla füüsikalise suuruse väärtuste kogum (jaotumine) mingi füüsikalise nähtuse puhul (nt mitmevärviline riba, mis tekib valguse jaotumisel lainepikkuse järgi)

spekulant
[nimisõna, substantiiv]
1. vaheltkasu teenimisega tegeleja, kaubaga hangeldaja

2. hangeldaja, sahkerdaja

spekulatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
vaheltkasul, kaubaga hangeldamisel rajanev, kerget tulusat teenistust arvestav

spekulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. oletustele tuginev arutlus, (viljatu) abstraktne juurdlemine või arutlemine

2. viljatu abstraktne juurdlemine ja arutlemine

spekuleerima
[tegusõna, verb]
oletustele tuginedes arutlema, (viljatult) abstraktselt juurdlema või arutlema

speleoloog
[nimisõna, substantiiv]
geoloog, kes uurib koopaid, nende tekkimist, olekut ja arenemist

speleoloogia
[nimisõna, substantiiv]
geoloogia haru, mis uurib koopaid, nende tekkimist, olekut ja arenemist

speller
[nimisõna, substantiiv]
sõnade õigekirja kontrolliv arvutiprogramm

spelta
[nimisõna, substantiiv]
1. speltanisu

2. speltajahu

speltajahu
[nimisõna, substantiiv]
speltanisu teradest jahvatatud jahu (sarnanaeb täisterajahuga)

speltanisu
[nimisõna, substantiiv]
nisu, mille terad on tavalisest suurema toiteväärtusega

spenser
[nimisõna, substantiiv]
lühike pintsak või jakk

sperm
[nimisõna, substantiiv]
1. suguliselt paljunevate organismide viljastumisvõimeline rakk, mis koosneb ümarast peast ja liikuvast pikast sabast (ehk viburist)

2. viljastuv rakk

sperma
[nimisõna, substantiiv]
mehe seemnerakke sisaldav kleepuv vedelik, mis väljub seemnepurske ajal

spermadoonor
[nimisõna, substantiiv]
mees, kes loovutab oma spermat kunstliku viljastamise tarvis

spermapank
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis hoiab ja vahendab külmutatud spermat

spermaproov
[nimisõna, substantiiv]
1. laboratoorseks uuringuks eraldatud spermakogus

2. selle uuring

spermatofoor
[nimisõna, substantiiv]
1. seemnerakke sisaldav kotike (nt putukatel, ämblikel, limustel, sabakonnalistel)

2. seemnerakke sisaldav kotike

spermatogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. seemnerakkude tekkimine

2. seemnerakkude teke

spermatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
seemnerakke ehk spermat uuriv teadusharu

spermatorröa
[nimisõna, substantiiv]
sperma haiguslik väljavoolus ilma erektsiooni või sugulise erutuseta

spermatosoid
[nimisõna, substantiiv]
1. suguliselt paljunevate organismide viljastumisvõimeline rakk, mis koosneb ümarast peast ja liikuvast pikast sabast (ehk viburist)

2. viljastuv rakk

spermatseet
[nimisõna, substantiiv]
kašeloti ülalõualuu kohal tekkiv valge aine, mida kasutatakse nt kosmeetikatoodete koostises ja meditsiinis

spermitsiid
[nimisõna, substantiiv]
seemnerakke hävitav aine, mida kasutatakse rasestumisvastase vahendina

spermium
[nimisõna, substantiiv]
1. suguliselt paljunevate organismide viljastumisvõimeline rakk, mis koosneb ümarast peast ja liikuvast pikast sabast (ehk viburist)

2. viljastuv rakk

spets
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tunneb hästi oma ala, hrl vastava haridusega inimene

2. keegi, kes mingit ala vm tunneb

spetsiaal
[nimisõna, substantiiv]
miski spetsiaalne, kindlaotstarbeline, nt kindlaks puhuks korraldatud esinemine

spetsiaal
1. kindla, määratud otstarbega, millegi jaoks mõeldud, valmistatud või kasutatav

2. kindla otstarbega

spetsiaalauto
[nimisõna, substantiiv]
eriotstarbega, ümberehitatud auto, hrl vastandudes tavaautole

spetsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindla, määratud otstarbega, millegi jaoks mõeldud, valmistatud või kasutatav

2. kindla otstarbega

spetsiaalselt
[määrsõna, adverb]
1. täpselt selle sihiga, eraldi sellele tähelepanu pöörates

2. eraldi eesmärgiga, eraldi otstarbega

spetsiaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsamalt piiritletud tehnika, teaduse, kunsti vm ainevaldkond, tegevusala, mille teadmised ja oskused omandatakse hrl õppimise teel

2. tegevuse valdkond, milleks vajalikud teadmised ja oskused omandatakse ülikoolis või kutsekoolis

spetsialiseerima
[tegusõna, verb]
kindlaks otstarbeks ette nägema, teatud kitsale alale või valdkonnale keskendama

spetsialiseeruma
[tegusõna, verb]
teatud kitsamale alale või valdkonnale keskenduma (nt tootmisel, õppimisel)

spetsialist
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tunneb hästi oma ala, hrl vastava haridusega inimene

2. keegi, kes mingit ala vm tunneb

spetsialiteet
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi iseloomulik, eriomane tegevusala või valdkond

spetsifikaat
[nimisõna, substantiiv]
1. toote või protsessi tehnilisi, säilitamise vm nõudeid üksikasjalikult kirjeldav või määrav dokument

2. eristuskiri, detailne kirjeldus, nõuete v omaduste loetelu

spetsifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. toote või protsessi tehnilisi, säilitamise vm nõudeid üksikasjalikult kirjeldav või määrav dokument

2. eristuskiri, detailne kirjeldus, nõuete v omaduste loetelu

spetsifitseerima
[tegusõna, verb]
1. toote või protsessi tehnilisi, säilitamise vm nõudeid üksikasjalikult kirjeldama või määrama

2. üksikasjalikult esitama, spetsiifilisi iseärasusi määrama

spetsiifika
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik(ud) erijoon(ed), mille poolest keegi või miski teistest erineb, eriomaste tunnuste kogum

2. kellegi või millegi erilised, iseloomulikud omadused

spetsiifiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. millelegi olemuslikult, tunnuslikult omane

2. millelegi või kellelegi eriti omane

3. eriti omane

spetsriietus
[nimisõna, substantiiv]
teatavaks tööks või teataval ametikohal vajalik eriline, spetsiaalne riietus

spiccato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) katkeliselt

spidokas
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist liikumiskiiruse määramiseks (sõidukis)

spidomeeter
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist liikumiskiiruse määramiseks (sõidukis)

spiid
[nimisõna, substantiiv]
kesknärvisüsteemi ja ainevahetust ergutav ning vererõhku tõstev aine, mida kasutatakse ergutava toimega uimastina

spiiker
[nimisõna, substantiiv]
1. parlamendi vm seadusandliku esindusorgani juhataja

2. (Eestis:) riigikogu esimees

3. Suurbritannia jt riikide parlamentide ning USA esindajatekoja juhataja

spiisserlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikekodanluse hulka kuuluv

2. alalhoidlik, kitsarinnaline, oma isiklikest (hrl materiaalsetest) huvidest ja mugavusest lähtuv

spikaato
[nimisõna, substantiiv]
poogenpillide mänguvõte, mille puhul poogen hüpleb keelel lühikeste edasi-tagasi põrgetega

spikerdama
[tegusõna, verb]
1. kellegi teise tööst vm allikast salaja, ilma viitamata vastuseid, lahendust vm enda töösse kirjutama

2. kuskilt või kellegi tööst salaja vastuseid enda töösse kirjutama

spikk
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kellegi käitumist, tegevust vm salaja jälgib ning informeerib sellest huvitatud ametkondi (nt politseid, julgeolekuteenistust)

spikker
[nimisõna, substantiiv]
salajane vahend, hrl vajalikke andmeid sisaldav sedelike õppetöös, eksamil mahakirjutamiseks või -vaatamiseks

spiliit
[nimisõna, substantiiv]
veealuse laavapurske tagajärjel tekkinud moondunud basalt

spinaalanesteesia
[nimisõna, substantiiv]
1. paikne tuimastus, mille puhul tuimastusainet süstitakse lülisamba kanalisse

2. paikse tuimastuse meetod, mille puhul tuimastusainet süstitakse lülisamba kanalisse

spinaalne
[omadussõna, adjektiiv]
seljaaju või lülisambaga seotud

spinaalnärv
[nimisõna, substantiiv]
seljaajust lähtuv närv

spinat
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasiast pärit köögiviljataim

2. rohelised lehed, mis sisaldavad palju rauda

spinatisalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille põhiosa on spinat

spindel
[nimisõna, substantiiv]
1. tööpingi töövõll, mis annab töödeldavale detailile või lõikeriistale pöördliikumise

2. tööpingi vm võll

spindlikast
[nimisõna, substantiiv]
tööpingi sõlm, millesse kuuluvad spindel koos laagritega, ajam ja neid ühendav kere

spinell
[nimisõna, substantiiv]
hrl punakas, aga ka paljudes muudes värvides esinev suure kõvaduse ja kristallilise struktuuriga mineraal, hinnatud vääriskivi

spinett
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne väikesemõõtmeline peamiselt trapetsikujuline klavessiin, mille keeled asetsevad klaviatuuriga rööbiti

2. väike tšembalo

spinn
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab elementaarosakeste (nt aatomite, hadronite) sisemist impulsimomenti

spinnaker
[nimisõna, substantiiv]
1. kergest riidest keraja pinnaga lisapuri spordilaevadel

2. poolümmargune lisapuri purjelaeval

spinner
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav vurr, mis lükatakse näppudega pöörlema ümber oma telje

spinnima
[tegusõna, verb]
(propagandavõte:) avalikku arvamust mõjutama infoga manipuleerides (nt fakte valikuliselt esitades, teemat vahetades vms)

spinnimine
[nimisõna, substantiiv]
1. propagandavõte, millega üritatakse pärssida faktide objektiivset kajastamist, esitades neid valikuliselt, teiste sündmuste varjus vm

2. (poliitilise suhtluse võte)

spinning
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügiriist, mis koosneb ridvast, tamiilirullist ja landist

spinningist
[nimisõna, substantiiv]
1. spinninguga kalastaja või spinningupüügis võistleja

2. spinningusportlane

spinningupüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük spinninguga

spin-off-ettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis on välja kasvanud hrl uurimisasutuse või ülikooli teadustööst ning töötab asutuse juures kõrvalharuna

spintariskoop
[nimisõna, substantiiv]
riist alfaosakeste visuaalseks loendamiseks

spionaaž
[nimisõna, substantiiv]
hrl riigi- või sõjasaladusi sisaldavate andmete kogumine ja nende edasiandmine välisriigile

spioneerima
[tegusõna, verb]
1. hrl riigi- või sõjasaladusi sisaldavaid andmeid koguma ja neid edasi andma välisriigile

2. kellegi järel luurama

spioneerimine
[nimisõna, substantiiv]
hrl riigi- või sõjasaladusi sisaldavate andmete kogumine ja nende edasiandmine välisriigile

spioon
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kogub ja edastab salajast informatsiooni (eriti riigisaladusi ja ärisaladusi) välisriigile või võistlevale osapoolele

spioonilugu
[nimisõna, substantiiv]
põnevusfilm, -romaan või -jutt, kus tegutseb luuraja või spioon

spioonima
[tegusõna, verb]
1. hrl riigi- või sõjasaladusi sisaldavaid andmeid koguma ja neid edasi andma välisriigile

2. kellegi järel luurama

spiooniromaan
[nimisõna, substantiiv]
põnevusromaan, kus tegutseb luuraja või spioon

spiraal
[nimisõna, substantiiv]
järjestikuseid keerde omav ese või eseme osa (nt vedru, küttespiraal)

spiraal
järjestikuste keerdudega, kujult spiraali meenutav

spiraalgalaktika
[nimisõna, substantiiv]
keerdunud haruga galaktika, mis kuju poolest meenutab spiraali

spiraalharu
[nimisõna, substantiiv]
galaktika ümber tiirlev haru, mis kuju poolest meenutab spiraali

spiraalikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
järjestikuste keerdudega, kujult spiraali meenutav

spiraaljas
[omadussõna, adjektiiv]
järjestikuste keerdudega, kujult spiraali meenutav

spiraalkäevõru
[nimisõna, substantiiv]
spiraalina keerduv käevõru

spiraalköide
[nimisõna, substantiiv]
köide, kus õmblemata poognad või lehed on kinnitatud selja serva avadest spiraalselt läbi pandud metalltraadi või plastribaga

spiraalmakaron
[nimisõna, substantiiv]
järjestikuste keerdudega lühikese toru kujuline pastasort

spiraalmurd
[nimisõna, substantiiv]
spiraalse murrujoonega luumurd

spiraalne
[omadussõna, adjektiiv]
järjestikuste keerdudega, kujult spiraali meenutav

spiraalpuur
[nimisõna, substantiiv]
spiraalse lõikeosaga puuritera

spiraalseelik
[nimisõna, substantiiv]
kaheksast spiraalina keerduvast siilust koosnev, puusadel liibuv ja alt laieneva joonega pikk seelik

spiraaltoru
[nimisõna, substantiiv]
1. spiraali keeratud traadist (vm materjalist) moodustuv toru

2. spiraali keeratud toru

spiraaltraat
[nimisõna, substantiiv]
spiraali keeratud traat

spiraaltrahhee
[nimisõna, substantiiv]
taime juhtkoe puiduosas vett ja mineraalaineid transportiv soon, mille rakukestad on seestpoolt spiraalsete paksendustega

spiraaludukogu
[nimisõna, substantiiv]
keerdunud haruga galaktika, mis kuju poolest meenutab spiraali

spirant
[nimisõna, substantiiv]
1. kaashäälik, mille moodustamisel õhuvool on suus osalt tõkestatud (nt f, j, s)

2. häälik

spirill
[nimisõna, substantiiv]
1. kruvija kepikese kujuline nõrgalt keerdunud bakter

2. teat bakter

spiritism
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus, mille kohaselt hing (vaim) eksisteerib pärast surma edasi erilises kehatus seisundis ja inimesel on võimalik temaga (meediumi vahendusel) suhelda

2. usk vaimudega suhtlemise võimalikkusesse

3. vaimudega suhtlemine

spiritistlik
[omadussõna, adjektiiv]
surnute hingedega (meediumi vahendusel) kontakti ja suhtlemisvõimalust püüdlev, spiritismiga seotud

spirituaal
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika (ja Ameerika) päritolu vaimulik koorilaul, mida esitavad koor ja eeslaulja vaheldumisi

2. palvelaul, Ameerika neegrite poolvaimulik laul

spirituaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese sisemaailmaga, tema psüühikaga seotud või seda mõjutav

2. inimese meelsuse, vaimulaadiga seotud

spiritualism
[nimisõna, substantiiv]
1. metafüüsiline suund filosoofias, mis peab vaimu maailma põhialuseks (mateeria kõrval)

2. idealistlik õpetus, mis peab vaimu maailma põhialuseks

spiritualiteet
[nimisõna, substantiiv]
vaimsus ja/või vaimulikkus, spirituaalsus

spiritus
[nimisõna, substantiiv]
hing, vaim

spirograafia
[nimisõna, substantiiv]
uuring, mille käigus hinnatakse väljahingatava õhu koguseid ja väljahingamise kiirust

spiroheet
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt keerdunud niitjas bakter (nt perekonnas Treponema, Leptospira, Borrelia)

spiromeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. riist, millega saab mõõta hingamise õhuvoolu, rõhku, kestvust ja kopsumahtu

2. kopsumahu mõõtur

spiromeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. hingamise uurimine, sisse- ja väljahingatava õhu mahu mõõtmine erilise aparaadi, spiromeetri abil

2. kopsumahu mõõtmine

spiruliina
[nimisõna, substantiiv]
teatud vetikaliikide kuivatatud biomass, mida tarvitatakse toidulisandina selle kõrge valgu- ja vitamiinisisalduse tõttu

spirulina
[nimisõna, substantiiv]
troopiliste alade veekogudes kasvav ja laialdaselt kultiveeritav sini-rohevetikas

spits
[nimisõna, substantiiv]
1. kikk-kõrvade ja rõngas sabaga hrl väike pikakarvaline seltsikoer

2. koeratõug

spl
1. (hrl toiduretseptides:) supilusikat täitev, sellesse mahtuv kogus

2. kogusena

splanhnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
anatoomia haru, õpetus siseelundite arengust, talitlusest ja ehitusest

spliin
[nimisõna, substantiiv]
1. raskemeelsus, sügav elutüdimus, rusutud, tülpinud olek

2. raskemeelsus, elutüdimus

splint
[nimisõna, substantiiv]
kahekorra painutatud poolümarast traadist detail, hrl mutri lahtituleku vältimiseks

splintima
[tegusõna, verb]
kahekorra painutatud poolümarast traadist detailiga ehk splindiga varustama, hrl et vältida mutri lahtitulekut

spoiler
[nimisõna, substantiiv]
autokere aerodünaamilisi omadusi muutev vahend, spetsiaalne konstruktsioon

spoiler
[nimisõna, substantiiv]
teave, mis räägib detailselt millegi sisust, rikkudes ära hiljem ilmsiks tuleva saladuse (näiteks filmis)

spondeerima
[tegusõna, verb]
1. üritust, projekti, sportlast vm rahaliselt toetama, kellegi või millegi sponsoriks olema

2. toetama, raha andma, sponsoriks olema

spondeiline
[omadussõna, adjektiiv]
(värsijala kohta:) kahest pikast (või rõhulisest) silbist ehk spondeustest koosnev

spondeus
[nimisõna, substantiiv]
1. kahesilbiline värsijalg, värsirea korduv üksus, mis koosneb kahest pikast (või rõhulisest) silbist (– –)

2. värsijalg

spondüliit
[nimisõna, substantiiv]
selgroo põletikuline haigus

spondüloos
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik seisund, mille puhul selgroo osade moondumine põhjustab lülisamba talitluslikke häireid (nt lülide jäikust), lülisamba artroos

2. mittepõletikuline selgroo haigus

spongiin
[nimisõna, substantiiv]
käsnloomade skeleti sarvaine

spongioosne
[omadussõna, adjektiiv]
(luu, koe kohta:) pehme ja vetruv, käsna meenutav

sponseerima
[tegusõna, verb]
1. üritust, projekti, sportlast vm rahaliselt toetama, kellegi või millegi sponsoriks olema

2. toetama, raha andma, sponsoriks olema

sponsima
[tegusõna, verb]
1. üritust, projekti, sportlast vm rahaliselt toetama, kellegi või millegi sponsoriks olema

2. toetama, raha andma, sponsoriks olema

sponsor
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi (nt ürituse, projekti, sportlase) rahaline toetaja

2. millegi või kellegi rahaline toetaja

3. soosija, toetaja, rahaandja

sponsoreerima
[tegusõna, verb]
1. üritust, projekti, sportlast vm rahaliselt toetama, kellegi või millegi sponsoriks olema

2. toetama, raha andma, sponsoriks olema

sponsorleping
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi (nt ürituse, projekti, sportlase) rahalise toetamise kohta sõlmitav leping

sponsorlus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi (nt ürituse, projekti, sportlase) rahaliseks toetajaks ehk sponsoriks olek, kellegi või millegi spondeerimine

sponsorraha
[nimisõna, substantiiv]
rahalise toetaja, sponsori antud raha

spontaanabort
[nimisõna, substantiiv]
1. iseeneslik abort, raseduse katkemine

2. iseeneslik abort

spontaanne
[omadussõna, adjektiiv]
sundimatult, ettekavatsematult esiletulev, hrl (kiire, vabas vormis) reaktsioonina millelegi

spoon
[nimisõna, substantiiv]
õhuke puidu pinnalt lõigatud puitmaterjal, ühekihiline vineer

spoonima
[tegusõna, verb]
õhukese vineerikihiga katma

spoor
[nimisõna, substantiiv]
(eostaimedel ja -loomadel:) eriline paljunemisrakk või sigimisstaadium, mis on spetsialiseerunud mingi organismirühma levimiseks ja ebasoodsate keskkonnatingimuste üleelamiseks

sporaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. üksikuna, juhuslikuna, hajusana esinev

2. üksikult, juhuslikult, hajusalt esinev

sporaadilisus
[nimisõna, substantiiv]
hajusana, juhuslikuna või üksikuna esinemine

sporangium
[nimisõna, substantiiv]
1. eostaimede organ, milles arenevad eosed (nt sõnajalgadel, osjadel)

2. eoste tekke organ

spordiajakiri
[nimisõna, substantiiv]
sporditeemaline ajakiri

spordiajakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
spordist kirjutav ajakirjanik

spordiala
[nimisõna, substantiiv]
1. sportliku tegevuse liik, kus võisteldakse kindlate reeglite järgi (nt jalgpall, ujumine, tennis)

2. sportliku tegevuse liik, näiteks jalgpall, ujumine, tennis

spordialaliit
[nimisõna, substantiiv]
mingi spordiala edendamiseks loodud organisatsioon, vastava ala spordiklubide üleriigiline või rahvusvaheline ühendus

spordiarst
[nimisõna, substantiiv]
spordimeditsiinile spetsialiseerunud arst

spordieetika
[nimisõna, substantiiv]
spordis kehtivad käitumisnormid ja -põhimõtted

spordiennustus
[nimisõna, substantiiv]
1. spordivõistluse võitjad ja tulemused, keda ja mida mingite andmete põhjal oletatakse

2. see meelelahutusliku mänguna (koos rahaliste panustega)

spordifanaatik
[nimisõna, substantiiv]
1. kirglik, fanaatiline sportlane või spordihuviline

2. kirglik sportlane

3. kirglik spordihuviline

spordifüsioloog
[nimisõna, substantiiv]
spordimeditsiini spetsialist, kes uurib kehaliste pingutuste puhul organismis tekkivaid talitluslikke muutusi

spordifüsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
spordimeditsiini haru, mis uurib kehaliste pingutuste puhul organismis tekkivaid talitluslikke muutusi

spordigümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasium, kus süvendatult tegeldakse sportimisega

spordihaige
[nimisõna, substantiiv]
1. kirglik, fanaatiline sportlane või spordihuviline

2. kirglik sportlane

3. kirglik spordihuviline

spordihall
[nimisõna, substantiiv]
rahvarohkete (spordi)ürituste korraldamiseks ja sportimiseks mõeldud hoone

spordihoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus saab sportida

spordihuviline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes huvitub spordist või sellega meelsasti tegeleb

spordijalats
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks mõeldud jalats

spordijook
[nimisõna, substantiiv]
suhkrut, vitamiine ja mineraalaineid sisaldav jook, mida vastavalt otstarbele (nt rasvapõletus, energia taastamine) juuakse treeningu ajal või pärast seda

spordijuht
[nimisõna, substantiiv]
mingis asutuses või piirkonnas spordivõistlusi vm sportlikke üritusi korraldav inimene

spordijärk
[nimisõna, substantiiv]
spordimeisterlikkuse aste mingil spordialal

spordikauge
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes spordist ei huvitu ja kes ise ei spordi

spordikaup
[nimisõna, substantiiv]
sportimisel kasutatavad tooted (nt spordijalatsid, dressid)

spordikeskus
[nimisõna, substantiiv]
spordirajatiste kompleks, kus inimesed saavad sportida ja toimuvad eri spordialade treeningud

spordiking
[nimisõna, substantiiv]
(kerge spordijalatsi kohta)

spordiklubi
[nimisõna, substantiiv]
1. sportlasi koondav klubi

2. koht, kus saab sportida

spordikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
1. spordivõistlust jälgiv ja juhtiv, vastava ettevalmistusega isik

2. inimene, kes kontrollib mingil võistlusel, et reeglitest kinni peetaks

spordikommentaator
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlusi vahetult kirjeldav ja kommenteeriv ajakirjanik kirjutavas pressis, raadios või televisioonis

spordikompleks
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks mõeldud hoonete, väljakute vms rajatiste kogum

spordikool
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud spordialasid õpetav (huvi)kool

2. spetsiaalne kool, kus õpetatakse teatud spordialasid

spordikott
[nimisõna, substantiiv]
kott sporditarvete kaasaskandmiseks

spordilaager
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks või treenimiseks korraldatud laager (nt trennis käivatele lastele või noortele)

spordilaev
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks ehitatud või selleks kasutatav laev

spordileht
[nimisõna, substantiiv]
spordiuudiseid edastav ja spordiga seotut käsitlev ajaleht

spordilembene
[omadussõna, adjektiiv]
sporti(mist) armastav, spordist huvituv, spordiga tegelev

spordiliit
[nimisõna, substantiiv]
spordiliikumise edendamiseks loodud organisatsioon, spordiklubide ühendus

spordiloto
[nimisõna, substantiiv]
loterii, kus osa tuludest läheb spordi edendamiseks

spordimeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini haru, mis käsitleb sportlaste tervise kaitset ning mille eesmärk on vältida vigastusi, haigestumisi ja äkksurmajuhte spordis

spordimees
[nimisõna, substantiiv]
sporti harrastav mees, (endine) sportlane

spordimuru
[nimisõna, substantiiv]
spordiväljakutele sobiv vastupidav muru

spordimuuseum
[nimisõna, substantiiv]
muuseum, mis uurib ja eksponeerib riigi või piirkonna kehakultuuri- ja spordimaterjale

spordimängud
[nimisõna, substantiiv]
mitmekesise kavaga üritus, mis hõlmab võistlusi ja muud

spordiorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sportlaste ja spordiga seotud inimeste ühendus, mis on moodustatud ühiste eesmärkide saavutamiseks (nt spordiklubi)

spordipesu
[nimisõna, substantiiv]
sportimisel kantav spetsiaalne õhku läbi laskev ihupesu

spordipidu
[nimisõna, substantiiv]
(suurte spordivõistluste, nt olümpiamängude kohta)

spordipisik
[nimisõna, substantiiv]
(spordiga tegelemise kohta, huvi kohta sporti teha)

spordiplats
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks ettevalmistatud ala

spordipoiss
[nimisõna, substantiiv]
sporti harrastav poiss

spordipood
[nimisõna, substantiiv]
sporditarbeid müüv pood

spordipsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia haru, mis käsitleb inimese psüühika avaldumist ja arengut sportlikus tegevuses

spordipudel
[nimisõna, substantiiv]
sportimisel mugavaks kasutamiseks disainitud joogipudel, millest saab juua treeningut katkestamata

spordipäev
[nimisõna, substantiiv]
spordiürituste päev (nt koolis vm asutuses)

spordipüksid
[nimisõna, substantiiv]
sportimisel kantavad lühikesed või pikad püksid (nt dressipüksid, suusapüksid)

spordipüstol
[nimisõna, substantiiv]
laskespordis kasutatav väikesekaliibriline püstol

spordirajatis
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks rajatud hoone vm ehitis (nt spordihall, valgustatud suusarada)

spordireporter
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlusi vahetult kirjeldav ja kommenteeriv ajakirjanik kirjutavas pressis, raadios või televisioonis

spordiriided
[nimisõna, substantiiv]
trennis, sportimisel kantav riietus (nt spordisärk ja jooksupüksid)

spordiriietus
[nimisõna, substantiiv]
trennis, sportimisel kantav riietus (nt spordisärk ja jooksupüksid)

spordiriist
[nimisõna, substantiiv]
treenimisel, sportimisel kasutatav vahend või seade (nt hantlid, suusad, jõumasin)

spordirinnahoidja
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks mõeldud rinnahoidja

spordirood
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude sõjaväe allüksus, mis koosnes ajateenistuses viibivatest sportlastest

spordirõivas
[nimisõna, substantiiv]
trennis, sportimisel kantav riietusese (nt spordisärk, jooksupüksid)

spordisaal
[nimisõna, substantiiv]
1. saal, kus harrastatakse sportimist ja korraldatakse spordiüritusi

2. saal, kus tehakse sporti ja korraldatakse sportlikke üritusi

spordisaavutus
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistev, suurepärane tulemus mingil spordialal

spordisalv
[nimisõna, substantiiv]
salv lihaste või liigeste soojendamiseks, jahutamiseks, ravitsemiseks või tuimestamiseks

spordisõber
[nimisõna, substantiiv]
sporti, sportimist armastav inimene

spordisärk
[nimisõna, substantiiv]
hrl sportimiseks mõeldud lühikeste varrukatega pluus

sporditarbed
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks ja sportlikuks vaba aja veetmiseks vajalikud esemed (nt hokikepp, poksikindad, jalgpall)

sporditegelane
[nimisõna, substantiiv]
spordi valdkonnas töötav, hrl spordielu korraldav inimene

sporditreener
[nimisõna, substantiiv]
sportlaste õpetaja ja võistlusteks ettevalmistaja

sporditrofee
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistluse võitja karikas, medal vms esemeline auhind

sporditäht
[nimisõna, substantiiv]
(kuulsa sportlase kohta)

sporditöö
[nimisõna, substantiiv]
(spordialase organiseerimis-, arendustöö kohta)

sporditüdruk
[nimisõna, substantiiv]
sporti harrastav, sportlik tütarlaps

spordiuudis
[nimisõna, substantiiv]
uudis spordis toimunust, hrl vahendatuna raadios, televisioonis, ajalehes

spordivahend
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks mõeldud ese, riist vm

spordivarustus
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks vajalikud abivahendid, riietus vm asjad

spordiveteran
[nimisõna, substantiiv]
endine hrl pika staažiga sportlane

spordivigastus
[nimisõna, substantiiv]
sportimisel saadud vigastus

spordivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlate reeglite järgi korraldatav üritus riigi vm piirkonna parima võistleja või võistkonna selgitamiseks mingil spordialal

2. võistlus, kus selgitatakse mingi spordiala parimad

spordivõõras
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes spordist ei huvitu ja kes ise ei spordi

spordiväljak
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks ettevalmistatud ala

spordiüritus
[nimisõna, substantiiv]
hrl tervisesportlastele mõeldud sportlikku tegevust sisaldav ja meelelahutust pakkuv üritus

sporofaas
[nimisõna, substantiiv]
taimede elutsükli diploidne, eoseid moodustav järk

sporofüll
[nimisõna, substantiiv]
1. eostaimede muundunud leht, millel asetsevad organid, kus arenevad eosed

2. eostaime leht, millel asetsevad eoslad

sporofüüt
[nimisõna, substantiiv]
taimede elutsükli diploidne, eoseid moodustav järk

sporogenees
[nimisõna, substantiiv]
(taime arengujärk:) eoste moodustumine

sporogoon
[nimisõna, substantiiv]
sammaltaimede kahekordse kromosoomide arvuga elujärk

sporogoonia
[nimisõna, substantiiv]
(eostaimedel ja -loomadel:) eostega paljunemine

sport
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsilist pingutust nõudev mänguline või võistluslik kehaline tegevus, sportimine

2. tegevus, mis nõuab füüsilist pingutust ja milles võisteldakse

sportauto
[nimisõna, substantiiv]
madal voolujooneline, hrl kahe ukse ja kahe istmega auto, mis on varustatud võimsa mootoriga ning vastab tänavaliikluse nõuetele

sporthobune
[nimisõna, substantiiv]
aretatud hobune, keda iseloomustavad võimalikult head saavutused spordis

sportima
[tegusõna, verb]
1. spordiga tegelema, korrapäraselt treenima või mingit spordiala harrastama

2. spordiga tegelema

sportkeegel
[nimisõna, substantiiv]
sportmäng, kus veerema heidetud palliga üritatakse tabada veereraja lõppu paigutatud üheksat kurikat

sportlane
[nimisõna, substantiiv]
1. aktiivselt spordiga tegeleja, hrl treeneri juhendamisel harjutav inimene

2. inimene, kes tegeleb aktiivselt spordiga

sportlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost sportlane

sportlaslik
[omadussõna, adjektiiv]
sportlik

sportlaslikkus
[nimisõna, substantiiv]
sportlaselt eeldatav eetiline hoiak ja käitumine, mis hõlmab ausust ja õiglast meelt sportimisel, austust kaasvõistlejate vastu ja kehtestatud võistlus- vm reeglitest kinnipidamist

sportlennuk
[nimisõna, substantiiv]
sportimiseks ehitatud lennuk

sportlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. aktiivse liikumisega, spordiga seotud, spordina harrastatav

2. spordi tegemisega seotud

3. spordi tegemiseks sobiv

sportlohe
[nimisõna, substantiiv]
kahe või enama juhtnööriga tuulelohe, millega saab õhus trikke teha

sportmäng
[nimisõna, substantiiv]
võistkondade või üksikmängijate vaheline võistluslik liikumismäng, hrl pallimäng (nt jalgpall, korvpall, lauatennis, golf)

sportpüss
[nimisõna, substantiiv]
1. laskespordis kasutatav väikesekaliibriline püss

2. spordipüstol

sportronimine
[nimisõna, substantiiv]
köisjulgestusega ronimine, kus kasutatakse kaljusse paigaldatud julgestuspunkte ja -ankruid

sportvibu
[nimisõna, substantiiv]
1. võistluslaskmises kasutatav (sihikuga) vibu

2. vastav spordiala

sportvõimleja
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes tegeleb võimlemisalaga, kus harjutusi sooritatakse peamiselt võimlemisriistadel (nt hobusel, rööbaspuudel, poomil)

sportvõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, milles sooritatakse harjutusi peamiselt võimlemisriistadel (nt hobusel, rööbaspuudel, poomil)

sporulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(eostaimedel ja -loomadel:) eoste moodustumine ja valminud eoste väljumine (eoskotist, eoslast)

sprei
[nimisõna, substantiiv]
1. lenduvate pritsmetena pihustatav aine (nt ravim, värv, puhastusvahend)

2. pihustatav aine (nt ravimina)

sprindidistants
[nimisõna, substantiiv]
lühike võistlusmaa jooksus, rattaspordis, ujumises vm

sprindikuningas
[nimisõna, substantiiv]
sprindidistantsi võitja

sprindisõit
[nimisõna, substantiiv]
võistluse sprindidistants (nt suusatamises, jalgrattaspordis, autospordis)

sprinkler
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis tulekahju korral käivitub automaatselt, annab häiresignaali ja hakkab kustutama

2. automaatne tulekustuti

sprint
[nimisõna, substantiiv]
1. jooks lühidistantsil (kuni 400 m)

2. vastav spordiala

sprinter
[nimisõna, substantiiv]
(jooksus:) lühidistantsil treenija või võistleja

sprinterlik
[omadussõna, adjektiiv]
väga kiire ja jõuline, lühimaa läbijale, sprinterile iseloomulik

sprintima
[tegusõna, verb]
lühidistantsi jooksu (kuni 400 m) läbima

sprott
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud ja õlis konserveeritud kilu või räim

spurt
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline tempo kiirendamine jooksus, suusatamises, jalgrattasõidus vm, hrl finiši eel

spurtima
[tegusõna, verb]
1. (jooksus, suusatamises, jalgrattasõidus vm:) lühiajaliselt tempot kiirendama, hrl finiši eel

2. spurti tegema

sputnik
[nimisõna, substantiiv]
1. NSV Liidus ja Venemaal ehitatud tehiskaaslane

2. (harvemini ka teiste maade tehiskaaslaste kohta)

spämm
[nimisõna, substantiiv]
1. reklaami, petuteateid vms sisaldavad soovimatud meilid, mis risustavad adressaadi arvutit, mingit veebifoorumit vms

2. reklaami, petuteateid vms sisaldavad soovimatud meilid, mis risustavad adressaadi arvutit, mingit veebifoorumit vms

spämmima
[tegusõna, verb]
postitama veebis reklaami, linke või petuteateid, mis risustavad adressaadi arvutit, mingit veebifoorumit vms

spämmirobot
[nimisõna, substantiiv]
veebirobot, mis üritab rämpspostitada suures koguses interneti sisu, lisades tavaliselt reklaamlinke

squash
[nimisõna, substantiiv]
1. tennisetaoline pallimäng, mida mängitakse kabiinitaolises, neljast küljest seinaga piiratud ruumis ning kus võisteldakse palli vastu seina löömises

2. tennisetaoline pallimäng, kus võisteldakse palli vastu seina löömises

sr
ruuminurga mõõtühik

srilankalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Sri Lanka kodanik või elanik

2. Sri Lanka päritolu inimene

srn
surnud

srs
1. nooremseersandile järgnev ja vanemseersandile eelnev nooremallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

3. allohvitseri auaste

sss
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi susisemise heli

sst
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. vaikusele või vaikimisele manitsev häälitsus

2. tasa!

s.t
(esineb selgituse, täpsustuse või paranduse ees)

st
(esineb selgituse, täpsustuse või paranduse ees)

staabeldama
[tegusõna, verb]
1. palgist lõigatud laudu korrapäraselt virna panema, et need kõveraks ei kuivaks

2. laudu korrapäraselt virna panema

staabikapten
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ohvitseri auaste Venemaal, Preisimaal, Austrias vm

2. selles auastmes ohvitser

staabiohvitser
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeüksuse staabis töötav tegevteenistuse ohvitser

staabiveebel
[nimisõna, substantiiv]
1. vanemveeblile järgnev ja ülemveeblile eelnev vanemallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

staabiülem
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeüksuse staabi tööd juhtiv sõjaväelane

staadion
[nimisõna, substantiiv]
1. suur katuseta spordirajatis, kus paiknevad jooksurajad, jalgpalliväljak, hüppekohad ja abiehitised ning kus publiku jaoks on tribüünid

2. suur väljak, kus tehakse sporti, ja pealtvaatajate istmed selle ümber

staadionijooks
[nimisõna, substantiiv]
staadionil toimuv jooksuvõistlus

staadionikross
[nimisõna, substantiiv]
staadionil toimuv (mootorrataste) krossisõit

staadioniring
[nimisõna, substantiiv]
staadionil ringina kulgev jooksurada, hrl 400 m

staadionisarv
[nimisõna, substantiiv]
umbes meetripikkune plastist pasun, mida fännid puhuvad jalgpallivõistluste ajal

staadionisirge
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) sirge rajaosa staadionil, hrl 100 m jooksuala kohta

staadium
[nimisõna, substantiiv]
1. järk, mis näitab mingi protsessi (nt haiguse, nähtuse) või tegevuse arenguastet

2. arenemisaste, järk

staadiumiline
[omadussõna, adjektiiv]
staadiumide kaupa toimuv

staag
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva masti eestpoolt (purjejahtidel ka tagantpoolt) toestav tross

2. toestustross

staak
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva masti eestpoolt (purjejahtidel ka tagantpoolt) toestav tross

2. toestustross

staap
[nimisõna, substantiiv]
1. relvajõudude juhtimisorgan, mis lahingus juhib vägesid ning rahuajal korraldab nende väljaõpet ja igapäevast elu

2. relvajõudude juhtimisorgan

3. juhtimiskeskus

staapel
[nimisõna, substantiiv]
1. sadamas vee poole kaldu ala, kus laevu kuivale tõmmatakse ja vette lastakse, neid ehitatakse või remonditakse

2. laevaehituskoht

staapel
[nimisõna, substantiiv]
pikisuunas kokkupandud tehisniitidest koosnev lühike kiud, mida kasutatakse lõnga ketramiseks ja lausmaterjali valmistamiseks

staapelkiud
[nimisõna, substantiiv]
pikisuunas kokkupandud tehisniitidest koosnev lühike kiud, mida kasutatakse lõnga ketramiseks ja lausmaterjali valmistamiseks

staar
[nimisõna, substantiiv]
1. väga kuulus, edukas või andekas tegutseja mingis valdkonnas, hrl näitleja, muusik või sportlane

2. väga kuulus, edukas näitleja, muusik, sportlane vms

staar
1. tipp-, esi-

2. tuntud, menukas

staarets
[nimisõna, substantiiv]
(õigeusus:) veel pühakuks kuulutamata kristlane, kellel on tarkust ja väge aidata teisi palve ja nõuannetega

staarike
[nimisõna, substantiiv]
seltskonna tähelepanu püüdev inimene, kes ei ole eriti kuulus, edukas või andekas, aga sooviks väga olla

staaritsema
[tegusõna, verb]
1. teiste hulgas esile tõusta üritama, (ülbe) staarina käituma, hrl ise staari mõõtu mitte välja andes

2. staarina käituma, teiste hulgas esile tõusta üritama

staarost
[nimisõna, substantiiv]
(Venemaal 16.–20. sajandi alguseni:) valitav kogukonnapealik, hrl külavanem või semstvovanem

staarostkond
[nimisõna, substantiiv]
haldusüksus Poolas (ja ühtlasi 16.–17. sajandil Lõuna-Eestis)

staaž
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil alal töötamise vm tegutsemise aeg

2. kogu töötatud aeg tööleasumisest alates

3. töötamise aeg mingil alal v üldse tööleasumisest alates

staažikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingil ametikohal, alal kaua aega töötanud, pika staažiga

2. pika staažiga

staažiosak
[nimisõna, substantiiv]
lisa pensionikindlustatu vanaduspensioni põhiosale, mis sõltub töötatud aastatest

staatika
[nimisõna, substantiiv]
mehaanika haru, mis uurib kehade ja neile mõjuvate jõudude tasakaalu

staatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehade ja neile mõjuvate jõudude tasakaaluga ehk staatikaga seotud

2. staatikasse puutuv

staator
[nimisõna, substantiiv]
1. masina liikumatu põhiosa

2. elektrimasina liikumatu osa

staatua
[nimisõna, substantiiv]
inimese (või looma) kolmemõõtmeline püstine raidkuju

staatus
[nimisõna, substantiiv]
1. sotsiaalne roll, kellegi või millegi asend ühiskonnas, kollektiivis vm

2. seisund, koht mingis süsteemis (ülevalt alla või alt üles)

3. asend ühiskonnas, positsioon, staatus

4. seisund, olukord

stabiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mittemuutuv, (pidevalt, pikalt) ühesuguses olekus, mitte kõikuv või vahelduv

2. selline, mis ei muutu

stabiilsus
[nimisõna, substantiiv]
1. pikka aega muutumatult ühesugune olek

2. pidev, püsiv olemasolu või toimimine

stabilisaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis aitab millelgi püsida liikumatuna, hoiab midagi tasakaalus vm viisil (pidevalt, pikalt) ühesuguses olekus

2. stabiliseeriv seade v aine

stabilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi abil püsivaks, muutumatuks või liikumatuks muutmine

2. selliseks muutumine või saamine

3. stabiliseerimine

4. stabiliseerumine

stabiliseerima
[tegusõna, verb]
püsivaks muutma, (pidevalt, pikalt) ühesugusesse olekusse panema (ja nii hoidma)

stabiliseeruma
[tegusõna, verb]
1. (pidevalt, pikalt) ühesuguses olekus olema hakkama, stabiilseks muutuma, mitte (enam) kõikuma või vahelduma

2. stabiilseks muutuma

stabiliteet
[nimisõna, substantiiv]
1. pikka aega muutumatult ühesugune olek

2. pidev, püsiv olemasolu või toimimine

stabilitron
[nimisõna, substantiiv]
1. elektronseadis, mille pinge sõltub teda läbivast voolust vähe ning mida hrl kasutatakse erinevates pooljuht-stabilisaatorites

2. elektronseadis

stacc.
(märge noodikirjas:) katkendlikult, järsult

staccato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) katkendlikult, järsult

stadiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
staadiumide kaupa toimuv

stafaaž
[nimisõna, substantiiv]
maalikunstis ja graafikas maastiku- või linnavaadet elustavad väikesed inim- või loomafiguurid

staff
[nimisõna, substantiiv]
mitmesugused asjad, kõiksugu kraam kogumina

stafülea
[nimisõna, substantiiv]
valgete või roosade õiekobaratega põõsas või madal lehtpuu, mida kasvatatakse ilupõõsana

stafülokokk
[nimisõna, substantiiv]
1. kobarasse koondunud kerakujuline bakter, mis põhjustab toidumürgistusi ja mädapõletikke

2. teatav (kobarasse koondunud) kerakujuline bakter

stagflatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. majanduse seisund, millele on iseloomulik stagnatsioon, inflatsioon ja tööpuuduse kasv

2. stagnatsioon ja inflatsioon

stagna
[nimisõna, substantiiv]
1. stagnatsioon, hrl 1970.–1980. aastatel NSV Liidus valitsenud stagnatsiooni kohta

2. stagnatsioon

stagnaaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl 1970.–1980. aastatel NSV Liidus valitsenud stagnatsiooni kohta)

2. hrl 1970-1980 aastate kohta NSV Liidus

stagnant
[nimisõna, substantiiv]
oma arengus teatavasse seisu tardunud, vanamoodi mõtlev, arengut pidurdav inimene, hrl 1970.–1980. aastatel NSV Liidus valitseval positsioonil olnud inimese kohta

stagnatsioon
[nimisõna, substantiiv]
paigalseis ühiskonnas, (ühiskondliku) nähtuse vm protsessi arengu soikumine

stagneeruma
[tegusõna, verb]
(nähtuse, protsessi vms kohta:) teatavasse seisu tarduma, muutumatut kuju omandama, arengus soikuma

stahhaanovlane
[nimisõna, substantiiv]
1. tööeesrindlane NSV Liidus peamiselt 1930.–1940. aastail (söekaevur Stahhanovi järgi)

2. tööeesrindlane NSV Liidus

stahhaanovlik
[omadussõna, adjektiiv]
tööd tehes üle nõutud määra pingutav, tööeesrindlasele omane

staier
[nimisõna, substantiiv]
1. pikamaajooksja, harvemini ka pikamaaujuja vm suurt vastupidavust nõudva spordiala harrastaja

2. pikamaajooksja, -uisutaja, -ujuja vms

stakaato
[nimisõna, substantiiv]
muusikalisi helisid üksteisest eraldav, katkendlik esituslaad

stalagmiit
[nimisõna, substantiiv]
1. karstikoopa põrandalt ülespoole pikenev, tilkuva vee lubisooladest moodustunud, koonust või sammast meenutav tilkekivi

2. tilkekivi

stalagnaat
[nimisõna, substantiiv]
karstikoopas stalaktiidi ja stalagmiidi kokkukasvamisest tekkinud, maast laeni samba kujuline tilkekivi

stalaktiit
[nimisõna, substantiiv]
1. karstikoopa laest rippuv, tilkuva vee lubisooladest moodustunud, jääpurikat meenutav tilkekivi

2. rippuv tilkekivi

stalinism
[nimisõna, substantiiv]
Stalini õpetusest välja kasvanud kommunistlik diktatuurirežiim, selle ideoloogia ja praktika NSV Liidus aastatel 1924–1953

stalinist
[nimisõna, substantiiv]
Stalini õpetusest välja kasvanud kommunistliku diktatuurirežiimi pooldaja NSV Liidus aastatel 1924–1953

stalinistlik
[omadussõna, adjektiiv]
Stalini õpetusest välja kasvanud kommunistlikule diktatuurirežiimile omane, selle aega kuuluv (NSV Liidus aastatel 1924–1953)

stalinlane
[nimisõna, substantiiv]
Stalini õpetusest välja kasvanud kommunistliku diktatuurirežiimi pooldaja NSV Liidus aastatel 1924–1953

stalinlik
[omadussõna, adjektiiv]
Stalini õpetusest välja kasvanud kommunistlikule diktatuurirežiimile omane, selle aega kuuluv (NSV Liidus aastatel 1924–1953)

stammkunde
[nimisõna, substantiiv]
püsiklient, alaline külastaja

stamp
[nimisõna, substantiiv]
pimesi järgitav eeskuju või skeem, kulunud võte

stampkeelend
[nimisõna, substantiiv]
stampväljend

stampsõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mida kasutatakse liiga sageli ning mis seetõttu on stiili poolest kulunud, trafaretne

stampväljend
[nimisõna, substantiiv]
üldtuntud, sagedast kasutamisest kulunud väljend

standard
[nimisõna, substantiiv]
1. vormi-, kvaliteedi-, taseme- vms nõuete kogum, ühtsed kohustuslikud nõuded ja juhtnöörid millegi korduvaks tegemiseks või kasutamiseks

2. selliseid nõudeid kirjeldav dokument

standardhälve
[nimisõna, substantiiv]
statistiline väärtus, mis näitab, kui palju väärtused erinevad keskmisest väärtusest, ruutjuur juhusliku suuruse hajuvuse mõõdust ehk dispersioonist

standardima
[tegusõna, verb]
1. kindlatele ühtsetele vormi- ja kvaliteedinõuetele vastavaks tegema, standardseks, ühtseks tegema

2. standardseks tegema

standardiseerima
[tegusõna, verb]
1. kindlatele ühtsetele vormi- ja kvaliteedinõuetele vastavaks tegema, standardseks, ühtseks tegema

2. standardseks tegema

standardiseeruma
[tegusõna, verb]
(tüütult) ühetaoliseks, hrl isikupäratuks, igavalt tavaliseks muutuma

standardkeel
[nimisõna, substantiiv]
ühtne, korrastatud keelekuju, mida kasutatakse eeskätt ameti- ja halduskeeles kirjas ja kõnes

standardkiri
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt tehnilistel joonistel kasutatav kindla tähekuju ja suurusega kiri

standardkvaliteet
[nimisõna, substantiiv]
omadus, mis vastab kindlatele ühtsetele kvaliteedinõuetele

standardkäitumine
[nimisõna, substantiiv]
geneetiliselt kinnistunud instinktiivne käitumisviis, mis kordub kõigil liigi isendeil (nt pesa ehitamine, territooriumi märgistamine)

standardmark
[nimisõna, substantiiv]
masstiraažis välja antud lihtsa kujundusega väike postmark

standardmudel
[nimisõna, substantiiv]
1970. aastate alguses loodud mikromaailma teooria, mis püüab seletada kogu reaalsust elementaarosakeste ja nendevaheliste jõudude kaudu, osakestefüüsika alustala

standardne
[omadussõna, adjektiiv]
kindlatele ühtsetele vormi- ja kvaliteedinõuetele vastav, mingile standardile vastav

standardtants
[nimisõna, substantiiv]
(võistlustantsus üks viiest tantsust:) aeglane valss, tango, Viini valss, aeglane fokstrott või quickstep

standardvarustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlale standardile vastav, standardne varustus

standart
[nimisõna, substantiiv]
riigipea lipp, mis heisatakse tema kohalviibimise märgiks

standartne
vigane kuju sõnast standardne

stand-up-komöödia
[nimisõna, substantiiv]
ühe (või paari) näitleja (tragi)koomiline või humoristlik etendus publikule, hrl lavalt otse publikule kõneldes

stand-up-koomik
[nimisõna, substantiiv]
etenduskunstnik, kes esitab üksi või kahekesi publikule koomilisi või humoristlikke etendusi

stange
[nimisõna, substantiiv]
auto põrkeraud

staniitsa
[nimisõna, substantiiv]
liik maa-asulaid Põhja-Kaukaasias ja Ukrainas endistel kasakate aladel

stanislavskilik
[omadussõna, adjektiiv]
Konstantin Stanislavskile omane, hrl psühholoogilise läbielamisega seotud

stanniol
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke tina- või alumiiniumsulamist lehtmaterjal

2. õhuke lehtmaterjal

stanovoi
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne politseiametnik Tsaari-Venemaal

2. politseiametnik Tsaari-Venemaal

stants
[nimisõna, substantiiv]
1. Itaalia päritolu luules hrl kaheksavärsiline stroof

2. kaheksavärsiline stroof

stants
[nimisõna, substantiiv]
1. metallide survetöötlusel kasutatav seade, milles töödeldavat toorikut vormitakse või lõigatakse

2. metallide survetöötlemise seade

stantsima
[tegusõna, verb]
1. (hrl metallide survetöötlusel:) toorikut spetsiaalses seadmes vormima või lõikama

2. sel viisil midagi valmistama

3. metalle survetöötlema

stantsimispress
[nimisõna, substantiiv]
tugev press, mida kasutatakse metallide survetöötlemisel

stantspress
[nimisõna, substantiiv]
tugev press, mida kasutatakse metallide survetöötlemisel

stapeelia
[nimisõna, substantiiv]
troopikas ja lähistroopikas kasvav kaktust meenutav, lihakate varte ja ebameeldivalt lõhnavate õitega madal taim

stardiasend
[nimisõna, substantiiv]
tingimused, eeldused, võimalused millegi alustamiseks

stardigrant
[nimisõna, substantiiv]
uurimistoetus esmase teadusliku uurimistöö kogemuse omandanud teadlastele iseseisva teadlaskarjääri alustamiseks

stardihüpe
[nimisõna, substantiiv]
vettehüpe ujuja startimisel

stardijoon
[nimisõna, substantiiv]
võistlusmaa algust tähistav joon

stardijärjekord
[nimisõna, substantiiv]
võistlejale määratud aeg, koht võistlejate järjestuses

stardijärjestus
[nimisõna, substantiiv]
võistlejate ajaline paigutus stardiks

stardikapital
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma millegi (nt iseseisva elu, ettevõtluse) alustamiseks

stardikiirendus
[nimisõna, substantiiv]
äratõukest saadav kiirendus startimisel

stardikoht
[nimisõna, substantiiv]
täpne koht, kust mingi võistleja (nt vormelisõitja, suusataja, maratonijooksja) stardijärjekorra põhjal stardib

stardikohtunik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes annab võistlejatele stardisignaali ning kontrollib stardi õigsust

stardikoridor
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlustel piiratud piklik ala stardijoone juures

stardikäsklus
[nimisõna, substantiiv]
käsklus võistlust alustada

stardiliin
[nimisõna, substantiiv]
(purjetamisvõistlustel:) stardipaika tähistav mõtteline joon kohtunikelaeval vm asuva masti või lipuvarda ja vees oleva märgi vahel

stardilipp
[nimisõna, substantiiv]
lipp, millega antakse märku võistluse algusest (nt autorallis, purjetamises)

stardiloendus
[nimisõna, substantiiv]
loendamine ümberpööratud järjestuses, suuremast arvust nullini, misjuures null märgib millegi toimumist (nt sekundite loendus enne kosmoseraketi starti)

stardiluba
[nimisõna, substantiiv]
luba startida (nt võistlustel, lennuki liikumahakkamisel)

stardimaks
[nimisõna, substantiiv]
enne võistluste algust tasutav osavõtumaks (nt rahvaspordiüritustel)

stardimass
[nimisõna, substantiiv]
startiva lennuki mass

stardinumber
[nimisõna, substantiiv]
1. võistleja koht stardijärjekorras

2. seda tähistav numbriga silt, lipik vm märk

stardipaik
[nimisõna, substantiiv]
paik, kust mingil võistlusel starditakse

stardipakk
[nimisõna, substantiiv]
(kiirjooksus, ujumises:) kaldpinnaga pakk äratõukeks startimisel

stardipauk
[nimisõna, substantiiv]
hrl püstolilasuna antud stardisignaal spordivõistlustel

stardiplatvorm
[nimisõna, substantiiv]
kosmodroomil paiknev ehitis, millelt toimub kanderakettidele monteeritud kosmoseaparaadi start

stardipositsioon
[nimisõna, substantiiv]
tingimused, eeldused, võimalused millegi alustamiseks

stardiprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
stardi tehniline aruanne spordivõistlustel

stardipukk
[nimisõna, substantiiv]
kaldpinnaga pukk, millelt ujujad startimisel vette hüppavad

stardipunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust toimub start (nt võistlusdistantsil, kosmodroomil)

stardipüstol
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlustel stardipaugu andmiseks kasutatav paukpadrunitega püstol

stardirada
[nimisõna, substantiiv]
rada, millel lennuk kogub õhkutõusmiseks tarvilikku kiirust

stardiraha
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma millegi (nt iseseisva elu, ettevõtluse) alustamiseks

stardirivi
[nimisõna, substantiiv]
stardijoonel kõrvuti või üksteise järel asetsevad sõidukid

stardiruut
[nimisõna, substantiiv]
(motospordis, hipodroomil vm:) järjestikku paiknevate nelinurkadega ala, kust alustatakse võistlust paremuse järjekorras

stardisirge
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) sirge rajaosa võistluse algul (nt suusatamises, rallis)

starditehnika
[nimisõna, substantiiv]
startimise võtted, nende valdamine

stardivalmis
[omadussõna, adjektiiv]
stardiks valmis

starka
[nimisõna, substantiiv]
Poola ja Leedu päritolu kange maitsestatud viin

staroveerets
[nimisõna, substantiiv]
17. sajandil vene õigeusu kirikust eraldunud usulahu liige, vana usu või vana kombetalituse pooldaja

starover
[nimisõna, substantiiv]
17. sajandil vene õigeusu kirikust eraldunud usulahu liige, vana usu või vana kombetalituse pooldaja

start
[nimisõna, substantiiv]
1. aja peale käiva võistluse algushetk, mil võistlejad vastava märguandega (nt püstolipauguga, ruudulipuga) rajale saadetakse

2. teatud spordivõistluse (näiteks jooksu või ujumise) algus

3. vastav koht või signaal

starter
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes annab võistlejatele stardisignaali ning kontrollib stardi õigsust

startersööt
[nimisõna, substantiiv]
noorlooma kõiki toitainevajadusi rahuldav eriline söödasegu

startima
[tegusõna, verb]
(lennuki, kosmoseraketi vm sõiduki kohta:) lendu, sõitu alustama, kohalt minema

start-up
[nimisõna, substantiiv]
alles käivituv lennuka äriideega väikeettevõte, mille eesmärk on arendada välja täiesti uus toode või teenus

stažeerima
[tegusõna, verb]
1. hrl teises riigis (õpingute järel) täiendusõppel olema

2. stažööriks olema

stažöör
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl teises riigis (õpingute järel) täiendusõppel olev spetsialist

2. täiendusõppel olev spetsialist

statiin
[nimisõna, substantiiv]
kolesterooli alandav ravim

statiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. seadme eseme kandev või toetav osa

2. seadme tugijalg

statist
[nimisõna, substantiiv]
1. tekstita või vähese tekstiga pisiosade mängija filmis või teatris

2. pisiosade mängija

statistik
[nimisõna, substantiiv]
statistika eriteadlane

statistika
[nimisõna, substantiiv]
1. teadus, mis käsitleb arvandmete kogumist, töötlemist ja analüüsimist

2. teadus, mis kogub ja analüüsib arvude kujul esitatud andmeid

3. arvandmeid koguv ja uuriv teadus

statistikaamet
[nimisõna, substantiiv]
riigi rahvastiku, sotsiaalvaldkonna, keskkonna ja majanduse olukorra ning trendide kohta arvandmete kogumise ja analüüsiga tegelev asutus

statistiline
[omadussõna, adjektiiv]
arvutustel põhinev, statistikaga seotud

statoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. mõningate selgrootute tasakaaluelundis leiduv kehake (hrl lubjakristall)

2. vaagkivike

statotsüst
[nimisõna, substantiiv]
mõningate selgrootute põisjas tasakaaluelund (nt kalmaaril, viinamäeteol)

stats
[nimisõna, substantiiv]
1. õppeasutuse statsionaarne osakond

2. statsionaarne üliõpilane

3. õppeasutuse statsionaarne osakond

statsionaar
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi asutuse alaline, põhiasukoht, kindla asukohaga asutus (nt teater, muuseum, uurimisjaam)

2. paikne asutus

statsionaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. alaliselt olemas olev või ühel kohal asuv, (alaliselt) kindlale kohale paigaldatud

2. paikne

3. paikne, kohakindel, koht-

statsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. korraline riigimaks sõjavägede ülalpidamiseks Eesti- ja Liivimaal Rootsi ajal (17.-18. sajandil)

2. maks sõjavägede ülalpidamiseks Eesti- ja Liivimaal Rootsi ajal

statuett
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (kuni pool kujutatava elusuurusest) skulptuur, mis hrl kujutab inimest vm olendit

2. väike kuju

statuur
[nimisõna, substantiiv]
kehakasv, kehakuju

statuut
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis määratleb millegi toimimise reeglid (nt põhikiri, -määrus)

stauriid
[nimisõna, substantiiv]
lähistroopika ja parasvöötme meredes parves elutsev maitsva lihaga kala

stauroliit
[nimisõna, substantiiv]
silikaatide klassi kuuluv punakaspruun kuni must mineraal

std
1. suur katuseta spordirajatis, kus paiknevad jooksurajad, jalgpalliväljak, hüppekohad ja abiehitised ning kus publiku jaoks on tribüünid

2. suur väljak, kus tehakse sporti, ja pealtvaatajate istmed selle ümber

steariin
[nimisõna, substantiiv]
1. valge või kollakas vees lahustumatu aine, looduslik tahkete taimsete või loomsete rasvhapete segu, mida kasutatakse nt küünalde valmistamiseks

2. tahke rasvhapete segu

steariinhape
[nimisõna, substantiiv]
vahataoline aine, mida kasutatakse küünalde ja seebi valmistamisel ning kosmeetikas

steariinküünal
[nimisõna, substantiiv]
vähese parafiini lisandusega steariinist küünal

steatiit
[nimisõna, substantiiv]
pehme, ilusa välimusega looduslik mineraal, mis koosneb peamiselt talgist ja sisaldab palju magneesiumi ning mida kasutatakse nt keraamilise isoleermaterjalina

steatoos
[nimisõna, substantiiv]
maksa, neerude, südamelihase vm haiguslik seisund, kus elundis leidub tavalisest rohkem rasva, maksa vm elundi rasvumine

steatopüügia
[nimisõna, substantiiv]
nahaaluse rasvkoe haiguslik paksus tuharail

steel
[nimisõna, substantiiv]
1. reljeefide või raidkirjadega kivisammas, mis ülalt aheneb ja on hrl neljakandiline (nt hauasambana või piirimärgina)

2. ülalt ahenev reljeefidega kivisammas

steer
[nimisõna, substantiiv]
(puude) mahu mõõtühik (1 m^3)

steevia
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärit taim, mille magusaid lehti kasutatakse loodusliku suhkruasendajana

steganograafia
[nimisõna, substantiiv]
sõnumi peitmine teise sõnumi sisse (nt pildi- või helifaili)

stegosaurus
[nimisõna, substantiiv]
ürgajal elanud suur taimtoiduline hiidsisalik, kelle seljal ja sabal asetsesid suured kolmnurksed luuplaadid

stehhima
[tegusõna, verb]
korporatsiooni vennastuspeol rapiiri teklist läbi torkama

steik
[nimisõna, substantiiv]
ristikiudu lõigatud veiseliha- või kalalõik (toorelt või praetuna, grillituna)

steinerkool
[nimisõna, substantiiv]
üks alternatiivpedagoogika põhimõtetest lähtuvaid koole (nt olulisel kohal on praktilised ja kunstiõppeained, õpilasi hrl numbriliselt ei hinnata)

stekk
[nimisõna, substantiiv]
ratsapiits

stellaar
taevatähtedesse puutuv

stellaarastronoomia
[nimisõna, substantiiv]
tähtede füüsikalisi karakteristikuid käsitlev astronoomia haru

stellaardünaamika
[nimisõna, substantiiv]
astronoomia haru, mis tähesüsteemide uurimisel rakendab statistilise mehaanika meetodeid

stellaarne
[omadussõna, adjektiiv]
taevatähtedesse puutuv

stellaarstatistika
[nimisõna, substantiiv]
astronoomia haru, mis taevatähtede ruumilise jaotumise uurimisel kasutab statistilisi meetodeid

stellaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ladudes, hoidlates kasutatav mitmeastmeline vaheseintega riiul

2. laoriiul

3. börsitehing

stend
[nimisõna, substantiiv]
1. (püstine) alus väljapanekute jaoks

2. väljapanek sellel

stendiettekanne
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik ettekanne, mis esitatakse stendile välja panduna

steno
[nimisõna, substantiiv]
hrl rallispordis kaardi või joonise põhjal raja kohta tehtud märkmed

stenofaag
[nimisõna, substantiiv]
1. valiktoiduline loom, kes toitub ühest taime- või loomaliigist või ühe sugukonna liikidest

2. valiktoiduline loom

stenograafia
[nimisõna, substantiiv]
erimärkide ja -lühenditega kirjaviis suulise kõne kiireks ülesmärkimiseks

stenograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kiirkirjas kirjutatud

2. kiirkirjutatud

stenografeerima
[tegusõna, verb]
1. suulist kõnet kiirkirjas üles kirjutama

2. kiirkirjas kirjutama

stenografeerimismasin
[nimisõna, substantiiv]
kiirkirjamasin

stenografeermasin
[nimisõna, substantiiv]
kiirkirjamasin

stenografist
[nimisõna, substantiiv]
1. suulise kõne kiirkirjas üleskirjutaja

2. kiirkirjas kirjutaja

stenogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. suulise kõne kohta kiirkirjas märkmete põhjal tehtud sõnaline üleskirjutus

2. kiirkirjas üleskirjutatu

stenokardia
[nimisõna, substantiiv]
pigistav rinnavalu ja -ahistus, mida põhjustab südamelihase hapnikuvaegus

stenoos
[nimisõna, substantiiv]
veresoone vm õõneselundi kitsenemine, mida põhjustab sidekoe kokkutõmbumine, kasvaja vm haigus

stenotermne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (loomade kohta:) väliskeskkonna temperatuuri suuri kõikumisi mittetaluv, selline, kes on aktiivne ainult kitsas kehatemperatuuri vahemikus

2. kitsasoojane

stenotoopne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (organismi kohta:) kindlatüübilist elupaika valiv, kindlas elupaigas elutsev

2. elupaigatruu

stenotüpeerima
[tegusõna, verb]
stenografeermasinaga kirjutama

stenotüpist
[nimisõna, substantiiv]
1. kiir- ja masinakirjutaja

2. stenografeermasinaga kirjutaja

stenotüüpia
[nimisõna, substantiiv]
stenografeermasinaga kirjutamine v kirjutatu

stent
[nimisõna, substantiiv]
metallvõrgust toruke, mida kasutatakse laiendatud veresoonte toestamiseks

stentima
[tegusõna, verb]
veresoont pärast laiendamist seestpoolt metallvõrgust torukese ehk stendiga toestama, veresoonde stenti paigaldama

stepiavarus
[nimisõna, substantiiv]
avar ja tühi stepiala

stepifauna
[nimisõna, substantiiv]
stepis elavad loomad (liike hõlmava kogumina)

stepifloora
[nimisõna, substantiiv]
stepis kasvavad taimed (ka liike hõlmava kogumina)

stepihobune
[nimisõna, substantiiv]
1. stepis elutsenud ulukhobune

2. stepitõugu hobune (nt Mongoli hobune)

stepijutik
[nimisõna, substantiiv]
Euraasia steppides ja poolkõrbetes elutsev hiirt meenutav näriline, nn stepihiir

stepikass
[nimisõna, substantiiv]
kodukassi meenutav pikakarvaline lühikeste jalgadega kaslane Aasia kõrbetes ja steppides

stepikilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
Aasia steppides ja poolkõrbetes elutsev, kõige levinum lemmikloomana peetav kilpkonn

stepiking
[nimisõna, substantiiv]
steppimiseks, stepptantsuks mõeldud nahktallaga king, mille päka ja kontsa alla on kinnitatud rauad

stepikliima
[nimisõna, substantiiv]
stepialadele omane kuiv ja mandriline kliima

stepikotkas
[nimisõna, substantiiv]
Euraasia ning Põhja-Aafrika steppides ja poolkõrbetes elutsev kotkas

stepi-loorkull
[nimisõna, substantiiv]
poolkõrbelistes rohtlates Ukrainast ja Lõuna-Venemaalt ida suunas kuni Mongooliani elutsev, Eestis eksikülalisena esinev valkjashalli sulestikuga lind

stepilutsern
[nimisõna, substantiiv]
sirplutsernile lähedane, sellega võrreldes kitsamate lehtede ja karvasemate kauntega rohttaim (Eestis võõrliigina)

stepipink
[nimisõna, substantiiv]
reguleeritavate kõrgustega pink, mille peale ja sealt maha astudes treenitakse aeroobika- vm trennis

stepirahvas
[nimisõna, substantiiv]
stepis elav rahvas

stepirohi
[nimisõna, substantiiv]
stepi- ja kõrbealade pikkade peenikeste lehtede ja siidjate niitjate ohetega (tuules lainetav) kõrreline rohttaim

stepirästik
[nimisõna, substantiiv]
stepialadel elutsev mürkmadu, kelle seljal on siksakiline triip

stepitirts
[nimisõna, substantiiv]
hele- kuni tumepruun siristav lühikeste tundlatega kahjurputukas

stepituhkur
[nimisõna, substantiiv]
Euraasia kuivadel aladel elutsev tuhkur

stepivöönd
[nimisõna, substantiiv]
loodusvöönd, mille põhiline maastikutüüp on stepp

stepiümiseja
[nimisõna, substantiiv]
stepis elutsev, suurt oravat meenutav näriline

stepp
[nimisõna, substantiiv]
1. Euraasia parasvöötme tasane rohtla, kus kasvavad peamiselt kuivalembesed ja lühikese kasvueaga rohttaimed

2. parasvöötme rohtla

stepp
[nimisõna, substantiiv]
1. steppimine (tantsuvõttena)

2. stepptants

3. steppimine

stepper
[nimisõna, substantiiv]
aeroobikas vm treeningul kasutatav trepiastme kujuline seade, mille peale korduvalt astutakse

steppija
[nimisõna, substantiiv]
stepptantsuga tegeleja

steppima
[tegusõna, verb]
1. kontsa ja tallaga vastu põrandat rütmis klõbistades tantsima

2. kontsa ja tallaga rütmis klõbistades tantsima

stepptants
[nimisõna, substantiiv]
steppimisel põhinev tants

steps
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva kiilu peal olev alus, millele toetub mast

2. kiilsoni peal olev alus, millele toetub mast

steps
[nimisõna, substantiiv]
jala pöiaosa kattev (õhuke) sokk, mis on mõeldud kinga sees kandmiseks

stepsel
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmetes pistikupesaga ühendatav otsik, mille abil on võimalik elektririistu vooluvõrku lülitada

steradiaan
[nimisõna, substantiiv]
ruuminurga mõõtühik

stereo
[nimisõna, substantiiv]
1. (helitehnikas:) heli edastamine kahe kanali kaudu, mis võimaldab tajuda heli ruumilisust

2. ruumiliselt tajutav heli

stereofilm
[nimisõna, substantiiv]
kolmemõõtmeline, stereoskoopiline film

stereofoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. (helitehnikas:) heli edastamine kahe kanali kaudu, mis võimaldab tajuda heli ruumilisust

2. ruumiliselt tajutav heli

stereofooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. heli ruumilisuse tajumist võimaldav, kahe kanali kaudu edastatav

2. mitmekanaliheliline

stereofoto
[nimisõna, substantiiv]
ruumiline foto

stereofotoaparaat
[nimisõna, substantiiv]
kahe objektiiviga fotoaparaat ruumilise kujutise jäädvustamiseks

stereofotograafia
[nimisõna, substantiiv]
ruumilise kujutise jäädvustamine objekti kahest eri kohast pildistades

stereoheli
[nimisõna, substantiiv]
1. (helitehnikas:) heli edastamine kahe kanali kaudu, mis võimaldab tajuda heli ruumilisust

2. ruumiliselt tajutav heli

stereokeemia
[nimisõna, substantiiv]
molekulide ruumilist ehitust ja selle muutusi uuriv keemia haru

stereokino
[nimisõna, substantiiv]
kolmemõõtmeliste filmide ehk stereofilmide näitamise kino

stereokõlar
[nimisõna, substantiiv]
ruumilist ehk stereofoonilist heli edastav kõlar

stereomakk
[nimisõna, substantiiv]
stereoheli salvestav ja taasesitav magnetofon

stereomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. geomeetria haru, mis uurib ruumilisi kujundeid

2. ruumilisi kujundeid käsitlev geomeetria osa

stereomikroskoop
[nimisõna, substantiiv]
kahest teineteise kõrvale liidetud ühe silmaga vaadatavast mikroskoobist koosnev, ruumilist kujutist tekitav optiline mikroskoop, mida kasutatakse suuremate objektide (nt müntide, markide, kivide) uurimiseks

stereopaar
[nimisõna, substantiiv]
kaks sama objekti fotot või joonist, mis on pildistatud (või graafiliselt konstrueeritud) kahest lähestikku asuvast punktist, hrl vasaku ja parema silma vaatepunktist, ning mis stereoskoopiliselt vaadatuna või edastatuna moodustavad ruumilise kujutise ehk stereopildi

stereopilt
[nimisõna, substantiiv]
kujutis (nt foto, optilist illusiooni esitav pilt vm), mida inimene tajub kolmemõõtmelisena

stereoraadio
[nimisõna, substantiiv]
heli ruumilisuse tajumist võimaldav, stereofooniline raadioaparaat

stereoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. optikariist stereopildi vaatamiseks

2. stereopildi vaatamise riist

stereoskoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
kolmemõõtmeline või sellisena tajutav, mitte tasapinnaline, sellise ruumiga seotud

stereotüüp
[nimisõna, substantiiv]
kinnistunud, kivinenud, hrl lihtsustatud hoiak või arusaam

stereotüüpia
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) sama liigutuse, tegevuse vm pidev kordamine

stereotüüpiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühel ja samal kujul, muutumatuna korduv

2. sagedasest kasutamisest mõju kaotanud, tüütult tuntuks, kulunuks muutunud

3. muutumatult järeletehtud

4. korduv, šabloon[ili]ne

stereotüüpima
[tegusõna, verb]
(trükitööstuses:) kõrgtrükivormi valatud koopiat ehk stereotüüpi valmistama

stereotüüpne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühel ja samal kujul, muutumatuna korduv

2. sagedasest kasutamisest mõju kaotanud, tüütult tuntuks, kulunuks muutunud

3. muutumatult järeletehtud

4. korduv, šabloon[ili]ne

stereotüüptrükk
[nimisõna, substantiiv]
1. trükkimisel kasutatav kõrgtrükivormi valatud koopia, mida kasutatakse hrl suurte tiraažide korral või korraga mitmes paigas

2. sel viisil trükkimine

steriilne
[omadussõna, adjektiiv]
ilma haigusidudeta, pisikutest täiesti puhas

steriilsus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus järglasi saada, sigimisvõime (täielik, lõplik) puudumine

sterilisaator
[nimisõna, substantiiv]
pisikute hävitamiseks kasutatav seade (nt arstiriistade steriliseerimisel)

sterilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(esemete, keskkonna) haigusidudest täielikult puhastamine, steriilseks tegemine

steriliseeraparaat
[nimisõna, substantiiv]
pisikute hävitamiseks kasutatav seade (nt arstiriistade steriliseerimisel)

steriliseerima
[tegusõna, verb]
1. (esemeid, keskkonda) haigusidudest, pisikutest täielikult puhastama, steriilseks tegema

2. haigusidutuks tegema

steriliseerimine
[nimisõna, substantiiv]
sigimisvõimetuks, viljatuks tegemine (hrl kirurgilisel teel, sugunäärmeid säilitades)

steriliseerimisaparaat
[nimisõna, substantiiv]
pisikute hävitamiseks kasutatav seade (nt arstiriistade steriliseerimisel)

sterlet
[nimisõna, substantiiv]
1. suur maitsva lihaga, hrl kollaka kõhualusega tuurlaste hulka kuuluv kala Ida-Euroopa ja Loode-Aasia vetes

2. kala

sterling
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne Inglise hõberaha

steroid
[nimisõna, substantiiv]
1. kõikides organismides laialt levinud, bioloogiliselt tähtis orgaaniline ühend (nt sapphape, suguhormoon, sterool) või selle kunstlikult saadud teisend

2. organismides leiduv orgaaniline ühend

steroidhormoon
[nimisõna, substantiiv]
suguhormoon, neerupealise koore hormoon vm looduslike steroidide rühma kuuluv hormoon

steroidne
[omadussõna, adjektiiv]
organismile bioloogiliselt tähtsa orgaanilise ühendiga või selle kunstlikult saadud teisendiga seotud

sterool
[nimisõna, substantiiv]
1. organismides leiduv orgaaniline ühend, küllastumatu alkohol, värvusetu kristalne aine

2. teatud küllastumatu alkohol

stetoskoop
[nimisõna, substantiiv]
arstiriist, mida kasutatakse hrl südame ja kopsude kuulatlemiseks

stift
[nimisõna, substantiiv]
keskajal piiskopi ilmaliku võimu piirkond, piiskopkond kitsamas mõttes

stigma
[nimisõna, substantiiv]
(sotsiaalse nähtusena:) (häbi)märgistus, „märk küljes”, alavääristav omadus

stigmatiseerima
[tegusõna, verb]
mingit eritunnust või puuet (avalikult, sõnadega) häbistama, kedagi sel põhjusel piinlikkust tundma panema

stigmergia
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte, mille järgi varasema tegevusega keskkonda jäetud jälg mõjutab või stimuleerib hilisemat tegevust

stihhel
[nimisõna, substantiiv]
1. tööriist, millega voolitakse puitu või graveeritakse metalli

2. tööriist

stiihia
[nimisõna, substantiiv]
1. (looduses:) iseeneslik taltsutamatu loodusjõud

2. nende jõudude takistamatu toimimine (nt maavärin, orkaan)

stiihiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. organiseerimatu, kontrollile allumatu, justnagu iseenesest tekkiv või toimuv

2. loodusjõuline

3. korraldamatu, iseeneslik

stiihiliselt
[määrsõna, adverb]
organiseerimatult, kontrollile allumatult, justnagu iseenesest tekkides

stiihilisus
[nimisõna, substantiiv]
organiseerimatus, kontrollile allumatus, justnagu iseenesest tekkimine

stiil
[nimisõna, substantiiv]
1. ajastule, autorile, koolkonnale, teosele vm omane väljendus- või kujutuslaad, sellele iseloomulikud ühtsed jooned

2. autorit, autorite rühma või ajastut iseloomustav loomingu laad

3. viis, kuidas keegi midagi teeb

4. iseloomulik väljendus- v soorituslaad

stiilielement
[nimisõna, substantiiv]
kunstiline kujund vm väljendusvahend (nt kirjanduses, muusikas, kunstis)

stiilifiguur
[nimisõna, substantiiv]
1. ülekantud tähenduses kasutatav kunstikavatsuslik sõna või väljend

2. ülekantud tähenduses kasutatav sõna või väljend

stiilihinne
[nimisõna, substantiiv]
hinne stiilile nt suusahüpetes

stiiliikoon
[nimisõna, substantiiv]
stiilse moe tüüpiline kehastus, kultuslikke jooni omav sümbol, hrl modell, näitleja vm

stiilijäljendus
[nimisõna, substantiiv]
1. tinglik, mitte reaalne kujutamine või esitamine

2. selle tulemus (nt kujutis, ese, teos)

stiilikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. stiililt ilmekas, hea stiiliga, stiilne

2. hea stiiliga, stiililt ilmekas

stiilikujund
[nimisõna, substantiiv]
1. ülekantud tähenduses kasutatav kunstikavatsuslik sõna või väljend

2. ülekantud tähenduses kasutatav sõna või väljend

stiilikus
[nimisõna, substantiiv]
hea stiil

stiililine
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatava (kunsti)stiiliga seotud

2. stiili-

stiilimeister
[nimisõna, substantiiv]
head stiili viljelev, kõrgelt hinnatud, äratuntava loomelaadiga isik, hrl kirjanik, režissöör, kunstnik vms

stiilinõue
[nimisõna, substantiiv]
mingile stiilile esitatav nõue

stiilinäide
[nimisõna, substantiiv]
teatavat stiili esindav asi

stiilipidu
[nimisõna, substantiiv]
ühtses (muusika-, rõiva- vm) stiilis pidu

stiilipuhas
[omadussõna, adjektiiv]
stiililt väljapeetud, ilma teis(t)e stiili(de) mõjudeta

stiiliraamat
[nimisõna, substantiiv]
asutuse jaoks loodud graafilise disaini, hrl logo vm tunnusgraafika kirjeldus ja kasutusjuhend

stiilitaju
[nimisõna, substantiiv]
võime stiili hästi, täpselt tajuda, tunnetada (ja edasi anda)

stiiliteadlik
[omadussõna, adjektiiv]
teatavat stiili hästi tundev

stiilitsema
[tegusõna, verb]
1. mingis rõhutatud stiilis väljenduma

2. stiiliga peenutsema, üle pingutama

stiilitu
[omadussõna, adjektiiv]
mitte ühelegi stiilile vastav, hrl eri stiili elementidest kokku pandud

stiilitult
[määrsõna, adverb]
stiilivaeselt, mitte ühelegi stiilile vastavalt

stiilitundlik
[omadussõna, adjektiiv]
peene stiilitajuga

stiilitunne
[nimisõna, substantiiv]
võime stiili hästi, täpselt tajuda, tunnetada (ja edasi anda)

stiilitunnetus
[nimisõna, substantiiv]
võime stiili hästi, täpselt tajuda, tunnetada (ja edasi anda)

stiilitus
[nimisõna, substantiiv]
mitte ühelegi stiilile vastav olek, stiilivaesus

stiiliviga
[nimisõna, substantiiv]
eksimine hrl keelekasutuse stiilinõuete vastu

stiilivõte
[nimisõna, substantiiv]
kunstiline kujund vm väljendusvahend (nt kirjanduses, muusikas, kunstis)

stiilivärving
[nimisõna, substantiiv]
keelekasutuse laad, mis näitab väljenduse kuulumist mingisse kindlasse stiili või registrisse

stiiliõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune stiilipidu

stiiliõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. keele väljendusvahendeid ja keelekasutuse stiile käsitlev õpetus

2. keele sõnalisi väljendusvahendeid, keele- ja kõnestiile käsitlev õpetus

3. ilukirjanduslikku stiili uuriv kirjandusteooria haru

stiiliühtne
[omadussõna, adjektiiv]
stiililt ühtlane ja väljapeetud, ühes stiilis, ilma teis(t)e stiili(de) mõjudeta

stiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. head maitset ilmutav, elegantne ja väljapeetud

2. välimuse vm omaduse poolest teatava ajastu, koolkonna vm stiilile vastav

3. stiilipärane, -puhas

stiilus
[nimisõna, substantiiv]
pliiatsitaoline tööriist puuteekraanil andmete sisestamiseks või joonistamiseks

stiimul
[nimisõna, substantiiv]
1. saavutusele, tegevusele ajendav põhjus, otsene mõjutaja või tõukejõud

2. ajend, virgutus, tõuge

stilb
[nimisõna, substantiiv]
heleduse mittesüsteemne mõõtühik

stileto
[nimisõna, substantiiv]
kõrge tikk-kontsaga (rihmik)king

stilett
[nimisõna, substantiiv]
1. nelja- või kolmekandilise peene teraga ristikujuline pistoda

2. peene kandilise teraga pistoda

stilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. tinglik, mitte reaalne kujutamine või esitamine

2. selle tulemus (nt kujutis, ese, teos)

stiliseerima
[tegusõna, verb]
1. teatud stiilinõudeile allutama või kohandama

2. stiili jäljendama

3. kunstis tinglikke dekoratiivvorme looma

stiliseering
[nimisõna, substantiiv]
1. tinglikult, mitte reaalselt kujutatud või esitatud kujutis, ese või teos

2. stiliseeritud kujutis, ese, teos

stilist
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes kujundab, loob kellegi väljanägemist (nt rõivastust)

2. stiililooja, -kujundaja

stilistika
[nimisõna, substantiiv]
1. keele väljendusvahendeid ja keelekasutuse stiile käsitlev õpetus

2. keele sõnalisi väljendusvahendeid, keele- ja kõnestiile käsitlev õpetus

3. ilukirjanduslikku stiili uuriv kirjandusteooria haru

stilistiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatava (kunsti)stiiliga seotud

2. stiili-

stiloskoop
[nimisõna, substantiiv]
spektroskoop, mida kasutatakse metallisulamite kiireks kvalitatiivseks analüüsimiseks kiirgusspektrite visuaalse vaatlemise teel

stimulaator
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi elundite vm üksuste talitlust ergutav, stimuleeriv vahend (nt südamestimulaator, kofeiin)

2. ergutav, stimuleeriv vahend

stimulant
[nimisõna, substantiiv]
kesknärvisüsteemi ergutav, stimuleeriv aine (nt kofeiin, nikotiin)

stimulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismi elundite vm üksuste talitluse ergutamine mingi ärritaja abil

stimuleerima
[tegusõna, verb]
1. organismi elundite vm üksuste talitlust mingi ärritaja abil ergutama

2. tegevusse virgutama, ergutama

stimuleerimine
[nimisõna, substantiiv]
organismi elundite vm üksuste talitluse ergutamine mingi ärritaja abil

stipendiaat
[nimisõna, substantiiv]
1. fondilt, ülikoolilt vm asutuselt stipendiumi saaja, hrl et õppida või end täiendada teataval erialal

2. stipendiumisaaja

stipendium
[nimisõna, substantiiv]
1. õpinguiks, teadus- või loometööks (korrapäraselt) makstav abiraha

2. raha, mida makstakse kellelegi tema õpingute või loomingulise töö toetamiseks

stipp
[nimisõna, substantiiv]
1. õpinguiks, teadus- või loometööks (korrapäraselt) makstav abiraha

2. raha, mida makstakse kellelegi tema õpingute või loomingulise töö toetamiseks

stividor
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tegeleb laevade lastimise ja lossimisega

stj
1. kirja, paki, sõnumi vm saadetise lähetaja

2. postisaadetise lähetaja

stjuardess
[nimisõna, substantiiv]
1. reisijate mugavuse eest hoolitsev naisteenistuja reisilaeval või -lennukil

2. naine, kelle töö on lennukis või laevas sõitjaid teenindada

stjuuard
[nimisõna, substantiiv]
reisijate mugavuse eest hoolitsev meesteenistuja reisilaeval või -lennukil

stoa
[nimisõna, substantiiv]
1. Zenoni rajatud valgustuslik suund antiikfilosoofias, mis rõhutab mõistuspärast eluviisi ja enesevalitsemist

2. antiikfilosoofia suund

stockholmlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Stockholmi elanik

2. Stockholmist pärit inimene

stohhastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (statistilisel) juhusel, juhuslikkusel põhinev, tõenäosusel põhinev

2. juhusel, tõenäosusel põhinev

stoik
[nimisõna, substantiiv]
1. (Vana-Kreekas:) stoitsismi ehk stoa pooldaja

2. stoitsismi pooldaja

stoiline
[omadussõna, adjektiiv]
kannatusi ja õnnetusi mehiselt taluv, eluraskustes kõigutamatult rahulik

stoitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. Zenoni rajatud valgustuslik suund antiikfilosoofias, mis rõhutab mõistuspärast eluviisi ja enesevalitsemist

2. antiikfilosoofia suund

stoitsistlik
[omadussõna, adjektiiv]
kannatusi ja õnnetusi mehiselt taluv, eluraskustes kõigutamatult rahulik

stoll
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaevanduses:) maapinnale suubuv rõhtne kaeveõõs, mida kasutatakse maavara veoks, inimeste liiklemiseks, tuulutuseks ja veekõrvalduseks

2. maapinnale avanev rõhtkaeveõõs

stomatiit
[nimisõna, substantiiv]
suuõõne limaskesta põletik

stomatoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. hammaste, suuõõne ja lõualuude haigusi raviv arst

2. inimene, kelle töö on hambaid ravida

stomatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiini haru, mis käsitleb hammaste, suuõõne ja lõualuu piirkonna haigusi ja nende ravi

2. suuhaiguste õpetus, õpetus suu ja lõualuu piirkonna haigustest

stomatoloogiapolikliinik
[nimisõna, substantiiv]
polikliinik, kus ravitakse hambaid ning suuõõne- ja lõualuuhaigusi

stomatoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
hammaste, suuõõne ja lõualuu piirkonna haiguste ja nende raviga seotud

stoola
[nimisõna, substantiiv]
1. sallitaoline tikandiga kaunistatud riietusese, mis kuulub vaimuliku liturgilise rõivastuse juurde

2. Vana-Rooma naiste rõivas

3. katoliku v anglikaani vaimuliku missarüü juurde kuuluv õlalint

stoolon
[nimisõna, substantiiv]
1. rohttaime maapealne või maa-alune pikenenud külgharu, mille abil taim vegetatiivselt paljuneb

2. rohttaime pikenenud külgvõsu

3. varre roomav külgharu

stoom
[nimisõna, substantiiv]
1. kirurgiliselt tekitatud raviotstarbeline ava (nt soolte ja naha ühendamiseks)

2. kirurgiliselt tekitatud raviotstarbeline ava

stoomikott
[nimisõna, substantiiv]
kott stoomi kaudu väljuva väljaheite kogumiseks

stoomiõde
[nimisõna, substantiiv]
stoomiga patsiente nõustav meditsiiniõde

stoopor
[nimisõna, substantiiv]
1. lennuki kruvijooneline laskumine (vigurlennu element)

2. stoopor

3. vigurlennu element

stoori
[nimisõna, substantiiv]
lugu, jutt

stoovima
[tegusõna, verb]
tükeldatud toiduaineid võis ja väheses leemes hautama

stopp
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (käsklusena mingi tegevuse lõpetamiseks:) seis, pea kinni, peatu

2. seis!, pea kinni!

3. sõna, mida sa kasutad, kui sa tahad, et mingi tegevus lõppeks

stopp
[nimisõna, substantiiv]
1. peatus, seisak, toppamine

2. peatus, seisak, toppamine

stoppama
[tegusõna, verb]
1. (tegevuse, protsessi kohta:) edenemises peatuma, seisma jääma või takerduma

2. peatuma, seisma jääma

stopper
[nimisõna, substantiiv]
1. soovitaval hetkel käivitatav ja seisatav hrl lühikeste ajavahemike mõõdik

2. ajavahemiku mõõdik

stoppjoon
[nimisõna, substantiiv]
liiklusvahendi peatumiskohta märkiv sõiduteega risti olev joon

stoppkaader
[nimisõna, substantiiv]
kaader, milles tegevus on seiskunud

stoppmärk
[nimisõna, substantiiv]
peatumist nõudev liiklusmärk

stopptuli
[nimisõna, substantiiv]
liiklusvahendi pidurdamise ajal põlev punane tagatuli, mis hoiatab taga sõitvaid juhte

storneerima
[tegusõna, verb]
parandama raamatupidamiskirjetes olevat viga ebaõiget sissekannet tühistava, hrl vastupidise kirjendi abil

storno
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) ebaõiget kirjendit tühistav uus kirjend

stotinka
[nimisõna, substantiiv]
1. Bulgaaria väiksem rahaühik

2. Bulgaaria rahaühik

strabism
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mille puhul silmad vaatavad eri suundadesse

stracciatella
[nimisõna, substantiiv]
šokolaaditükkidega koorejäätis või jogurt, kus sulašokolaad niristatakse valmivasse segusse

stradivaarius
[nimisõna, substantiiv]
1. Itaalia viiulimeistri Stradivari (või tema poegade) valmistatud üliviimistletud kaunikõlaline viiul

2. Stradivari viiul

strangulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik pitsitav, kitsenenud olek, mehaaniline sulgumine või lämbumine

strasnik
[nimisõna, substantiiv]
madalam politseiametnik Tsaari-Venemaal

strass
[nimisõna, substantiiv]
1. tinasisaldusega klaas, mida suurepärase läike ja kerge lihvitavuse tõttu kasutakse vääriskivide jäljendamisel

2. teatud pliiklaas

strateeg
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle ülesanne on välja töötada ja juhtida teatava valdkonna kaugemate eesmärkide saavutamiseks vajalikke viise ja vahendeid

2. väejuht

3. strateegia tundja

strateegia
[nimisõna, substantiiv]
1. kaugema eesmärgi saavutamiseks koostatud riigi, piirkonna, asutuse vms ametlik tegevuskava või abinõude süsteem hrl teataval alal

2. (juhtide) vastav tegevus

3. tegevuskava

strateegiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaugema eesmärgi saavutamisega seotud, selleks vajalikke viise ja vahendeid hõlmav

2. strateegiasse puutuv, üldkavaline

stratifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonna vm kihistunud olek, millegi kihtidesse jaotumine

2. kihistumus

stratifitseerima
[tegusõna, verb]
1. pika idanemisajaga seemnetele külviks ettevalmistamisel soodsat soojus-, niiskus- ja õhurežiimi looma (neid nt liiva- või turbapurukihtide vahele asetamise teel)

2. pika idanemisajaga seemneid liiva v turbapuruga kihitama

stratigraaf
[nimisõna, substantiiv]
stratigraafia asjatundja

stratigraafia
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogia haru, mis uurib maakoort moodustavate kivimikihtide vanust, settekihtide vanuselist järjestust ja ruumilisi suhteid

2. kivimite vanuselist järjestust uuriv geoloogia haru

stratigraafiline
[omadussõna, adjektiiv]
maakoort moodustava pinnase kihtide ja nende vanusega seotud

stratioot
[nimisõna, substantiiv]
1. Bütsantsi lihtsõdur (talupoeg) VII–XI s, kes sai riigilt sõjateenistuse eest pärandatavat jaosmaad

2. Bütsantsi lihtsõdur

stratonaut
[nimisõna, substantiiv]
1. stratostaadil lendaja, stratosfäärilendur

2. stratosfäärilendur

stratopaus
[nimisõna, substantiiv]
atmosfäärikiht stratosfääri ja mesosfääri vahel kõrgusel 45 kuni 55 km

stratosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. atmosfäärikiht troposfääri ja mesosfääri vahel, mis ulatub Maa pinnast umbes 13–45 km kõrguseni

2. atmosfäärikiht

stratosfäärilend
[nimisõna, substantiiv]
lend stratosfääris (kõrgemal kui 11 000 m), nt seks otstarbeks ehitatud õhupallil

stratostaat
[nimisõna, substantiiv]
stratosfäärilennuks kohandatud õhupall

stratotüüp
[nimisõna, substantiiv]
maakoort moodustava pinnase üksuse piiritlemisel ja iseloomustamisel etaloniks valitud geoloogiline läbilõige, tüüpiline paljand

stratovulkaan
[nimisõna, substantiiv]
vulkaan, mille terav tipp koosneb laava- ja tuhakihtidest, kihiline vulkaan

streamline
protsesse, menetlusi, eeskirju lihtsamaks, ladusamaks või tõhusamaks muutma

streigifond
[nimisõna, substantiiv]
fond, millest makstakse streikijaile toetust

streigikassa
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, millest makstakse streikijaile toetust

streigikomitee
[nimisõna, substantiiv]
streiki korraldav ja juhtiv ajutine komitee

streigilaine
[nimisõna, substantiiv]
eri alade töötajate streikide äkiline ja mööduv ilmumine või levimine

streigiliikumine
[nimisõna, substantiiv]
pidev streikide korraldamine seatud eesmärgi saavutamiseks, ka töölisliikumise vormina

streigimurdja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes nõustub streikivas ettevõttes streigi ajal töötama

streigivabadus
[nimisõna, substantiiv]
seadusega tagatud võimalus riigi poolt takistamata streikida

streigiõigus
[nimisõna, substantiiv]
seaduslik õigus algatada ja korraldada streike

streigiähvardus
[nimisõna, substantiiv]
streigiga ähvardamine, ähvardus korraldada streik

streik
[nimisõna, substantiiv]
1. töötajate või töötajate ühingu algatatud ajutine kollektiivne töökatkestus seatud eesmärgi saavutamiseks

2. olukord, kus mingi rühm inimesi ei tööta, kuna nad tahavad suuremat palka või muid paremaid tingimusi

streikija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on streigi ajal teatud eesmärgi saavutamiseks ajutiselt kollektiivselt töö katkestanud

streikima
[tegusõna, verb]
ajutiselt kollektiivselt streigi tõttu tööd katkestama, et saavutada seatud eesmärki

strekk
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaevanduses:) rõhtsalt kulgev kaeveõõs, mis on rajatud maavara kihti ning mis ei suubu maapinnale

2. maapinnale mitteavanev rõhtkaeveõõs

strelets
[nimisõna, substantiiv]
1. jalaväelasest palgasõdur Venemaal 16.-17. sajandil

2. 16.-17. saj Vene jalaväelasest palgasõdur

streletsipolk
[nimisõna, substantiiv]
polk, mis koosnes jalaväelasest palgasõduritest Venemaal 16.-17. sajandil

strelitsia
[nimisõna, substantiiv]
paradiisilindu meenutavate erkoranžide õitega Lõuna-Aafrika taim, Eestis lõikelill

strepitoso
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) lärmakalt, tormiliselt

streptokokk
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguseid (mäda)põletikke, sarlakeid ja muid haigusi tekitav kerakujuline bakter

2. bakter

streptomütsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kiirikbakteritest saadav antibiootikum

2. teat antibiootikum

streptotsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud mikroobidevastane ravim (sulfoonamiid), hrl salv või pulber

2. mikroobidevastane ravim

stress
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi pingeseisund, mis tekib kaitsereaktsioonina teatud tugevate mõjurite (nt vaimse pinge, verekaotuse, hapnikuvaeguse) vastu

2. seisund, mis tekib, kui sa millegi pärast muretsed või oled liiga palju töötanud

stressama
[tegusõna, verb]
1. stressi all kannatama

2. stressi tekitama

stressiallikas
[nimisõna, substantiiv]
see, mis kellelegi põhjustab stressi

stressihormoon
[nimisõna, substantiiv]
hormoonide (nt kortisooli, adrenaliini) kohta, mille hulk veres stressi mõjul suureneb

stressileevendaja
[nimisõna, substantiiv]
stressi talutava(ma)ks muutja

stressileevendus
[nimisõna, substantiiv]
stressi talutava(ma)ks muutmine või muutumine

stressima
[tegusõna, verb]
1. stressi all kannatama

2. stressi tekitama

stressipall
[nimisõna, substantiiv]
väike pallike, mille pigistamine ja näpu vahel keerutamine aitab leevendada stressi ja lihaspingeid

stressirohke
[omadussõna, adjektiiv]
vaimset pingeseisundit, stressi põhjustav

stressiseisund
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi pingeseisund, mis tekib kaitsereaktsioonina teatud tugevate mõjurite (nt vaimse pinge, verekaotuse, hapnikuvaeguse) vastu

2. seisund, mis tekib, kui sa millegi pärast muretsed või oled liiga palju töötanud

stressitaluvus
[nimisõna, substantiiv]
võime stressi tekitavas olukorras rahulikuks jääda ja hästi toime tulla

stressivaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma stressita

stressor
[nimisõna, substantiiv]
1. stressi põhjustav sise- või väliskeskkonna mõjur

2. stressi põhjustav mõjur

stretš
[nimisõna, substantiiv]
1. suure venivusega kiudu sisaldav riie

2. riidesort

stretšriie
[nimisõna, substantiiv]
1. suure venivusega kiudu sisaldav riie

2. riidesort

stretto
[nimisõna, substantiiv]
fuugas vm mitmehäälses heliteoses teema kaanonitaoline kordumine teises hääles

strihh
[nimisõna, substantiiv]
1. keelpillidel poogna liikumise viis, (väljendusrikas) poognatõmme

2. keelpillidel poogna liikumise viis

3. poognatõmme

striia
[nimisõna, substantiiv]
naha elastsete kiudude venimise ja rebenemise tõttu tekkiv armkoejutt nahal, rasvkoe rebend

striimer
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega saab heli teise seadmesse üle kanda (nt telefoni, magnetlindile)

striimima
[tegusõna, verb]
1. serverist andmevoogusid üle kandma nii, et andmete kasutamiseks ei pea ootama edastuse lõppu

2. serverist andmevoogusid üle kandma

striiming
[nimisõna, substantiiv]
andmevoogude ülekanne serverist nii, et andmete kasutamiseks ei pea ootama edastuse lõppu

striktuur
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik seisund:) õõneselundi või juha valendiku tunduv kitsenemus

string
[nimisõna, substantiiv]
ühemõõtmeline ideaalne füüsikaline objekt, mida kasutatakse mateeria süvastruktuuride uurimisel matemaatilise mudelina

stringendo
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) ägenedes, tempot järjest kiirendades

stringer
[nimisõna, substantiiv]
1. laevakere talastiku pikitala, mis kinnitatakse hrl välisplaatidega risti

2. laevakere talastiku pikitala

stringid
[nimisõna, substantiiv]
1. väga napid aluspüksid, mis katavad ainult kubemepiirkonda

2. väga napid aluspüksid

stringiteooria
[nimisõna, substantiiv]
1970-ndatel tekkinud füüsikateooria, mis uurib mitte punktosakeste, vaid ühemõõtmeliste ulatuvusega objektide, nn stringide dünaamikat ja vastastikmõjusid

stripibaar
[nimisõna, substantiiv]
striptiisibaar

stripp
[nimisõna, substantiiv]
striptiis

strippama
[tegusõna, verb]
1. (laval, etenduses) striptiisi tegema

2. striptiisi tegema

strippar
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes teeb laval, etendusena striptiisi, hrl mees

2. striptiisitegija

striptiis
[nimisõna, substantiiv]
1. etendus, mille käigus hrl muusika saatel tantsides riietutakse lahti

2. lahtirõivastumisetendus

striptiisibaar
[nimisõna, substantiiv]
baar, kus esitatakse striptiisi

striptiisiklubi
[nimisõna, substantiiv]
ööklubi, kus esitatakse striptiisi

striptiisitar
[nimisõna, substantiiv]
naine, kes teeb laval, etendusena striptiisi

stritsel
[nimisõna, substantiiv]
piklik magus või soolane (täidisega) palmikuks põimitud sai

strobo
[nimisõna, substantiiv]
patareide jõul töötav välklamp, mida saab kasutada koos taskulambiga

stroboskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. optikariist, mis võimaldab kiiresti liikuvat eset vaadelda aegluubis või liikumatut eset näha liikuvana

2. riist, mis võimaldab perioodilist liikumist vaadelda aegluubis

stroboskoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
liikumiskiiruse optilise tajumisega, stroboskoobiga seotud

strofant
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilises Aafrikas ja Aasias kasvav liaan, põõsas või väike puu, mille mürgistes seemnetes sisalduvast strofantiinist valmistatakse südametalitlust tugevdavaid ravimeid

2. troopikataim

strofantiin
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilises Aafrikas ja Aasias kasvava taime (strofandi) seemneist saadav mõru aine, mida kasutatakse südametalitlust tugevdava ravimina

2. südametalitlust tugevdav ravim

stromatoliit
[nimisõna, substantiiv]
sinivetikate ja mõnede bakterite elutegevuse toimel vees tekkiv lubiainest moodustis

stromatopoor
[nimisõna, substantiiv]
ürgaja madalmeredes elanud lubitoesega ainuõõsne või käsnaline

strontsium
[nimisõna, substantiiv]
pehme hõbevalge metall, omadustelt leelismuldmetall, keemiline element järjenumbriga 38

stroof
[nimisõna, substantiiv]
1. luuleteose osa, graafiliselt omaette üksuse moodustav värsiridade rühm, mille seob tervikuks sarnane rütm, intonatsioon, riim või mõte

2. stroof

stroofika
[nimisõna, substantiiv]
1. värsiõpetuse osa, mis käsitleb luuleteose stroofe ja stroofivorme

2. stroofe käsitlev värsiõpetuse osa

stroofiline
[omadussõna, adjektiiv]
(luuleteose, laulu kohta:) teatud hulgast salmidest koosnev, salmideks jagunev

strooganov
[nimisõna, substantiiv]
1. praetud veiseliharibakesed (tomati)kastmes

2. veiselihatoit

strooma
[nimisõna, substantiiv]
1. (seenel:) padjakujuline seeneniitide põimik, millel arenevad seente paljunemisorganid

2. kloroplasti värvitu põhimass

stroop
[nimisõna, substantiiv]
Hollandist pärit magushapu meetaoline siirup, mida tarvitatakse moosina või kastmetes ja marinaadides

stropp
[nimisõna, substantiiv]
köis- või kettsilmus raskuse riputamiseks kraana konksu külge laadimisel

strukturaalantropoloogia
[nimisõna, substantiiv]
etnoloogia suund, mis keskendub sotsiaalsete ja vaimsete struktuuride mudelite koostamisele ning ühiskonnaelu seaduspärasuste tuletamisele neist, strukturaalne antropoloogia

strukturaallingvistika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse suund, milles tähelepanu keskmeks on kaasaegse keele struktuur ja täpselt määratletud analüüsi- ja kirjeldusmeetodid, strukturaalne lingvistika

strukturaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülesehitusega, koostisosadega seotud, sellest tingitud või sõltuv

2. struktuurisse puutuv, struktuuri-

3. kindla struktuuriga

strukturalism
[nimisõna, substantiiv]
1. uurimisobjekti struktuurile keskendunud suund humanitaarteaduste metodoloogias

2. uurimisobjekti struktuurile keskendunud suund humanitaarteadustes

strukturalist
[nimisõna, substantiiv]
strukturalismi esindaja

struktureerima
[tegusõna, verb]
1. ülesehituselt korrastama või liigendama

2. struktuurilt korrastama v liigendama

Ühendtegusõnad: ümber struktureerimaümber struktureerima

struktuur
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteemi, teose vm keerulise objekti sisemised seosed, koostisosade paigutus ja liitumise või seostumise viis

2. viis, kuidas osad mingi terviku sees paiknevad või omavahel ühendatud on

struktuurifond
[nimisõna, substantiiv]
rahalised vahendid, millest rahastatakse Euroopa Liidu mahajäänumate piirkondade arengu kiirendamist

struktuurigeoloogia
[nimisõna, substantiiv]
geoloogia haru, mis käsitleb kivimite lasumuse vorme ja nende paiknemise seaduspärasusi, morfoloogiline tektoonika

struktuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülesehitusega, koostisosadega seotud, sellest tingitud või sõltuv

2. struktuurisse puutuv, struktuuri-

3. kindla struktuuriga

struktuuristama
[tegusõna, verb]
1. ülesehituselt korrastama või liigendama

2. struktuurilt korrastama v liigendama

struktuuritoetus
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu tõukefondidest kaasrahastatav toetus

struktuuritu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma kindla struktuurita, nõrgalt ilmneva struktuuriga

struktuurivalem
[nimisõna, substantiiv]
keemilise ühendi molekuli struktuuri kujutav valem

struktuuriüksus
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte, asutuse või organisatsiooni osakond või eriülesandega allosa

struktuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülesehitusega, koostisosadega seotud, sellest tingitud või sõltuv

2. struktuurisse puutuv, struktuuri-

3. kindla struktuuriga

struudel
[nimisõna, substantiiv]
hästi õhukeseks rullitud taignast õuna-, rosina- vm täidisega suur pirukas

struuga
[nimisõna, substantiiv]
(Narva jõe lähtealal kohalikus kõnepruugis:) jõesängist eraldunud looge (vanajõgi ehk soot), ka koos selleäärse luhaga

struuma
[nimisõna, substantiiv]
1. kilpnäärme haiguslik suurenemine

2. suurenenud kilpnääre

3. suurenenud kilpnääre

strössel
[nimisõna, substantiiv]
pikliku vormiga ilupuru kookide vms kaunistamiseks

strühniin
[nimisõna, substantiiv]
1. strühniinipuu seemneis sisalduv mürgine aine

2. strühniinipuu seemneist saadav mürgine aine

strühniinipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas kasvav igihaljas lehtpuu, -põõsas või puitliaan, mille seemnetest saadakse väga mürgiseid alkaloide

2. troopikataim

stseen
[nimisõna, substantiiv]
näidendi, filmi vm lava- või kinoteose väikseim terviklik osa, millel on ühtne tegevus ja muutumatu tegelaskond

stsenaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. etenduse, saate, tseremoonia vms üksikasjaline kavand

2. filmi kirjanduslik käsikiri

stsenaarne
[omadussõna, adjektiiv]
filmistsenaariumiga seotud, mingi ürituse üksikasjaliku kavandiga seotud

stsenarist
[nimisõna, substantiiv]
1. filmi (või lavateose) kirjandusliku käsikirja, stsenaariumi autor

2. stsenaariumi autor

stsenograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. etenduse või filmi visuaalse mõjuvälja ehk stsenograafia looja

2. etenduse või filmi visuaalse mõjuvälja (ehk stsenograafia) looja

stsenograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. teatri- ja filmitegemise ala, mis hõlmab etenduse või filmi visuaalse ruumi loomist, valgustust, näitlejate liikumist

2. teatri- ja filmitegemise ala

stsientism
[nimisõna, substantiiv]
1. veendumus, et loodusteaduslik (empiiriline) meetod on parim vahend inimese ja ühiskonna uurimiseks ning filosoofia ja humanitaarteaduste probleemide lahendamiseks

2. teaduse pidamine tunnetuse kõrgeimaks vormiks ja ühiskonna arengu peamiseks teguriks

stsientomeetria
[nimisõna, substantiiv]
infoteaduse haru, mis tegeleb teaduskirjanduse mõõtmise ja analüüsimisega, kasutades selleks sageli bibliomeetriat

stsilla
[nimisõna, substantiiv]
varakevadel õitsev siniste, violetsete, roosade või valgete õitega sibullill

stsintigraafia
[nimisõna, substantiiv]
radioaktiivse aine kudedesse sisenemise põhimõtet kasutav elundi või organismi uurimine

stsintillaator
[nimisõna, substantiiv]
1. ioniseeriva osakese vm tekitatud valgussähvatuste vaatlemiseks, loendamiseks ja mõõtmiseks rakendatav kristall vm aine, mis ergastatuna on võimeline valgust kiirgama

2. teat luminofoor

stsintillatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriva osakese või footoni tekitatud lühike valgussähvatus kristallis vm aines, mis ergastatuna on võimeline valgust kiirgama

stsintillatsiooniloendur
[nimisõna, substantiiv]
aparaat ioniseerivate osakeste registreerimiseks ja loendamiseks nende põhjustatud valgussähvatuste järgi

stsintillatsioonloendur
[nimisõna, substantiiv]
seade mikroosakeste registreerimiseks

studeerima
[tegusõna, verb]
(kõrgkoolis) õppima

student
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkoolis õppija

2. inimene, kes õpib kõrgkoolis

studioosus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkoolis õppija

2. inimene, kes õpib kõrgkoolis

studiosus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkoolis õppija

2. inimene, kes õpib kõrgkoolis

stukatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. kivistunud mördist viimistluskiht ehituskonstruktsiooni pinnal

2. viimistluskiht

stukiring
[nimisõna, substantiiv]
kahekümne ühes (ehk atskoos) pangapidaja viimane mänguring, mille ta võib välja kuulutada (hüüdega "stukk"), kui pank on vähemalt kolmekordistunud

stukk
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiresti kivistuv pastataoline kipsi, liiva, lubja ja vee segu

2. kipsi, liiva, lubja ja vee segu

stukkdekoor
[nimisõna, substantiiv]
stukist valatud või vormitud kaunistus

stukklagi
[nimisõna, substantiiv]
kiiresti kivistuvast kipskrohvist hrl kaunistatud lagi

stupiidne
[omadussõna, adjektiiv]
vaimselt piiratud, nürimeelne

sturma
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne presendist õmmeldud tuulejakk

stuudio
[nimisõna, substantiiv]
ruum või ruumid, kus salvestatakse raadio- või telesaateid

stuudioalbum
[nimisõna, substantiiv]
heliplaat, mis on salvestatud helistuudios, mitte nt kontserdil

stuudiokontsert
[nimisõna, substantiiv]
stuudios toimuv ja sealt (otsesaatena) ülekantav kontsert

stuudiokorter
[nimisõna, substantiiv]
väike, hrl ühetoaline korter, mis mahutab avatud köögi, magamistoa ja eluruumi, vajadusel ka tööruumi

stuudiolane
[nimisõna, substantiiv]
1. praktilise õppekavaga hrl loomeala koolis või kursustel õppija või selle lõpetanu

2. stuudios õppija v selle lõpetanu

stuudioplaat
[nimisõna, substantiiv]
heliplaat, mis on salvestatud helistuudios, mitte nt kontserdil

stuudioteater
[nimisõna, substantiiv]
väike eksperimentaalne teater

stuudiotehnika
[nimisõna, substantiiv]
stuudios kasutatav (nt heli-, foto-, filmi-) aparatuur ja seadmestik

stuudium
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kõrgkooliõpingud (teataval alal)

2. õpingud

stuupa
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) ehitis, mis koosneb hauaküngast sümboliseerivast kuplist, mille peal on väike nelinurkne (reliikviatega) kastike

stuupor
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik liigutuste ja psüühika osaline või täielik pidurdus

2. haiguslik liigutuste ja psüühika pidurdus

stöhhiomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. keemia haru, mis uurib keemiliste ühendite koostist ja nende kvantitatiivseid suhteid keemilises reaktsioonis

2. keemia harusid

stüliit
[nimisõna, substantiiv]
1. samba otsas elav askeet, keda hrl austatakse pühakuna

2. samba otsas elav askeet

stülobaat
[nimisõna, substantiiv]
1. Kreeka templi alusmüüri ülemine aste, millele toetuvad sambad

2. kreeka templi alusmüüri ülemine aste

stüloidjätke
[nimisõna, substantiiv]
(elundil vm kehaosal:) terava tipuna väljaulatuv moodustis

stüloliit
[nimisõna, substantiiv]
kivimi kihi sammasjas kõrgend

stüreen
[nimisõna, substantiiv]
kergesti polümeriseeruv värvitu vedelik, mida kasutatakse polüstüreeni tootmiseks

stürool
[nimisõna, substantiiv]
kergesti polümeriseeruv värvitu vedelik, mida kasutatakse polüstüreeni tootmiseks

stüüraks
[nimisõna, substantiiv]
1. soojadel maadel kasvav ovaalsete lehtede ja lõhnavate valgete kobaras rippuvate õitega põõsas või madal puu, Eestis ilupõõsana

2. ilupõõsas

suaav
[nimisõna, substantiiv]
Kirde-Alžeerias elava berberi hõimu liige

suahiili
[nimisõna, substantiiv]
Tansaanias vm Ida-Aafrikas elava suahiili keelt kõneleva rahva liige

suahiili
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
Ida-Aafrikas elavate suahiilidega või suahiili keelega seotud

suaree
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulik õhtune koosviibimine kutsutud külalistele, hrl muusika, tantsu ja söögi-joogiga

2. pidulik koosviibimine kutsutud külalistele

sub
millegi lähedal asuv, lähis-

sub.
(märge noodikirjas:) äkki (peamiselt seoses dünaamika järsu muutumisega)

subakuutne
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse kohta:) keskmise vältuse ja ägedusega kulgev, ägeda ja kroonilise vahepealne

subakvaalne
[omadussõna, adjektiiv]
vee(pinna) all, vee sees asuv, toimuv vms

subalpiinne
[omadussõna, adjektiiv]
Alpidest, kõrgmägedest allpool, aga ülalpool metsapiiri olevale alale iseloomulik

subantarktika
[nimisõna, substantiiv]
antarktilise ja lõunaparasvöötme vahel asuv vööde, mida iseloomustab väga külm talv, jahe suvi ja vähene sademete hulk

subantarktiline
[omadussõna, adjektiiv]
antarktilise ja lõunaparasvöötme vahel asuv

subarktika
[nimisõna, substantiiv]
arktilise ja põhjaparasvöötme vahel asuv vööde, mida iseloomustab väga külm talv, jahe suvi ja vähene sademete hulk

subarktiline
[omadussõna, adjektiiv]
arktilise ja põhjaparasvöötme vahel asuv

subatlantiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kliima kohta:) niiske ja jahe

2. sellisest kliimaperioodist pärinev

subboreaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kliima kohta:) soe ja kuiv, aeglaselt jahenev

2. sellisest kliimastaadiumist pärinev

subdominant
[nimisõna, substantiiv]
helilaadi neljas aste, aste enne viiendat ehk dominanti

subduktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. Maa välise kihi osa (ehk laama) sukeldumine Maa sisemusse, millega võivad kaasneda nt vulkaanipursked ja maavärin

2. piki vööndit kulgev Maa välise kihi osa ehk laama sukeldumine Maa sisemusse, millega võivad kaasneda vulkaanipursked, maavärin vm

subekvatoriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ekvatoriaalse ja troopilise vöötme vahelisele alale iseloomulik

suberiin
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis ladestub taime rakukestas ja põhjustab selle korgistumist

2. korgistumist põhjustav aine

subetnos
[nimisõna, substantiiv]
väiksem rahvusrühm mingi rahva sees

subfebriilne
[omadussõna, adjektiiv]
kerge palavikuga iseloomustuv

subfossiil
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt hiljuti mattunud taime- või loomajäänus, mis pole veel jõudnud kivistiseks muutuda

subfossiilne
[omadussõna, adjektiiv]
kivistumise algstaadiumis olev

subito
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) äkki (peamiselt seoses dünaamika järsu muutumisega)

subjekt
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes või mis on tegevuse teostaja, teatava rolli kandja

2. isik

subjektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
isiklikul arvamusel, hinnangul, isiklikel tundmustel põhinev või neid väljendav

subjektivism
[nimisõna, substantiiv]
filosoofiline õpetus, mis lähtub sellest, et teadmine, kogemuse sisu on subjektiivne ning tõed ja väärtused sõltuvad selle hindajast

subjektsus
[nimisõna, substantiiv]
oma olemasoluga seotud (õiguslikku) rolli kandev olek, (õiguslik) subjekt olemine

subkliiniline
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse kohta:) ilma haigustunnusteta avalduv

subkontinent
[nimisõna, substantiiv]
suur kontinendi osa

subkortikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
ajukoore alune, eriti suuraju koore alune

subkultuur
[nimisõna, substantiiv]
mingile ühiskonnarühmale eriomane elustiil (väärtused, hoiakud, käitumine ja rõivastus vms), mis märgatavalt eristub üldiselt valitsevast elustiilist

subkutaanne
[omadussõna, adjektiiv]
naha all olev, naha all toimiv vms

subkuutis
[nimisõna, substantiiv]
nahaaluskude, mis kinnitab naha luude ja lihaste külge

subletaalne
[omadussõna, adjektiiv]
mitte päris surmav, ebapiisav surma põhjustamiseks

subliimne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavalisest, argisest kõrgemal seisev, pidulikult, ülevalt mõjuv

2. ülev

sublimaat
[nimisõna, substantiiv]
lahustuv valge kristalliline väga mürgine aine, keemiliselt elavhõbekloriid

sublimatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. tahke aine vahetu üleminek gaasilisse olekusse (vahepealse veeldumiseta)

2. tahke aine vahetu üleminek gaasilisse olekusse

sublimeerima
[tegusõna, verb]
psüühilist energiat ühelt objektilt või tegevuselt teisele suunama

sublimeeruma
[tegusõna, verb]
tahkest olekust gaasilisse üle minema

subordinatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ametialaselt, hierarhiliselt kellelegi allutav, ülalt allapoole suunatud

2. alistav, allutav

subordinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ametialaselt, teenistuslikult kellegi võimu või juhtimise alla kuulumine (nt politseis, kaitseväes)

subordineerima
[tegusõna, verb]
1. ametialaselt, hierarhiliselt kellelegi allutama, ülalt allapoole suunama

2. alistama, allutama

subordineeruma
[tegusõna, verb]
alistuma, alluma

subpolaarne
[omadussõna, adjektiiv]
vahekliimavöötmega seotud, selline, kus ilma kujundavad parasvöötme ja polaarvöötme õhumassid

subproduktid
[nimisõna, substantiiv]
1. tapalooma siseelundid vm teisejärgulised tapasaadused (nt pead, sabad, jalad)

2. looma siseelundid

subretipaar
[nimisõna, substantiiv]
kelmika nais(kõrval)osa täitja ehk subrett ja tema meespartner (nt operetis, komöödias)

subrett
[nimisõna, substantiiv]
1. kelmikas nais(kõrval)osa koomilises ooperis, operetis, komöödias või laulumängus

2. selle osa täitja

3. kelmika naisosa täitja koomilises ooperis, operetis, komöödias

subrovka
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhnheina kõrtega maitsestatud kange alkohoolne jook, lõhnheinaga maitsestatud viin

2. lõhnheinaviin

subsideerima
[tegusõna, verb]
1. kodumaise kauba või teenuse tootjat rahaliselt toetama, subsiidiumi andma

2. rahaga toetama

subsidiaarne
[omadussõna, adjektiiv]
abistav, toetav

subsidiaarsus
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte, mille järgi tehakse otsused madalaimal võimalikul tasandil, nt piirkondlikult, võimalikult lähedal kodanikele

subsiidium
[nimisõna, substantiiv]
1. mittetagastatav riiklik toetus, abiraha kauba või teenuse tootjale või tarbijale

2. toetus, abiraha

substantiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. eset, olendit, nähtust, üldmõistet vms tähistav sõna (nt tool, laulja, sõna)

2. sõna, mis väljendab asju, esemeid, olendeid või nähtusi ja vastab küsimusele kes? või mis?. Nimisõnad on näiteks kass, inimene ja auto

substantiivatribuut
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) nimisõnaline täiend

substantiivituletus
[nimisõna, substantiiv]
uute nimisõnade moodustamine liidete abil

substantiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. nimisõnaga väljendatud, nimisõna(de)st koosnev või nimisõnana toimiv

2. nimisõnaga väljendatud

substantivatsioon
[nimisõna, substantiiv]
nimisõnaks ehk substantiiviks muutumine

substantiveeruma
[tegusõna, verb]
1. nimisõnaks, substantiiviks muutuma (nt omadussõnast)

2. substantiiviks muutuma

substantiveerumine
[nimisõna, substantiiv]
nimisõnaks ehk substantiiviks muutumine

substants
[nimisõna, substantiiv]
1. aine vm (ka abstraktne) asi, millest miski koosneb, millegi olemuslik koostisosa

2. aine, ollus

substantsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. põhilisena, eriomasena millegi loomusesse kuuluv, millegi olemust haarav või kajastav

2. iseloomulik, oluline

substitueerima
[tegusõna, verb]
ühe asemel teist kasutama, üht teisega asendama

substitutsioon
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi väljavahetamine, kellegi või millegi asemel olek

substituut
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis midagi asendab

2. asendaja

substraat
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguste nähtuste ühine alus

2. aluseks olev aine, aineline alus

3. alus, aluspind, alusaine

subtiilne
[omadussõna, adjektiiv]
vähene, õrn ja habras, peent taju nõudev

subtiilselt
[määrsõna, adverb]
vähesel määral, õrnalt ja hapralt, peent taju nõudvalt

subtiilsus
[nimisõna, substantiiv]
õrnus ja haprus, peent taju nõudev olek

subtiitrid
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike tõlgitud tekst filmi või televisioonikujutise pildivälja allosas

2. tõlgitud tekst, mida näidatakse filmi või saate ajal ekraani alumises osas

subtiitrima
[tegusõna, verb]
1. filmi või telesaate suuliselt räägitavat teksti lühikese tõlkega varustama hrl pildivälja allosas

2. subtiitritega varustama

subtitreerima
[tegusõna, verb]
1. filmi või telesaate suuliselt räägitavat teksti lühikese tõlkega varustama hrl pildivälja allosas

2. subtiitritega varustama

subtroopika
[nimisõna, substantiiv]
pehme kliimaga piirkond troopika ja parasvöötme vahel (nt Vahemere ümbrus)

subtroopiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. lähistroopikas asuv või sellele iseloomulik

2. (kliima kohta:) selline, kus talvel valitseb parasvöötme õhumass ja suvel troopiline

suburbanisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, kus (suur)linna rahvastik ning majandustegevus kandub linna keskusest kaugemale, selle tagamaale või eeslinnadesse

subventsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtetele teatud kindlal eesmärgil antav rahaline toetus, riigi majandusabi oma eramajanduse arendamiseks

2. riigi majandusabi oma eramajanduse arendamiseks

sudaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Sudaani kodanik või elanik

2. Sudaani päritolu inimene

sudak
[nimisõna, substantiiv]
1. pikliku saleda kehaga mage- ja riimvete vääriskala

2. pikliku ja saleda kehaga ja maitsva lihaga kala, kes elab jõgedes ja järvedes

sudeedisakslane
[nimisõna, substantiiv]
1. sakslane või tema järeltulija, kes pärast Austria-Ungari ja Saksa keisririigi lagunemist on jäänud elama Tšehhimaa äärealadele Sudeedi mäestiku piirkonda (Sudeedimaale)

2. Sudeedimaa sakslane

sudeet
[nimisõna, substantiiv]
Tšehhi ja Poola piiril asuva Sudeedi mäestiku (Sudeetide) elanik, hrl sudeedisakslane

sudeetlane
[nimisõna, substantiiv]
Tšehhi ja Poola piiril asuva Sudeedi mäestiku (Sudeetide) elanik, hrl sudeedisakslane

sudima
[tegusõna, verb]
korduvate (oskamatute, kohmakate) liigutustega midagi tegema, hrl pingutades, vaeva nähes

sudoku
[nimisõna, substantiiv]
loogikale tuginev Jaapani päritolu numbrimäng

sūdoku
[nimisõna, substantiiv]
loogikale tuginev Jaapani päritolu numbrimäng

sudžukk
[nimisõna, substantiiv]
rikkalikult maitsestatud ja kuivatatud lamba- või veiselihavorst (nt Balkani maades ja Liibanonis)

sudu
[nimisõna, substantiiv]
udupiiskade, suitsu ja heitgaaside mürgine segu, mis tekib hrl orus asetsevate suurlinnade kohal

sueeb
[nimisõna, substantiiv]
Elbe, Maini ja Ülem-Reini vahelisel alal asunud germaani hõimuliidu liige

sufeet
[nimisõna, substantiiv]
Kartaago kõrgeim riigiametnik

sufi
[nimisõna, substantiiv]
sufismi esindaja, muslimist askeet ja müstik

sufiks
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnatüvele liituv sõnaosa (nt -ism, -lik)

2. sõna osa

sufiksoid
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve järele liituv järelliite sarnane sõnaosa, nt -võitu sõnas suurevõitu, -mees sõnas lehemees

sufism
[nimisõna, substantiiv]
1. 8. sajandil tekkinud müstilis-askeetlik suund islamis

2. müstilis-askeetlik suund islamis

sufitsiit
[nimisõna, substantiiv]
(raamatupidamises:) sissetuleva raha ülekaal väljamineva raha suhtes, eelarve ülejääk

suflee
[nimisõna, substantiiv]
rohkesti vahustatud munavalget sisaldav kohev vormiroog

suflöör
[nimisõna, substantiiv]
1. näitlejaile teksti etteütlev töötaja teatris

2. etteütleja

suflöörikast
[nimisõna, substantiiv]
1. suflööri publiku eest varjav rajatis näitelava eesääres

2. etteütlejakast

sufosioon
[nimisõna, substantiiv]
kivimiosakeste ja lahustunud ainete väljauhtumine setendeist liikuva põhjavee toimel

sufražett
[nimisõna, substantiiv]
naiste poliitiliste õiguste (eriti valimisõiguse) eest võitleja Inglismaal 19. sajandil ja 20. sajandi algul

sufražism
[nimisõna, substantiiv]
1. naiste poliitiliste õiguste (eriti valimisõiguse) eest võitlejate ehk sufražettide liikumine Inglismaal 19. sajandil ja 20. sajandi algul

2. Inglise ka USA naisliikumine 20. saj algul

suga
[nimisõna, substantiiv]
1. kangaspuude ja kudumismasina osa lõimelõngade ühtlaseks jaotamiseks ja koelõngade kinnilöömiseks

2. kangaspuude ja kudumismasina osa

sugapea
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav kitsast viljapead meenutava rohekaspruunika õisikuga kõrreline rohttaim

2. rohttaim

suga-sõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
soostunud metsades ja rabaservadel kasvav veidi jäikade, omapärase sissepressitud mustriga lehtedega väike sõnajalgtaim

sugasõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
soostunud metsades ja rabaservadel kasvav veidi jäikade, omapärase sissepressitud mustriga lehtedega väike sõnajalgtaim

suge
[nimisõna, substantiiv]
alge, koostisosa

sugekiht
[nimisõna, substantiiv]
turbalasundi nõrgalt turvastunud ülakiht koos taimkattega

sugema
[tegusõna, verb]
(takuseid, sassis) juukseid või loomakarva kammima või harjama

sugemed
[nimisõna, substantiiv]
millegi alged, mõjutanud nähtuse vm (vähesed) tunnused, millegi üksiknähud

sugenema
[tegusõna, verb]
vähehaaval tekkima, tasapisi ilmuma, kujunema või kogunema

sugereerima
[tegusõna, verb]
tahtlikult mõjutama või suunama kellegi mõtlemist, tahet, meeleolu või käitumist (nt kasvatuses, psühhoteraapias)

sugereeritavus
[nimisõna, substantiiv]
sugestioonile alluvus

sugereerivalt
[määrsõna, adverb]
psüühiliselt mõjuvalt, sisendusjõuliselt, väga elamuslikult ja kaasahaaravalt

sugestiiv
1. psüühiliselt mõjuv, kellegi mõtlemist, meeleolu mõjutav, mingit tunnet esile kutsuv, sellisena kaasahaarav

2. psüühiliselt mõjuv

sugestiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. psüühiliselt mõjuv, kellegi mõtlemist, meeleolu mõjutav, mingit tunnet esile kutsuv, sellisena kaasahaarav

2. psüühiliselt mõjuv

sugestiivravi
[nimisõna, substantiiv]
(psühhoteraapias:) ravimine sugestiooni, sisenduse abil

sugestiivselt
[määrsõna, adverb]
psüühiliselt mõjuvalt, sisendusjõuliselt, väga elamuslikult ja kaasahaaravalt

sugestiivsus
[nimisõna, substantiiv]
psüühiliselt mõjuv ja sisendusjõuline olek, väga elamuslik ja kaasahaarav olek

sugestiivõpe
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetamine sisendamise, sugestiooni abil

2. õpetamine sugestiooni abil

sugestioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi meeleolu, kujutluste, mõtlemise, tahte või käitumise tahtlik psüühiline mõjutamine (ka ravimeetodina psühhoteraapias)

2. sisendus

sugestioonravi
[nimisõna, substantiiv]
(psühhoteraapias:) ravimine sugestiooni, sisenduse abil

sugestioonõpe
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetamine sisendamise, sugestiooni abil

2. õpetamine sugestiooni abil

sugetakud
[nimisõna, substantiiv]
linadest soetud takud

sugillatsioon
[nimisõna, substantiiv]
väike nahaalune verevalum

sugu
[nimisõna, substantiiv]
1. üks rühmadest, kelleks isendid sugurakkude ja -elundite kahetaolisuse põhjal jagunevad, hrl mehed või naised (isased või emased)

2. see, kas ollakse mees või naine, isane või emane

sugu
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

suguakt
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste suguline ühinemine, suguline vahekord

2. inimeste suguline ühinemine seksimisel

suguatraktant
[nimisõna, substantiiv]
vastassugupoolt ligi meelitav bioaktiivne aine (nt suguferomoon)

suguava
[nimisõna, substantiiv]
(vihmaussil, putukatel vm loomadel:) suguelundite ava

sugudevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
sugupoolte vahel esinev või ettetulev

suguelu
[nimisõna, substantiiv]
suguihal põhinevad ja selle rahuldamisele suunatud toimingud, protsessid ja suhted

sugueluline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suguelu, intiimsuhete valdkonda kuuluv või puutuv, suguelundite või seksuaalvahekorraga seotud

2. seksiga seotud

3. sugu puudutav

suguelund
[nimisõna, substantiiv]
elund, mille varal toimub sigimine ja hrl ka paljunemine

suguemis
[nimisõna, substantiiv]
emis suguloomana

suguferomoon
[nimisõna, substantiiv]
paljude putukate ja imetajate poolt eritatav vastassugupoolt ligi meelitav feromoon

sugugi
[määrsõna, adverb]
1. üldse(gi), põrmugi

2. hoopiski

3. eitusega: üldse[gi], põrmugi

suguhaige
[nimisõna, substantiiv]
mingit suguhaigust põdev inimene

suguhaigus
[nimisõna, substantiiv]
hrl suguühtel leviv nakkushaigus

suguharu
[nimisõna, substantiiv]
1. ühist päritolu inimesed, kes hrl muistsel ajal elasid ühisel territooriumil ning kes kuulusid kokku ühise keele, usu ja ühiste tavade alusel

2. etniline inimrühm

suguhormoon
[nimisõna, substantiiv]
sugunäärmeis moodustuv hormoon, üks looduslikke steroide

suguiha
[nimisõna, substantiiv]
sugulise rahulduse saamisele suunatud iha

suguinstinkt
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ja loomade sugulist käitumist (lähenemist, pakkumist, vallutamist vms) määrav pärilik vaist

sugujäär
[nimisõna, substantiiv]
jäär suguloomana

sugukaksiklane
[nimisõna, substantiiv]
loom või taim (vm olend), kellel on mõlema soo tunnused

sugukaksiklus
[nimisõna, substantiiv]
isas- ja emassuguelundite esinemine ühes organismis

sugukala
[nimisõna, substantiiv]
sugutamiseks kasvatatav kala (kalakasvanduses)

sugukeel
[nimisõna, substantiiv]
ühtsest algkeelest lahku arenenud keel

sugukihk
[nimisõna, substantiiv]
paaritumisele, ka soo jätkamisele tõukav tung

sugukihu
[nimisõna, substantiiv]
paaritumisele, ka soo jätkamisele tõukav tung

sugukirg
[nimisõna, substantiiv]
tugev tahtmine seksuaalvahekorras olla

sugukond
[nimisõna, substantiiv]
1. seltsist väiksem, perekondadeks jagunev süstemaatikaüksus

2. (taime- ja loomasüstemaatikas:) seltsist väiksem ja perekonnast suurem üksus

sugukondlane
[nimisõna, substantiiv]
sugukonna liiga

sugukondlik
[omadussõna, adjektiiv]
suguluse, sugulastega seotud

sugukonnamõis
[nimisõna, substantiiv]
pärandatav maavaldus Venemaal 18. sajandi alguseni

sugukonnateadus
[nimisõna, substantiiv]
ajalooteaduse haru, mis uurib sugukondade, perekondade ja üksikisikute põlvnemist ja sugulussuhteid

sugukonniti
[määrsõna, adverb]
sugukondade kaupa

sugukromosoom
[nimisõna, substantiiv]
soolise kuuluvuse määramises oluline kromosoom, mille olemasolu või arv on eri sugupooltel liigiti erinev

sugukult
[nimisõna, substantiiv]
kult suguloomana

sugukõlvatu
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl teo, käitumise kohta:) seksuaalmoraali vastane

sugukõlvatus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalselt sündsusetu, häbitu tegu

sugukülm
[omadussõna, adjektiiv]
suguliselt külm, frigiidne

sugukülmus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalsete kujutelmade ja tungide osaline või täielik puudumine, suguline külmus, seksuaalne külmus, frigiidsus

suguküps
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl loomade kohta:) suguliselt väljaarenenud, sigimisvõimeliseks saanud

suguküpsus
[nimisõna, substantiiv]
looma ja inimese arengujärk, mille kestel nad võivad saada järglasi, suguline küpsus

sugulane
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi ühisest esivanemast põlvnev isik, kellegagi ühte ja samasse suguvõssa kuuluv isik

2. hõimlane

3. inimene sinuga samast suguvõsast, näiteks onu või tädi

sugulashing
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi sarnase vaimumaailmaga, ühesuguse mõttelaadiga inimene

sugulaskeel
[nimisõna, substantiiv]
ühtsest algkeelest lahku arenenud keel

sugulaskond
[nimisõna, substantiiv]
1. sugulased kogumina

2. sugulased

sugulasliik
[nimisõna, substantiiv]
(ühe perekonna looma- või taimeliikide kohta)

sugulasliin
[nimisõna, substantiiv]
suguluses olevate inimeste põlvnemisest alguse saanud järgnevus

sugulaslik
[omadussõna, adjektiiv]
(sugulasele omaselt) lähedane, omamehelik või tuttavlik

sugulasrahvas
[nimisõna, substantiiv]
rahvas, kes on (ühe või mitme) teise rahvaga ühist päritolu, etniliselt lähedane

sugulava
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne avalik suguloomade kasvandus (kuni aastani 1947)

suguliige
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe või isaslooma suguelund, mille kaudu väljub seemnevedelik

2. mehe kehaosa, mida ta kasutab seksiks ja selleks, et uriini välja lasta

suguline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suguelu, intiimsuhete valdkonda kuuluv või puutuv, suguelundite või seksuaalvahekorraga seotud

2. seksiga seotud

3. sugu puudutav

suguloom
[nimisõna, substantiiv]
paarituseks kasutatav (kodu)loom

sugulus
[nimisõna, substantiiv]
põlvnemisel rajanev, sünnipärane suhe järglaste ja eellaste vahel

sugulusabielu
[nimisõna, substantiiv]
abielu lähedaste veresugulaste vahel

sugulusaretus
[nimisõna, substantiiv]
tõu- või taimearetus, mille puhul paaritatakse või ristatakse suguluses olevaid isendeid

sugulusaste
[nimisõna, substantiiv]
suguluse lähedust näitav aste, mille määrab sugulasi ühendavate lülide (sündimiste) arv (nt isa ja poeg on 1. astme suguluses)

sugulussuhe
[nimisõna, substantiiv]
põlvnemisel, ühisel algupäral vm sugulusel rajanev suhe

sugulussõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis tähistab mingit sugulusastet (nt sõtse, vanaisa, käli)

sugulusvahekord
[nimisõna, substantiiv]
põlvnemisel, ühisel algupäral vm sugulusel rajanev suhe

sugumära
[nimisõna, substantiiv]
emane hobune suguloomana

sugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. sarnane, taoline

2. laadne, laadi, sorti

sugunimi
[nimisõna, substantiiv]
1. vanemailt lapsele kanduv või abiellumise teel saadav nimi (eesti keeles eesnime järel)

2. nimi, mis tuleb pärast eesnime ja on teiste pereliikmetega sama

sugunääre
[nimisõna, substantiiv]
sugurakke valmistav elund (inimesel munasari ja munand)

suguorgan
[nimisõna, substantiiv]
elund, mille varal toimub sigimine ja hrl ka paljunemine

suguosa
[nimisõna, substantiiv]
suguelund

sugupool
[nimisõna, substantiiv]
1. üks rühmadest, kelleks isendid sugurakkude ja -elundite kahetaolisuse põhjal jagunevad, hrl mehed või naised (isased või emased)

2. see, kas ollakse mees või naine, isane või emane

sugupooltevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
sugupoolte vahel esinev või ettetulev

sugupull
[nimisõna, substantiiv]
pull suguloomana

sugupuu
[nimisõna, substantiiv]
1. põlvnemislugu

2. suguvõsa

3. põlvnemislugu

4. suguvõsa

sugupõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. samaaegselt elavad või elanud lähedase vanusega (ja lähedase tegevusala või elukogemusega) inimesed

2. kõik inimesed perekonnas, riigis või maailmas, kes on sündinud umbes samal ajal

sugupärast
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

sugurahvas
[nimisõna, substantiiv]
rahvas, kes on (ühe või mitme) teise rahvaga ühist päritolu, etniliselt lähedane

sugurakk
[nimisõna, substantiiv]
sugulist sigimist võimaldav rakk (seemne- või munarakk)

suguselts
[nimisõna, substantiiv]
1. ühistest esivanematest põlvnevad isikud

2. kõik sugulased (läbi aegade)

sugutama
[tegusõna, verb]
1. (emaslooma) suguliselt viljastama

2. [emaslooma] suguliselt viljastama

suguteed
[nimisõna, substantiiv]
elundid, mille kaudu sugurakud liiguvad viljastumiskohta

suguti
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe või isaslooma suguelund, mille kaudu väljub seemnevedelik

2. mehe kehaosa, mida ta kasutab seksiks ja selleks, et uriini välja lasta

sugutijuur
[nimisõna, substantiiv]
suguti tagumine, häbemeluudele kinnituv osa

sugutikeha
[nimisõna, substantiiv]
suguti keskmine, sugutijuure ja -luki vaheline osa

sugutilukk
[nimisõna, substantiiv]
suguti eesmine, jämenenud osa

sugutisibul
[nimisõna, substantiiv]
sibulataoline laiend suguti tagaosas

sugutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma suguliste tunnusteta, sugunäärmeteta

2. sugutunnusteta

sugutung
[nimisõna, substantiiv]
paaritumisele, ka soo jätkamisele tõukav tung

sugutunnus
[nimisõna, substantiiv]
isas- ja emasisendeid eristav tunnus, sh nii kaasasündinud sooline eripära (nt naistel munasari, meestel suguti) kui ka käitumuslikud vm tunnused

sugutus
[nimisõna, substantiiv]
(emaslooma) suguliselt viljastamine, sugutamine

sugutäkk
[nimisõna, substantiiv]
isane hobune suguloomana

suguvahekord
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste suguline ühinemine, suguline vahekord

2. inimeste suguline ühinemine seksimisel

suguvend
[nimisõna, substantiiv]
(meessoost) rahvuskaaslane

suguvili
[nimisõna, substantiiv]
(loote kohta)

suguvõime
[nimisõna, substantiiv]
(meeste kohta:) võime teostada suguühet

suguvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
suguühteks või sigimiseks võimeline

suguvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
(mehe kohta:) võimetu saavutama ja hoidma sugulist erutust

suguvõsa
[nimisõna, substantiiv]
1. ühistest esivanematest põlvnevad isikud

2. kõik sugulased (läbi aegade)

suguvõsauurija
[nimisõna, substantiiv]
genealoogiahuviline, asjaarmastaja genealoog

suguõde
[nimisõna, substantiiv]
1. sookaaslane (naise kohta)

2. sookaaslane [naise kohta]

suguühe
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste suguline ühinemine, suguline vahekord

2. inimeste suguline ühinemine seksimisel

suhe
[nimisõna, substantiiv]
1. võrdlusel põhinev arvuline seos mõõdetavate suuruste või hulkade vahel

2. mingite nähtuste vaheline seos (mida saab arvudes mõõta)

3. võrdlusel põhinev arvuline vahekord

suhestama
[tegusõna, verb]
1. (kindlasse) suhtesse, vahekorda seadma

2. suhtesse seadma

suhestuma
[tegusõna, verb]
teatavas seoses, vahekorras olema

suhhovei
[nimisõna, substantiiv]
põuatuul Lõuna-Venemaal ja Lääne-Siberis

suhin
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kiirest, kergest läbi õhu või millestki mööda liikumisest tekkiv ühetooniline kõlatu heli

2. ühetooniline kõlatu heli

suhisema
[tegusõna, verb]
1. millegi kiirest, kergest läbi õhu või millestki mööda liikumisest tekkivat ühetoonilist kõlatut heli tekitama

2. sel viisil liikuma, lendama, langema vms

3. suhinat tekitama

suhistama
[tegusõna, verb]
ühetoonilist kõlatut heli tekitades midagi kiirelt, kergelt läbi õhu või millestki mööda liigutama, langeda laskma vms

suhkar
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud leiva- või saiaviil

suhkruakvatinta
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt akvatinta puhul kasutatav sügavtrükitehnika, kus pilt maalitakse plaadile värvitud suhkrulahusega

suhkrualkohol
[nimisõna, substantiiv]
hrl lehtpuudest saadav looduslik magusaine, mida kasutatakse suhkruasendajana (nt ksülitool, sorbitool)

suhkru-arengapalm
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilises Aasias kasvav või kasvatatav palm, mille õisikumahlast valmistatakse suhkrut

2. palm, mille õisikumahlast valmistatakse suhkrut

suhkruasendaja
[nimisõna, substantiiv]
looduslik või kunstlik magusaine, mida kasutatakse suhkru aseainena (nt steevia, ksülitool, sahhariin)

suhkruemme
[nimisõna, substantiiv]
naine, kes on harilikult seksuaalsuhtes endast oluliselt noorema mehega, toetades teda materiaalselt ja tehes talle kingitusi

suhkruhaige
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes põeb suhkurtõbe, diabeeti

2. suhkurtõve põdeja

suhkruhaigus
[nimisõna, substantiiv]
insuliini vaegusest tingitud ainevahetushäire, mille puhul on häirunud organismi võime omastada suhkruid

suhkruhernes
[nimisõna, substantiiv]
aedherne teisend, millest toiduks tarvitatakse mahlaseid ja magusaid kaunu koos poolvalminud seemnetega

suhkruissi
[nimisõna, substantiiv]
vanem mees, kes hrl seksuaalsuhte kokkuleppel teeb noorele naisele või mehele kingitusi, maksab ühise meelelahutuse, reiside vms eest

suhkrukaramell
[nimisõna, substantiiv]
1. suhkru kuumutamisel tekkiv pruunikas siirupitaoline mass, mida kasutatakse jookidele ja roogadele värvuse, aroomi ja maitse andmiseks

2. pruuni värvi siirupi moodi magus mass, mis annab jookidele ja toitudele värvi, lõhna ja maitset

suhkrukell
[nimisõna, substantiiv]
kell vm mõõdik, mis aitab jälgida kahe toidukorra vahelist aega (hrl 3–4 tundi), mil hammaste tervise huvides tuleks tarbida üksnes vett

suhkrukont
[nimisõna, substantiiv]
urbne loomakont, mis keetmisel annab leemele rasvakorra ja hea maitse

suhkrukott
[nimisõna, substantiiv]
(suur) kott suhkrut

suhkrukringel
[nimisõna, substantiiv]
väike suhkruvaaba või -puistega kringel

suhkrukristall
[nimisõna, substantiiv]
suhkru korrapärase kujuga osake

suhkruküpsis
[nimisõna, substantiiv]
suhkruga üle puistatud vm magus küpsis

suhkrulahus
[nimisõna, substantiiv]
lahustunud suhkruga vedelik

suhkruleht
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärit taim, mille magusaid lehti kasutatakse loodusliku suhkruasendajana

suhkru-lehtadru
[nimisõna, substantiiv]
Kaug-Ida merede pruunvetikas, mille lehti tarvitatakse toiduks

suhkruleib
[nimisõna, substantiiv]
suhkruga kaetud leivakäär

suhkrulusikas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne lusikas suhkru serveerimiseks

suhkrumagus
[omadussõna, adjektiiv]
1. maitselt (või lõhnalt) väga magus, magus nagu suhkur

2. magus kui suhkur

suhkrumais
[nimisõna, substantiiv]
teatud sorti mais, mille magusaid klaasjaid teri tarvitatakse köögiviljana

suhkrumaks
[nimisõna, substantiiv]
riigimaks, millega maksustatakse magustatud jooke ja teisi rohkelt suhkrut sisaldavad tooteid

suhkrumänd
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika lääneosas kasvav kõrge okaspuu, mille tardunud magusat mahla on kasutatud suhkru aseainena

suhkrune
[omadussõna, adjektiiv]
ohtra suhkruga maitsestatud, väga magus

suhkrupaber
[nimisõna, substantiiv]
suhkrust jt ainetest valmistatud õhuke söödav (värviline, pildiga) kate, mida kasutatakse koogi või tordi kaunistamiseks (kuhu saab nt pildi printida toiduvärviprinteriga)

suhkrupagar
[nimisõna, substantiiv]
1. kookide, tortide ja teiste kondiitritoodete valmistaja

2. inimene, kelle töö on kooke ja torte valmistada

suhkrupalm
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilises Aasias kasvav või kasvatatav palm, mille õisikumahlast valmistatakse suhkrut

2. palm, mille õisikumahlast valmistatakse suhkrut

suhkrupea
[nimisõna, substantiiv]
suur koonusekujuline rafinaadsuhkru tükk (varasemal ajal kauplustes müügil)

suhkrupeet
[nimisõna, substantiiv]
suhkru tootmiseks ja söödaks kasvatatav suhkrurikka koonusja juurikaga rohttaim, hariliku peedi teisend

suhkruroog
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt troopikas ja lähistroopikas kasvatatav kõrreline rohttaim, millest saadakse suhkrut

suhkrusai
[nimisõna, substantiiv]
1. magus, ohtra suhkruga maitsestatud (väike) sai

2. suhkruga kaetud saiaviil

suhkrusiirup
[nimisõna, substantiiv]
kontsentreeritud suhkrulahus

suhkrusorgo
[nimisõna, substantiiv]
sorgo, mida kasvatatakse kõrte suhkrusisalduse pärast siirupi tootmiseks kondiitri- ja kompvekitööstusele

suhkrustama
[tegusõna, verb]
1. ohtra suhkruga maitsestama, rohkes suhkrus säilitama või töötlema

2. suhkruga üle riputama või katma

3. suhkruks v suhkrutaoliseks tegema

4. suhkruga üle riputama v magusaks tegema

suhkrustuma
[tegusõna, verb]
1. suhkruks või suhkrutaoliseks minema

2. suhkruks v suhkrutaoliseks minema

suhkrutaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, millest saadakse suhkrut või suhkrurohkeid (magusaid) toiduaineid (nt suhkrupeet, suhkruroog)

suhkrutangid
[nimisõna, substantiiv]
näpitsad tükksuhkru tõstmiseks

suhkrutera
[nimisõna, substantiiv]
suhkru korrapärase kujuga osake

suhkrutermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
šokolaadi, suhkru ja teiste magusainete kuumutamisel kasutatav termomeeter

suhkrutoos
[nimisõna, substantiiv]
1. nõu suhkru hoidmiseks ja serveerimiseks

2. nõu suhkru hoidmiseks

suhkrutükk
[nimisõna, substantiiv]
tükksuhkru üks tükke

suhkruvaap
[nimisõna, substantiiv]
sulatatud suhkru kiht (nt kookidel, tortidel, puuviljadel)

suhkruvaba
[omadussõna, adjektiiv]
ilma (kahjuliku) suhkruta (hrl asendab seda mesi vm suhkruasendaja)

suhkruvaene
[omadussõna, adjektiiv]
vähe suhkrut sisaldav

suhkruvaher
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärit lõhiste lehtedega puu, mille mahl sisaldab rohkesti suhkrut

suhkruvatt
[nimisõna, substantiiv]
sulasuhkru massist valmistatud kerge ja kohev maiustus

suhkruvesi
[nimisõna, substantiiv]
vesi, millesse on lisatud suhkrut

suhkruõun
[nimisõna, substantiiv]
Peruu ja Ecuadori Andide mägiorgudest pärineva viljapuu (Peruu annoona) rohekaskollase koorega magusamaitseline ümar vili

suhkur
[nimisõna, substantiiv]
1. magus kristalne toiduaine, mida saadakse nt suhkruroost või suhkrupeedist

2. magus toiduaine, mida saab teatud tüüpi taimedest

suhkuralkohol
[nimisõna, substantiiv]
hrl lehtpuudest saadav looduslik magusaine, mida kasutatakse suhkruasendajana (nt ksülitool, sorbitool)

suhkurdama
[tegusõna, verb]
1. ohtra suhkruga maitsestama, rohkes suhkrus säilitama või töötlema

2. suhkruga üle riputama või katma

3. suhkruks v suhkrutaoliseks tegema

4. suhkruga üle riputama v magusaks tegema

suhkurdiabeet
[nimisõna, substantiiv]
insuliini vaegusest tingitud ainevahetushäire, mille puhul on häirunud organismi võime omastada suhkruid

suhkurjas
[omadussõna, adjektiiv]
peeneteraline, (peen)suhkrut meenutav

suhkurkusesus
[nimisõna, substantiiv]
uriini normaalsest suurem suhkrusisaldus

suhkurmagus
[omadussõna, adjektiiv]
1. maitselt (või lõhnalt) väga magus, magus nagu suhkur

2. magus kui suhkur

suhkurtõbi
[nimisõna, substantiiv]
insuliini vaegusest tingitud ainevahetushäire, mille puhul on häirunud organismi võime omastada suhkruid

suhkurtõbine
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimene, kes põeb suhkurtõbe, diabeeti

2. suhkurtõve põdeja

suht
[määrsõna, adverb]
1. suhteliselt, üsna

2. (pehmendab omadust või asjaolu:) peaaegu täiel määral

suhtarv
[nimisõna, substantiiv]
1. (statistikas:) arvuline näitaja, mis on leitud absoluutarvude suhtena ning tähistab suhtelist suurust

2. suhtelise suuruse arvväärtus

suhtedraama
[nimisõna, substantiiv]
inimestevahelisi (armu)suhteid käsitlev näidend või film

suhtefoobik
[nimisõna, substantiiv]
suhete ees ebaadekvaatset hirmu tundev inimene

suhtehaldur
[nimisõna, substantiiv]
kliendi ja firma suhte tugevdamise ja arendamise eest vastutav töötaja (nt pangas)

suhtekomöödia
[nimisõna, substantiiv]
inimestevahelisi (armu)suhteid käsitlev koomiline näidend või film

suhtekoolitus
[nimisõna, substantiiv]
paarisuhte täiendamiseks mõeldud koolitus

suhtekorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
1. avalikkusega, meediaga ja teiste ettevõtete või asutustega suhtlemise eest vastutav isik

2. suhtekorraldusega tegelev isik

suhtekorraldus
[nimisõna, substantiiv]
1. suhtlemine avalikkusega, meediaga ja teiste ettevõtete või asutustega eesmärgiga mõjutada oma ettevõtte mainet ja kajastust

2. suhtlemine üldsusega ja teiste ettevõtetega

suhtekorraldusfirma
[nimisõna, substantiiv]
suhtekorraldusteenustele spetsialiseerunud ettevõte

suhteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis avaldub ainult seoses mõne teise nähtuse või objektiga, millestki sõltuv või tingitud

2. selline, mis avaldub ainult seoses mõne teise nähtuse või objektiga, sõltuv

suhteliselt
[määrsõna, adverb]
1. (nõrgendab omadust või asjaolu:) peaaegu täiel määral

2. mõnevõrra vähem kui täiel määral

3. päris palju, aga mitte täiesti

suhtelisus
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, kus miski avaldub ainult seoses mõne teise nähtuse või objektiga, on millestki sõltuv või tingitud

2. loomingule eriomane mittevastavus tegelikkuse ja selle kujutise vahel

suhtenõustaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes annab nõu, kui muret teeb paarisuhe, nt kui pereelus on suuri muudatusi ja raskeid valikuid

suhterägastik
[nimisõna, substantiiv]
(keeruliste suhete kohta)

suhtes
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. mingis küsimuses, mingis asjas

2. kellegagi või millegagi seoses

suhtes
[määrsõna, adverb]
püsivas paarisuhtes, aga mitte abielus

suhtestaatus
[nimisõna, substantiiv]
paarisuhte seis, selle määratlus

suhtestik
[nimisõna, substantiiv]
suhted kogumina, suhete süsteem

suhtesõltlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on vaimselt klammerdunud teise inimese külge, kelle elu ja tegevus sõltub teisest inimesest

suhtesõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
(elu häiriv) sõltuvus teisest inimesest

suhtevõrgustik
[nimisõna, substantiiv]
1. suhted, mis ümbritsevad inimest argielus ning mis on vajalikud inimese igapäevaseks toimetulekuks

2. inimesi, ettevõtteid, organisatsioone vms ühendavad suhted

suhtevägivald
[nimisõna, substantiiv]
paarisuhte juhtumeid hõlmav vägivald

suht-koht
[määrsõna, adverb]
1. suhteliselt, üsna

2. (pehmendab omadust või asjaolu:) peaaegu täiel määral

suhtkoht
[määrsõna, adverb]
1. suhteliselt, üsna

2. (pehmendab omadust või asjaolu:) peaaegu täiel määral

suhtlema
[tegusõna, verb]
1. teis(t)e inimes(t)ega infot ja mõtteid vahetama, hrl rääkides, kirjutades, ühiselt aega veetes vm moel

2. kellegagi infot ja mõtteid vahetama

Ühendtegusõnad: edasi suhtlemaedasi suhtlema

suhtlemisalane
[omadussõna, adjektiiv]
klientide, patsientidega infovahetuse, suhtlemisega seotud

suhtlemisaldis
[omadussõna, adjektiiv]
meeleldi valmis suhtlema, kergelt ja vabalt suhtlev

suhtlemiskramp
[nimisõna, substantiiv]
takistus suhtlemises, oskamatus suhelda

suhtlemiskultuur
[nimisõna, substantiiv]
inimestevahelise suhtlemise viis

suhtlemisnälg
[nimisõna, substantiiv]
suur vajadus suhelda

suhtlemisoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskus (hästi, meeldivalt) teiste inimeste poole pöörduda, nendega rääkida vm viisil suhelda

suhtlemisprobleem
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline probleem vm asjaolu, mis takistab, häirib suhtlemist, oskamatus või suutmatus suhelda

suhtlemisraskus
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline probleem vm asjaolu, mis takistab, häirib suhtlemist, oskamatus või suutmatus suhelda

suhtlemistreening
[nimisõna, substantiiv]
rühmas toimuv suhtlusoskuse arendamine (nt koolitusel, kursustel)

suhtlemisvaegus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus tuntakse teiste inimestega suhtlemisest puudust

suhtlus
[nimisõna, substantiiv]
1. teabe, sõnumite edastamine ja vastuvõtmine mingite osapoolte vahel, (vastamisi) oma mõtete, tunnete väljendamine, hrl kirjutades, rääkides

2. see, kui keegi kellegagi infot ja mõtteid vahetab

suhtluskeel
[nimisõna, substantiiv]
teiste inimestega suhtlemisel kasutatav keel

suhtluskond
[nimisõna, substantiiv]
inimesed, kellega omavahel läbi käiakse

suhtluskultuur
[nimisõna, substantiiv]
inimestevahelise suhtlemise viis

suhtluslävi
[nimisõna, substantiiv]
keeleoskuse tase, mis võimaldab inimesel mingi keele keskkonnas iseseisvalt toime tulla ja suhelda

suhtlusolukord
[nimisõna, substantiiv]
olukord, milles toimub teiste inimestega suhtlemine

suhtlusoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskus (hästi, meeldivalt) teiste inimeste poole pöörduda, nendega rääkida vm viisil suhelda

suhtlusportaal
[nimisõna, substantiiv]
veebisait, kus inimesed saavad üksteisega suhelda, jagada pilte, videoid, muusikat vms (nt Facebook, MySpace)

suhtlusprobleem
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline probleem vm asjaolu, mis takistab, häirib suhtlemist, oskamatus või suutmatus suhelda

suhtluspädevus
[nimisõna, substantiiv]
võimekus ennast selgelt ja asjakohaselt väljendada nii kõnes kui ka kirjas, arvestades olukordi ja suhtluspartnereid

suhtlusraskus
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline probleem vm asjaolu, mis takistab, häirib suhtlemist, oskamatus või suutmatus suhelda

suhtlusring
[nimisõna, substantiiv]
inimesed, kellega erialaselt või seltskondlikult suheldakse (sh sotsiaalmeedias)

suhtlusringkond
[nimisõna, substantiiv]
inimesed, kellega pidevalt suheldakse, kogum tuttavaid

suhtlussõna
[nimisõna, substantiiv]
suulisel suhtlemisel kasutatav sõna (nt ahah, okei, onju)

suhtlustasand
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaseks suhtlemiseks vajalik keeleoskuse tase

suhtlustreener
[nimisõna, substantiiv]
koolitaja või nõustaja töö-, pere-, paari- vm suhete alal

suhtlustreening
[nimisõna, substantiiv]
rühmas toimuv suhtlusoskuse arendamine (nt koolitusel, kursustel)

suhtlusvahend
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend, mis võimaldab teabe levitamist ja inimestevahelist suhtlemist (nt seade, keel vm märgisüsteem)

2. teabelevivahend

suhtlusvõrgustik
[nimisõna, substantiiv]
eri kanalitest koosnev virtuaalne võrgustik, mille sisu loovad kasutajad ise, üks meediavorme

suhtlusäpp
[nimisõna, substantiiv]
suhtlusvõimalust pakkuv mobiilirakendus

suhtuma
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi kohta midagi arvama, kellegi või millegi suhtes mingil seisukohal olema

2. kellegi või millegi kohta midagi arvama, mingil seisukohal olema

suhtumine
[nimisõna, substantiiv]
väljakujunenud arvamus, seisukoht kellegi või millegi kohta

suhtumisluul
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik seisund, mille puhul inimene tõlgendab mis tahes sündmusi ja fakte kui enesega seotuid või enese vastu suunatuid (nt arvab, et möödujad vaatavad talle eriliselt otsa)

suhtumus
[nimisõna, substantiiv]
väljakujunenud arvamus, seisukoht kellegi või millegi kohta

suhtumuslik
[omadussõna, adjektiiv]
suhtumisega seotud, sellest tulenev

suhvel
[nimisõna, substantiiv]
1. laua, kapi vm mööblieseme hrl kastikujuline lahti- või väljatõmmatav osa millegi hoidmiseks

2. kasti kujuga osa laua või muu mööblieseme sees, mida saab välja tõmmata

suiduma
[tegusõna, verb]
sujuvalt, vähehaaval kitsamaks muutuma, sujuvalt ahenema

suigahtama
[tegusõna, verb]
korraks (kergesti, lühidalt) uinuma, korraks magama jääma

suigatama
[tegusõna, verb]
korraks (kergesti, lühidalt) uinuma, korraks magama jääma

suigatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike, kerge uinak, (kerge) uni

suige
[nimisõna, substantiiv]
lühike, kerge uinak, (kerge) uni

suigukubjas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kirikuabiline, kelle ülesandeks oli jälgida, et kogudus jutluse ajal ärkvel püsiks

suigutama
[tegusõna, verb]
1. und peale ajama, uniseks tegema

2. uinuma panema

suigutav
[omadussõna, adjektiiv]
uniseks tegev, uinuma panev

suigutavalt
[määrsõna, adverb]
uinutavalt

suik
[nimisõna, substantiiv]
lühike, kerge uinak, (kerge) uni

suikuma
[tegusõna, verb]
1. tasapisi, vaikselt uinuma, (kergelt, lühidalt) magama

2. [vaikselt] uinuma

suikvel
[määrsõna, adverb]
magamas, (äsja, kergelt) uinunud

suikvele
[määrsõna, adverb]
1. (kergelt, lühidalt) magama

2. unne, tukkuma

suiline
[nimisõna, substantiiv]
1. suveks palgatud põllu- vm abitööline (nt sulane või tüdruk)

2. suveks palgatav põllutööline

suine
[omadussõna, adjektiiv]
1. suvele omane, suvega seostuv

2. suvel esinev või toimuv

3. suvele omane, suvel toimuv või kasutatav

suir
[nimisõna, substantiiv]
1. mesilaste poolt kärjekannudesse varutud meega segatud õietolm

2. õietolm mesilaste toiduna

suirahallitus
[nimisõna, substantiiv]
kärjekannudes meega katmata õietolmul arenev hallitus, mis muudab suira kõvaks ja mesilastele kõlbmatuks

suirakann
[nimisõna, substantiiv]
kärje õhukeseseinaline kuuetahuline vahakannuke meega segatud õietolmuga

suirakorvike
[nimisõna, substantiiv]
harjastega ümbritsetud süvend mesilase tagajalgadel, kuhu kogutakse õietolmu

suirakärg
[nimisõna, substantiiv]
mee ja õietolmuga täidetud kärg

suiralest
[nimisõna, substantiiv]
suira kahjustav ämblikulaadne kahjur

suiratangid
[nimisõna, substantiiv]
mesilase tagajalgadel paiknevad moodustised õietolmu kokkupressimiseks enne suirakorvikestesse paigutamist

suisa
[määrsõna, adverb]
1. rõhutab millegi täit määra, toob esile ootamatuse nüansi

2. päris, täiesti

suisasui
[määrsõna, adverb]
avalikult, otse

suised
[nimisõna, substantiiv]
1. (putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) suud ümbritsevad jätked, mille ülesanne on toitu vastu võtta ja peenestada

2. putukatel: jätked toidu vastuvõtmiseks ja peenendamiseks

suislepp
[nimisõna, substantiiv]
keskmise suurusega kollakasvalge maitsev suviõun, mille viljaliha on roosakate laikude ja triipudega

suistik
[nimisõna, substantiiv]
ühendust võimaldav ava mingis elundis (nt südames)

suistuma
[tegusõna, verb]
suure hooga kõrgelt alla libisema või kukkuma

suisutama
[tegusõna, verb]
1. (magama) kussutama, (süles) kiigutades äiutama

2. hellitama, sussutama

suits
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi põlemisel või kuumenemisel tekkiv gaaside, õhu ja tahkete osakeste hõljuv segu

2. hall, valge või must gaas, mis tekib õhku, kui miski põleb

suitsed
[nimisõna, substantiiv]
suuraudadega päitsete (ehk valjaste) rauast osa, mis käib hobusele suhu

suitseidpidi
[määrsõna, adverb]
1. valjastest või valjastega

2. valjastest kinni hoides või võttes

3. valjaidpidi

suitsema
[tegusõna, verb]
(liha vm toiduainete kohta:) suitsuga läbi imbuma, suitsus küpsema

suitsetaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes suitsetab

suitsetama
[tegusõna, verb]
1. tubaka vm mõnuaine põletamisel tekkivat suitsu sisse hingama ja seejärel välja puhuma

2. sigareti suitsu suu kaudu sisse hingama ja välja puhuma

Ühendtegusõnad: välja suitsetamavälja suitsetama

suitsetamine
[nimisõna, substantiiv]
1. tubaka (vm mõnuaine) tarvitamine seda põlema pannes ja tekkivat suitsu sisse hingates ja seejärel välja puhudes

2. sigareti, vesipiibu vm tarvitamine

3. sigarettide kasutamine

suitsetamisruum
[nimisõna, substantiiv]
suitsetamiseks mõeldud (ventileeritav) ruum

suitsetamistuba
[nimisõna, substantiiv]
suitsetamiseks mõeldud (ventileeritav) ruum

suitsev
[nimisõna, substantiiv]
suitsu välja ajav

suitshall
[omadussõna, adjektiiv]
1. suitsu värvi, (heledam) hall

2. suitsu värvi, heledamat halli tooni

suitsidaalne
[omadussõna, adjektiiv]
enestapuga seonduv, enesetapuni viiv või jõudev

suitsideeruma
[tegusõna, verb]
enesetappu tegema

suitsidoloog
[nimisõna, substantiiv]
enesetappu ja sellega seonduvat uuriv teadlane

suitsidoloogia
[nimisõna, substantiiv]
enesetappu ja sellega seonduvat uuriv teadusharu

suitsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. iseenda ettekavatsuslik tapmine

2. enda ära tapmine

suitsiidik
[nimisõna, substantiiv]
enesetapumõtetega inimene

suitsiidikatse
[nimisõna, substantiiv]
katse ennast ära tappa

suitsiidirünnak
[nimisõna, substantiiv]
kallaletung, millegi ründamine vm terroriakt, mille sooritaja toob iseennast teadlikult ohvriks

suitsiiditerrorist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sooritab terroriakti iseennast teadlikult ohvriks tuues (nt end õhkides)

suitsiidivest
[nimisõna, substantiiv]
enesetaputerroristi seljas olev vest, mille küljes on lõhkeaineseadeldis

suitsiidne
[omadussõna, adjektiiv]
enestapuga seonduv, enesetapuni viiv või jõudev

suitsik
[nimisõna, substantiiv]
suitsu tekitamiseks kasutatav riist (nt mesinikel)

suitsjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. hallikat värvi, veidi suitsune, suitsu meenutav

2. suitsutaoline

suitsmust
[omadussõna, adjektiiv]
hallika, suitsuse varjundiga must

suitssinine
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt, uduselt hallikas sinine

suitsuahi
[nimisõna, substantiiv]
1. liha, kala vm toiduaine suitsutamiseks mõeldud ahi

2. suitsutusahi

suitsuandur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille vali signaal annab märku suitsu leidumisest ruumis

suitsuangerjas
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud angerjas

suitsuauk
[nimisõna, substantiiv]
1. auk rehetoa või sauna soemüüri seinas või laes, et välja lasta suitsu ja vingu

2. rehetoa seinas suitsu väljajuhtimiseks

suitsuava
[nimisõna, substantiiv]
1. auk rehetoa või sauna soemüüri seinas või laes, et välja lasta suitsu ja vingu

2. rehetoa seinas suitsu väljajuhtimiseks

suitsufilter
[nimisõna, substantiiv]
seade, riist (või selle osa) suitsu, gaasi vms kinnipidamiseks, õhu puhastamiseks

suitsuforell
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud forell

suitsugaas
[nimisõna, substantiiv]
millegi põlemisel tekkiv (kahjulik) gaasisegu

suitsugranaat
[nimisõna, substantiiv]
põlemisel suitsu tekitav eriotstarbeline käsigranaat

suitsuhais
[nimisõna, substantiiv]
ebameeldiv suitsu lõhn

suitsuhall
[omadussõna, adjektiiv]
suitsu värvi (heledam) hall

suitsuheeringas
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud heeringas

suitsuhimu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine suitsetada

suitsuisu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine suitsetada

suitsujutt
[nimisõna, substantiiv]
pikka triipu meenutav suitsune moodustis

suitsujuust
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud juust

suitsukala
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud kala

suitsukalasalat
[nimisõna, substantiiv]
salat suitsukalast ja mitmesugustest lisanditest

suitsukana
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud kana toiduna

suitsukarp
[nimisõna, substantiiv]
sigareti- või paberossikarp

suitsukarva
[omadussõna, adjektiiv]
1. suitsu värvi, (heledam) hall

2. suitsu värvi, heledamat halli tooni

suitsukate
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõjaolukorras:) tehislik suitsu- või udupilv, millega varjatakse vägesid vastase vaatluse ja tule eest

2. tehislik suitsu- v udupilv, millega varjatakse vägesid vastase tule eest

suitsukeel
[nimisõna, substantiiv]
sea vm looma suitsutatud keel toiduna

suitsukindel
[omadussõna, adjektiiv]
suitsus leiduvate saasteainete toimet taluv

suitsuklaas
[nimisõna, substantiiv]
halli kuni pehmet pruuni värvi klaas

suitsukoni
[nimisõna, substantiiv]
suitsetamisest järelejäänud sigaretiots, varasemal ajal ka paberossiots

suitsukoonal
[nimisõna, substantiiv]
põlemisel, plahvatusest vm moel tekkiv püstise kujuga suitsust moodustis

suitsukorsten
[nimisõna, substantiiv]
suitsu väljajuhtimiseks ja tõmbe tekitamiseks mõeldud toru vm ehitis

suitsukraam
[nimisõna, substantiiv]
suitsud (sigaretid, paberossid vms)

suitsukvarts
[nimisõna, substantiiv]
suitshall kuni kaneelpruun poolvääriskivi, kvartsi teisend

suitsukäik
[nimisõna, substantiiv]
1. torujas kanal, mis juhib küttekoldest väljuvad suitsugaasid korstnasse

2. lõõr, ahju-

suitsuküünal
[nimisõna, substantiiv]
suitsu tekitava ainega täidetud silinder (suitsukatte tegemiseks, signaliseerimiseks, putukatõrjeks)

suitsulamp
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne klaasita lamp

suitsuliha
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud liha

suitsulihatoode
[nimisõna, substantiiv]
soolatud või soolamata tükilihast valmistatud termiliselt töödeldud toode

suitsulont
[nimisõna, substantiiv]
pikk suitsuriba

suitsuloor
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge suits

2. vaevumärgatav suits, suitsuvina

suitsulõhe
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud lõhekala

suitsulõke
[nimisõna, substantiiv]
suitsu tekitamiseks süüdatud lõke (kaitseks või märguandeks)

suitsulõõr
[nimisõna, substantiiv]
1. torujas kanal, mis juhib küttekoldest väljuvad suitsugaasid korstnasse

2. lõõr, ahju-

suitsulõõts
[nimisõna, substantiiv]
suitsu tekitamiseks kasutatav riist (nt mesinikel)

suitsuma
[tegusõna, verb]
suitsust mustuma, tahmaga kattuma

suitsumahv
[nimisõna, substantiiv]
1. sigaretist, piibust korraga suhu tõmmatav kogus tubakasuitsu

2. suitsupahv

suitsumaja
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) ahjuküttega korstnata elamu

suitsumees
[nimisõna, substantiiv]
see, kes suitsetab

suitsune
[omadussõna, adjektiiv]
1. suitsu sisaldav, suitsu täis, suitsu lõhna või maitsega

2. suitsu sisaldav, suitsu täis

suitsuneelud
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine suitsetada

suitsunurk
[nimisõna, substantiiv]
suitsetamiseks mõeldud (ventileeritav) ruumiosa

suitsunälg
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine suitsetada

suitsuots
[nimisõna, substantiiv]
suitsetamisest järelejäänud sigaretiots, varasemal ajal ka paberossiots

suitsupaber
[nimisõna, substantiiv]
õhuke poolläbipaistev paber, mida kasutatakse hrl sigarettide jaoks ja paberosside keeramiseks

suitsupahvak
[nimisõna, substantiiv]
ahjust, mootorist, sigaretist vms korraga välja paiskuv või puhutav suitsu kogus

suitsupakk
[nimisõna, substantiiv]
sigareti- või paberossipakk

suitsupaus
[nimisõna, substantiiv]
1. tööpaus või puhkehetk, et suitsu teha

2. tööpaus, et suitsu teha

suitsupeekon
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud peekon

suitsupekk
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud seapekk

suitsupilv
[nimisõna, substantiiv]
põlemisel, plahvatusest vm moel tekkiv suur pilvekujuline suitsust moodustis

suitsupits
[nimisõna, substantiiv]
1. torukujuline ese sigareti või sigari hoidmiseks suitsetamisel

2. sigari-, sigaretihoidik

suitsupoi
[nimisõna, substantiiv]
plahvatav signaalpoi, mis põledes levitab oranži suitsu

suitsupomm
[nimisõna, substantiiv]
põlemisel ohtralt suitsu tekitav pürotehnikavahend

suitsupoolis
[nimisõna, substantiiv]
suitsud (sigaretid, paberossid vms)

suitsupõrsas
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud põrsas toiduna

suitsupääsuke
[nimisõna, substantiiv]
1. pika harkis saba, sinkjasmusta seljapoole ja valge kõhualusega lind, kes ehitab savipesa hoone räästa alla

2. pika saba, musta selja ja valge kõhuga lind, kes ehitab pesa hoone katuse alla

suitsuraha
[nimisõna, substantiiv]
1. raha sigarettide ostmiseks

2. (väikese rahasumma, vähese raha kohta)

suitsuribi
[nimisõna, substantiiv]
sea vm looma suitsutatud ribitükk

suitsuruum
[nimisõna, substantiiv]
suitsetamiseks mõeldud (ventileeritav) ruum

suitsuräim
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud räim

suitsusaba
[nimisõna, substantiiv]
lõkkest, mootorist vm välja paiskuv suits

suitsusammas
[nimisõna, substantiiv]
põlemisel, plahvatusest vm moel tekkiv massiivne tulbakujuline suitsust moodustis

suitsusaun
[nimisõna, substantiiv]
Eestis ja Soomes endisajal levinud korstnata saun, kus suits tõuseb otse läbi kerise ümbritsevasse ruumi

suitsuseapea
[nimisõna, substantiiv]
(toiduna:) suitsutatud seapea

suitsusilk
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud räim

suitsusilm
[nimisõna, substantiiv]
1. silmameigistiil, mida iseloomustavad tumedad toonid ja hajutatud värvid

2. silmameigistiil, mida iseloomustavad tumedad toonid, hajutatud värvid

suitsusilmad
[nimisõna, substantiiv]
1. silmameigistiil, mida iseloomustavad tumedad toonid ja hajutatud värvid

2. silmameigistiil, mida iseloomustavad tumedad toonid, hajutatud värvid

suitsusink
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud liha, mis on saadud looma tagapoolest, eriti kintsuosast

suitsusoe
[omadussõna, adjektiiv]
äsja suitsust võetud, seetõttu soe

suitsusool
[nimisõna, substantiiv]
lepa, kuuse vm puu suitsus suitsutatud sool

suitsusukeldumine
[nimisõna, substantiiv]
päästetöödel hingamisaparaadis sisenemine suitsu ja põlemisgaasidega täidetud ruumi, et päästa inimesi ja vara

suitsusus
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduki heitgaasis sisalduva suitsu kogus, heitgaasi läbipaistvuse erinevus puhta õhu läbipaistvusest

suitsusõõm
[nimisõna, substantiiv]
1. sigaretist, piibust korraga suhu tõmmatav kogus tubakasuitsu

2. suitsupahv

suitsutama
[tegusõna, verb]
1. liha, kala vm toiduaineid teatavat aega teataval temperatuuril suitsus hoidma, suitsuga läbi immutama või suitsutusvedelikuga töötlema

2. konservimiseks suitsus hoidma

3. tahmuda laskma

suitsutamine
[nimisõna, substantiiv]
liha, kala vm toiduainete suitsuga töötlemine

suitsutare
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ahjuküttega korstnata elamu

suitsutegemine
[nimisõna, substantiiv]
suitsetamine

suitsuti
[nimisõna, substantiiv]
metallnõu viiruki suitsutamiseks jumalateenistusel vm

suitsutoode
[nimisõna, substantiiv]
suitsuliha, -kala vms

suitsutopaas
[nimisõna, substantiiv]
suitshall kuni kaneelpruun poolvääriskivi, kvartsi teisend

suitsutort
[nimisõna, substantiiv]
väike säbrus suitsupilv

suitsutoru
[nimisõna, substantiiv]
toru suitsu väljajuhtimiseks

suitsutorukatel
[nimisõna, substantiiv]
vana tüüpi aurukatel, mille trumlis paiknevad peenikesed torud suitsugaasi väljajuhtimiseks

suitsutsehh
[nimisõna, substantiiv]
tsehh, kus suitsutatakse liha, kala vm toiduaineid

suitsutuba
[nimisõna, substantiiv]
suitsetamiseks mõeldud (ventileeritav) ruum

suitsutund
[nimisõna, substantiiv]
1. tööpaus või puhkehetk, et suitsu teha

2. tööpaus, et suitsu teha

suitsutusvedelik
[nimisõna, substantiiv]
toiduainete suitsutamiseks kasutatav vedelik

suitsuvaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus ei suitsetata

2. selline, mis ei tekita suitsu

suitsuviirg
[nimisõna, substantiiv]
peenike ja pikk suitsujuga

suitsuvine
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge suits

2. vaevumärgatav suits, suitsuvina

suitsuving
[nimisõna, substantiiv]
(puidu) mittetäielikul põlemisel või millegi kõrbemisel tekkiv (kibedalõhnaline) suits

suitsuvorst
[nimisõna, substantiiv]
(kuum)suitsutatud lihavorst

suitsuõlu
[nimisõna, substantiiv]
suitsutatud linnastest pruulitud, suitsu maitsega õlu

sujuma
[tegusõna, verb]
1. probleemideta, tõrgeteta toimuma, ladusalt, hästi edenema

2. edenema

3. ladusalt kulgema

sujundama
[tegusõna, verb]
protsesse, menetlusi, eeskirju lihtsamaks, ladusamaks või tõhusamaks muutma

sujundamine
[nimisõna, substantiiv]
protsesside, menetluste, eeskirjade lihtsamaks, ladusamaks või tõhusamaks muutmine

sujuv
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühtlaselt, äkiliste muutusteta, jõnksudeta kulgev, mitte järsk

2. ühetasaselt kulgev

3. kõverusteta

4. paindlik, nõtke

5. ladus, voolav

sujuvalt
[määrsõna, adverb]
1. ühetasaselt, hüpeteta

2. libedasti, ladusalt

sujuvus
[nimisõna, substantiiv]
ühtlane ja äkiliste muutusteta kulgemine, jõnksudeta olek

sukaad
[nimisõna, substantiiv]
1. suhkrusiirupis klaasjaks keedetud (või leotatud) apelsini-, sidrunikoored või puuviljatükid

2. suhkurdatud puuvili ja puuviljakoored

sukad-sokid
[nimisõna, substantiiv]
sukad ja sokid kogumina

sukahoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. naiste trippidega pesuese sukkade ülevalhoidmiseks

2. sukahoidja

sukajoon
[nimisõna, substantiiv]
piki sukasääre tagumist külge kulgev õmblus

sukakad
[nimisõna, substantiiv]
1. sukad koos püksteosaga

2. õhukesest materjalist riideese, mida naised kannavad pükste või seeliku all

sukakand
[nimisõna, substantiiv]
suka tagumine, jalakanda ümbritsev osa

sukakiri
[nimisõna, substantiiv]
sukasäärele kootud muster

sukalaba
[nimisõna, substantiiv]
labajalga kattev suka osa

sukanõel
[nimisõna, substantiiv]
õmblusnõelast suurem avara silmaga nõel nõelumiseks

sukapaar
[nimisõna, substantiiv]
paar sukki, sukad

sukapael
[nimisõna, substantiiv]
sukkade ülevalhoidmiseks ümber jala seotav pael

sukapöid
[nimisõna, substantiiv]
labajalga kattev suka osa

sukapüksid
[nimisõna, substantiiv]
1. sukad koos püksteosaga

2. õhukesest materjalist riideese, mida naised kannavad pükste või seeliku all

sukaseen
[nimisõna, substantiiv]
(suka) nõelumisel kasutatav seenekujuline ese

sukasilm
[nimisõna, substantiiv]
suka silmkoes kootud silmus

sukasäär
[nimisõna, substantiiv]
1. märgib rahavarude hoidmist kodus, nende kodust hoiukohta

2. peidukoht raha hoidmiseks

sukatripp
[nimisõna, substantiiv]
sukkade ülevalhoidmiseks kasutatav tripp

sukavabrik
[nimisõna, substantiiv]
sukakudumise vabrik

sukavarras
[nimisõna, substantiiv]
suka, soki, kinnaste kudumiseks kasutatav lühem varras, mille mõlemad otsad on kergelt ümardatud

sukaõmblus
[nimisõna, substantiiv]
piki sukasääre tagumist külge kulgev õmblus

sukelaparaat
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega viiakse vee alla uurijad, süvaveetuukrid, veealuste konstruktsioonide paigaldajad ning uurimisaparatuur

sukeldama
[tegusõna, verb]
1. vee alla, vette kastma või vajutama

2. vee alla kastma v vajutama

sukelduja
[nimisõna, substantiiv]
sukeldumisega tegeleja

sukelduma
[tegusõna, verb]
1. vee alla laskuma (mõne aja pärast jälle pinnale tõustes)

2. veepinnast allapoole, põhja suunas ujuma

3. vee alla laskuma, põhja suunas ujuma

4. spetsiaalset varustust kandes vee all ujuma ja veekogu põhja vaatlema

sukeldumine
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalse varustusega vee all või veepinnast põhja poole ujumine

2. spetsiaalse varustusega vee all ujumine ja veekogu põhja vaatlemine

sukeldumissügavus
[nimisõna, substantiiv]
allveelaeva suurim lubatud sügavus meetrites

sukeldussaag
[nimisõna, substantiiv]
väikese lõikesügavusega, plaatide, uste vms väljalõikamiseks kasutatav saag

sukeldussügavus
[nimisõna, substantiiv]
maksimaalne sügavus, kuhu ollakse võimeline sukelduma või kuhu tohib aparaadi sukeldada

sukelpart
[nimisõna, substantiiv]
toiduotsimisel üleni vee alla või veekogu põhja sukelduvate lindude (nt vardid, hahk) üldnimetus

sukelsügavus
[nimisõna, substantiiv]
maksimaalne sügavus, kuhu ollakse võimeline sukelduma või kuhu tohib aparaadi sukeldada

sukeltank
[nimisõna, substantiiv]
tsistern allveelaevas, kuhu laeva sukeldumisel lastakse vesi, mis pinnale tõusmisel suruõhuga välja puhutakse

sukk
[nimisõna, substantiiv]
1. jalga kogu pikkuses kattev, hrl jala ümber liibuv õhuke läbipaistev (nt siidist) või paksem (nt villane) riietusese, mida hoiab ülal veniv tugevam serv (ennemini tripid)

2. pikk õhuke riideese, mida kantakse ümber jala

sukkis
[määrsõna, adverb]
sukkade väel, ilma jalanõudeta

sukkmask
[nimisõna, substantiiv]
maskeerimiseks pähe tõmmatud liibuv kate

sukkmüts
[nimisõna, substantiiv]
kujult sukka meenutav pea ümber liibuv (pikk) kootud müts

sukkot
[nimisõna, substantiiv]
juutide sügisene lõikuspüha

sukkpüksid
[nimisõna, substantiiv]
1. sukad koos püksteosaga

2. õhukesest materjalist riideese, mida naised kannavad pükste või seeliku all

sukksaabas
[nimisõna, substantiiv]
jala ümber liibuv pika säärega naistesaabas

sukman
[nimisõna, substantiiv]
setu naiste tumesinine või must villane varrukateta pealisrõivas

sukraloos
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik magusaine, mis on saadud disahhariidist

suks
[nimisõna, substantiiv]
1. suur koduloom, kes hirnub, kelle seljas ratsutatakse ning keda kasutatakse veoloomana

2. suur loom, kelle seljas inimesed sõidavad ja kes suudab raskeid asju vedada

suksed
[nimisõna, substantiiv]
kangaspuude tallalauad

suksu
[nimisõna, substantiiv]
1. suur koduloom, kes hirnub, kelle seljas ratsutatakse ning keda kasutatakse veoloomana

2. suur loom, kelle seljas inimesed sõidavad ja kes suudab raskeid asju vedada

suksutama
[tegusõna, verb]
naisega armusuhtes olema, sellele ahvatlema

suktsessiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. järgnev, järjestikune

2. järk-järgult toimuv

suktsessioon
[nimisõna, substantiiv]
ühe (taime)koosluse asendumine teisega sadade kuni tuhandete aastate jooksul, koosluste vahetus

sukulent
[nimisõna, substantiiv]
lihakate lehtede ja vartega taim

sukulentne
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) paksude, lihavate lehtedega

sukuub
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse uskumuse kohaselt kauniks naiseks kehastunud deemon, kes ilmub magavatele meestele, võrgutab neid ja astub nendega seksuaalvahekorda

sula
[nimisõna, substantiiv]
talvine ilmastikunähtus, mille puhul temperatuur on 0° või üle selle

sula
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (aitab väidet tugevdada, öeldut rõhutada:) selgelt, täiel määral ilmnev

2. täiesti, päris

sulahõbe
[nimisõna, substantiiv]
(hrl võrdlustes millegi hiilgava, vedelat (elav)hõbedat meenutava kohta)

sulahäälik
[nimisõna, substantiiv]
heliline konsonant, hrl l või r

sulailm
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt soe (temperatuuriga 0° või üle selle) ja niiske talveilm

2. sula

sulajuust
[nimisõna, substantiiv]
1. võileivale määrimiseks sobiv pehme juust (sulatatud juust või toorjuust)

2. sulatatud pehme juust

sulak
[nimisõna, substantiiv]
koht v laik, kust jää v lumi on sulanud

sulaklaas
[nimisõna, substantiiv]
toorainete ja klaasipuru sulatatud segu klaasi valmistamisel, vedel klaasimass

sulakuld
[nimisõna, substantiiv]
miski väga väärtuslik, millega soovitakse kedagi meelitada või midagi tõestada

sulalumi
[nimisõna, substantiiv]
sulailma mõjul tekkinud märg lumi

sulalumine
[omadussõna, adjektiiv]
(talveilma kohta:) sulama hakanud, niiske lumega

sulam
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis on saadud eri metallide või metalli ja mittemetalli kokkusulatamisel (nt malm on raua ja süsiniku sulam, pronks on vase ja tina sulam)

sulama
[tegusõna, verb]
1. soojuse mõjul tahkest olekust vedelaks või pehmeks muutuma

2. soojuse mõjul vedelaks muutuma

3. metalli, klaasi kohta

Ühendtegusõnad: kokku sulama, kokku sulama, lahti sulama, lahti sulama, sisse sulama, sisse sulama, välja sulama, välja sulama, ära sulama, ära sulama, ühte sulama, ühte sulama, üles sulamaüles sulama

sulamalm
[nimisõna, substantiiv]
vedelas olekus malm

sulamesi
[nimisõna, substantiiv]
vedel, kristalliseerumata mesi

sulametall
[nimisõna, substantiiv]
vedelas olekus metall

sulamiskõver
[nimisõna, substantiiv]
kõver, mis kujutab sulamistemperatuuri sõltuvust rõhust

sulamispunkt
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur normaalrõhul, mille puhul tahke aine hakkab sulama

sulamissoojus
[nimisõna, substantiiv]
soojushulk, mis kulub tahke aine muutmiseks sama temperatuuriga vedelikuks (aine massiühiku kohta)

sulamistemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur normaalrõhul, mille puhul tahke aine hakkab sulama

sulamistäpp
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur normaalrõhul, mille puhul tahke aine hakkab sulama

sulamisvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. jääst ja lumest sulanud vesi

2. sulamisvesi

suland
[nimisõna, substantiiv]
1. (erilaadsete nähtuste, omaduste vms segu või ühenduse kohta)

2. erilaadsete nähtuste, omaduste vms segu v ühendus

sulandama
[tegusõna, verb]
üheks tervikuks kokku panema, ühte segama

sulandsõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis on tekkinud kahe (või enama) sõna sulandumisel üheks uueks sõnaks nii kuju kui tähenduse poolest (nt sudu, masu)

sulanduma
[tegusõna, verb]
1. üheks tervikuks segunema (nii et piirid ähmastuvad), ühte sulama

2. sulamiks saama, kokku sulama

Ühendtegusõnad: kokku sulandumakokku sulanduma

sulane
[nimisõna, substantiiv]
palga eest (hrl põllutöödel) töötav meessoost maatööline

sulanema
[tegusõna, verb]
vähehaaval segunema

sulapagu
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguse värvusega kuubiliste kristallidena esinev mineraal, looduslik kaltsiumfluoriid

sular
[nimisõna, substantiiv]
sulavkaitsmes paiknev metalltraat, -riba vms, mis liigvoolu korral läbi põledes (sulades) elektriahela katkestab

sularaha
[nimisõna, substantiiv]
1. raha paberraha ja müntidena

2. raha füüsilisel kujul (paberi ja müntidena)

sularahaautomaat
[nimisõna, substantiiv]
1. automaat, millest pangakaardiga saab kontolt välja võtta sularaha ja teha makseid

2. automaat, mille abil saab spetsiaalse kaardiga oma pangakontolt raha võtta ja makseid teha

sularahaline
[omadussõna, adjektiiv]
sularahas tehtav, sularaha abil toimuv

sularahamakse
[nimisõna, substantiiv]
millegi eest tasutav rahasumma sularahas

sularahaseis
[nimisõna, substantiiv]
sularaha kogus teatud ajahetkel, nt mingis ettevõttes

sularahatehing
[nimisõna, substantiiv]
sularahas sooritatav tehing (nt raha sisse-, väljamakse)

sularasv
[nimisõna, substantiiv]
sulatatud või sulanud, vedel rasv

sularaud
[nimisõna, substantiiv]
vedelas olekus raud

sulaselaul
[nimisõna, substantiiv]
sulaste eluolu käsitlev rahvalaul

sulaseleib
[nimisõna, substantiiv]
(sulaseameti, sulaseks olemise kohta)

sulaselge
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti selge, väga selgelt märgatav

2. selline, et mingit kahtlust pole

3. kergesti, väga selgelt nähtav

sulaspoiss
[nimisõna, substantiiv]
noor sulane

sulasrahvas
[nimisõna, substantiiv]
sulased (oma perega), teenijatüdrukud, karjased jt teenijad

sulašokolaad
[nimisõna, substantiiv]
sulatatud šokolaad

sulatama
[tegusõna, verb]
1. soojuse mõjul sulama panema, tahkest vedelaks või pehmeks muutma

2. midagi soojuse mõjul vedelikuks muutma

Ühendtegusõnad: kokku sulatama, kokku sulatama, lahti sulatama, lahti sulatama, välja sulatama, välja sulatama, ära sulatama, ära sulatama, ühte sulatama, ühte sulatama, üles sulatama, üles sulatama, ümber sulatamaümber sulatama

sulatina
[nimisõna, substantiiv]
vedelas olekus tina või plii

sulatis
[nimisõna, substantiiv]
sulatamise saadus, sulatatu

sulatus
[nimisõna, substantiiv]
1. materjali sulatamine

2. materjalide sulatusahjus töötlemise viis (nt metallide tootmisel)

sulatusahi
[nimisõna, substantiiv]
materjalide sulatamiseks kasutatav ahi

sulatuskatel
[nimisõna, substantiiv]
materjalide sulatamiseks kasutatav katel

sulatustiigel
[nimisõna, substantiiv]
1. materjalide sulatamiseks kasutatav nõu

2. materjalide sulatamiseks

sulatõde
[nimisõna, substantiiv]
täiesti tõsi, täielik tõde

sulatõsi
[nimisõna, substantiiv]
täiesti tõsi, täielik tõde

sulav
[omadussõna, adjektiiv]
sujuv, katkestusteta, järskude üleminekuteta kulgev

sulavaha
[nimisõna, substantiiv]
sulatatud, sulanud vaha

sulavesi
[nimisõna, substantiiv]
1. jääst ja lumest sulanud vesi

2. sulamisvesi

sulavkaitse
[nimisõna, substantiiv]
lihtsaim elektriseadmete kaitse, mis katkestab vooluahelas voolu, kui voolutugevus ületab teatud väärtuse

sulavõi
[nimisõna, substantiiv]
1. sulatatud või sulanud, vedel või

2. sulatatud v sulanud või

sulaõnn
[nimisõna, substantiiv]
puhas, selge õnn

sulberdama
[tegusõna, verb]
1. vees jalgu, käsi vm edasi-tagasi või üles-alla liigutama

2. sel viisil midagi tegema (nt pesema)

suleboa
[nimisõna, substantiiv]
pidulik sulgedest pikk krae või sall

suleharjutus
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduslik katsetus, (esimene) kirjanduslik proovitöö

sulejooks
[nimisõna, substantiiv]
(kirjutamise, selle ladususe kohta)

sulejoonis
[nimisõna, substantiiv]
hane-, pilliroo- või metallist sulega tehtud joonistus

sulejoonistus
[nimisõna, substantiiv]
hane-, pilliroo- või metallist sulega tehtud joonistus

sulejope
[nimisõna, substantiiv]
sulgedest täidisega jope

sulejopp
[nimisõna, substantiiv]
sulgedest täidisega jope

sulekandja
[nimisõna, substantiiv]
(linnu kohta)

suleke
[nimisõna, substantiiv]
väike (linnu)sulg

sulekera
[nimisõna, substantiiv]
(linnupoja või väikese linnu kohta)

sulekott
[nimisõna, substantiiv]
sulgedega täidetud voodikott või magamiskott

sulekrae
[nimisõna, substantiiv]
mõnede lindude kaela kraena ümbritsevad muust sulestikust erineva värvuse või pikkusega suled

sulekuub
[nimisõna, substantiiv]
1. (linnu sulestiku kohta)

2. sulestik

sulelaba
[nimisõna, substantiiv]
linnusule keskel olevast suleroost kahele poole jääv lai(em) lame osa

suleline
[nimisõna, substantiiv]
(linnu kohta)

sulemees
[nimisõna, substantiiv]
1. loova kirjatööga tegelev inimene (hrl ajakirjanik, kirjanik või luuletaja)

2. oskuslik kirjutaja

3. ajakirjaniku kohta

4. kirjaniku kohta

suleng
[nimisõna, substantiiv]
jõe v kanali osa kahe lüüsi vahel

sulenuga
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutuslauagarnituuri kuuluv väike nuga kirjutussule vm kirjutusvahendi teritamiseks

2. väike taskunuga

suleosav
[omadussõna, adjektiiv]
kirjutamises osav, hea kirjutamisandega

sulepadi
[nimisõna, substantiiv]
sulgedega täidetud, hrl väga pehme ja kohev padi

sulepall
[nimisõna, substantiiv]
(linnupoja või väikese linnu kohta)

sulepea
[nimisõna, substantiiv]
1. tindiga täidetav kirjutusvahend, täitesulepea

2. varrest ja sulehoidjast koosnev kirjutusvahend (ka koos sulega)

sulepiinaja
[nimisõna, substantiiv]
andetu kirjamees

suleproov
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduslik katsetus, (esimene) kirjanduslik proovitöö

sulepuru
[nimisõna, substantiiv]
(väikesed) suled ja nende osakesed prügina

suleputk
[nimisõna, substantiiv]
linnu suleroo alumine osa, mis kinnitub nahas olevasse suletuppe

sulerood
[nimisõna, substantiiv]
piki linnusule keskjoont paiknev rood, mille külge kinnitub sulelaba

suleroots
[nimisõna, substantiiv]
piki linnusule keskjoont paiknev rood, mille külge kinnitub sulelaba

sulerüü
[nimisõna, substantiiv]
linnu keha katvad suled

sulerüütel
[nimisõna, substantiiv]
1. loova kirjatööga tegelev inimene (hrl ajakirjanik, kirjanik või luuletaja)

2. oskuslik kirjutaja

3. ajakirjaniku kohta

4. kirjaniku kohta

sulesepp
[nimisõna, substantiiv]
1. loova kirjatööga tegelev inimene (hrl ajakirjanik, kirjanik või luuletaja)

2. oskuslik kirjutaja

3. ajakirjaniku kohta

4. kirjaniku kohta

sulestik
[nimisõna, substantiiv]
linnu keha katvad suled

sulestuma
[tegusõna, verb]
sulgedega kattuma

sulesõda
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduslik väitlus v vaidlus [hrl ajakirjanduses]

suletekk
[nimisõna, substantiiv]
sulgedest täidisega tekk

suletis
[nimisõna, substantiiv]
1. mineraalis või kivimis talletunud teise aine kogum

2. mineraalis v kivimis leiduv teise aine kogum

suletort
[nimisõna, substantiiv]
kimp sulgi

suletud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (millegi lahtikäiva kohta:) selline, mis ei ole avatud, kinni olev

2. selline, mis on kinni

suletupp
[nimisõna, substantiiv]
linnusule nahasse kinnitumise koht, suleputke tupena ümbritsev nahaosa

suletus
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsevale suletud, millegagi (igast küljest) piiratud olek

suletutt
[nimisõna, substantiiv]
linnu pikad püstised suled, hrl lagipeal või kuklas

suletõmme
[nimisõna, substantiiv]
1. (hoogsa kirjutamise või joonistamise, ka käekirja vm üksiku kujutise kohta)

2. tõmme sulega kirjutamisel, joonistamisel

suletöö
[nimisõna, substantiiv]
1. (loominguline) kirjutamine

2. kirjutatud teos vms

suleude
[nimisõna, substantiiv]
1. suleroo külge kinnituv sulelaba osa

2. udusulg

suleväljak
[nimisõna, substantiiv]
1. kattesulgedega ala linnu kehal

2. suleväli

sulfaat
[nimisõna, substantiiv]
1. väävelhappe sool või ester, hrl hästi lahustuv aine (nt raudsulfaat, kaltsiumsulfaat)

2. väävelhappe sool v ester

sulfaatne
[omadussõna, adjektiiv]
sulfaate sisaldav

sulfaattselluloos
[nimisõna, substantiiv]
tehniline tselluloos, mille tootmisel kasutatakse naatriumsulfaati

sulfaattuhk
[nimisõna, substantiiv]
tuhka sisaldav aine, mida kasutatakse mootoriõli tootmises

sulfadimesiin
[nimisõna, substantiiv]
üldnakkuste puhul tarvitatav mikroobidevastane ravim

sulfaniilamiid
[nimisõna, substantiiv]
sulfaniilamiidrühma sisaldav ühend, mis ravimina pidurdab bakterite kasvu

sulfasalasiin
[nimisõna, substantiiv]
põletiku- ja mikroobidevastase toimega aine, mida kasutatakse nt reumatoidartriidi ravimina

sulfateeruma
[tegusõna, verb]
sulfaadiga kattuma

sulfideerima
[tegusõna, verb]
midagi väävliga rikastama (nt terasdetaili pinna kulumiskindluse suurendamiseks)

sulfiid
[nimisõna, substantiiv]
1. väävli ja metalli või väävli ja mittemetalli ühend

2. vesiniksulfiidhappe sool

sulfiidmaak
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt metallide sulfiidsetest ühenditest koosnev maak

sulfiidne
[omadussõna, adjektiiv]
sulfiide sisaldav

sulfit
[nimisõna, substantiiv]
1. väävlishappe sool või ester, aine, mida kasutatakse lahjade alkohoolsete jookide säilivuse parandamiseks

2. väävlishappe sool v ester

sulfiteerima
[tegusõna, verb]
toiduaineid (nt mahla, puu- ja köögivilja, kartulit) vääveldioksiidiga konservima

sulfittselluloos
[nimisõna, substantiiv]
tehniline tselluloos, mille tootmisel kasutatakse sulfiteid

sulfonaal
[nimisõna, substantiiv]
värvusetu ja lõhnata kristalne aine, mida tarvitatakse uinutina

sulfoonamiid
[nimisõna, substantiiv]
sulfaniilamiidrühma sisaldav ühend, mis ravimina pidurdab bakterite kasvu

sulfoonamiidid
rühm antibakteriaalse toimega aineid, mida kasutatakse meditsiinis peamiselt mikroobide paljunemist tõkestava ravimina

sulforühm
[nimisõna, substantiiv]
molekuli osa, mis koosneb väävli-, hapniku- ja vesinikuaatomitest, aatomirühm SO2OH

sulg
[nimisõna, substantiiv]
1. lindude keha kattev piklik, suleroost ja pehmest sulelabast koosnev moodustis (üks paljudest), mis aitab kaasa lennuvõimele ja võimaldab varjuda

2. üks paljudest pehmetest osadest, mis linnu keha katavad

sulg
[nimisõna, substantiiv]
taraga piiratud väike ala või ruum (noor)loomade eraldamiseks

sulgahel
[nimisõna, substantiiv]
suletud vooluring

sulg-aruluste
[nimisõna, substantiiv]
1. valgusrohketes metsades ja puisniitudel kasvav kollakas- või heleroheliste karedate lehtedega kõrreline rohttaim

2. puisniitudel, metsaservadel kasvav taim

sulgaspar
[nimisõna, substantiiv]
1. toataimena kasvatatav õrn ja õhuline rohttaim

2. toalillena kasvatatav aspar

sulgboa
[nimisõna, substantiiv]
pidulik sulgedest pikk krae või sall

sulgema
[tegusõna, verb]
1. midagi avatut, lahtist kinnisesse olekusse, kinni või kokku panema või katma millegagi

2. midagi kinnisesse olekusse panema

3. kinnitusvahendit, sulgurit

4. nööpe, tõmblukku vms

sulgemine
[nimisõna, substantiiv]
see, kui sa paned näiteks ukse või värava lukku, nii et inimesed enam sisse ei saa

sulgemishind
[nimisõna, substantiiv]
avalikul börsil noteeritud aktsia hind kauplemispäeva lõppedes

sulgemisventiil
[nimisõna, substantiiv]
ventiil millegi (nt veevoolu) sulgemiseks

sulgeventiil
[nimisõna, substantiiv]
ventiil millegi (nt veevoolu) sulgemiseks

sulghõlmine
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) selline, mis on kuni veerandini lehelaba laiusest ulatuvate väljalõigete abil sulgjalt lõhestunud

sulghäälik
[nimisõna, substantiiv]
kaashäälik, mille hääldamisel häälduselundite sulg katkestab õhuvoolu täielikult (nt eesti g, b, d, k, p, t)

sulghüplemine
[nimisõna, substantiiv]
hüplemine koosjalu, pöiad suletud

sulgima
[tegusõna, verb]
1. (lindude kohta:) vanu sulgi perioodiliselt uutega asendama, sulgi ajama, sulil olema

2. sulgi ajama, sulil olema

sulgimisränne
[nimisõna, substantiiv]
hanede jt veelindude perioodiline ränne kohta, kus sulitakse

sulgjagune
[nimisõna, substantiiv]
(taimelehe kohta:) selline, mille lehelaba on linnusulge meenutavalt, sulgjalt jagunenud

sulgjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl taimelehe kohta:) linnusulge meenutav

2. suletaoline

sulgjopp
[nimisõna, substantiiv]
sulgedest täidisega jope

sulgkaal
[nimisõna, substantiiv]
1. (raskejõustikus, nt poksis ja maadluses:) üks väiksemaid kaalukategooriaid (sportlased kehakaaluga kuni umbes 60 kilo)

2. raskejõustiku kaalukategooria

sulgkaallane
[nimisõna, substantiiv]
(raskejõustikus, nt poksis ja maadluses:) sulgkaalus võistlev sportlane

sulgkate
[nimisõna, substantiiv]
linnu keha katvad suled

sulgkerge
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga kerge, kerge kui sulg

2. kerge kui sulg

sulgkott
[nimisõna, substantiiv]
sulgedega täidetud voodikott või magamiskott

sulgkrae
[nimisõna, substantiiv]
mõnede lindude kaela kraena ümbritsevad muust sulestikust erineva värvuse või pikkusega suled

sulgkroon
[nimisõna, substantiiv]
pikemad või erinevat värvi suled mõnede lindude pealael

sulgkõrv
[nimisõna, substantiiv]
pikemad suled mõnede lindude pealae küljel (nt kõrvukrätsul, kassikakul)

sulgkübar
[nimisõna, substantiiv]
sulgedest või sulgedega kaunistatud kübar

sulgleheke
[nimisõna, substantiiv]
üks sulgjat lehelaba moodustavaist lehtedest

sulglehine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime kohta:) selliste liitlehtedega, mis koosnevad paarikaupa keskroole kinnitunud lehekestest

2. sulgjate lehtedega

sulglohk
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema alaga ümbritsetud maapinna lohk

sulgloom
[nimisõna, substantiiv]
1. metslindudest kodustamise tulemusena kujunenud, kasu või ilu pärast kasvatatav lind (nt kana, hani, part)

2. lind, keda inimesed kasvatavad, näiteks kana, hani või kalkun

sulgnelk
[nimisõna, substantiiv]
sinakasroheliste lehtede ja puhmas vartega rikkalikult õitsev lõhnavate roosade õitega aialill

sulgpadi
[nimisõna, substantiiv]
sulgedega täidetud, hrl väga pehme ja kohev padi

sulgpall
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, mida mängitakse reketi ja väikeste sulekestega kaetud lehtrikujulise (plastmass)palliga, viimast reketiga üle võrgu lüües

2. sportlik mäng, mida mängitakse reketi ja väikse palliga, mille küljes on suled

sulgpallur
[nimisõna, substantiiv]
sulgpalli mängiv inimene, hrl sportlane

sulgpalm
[nimisõna, substantiiv]
sulgjate, mitte lehvikutaoliste lehtedega palm

sulgpatjadel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(hoitud ja kaitstud seisundi kohta)

sulgpehme
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga pehme ja õrn, pehme kui sulg

2. sule moodi pehme

sulgpilv
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistev, justkui niitidest koosnev, linnusulge meenutav õrn valge pilv, üks kiudpilve liike

sulgrakk
[nimisõna, substantiiv]
1. taime õhupilu avardav ja ahendav rakk

2. taime lehe õhulõhel

sulgseis
[nimisõna, substantiiv]
seis pöiad ja kannad koos

sulgsuulane
[nimisõna, substantiiv]
pikliku toruja kojaga tigu, kes meenutab pruuni pulka

sulgtekk
[nimisõna, substantiiv]
sulgedest täidisega tekk

sulgujuk
[nimisõna, substantiiv]
õngekorgiks olev sulega ujuk

sulguma
[tegusõna, verb]
end (mingisse ruumi) eraldama, ümbrusest eralduma

sulgur
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend millegi sulgemiseks

2. sulgemisvahend

sulgurlihas
[nimisõna, substantiiv]
mingit kehaava (nt silmaava, pärakut) ümbritsev lihas, mis kokku tõmbudes seda ava ahendab või suleb

sulgus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl haigusliku seisundi kohta:) ummistunud, läbipääsuta koht

2. suletud seisund

sulgvili
[nimisõna, substantiiv]
kuivvili, mille seeme jääb idanemiseni ümbritsetuks viljakestaga (nt pähkel, tõru, teris)

sulgvõhk
[nimisõna, substantiiv]
looduslikult troopilises Aafrikas kasvav tumeda lehestikuga taim, mis on Eestis tuntud vähenõudliku toataimena

sulgvõte
[nimisõna, substantiiv]
(tantsuasend:) ühe käed teise vöökohal, teise käed esimese õlgadel

suli
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kasutab ebaausaid võtteid, teisi petab, tüssab

sulikamp
[nimisõna, substantiiv]
(väike) rühm petiseid

sulilikkus
[nimisõna, substantiiv]
petmine ja tüssamine, sulina toimimine

suliline
[nimisõna, substantiiv]
(linnu kohta)

sulima
[tegusõna, verb]
sulitempe, kelmust tegema, ebaausalt toimima

sulin
[nimisõna, substantiiv]
1. vee (harvem muu vedeliku) voolamisel tekkiv pehmekõlaline heli

2. vee voolamise, liikumise heli

sulindus
[nimisõna, substantiiv]
petmine ja tüssamine, sulina toimimine

suline
[omadussõna, adjektiiv]
sulgedega kaetud

sulipoiss
[nimisõna, substantiiv]
(noor) suli, vargapoiss,pettur vms

sulisema
[tegusõna, verb]
1. (vee, harvem muu vedeliku kohta:) voolates, liikudes pehmekõlalist heli kuuldavale laskma, sulinal voolama

2. vulisema

suliskate
[nimisõna, substantiiv]
linnu keha katvad suled

suliskuub
[nimisõna, substantiiv]
1. (linnu sulestiku kohta)

2. sulestik

sulisloom
[nimisõna, substantiiv]
(linnu kohta)

sulissõber
[nimisõna, substantiiv]
(linnu kohta)

sulistama
[tegusõna, verb]
1. vees liikudes, vett liigutades pehmekõlalist vee voolamise, langemise heli tekitama

2. sel viisil (edasi) liikuma, suplema vm tegema

3. sulinat tekitama

4. sulinal [edasi] liikuma

sulistuma
[tegusõna, verb]
sulgedega kattuma

sulistusbassein
[nimisõna, substantiiv]
madal bassein [väike]lastele

sulitegemine
[nimisõna, substantiiv]
petmine ja tüssamine, sulina toimimine

sulitemp
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaaus tegu, ka seadusvastane tegu (nt petmine, vargus)

2. taunitav tegu

sulitsema
[tegusõna, verb]
sulitempe, kelmust tegema, ebaausalt toimima

sulitu
[omadussõna, adjektiiv]
sulgedeta

sulituma
[tegusõna, verb]
sulgedega kattuma

sulitükk
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaaus tegu, ka seadusvastane tegu (nt petmine, vargus)

2. taunitav tegu

sulivõitu
[omadussõna, adjektiiv]
veidi ebaausaid võtteid kasutav, natuke teisi pettev, suli kommetega

sulka
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, mida mängitakse reketi ja väikeste sulekestega kaetud lehtrikujulise (plastmass)palliga, viimast reketiga üle võrgu lüües

2. sportlik mäng, mida mängitakse reketi ja väikse palliga, mille küljes on suled

sulksti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kiire (ja tasase) vette hüppamise või kukkumise heli

2. vulpsatades, sulpsti

sulksuma
[tegusõna, verb]
katkeliselt, hooti sulisema, vaikselt mulksuma

sull
[nimisõna, substantiiv]
1. raha paberraha ja müntidena

2. raha füüsilisel kujul (paberi ja müntidena)

sulla-sulla
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi suliseva vee heli

suller
[nimisõna, substantiiv]
suli

sullerdama
[tegusõna, verb]
sulitempe tegema, petma

sullerlus
[nimisõna, substantiiv]
sulitegemine, (väike) petmine ja tüssamine

sull-sull
annab edasi suliseva vee heli

sulnidus
[nimisõna, substantiiv]
mahe, meeldivalt mõjuv armsus, pehme veetlus

sulnilt
[määrsõna, adverb]
armsalt, veetlevalt

sulnis
[omadussõna, adjektiiv]
mahedalt, meeldivalt mõjuv, armsalt, pehmelt veetlev

sulp
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme pudrutaoline lumi, jää, muda vms mass

2. pehme pudrutaoline muda, jää, lume vms mass

sulpima
[tegusõna, verb]
korduvat vette kukkumise heli tekitades vees liikuma vm tegema

sulpiriid
[nimisõna, substantiiv]
psühhooside raviks kasutatav, rahustina mõjuv aine

sulps
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi vette kukkumisel või veepinnaga kokkupuutumisel tekkiv lühike heli

sulps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kiire (ja tasase) vette hüppamise või kukkumise heli

2. vulpsatades, sulpsti

sulpsama
[tegusõna, verb]
1. (sulpsu või sulpsude saatel) vette (vm vedelikku) hüppama, kukkuma, langema vms

2. sulpsuga kukkuma, langema

sulpsatama
[tegusõna, verb]
1. (sulpsu või sulpsude saatel) vette (vm vedelikku) hüppama, kukkuma, langema vms

2. sulpsuga kukkuma, langema

sulpsatus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi vette kukkumisel või veepinnaga kokkupuutumisel tekkiv lühike heli

sulpsima
[tegusõna, verb]
korduvat vette kukkumise heli tekitades vees liikuma vm tegema

sulpsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kiire (ja tasase) vette hüppamise või kukkumise heli

2. vulpsatades, sulpsti

sulpsuma
[tegusõna, verb]
1. korduvat (tasast) vette kukkumise heli kuuldavale laskma

2. sulpse kuuldavale laskma

3. sulpsu[de]ga langema v liikuma

sultan
[nimisõna, substantiiv]
1. ilmaliku valitseja tiitel islamimaades

2. selle tiitli kandja

3. valitseja islamimaades

sultanaat
[nimisõna, substantiiv]
riik islamimaades, mille valitsejaks on sultan

sultaniriik
[nimisõna, substantiiv]
riik islamimaades, mille valitsejaks on sultan

sultanism
[nimisõna, substantiiv]
autoritaarne valitsemiskord islamimaades, kus valitsejaks on sultan

sultanivõim
[nimisõna, substantiiv]
sultanile kuuluv võim

sultanlik
[omadussõna, adjektiiv]
sultanivõimuga seotud

sulud
[nimisõna, substantiiv]
1. kahepoolne kirja- või matemaatiline märk ( ), mida kasutatakse, et mingit osa ülejäänust eraldada

2. kahest ümarast joonest koosnev märk ( ), mida kasutatakse tekstis, et mingit osa eraldada

suluguni
[nimisõna, substantiiv]
soolvees valmistatud hapukas Taga-Kaukaasia juust

suluksis
[määrsõna, adverb]
tõkestatud, suletud olekus, kinni, sulu taga

sulund
[nimisõna, substantiiv]
laua või prussi servas olev hari, mis vastab teise laua või prussi servas olevale soonele ning mis koos võimaldavad laudu või prusse külgepidi tihedalt ühendada

sulundama
[tegusõna, verb]
laudu või prusse külgepidi soonte ja soonde käivate punnidega ühendama

sulundihöövel
[nimisõna, substantiiv]
höövel, mida kasutatakse laua või prussi servas oleva harja ehk sulundi hööveldamiseks

sulundsein
[nimisõna, substantiiv]
pinnasesse rammitud puit-, betoon- või terasvaiadest koosnev veetihe sein

sulundseotis
[nimisõna, substantiiv]
mööbliosade, laudade või prusside tihe ühendus nende servas olevate punnide ja soonte abil

sulus
[nimisõna, substantiiv]
1. akende, uste või väravate kinnitamise ja sulgemise vahend

2. sulgemisvahend

sulusala
[nimisõna, substantiiv]
riik või riigi osa, mida täielikult ümbritseb teine riik

suluseis
[nimisõna, substantiiv]
1. määrustega keelatud ründeolukord mõnes sportmängus, nt jalgpallis (ründaja olemine söödu hetkel kaitsjast kaugemal) ja jäähokis (ründaja liigub värava lähedale enne litrit)

2. määrustega keelatud ründemoodus jäähokis, jalgpallis

suluspesa
[nimisõna, substantiiv]
kitsasse suletud ruumi (nt koopasse, õõnde) ehitatud linnupesa, millesse pääseb läbi lennuava

suluspesitseja
[nimisõna, substantiiv]
lind, kelle pesa on mingis õõnes või koopas (nt kuldnokk, kodukakk, tihane)

sulustama
[tegusõna, verb]
1. (sportmängus:) vastasvõistkonna rünnakut peatada püüdma pärast seda, kui vastasmeeskonna mängija on sooritanud löögi

2. teatud viisil vastasvõistkonna rünnakut peatada püüdma

sulustus
[nimisõna, substantiiv]
tõkestus, sulgemissüsteem

suma
[nimisõna, substantiiv]
sumin, lärm

sumadan
[nimisõna, substantiiv]
1. kohver

2. reisikohver

sumadansõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis on tekkinud kahe (või enama) sõna sulandumisel üheks uueks sõnaks nii kuju kui tähenduse poolest (nt sudu, masu)

sumahh
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Euroopas, Põhja-Ameerikas vm kasvav erksavärviliste küünlataoliste viljadega igihaljas lehtpuu või põõsas

2. igihaljas lehtpuu

sumakas
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi vette (või mujale) kukkumise heli

2. raske eseme vette kukkumise heli

3. mürts, pauk

sumaki
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi suure hooga vette hüppamise või kukkumise heli

sumama
[tegusõna, verb]
1. vaevaga edasi liikuma vees, poris vm raskesti läbitavas kohas, hrl sisse vajudes, vett ja muda pritsides

2. sumama

sumatama
[tegusõna, verb]
vette (või mujale) kukkumise heli tekitama, tumeda mürtsuga langema

sumbe
[omadussõna, adjektiiv]
(õhu, ilma kohta:) mahe ja hämune, mõnusana või umbsena tunduv, nagu endasse mähkiv

sumbküla
[nimisõna, substantiiv]
1. küla, kus majad asetsevad tiheda korrapäratu kobarana üksteise lähedal

2. korrapärase plaanita küla, kus majad asetsevad kobaras koos

sumbuma
[tegusõna, verb]
(hääle, heli kohta:) millegi mõjul, toimel vaikseks jääma, vähem kuuldavaks muutuma või kuulda olemast lakkama

sumbumus
[nimisõna, substantiiv]
sidekanalis või -aparatuuris leviva signaali nõrgenemist ja võnkeahelas tekkivat energiakadu väljendav suurus

sumbunud
[omadussõna, adjektiiv]
õhuvahetuse puudusel umbseks muutunud

sumbunult
[määrsõna, adverb]
vaikselt, tagasihoitult

sumbutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. müra vähendav seade nt sisepõlemismootorites, tulirelvades

2. müra vähendav seadis sisepõlemismootorites vm

sumbuti
[nimisõna, substantiiv]
1. müra vähendav seade nt sisepõlemismootorites, tulirelvades

2. müra vähendav seadis sisepõlemismootorites vm

sumbuurne
[omadussõna, adjektiiv]
segane, ähmane, ebaselge

sumdi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi suure hooga vette hüppamise või kukkumise heli

sume
[omadussõna, adjektiiv]
(ilma, looduse kohta:) suhteliselt soe, mõnusana tunduv (ja vaikne), pehme ja mahe

sumedalt
[määrsõna, adverb]
(ilma, heli, valguse, olustiku kohta:) pehmelt, mahedalt, summutatult, teravusetult

sumedus
[nimisõna, substantiiv]
(nt ilma, heli, valguse, olustiku) pehmus, mahedus, summutatus, teravusetus

sumedustegur
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri läbipaistvust iseloomustav arv, mis näitab, mitu korda on kiirguse nõrgenemine tegelikus atmosfääris suurem kui täiesti kuivas ja puhtas atmosfääris

sumendama
[tegusõna, verb]
hägusa(ma)ks, läbipaistmatumaks tegema, millegagi mahendama

sumenema
[tegusõna, verb]
1. (tasapisi) soojaks ja mõnusaks, pehmeks ja mahedaks muutuma

2. sumeda[ma]ks minema

sumer
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaaja rahva liige Lõuna-Mesopotaamias

2. vanaaja rahvas Lõuna-Mesopotaamias

sumeri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. sumerite või sumeri keelega seotud

2. sumerite

sumerlane
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaaja rahva liige Lõuna-Mesopotaamias

2. vanaaja rahvas Lõuna-Mesopotaamias

sumesinine
[omadussõna, adjektiiv]
hägusalt, suitsuselt sinine

sumestuma
[tegusõna, verb]
pehmeks ja mahedaks, sumedaks muutuma

sumin
[nimisõna, substantiiv]
lendavate putukate suhteliselt ühtlane pidev (vaikne) hrl madalatooniline heli

suminarühm
[nimisõna, substantiiv]
rühmatöö meetod, mille puhul palutakse õppijatel mõne minuti jooksul vahetada mõtteid kindla küsimuse üle, analüüsida nähtust või juhtumit või pakkuda probleemile lahendusi

sumisema
[tegusõna, verb]
(lendavate putukate kohta:) ühtlast pidevat (vaikset) hrl madalatoonilist heli tekitama

sumistama
[tegusõna, verb]
(lendavate putukate kohta:) ühtlast pidevat (vaikset) hrl madalatoonilist heli tekitama

sumisti
[nimisõna, substantiiv]
1. kahetiivaliste putukate nuiakujuliseks moondunud tagatiib, mis lendamisel tekitab ühetoonilist pidevat heli (nt sääskedel, kärbestel)

2. putuka moondunud tagatiib

summ
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärane, korratu hulk inimesi vm olendeid

summ
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vette, lumme vm kukkumise või viskamise heli

summa
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav rahahulk

2. mingi hulk raha

summaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (raha vm üksuste koguhulga kohta:) kokku liidetud, kokku võetud

2. summeeritud

3. kokkuvõtlik

summaator
[nimisõna, substantiiv]
arvuti koostisse kuuluv sõlm või seade, mis liidab kahendarve biti kaupa

summake
[nimisõna, substantiiv]
väike rahasumma

summaline
[omadussõna, adjektiiv]
teatava rahasummana

summeerima
[tegusõna, verb]
1. raha, punkte vm hulki kokku liitma

2. kokku arvutama, summaks liitma

summeeruma
[tegusõna, verb]
1. (mingite nähtuste, üksuste kohta:) koguhulgaks liituma

2. summaks liituma

summer
[nimisõna, substantiiv]
1. heli tekitav signalisatsiooniseadis

2. signalisatsiooniseadis

summima
[tegusõna, verb]
1. hoogsalt, rohmakalt pilduma, toppima vms

2. energiliselt tegutsema

3. hoogsalt, rohmakalt midagi tegema, hrl pilduma, toppima

summ-summ
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi mesilaste jt putukate suminat

summutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. müra vähendav seade nt sisepõlemismootorites, tulirelvades

2. müra vähendav seadis sisepõlemismootorites vm

summutama
[tegusõna, verb]
heli, häält vaiksemaks tegema, kuuldavust vähendama

summutatud
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli, ka oleku kohta:) vaoshoitud, vähendatud kuuldavusega, mitte ergas

summutatult
[määrsõna, adverb]
vaikselt, tagasihoitult

summuti
[nimisõna, substantiiv]
1. müra vähendav seade nt sisepõlemismootorites, tulirelvades

2. müra vähendav seadis sisepõlemismootorites vm

summutus
[nimisõna, substantiiv]
1. summutamine, (heli, vibratsiooni vm) lämmatamine, vaigistamine

2. summutatud olek

sumo
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani maadlus 5-meetrise läbimõõduga ringis, millest vastane tuleb välja lükata, nii et ta ükskõik millise kehaosaga puudutaks maad

2. Jaapani maadlus

sumomaadleja
[nimisõna, substantiiv]
sumomaadlusega tegelev, hrl väga suurt kasvu ja suure kaaluga sportlane

sumomaadlus
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani maadlus 5-meetrise läbimõõduga ringis, millest vastane tuleb välja lükata, nii et ta ükskõik millise kehaosaga puudutaks maad

2. Jaapani maadlus

sump
[nimisõna, substantiiv]
1. vees hoitav vett läbilaskev kast eluskala ja vähkide säilitamiseks või transportimiseks

2. eluskala hoidmise kast

sumpama
[tegusõna, verb]
1. vaevaga edasi liikuma vees, poris vm raskesti läbitavas kohas, hrl sisse vajudes, vett ja muda pritsides

2. sumama

sumplaev
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne väike laev eluskala veoks

2. eluskala veoks

sumps
[nimisõna, substantiiv]
1. müra vähendav seade nt sisepõlemismootorites, tulirelvades

2. müra vähendav seadis sisepõlemismootorites vm

sumu
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge udu, (hämune) vine

2. kerge udu, vine

sumune
[omadussõna, adjektiiv]
(ilma kohta:) pilves, udune ja hämune

sund
[nimisõna, substantiiv]
millegi pealesurumine (väljastpoolt), vältimatu kohustus või vajadus

sundabielu
[nimisõna, substantiiv]
abielu, mille sõlmimiseks on survet avaldatud, abielu ühe või mõlema abielupoole vaba tahteta

sundaeg
[nimisõna, substantiiv]
kohustuslik sõjaväeteenistus

sundajateenistus
[nimisõna, substantiiv]
kohustuslik sõjaväeteenistus

sundandam
[nimisõna, substantiiv]
1. alistatud või valitsetavalt rahvalt nõutav maks

2. alistatud rahvalt võetav maks

sundasend
[nimisõna, substantiiv]
teatav muutmatu või ebamugav kehaasend

sundasumine
[nimisõna, substantiiv]
sunniviisiline karistuse kandmiseks ettenähtud paikkonnas elamine

sundasunik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on sunniviisiliselt oma kodumaalt välja, mujale elama saadetud

sundeksemplar
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogudele kohustuslikult loovutatav trükise, audiovisuaaldokumendi või elektroonilise teaviku eksemplar

sundhirm
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik kartus

sundhospitaliseerima
[tegusõna, verb]
sunniviisiliselt haiglasse ravile suunama, hrl narkomaanide, alkohoolikute puhul

sundija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis sunnib, paneb või kohustab midagi tegema

sundima
[tegusõna, verb]
1. kedagi (vastu tahtmist) midagi tegema panema

2. mingi olukorra vältimatuks põhjuseks olema

3. kui sa kedagi sunnid, siis sa paned ta tegema seda, mida ta teha ei taha

4. kedagi kuhugi, mingisse olukorda v tegevusse käsutama v saatma

5. midagi sunniviisiliselt teha laskma

6. millelegi vältimatuks põhjuseks olema

Ühendtegusõnad: peale sundima, peale sundima, tagant sundima, tagant sundima, taga sundima, taga sundima, takka sundimatakka sundima

sundimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomulik ja vaba, mitte sunnitud või millestki kammitsetud

2. loomulik, vaba

sundimatult
[määrsõna, adverb]
loomulikult, vabalt

sundimatus
[nimisõna, substantiiv]
loomulikkus, vabadus

sundimine
[nimisõna, substantiiv]
millegi pealesurumine (väljastpoolt), vältimatu kohustus või vajadus

sundimisi
[määrsõna, adverb]
sunniviisiliselt, (range) kohustusena, sundimise peale

sundjooks
[nimisõna, substantiiv]
(pesapallimängus:) kohustuslik jooksmine üle välja järgmisse pessa olukorras, kus lööjast saab jooksja ja jooksja ning lööja vahel pole ühtegi vaba pesa

sundkindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kohustuslik kindlustus

sundkonvektsioon
[nimisõna, substantiiv]
soojusvahetuse alaliik, kus soojaülekanne on tingitud välisest mõjust (tuul, ventilaator või muu)

sundkorras
[määrsõna, adverb]
1. sunniviisil, sunniga, mitte vabatahtlikult

2. sunniviisi, sunniga

sundkujutelm
[nimisõna, substantiiv]
tahtele allumatult teadvuses püsiv ängistav mõte või tunne

sundkulutus
[nimisõna, substantiiv]
toidule ja eluasemele kuluv rahahulk

sundkäik
[nimisõna, substantiiv]
(rangelt) kohustuslik, pealesunnitud, mitte vabal tahtel ette võetud tegevus

sundkäitumine
[nimisõna, substantiiv]
hirmust vm ebamugavast seisundist tulenev korduv käitumine, hrl ebavajalike, kõrvaliste asjadega tegelemine (nt söömine, küüntenärimine, koristamine)

sundliigutus
[nimisõna, substantiiv]
pidevalt ettetulev, teatavas olukorras vältimatu liigutus

sundliitmine
[nimisõna, substantiiv]
ametliku sunni korras ühendamine, liitmine

sundlikvideerima
[tegusõna, verb]
kohtuotsusega millegi (hrl firma) tegevust lõpetama

sundlikvideerimine
[nimisõna, substantiiv]
millegi (eriti firma tegevuse) lõpetamine kohtuotsusega

sundlõpetama
[tegusõna, verb]
kohtuotsusega millegi (hrl firma) tegevust lõpetama

sundlõpetamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi (eriti firma tegevuse) lõpetamine kohtuotsusega

sundmobilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sunniviisiline sõjaväekohustuslaste tegevväkke kutsumine

sundmobiliseerima
[tegusõna, verb]
sunniviisiliselt sõjaväekohustuslasi tegevväkke kutsuma

sundmõte
[nimisõna, substantiiv]
tahtele allumatult teadvuses püsiv ängistav mõte või tunne

sundmüük
[nimisõna, substantiiv]
võlgniku vara müümine kohtuotsuse põhjal enampakkumise korras

sundneuroos
[nimisõna, substantiiv]
tahtele allumatult teadvuses püsivatest ängistavatest mõtetest või tunnetest põhjustatud psüühikahäire

sundoksjon
[nimisõna, substantiiv]
võlgniku vara müümine kohtuotsuse põhjal enampakkumise korras

sundosa
[nimisõna, substantiiv]
pärandi osa, mille peavad saama testamendist välja jäetud töövõimetud seadusjärgsed pärijad

sundparteistamine
[nimisõna, substantiiv]
ametikoha vm sidumine parteisse, erakonda astumisega

sundpuhkus
[nimisõna, substantiiv]
tööandja määratud töö tegemise ja palga maksmise ajutine katkestus, töötajale soovimatu puhkus

sundraha
[nimisõna, substantiiv]
süüdimõistva kohtuotsusega kehtestatav rahasumma kohtu menetluskulude katteks

sundravi
[nimisõna, substantiiv]
tahtevastane, kohustuslik ravi

sundränne
[nimisõna, substantiiv]
inimeste elama asumine kodumaalt mujale, hrl sõja, poliitilise või usulise tagakiusamise, looduskatastroofi, näljahäda vm hädaolukorra tõttu

sundsamm
[nimisõna, substantiiv]
vältimatu, pealesunnitud ettevõtmine, tegu(viis)

sundseis
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi poolt pealesunnitud, vaba valikut mittevõimaldav seisund

sundsissenõudmine
[nimisõna, substantiiv]
trahvimääruse alusel sissenõude pööramine trahvitu töötasule või varale juhul, kui ettenähtud kuupäevaks trahvi ei tasuta

sundsteriliseerima
[tegusõna, verb]
sundkorras sigimisvõimetuks tegema

sundsteriliseerimine
[nimisõna, substantiiv]
sundkorras sigimisvõimetuks tegemine

sundteenistus
[nimisõna, substantiiv]
kohustuslik sõjaväeteenistus

sundtegu
[nimisõna, substantiiv]
tarbetu tegu, mille sooritamiseks on isikul haiglane vajadus (nt pidev kätepesemine)

sundtoitma
[tegusõna, verb]
sunniviisil toitma (nt sondi kaudu)

sundtoitmine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi sunniviisiline toitmine või nuumamine (nt sondi kaudu)

sundtoomine
[nimisõna, substantiiv]
uurimisorganeisse või kohtusse kutsutud, kuid mõjuva põhjuseta ilmumata jäänud isiku kohaletoimetamine sundkorras politsei abiga

sundtäitmine
[nimisõna, substantiiv]
kohtuotsusega määratud otsuse täitmata jätmise korral rakendatav täitmine (nt inimese vara sissenõudmine)

sundtöö
[nimisõna, substantiiv]
(sunniviisilise, kohustusliku töö kohta)

sundus
[nimisõna, substantiiv]
millegi pealesurumine (väljastpoolt), vältimatu kohustus või vajadus

sunduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rangelt) kohustuslik, seaduse vm poolt peale sunnitud, vaba valikut mittevõimaldav

2. [rangelt] kohustuslik

sundvaktsineerima
[tegusõna, verb]
kohustuslikus korras vaktsineerima

sundvaktsineerimine
[nimisõna, substantiiv]
kohustuslik vaktsineerimine haiguse tõrjumise abinõuna

sundventilatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tuulutus ventilatsiooniseadme(te) abil

sundvõnkumine
[nimisõna, substantiiv]
pendli võnkumine perioodiliselt mõjuva välisjõu toimel

sundvõtma
[tegusõna, verb]
1. vara sundkorras riigile võtma, hrl tasu eest kindlal otstarbel

2. sundkorras [aga tasu eest] riigile võtma

sundvõtmine
[nimisõna, substantiiv]
vara sundkorras riigile võtmine, hrl tasu eest kindlal otstarbel

sundvõõrandama
[tegusõna, verb]
hooneid, maad vm vara võõrandama omaniku nõusolekuta üldistes huvides, kusjuures võõrandatav vara hrl hüvitatakse

sundvõõrandamine
[nimisõna, substantiiv]
maa, hoonete vm vara võõrandamine omaniku nõusolekuta üldistes huvides, kusjuures võõrandatav vara hrl hüvitatakse

sundvõõrandus
[nimisõna, substantiiv]
maa, hoonete vm vara võõrandamine omaniku nõusolekuta üldistes huvides, kusjuures võõrandatav vara hrl hüvitatakse

sundvälk
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustuslik lühike välklambi valgussähvatus pildistamisel (nt vastu valgust pildistamisel)

2. vastav seade või seadistus kaameral

sundüürnik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes elas 1990-ndate Eesti omandireformi ajal omanikule õigusjärgselt tagastatud elamus, mistõttu ta reformi käigus muutus vara tagasi saanud omaniku üürnikuks

sunna
[nimisõna, substantiiv]
1. Koraani täiendav ja seletav usuline pärimus islamis

2. koraani täiendav ja seletav muhamedi usu ürik

sunniaparaat
[nimisõna, substantiiv]
kohtu, politsei jt riigi sunnivahendeid rakendavate asutuste süsteem

sunniit
[nimisõna, substantiiv]
1. Koraani kõrval ka sunnat tunnistav muslim

2. muhamedlane, kes tunnustab koraani kõrval ka sunnat

sunniitlik
[omadussõna, adjektiiv]
sunniitlust järgiv, sunniitidest koosnev

sunniitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. ortodoksne islam, mis ühendab suuremat osa islamimaailmast

2. ortodoksne islam

sunnik
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

sunniku
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse kellegi või millegi üle pahandades, kedagi sarjates, harva ka tunnustades

2. kirumissõna

sunnikunahk
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

sunnil
[postpositsioon, tagasõna]
mingist asjaolust tingituna, mingil tungival põhjusel

sunnimeede
[nimisõna, substantiiv]
vahend, abinõu kellegi tugevaks mõjutamiseks, midagi tegema sundimiseks

sunniraha
[nimisõna, substantiiv]
haldusorgani kehtestatud rahasumma mitterahalise kohustuse täitmata jätmise katteks, üks sunnivahendi liike

sunnism
[nimisõna, substantiiv]
1. ortodoksne islam, mis ühendab suuremat osa islamimaailmast

2. ortodoksne islam

sunnismaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (feodaalaja talupoja kohta:) feodaali maa külge kinnistatud

2. maa külge kinnistatud

sunnismaistama
[tegusõna, verb]
talupoega feodaali maa külge kinnistama

sunnismaisus
[nimisõna, substantiiv]
talupoegade feodaalse sõltuvuse vorm, mille puhul talupoeg ei tohi feodaali loata elukohta vahetada

sunnitu
[nimisõna, substantiiv]
see, keda on millekski, midagi tegema sunnitud

sunnitud
[omadussõna, adjektiiv]
1. vastu tahtmist tehtud, teeseldud, ebasiiras

2. esile kutsutud, ebasiiras

sunnitult
[määrsõna, adverb]
käsu korras, vastu tahtmist, mitte vabatahtlikult

sunnitöö
[nimisõna, substantiiv]
vabaduskaotuslik karistus, mis seisneb süüdimõistetu rakendamises raskele kehalisele tööle ranges isolatsioonis

sunnitöölaager
[nimisõna, substantiiv]
sunnitööliste vangilaager

sunnitööline
[nimisõna, substantiiv]
vabaduskaotusliku karistusena sunnitööle mõistetud isik

sunnivahend
[nimisõna, substantiiv]
vahend, abinõu kellegi tugevaks mõjutamiseks, midagi tegema sundimiseks

sunniviisi
[määrsõna, adverb]
1. käsu korras, sundimise, sunni abil, mitte vabatahtlikult

2. sunni abil

sunniviisil
[määrsõna, adverb]
1. käsu korras, sundimise, sunni abil, mitte vabatahtlikult

2. sunni abil

sunniviisiline
[omadussõna, adjektiiv]
käsu korras, sundimise, sunni abil, mitte vabatahtlikult toimuv

sunniviisiliselt
[määrsõna, adverb]
1. käsu korras, sundimise, sunni abil, mitte vabatahtlikult

2. sunni abil

sunnivõim
[nimisõna, substantiiv]
võim kellegi alluvuses hoidmiseks

supakad
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike tõlgitud tekst filmi või televisioonikujutise pildivälja allosas

2. tõlgitud tekst, mida näidatakse filmi või saate ajal ekraani alumises osas

supee
[nimisõna, substantiiv]
1. hilisõhtune eine kutsutud külalistele, hrl pärast kontserti või etendust

2. hilisõhtune eine kutsutud külalistele

supelasutus
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisaegne basseinide, vannide vm sellisega varustatud puhkeasutus

supelbassein
[nimisõna, substantiiv]
bassein või looduslik veekogu suplemiseks

supelhooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mis sobib suplemiseks ja suvitamiseks

supelhoone
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisaegne basseinide, vannide vm sellisega varustatud puhkeasutus

supelking
[nimisõna, substantiiv]
kummist või muust õhukesest materjalist jalanõu supluse ajal kandmiseks

supelkostüüm
[nimisõna, substantiiv]
keha ümber liibuv (üheosaline) riietusese ujumiseks, hrl supeltrikoo kohta

supellina
[nimisõna, substantiiv]
pärast suplust või vanniskäiku kasutatav kuivatuslina

supellinn
[nimisõna, substantiiv]
suplemisvõimalustega suvituslinn

supelmaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisaegne ehitis suplemise tarvis

supelmantel
[nimisõna, substantiiv]
hommikumantlit meenutav supelrannas, spaas vm kasutatav rõivas

supelonn
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne (teisaldatav) majake omaette meresuplusteks

supelpüksid
[nimisõna, substantiiv]
1. ujumisel kantavad lühikese säärega püksid (meestel, lastel)

2. lühikesed püksid, mida mehed kannavad, kui ujumas käivad

supelrand
[nimisõna, substantiiv]
supluseks kasutatav hrl korrastatud rand

supelriided
[nimisõna, substantiiv]
suplemiseks mõeldud riietus, nt supeltrikoo vm supelkostüüm

supelrüü
[nimisõna, substantiiv]
1. ujumisel kantav riietus (nt ujumistrikoo, ujumispüksid)

2. riided, mida inimesed ujudes kannavad, näiteks trikoo või ujumispüksid

supelsaks
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes veedab suvepuhkust (mere)rannas, kuurordis vm puhkekohas

supelsild
[nimisõna, substantiiv]
kerge rajatis (hrl järvel) vetteminekuks (ja vettehüpete sooritamiseks)

supeltrikoo
[nimisõna, substantiiv]
keha ümber liibuv riietusese ujumiseks

supelvanker
[nimisõna, substantiiv]
endisajal mere- ja ookeani randades ujumas käimisel kasutatud vanker, kus oli võimalik vahetada riideid ja mis viis oma reisijad rannast vette

supelvõõras
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes veedab suvepuhkust (mere)rannas, kuurordis vm puhkekohas

supelülikond
[nimisõna, substantiiv]
suplemiseks mõeldud riietus, nt supeltrikoo vm supelkostüüm

super
[määrsõna, adverb]
(tunderõhuliselt:) väga

super
mingite omaduste, saavutuste poolest väga, ülimalt hea, tipptasemel olev

superagent
[nimisõna, substantiiv]
ülimalt osav, tipptasemel agent

superarbiter
[nimisõna, substantiiv]
lõpliku otsuse tegija vahekohtus, kui kohtunike arvamused lahknevad

superarvuti
[nimisõna, substantiiv]
arvutuskiiruse poolest väga, ülimalt hea arvuti, mida kasutatakse väga palju arvutusi nõudvate ülesannete lahendamiseks (nt kvantfüüsikas, kliimauuringutes)

superauto
[nimisõna, substantiiv]
võimsuse, kvaliteedi vm poolest väga, ülimalt hea auto

superbakter
[nimisõna, substantiiv]
antibiootikumide toimele allumatu bakter, mis tihti levib haiglates (nt teatud stafülokokk: metitsilliinresistentne Staphylococcus aureus)

superego
[nimisõna, substantiiv]
Sigmund Freudi psühhoanalüütilises isiksusekäsituses üks psüühika komponente, teadvuse ja alateadvuse vaheline sündsuse kontroll

supereksliibris
[nimisõna, substantiiv]
köite väliskaanesse pressitud omandimärk, omaniku vapp või monogramm

superfinaal
[nimisõna, substantiiv]
finaali parimate osalejate vahel korraldatav lõppvõistlus võitja selgitamiseks

superfosfaat
[nimisõna, substantiiv]
fosforit sisaldav väetis, mida kasutatakse köögiviljade ja puuviljade kasvamise ja maitsmisomaduste turgutamiseks

supergalaktika
[nimisõna, substantiiv]
kosmilise võrgustiku suurim, paljudest galaktikatest koosnev osa

superhea
[omadussõna, adjektiiv]
suurepärane, ülimalt hea, tore või sobiv

superheterodüünvastuvõtja
[nimisõna, substantiiv]
raadiovastuvõtja, milles vastuvõetav signaal muundatakse teatud kindla sagedusega signaaliks

superintendent
[nimisõna, substantiiv]
1. protestantlikus kirikus kirikuringkonna ülemvaimulik, kes võimupiirilt ja ülesandeilt vastab piiskopile

2. kõrgvaimulik

superioorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõige tähtsam, kõige kallim

2. kõrgeimasse järku kuuluv, kõrgeimal astmel olev

3. ülim, (väärtuselt) kõrgeim

superkallis
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga palju raha maksev, äärmiselt kallis

2. väga, eriliselt palju maksev

superkargo
[nimisõna, substantiiv]
kaubalaeval keerulist lastimist korraldav isik

superkondensaator
[nimisõna, substantiiv]
suure mahtuvuse ja energiatihedusega elektrotehniline seade, mille abil saab elektrostaatilist energiat salvestada süsinikelektroodide pinnale ning mida kasutatakse olmeelektroonikas ja autotööstuses

superkuu
[nimisõna, substantiiv]
Kuu, mis täiskuu faasis asub Maale kõige lähemas punktis ja paistab seega Maale erakordselt suurena

superlahe
[omadussõna, adjektiiv]
ülimalt, väga atraktiivne või trendikas, väga kihvt

superlatiiv
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) omadussõna või määrsõna võrdlusaste, mis näitab, et millelgi on vaadeldavat omadust suuremal määral kui ühelgi teisel samasse rühma kuuluval olendil, asjal või nähtusel (nt ilusaim, parim, kõige kaugemal)

superlatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülivõrdes olevate sõnadega väljendatud

2. ülistav, ülimat tunnustust väljendav

3. parimatest parim

superliiga
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeima tasemega võistkondade (või sportlaste) rühm, kes omavahel perioodiliselt võistlevad meistritiitli nimel

superluks
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülimalt luksuslik

2. suurepärane, võrratu

supermaakera
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool meie planeedisüsteemi asuv planeet, mis on massilt suurem kui maakera, kuid siiski palju väiksem kui hiidplaneetide hulka kuuluvad Uraan ja Neptuun

superman
[nimisõna, substantiiv]
1. erilise kehalise või vaimse jõuga mees

2. kehalise v vaimse ülijõuga

supermari
[nimisõna, substantiiv]
eriti kasulik, eriliselt vitamiinirikas mari

supermarket
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu- ja tööstuskaupu pakkuv suurpood

2. väga suur pood, kus müüakse toitu ja kõikvõimalikke muid tooteid, mida kodus vaja läheb

supermees
[nimisõna, substantiiv]
1. erilise kehalise või vaimse jõuga mees

2. kehalise v vaimse ülijõuga

supermini
[omadussõna, adjektiiv]
(rõiva kohta:) ülimalt lühike või väike

superministeerium
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis ministeeriumihoone kohta, mis koondab mitmeid ministeeriume)

supermodell
[nimisõna, substantiiv]
moetööstuses eriti tuntud, tipptasemele jõudnud modell

supernatant
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku või segu selge ülemine osa, mis saadakse pärast sademe eraldamist fitreerimise või tsentrifuugimise teel

supernoova
[nimisõna, substantiiv]
oma arengu lõppjärku jõudnud massiivne täht, mille termotuumaplahvatuse tagajärjel tähe heledus kasvab hetkega miljoneid kordi

superparv
[nimisõna, substantiiv]
kosmilise võrgustiku suurim, paljudest galaktikatest koosnev osa

superpositsioon
[nimisõna, substantiiv]
üksteist mittemõjutavate suuruste või protsesside liitumine või selle tulemus

superrealism
[nimisõna, substantiiv]
fotoga sarnanevat tõetruud tegelikkuse kujutamist taotlev kunstivool (peamiselt maalikunstis)

superriik
[nimisõna, substantiiv]
võimas suurriik (maailma ulatuses)

superroll
[nimisõna, substantiiv]
väga õnnestunud rollisooritus

supersiga
[nimisõna, substantiiv]
metssea ja kodusea ristand

superstaar
[nimisõna, substantiiv]
eriti kuulus, edukas või andekas näitleja, muusik, sportlane vms

superstraat
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleline (ja kultuuriline) pealiskiht, tulnukate keele (ja kultuuri) sugemed algasukate keeles (ja kultuuris)

2. tulnukate keele sugemed algasukate keeles

supersulam
[nimisõna, substantiiv]
väga vastupidav sulam, mis talub väga suurt kuumust (nt koobaltisulam, niklisulam)

supersuurslaalom
[nimisõna, substantiiv]
mäesuusatamise ala, kus on ühendatud kiirlaskumise ja suurslaalomi tehnika ning kus võistlusmaa on üle 1500 m pikk

supersümmeetria
[nimisõna, substantiiv]
aatomituumast väiksemate osakeste, fermionide ja bosonite vaheline sümmeetria, kus igale fermionile vastab boson (ja vastupidi)

superteisipäev
[nimisõna, substantiiv]
(USA presidendivalimiste kontekstis:) teisipäevane päev hrl märtsis, mil paljudes osariikides toimuvad presidendikandidaatide eelvalimised

supertoit
[nimisõna, substantiiv]
1. loodusliku päritoluga toitainete poolest rikas toiduaine, mis soodustab organismi täisväärtuslikku toitumist

2. loodusliku päritoluga mineraalainete poolest rikas toit, mis soodustab organismi täisväärtuslikku toitumist

supertäht
[nimisõna, substantiiv]
1. ülisuur, massiivne taevatäht

2. ülisuur täht

superviisor
[nimisõna, substantiiv]
töönõustamise, supervisiooni spetsialist

supervisioon
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ja inimsuhetega tegelevate spetsialistide ja asutuste nõustamine tööks vajalike omaduste arendamiseks ja suhtlusoskuse parandamiseks

supervorm
[nimisõna, substantiiv]
1. väga hea seis(und), kõrgvorm

2. treenitusest, harjutamisest vm tingitud eriti hea seis(und)

supiin
[nimisõna, substantiiv]
1. eesmärki väljendav tegevusnimele lähedane verbivorm ladina ja mõnes muus keeles, eesti keeles ma-infinitiiv

2. eesmärki väljendav verbivorm ladina vm keeles, ma-tegevusnimi

supiinum
[nimisõna, substantiiv]
1. eesmärki väljendav tegevusnimele lähedane verbivorm ladina ja mõnes muus keeles, eesti keeles ma-infinitiiv

2. eesmärki väljendav verbivorm ladina vm keeles, ma-tegevusnimi

supijuur
[nimisõna, substantiiv]
maitseainena supisse pandav juur (nt seller, petersell, moorputk, porgand, porrulauk)

supijuurikad
[nimisõna, substantiiv]
supi sisse pandavad köögiviljad (kartul, porgand vm)

supikana
[nimisõna, substantiiv]
kondine, väherasvase lihaga, hrl munemise lõpetanud kana toiduna

supikilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
meres elav maitsva lihaga kilpkonn

supikogu
[nimisõna, substantiiv]
pakk supikonte

supikonserv
[nimisõna, substantiiv]
konserv supi valmistamiseks

supikont
[nimisõna, substantiiv]
kont, millest keedetakse suppi

supikruus
[nimisõna, substantiiv]
lai (ühe või kahe sangaga) kruus, milles serveeritakse suppi

supikulp
[nimisõna, substantiiv]
kulp supi tõstmiseks

supiköök
[nimisõna, substantiiv]
söögikoht, kus valmistatakse ja pakutakse abivajajatele suppi

supilaud
[nimisõna, substantiiv]
1. lauakujuline veesõiduvahend, millel sõitja seisab püsti peal, lükates end mööda veepinda edasi kanuumõla moodi aeru abil

2. lauakujuline veesõiduvahend

supilaud
[nimisõna, substantiiv]
supisöömiseks kaetud laud

supileem
[nimisõna, substantiiv]
supivedelik

supiliha
[nimisõna, substantiiv]
supi keetmise liha

supilinlane
[nimisõna, substantiiv]
Tartu Supilinna linnaosa elanik

supilisand
[nimisõna, substantiiv]
supile lisatav või supi juurde söödav toit

supilontrus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kirudes või tögades inimese kohta, harvem naljatamisi ka koera kohta)

2. kirumissõna

supilurr
[nimisõna, substantiiv]
vesine, lahja supp

supilusikas
[nimisõna, substantiiv]
1. suur lusikas

2. supi söömise lusikas

supilusikatäis
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl toiduretseptides:) supilusikat täitev, sellesse mahtuv kogus

2. kogusena

supimulk
[nimisõna, substantiiv]
(suu kohta, sageli rääkimisega ühenduses)

supinahk
[nimisõna, substantiiv]
(lõdva, tahtejõuetu mehe kohta)

supine
[omadussõna, adjektiiv]
supiga koos

supipaks
[nimisõna, substantiiv]
supivedelikku lisatud toiduained

supipott
[nimisõna, substantiiv]
suurem pott supi keetmiseks (koos supiga või ilma)

supiroheline
[nimisõna, substantiiv]
maitseköögiviljade rohelised pealsed maitselisandina (nt sibulapealsed, till, petersell)

supisaba
[nimisõna, substantiiv]
hrl tasuta toidu (eriti supi) järjekord mingil üritusel, supiköögis vm

supitaldrik
[nimisõna, substantiiv]
sügava põhjaga taldrik supi söömiseks

supitilk
[nimisõna, substantiiv]
väike kogus suppi

supitirin
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaanega nõu supi lauale andmiseks

supivaht
[nimisõna, substantiiv]
keemise hakul supile kogunev vaht

supivalgus
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal supile lisatud piima kohta, ka piima kohta üldse)

2. supile pandav piim

supivedel
[nimisõna, substantiiv]
supivedelik, supileem

supivürts
[nimisõna, substantiiv]
supi maitsestamiseks kasutatav maitseainete segu

supleja
[nimisõna, substantiiv]
ujumas, suplemas käija, supluse harrastaja

suplema
[tegusõna, verb]
ujudes, sukeldudes mere, järves, jões vm veekogus mõnulema ja end värskendama

suplement
[nimisõna, substantiiv]
täiend, lisa

suplemine
[nimisõna, substantiiv]
ujumas käimine, meres, järves vm veekogus suplemine

supler
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega mõõdetakse esemete pikkust, läbimõõtu ja sügavust ning mis koosneb mõõteharudega ja põhiskaalaga joonlauast ja sellel nihutatavast lisaskaalaga raamist

supletiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sõnatüve kohta:) sõna muutevormides eri juuri omav (nt mine/ma ja lähe/n, ise ja enese, hea ja pare/m)

2. muutevormides eri juuri omav

supletiivsus
[nimisõna, substantiiv]
(sõnatüve kohta:) eri juurte esinemine sõna muutevormides

supliik
[nimisõna, substantiiv]
kaebus, palvekiri

suplus
[nimisõna, substantiiv]
ujumas käimine, meres, järves vm veekogus suplemine

supluskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus supeldakse, suplemiseks sobiv rand

suplusvesi
[nimisõna, substantiiv]
kvaliteedi, temperatuuri vm poolest suplemiseks sobiv vesi hrl poidega tähistatud alal

suport
[nimisõna, substantiiv]
1. seadme sõlm, mis hoiab revolverpead või lõikeriista(sid) töötlemiseks vajalikus asendis ja annab talle (või neile) enamasti ka ettenihke

2. tööpingi liikuv osa, millele kinnitatakse lõiketerad

suposiit
[nimisõna, substantiiv]
silinderjas või kooniline pulk raviaine manustamiseks pärakusse või tuppe

supp
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl keetes valmistatud vedel toit, mis sisaldab liha, kala, köögivilja vm

2. vedel toit, mille sees on enamasti vesi, aedviljad ja liha

suppaja
[nimisõna, substantiiv]
1. aeru- ehk SUP-lauaga sõitja

2. aerusurfi harrastav sportlane

suppama
[tegusõna, verb]
aerulauaga sõitma

suppamine
[nimisõna, substantiiv]
aerulaual sõitmine (ka spordialana)

supraliibros
[nimisõna, substantiiv]
köite väliskaanesse pressitud omandimärk, omaniku vapp või monogramm

supralitoraal
[nimisõna, substantiiv]
kitsas ala ülalpool vee kõrgeimat taset, kuhu ulatuvad veel lainepritsmed

supranatsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
eri rahvusi hõlmav, rahvusteülene

supraport
[nimisõna, substantiiv]
raamitud pind maalingu või reljeefi jaoks portaali või ukse kohal

suprarenaalnääre
[nimisõna, substantiiv]
1. paariline sisenõrenääre, mis inimesel paikneb kummagi neeru ülaosal (imetajatel eesosal) ning mis eritab nt adrenaliini ja suguhormoone

2. neerupealne nääre

suprasaliinne
[omadussõna, adjektiiv]
merevee mõjust kõrgemal asuv

supraventrikulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(südame kohta:) kodadest pärinev, sellega seotud

suprealism
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 20. sajandi lõpul tekkinud kunstisuund, kus segunevad geomeetria ja realism, üks hüperrealismi ehk superrealismi edasiarendusi

supreemum
[nimisõna, substantiiv]
(algebras:) vähim arv, millest suuremaid vaadeldavas arvuhulgas ei leidu, vähim ülemtõke

suprematism
[nimisõna, substantiiv]
kubismist ja futurismist lähtunud, 1913. aastal Venemaal tekkinud, geomeetrilist abstraktsionismi viljelev kunstisuund

sups
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi (pehmesse) kukkumist või kiiret liikumist

2. kiirelt, osavalt liikudes

3. annab edasi [pehmesse] kukkumist vm kiiret liikumist v tegevust

supsama
[tegusõna, verb]
järsu, kiire liigutusega kuhugi midagi pistma, ootamatult kuhugi sisse sattuma, kuskilt läbi vajuma

supsatama
[tegusõna, verb]
järsu, kiire liigutusega kuhugi midagi pistma, ootamatult kuhugi sisse sattuma, kuskilt läbi vajuma

supsima
[tegusõna, verb]
tihedalt, juhuslikult edasi-tagasi liigutama

supsti
[määrsõna, adverb]
kiire [osava] liigutusega, supsatades

supsutama
[tegusõna, verb]
altkäemaksu andma, varjatult meelehead pakkuma

surakas
[nimisõna, substantiiv]
kiire, terav löök (nt elektrist, piitsaga)

surama
[tegusõna, verb]
salaja, märkamatult midagi (tülikat, kehva) kuhugi (ära) panema, kellegi teise kaela sokutama

surdokamber
[nimisõna, substantiiv]
1. helikindlalt suletav, ülivaikne ruum eralduses viibiva inimese vaimse ja kehalise seisundi uurimiseks

2. vaikuskamber, helipidavate seintega ruum kosmonautide väljaõppeks

surdopedagoog
[nimisõna, substantiiv]
kuulmispuudega laste õpetamise ning kasvatamisega tegelev eriteadlane

surdopedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
1. kuulmispuudega laste õpetamise ning kasvatamisega tegelev pedagoogikaharu

2. vaegkuuljate õpetamise ja kasvatamisega tegelev pedagoogika haru

surelik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes kord sureb

surelikkus
[nimisõna, substantiiv]
surelik-olek

surema
[tegusõna, verb]
1. elus olemast lakkama

2. kui keegi sureb, siis ta elu lõpeb

Ühendtegusõnad: maha surema, maha surema, välja surema, välja surema, ära suremaära surema

surematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes kunagi ei sure, igavesti elav

surematus
[nimisõna, substantiiv]
1. igavene olemasolu, igavene elu

2. igavene olemasolu v elu

suremisabi
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese surma kiirendamine ja kergendamine raske ravimatu haiguse ja piinade korral

2. paranemislootuseta, piinleva haige kiirendatud ja kergendatud suremine

suremus
[nimisõna, substantiiv]
1. surmajuhtude esinemine mingi piirkonna rahvastikus või selle osas kindla ajaühiku jooksul

2. surmajuhtude arv mingis ajavahemikus

suremuskaotus
[nimisõna, substantiiv]
rahvastiku tervist iseloomustav näitaja, mida väljendatakse enneaegse surma tõttu kaotatud eluaastatena

suremuskoefitsient
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna surmajuhtumite keskmine arv 1000 elaniku kohta aastas, suremuse üldkordaja

suremuskordaja
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna surmajuhtumite keskmine arv 1000 elaniku kohta aastas, suremuse üldkordaja

suremustabel
[nimisõna, substantiiv]
tabel, mis esitab mingil kindlal aastal sündinud inimeste (hrl 100 000 inimese) oletuslikku suremist aastate kaupa

suretama
[tegusõna, verb]
1. kellegi surma põhjustama

2. millegi eksistentsi lõpetama

3. midagi lämmatama, kustutama

Ühendtegusõnad: välja suretama, välja suretama, ära suretamaära suretama

surevus
[nimisõna, substantiiv]
1. surmajuhtude esinemine mingi piirkonna rahvastikus või selle osas kindla ajaühiku jooksul

2. surmajuhtude arv mingis ajavahemikus

surf
[nimisõna, substantiiv]
lainelaua- või purjelauaga sõitmine

surfama
[tegusõna, verb]
1. veebis olevat teavet (ilma kindla eesmärgita) sirvima

2. lainelaual sõitma

3. Internetis liikuma

Ühendtegusõnad: ringi surfamaringi surfama

surfar
[nimisõna, substantiiv]
laine- või purjelauaga sõitja

surfilaud
[nimisõna, substantiiv]
laine-, purje- või lohelaud

surfilohe
[nimisõna, substantiiv]
pikkade, kuni 30 m trossidega surfisõitja külge kinnitatud tuulelohe, mis kannab sõitjat tohutu kiirusega edasi

surfima
[tegusõna, verb]
1. veebis olevat teavet (ilma kindla eesmärgita) sirvima

2. lainelaual sõitma

3. Internetis liikuma

surfisuss
[nimisõna, substantiiv]
surfamisel, ka purjetamisel kasutatav hästi painduv jalanõu

suriase
[nimisõna, substantiiv]
1. surija voodi (ka väljendites suremas olekuga ühenduses)

2. voodi, milles keegi sureb

surija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on suremas

surikaat
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrika kuivadel aladel seltsingutena elav uruloom, kes seisab meelsasti tagajalul

surila
[nimisõna, substantiiv]
(hooldekodu või hooldushaigla kohta, kus on kehvad tingimused ja halb hooldus)

surilavats
[nimisõna, substantiiv]
kõrgend surnu asetamiseks

surilina
[nimisõna, substantiiv]
lina, millesse surnu mähitakse või millega ta kaetakse

surimask
[nimisõna, substantiiv]
surnu näo kips- või vahajäljend

surimi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt valgest kalast teatud viisil valmistatav krabimaitseline kalahakkliha

surimuri
[nimisõna, substantiiv]
asjade segiolek, segapuder, segane, kahtlane või ebaseaduslik asi

surin
[nimisõna, substantiiv]
1. seadme, masina vm töötamise pidev monotoonne kõlatu vibreeriv heli

2. monotoonne kõlatu pidev vibreeriv heli

suririided
[nimisõna, substantiiv]
surnule selga pandavad riided

surirõivad
[nimisõna, substantiiv]
surnule selga pandavad riided

surisema
[tegusõna, verb]
1. (seadme, masina vm kohta:) pidevat monotoonset kõlatut heli kuuldavale laskma

2. sel viisil liikuma või töötama

suristama
[tegusõna, verb]
1. seadme, masinaga töötades pidevat monotoonset kõlatut heli kuuldavale laskma

2. sel viisil midagi tegema

3. surisevat heli tekitama

4. midagi surinal tegema

surisäng
[nimisõna, substantiiv]
1. surija voodi (ka väljendites suremas olekuga ühenduses)

2. voodi, milles keegi sureb

surisärk
[nimisõna, substantiiv]
surnule selga pandav särk

surivoodi
[nimisõna, substantiiv]
1. surija voodi (ka väljendites suremas olekuga ühenduses)

2. voodi, milles keegi sureb

surkama
[tegusõna, verb]
kiire liigutusega midagi kuhugi pistma, sisse vajutama

surkima
[tegusõna, verb]
1. mingi (teravaotsalise) esemega millegi sees torkides seda korduvalt ümber pöörama või segi ajama

2. torkima

surm
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi elutegevuse lakkamine, elu lõppemine

2. see, kui elu lõpeb

3. organismi elutegevuse lakkamine

surma-aasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, millal keegi on surnud

surma-aastapäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mil möödub teatud arv aastaid kellegi surmast

surmaabi
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese surma kiirendamine ja kergendamine raske ravimatu haiguse ja piinade korral

2. paranemislootuseta, piinleva haige kiirendatud ja kergendatud suremine

surmaaeg
[nimisõna, substantiiv]
kellegi suremise aeg

surmaagoonia
[nimisõna, substantiiv]
organismi talitluste vaibumise järk surma eel

surmadaatum
[nimisõna, substantiiv]
surmakuupäev ja -aasta

surmaeelne
[omadussõna, adjektiiv]
surmale eelnev, enne surma toimuv

surmaeglane
[omadussõna, adjektiiv]
väga, eriti aeglane

surmagrupp
[nimisõna, substantiiv]
sportmängudes tugev alagrupp, kus eeldatavaid soosikuid edasipääsuks on rohkem kui võimalikke kohti

surmahaige
[omadussõna, adjektiiv]
surmahaigust põdev, suremas haige

surmahaigus
[nimisõna, substantiiv]
haigus, mis lõpeb surmaga, surma toov haigus

surmahaldjas
[nimisõna, substantiiv]
surma ennustav haldjas

surmaheitlus
[nimisõna, substantiiv]
organismi talitluste vaibumise järk surma eel

surmahigi
[nimisõna, substantiiv]
surija ihule ilmuv higi

surmahirm
[nimisõna, substantiiv]
1. hirm surma ees

2. väga suur hirm

3. surmakartus

surmahoop
[nimisõna, substantiiv]
surmav või väga ränk hoop

surmahäda
[nimisõna, substantiiv]
1. (väga suure, elu ähvardava hädaohu, väga raske olukorra vms kohta)

2. väga suur, elu ähvardav oht

surmahüpe
[nimisõna, substantiiv]
surma toonud (või tuua võiv) hüpe

surmaingel
[nimisõna, substantiiv]
ingel, keda kujutletakse surma toojana

surmajuht
[nimisõna, substantiiv]
kellegi surm, hrl statistilise vms üksiksündmusena

surmajuhtum
[nimisõna, substantiiv]
kellegi surm, hrl statistilise vms üksiksündmusena

surmajumal
[nimisõna, substantiiv]
surma kehastav jumal, allilma valitseja (nt Egiptuses Osiris, Vana-Kreekas Hades, Vana-Roomas Vulcanus, Tiibetis Yama)

surmakandidaat
[nimisõna, substantiiv]
(väga haige inimese, surmale määratu kohta)

surmakangestus
[nimisõna, substantiiv]
pärast surma tekkiv lihaste kangestus, mis kaob mõne päeva pärast

surmakarje
[nimisõna, substantiiv]
tapmise, suremisega kaasnev, õudustunnet põhjustav hädakisa või hüüatus

surmakell
[nimisõna, substantiiv]
surnu mälestuseks löödav kirikukell

surmakramp
[nimisõna, substantiiv]
suremisega kaasuv lihaste jäikus

surmakultuur
[nimisõna, substantiiv]
surmaga seotud uskumused, kombed ja käitumisviisid

surmakutsar
[nimisõna, substantiiv]
1. (haiglaselt kõhna inimese kohta)

2. väga kõhna inimese kohta

surmakuul
[nimisõna, substantiiv]
surma toov või toonud kuul

surmakuulutus
[nimisõna, substantiiv]
inimese surma puhul ajalehes avaldatav kuulutus

surmakuupäev
[nimisõna, substantiiv]
kellegi suremise kuupäev

surmakägu
[nimisõna, substantiiv]
põõsasniitudel ja hõredates metsatukkades elutsev pika kõvera noka ja suure suletutiga lind

surmalaager
[nimisõna, substantiiv]
(koonduslaagri, eriti hävituslaagri kohta)

surmalaps
[nimisõna, substantiiv]
see, kes sureb, surmale määratu

surmalaul
[nimisõna, substantiiv]
surmateemaline (rahva)laul

surmalaupäev
[nimisõna, substantiiv]
1. (aja kohta vahetult enne surma, surma läheduse kohta)

2. aeg vahetult enne surma

surmalõks
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, kust pole enam väljapääsu

2. (millegi kohta, kust pole enam väljapääsu)

surmama
[tegusõna, verb]
1. kelleltki elu võtma

2. kellegi elu lõpetama, tema surma põhjustama

surmameetrika
[nimisõna, substantiiv]
(koguduse, kiriku) raamat, kuhu on märgitud andmed surmade kohta

surmamineja
[nimisõna, substantiiv]
vabatahtlikult elust lahkuja

surmaminek
[nimisõna, substantiiv]
liikumine olukorda, kus ees ootab surm

surmamõistetu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle suhtes on tehtud surmaotsus

surmamõte
[nimisõna, substantiiv]
mõte surmast, suremisest

surmamärk
[nimisõna, substantiiv]
surma sümboliseeriv märk (nt rist)

surmani
[määrsõna, adverb]
väga, ülimalt

surmanuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
süüdimõistetu surmamine kohtuotsuse alusel

surmaoht
[nimisõna, substantiiv]
1. elu ähvardav oht

2. millegi eksistentsi ähvardav oht

surmaohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
eluohtlik

surmaorg
[nimisõna, substantiiv]
(surnute riigi kohta)

surmaotsus
[nimisõna, substantiiv]
otsus, mille alusel isik surmatakse

surmapatt
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku kiriku õpetuse kohaselt teadlik ja vabatahtlik üleastumine Jumala seadusest olulises asjas, mille tagajärjeks on Jumala armust osasaamise kaotamine

2. teadlik ja vaba üleastumine Jumala seadusest olulises asjas

3. suurem süü, üleastumine

4. viga v pahe

surmapiin
[nimisõna, substantiiv]
raske, ränk, surma põhjustada võiv piin

surmaputk
[nimisõna, substantiiv]
1. peterselli meenutavate lehtede ja väikeste valgete õitega kaheaastane mürgine rohttaim

2. rohttaim

surmapuu
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas kasvav mürgise piimmahlaga igihaljas lehtpuu

surmapõlgav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kartmatu, hulljulge

2. seda väljendav

3. kartmatu

surmapõlgavalt
[määrsõna, adverb]
kartmatult

surmapõlgur
[nimisõna, substantiiv]
hulljulge, surma trotsiv inimene

surmapõlgus
[nimisõna, substantiiv]
kartmatus, hulljulgus

surmapäev
[nimisõna, substantiiv]
kellegi suremise päev

surmaratas
[nimisõna, substantiiv]
tsirkusetrikk, kus akrobaat esineb (ilma julgestuseta) väga kõrgel olevas pöörlevas trumlis

surmarelv
[nimisõna, substantiiv]
(surma toova eseme, vahendi kohta)

surmaretseptor
[nimisõna, substantiiv]
raku välisseinas asuv retseptor, mis teatud tingimustel teatud valkudega põimudes kutsub esile raku surma

surmariik
[nimisõna, substantiiv]
asupaik, kus surnud usutakse edasi elavat

surmariist
[nimisõna, substantiiv]
(relva, tapariista kohta)

surmarong
[nimisõna, substantiiv]
matuseliste rivi (jalgsi või sõidukitega) teel hauaplatsile

surmasuhu
[määrsõna, adverb]
(surmaohtu sattumise kohta)

surmasuus
[määrsõna, adverb]
(surmaohus olemise kohta)

surmasuust
[määrsõna, adverb]
(surmaohust pääsemise kohta)

surmasõit
[nimisõna, substantiiv]
surmaga lõppev sõit

surmasõlm
[nimisõna, substantiiv]
1. (lennunduses:) vigurlennu element, mida sooritav lennuk teeb õhus vertikaalse ringi

2. vigurlennu element

surmasüst
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne süstimine, mille käigus organismi manustatakse surmavat ravimit

surmasüü
[nimisõna, substantiiv]
1. süüdiolek kellegi surmas

2. ränk (surmanuhtlust pälviv) süü

surmatants
[nimisõna, substantiiv]
tants isikustatud surmaga: keskaegne maali- ja graafikamotiiv, kus surm viib tantsusammul ära igast seisusest ja igas vanuses inimesed

surmatoov
[omadussõna, adjektiiv]
surma põhjustav, surmav

surmatund
[nimisõna, substantiiv]
elu lõpp, suremise aeg

surmatung
[nimisõna, substantiiv]
Sigmund Freudi käsitluses üks inimloomuse põhitunge, mis avaldub hävitamises, lagundamises

surmatunnini
elu lõpuni, jäädavalt

surmatunnistus
[nimisõna, substantiiv]
perekonnaseisuasutuse välja antud paberdokument inimese surma kohta

surmatõbi
[nimisõna, substantiiv]
haigus, mis lõpeb surmaga, surma toov haigus

surmatõend
[nimisõna, substantiiv]
inimese surma tõendav dokument (nt arsti kirjutatud tõend või väljavõte rahvastikuregistrist)

surmauni
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites surma kui lõputu une kohta)

surmav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi surma põhjustav

2. surma toov, tappev

surmavaenlane
[nimisõna, substantiiv]
1. see, keda vihatakse kogu hingest, leppimatu vaenlane

2. leppimatu vaenlane

surmavaikus
[nimisõna, substantiiv]
1. absoluutne, täielik vaikus

2. absoluutne vaikus

surmavald
[nimisõna, substantiiv]
asupaik, kus surnud usutakse edasi elavat

surmavalt
[määrsõna, adverb]
surma toovalt

surmavalu
[nimisõna, substantiiv]
1. äge, väljakannatamatu valu

2. suremisel tuntav valu

surmavari
[nimisõna, substantiiv]
1. (surma lähedalolu märkivana)

2. surm varjuna

surmavikat
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites surma, suremise kohta)

surmavill
[nimisõna, substantiiv]
vanasti surmahaiguseks peetud haigus, sinine vill (hrl oli see veremürgitus)

surmavoodi
[nimisõna, substantiiv]
1. surija voodi (ka väljendites suremas olekuga ühenduses)

2. voodi, milles keegi sureb

surmavus
[nimisõna, substantiiv]
viiruse, haiguse, relva vm vahendi omadus põhjustada kellegi surma

surmavõitlus
[nimisõna, substantiiv]
organismi talitluste vaibumise järk surma eel

surmaväli
[nimisõna, substantiiv]
lahinguväli vm paik, kus suur hulk inimesi on elu kaotanud, tapetud

surmaväljad
[nimisõna, substantiiv]
massilise hukkamise ja hukkumise kohad (kõige sagedamini Kambodža Pol Pothi režiimi aegsete hukkamispaikade ja massihaudade kohta)

surmaväsimus
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur väsimus

surmaähvardus
[nimisõna, substantiiv]
ähvardamine surmaga, surmamisega

surmaöö
[nimisõna, substantiiv]
suremise öö

surmigav
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt igav

surmkahvatu
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt kahvatu

surmkindel
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti, absoluutselt kindel

surmkindlalt
[määrsõna, adverb]
igal juhul, (täiesti) kindlalt, vääramatult

surmlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. täielik, äärmine, suurt kannatust põhjustav

2. ülimalt suur

3. täielik, äärmine, ülim

surmlõpe
[nimisõna, substantiiv]
haiguse lõppemine surmaga

surmraske
[omadussõna, adjektiiv]
une kohta

surmtõsine
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt tõsine

surmuti
[nimisõna, substantiiv]
1. kogutavate putukate surmamise nõu (putukauurija töövahend)

2. kogutavate putukate surmamise nõu

surmvaikne
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti vaikne, hääletu

surmvaikus
[nimisõna, substantiiv]
1. absoluutne, täielik vaikus

2. absoluutne vaikus

surmvana
[omadussõna, adjektiiv]
1. ea poolest väga vana, väga kaua elanud

2. väga vana, raugastunud

3. väga vana, igivana

surmväsinud
[omadussõna, adjektiiv]
äärmiselt väsinud, üliväsinud

surnai
[nimisõna, substantiiv]
idamaine puhkpill

surnu
[nimisõna, substantiiv]
1. surnud inimene vm surnud olend

2. surnud inimene

surnuaed
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala surnute matmiseks

2. maa-ala, kuhu surnud inimesed on maetud

surnuaiapink
[nimisõna, substantiiv]
hauaplatsi äärde asetatav pink

surnuaiapüha
[nimisõna, substantiiv]
kiriklik surnute mälestamispäev

surnuaiavaht
[nimisõna, substantiiv]
surnuaia korra eest hoolitsev isik

surnuauto
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalne auto surnukeha vedamiseks nt surnukuuri

2. matuseauto

surnud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese vm olendi kohta:) elamast lakanud, hukkunud või surmatud

2. selline, kes enam ei ela

surnuhaud
[nimisõna, substantiiv]
koht surnu muldasängitamiseks

surnuitk
[nimisõna, substantiiv]
rahvakommetes surnut lautsile pannes, mattes ja hiljem kalmul käies lauldav nutulaul

surnuk
[nimisõna, substantiiv]
süstik

surnukahvatu
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt kahvatu

surnukahvatus
[nimisõna, substantiiv]
surnulik kahvatus

surnukamber
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ehitis surnute paigutamiseks enne matuseid

surnukarva
[määrsõna, adverb]
surnutaoliselt kahvatu

surnukarvaline
[omadussõna, adjektiiv]
surnulikult kahvatu

surnukeha
[nimisõna, substantiiv]
surnud inimese (või looma) keha

surnukirst
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik kaanega, hrl ilustatud (puu)kast, milles surnu sängitatakse hauda

2. piklik kaanega kast, mille sees surnu hauda pannakse

surnukuur
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ehitis surnute paigutamiseks enne matuseid

surnukülm
[omadussõna, adjektiiv]
külm nagu surnu, verd tarretavalt külm

surnulava
[nimisõna, substantiiv]
kõrgend surnu asetamiseks

surnulina
[nimisõna, substantiiv]
lina, millesse surnu mähitakse või millega ta kaetakse

surnult
[määrsõna, adverb]
1. surnuna, mitte elusana

2. surnuna

surnultsünd
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl rahvastikuteaduses:) lapse sündimine emaihust surnuna, ilma elu tundemärkideta

2. (hrl rahvastikuteaduses:) lapse sündimine emaihust surnuna, ilma elu tundemärkideta, nt ilma hingamise, südamelöökideta; ka loomade kohta

surnuluu
[nimisõna, substantiiv]
surnud inimese luu

surnumatja
[nimisõna, substantiiv]
1. (matuselise kohta)

2. matusetalituse pidaja, ka hauakaevaja kohta)

3. matuseline

4. hauakaevaja

surnumatjanägu
[nimisõna, substantiiv]
morn, sünge nägu

surnunägu
[nimisõna, substantiiv]
(väga kaame, kahvatu näo kohta)

surnupealuu
[nimisõna, substantiiv]
surnud inimese kolju (eeskätt selle kujutis eraldus- vm märgina)

surnupealuuliblikas
[nimisõna, substantiiv]
1. suur liblikas surnupealuud meenutavate joontega kehal

2. suur liblikas

surnupärg
[nimisõna, substantiiv]
surnu mälestamiseks hauale pandav pärg

surnuraam
[nimisõna, substantiiv]
raam kirstu asetamiseks ja kandmiseks või surnu kandmiseks

surnurong
[nimisõna, substantiiv]
matuseliste rivi (jalgsi või sõidukitega) teel hauaplatsile

surnutepüha
[nimisõna, substantiiv]
surnute mälestamise püha

surnuteriik
[nimisõna, substantiiv]
asupaik, kus surnud usutakse edasi elavat

surnuvalve
[nimisõna, substantiiv]
lahkunu juures istumine leinamise ühe osana

surnuvanker
[nimisõna, substantiiv]
vanker surnu kalmistule viimiseks

surra-murra
[nimisõna, substantiiv]
asjade segiolek, segapuder, segane, kahtlane või ebaseaduslik asi

surramurra
[nimisõna, substantiiv]
asjade segiolek, segapuder, segane, kahtlane või ebaseaduslik asi

surrogaat
[nimisõna, substantiiv]
(alaväärtuslik) aseaine

surrogaatalkohol
[nimisõna, substantiiv]
viina vm asemel joodav mistahes alkoholi sisaldav vedelik, mis pole mõeldud sissevõtmiseks (nt odekolonn, aknapesuvedelik)

surrogaatema
[nimisõna, substantiiv]
naine, kes sünnitab talle siiratud võõrast päritolu embrüost arenenud lapse ja loovutab pärast sünnitamist lapse adopteerimiseks

surrogaatemadus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus naine rasestub (võõrast päritolu embrüost) kavatsusega laps pärast sündi ära anda adopteerimiseks

surströmming
[nimisõna, substantiiv]
(Rootsi toit:) soolatud ja omaenda ensüümide toimel hapendatud räim, millel on tugev roiskumislõhn

suržik
[nimisõna, substantiiv]
vene-ukraina segakeel, kus vene keele sõnu kasutatakse koos ukraina grammatika ja ukrainapärase hääldusega

surts
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus vedelikku

2. vähene hulk (midagi)

3. natuke, veidike

surts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi katkendlikku, vibreerivat heli

surtsakas
[nimisõna, substantiiv]
väike [surtsuga eralduv] kogus

surtsatama
[tegusõna, verb]
korraks katkendlikku, vibreerivat häält tegema

surtsatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike vibreeriv susisev või surtsuv heli

surtsti
[määrsõna, adverb]
surtsu tehes, surtsuga

surtsuma
[tegusõna, verb]
ägedate puhangutena häälitsema, sellelaadset järsku heli tekitama

suru
[nimisõna, substantiiv]
1. putukate parves üles-alla lendlemine

2. putukate parves lendlemine

suru
[nimisõna, substantiiv]
1. liblikas surulaste sugukonnast

2. liblikas

surugaas
[nimisõna, substantiiv]
maagaas, mis on kompressori abil kokku pressitud ning mida tangitakse sõiduki gaasimahutitesse automootori käitamiseks

suruk
[nimisõna, substantiiv]
seadme, masina suruv osa

surulased
[nimisõna, substantiiv]
teravatipuliste tiibadega paksukehaliste liblikate sugukond

suruma
[tegusõna, verb]
1. oma raskusega, survega millelegi vajutama, midagi (mingisse asendisse või mingis suunas) pressima

2. millegi peale oma jõu või raskusega survet avaldama

3. pigistama, vajutama

Ühendtegusõnad: alla suruma, alla suruma, kokku suruma, kokku suruma, läbi suruma, läbi suruma, maha suruma, maha suruma, peale suruma, peale suruma, sisse suruma, sisse suruma, tagasi suruma, tagasi suruma, välja suruma, välja suruma, üles surumaüles suruma

surumaagaas
[nimisõna, substantiiv]
maagaas, mis on kompressori abil kokku pressitud ning mida tangitakse sõiduki gaasimahutitesse automootori käitamiseks

surumine
[nimisõna, substantiiv]
(tõstespordis:) varasem tõstmisviis, mille puhul kang suruti pea kohale

suruseong
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) paariliste vaheliti kokkusurutud jalgade seong istes või lamangus

surusääsk
[nimisõna, substantiiv]
veekogude läheduses elutsev, parvena lendlev sääsk

surusääsklased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond parvlevaid puudulikult arenenud suistega sääski

surutis
[nimisõna, substantiiv]
üldine langus riigi tööstuses, panganduses või majanduses

surutrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükiviis, mille korral (värvita või värviga) kujutis pressitakse materjali pinna sisse ning võimaldab saavutada reljeefset, kergitatud pinda (nt trükisel, nahkehistöös, graafikas)

surutu
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis on jõuga kuskile alla vajutatud, peidetud

2. keegi, kes on teiste poolt rõhutud

surutus
[nimisõna, substantiiv]
1. surutud-olek

2. surutis, depressioon

surutõrs
[nimisõna, substantiiv]
1. tõrs, milles viinamarjadest mahl välja surutakse

2. veinivalmistajail

suruõhk
[nimisõna, substantiiv]
õhk, mis on kompressori abil kokku pressitud ümbritsevast õhust kõrgema rõhu alla ning mida kasutatakse peamiselt tööstuses

suruõhuauto
[nimisõna, substantiiv]
surumaagaasiga töötav auto

suruõhuballoon
[nimisõna, substantiiv]
suruõhu mahuti

suruõhuhaamer
[nimisõna, substantiiv]
suruõhuga töötav löögiriist

suruõhumootor
[nimisõna, substantiiv]
suure liikumiskiirusega mootor, mis muudab suruõhuenergia liikumise energiaks

suruõhupihusti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis mingit ainet pihustab suruõhu toel (nt puhastustöödel, värvimustrite riidele kandmisel)

suruõhupüss
[nimisõna, substantiiv]
suruõhuga töötav, ilma tagasilöögita püss

suruõhuvasar
[nimisõna, substantiiv]
suruõhuga töötav löögiriist

suruõhuvoolik
[nimisõna, substantiiv]
voolik suruõhu juhtimiseks

surve
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi või millelegi tugeva mõju avaldamine (nt nõudmiste abil, asjaolude sunnil)

2. see, kui keegi veenab või sunnib teist inimest midagi tegema

surveabinõu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tugevaks mõjutamiseks kasutatav vahend, abinõu

surveaste
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootori silindri kogumahu ja survekambri mahu suhe

surveavaldus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tugev mõjutamine sunnimeetodi, ähvarduste abil vm viisil, survestamise üksikjuhtum

survegrupp
[nimisõna, substantiiv]
hrl tuntud inimeste rühm, kes oma majanduslike, poliitiliste vm eesmärkide saavutamiseks püüab riigivõimu otsustavalt mõjutada

survejõud
[nimisõna, substantiiv]
mehaaniline jõud, mis mõjutab objekti surve teatava tugevuse ja intensiivsusega

survekamber
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootori, kompressori vm seadme silindri rõhu all olev osa

survelaine
[nimisõna, substantiiv]
füüsilise survejõu mõjul tekkiv laine (nt kahuripaugule järgnev tume õhulöök)

surveline
[omadussõna, adjektiiv]
(põhjavee kohta:) rõhu, surve all olev

survenäitur
[nimisõna, substantiiv]
vee, gaasi vm vedeliku survet mõõtev seade

survepesu
[nimisõna, substantiiv]
pesemismeetod, mille puhul pinda puhastatakse surveveega (nt autopesulas)

survepesur
[nimisõna, substantiiv]
seade või vahend millegi puhastamiseks surveveega (nt autopesulas, ehitusel)

survepinge
[nimisõna, substantiiv]
survest tekkiv mehaaniline pinge

survepott
[nimisõna, substantiiv]
pott, kus toit ülerõhul kiiresti valmis keeb

surveproov
[nimisõna, substantiiv]
teatavale füüsilisele survele, vee vm aine survejõule vastupidamise proov

surverühm
[nimisõna, substantiiv]
hrl tuntud inimeste rühm, kes oma majanduslike, poliitiliste vm eesmärkide saavutamiseks püüab riigivõimu otsustavalt mõjutada

survestama
[tegusõna, verb]
kedagi tugevalt mõjutama sunnimeetodite, ähvarduste abil vm viisil, kellelegi survet avaldama

survetakt
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootori töötsükli osa, mille käigus surutakse küttesegu kokku

survetorustik
[nimisõna, substantiiv]
torustik, mida mööda liigub surve all vedelik või gaas

survetugevus
[nimisõna, substantiiv]
suurim normaalpinge materjalis selle purunemiseni survele vastutöötamisel, survele vastupidavus

survevahend
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tugevaks mõjutamiseks kasutatav vahend, abinõu

survevesi
[nimisõna, substantiiv]
surve all olev vesi

survevoolik
[nimisõna, substantiiv]
voolik vedeliku juhtimiseks surve all

surveõlitus
[nimisõna, substantiiv]
mootori automaatne õlitus kolbpumbaga

survivalist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes valmistub ellu jääma mistahes eriolukordades, olgu selleks loodusõnnetus, ootamatu pandeemia või maailmalõpp

susafon
[nimisõna, substantiiv]
madala bassiheliga vaskpuhkpill, mille toru keerdub ümber mängija keha ning mida kasutavad nt marssivad puhkpilliorkestrid

sushi
[nimisõna, substantiiv]
1. kalaviilu või krevettidega kaetud riisipallike või täidisega riisirull, mis on ümbritsetud vetikalehega (jaapanipärane suupiste)

2. riisist tehtud ümmargune Jaapani toit, mille sees on näiteks kala ja köögiviljad

sushiriis
[nimisõna, substantiiv]
suši valmistamiseks sobiv riis

susi
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

susima
[tegusõna, verb]
1. tagaselja rääkima, pidevalt vahele segama, pealekäivalt pärima

2. urgitsema, tagaselja rääkima

susin
[nimisõna, substantiiv]
1. pidev tume (vaikne) kõlatu, š-häälikut meenutav heli või häälitsus

2. häälikut meenutav [vaikne] kõlatu heli v häälitsus

susisema
[tegusõna, verb]
1. pidevat tumedat (vaikset) kõlatut, š-häälikut meenutavat heli või häälitsust, susinat kuuldavale laskma

2. kõlatult, susinaga [ka vihaselt] rääkima v häälitsema

susistama
[tegusõna, verb]
1. pidevat tumedat (vaikset) kõlatut, š-häälikut meenutavat heli või häälitsust, susinat tekitama

2. susinat tekitama

3. susiseda laskma

4. susinal rääkima v häälitsema

suskama
[tegusõna, verb]
kiirelt, kergelt midagi millessegi panema, pistma

suskima
[tegusõna, verb]
1. tagaselja rääkima, pidevalt vahele segama, pealekäivalt pärima

2. urgitsema, tagaselja rääkima

susla
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kitsarööpmelise raudtee rong

2. kitsarööpmelise raudtee rong

suslik
[nimisõna, substantiiv]
1. Euraasia ja Põhja-Ameerika avamaastikel urgudes pesitsev keskmise suurusega näriline

2. näriline

suslikunahk
[nimisõna, substantiiv]
1. suslikult saadud karusnahk

2. karusnahana

susped
[nimisõna, substantiiv]
1. ujumisel kantavad lühikese säärega püksid (meestel, lastel)

2. lühikesed püksid, mida mehed kannavad, kui ujumas käivad

suspendeerima
[tegusõna, verb]
tahke aine osakesi vedelikus heljuvaks muutma

suspendeeruma
[tegusõna, verb]
(tahke aine osakeste kohta:) vedelikus heljuvaks muutuma

suspensiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. otsust vm ajutiselt edasilükkav

2. edasilükkav

suspensioon
[nimisõna, substantiiv]
1. hägune (ebapüsiv) segu, mille moodustab vedelik koos selles heljuvate aine osakestega, tahkete osakeste heljum

2. vedelik koos selles heljuvate tahkise osakestega

suspensor
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit kehaosa toetav, paigal hoidev kott, side või lihas

2. mingit kehaosa toetav kandekott v -side

suss
[nimisõna, substantiiv]
kerge ja pehme jalats toas kandmiseks

susserdama
[tegusõna, verb]
ebaausalt, kahtlaselt tegutsema

susservusser
[nimisõna, substantiiv]
1. (segamini oleva, oskamatult tehtud asja või tegevuse kohta)

2. vusserdaja

sussišokolaad
[nimisõna, substantiiv]
väike šokolaaditahvel, mida jõuluootuse ajal päkapikud lastele sussi sisse panevad

sussitama
[tegusõna, verb]
1. halvasti põlevat ainet süütama või põleda laskma, väikest tuld tegema

2. viletsate puudega tuld tegema

3. väikest tuld tegema

sussking
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) heledast juhtnahast, ninapealse lapiga madal pehme naistejalats

susspüss
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kodusel teel valmistatud laskeriist, mida saab tikuga süüdata

2. torust ja puupärast koosnev tikuga süüdatav laskeriist

suss-suss
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi susinat või sosistamist

sussutama
[tegusõna, verb]
1. halvasti põlevat ainet süütama või põleda laskma, väikest tuld tegema

2. viletsate puudega tuld tegema

3. väikest tuld tegema

suši
[nimisõna, substantiiv]
1. kalaviilu või krevettidega kaetud riisipallike või täidisega riisirull, mis on ümbritsetud vetikalehega (jaapanipärane suupiste)

2. riisist tehtud ümmargune Jaapani toit, mille sees on näiteks kala ja köögiviljad

suširiis
[nimisõna, substantiiv]
suši valmistamiseks sobiv riis

sutaan
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku vaimuliku igapäevane rõivas, maani ulatuv kuub

2. katoliku vaimuliku rõivas

sutašš
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsas pael (nt rõivaste kaunistamiseks), mille kaks niitide rühma on üle põimitud siidniidiga, nii et nende vahele tekib soon

2. kitsas pael vormirõivaste servade kaunistamiseks

sutaššpael
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsas pael (nt rõivaste kaunistamiseks), mille kaks niitide rühma on üle põimitud siidniidiga, nii et nende vahele tekib soon

2. kitsas pael vormirõivaste servade kaunistamiseks

sutenöör
[nimisõna, substantiiv]
1. prostituutide kupeldaja

2. kaitse osutamise ettekäändel prostituudi kulul elav isik

3. kupeldaja, prostituudi kulul elav mees

suti
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

sutikas
[nimisõna, substantiiv]
sitikas, satikas vm väike olend

sutike
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

sutikene
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

sutikene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

suts
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline sooritus, eriti väike teatri- või filmiroll

suts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi tegevuse kiirust ja hõlpsust (ning heli)

sutsakas
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline sooritus, eriti väike teatri- või filmiroll

sutsama
[tegusõna, verb]
torkama, torkega hammustama

sutspüss
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kodusel teel valmistatud laskeriist, mida saab tikuga süüdata

2. torust ja puupärast koosnev tikuga süüdatav laskeriist

sutsti
[määrsõna, adverb]
sutsuga, sutsatades

sutsu
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

sutsugi
[määrsõna, adverb]
sugugi, põrmugi

sutsuke
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

sutsukene
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

sutt
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

sutt
[nimisõna, substantiiv]
1. silmude hulka kuuluv jões või meres elutsev kala (nt jõesutt, merisutt)

2. kala

sutt-sutt
[määrsõna, adverb]
hästi natuke, õige väheke

sutureerima
[tegusõna, verb]
kirurgilist haava, kudet õmblema

sutuur
[nimisõna, substantiiv]
organismi sidekoekiht, mis seob koljuluid vm luid

suu
[nimisõna, substantiiv]
1. huultega ääristatud ava näo alumises pooles, elund, mida inimesed kasutavad eeskätt söömiseks ja kõnelemiseks

2. näo osa, mille abil sa sööd ja räägid

suu
[nimisõna, substantiiv]
Prantsuse viiesantiimine

suuauk
[nimisõna, substantiiv]
(suu kohta)

suuavaja
[nimisõna, substantiiv]
metallist riist suu avamiseks ja avali hoidmiseks

suubla
[nimisõna, substantiiv]
veekogu, kuhu suubub ärajuhitav vesi

suubuma
[tegusõna, verb]
(jõe vm veekogu kohta:) sisse voolama

suubumisjärv
[nimisõna, substantiiv]
1. järv, millel puudub pindmine ja maa-alune väljavool (ja millesse jõgi, oja vm suubub)

2. väljavooluta järv, millesse jõgi, oja vm suubub

suudlema
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi huultega puudutama nt armastuse, helluse, austuse märgiks

2. kedagi huultega puudutama näiteks selleks, et näidata armastust, või selleks, et tervitada

suudlus
[nimisõna, substantiiv]
1. huulte surumine kellegi (või millegi) vastu armastuse, helluse, austuse, sõpruse vms märgiks

2. see, kui sa kedagi suudled

suudmeharu
[nimisõna, substantiiv]
veekogusse suubumisel moodustuv (jõe)haru

suudmemaa
[nimisõna, substantiiv]
jõesetete kuhjumise tagajärjel tekkinud mitmeharuline jõesuu

suudmööda
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(meeldimise, meelepärane olemise kohta)

suud-silmad
[nimisõna, substantiiv]
1. suu ja silmad

2. (kogu) nägu

3. suud ja silmad

4. nägu

suue
[nimisõna, substantiiv]
jõe lõpu koht, hrl merre, järve vm veekogusse suubumise koht

suuesik
[nimisõna, substantiiv]
suuõõne eesmine, väljapoole hambakaart jääv osa

suuhingamine
[nimisõna, substantiiv]
hingamine läbi suu

suuhäälik
[nimisõna, substantiiv]
suuõõnes moodustatav häälik

suuhügieen
[nimisõna, substantiiv]
1. suu ja hammaste hooldus ja tervishoid

2. suu ja hammaste hooldus ning tervishoid

suuhügienist
[nimisõna, substantiiv]
suu ja hammaste tervishoiu spetsialist

suujoon
[nimisõna, substantiiv]
huulte, suu piirjoon

suukaudne
[omadussõna, adjektiiv]
(raviga seoses:) suu kaudu toimuv või võetav

suukirurgia
[nimisõna, substantiiv]
suuõõne kirurgiline ravi (nt hamba või hambajuure eemaldamine, huule- või keelekida operatsioon)

suukoobas
[nimisõna, substantiiv]
suus huultest neeluni asuv õõnes seedekulgla algusosa

suukorv
[nimisõna, substantiiv]
1. (nahkrihmadest) kaitse, mis koonu ümbritsedes ei lase loomal hammustada

2. koeral

suukorvistama
[tegusõna, verb]
1. kedagi alluma, vaikima sundima, kellegi sõnavabadust piirama

2. sõnavabadust vms piirama

suukulutamine
[nimisõna, substantiiv]
(rääkimise kohta)

suula
[nimisõna, substantiiv]
hanesuurune pikatiivaline Põhja-Atlandi merelind

suulaeluu
[nimisõna, substantiiv]
luu, mis on seinaks nina- ja suuõõnele ning silmakoopale

suulaelõhe
[nimisõna, substantiiv]
looteeas tekkinud väärareng, mille puhul on suuõõs ühenduses ninaõõnega

suulaemandel
[nimisõna, substantiiv]
lümfikoest koosnev paariline elund kurgus, suulaes ja keelepäras

suulaenibu
[nimisõna, substantiiv]
kõris paiknev koonusjas lihasjätke, mis aitab vältida toidu sattumist hingamisteedesse

suulaepuri
[nimisõna, substantiiv]
pehmesuulae tagumine, liikuv osa

suulagi
[nimisõna, substantiiv]
suuõõne võlvikujuline lagi

suulas
[omadussõna, adjektiiv]
1. hea kõneandega, jutukas, tabava ütlemisega

2. hea kõneandega

suuli
[määrsõna, adverb]
suuga, näoga millegi peale või vastu

suulihas
[nimisõna, substantiiv]
suuõõnt piirav lihas

suuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõneldud kujul toimuv või tehtav, mitte kirjalikus vormis

2. kõneldud kujul olev, mitte kirja pandud

3. kõneldud kujul toimuv

suulised
[nimisõna, substantiiv]
suuraudadega päitsete (ehk valjaste) rauast osa, mis käib hobusele suhu

suuliselt
[määrsõna, adverb]
kõneldud kujul, kirjaliku vahenduseta

suulliim
[nimisõna, substantiiv]
(setu köögis:) hapupiima külmsupp värske kurgi, sibula ja maitsetaimedega

suultlugemine
[nimisõna, substantiiv]
1. suulise kõne tajumine kõneleja huulte ja näolihaste liikumist jälgides

2. kurtidel

suulu
[nimisõna, substantiiv]
ühe Lõuna-Aafrika rahva liige

suulu
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
suulude

suulu
[nimisõna, substantiiv]
bantude hulka kuuluva rahva liige Lõuna-Aafrikas

suum
[nimisõna, substantiiv]
sujuvalt muudetava fookuskaugusega objektiiv, mis võimaldab pildistatavaid objekte lähemale tuua

suumima
[tegusõna, verb]
kujutise või kuva suurust muutma, hrl et pildistatavat või kuvatavat objekti lähemale tuua (nt kaameras, arvutiekraanil)

Ühendtegusõnad: sisse suumima, sisse suumima, välja suumimavälja suumima

suumimine
[nimisõna, substantiiv]
kujutise või kuva mastaabi muutmine

suumobjektiiv
[nimisõna, substantiiv]
sujuvalt muudetava fookuskaugusega objektiiv, mis võimaldab pildistatavaid objekte lähemale tuua

suumulk
[nimisõna, substantiiv]
(suu kohta, sageli rääkimisega ühenduses)

suunakood
[nimisõna, substantiiv]
telefoninumbrile ette valitav numbrikombinatsioon, mis tähistab piirkonda või telefonivõrku riigis või maal

suunaline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud suunas paiknev v kulgev, teatud suunaga

suunama
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi kuhugi juhtima või saatma

2. millelegi suunda andma, midagi kuhugi juhtima

Ühendtegusõnad: edasi suunama, edasi suunama, ümber suunamaümber suunama

suunamine
[nimisõna, substantiiv]
1. ametliku korraldusena, käsu korras kuhugi saatmine (nt eriarsti vastuvõtule, karistusena)

2. vastav kirjalik korraldus või soovitus

3. ametliku korraldusena, käsu korras kuhugi saatmine (nt tööle, õppima, eriarsti vastuvõtule)

suunamiskiri
[nimisõna, substantiiv]
perearsti kirjalik korraldus patsiendi ravi jätkamiseks (nt eriarsti juures, haiglas)

suunamismärk
[nimisõna, substantiiv]
märk, mis juhib teise objekti juurde

suunamudija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle arvamusel on laialdane mõju ning kes kasutab oma tuntust, et reklaamida mingit toodet, brändi või ideed

suunamuutus
[nimisõna, substantiiv]
arengu-, tegevussuuna vms üldise laadi, põhimõtete vm muutumine või muutmine

suunanool
[nimisõna, substantiiv]
1. suunda või asukohta osutav noolekujuline märk

2. noole kujuga märk, mis näitab, millises suunas peab liikuma

suunanumber
[nimisõna, substantiiv]
(telefonsides:) number või numbrikombinatsioon, mis määrab kindlaks riigisisese piirkonna

suunanäitaja
[nimisõna, substantiiv]
arengu-, tegevussuuna andja

suunas
[postpositsioon, tagasõna]
osutab millegi või kellegi liikumise, edenemise või paiknemise suunda või kohta

suunataju
[nimisõna, substantiiv]
võime (ruumis) leida või tajuda õiget suunda

suunatulelatern
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki latern, mille tulega antakse teistele liiklejatele märku sõidukijuhi kavatsusest muuta suunda

suunatuli
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki tuli, mille süttimine annab teistele liiklejatele märku sõidukijuhi kavatsusest muuta suunda

suunaviit
[nimisõna, substantiiv]
suunda juhatav silt või tähis

suunavöönd
[nimisõna, substantiiv]
(maanteel:) ühes suunas liiklemiseks mõeldud ühe või mitme sõidurajaga ala

suund
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbruse, objektide, ilmakaarte vms järgi orienteeritud mõtteline joon

2. selline tee, (mõtteline) joon vms, mida mööda miski kuhugi liigub või kulgeb

3. üldine siht, mille poole keegi või miski liigub

4. [liikumise] siht

suundantenn
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete järgi suunatud või suunatav antenn

suundliikumine
[nimisõna, substantiiv]
1. organismide liikumine ärritaja suunas või sellest eemale või pöördumine mingi osaga selle poole

2. organismide suunatud liikumine ärriti mõjul

suundmiin
[nimisõna, substantiiv]
maamiin, mille plahvatamisel killud lendavad ainult ettenähtud suunas

suundnöör
[nimisõna, substantiiv]
müüri ladumisel kasutatav (tugevdatud) nöör, mis aitab hoida sirget suunda

suundorienteerumine
[nimisõna, substantiiv]
orienteerumine, kus kontrollpunktid tuleb läbida etteantud järjestuses kiiruse peale

suundsuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
1. suusaorienteerumine, kus kontrollpunktid tuleb läbida etteantud järjestuses kiiruse peale

2. orienteerumise taliala, milles maastikul märgitud kontrollpunktid tuleb kaardi ja kompassi abil läbida suuskadel

suunduma
[tegusõna, verb]
1. (inimese, sõiduki vm kohta:) teatud suunas, millegi poole liikuma, kuhugi (edasi) minema

2. mingis suunas või mingisse kohta liikuma

Ühendtegusõnad: edasi suunduma, edasi suunduma, tagasi suundumatagasi suunduma

suundumus
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuse siht, teatud püüdlus, pürgimine millegi poole, valitud viis, kuidas midagi teha

2. üldine viis, kuidas midagi areneb

3. iseloomulik joon, kallak [arengus, tegevuses]

4. arenemise viis, kalduvus, tendents

suundus
[nimisõna, substantiiv]
isiksuse käitumis- ja suhtumisviisi mõjutav huvide ja väärtushinnangute kogum

suuneel
[nimisõna, substantiiv]
suuõõne taga paiknev neelu osa, kus asuvad keelepära ning neelumandlid

suuneeluvähk
[nimisõna, substantiiv]
keelepära ja neelumandlite pahaloomuline kasvaja

suunis
[nimisõna, substantiiv]
juhtnöör või juhis millegi tegemiseks, korraldamiseks vms

suunistaja
[nimisõna, substantiiv]
orienteerumisspordiga tegeleja

suunistama
[tegusõna, verb]
1. (otseseid) juhiseid andes, suunavalt juhtima

2. suuniseid seadma, suunavalt juhtima, orienteerima

suunistus
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, milles võistleja peab kaardi ja kompassi abil läbima maastikul märgitud kontrollpunktid

suunistusjooks
[nimisõna, substantiiv]
maastikul tähistatud ja kaardil märgitud kontrollpunktide läbimine joostes

suunistusvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus orienteerumisspordis

suunitelema
[tegusõna, verb]
1. teatud eesmärki silmas pidama, teatud suunda taotlema

2. millegi poole püüdlema, mingeid suundi taotlema

suunitlema
[tegusõna, verb]
1. teatud eesmärki silmas pidama, teatud suunda taotlema

2. millegi poole püüdlema, mingeid suundi taotlema

suunitletult
[määrsõna, adverb]
teatud eesmärki silmas pidades, teatud sihiga

suunitlus
[nimisõna, substantiiv]
teatav laad, iseloomulik tunnus, eesmärk või kavatsus

suunur
[nimisõna, substantiiv]
1. (suundantennil:) vastuvõtu/saatesuuna poole jääv seade

2. suunav seadis

suunurk
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest suu (ja huulte) külgmisest lõpp-punktist

suuorel
[nimisõna, substantiiv]
Hiina ja Jaapani traditsiooniline bambusvilede ja lestkeeltega puhkpill

suupidaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ei lobise välja, kes oskab midagi salajast, konfidentsiaalset vms enda teada hoida

suupidamine
[nimisõna, substantiiv]
millestki vaikimine

suupill
[nimisõna, substantiiv]
väike huultega mängitav pill, milles heli tekitavad õhujoa survel võnkuvad metallkeelekesed

suupiste
[nimisõna, substantiiv]
1. eelroana või alkohoolsete jookide kõrval pakutav hrl soolane väike toidupala

2. toidupala, suutäis [hrl alkohoolsete jookide kõrvale pakutuna]

suupisteleib
[nimisõna, substantiiv]
suupistena serveeritav väike võileib

suupistevõileib
[nimisõna, substantiiv]
suupistena serveeritav väike võileib

suupool
[nimisõna, substantiiv]
1. suu üks pool (koos suunurgaga)

2. pool suud [koos suunurgaga]

suupoolis
[nimisõna, substantiiv]
1. (kerge) toit, miski söödav

2. miski söödav, toidupoolis

suupruukimine
[nimisõna, substantiiv]
(vastu)rääkimine, õiendamine

suupõletik
[nimisõna, substantiiv]
suuõõne limaskesta põletik

suupärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. sobiv, vastuvõetav, meelepärane

2. kerge või mõnus kasutada

suupärastama
[tegusõna, verb]
1. emakeelde mugandama, oma keele jaoks sobivaks, arusaadavamaks tegema

2. emakeelde mugandama

suupärasus
[nimisõna, substantiiv]
sobivus, vastuvõetavus, meelepärane-olek, kerge ja mugav kasutatavus

suur
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogult, mahult vm mõõtmetelt üle keskmise

2. mõõtmetelt, kogult, hulgalt või mahult üle keskmise

suura
[nimisõna, substantiiv]
Koraani peatükk

suuraadel
[nimisõna, substantiiv]
aadli rikkam ja mõjuvõimsam kiht

suuraju
[nimisõna, substantiiv]
1. peaaju suurim, kahest poolkerast koosnev osa

2. peaaju suurim, kahest poolkerast koosnev osa

suurajukoor
[nimisõna, substantiiv]
suuraju poolkerade välimine õhuke hallaine kiht

suurandmed
[nimisõna, substantiiv]
väga suure mahuga andmehulgad nt elektronseadmete mälus, mille analüüsimiseks jääb tavapärastest tööriistadest väheks

suurauad
[nimisõna, substantiiv]
suuraudadega päitsete (ehk valjaste) rauast osa, mis käib hobusele suhu

suurduma
[tegusõna, verb]
suuremaks muutuma, suureks minema

suureandeline
[omadussõna, adjektiiv]
väga andekas

suurearvuline
[omadussõna, adjektiiv]
rohkearvuline, arvukas

suurejooneline
[omadussõna, adjektiiv]
uhke ja võimas, muljet avaldav

suurekaliibriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure kaliibriga

2. suure kaliibriga

suurekasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
suurt kasvu, pikk või kõrge

suurekondiline
[omadussõna, adjektiiv]
suure kondiga, tugeva kehaehitusega

suurekspuhumine
[nimisõna, substantiiv]
paisutamine, liialdamine

suurelehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile omaselt suurte lehtedega

suureline
[omadussõna, adjektiiv]
1. upsakas, ennast täis, suurustav, kelkiv

2. suurustlev, rumaluhke, kelkiv

suurelt
[määrsõna, adverb]
1. suurel määral, tublisti

2. äärmiselt, palju, väga

suuremahuline
[omadussõna, adjektiiv]
ulatuslik, töömahukas

suuremastaabiline
[omadussõna, adjektiiv]
suure mõõtkavaga

suuremat
[määrsõna, adverb]
eriti, oluliselt, väga

suuremeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. omakasupüüdmatult mõistev, andestav või helde

2. õilis, üllameelne

suuremustriline
[omadussõna, adjektiiv]
suure (hõreda) mustriga

suuremõõduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurte mõõtmetega

2. ulatuslik

suuremõõtmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurte mõõtmetega

2. ulatuslik

suurendama
[tegusõna, verb]
1. koguselt, hulgalt arvukamaks muutma, millegi täienduseks, lisaks minema või olema

2. (koguselt, arvult) suuremaks tegema

suurendi
[nimisõna, substantiiv]
aparaat ülesvõtete suurendamiseks

suurendus
[nimisõna, substantiiv]
1. omadus või võime suurendada, suurendamine

2. teatud suhtarv optikariista suurendusvõime karakteristikuna

suurendusaparaat
[nimisõna, substantiiv]
aparaat ülesvõtete suurendamiseks

suurendusklaas
[nimisõna, substantiiv]
lihtne optikariist, mis annab esemeist suurendatud kujutise

suurendussõna
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna, mis osutab suurusele (nt kolask, mürakas, hiiglama, hullupööra, röögatult)

2. suurusele osutav sõna

suurenema
[tegusõna, verb]
1. koguselt, arvult suuremaks muutuma

2. (koguselt, arvult) suuremaks minema

suurenisti
[määrsõna, adverb]
enamasti, suuresti, enamalt jaolt

suurepalgaline
[omadussõna, adjektiiv]
kõrge palgaga, kõrget palka saav

suurepealisus
[nimisõna, substantiiv]
pea ülemäärane suurus

suurepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
veidi (liiga) suur

suurepärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt hea, mingi omaduse, asjaolu poolest silmapaistev

2. väga hea

suurepäraseimalt
[määrsõna, adverb]
eriti hästi, kõige paremini

suurepäraselt
[määrsõna, adverb]
väga hästi

suurepärasemalt
[määrsõna, adverb]
(veelgi) paremini

suurepärasus
[nimisõna, substantiiv]
mingi asjaolu, omaduse vm poolest silmapaistev olek

suuresaagiline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl taimesordi kohta:) head, rikkalikku saaki andev, palju vilju kandev

suuresilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
suurte silmadega

suuresilmne
[omadussõna, adjektiiv]
suurte silmadega

suureskooriline
[omadussõna, adjektiiv]
(spordis:) suure punktide arvuga

suuresti
[määrsõna, adverb]
1. suurel määral, enamalt jaolt

2. üsna palju, väga

3. suurel määral, üsna palju

suuresõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti kohta:) hrl tunnetele rõhuvaid sõnu sisaldav, laadilt ilutsev, ülespuhutud, aga mõttelt sisutu või kesine

suuresõnaliselt
[määrsõna, adverb]
ilutsevalt, [õõnsa] paatosega, sõnaohtralt

suureteraline
[omadussõna, adjektiiv]
suuremõõtmelistest osakestest koosnev, suurte (hõredate) teradena esinev

suuretiraažiline
[omadussõna, adjektiiv]
suures tiraažis ilmuv või ilmunud

suurettevõte
[nimisõna, substantiiv]
suur tööstuslik või põllumajanduslik ettevõte

suurettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
suurettevõtte omanik

suurettevõtlus
[nimisõna, substantiiv]
1. äritegevus, mida iseloomustavad suurettevõtted

2. suurettevõtjana tegutsemine

suureviisiline
[omadussõna, adjektiiv]
hulgaline, massiline

suureviljaline
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigi- või sordiomaselt suurte viljadega

suurevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
veidi (liiga) suur

suureõieline
[omadussõna, adjektiiv]
(liigiomaselt) suurte õitega

suurfarm
[nimisõna, substantiiv]
suur talu või selle suur loomapidamise tootmisüksus

suurfavoriit
[nimisõna, substantiiv]
1. see võistleja või võistkond, kel on väga suured võiduvõimalused, kellelt oodatakse kindlat võitu

2. eriline lemmik

suurfeodaal
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne mõjukas feodaal, maahärra, kellest sõltusid vasallid

suurfilm
[nimisõna, substantiiv]
kalli lavastusega ja hrl paljude tegelastega (väärt)film

suurfirma
[nimisõna, substantiiv]
suure töötajate arvu, käibe ja tegevusalade hulgaga firma

suurhall
[nimisõna, substantiiv]
hallhüljese rahvapärane nimetus

suurhall
[nimisõna, substantiiv]
rohkearvulisele publikule mõeldud suur hoone, kus korraldatakse kontserte või võistlusi

suurhertsog
[nimisõna, substantiiv]
auastmelt alanevalt kuninga järgmine valitsejatiitel

suurhertsogiriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille eesotsas on suurhertsog

suurhüpik
[nimisõna, substantiiv]
rotisuurune kõrbetes elutsev pika sabaga ja hüpeldes liikuv hiir

suurihääli
[määrsõna, adverb]
suure häälega, valjuhäälselt

suurilm
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem seltskond, ühiskonna ladvikusse kuuluvate inimeste ring

2. seltskonna ladvik, kõrgseltskond

suurilmadaam
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgemasse seltskonda, ühiskonna ladvikusse kuuluv daam

2. selliste maneeridega naine

suurilmalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurilmale, kõrgemale seltskonnale iseloomulik või sellega seotud

2. suurmaailma-

3. moodsalt elegantne

suurinvestor
[nimisõna, substantiiv]
suure rahapaigutuse tegija, suuremahulise investeeringu sooritaja

suurisilmi
[määrsõna, adverb]
imestades, (suure) huviga

suurispeakull
[nimisõna, substantiiv]
metsades ja parkides puuõõntes, ka hoonetes elutsev varesesuurune tuhkhalli või roostepruuni sulestikuga kakk

suurivaevu
[määrsõna, adverb]
1. suure vaevaga, raskustega, tugevasti pingutades

2. raskustega, suure vaevaga

suurkamber
[nimisõna, substantiiv]
suur tuba taluelamus

suurkapital
[nimisõna, substantiiv]
kapitalistlikud suurfirmad kogumina

suurkapitalist
[nimisõna, substantiiv]
suurkapitali esindaja, suurfirma vms omanik

suur-kapsaliblikas
[nimisõna, substantiiv]
suur mustade eestiiva otstega kapsaliblikas

suurkari
[nimisõna, substantiiv]
paljudest isenditest koosnev kari

suurkaupmees
[nimisõna, substantiiv]
1. kaubanduses edukalt ja laialt tegutsev kaupmees

2. (mitme) suure äri omanik

suur-kirjurähn
[nimisõna, substantiiv]
kuuse-segametsades peamiselt puutüvedel toituv suur kirjurähn

suurkiskja
[nimisõna, substantiiv]
suure kehaga, teistest loomadest toituv loom, Eestis nt hunt, karu ja ilves

suurklooster
[nimisõna, substantiiv]
suur õigeusu klooster

suurkodanlus
[nimisõna, substantiiv]
kodanluse jõukaim ladvik

suurkogu
[nimisõna, substantiiv]
1. erakonna, ühingu vm liikmete ulatuslik kogunemine

2. kongress, konverents, üldkoosolek

suur-konnakotkas
[nimisõna, substantiiv]
suur tumepruun helepruuni kuklaga konnakotkas

suurkool
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem õppeasutus, ülikool

suurkoovitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. pruunikashall valge tagaseljaga pikajalgne lind

2. lind

suurkudu
[nimisõna, substantiiv]
Ida- ja Lõuna-Aafrikas elav suur sihvakas antiloop, kelle isasloomal on mitme keeruga sarved

suurkuju
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil alal ajaloos väga silmapaistev isik

2. mingil alal silmapaistev isik, kuulus tegelane, riigimees vm

suurkõrv
[nimisõna, substantiiv]
väga suurte kõrvalestadega nahkhiir

suur-laukhani
[nimisõna, substantiiv]
suur (2–3 kg kaaluv) laukhani, Eestis rohkearvuline läbirändaja

suurlaut
[nimisõna, substantiiv]
palju loomi mahutav mehhaniseeritud laut

suurlinlane
[nimisõna, substantiiv]
suurlinna elanik

suurlinlik
[omadussõna, adjektiiv]
uhkelt, toretsevalt mõjuv, suurlinnale omane

suurlinn
[nimisõna, substantiiv]
suure elanike arvuga ja pindalaga linn

suurlinnastuma
[tegusõna, verb]
suurlinnaks muutuma

suurloož
[nimisõna, substantiiv]
vabamüürlaste iseseisev rahvuslik keskorganisatsioon

suurmaailm
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem seltskond, ühiskonna ladvikusse kuuluvate inimeste ring

2. seltskonna ladvik, kõrgseltskond

suurmaaomanik
[nimisõna, substantiiv]
suure maa või suure talukoha omanik, suure põllumaa pidaja

suurmaapidaja
[nimisõna, substantiiv]
suure maa või suure talukoha omanik, suure põllumaa pidaja

suurmaavaldaja
[nimisõna, substantiiv]
suure maa või suure talukoha omanik, suure põllumaa pidaja

suurmajand
[nimisõna, substantiiv]
põllumajanduslik suurettevõte (hrl kolhoosi või sovhoosi kohta)

suurmast
[nimisõna, substantiiv]
1. (purjelaeval:) kõige pikem, hrl teine mast

2. kõige pikem mast

suurmees
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil alal ajaloos väga silmapaistev isik

2. mingil alal silmapaistev isik, kuulus tegelane, riigimees vm

suurmeister
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvahelistel suurvõistlustel saavutatud eriti heade tulemuste eest antav aunimetus (males või kabes)

suurmissa
[nimisõna, substantiiv]
pidulik missa, mis toimub harilikult pühapäeval või kirikupühal

suurmogul
[nimisõna, substantiiv]
Ees-Indias 16.–19. sajandil valitsenud islamiusulise dünastia liige

suurmood
[nimisõna, substantiiv]
miski väga harrastatav, moes või kombeks olev

suurmõis
[nimisõna, substantiiv]
väga suur mõis, maavaldus

suurmüük
[nimisõna, substantiiv]
hoogtööna toimuv suure kaubavalikuga müük

suur-nahkhiir
[nimisõna, substantiiv]
keskmise suurusega, seljapoolel tipust hõbevalgete karvadega nahkhiir

suurnahkhiir
[nimisõna, substantiiv]
Eestis haruldane mustjas või punakas nahkhiir

suurnik
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte varade omanik, magnaat, aristokraat vm ülik

2. suurte varade omanik

suurnimi
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil alal ajaloos väga silmapaistev isik

2. mingil alal silmapaistev isik, kuulus tegelane, riigimees vm

suurnokk
[nimisõna, substantiiv]
kuldnokasuurune jässakas suure pea ja jämeda koonilise nokaga pruunikas lind

suurnokk-vint
[nimisõna, substantiiv]
kuldnokasuurune jässakas suure pea ja jämeda koonilise nokaga pruunikas lind

suuromanik
[nimisõna, substantiiv]
suurettevõtte omanik, suurtalunik, suuraktsionär vms

suurpaneel
[nimisõna, substantiiv]
suuremõõtmeline monteeritav plaaditaoline ehitusdetail (nt raudbetoonist)

suurpaneelelamu
[nimisõna, substantiiv]
korrusekõrgustest paneelidest elamu

suurpere
[nimisõna, substantiiv]
suur, hrl lasterikas pere

suurplaan
[nimisõna, substantiiv]
ülesvõte, mis näitab objekti lähedalt ning annab võimaluse silmitseda üksikasju

suurplokk
[nimisõna, substantiiv]
suuremõõtmeline risttahukakujuline täispaksuses ehitusdetail

suurpuhastus
[nimisõna, substantiiv]
väga põhjalik puhastus

suurpuri
[nimisõna, substantiiv]
grootmasti alumine raapuri või grootmasti kahvelpuri

suurpõllumees
[nimisõna, substantiiv]
suure maa või suure talukoha omanik, suure põllumaa pidaja

suurpõllupidaja
[nimisõna, substantiiv]
suure maa või suure talukoha omanik, suure põllumaa pidaja

suurpäev
[nimisõna, substantiiv]
eriliselt tähtis, pidulik, meeldejääv päev (hrl seoses mingi rõõmu valmistava sündmusega)

suurpüük
[nimisõna, substantiiv]
hooajaline suurtes kogustes kalapüük

suurpüünis
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügil kasutatav võimas püünis (nt traalnoot)

suurrahastaja
[nimisõna, substantiiv]
millegi (põhiline) finantseerija, suure toetuse andja

suurrahvas
[nimisõna, substantiiv]
väga suurearvuline rahvas

suurreha
[nimisõna, substantiiv]
hobusega veetav pulkadega põllutööriist heina riisumiseks, vaalutamiseks või kaarutamiseks

suurreligioon
[nimisõna, substantiiv]
maailmas väga laialdaselt levinud usund (nt kristlus, islam, budism)

suurriik
[nimisõna, substantiiv]
territooriumilt ja rahvaarvult suur, hrl rahvusvaheliselt mõjukas riik

suurriiklik
[omadussõna, adjektiiv]
suurriigile iseloomulik

suurring
[nimisõna, substantiiv]
ring, mis tekib kera lõikamisel kera keskpunkti läbiva tasandiga

suurringjoon
[nimisõna, substantiiv]
ringjoon, mis tekib kerapinna lõikamisel kerapinna keskpunkti läbiva tasandiga

suurrisla
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt mererannikul elutsev punase alapoolega rästasuurune lind, Eestis läbirändaja

suurrist
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi teenetemärgi nimetuse osa (nt Maarjamaa Suurrist, Rootsi Kuningliku Mõõgaordu Suurrist)

suurroll
[nimisõna, substantiiv]
1. näitleja silmapaistev hrl peaosa täitmine näidendis, filmis vm

2. hiilgeosa

suurromaan
[nimisõna, substantiiv]
1. pikemat ajajärku või ajaloolisi suursündmusi käsitlev ulatuslik laiahaardeline romaan või romaanisari

2. ulatuslik eepiline teos

suurrätik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur (külje pikkus 1,5–2 m) telgedel kootud villane nelinurkne narmastega rätik, mida kasutati kolmnurkseks kokkupandult

suurrätt
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur (külje pikkus 1,5–2 m) telgedel kootud villane nelinurkne narmastega rätik, mida kasutati kolmnurkseks kokkupandult

suurrüdi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt mererannikul elutsev punase alapoolega rästasuurune lind, Eestis läbirändaja

suurrünnak
[nimisõna, substantiiv]
mastaapse operatsioonina kavandatud (sõjaline) rünnak

suursaadik
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi kõrgeim diplomaatiline esindaja teises riigis või rahvusvahelise ühenduse juures

2. diplomaatiline esindaja

3. inimene, kes on valitud kedagi (näiteks riiki või rahvast) esindama

suursaag
[nimisõna, substantiiv]
pikk kahe mehega kasutatav käsisaag

suursaar
[nimisõna, substantiiv]
(Eesti suuremate saarte kohta:) Saaremaa, Hiiumaa või Muhu

suursaatkond
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi diplomaatiline esindus, mida juhib suursaadik

2. sellise esinduse ruumid

suursada
[arvsõna, numeraal]
kümme tosinat, 120

suursaras
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegse kogukonna ühine maavaldus

2. kogukonna ühine maavaldus

suurslaalom
[nimisõna, substantiiv]
eriti suure kõrguste vahega raskel rajal toimuv slaalom

suursoomkala
[nimisõna, substantiiv]
(kalamajanduses:) peale vääriskalade kõigi suuremate mageveekalade üldnimetus

suursoosik
[nimisõna, substantiiv]
1. see võistleja või võistkond, kel on väga suured võiduvõimalused, kellelt oodatakse kindlat võitu

2. eriline lemmik

suursugune
[omadussõna, adjektiiv]
mõõtmeilt, mõjult võimas, austust ja imetlust äratav, ülevalt, pidulikult mõjuv

suursugustama
[tegusõna, verb]
suursuguseks tegema, suursugusemaks muutma

suur-säsiürask
[nimisõna, substantiiv]
mändide korbastunud tüveosa ning männipalke asustav väike läikivmust kahjurmardikas

suursündmus
[nimisõna, substantiiv]
väga oluline või tähtis sündmus, juhtum vm

suurt
[määrsõna, adverb]
eriti, oluliselt, väga

suurtaimestik
[nimisõna, substantiiv]
ilma mikroskoobita, palja silmaga nähtav taimestik

suurtalu
[nimisõna, substantiiv]
suure (üle 30 ha) põllu- ja üldpindalaga talu

suurtalunik
[nimisõna, substantiiv]
suure maa või suure talukoha omanik, suure põllumaa pidaja

suurtarbija
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia, vee, maagaasi vm suuremahuline tarbija

suurteos
[nimisõna, substantiiv]
1. suure tähtsuse või väärtusega kunstiteos

2. laiahaardeline, panoraamne teos

suurtiivalised
[nimisõna, substantiiv]
selts keskmisi või suuri nelja ühesuguse võrkja tiivaga putukaid

suurtobias
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa rannikuvetes elutsev pikliku ümara kehaga kala

suur-toonesepp
[nimisõna, substantiiv]
1. kahjurmardikas, kelle tõugud toituvad puidus

2. kahjurmardikas

suurtootja
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ettevõtte kohta:) suurtootmise meetodil, suures koguses tootja

suurtootmine
[nimisõna, substantiiv]
suurel hulgal, massiline tootmine suurettevõtetes

suurtrapp
[nimisõna, substantiiv]
suur (kuni 16 kg kaaluv) ruske- ja valgekirju sulestikuga lind

suurtsugu
[omadussõna, adjektiiv]
(sünni poolest) kõrgemast seisusest, ülikute, aristokraatia hulka kuuluv

suurtuba
[nimisõna, substantiiv]
(kõige) suurem tuba maja ruumide seas, saal

suurtulemus
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistev, suurepärane tulemus (hrl spordis)

suurtäheline
[omadussõna, adjektiiv]
suurtähtedest koosnev, suurtähega algav

suurtäht
[nimisõna, substantiiv]
suur algustäht (sõna vm tekstiosa algul)

suurtähtkiri
[nimisõna, substantiiv]
ainult suurtähtedest koosnev ladina kiri

suurtähtlühend
[nimisõna, substantiiv]
ühest või mitmest suurtähest koosnev lühend (nt NATO, INRI)

suurtööstur
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme suure tööstusettevõtte omanik

suurtööstus
[nimisõna, substantiiv]
1. tööstuslik tootmine suurettevõtetes

2. suurettevõtted kogumina

suurtööstuslik
[omadussõna, adjektiiv]
suurtööstusega seotud, suurtööstuse alale kuuluv

suurtükigrupp
[nimisõna, substantiiv]
patareidest koosnev koosseisuline suurtükiväe üksus Eesti kaitseväes

suurtükilaev
[nimisõna, substantiiv]
hrl rannikumeres ja sisevetel kasutatav keskmise suurusega sõjalaev

suurtükiliha
[nimisõna, substantiiv]
1. (rindele, st potentsiaalselt surma saadetavate meeste kohta)

2. kahuriliha

suurtükimees
[nimisõna, substantiiv]
suurtükiväelane

suurtükimeeskond
[nimisõna, substantiiv]
suurtükki teenindav allüksus

suurtükipaat
[nimisõna, substantiiv]
hrl väikesekaliibrilise suurtükiga relvastatud väike sõjalaev

suurtükipatarei
[nimisõna, substantiiv]
suurtükiväe põhiline, hrl 2–4 tulerühmast ja juhtimisrühmast koosnev allüksus

suurtükipolügoon
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus korraldatakse suurtükiväe õppe- ja lahinglaskmisi

suurtükitorn
[nimisõna, substantiiv]
kaitseehitis suurtüki ja selle meeskonna varjamiseks

suurtükituli
[nimisõna, substantiiv]
1. suurtükist või suurtükkidest tulistamine

2. suurtükkidest tulistamine

suurtükiväegrupp
[nimisõna, substantiiv]
patareidest koosnev koosseisuline suurtükiväe üksus Eesti kaitseväes

suurtükiväelane
[nimisõna, substantiiv]
suurtükiväes teeniv sõjaväelane

suurtükiväetuli
[nimisõna, substantiiv]
1. suurtükist või suurtükkidest tulistamine

2. suurtükkidest tulistamine

suurtükiväeüksus
[nimisõna, substantiiv]
väeosa, mis on relvastatud suurtükkide vms relvastusega

suurtükivägi
[nimisõna, substantiiv]
väeliik, mille põhirelvastusse kuuluvad suurtükid

suurtükiüksus
[nimisõna, substantiiv]
väeosa, mis on relvastatud suurtükkide vms relvastusega

suurtükk
[nimisõna, substantiiv]
mürskudega tulistav tulirelv vastase kaitseehitiste purustamiseks (ja elavjõu hävitamiseks)

suuru
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatava suurusega

2. teatava suurusega

suuruke
[omadussõna, adjektiiv]
(tunderõhulistes väljendites millegi vähese või väikese kohta:) kui suur (siis), mitte kuigi suur

suurukene
[omadussõna, adjektiiv]
tunderõhulistes väljendites millegi vähese v väikese kohta: kui suur [siis], mitte kuigi suur

suuruluk
[nimisõna, substantiiv]
suur metsloom (nt põder, hunt, metssiga)

suurune
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatava suurusega

2. teatava suurusega

suurus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi mõõtmed, ulatus, hulk või määr

2. millegi kogukus

3. see, kui suur miski mõõtmetelt või hulgalt on

4. millegi (suured) mõõtmed

suurus
[nimisõna, substantiiv]
1. hommikueine, pruukost

2. kerge eine

suurushull
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes end või enesega seotut mõõdutundetult üle hindab

suurushullus
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik oma isiksuse, võimete vm omaduste ebarealistlik ülehindamine

2. ebakriitiline ülepakutud iseteadvus, enda väga tähtsaks ja keskseks pidamine

suurushullustus
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik oma isiksuse, võimete vm omaduste ebarealistlik ülehindamine

2. ebakriitiline ülepakutud iseteadvus, enda väga tähtsaks ja keskseks pidamine

suurusjärk
[nimisõna, substantiiv]
(millegi paiknemise kohta teatavas klassis või vahemikus)

suurusluul
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik oma isiksuse, võimete vm omaduste ebarealistlik ülehindamine

2. ebakriitiline ülepakutud iseteadvus, enda väga tähtsaks ja keskseks pidamine

suurusnumber
[nimisõna, substantiiv]
1. toodete teatud mõõtmeid arvestav leppeline number

2. peamiselt rõivastusesemetel

suurustama
[tegusõna, verb]
millestki uhkeldades rääkima, ennast sel viisil tähtsaks tegema või tähelepanu püüdma

suurustelema
[tegusõna, verb]
millestki uhkeldades rääkima, ennast sel viisil tähtsaks tegema või tähelepanu püüdma

suurustlema
[tegusõna, verb]
millestki uhkeldades rääkima, ennast sel viisil tähtsaks tegema või tähelepanu püüdma

suurvaagen
[nimisõna, substantiiv]
vaagna ülemine ja laiem osa, niudeluuharjade vaheline piirkond

suurvaim
[nimisõna, substantiiv]
erakordselt andekas loov isik

suurvarvas
[nimisõna, substantiiv]
kõige suurem, liikumisel ja toetumisel oluline varvas

suurvene
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
suurvenelasele omane, (väga) venemeelne

suurvenelane
[nimisõna, substantiiv]
suurriikliku mõttelaadiga rahvuslikult meelestatud venelane

suurvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. samadel aastaaegadel korduv jõgede ja järvede veetaseme kõrgseis

2. vee kõrgseis

3. tulvavesi

suurvesiir
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kõrgem riigiametnik Türgis jt idamaades

2. kõrgem riigiametnik Türgis vm idamaades

suurvidevlane
[nimisõna, substantiiv]
1. telliskivipruuni selja ja kahvatu kõhualusega nahkhiir

2. nahkhiir

suurvoor
[nimisõna, substantiiv]
suur mitme kilomeetri pikkune kuni 50 m kõrgune voor

suurvoorestik
[nimisõna, substantiiv]
suurvoorte ala

suurvorm
[nimisõna, substantiiv]
(hrl muusikateose kohta:) ulatuslik kunstiteos

suurvõim
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv, poliitiliselt, majanduslikult vm arvestatav võim

suurvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
esinduslik spordivõistlus, nt olümpiamängud, maailmameistrivõistlused, Euroopa meistrivõistlused

suurvõit
[nimisõna, substantiiv]
1. suur, silmapaistev võit

2. loteriis

suurvürst
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne valitseja Kiievi-Venes, keskaegsetes suuremates vürstkondades ja vürstiriikides

suurvürstinna
[nimisõna, substantiiv]
1. Vene keisri naissoost laps või lapselaps

2. vene kõrgaadli teiste lähisugulaste või õukondlaste tiitel

suurvürstiriik
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja riik, mille eesotsas oli suurvürst

2. riik, mida valitseb suurvürst

suurõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
paljude ohvritega, suurt kahju põhjustanud õnnetus

suurõppus
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik, paljude osalejatega õppus

suuränn
[nimisõna, substantiiv]
suur tumepruun pikenenud sabasulgedega (rööv)lind, Eestis haruldane eksikülaline

suurärimees
[nimisõna, substantiiv]
hrl mitmete suurte äriettevõtete omanik

suurätik
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest või paberist väike rätt söömisel rõivaste kaitseks ning käte ja suu pühkimiseks

2. paberist või riidest spetsiaalne rätik, millega saab pärast sööki käsi ja suud pühkida

suurätt
[nimisõna, substantiiv]
1. riidest või paberist väike rätt söömisel rõivaste kaitseks ning käte ja suu pühkimiseks

2. paberist või riidest spetsiaalne rätik, millega saab pärast sööki käsi ja suud pühkida

suurüritus
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtis, rohkete osavõtjatega üritus

2. massiüritus, rahvaüritus

suusaakrobaatika
[nimisõna, substantiiv]
vigursuusatamise alasid

suusaala
[nimisõna, substantiiv]
suusaspordi ala

suusaballett
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, osa vigursuusatamisest

suusafirma
[nimisõna, substantiiv]
suuski tootev firma

suusahooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas (hrl talv), mis sobib suusatamiseks

suusahunt
[nimisõna, substantiiv]
(kauaaegne) kuulus suusataja

suusahüpe
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalsetel suuskadel sooritatav hüpe suusahüppemäelt

2. hüpe suusahüppemäelt

suusahüppaja
[nimisõna, substantiiv]
suusahüppeile spetsialiseerunud sportlane

suusahüppekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
suusahüppe stiili hindav kohtunik

suusahüppemägi
[nimisõna, substantiiv]
hoonõlvast, tõukelauast, maandumisnõlvast ja pidurdusalast koosnev spordirajatis suusahüpete sooritamiseks

suusahüpperada
[nimisõna, substantiiv]
suusahüppemäe rada

suusahüppetorn
[nimisõna, substantiiv]
tugeva konstruktsiooniga hoovõtu- ja ärahüppemägi suusahüpete tarvis (koos tõstukite, maandumis- ja pealtvaatajate alaga)

suusahüppetrampliin
[nimisõna, substantiiv]
tugeva konstruktsiooniga hoovõtu- ja ärahüppemägi suusahüpete tarvis (koos tõstukite, maandumis- ja pealtvaatajate alaga)

suusahüppevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus suusahüpetes vastavalt hüppemäelt

suusailm
[nimisõna, substantiiv]
suusatamiseks sobiv ilm

suusajälg
[nimisõna, substantiiv]
suusatamisest lumele jääv jälg

suusakand
[nimisõna, substantiiv]
suusa tagaosa

suusakepp
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne kergest materjalist kepp suusatamisel hoo andmiseks

suusakeskus
[nimisõna, substantiiv]
rajatiste, teeninduse ja muu vajalikuga paik(kond) suusaspordi harrastamiseks ja võistluste korraldamiseks

suusakinnas
[nimisõna, substantiiv]
suusatajale mõeldud spetsiaalne kinnas

suusaklamber
[nimisõna, substantiiv]
(suusasaapa kinnitamiseks suusa külge)

suusakross
[nimisõna, substantiiv]
tehisküngaste vm vigursõidu elementidega suusaspordi ala

suusakuninganna
[nimisõna, substantiiv]
suurvõistluste edukaim naissuusataja, hrl suusamaratoni võitja

suusakuningas
[nimisõna, substantiiv]
suurvõistluste edukaim meessuusataja, hrl suusamaratoni võitja

suusakuulsus
[nimisõna, substantiiv]
tuntud, kuulus suusasportlane

suusakuurort
[nimisõna, substantiiv]
looduskaunis kohas asuv rajatiste, teeninduse ja muu vajalikuga paik(kond) suusaspordi harrastamiseks ja puhkamiseks

suusalend
[nimisõna, substantiiv]
1. suusahüpe lennumäelt (hüppevõimsus üle 140 m)

2. suusahüpe

suusalift
[nimisõna, substantiiv]
seade suusatajate toimetamiseks suusamäele

suusalumi
[nimisõna, substantiiv]
suusatamiseks sobiv hulk lund

suusamaa
[nimisõna, substantiiv]
riik või maa, kus harrastatakse palju suusatamist

suusamaraton
[nimisõna, substantiiv]
väga pika distantsiga murdmaasuusatamise võistlus

suusamask
[nimisõna, substantiiv]
(suusatajatel, lumelauduritel:) tihedalt pead ja kaela kattev peakate, mis jätab vabaks kas üksnes silmad või ka kogu näo

suusamatk
[nimisõna, substantiiv]
suuskadel sooritatav (sportlik) rännak

suusamees
[nimisõna, substantiiv]
suusataja

suusameister
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel meistriks tulnud suusataja

suusameka
[nimisõna, substantiiv]
populaarne suusatamiskoht

suusamägi
[nimisõna, substantiiv]
mägi, millest suuskadel alla lastakse või kus suusahüppeid tehakse (nt slaalomimägi, suusahüppemägi)

suusamängud
[nimisõna, substantiiv]
suured suusavõistlused

suusamääre
[nimisõna, substantiiv]
määre, mis suusatallale hõõrutuna soodustab edasi- ja takistab tagasilibisemist

suusamüts
[nimisõna, substantiiv]
suusatamisel kantav (kootud) müts

suusanina
[nimisõna, substantiiv]
suusa kaarjalt ülespoole koolutatud esiosa

suusanõlv
[nimisõna, substantiiv]
mäenõlv, kus harrastatakse mäesuusatamist

suusaorienteerumine
[nimisõna, substantiiv]
1. suusaorienteerumine, kus kontrollpunktid tuleb läbida etteantud järjestuses kiiruse peale

2. orienteerumise taliala, milles maastikul märgitud kontrollpunktid tuleb kaardi ja kompassi abil läbida suuskadel

suusapaar
[nimisõna, substantiiv]
paar suuski, suusad

suusaparemik
[nimisõna, substantiiv]
parimad suusasportlased

suusapuhkus
[nimisõna, substantiiv]
puhkus, mis veedetakse suusamägedes suusatades

suusapõhi
[nimisõna, substantiiv]
1. suusa alumine pind

2. suusa alumine pool

suusapüksid
[nimisõna, substantiiv]
suusatamisel kantavad pikad või ainult üle põlve ulatuvad tihedast riidest püksid

suusarada
[nimisõna, substantiiv]
1. suusatamiseks ettesõidetud ja märgistatud rada

2. suuskade tee, suusajäljed lumel

suusarahvas
[nimisõna, substantiiv]
suusatamist, suusasporti harrastavad inimesed, suusatajad

suusareis
[nimisõna, substantiiv]
kuhugi suusatama sõitmisega, suusapuhkuse veetmisega kaasnev reis

suusariided
[nimisõna, substantiiv]
suusatamiseks sobiv, suusatamisel kantav riietus

suusariietus
[nimisõna, substantiiv]
suusatamiseks sobiv, suusatamisel kantav riietus

suusarõivad
[nimisõna, substantiiv]
suusatamiseks sobiv, suusatamisel kantav riietus

suusasaabas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne suusatamisel kasutatav suusa külge kinnitatav saabas

suusasamm
[nimisõna, substantiiv]
samm suuskadel edasiliikumisel

suusaside
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne side suusa kinnitamiseks saapa külge

suusasild
[nimisõna, substantiiv]
suusatajatele mõeldud sild, mille kaudu ületatakse sõiduteed, muid suusaradu vm kohti

suusasport
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis hõlmab murdmaasuusatamise, kahevõistluse, mäesuusatamise, suusahüpped, lumelauavõistlused jt suusavõistlused

suusasportlane
[nimisõna, substantiiv]
suusatamisele spetsialiseerunud sportlane

suusastaadion
[nimisõna, substantiiv]
suusaspordi rajatis trampliinide, stardi- ja finišipaikade, pealtvaatajate kohtadega vm võistluseks vajalikuga

suusasõber
[nimisõna, substantiiv]
suusatamist armastav inimene

suusasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. suusatamine, suuskadel sõitmine (ka võistlusena, matkana)

2. suuskadel edasiliikumine

suusataja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes sõidab suuskadega

2. suusasportlane

3. inimene, kes sõidab suuskadega

4. selle ala sportlane

suusatald
[nimisõna, substantiiv]
1. suusa alumine pind

2. suusa alumine pool

suusatalv
[nimisõna, substantiiv]
suusatamiseks sobiv, (rohke) lumega talv, suusatamisega veedetav talv

suusatama
[tegusõna, verb]
1. suuskade abil lumel edasi liikuma

2. suuskadega sõitma

suusatamine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis hõlmab murdmaasuusatamise, kahevõistluse, mäesuusatamise, suusahüpped, lumelauavõistlused jt suusavõistlused

suusatamisviis
[nimisõna, substantiiv]
sõiduviis suusatamisel

suusatamisvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus suusatamise alal

suusatants
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, osa vigursuusatamisest

suusatehnika
[nimisõna, substantiiv]
suusatamisel kasutatav tehnika

suusatreening
[nimisõna, substantiiv]
suusatamise treening

suusatrenn
[nimisõna, substantiiv]
suusatamise treening

suusatunnel
[nimisõna, substantiiv]
suusaradu ja suusatamiseks mõeldud kohti ühendav hrl mitme suusarajaga valgustatud (maa-alune) rajatis

suusatõrv
[nimisõna, substantiiv]
tõrv suuskade immutamiseks

suusatõstuk
[nimisõna, substantiiv]
seade suusatajate toimetamiseks suusamäele

suusavabrik
[nimisõna, substantiiv]
suuski tootev vabrik

suusavahetus
[nimisõna, substantiiv]
suuskade vahetus (hrl võistluse puhul, kus osa distantsi sõidetakse klassikalises ja osa vabastiilis)

suusavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus suusatamise alal

suuseks
[nimisõna, substantiiv]
suguelundite erutamine suuga

suusk
[nimisõna, substantiiv]
1. paarina kasutatav, pikk ja õhuke tugevast painduvast materjalist üles kaarduva esiosaga laud, mis jalatsi külge kinnitatuna võimaldab lumel edasi liikuda

2. üks kahest pikast ja õhukesest asjast, mille sa kinnitad jalanõu külge, et lume peal liikuda

suuskama
[tegusõna, verb]
1. suuskade abil lumel edasi liikuma

2. suuskadega sõitma

suusklema
[tegusõna, verb]
1. suuskade abil lumel edasi liikuma

2. suuskadega sõitma

suuskur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes sõidab suuskadega

2. suusasportlane

3. inimene, kes sõidab suuskadega

4. selle ala sportlane

suuskurkompanii
[nimisõna, substantiiv]
lahingus suuskadel tegutsev väeosa

suusoojaks
[määrsõna, adverb]
1. (ainult) moepärast, (niisama) jutujätkuks, tõsisema (taga)mõtteta

2. moepärast, jutujätkuks

suussulav
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) väga maitsev, ülihea

suusõna
[nimisõna, substantiiv]
1. suuline kõne või esitus, käsk või korraldus

2. suuline kõne v esitus, käsk v korraldus [hrl adessiivis v komitatiivis: suulisena, suuliselt]

suusõnal
[määrsõna, adverb]
kõneldud kujul, kirjaliku vahenduseta

suusõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõneldud kujul toimuv või tehtav, mitte kirjalikus vormis

2. kõneldud kujul olev, mitte kirja pandud

3. kõneldud kujul toimuv

suusõnaliselt
[määrsõna, adverb]
kõneldud kujul, kirjaliku vahenduseta

suuteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. millekski võimeline, millegagi hakkama saav, midagi suutev

2. midagi suutev, millekski võimeline

suutelisus
[nimisõna, substantiiv]
millekski võimeline olek, millegagi hakkama saamine

suutervis
[nimisõna, substantiiv]
hammaste, igemete, suuõõne ja suu limaskesta heaolu, terve olek

suutervishoid
[nimisõna, substantiiv]
1. hammaste, igemete, suuõõne tervena hoidmine

2. vastav abinõude kogum

suutlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurte võimetega, heade eeldustega mingiks tööks-tegevuseks, milleski andekas

2. suurte võimetega, milleski andekas

suutlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi tegevuse jaoks sobilike vaimsete või kehaliste omaduste, võimete olemasolu (ja nende tase)

2. vajalike vahendite olemasolu, toimetulek nende varal

suutma
[tegusõna, verb]
1. tahte, võimete, võimaluste vm poolest millegagi toime tulema või hakkama saama, midagi saavutama

2. kui sa suudad midagi teha, siis sa saad seda teha, kuna sul on olemas vajalikud võimed, oskused või majanduslikud võimalused

3. võima, jaksama

suutmatus
[nimisõna, substantiiv]
1. sobivate eelduste, annete, võimete puudumine

2. vajalike vahendite puudumine

suutmissurve
[nimisõna, substantiiv]
eelarvamuslik ja diskrimineeriv suhtumine füüsilise või vaimse erivajaduse või puude alusel

suuto
[nimisõna, substantiiv]
ühe Lõuna-Aafrika rahva liige

suutra
[nimisõna, substantiiv]
1. (hinduismis ja budismis:) lühike aforistlik õpetussalm

2. selliste aforismide kogumik

3. vanaindia kirjanduses

suutäis
[nimisõna, substantiiv]
korraga suhu mahtuv, väike kogus joodavat või söödavat

suuvalge
[nimisõna, substantiiv]
hrl suukoopas esinev seenhaigus, mille puhul limaskestal tekivad valged katud

suuvesi
[nimisõna, substantiiv]
vedelik suu desinfitseerimiseks ja värskendamiseks

suuvooder
[nimisõna, substantiiv]
1. (selle kohta, kes räägib, väljendab mõtteid kellegi eest või asemel)

2. kellegi eest kõneleja

suuvärk
[nimisõna, substantiiv]
(kõneosavuse, väljendusviisi kohta)

suuõõs
[nimisõna, substantiiv]
suus huultest neeluni asuv õõnes seedekulgla algusosa

suva
[nimisõna, substantiiv]
isiklik heaksarvamine, äranägemine, tahtmine, soov

suva
[määrsõna, adverb]
1. märgib ükskõikset suhtumist, ükskõiksust mingi olukorra suhtes: sama see, teeb üks välja

2. kui sul on millegi suhtes ükskõik, siis see pole sinu jaoks oluline, sinu jaoks vahet ei ole

suvakas
[omadussõna, adjektiiv]
juhuslik, suvaline, ükskõik milline

suvaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vabalt, juhuslikult valitud

2. vabalt võetud v valitud

suvaliselt
[määrsõna, adverb]
suva järgi, omal äranägemisel

suvand
[nimisõna, substantiiv]
1. (häälestatavas rakenduses, seadmes:) vabalt valitav võimalus, vahend või parameeter millegi kohandamiseks oma tarbeks

2. (häälestatavas rakenduses, seadmes vm:) vabalt valitav parameeter vms

suvatsema
[tegusõna, verb]
1. viitsima midagi teha

2. millekski (armuliselt, lahkesti) valmis olema

suvatsi
[määrsõna, adverb]
suva järgi, omal äranägemisel

suvaõigus
[nimisõna, substantiiv]
haldusorganile seadusega antud volitus kaaluda otsustuse tegemist või valida erinevate otsustuste vahel

suveaed
[nimisõna, substantiiv]
aed või park, milles suviti toimub mitmesuguseid meelelahutusi

suveaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. kevadest sügiseni kehtiv, vööndiajast ühe tunni võrra edasi nihutatud kellaaeg

2. suvine kellaseade

suveakadeemia
[nimisõna, substantiiv]
(suvel peetavate kursuste, loengute vms (akadeemiliste) ürituste kohta)

suvebiatlon
[nimisõna, substantiiv]
laskmist ja rullsuusatamist või jooksmist ühendav võistlusala

suvehakk
[nimisõna, substantiiv]
suve algus

suvehaljas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) selline, mis ebasoodsaks aastaajaks lehed (või okkad) ära heidab

suvehaljus
[nimisõna, substantiiv]
selline eluvorm, mille puhul taimele kasvavad kevadel lehed või okkad, mis sügisel varisevad

suvehari
[nimisõna, substantiiv]
suve keskmine, hrl kõige soojem osa, suve kõrgaeg

suveharjapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. suvine pööripäev

2. ka jaanipäev

suvehommikuti
[määrsõna, adverb]
igal suvehommikul, (peaaegu) kõigil suvehommikutel

suvehooaeg
[nimisõna, substantiiv]
suvine ajalõik, mil tegeldakse mingi kindla töö või alaga, suvine hooaeg

suveilm
[nimisõna, substantiiv]
suvine ilm (hrl sooja ja ilusa ilma kohta)

suvejalats
[nimisõna, substantiiv]
suvel kantav kerge jalanõu (nt sandaletid, plätud)

suvekarv
[nimisõna, substantiiv]
1. looma talvine karvkate

2. loomal

3. suvine karvkate

suvekarvastik
[nimisõna, substantiiv]
1. looma talvine karvkate

2. loomal

3. suvine karvkate

suvekaubandus
[nimisõna, substantiiv]
suveajal toimuv, hrl suviste tegevustega seotud toodetega kauplemine

suveking
[nimisõna, substantiiv]
suvel kantav, hrl rihmadega vm lahtine või heledamast, kergemast materjalist king

suvekirik
[nimisõna, substantiiv]
soojal, suvisel ajal kasutamiseks mõeldud, hrl (talvekirikust) suurem kirik

suvekleit
[nimisõna, substantiiv]
suvel kantav (õhukesest riidest) kleit

suvekoda
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne (koonusekujuline) ehitis, kus soojal ajal hrl valmistati toitu

suvekodu
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaspool linna asuv maja, kus inimesed suvel elavad või suvitavad

2. (väiksem) maja väljaspool linna, kus inimesed suve veedavad

suvekohvik
[nimisõna, substantiiv]
suvel tegutsev kohvik

suvekoloonia
[nimisõna, substantiiv]
mõnede loomade suvine peatuspaik (nt nahkhiirtel)

suvekool
[nimisõna, substantiiv]
suvel peetavad kursused või täiendõpe mingil alal

suvekorter
[nimisõna, substantiiv]
elu- või peatuspaik suvisel ajal

suvekursus
[nimisõna, substantiiv]
täiendusõppena korraldatav suvine õppetöö, loengute, harjutustundide sari vms

suvekuu
[nimisõna, substantiiv]
üks suve kuudest, Eestis juuni, juuli ja august

suvekuum
[nimisõna, substantiiv]
1. suvine kõrge temperatuur, suvine kuumus

2. suvekuumus

suvekuumus
[nimisõna, substantiiv]
1. suvine kõrge temperatuur, suvine kuumus

2. suvekuumus

suveköök
[nimisõna, substantiiv]
1. elumajast eraldi asuv hrl lahtise koldega väike ehitis soojal ajal söögi valmistamiseks (vana aja taluehitisena või uue aja maakodus)

2. väike ehitis soojal ajal söögitegemiseks

suvekübar
[nimisõna, substantiiv]
kerge, õhku läbilaskev suvine kübar

suvelaager
[nimisõna, substantiiv]
1. suvine laager puhkuseks ja millegi ühiseks harrastamiseks

2. puhkuseks ja millegi ühiseks harrastamiseks

suvelaut
[nimisõna, substantiiv]
kergema konstruktsiooniga suvine laut (varasemal ajal)

suvelavastus
[nimisõna, substantiiv]
suvel hrl väljaspool tavapärast teatrisaali etendatav lavastus

suveleitsak
[nimisõna, substantiiv]
umbne, lämmatav suvine kuumus

suvelesk
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle elukaaslane on pikemat aega ära mujal

suvelill
[nimisõna, substantiiv]
kevadel külvatav ja suvel õitsev ühe hooaja lill (nt kress, saialill)

suveloss
[nimisõna, substantiiv]
valitseja vm kõrge isiku loss, mida kasutati suvisel ajal (ka puhkusepaigana)

suvemaja
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaspool linna asuv maja, kus inimesed suvel elavad või suvitavad

2. (väiksem) maja väljaspool linna, kus inimesed suve veedavad

suvemantel
[nimisõna, substantiiv]
suvel kantav kerge mantel

suvemuna
[nimisõna, substantiiv]
alamate vähkide ja mõnede teiste mikroskoopiliste alamate loomade õhukesekooreline muna, mis hakkab arenema kohe pärast munemist (hrl viljastamatult)

suvemuusika
[nimisõna, substantiiv]
suvistel vabaõhulavadel esitatav (kergemat laadi) muusika

suvemõis
[nimisõna, substantiiv]
suviseks elamiseks rajatud väiksem mõis

suvemängud
[nimisõna, substantiiv]
suvised suuremad spordivõistlused

suveniir
[nimisõna, substantiiv]
1. mingist kohast kaasa toodud või mingilt sündmuselt saadud mälestusese

2. reklaamiks või kingitusena jagatav väike ese

3. ese, mille sa ostad või saad mälestuseks mingist kohast või eriliselt sündmuselt

4. mälestuseks reisilt toodud ese

suveniirmärk
[nimisõna, substantiiv]
suveniiriks valmistatud rinnamärk

suveniirtempel
[nimisõna, substantiiv]
tähtsate sündmuste tähistamiseks mõeldud postitempel, mida ei kasutata postmarkide kustutamiseks

suveolümpia
[nimisõna, substantiiv]
suvel toimuvad, kergejõustikku jt suviseid spordialasid hõlmavad olümpiamängud

suveolümpiamängud
[nimisõna, substantiiv]
suvel toimuvad, kergejõustikku jt suviseid spordialasid hõlmavad olümpiamängud

suvepalitu
[nimisõna, substantiiv]
suvel kantav kerge mantel

suvepealinlane
[nimisõna, substantiiv]
suvepealinna elanik

suvepealinn
[nimisõna, substantiiv]
Pärnu tiitel suveperioodil

suvepesa
[nimisõna, substantiiv]
looma suvine pesa

suvepruun
[omadussõna, adjektiiv]
suvisest päevitusest pruun

suvepuhkus
[nimisõna, substantiiv]
1. suvine ajavahemik, mil ollakse tööst või õpingutest vaba

2. suvine töötamise vaheaeg

3. õpingute vaheaeg

suvepunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. punkt taevaskeral, kus Päike asetseb suvisesel pööripäeval

2. taevaskera punkt, kus Päike on suvisel pööripäeval

suvepäev
[nimisõna, substantiiv]
suvine päev

suvepäevad
[nimisõna, substantiiv]
mitmepäevane suvine üritus, nt asutuse suvine tööväline kogunemine, kus tegeldakse nii erialase tegevuse kui ka ühise meelelahutusega

suvepäevaline
[nimisõna, substantiiv]
suvepäevadest, suvelaagrist osavõtja

suvepäike
[nimisõna, substantiiv]
suvine päikesevalgus

suvepüha
[nimisõna, substantiiv]
suvine, suvel aset leidev püha

suverehv
[nimisõna, substantiiv]
suvel kasutatav rehv

suveresidents
[nimisõna, substantiiv]
1. riigipea, valitseja vm kõrgema võimukandja suvine asukoht, hrl töö- ja eluhoone

2. kõrgema võimukandja suvine asukoht

suveriided
[nimisõna, substantiiv]
1. suvel kantav riietus, suvised rõivad

2. suvine riietus, suvised rõivad

suveriie
[nimisõna, substantiiv]
1. suvine kerge kangas

2. kerge kangas

suverõivad
[nimisõna, substantiiv]
1. suvel kantav riietus, suvised rõivad

2. suvine riietus, suvised rõivad

suveräniteet
[nimisõna, substantiiv]
suveräänsus

suverään
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu kõrgeim võimukandja

suveräänne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (riigi kohta:) sise- ja välispoliitiliselt täiesti sõltumatu teistest riikidest, (riiklik) iseseisev

2. iseseisev

suveräänsus
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi täielik sise- ja välispoliitiline sõltumatus teistest riikidest, (riiklik) iseseisvus

2. iseseisvus

suveräänsusdeklaratsioon
[nimisõna, substantiiv]
(rahvusvahelises õiguses:) riigi ametlik dokument, mis annab sise- ja välispoliitiliselt teada riigi iseseisvusest

suvesiiber
[nimisõna, substantiiv]
lõõris asuv siiber, mis avatakse suviti, kui pole tarvis soemüüri kütta ning mille puhul liigub suits otse korstnasse

suvesoe
[nimisõna, substantiiv]
suvine soojus

suvesoojus
[nimisõna, substantiiv]
suvine soojus

suvesort
[nimisõna, substantiiv]
ühe vegetatsiooniperioodi jooksul kasvav ja (suvel) valmiv sort

suvesüda
[nimisõna, substantiiv]
suve keskmine, hrl kõige soojem osa, suve kõrgaeg

suveteater
[nimisõna, substantiiv]
1. suvel, hrl väljaspool tavapärast teatrihoonet etendatavad, hrl kergema sisuga (ja ajutise näitlejakoosseisuga) näitemängud

2. neid etendav trupp

suveti
[määrsõna, adverb]
igal või mitmel suvel, suvedel

suvetuur
[nimisõna, substantiiv]
ansambli, teatritrupi vm (ajutise) koosluse suvine reis kontsertide või etenduste andmiseks paljudes esinemispaikades

suvetöö
[nimisõna, substantiiv]
õppetöö, mille peab mingis aines ebarahuldavalt edasi jõudnud kooliõpilane suvel tegema

suveuinak
[nimisõna, substantiiv]
loomade elutalitluse ajutine aeglustumine toidu või hapniku vähenemise, kuivuse vms tõttu

suveuni
[nimisõna, substantiiv]
looma talveunega sarnanev tardumus toiduvaese ja kuuma aja üleelamiseks

suvevaheaeg
[nimisõna, substantiiv]
suvine töö või õpingute vaheaeg

suvevorm
[nimisõna, substantiiv]
suvel kantav vormiriietus

suvevõõras
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes veedab suvepuhkust (mere)rannas, kuurordis vm puhkekohas

suveõhtu
[nimisõna, substantiiv]
suvepäeva õhtu

suveöö
[nimisõna, substantiiv]
suvine öö

suveülikond
[nimisõna, substantiiv]
suvel kantav kerge hrl hele ülikond

suveülikool
[nimisõna, substantiiv]
(suvel peetavate kursuste, loengute vms (akadeemiliste) ürituste kohta)

suvi
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige soojem, kevade ja sügise vaheline aastaaeg

2. kevade ja sügise vaheline aastaaeg

suviadoonis
[nimisõna, substantiiv]
niitjalt harunenud lehtede ja hrl punaste õitega rohttaim, Eestis ilutaim

suvifloks
[nimisõna, substantiiv]
1. püstiste varte ja värvikate õiekobaratega hilissuvel õitsev üheaastane aiataim

2. üheaastane aialill

suvik
[nimisõna, substantiiv]
üheaastane rohttaim

suvikõrvits
[nimisõna, substantiiv]
pikerguste, silindrikujuliste viljadega aiataim, kõrvitsa teisend

suvila
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaspool linna asuv maja, kus inimesed suvel elavad või suvitavad

2. (väiksem) maja väljaspool linna, kus inimesed suve veedavad

suvilakooperatiiv
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suvilate rühma rajamiseks ja haldamiseks loodud ühistegevuslik ettevõte

suvilakrunt
[nimisõna, substantiiv]
maatükk, krunt suvila rajamiseks

suvi-leeklill
[nimisõna, substantiiv]
1. püstiste varte ja värvikate õiekobaratega hilissuvel õitsev üheaastane aiataim

2. üheaastane aialill

suvilill
[nimisõna, substantiiv]
kevadel külvatav ja suvel õitsev ühe hooaja lill (nt kress, saialill)

suviline
[nimisõna, substantiiv]
1. suveks palgatud põllu- vm abitööline (nt sulane või tüdruk)

2. suveks palgatav põllutööline

suvine
[omadussõna, adjektiiv]
1. suvele omane, suvega seostuv

2. suvel esinev või toimuv

3. suvele omane, suvel toimuv või kasutatav

suvinisu
[nimisõna, substantiiv]
nisu, mida külvatakse kevadel ja koristatakse sama aasta sügisel

suvioder
[nimisõna, substantiiv]
oder, mida külvatakse kevadel ja koristatakse sama aasta sügisel

suviraps
[nimisõna, substantiiv]
kevadel külvatav talvitumiseta raps

suvirukis
[nimisõna, substantiiv]
rukis, mida külvatakse kevadel ja koristatakse hilissuvel

suvisort
[nimisõna, substantiiv]
ühe vegetatsiooniperioodi jooksul kasvav ja (suvel) valmiv sort

suvisted
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti rahvakalendris suve alguse püha, mis ajaliselt langeb kokku ristiusu nelipühadega

2. käänetes hrl ainsuslikuna: muistsed suve alguse pühad, hiljem samastunud nelipühadega

suvistelaupäev
[nimisõna, substantiiv]
suve alguse püha (suvistepüha) eelpäev

suvistepüha
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti rahvakalendris suve alguse püha, mis ajaliselt langeb kokku ristiusu nelipühadega

2. käänetes hrl ainsuslikuna: muistsed suve alguse pühad, hiljem samastunud nelipühadega

suvisus
[nimisõna, substantiiv]
suvine olek

suvitaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes veedab suvepuhkust (mere)rannas, kuurordis vm puhkekohas

suvitajasaks
[nimisõna, substantiiv]
suvitaja

suvitama
[tegusõna, verb]
suveaega, suvepuhkust veetma (nt maal, mere ääres)

suviteravili
[nimisõna, substantiiv]
teravili, mis külvatakse kevadel ja annab saaki sama aasta suvel või sügisel

suviti
[määrsõna, adverb]
igal või mitmel suvel, suvedel

suvitus
[nimisõna, substantiiv]
suvitamine

suvituslinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, kus armastatakse suvepuhkust veeta ning mis hrl asub veekogu ääres vm looduskaunis kohas

suvivikk
[nimisõna, substantiiv]
1. liblikõieline kaunviljadega üheaastane söödataim

2. söödataim

suvivili
[nimisõna, substantiiv]
teravili, mis külvatakse kevadel ja annab saaki sama aasta suvel või sügisel

suviõun
[nimisõna, substantiiv]
suvel valmiv õun, mis ei säili ületalve

svaipima
[tegusõna, verb]
kohtinguäpis ekraanil näpuga paremale või vasakule libistama, otsustamaks kas potentsiaalne partner on atraktiivne või mitte

svamm
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmest ja urbsest materjalist pesemis- või nühkimisvahend

2. pehmest materjalist vahend, millega saab näiteks keha pesta või tahvlit puhastada

svaneet
[nimisõna, substantiiv]
1. Loode-Gruusia ajaloolise piirkonna Svanethi elanik

2. Svanethist pärit inimene

3. grusiinide territoriaalse rühma liige Loode-Gruusias

svani
[nimisõna, substantiiv]
1. Loode-Gruusia ajaloolise piirkonna Svanethi elanik

2. Svanethist pärit inimene

3. grusiinide territoriaalse rühma liige Loode-Gruusias

svarabhakti
[nimisõna, substantiiv]
lühike täishäälik, mis on tekkinud kahe kaashääliku vahele hääldamise hõlbustamiseks (nt põder ← põtr)

svastika
[nimisõna, substantiiv]
1. täisnurkselt paremale või vasakule pööratud haruotstega rist, muinasajast saadik paljudes kultuurides maailmakõiksuse ja päikese sümbol, hiljem Natsi-Saksamaa sümbol

2. pööratud haruotstega rist

svealane
[nimisõna, substantiiv]
viikingiaegse põhjagermaani hõimu esindaja

svensson
[nimisõna, substantiiv]
(rootslase kohta)

svert
[nimisõna, substantiiv]
1. vettelastav ja väljatõmmatav plaat, mis suurendab jahi veealuse osa külgtakistust ja vähendab triivimist

2. plaat, mis suurendab paadi veealuse osa külgtakistust

svertpaat
[nimisõna, substantiiv]
1. laia kere ja väikese süvisega jaht, millel raskuskiilu asendab vettelastav ja väljatõmmatav plaat (ehk svert)

2. väikese süvisega jaht, millel kiilu asendab svert

svh
1. (Nõukogude Liidus:) põllumajanduslik riigimajand

2. põllumajanduslik riigimajand NSV Liidus

sviit
[nimisõna, substantiiv]
hrl mitmest toast koosnev luksuslik eluruum hotellis

sviiter
[nimisõna, substantiiv]
1. üle pea selga käiv pikkade varrukatega kootud (õhuke) kampsun

2. pikkade varrukatega kootud (õhuke) kampsun, mis tuleb üle pea tõmmata

sviiti
[nimisõna, substantiiv]
greibi- ja pomelipuu ristamisel saadud vili

sving
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikas 1930. aastatel väljakujunenud džässmuusika stiil

2. klassikalise džässmuusika stiil

svinger
[nimisõna, substantiiv]
sellise elustiili harrastaja, kus paarisuhtes inimesed seksimiseks oma partnereid vahetavad

svingima
[tegusõna, verb]
svingi stiilis musitseerima või tantsima

svingmuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikas 1930. aastatel väljakujunenud džässmuusika stiil

2. klassikalise džässmuusika stiil

svingorkester
[nimisõna, substantiiv]
svingmuusikat mängiv orkester

svips
[nimisõna, substantiiv]
kergelt purjus, vintis olek

svipsi
[määrsõna, adverb]
1. (kergelt) purju

2. purju

svipsis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

sõba
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne õlgadele tõmmatav pikk villane riietusese naistel (ka vaipseelikuna)

2. õlgadel v puusade ümber kantav villane [v linane] naiste riietusese

sõber
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi vastastikuse usalduse, sümpaatia, kiindumuse alusel seotud inimene vm olend

2. inimene, kes sulle meeldib ja keda sa hästi tunned

sõbrad-sugulased
[nimisõna, substantiiv]
kellegi lähikondsed, head sõbrad ja sugulased

sõbrad-tuttavad
[nimisõna, substantiiv]
kellegi sõbrad, head tuttavad

sõbrahind
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest soodsam hind

sõbrahoov
[nimisõna, substantiiv]
endisajal sissesõiduhoov, kus talupojad said linnas käies peatuda kaupmehe juures, pidid seal tegema oma ostud ja müüma ka oma kaasatoodud tooted

sõbrajalal
[määrsõna, adverb]
1. heades, kodustes suhetes, heas läbisaamises

2. millegagi hästi toime tulema

3. sõbralikes suhetes, sõbralikus läbisaamises

sõbrakaubandus
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kaubandussuhete vorm, mis rajanes samade partnerite korduvatest kaubatehingutest sugenenud tavadel

sõbrake
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt, mõistvalt vm viisil kalli inimese või looma poole pöördudes, temaga suheldes)

sõbrakutse
[nimisõna, substantiiv]
(sotsiaalmeedias:) kutse liituda kellegagi suhtlevate isikute ringiga

sõbrakuu
[nimisõna, substantiiv]
(veebruari kohta)

sõbrakäsi
[nimisõna, substantiiv]
1. abi osutamine, toetus

2. abi [osutamine], toetus

sõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
1. olekult lahke, kellegi suhtes heatahtlik, tähelepanelik ja abivalmis

2. lahke, abivalmis

sõbralikkus
[nimisõna, substantiiv]
lahke, heatahtlik, tähelepanelik ja abivalmis olek

sõbralist
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalmeedias üksteisega suhtlevate isikute nimekiri

sõbramees
[nimisõna, substantiiv]
hea tuttav, sõber

sõbramehelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. koduselt, tuttavlikult, mitte ametlikult mõjuv, sõbrale omane või sõbrustada püüdev

2. koduselt, tuttavlikult mõjuv

sõbramehesuhe
[nimisõna, substantiiv]
1. sõbramehelik suhe

2. hea, sõbralik omavaheline läbisaamine

sõbranje
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost sõber või hea tuttav

2. naissoost sõber

sõbranna
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost sõber või hea tuttav

2. naissoost sõber

sõbrannatama
[tegusõna, verb]
naised omavahel (usalduslikult, sõpradena) aega veetma

sõbrannatsema
[tegusõna, verb]
naised omavahel (usalduslikult, sõpradena) aega veetma

sõbranne
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost sõber või hea tuttav

2. naissoost sõber

sõbrants
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost sõber või hea tuttav

2. naissoost sõber

sõbranumber
[nimisõna, substantiiv]
(telefoniteenuses:) telefoninumber, millele kehtib tavalisest soodsam kõnehind

sõbrapoiss
[nimisõna, substantiiv]
hea tuttav, sõber (poiss või mees)

sõbrapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 14. veebruar, sõpruse ja armastuse päevana tähistatav päev paljudes riikides

2. sõpruse ja armastuse päev, mida tähistatakse 14. veebruaril

sõbrasuhe
[nimisõna, substantiiv]
1. väga hea ja lähedane, sõpradele omane suhe

2. väga hea, sõpradele omane suhe

sõbratar
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost sõber või hea tuttav

2. naissoost sõber

sõbrateene
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi vastutuleku korras osutatud, vahel mitteseaduslik teene

sõbruke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt, mõistvalt vm viisil kalli inimese või looma poole pöördudes, temaga suheldes)

sõbrunema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi (vähehaaval) sõbraks saama

2. [vähehaaval] sõbraks saama

sõbrustama
[tegusõna, verb]
1. kellegagi hea tuttav, sõber olema

2. kellegagi lahkelt ja heatahtlikult seltsima, hästi läbi saama

sõbrutsema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi hea tuttav, sõber olema

2. kellegagi lahkelt ja heatahtlikult seltsima, hästi läbi saama

sõda
[nimisõna, substantiiv]
1. riikide, rahvaste vm rühmitiste vaheline relvastatud võitlus

2. riikide või rahvaste vahel toimuv relvadega võitlus, mis võib kesta pikka aega

sõdalane
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisaegne sõjamees, sõdija

sõdija
[nimisõna, substantiiv]
võitleja, lahingust osavõtja

sõdima
[tegusõna, verb]
1. relvastatud võitlust pidama, kellegagi sõjas olema

2. kellegagi sõjas olema

Ühendtegusõnad: vastu sõdimavastu sõdima

sõdinu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on sõdinud

sõdur
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitseväes teeniv või tegevväkke kuuluv madalamas auastmes isik

2. sõjaväe liige

sõdurieksam
[nimisõna, substantiiv]
hrl teoreetilisest ja praktilisest osast koosnev eksam pärast kaitseväelase baas- vm taseme kursuse läbimist

sõdurielu
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväeteenistuse aeg

2. elu sõdurina

sõduriema
[nimisõna, substantiiv]
sõjas või väeteenistuses oleva sõduri ema, hrl vastava ühenduse liige

sõdurikodu
[nimisõna, substantiiv]
koht kaitseväelastele vaba aja veetmiseks ja külaliste võõrustamiseks

sõdurilaul
[nimisõna, substantiiv]
sõduriellu kuuluv (rahvalik) laul (nt marsi-, rivilaul)

sõdurileib
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõdurielu, ajateenistuses oleku kohta)

2. sõdurielu, sõjaväeteenistuse aja kohta

sõdurimunder
[nimisõna, substantiiv]
vastupidavast kaitsevärvi kangast valmistatud sõduri vormiriietus

sõdurioskused
1. sõdurile vajalikud oskused

2. sõdurile vajalikud teadmised ja oskused

sõduripluus
[nimisõna, substantiiv]
sõduri vormipluus

sõduririided
[nimisõna, substantiiv]
vastupidavast kaitsevärvi kangast valmistatud sõduri vormiriietus

sõdurisaabas
[nimisõna, substantiiv]
sõdurite vormi juurde kuuluv vastupidav saabas

sõdurisinel
[nimisõna, substantiiv]
mahapööratud krae, sügava seljavoldi ja põõnaga pikk vormimantel sõduritel

sõdurisupp
[nimisõna, substantiiv]
hrl katelokis keedetud ja välioludes söödav (lihtne) supp

sõduritarkus
[nimisõna, substantiiv]
sõdurile vajalikud teadmised ja oskused

sõdurivanne
[nimisõna, substantiiv]
sõduriks saamisel, pärast kaitseväelaste baaskursuse lõpetamist antav vanne

sõdurivorm
[nimisõna, substantiiv]
vastupidavast kaitsevärvi kangast valmistatud sõduri vormiriietus

sõdurlik
[omadussõna, adjektiiv]
sõdurile omane

sõdurpoiss
[nimisõna, substantiiv]
(ajateenija või sõduri kohta)

sõdursipelgas
[nimisõna, substantiiv]
(pesa) kaitsjaks arenenud sipelgas (mõnedel liikidel)

sõdurtermiit
[nimisõna, substantiiv]
1. termiit või sipelgas, kel on suur peakihn ja võimas ülalõug ning kes on arenenud (pesa, pesakonna) kaitsjaks (mõnedel liikidel)

2. termiidiliste pesakonnas kaitsjaks arenenud isend

sõel
[nimisõna, substantiiv]
1. võrgust või avadega seintest kauss teatud osade eraldamiseks ainest või aine ühtlaseks peenestamiseks

2. metallist või plastist tehtud võrgu moodi ese, kuhu sa midagi valad, et eraldada tahked ained vedelast

sõelakast
[nimisõna, substantiiv]
masina osa, kus paiknevad sõelad

sõelanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud materjali jämeduse määramise viis

sõelapõhi
[nimisõna, substantiiv]
1. sõela alumine, avadega osa

2. sõela alumine, avadega osa

sõelapüük
[nimisõna, substantiiv]
putukate asustustiheduse määramise viise

sõelataoline
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete väikeste aukudega, sõela meenutav

sõelis
[nimisõna, substantiiv]
mis jääb sõela alla

sõeljas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete väikeste aukudega, sõela meenutav

sõelluu
[nimisõna, substantiiv]
ajukolju luu, mis asub ninaõõne seintes

sõelmed
[nimisõna, substantiiv]
1. peeneteraline purustatud kivimaterjal

2. mis jäävad sõela peale

sõelmädanik
[nimisõna, substantiiv]
1. puidumädanik, mille korral tekivad puidus valged laigud

2. puidumädanik

sõelmäng
[nimisõna, substantiiv]
üks mäng spordivõistlusel, kus kaotajad langevad üksteise järel välja

sõelplaat
[nimisõna, substantiiv]
taimede juhtkoe niineosas sõeltoru moodustavate rakkude otsmiste seinte rohkete pooridega osa

sõeltest
[nimisõna, substantiiv]
elanikkonna teatud sihtrühma, nt kindlas vanuserühmas inimeste uurimine (hrl küsitlemine), et kindlaks teha millegi (nt keeleoskuse, haigusriski) taset

sõeltoru
[nimisõna, substantiiv]
taimede juhtkimpude niineosas otsakuti paiknevate torujate rakkude rida, mida mööda voolab toitaineid sisaldav lahus

sõeltrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükitehnika, mille puhul kujutis trükitakse (ühe värvitooni kaupa) läbi peenesilmalise siid- või sünteetilisest kiust võrgu

sõeluma
[tegusõna, verb]
ühtlase (peene) massi saamiseks liiva, jahu vm ainet läbi sõela laskma, sõela abil, läbi sõela eraldama

Ühendtegusõnad: läbi sõeluma, läbi sõeluma, ringi sõeluma, ringi sõeluma, välja sõelumavälja sõeluma

sõelumisseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega sõelutakse pudedat puist- või tükkmaterjali

sõelur
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega sõelutakse pudedat puist- või tükkmaterjali

sõeluuring
[nimisõna, substantiiv]
1. elanikkonna teatud sihtrühma, nt kindlas vanuserühmas inimeste uurimine, et avastada mingi haiguse põdejaid või mingi haiguse suhtes suure riskiga inimesi

2. elanikkonna teatud sihtrühma, nt kindlas vanuserühmas inimeste uurimine, et avastada mingi haiguse põdejaid või mingi haiguse suhtes suure riskiga inimesi

sõge
[omadussõna, adjektiiv]
mõistlikkust, mõistust mitte arvestav, tunnetel või vaistul põhinev, seetõttu pöörane, ohjeldamatu

sõgedalt
[määrsõna, adverb]
1. mõistlikkust, mõistust mittearvestavalt, tunnetel või vaistul põhinemise tõttu pööraselt ja ohjeldamatult

2. arutult, meeletult

sõgedik
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, taipamatu, põikpäise inimese kohta, ka sõimu- ja kirumissõnana)

sõgedus
[nimisõna, substantiiv]
lollus, rumalus, taipamatus

sõgejulge
[omadussõna, adjektiiv]
meeletult, pööraselt julge, surmapõlgav

sõgel
[nimisõna, substantiiv]
1. võrgust või avadega seintest kauss teatud osade eraldamiseks ainest või aine ühtlaseks peenestamiseks

2. metallist või plastist tehtud võrgu moodi ese, kuhu sa midagi valad, et eraldada tahked ained vedelast

sõgelane
[nimisõna, substantiiv]
väike hallikirjude tiibadega parm

sõgeloom
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

sõgenema
[tegusõna, verb]
1. mõistlikkust minetama, pööraseks minema

2. mõistust kaotama

3. aru kaotama

sõgesikk
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, taipamatu, põikpäise inimese kohta, ka sõimu- ja kirumissõnana)

sõgesikumäng
[nimisõna, substantiiv]
1. (laste)mäng, kus kinniseotud silmadega otsija peab käsikaudu, häälte järgi kellegi kinni püüdma ja kobamisi ära arvama, kelle ta on kätte saanud

2. lastemäng

sõgestama
[tegusõna, verb]
mõistlikkust, mõistust mitte arvestades juhmiks, pööraseks tegema

sõgestuma
[tegusõna, verb]
1. mõistlikkust minetama, pööraseks minema

2. mõistust kaotama

3. aru kaotama

sõgevaim
[nimisõna, substantiiv]
1. leebe kirumissõna, mida kasutatakse millegi või kellegi üle pahandades, midagi taunides, harvemini imestuse või üllatuse korral

2. kirumissõna

sõidetav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (liiklustee, suusaraja vm kohta:) selline, millel on võimalik sõita, millel sõidetakse

2. liiklustee kohta: selline, millel on võimalik sõita, millel sõidetakse

sõiduaeg
[nimisõna, substantiiv]
sõitmiseks kuluv aeg

sõidualustustasu
[nimisõna, substantiiv]
(taksoga sõitmisel:) fikseeritud rahasumma, mis lisandub läbitud kilomeetrite ja seisuaja eest arvestatud tasule

sõiduauto
[nimisõna, substantiiv]
1. auto inimeste sõidutamiseks

2. inimestele sõitmiseks mõeldud auto

sõidudokument
[nimisõna, substantiiv]
sõiduõiguse tõendamiseks vajalik dokument

sõidueelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõidule eelnev

2. sõidule eelnev

sõidueesõigus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl liikluses:) liikleja õigus liikuda enne teist liiklejat (nt peatee ristumisel kõrvalteega)

sõidueksam
[nimisõna, substantiiv]
autojuhtimise oskusi hindav eksam, mis (koos teooriaeksamiga) tuleb sooritada juhilubade saamiseks

sõidugraafik
[nimisõna, substantiiv]
1. reisiliikluse ajakava (liinide kaupa)

2. seda esitav tabel

3. täpne kava, kus on kirjas, millal näiteks bussid, rongid ja laevad väljuvad

sõiduhobune
[nimisõna, substantiiv]
sõitmiseks ettenähtud hobune

sõidujagamine
[nimisõna, substantiiv]
taksoteenus, mis toimib kokkuleppel kliendiga ilma vahendajata, üks jagamismajanduse teenuseid

sõidujälg
[nimisõna, substantiiv]
liikuva sõiduvahendi ratastest teele, maapinnale jääv jälg

sõiduk
[nimisõna, substantiiv]
1. sõitmiseks, liiklemiseks mõeldud vahend

2. vahend, millega saab viia inimesi või asju ühest kohast teise, näiteks auto või buss

sõidukaart
[nimisõna, substantiiv]
1. sõidudokument, mis annab õiguse ühissõidukis sõita teatud aja vältel

2. dokument, millega saab teatud aja jooksul ühistranspordiga sõita

sõidukaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi ühes, kaasa sõitev inimene

sõidukasukas
[nimisõna, substantiiv]
talumeeste endisaegne pikk ja avar kasukas, mida kasutati hobustega sõitudel ning kanti üleriiete peal

sõidukaugus
[nimisõna, substantiiv]
sõidukiga läbitav vahemaa (ka ajaliselt)

sõidukeeld
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki juhtimist või sõidukiga liikumist keelav korraldus

sõidukiirus
[nimisõna, substantiiv]
sõiduvahendi liikumise kiirus

sõidukikindlustus
[nimisõna, substantiiv]
auto vm mootorsõiduki vabatahtlik kindlustus, mille kohaselt hüvitatakse sõiduki omanikule sõiduki kahjustumisest või hävimisest tekkinud kahju

sõidukorda
[määrsõna, adverb]
1. tehniliselt sõitmiseks valmis seisundisse

2. tehniliselt sõiduks valmis seisundisse

sõidukorras
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
tehniliselt sõiduks valmis seisundis

sõidukulud
[nimisõna, substantiiv]
sõiduks, reisiks tehtud rahaline väljaminek

sõidukurss
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva või lennuki liikumissuund

2. laeva või lennuki liikumise suund

3. liikumise suund

sõidukõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
1. autoga vm sõiduvahendiga või spordivahendiga sõitmiseks sobiv

2. sõiduks kõlblik

sõidukõlbmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. autoga vm sõiduvahendiga või spordivahendiga sõitmiseks mittesobiv

2. sõiduks kõlbmatu

sõiduleht
[nimisõna, substantiiv]
autojuhi sõidudokument sissekannetega marsruutide (ja veoste) kohta

sõiduline
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on sõitmas, millegagi sõitja

sõiduloom
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt sõitmiseks kasutatav loom

sõiduluba
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, mis tõendab sõiduvahendi juhtimise õigust

2. dokument, mis näitab, et sa tohid juhtida autot või teisi sõidukeid

sõidulust
[nimisõna, substantiiv]
rõõm sõidust, sõitmisega seotud rõõm ja lõbu

sõidumaneer
[nimisõna, substantiiv]
sõiduvahendi juhtimise, sõiduvahendiga, suuskadega vms sõitmise viis

sõidumeerik
[nimisõna, substantiiv]
autojuhi sõidu- ja puhkeaega registreeriv seade

sõidumees
[nimisõna, substantiiv]
(autoga) sõitja või autosportlane

sõiduohutus
[nimisõna, substantiiv]
sõitmisega seotud asjaolud, mis ei ohusta kellegi elu ega tervist, ohutu liiklemine

sõiduolud
liiklust mõjutavad ilmaolud, neist tulenev olukord liikluses

sõiduomadus
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki omadus, millest oleneb tema kasutusvõimalus (nt kiirendus, sujuvus, teelpüsimine)

sõiduoskus
[nimisõna, substantiiv]
auto- vm sõiduvahendi juhtimise oskus

sõidupidur
[nimisõna, substantiiv]
vahend liikuva sõiduki pidurdamiseks

sõidupilet
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduõigust tõendav dokument, millele hrl on märgitud selle kehtivusaeg, hind, koht sõidukis vms

2. enamasti väike paberist leht, mille peab ostma, et saaks näiteks reisida või bussiga sõita

sõiduplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. reisiliikluse ajakava (liinide kaupa)

2. seda esitav tabel

3. täpne kava, kus on kirjas, millal näiteks bussid, rongid ja laevad väljuvad

sõidupraktika
[nimisõna, substantiiv]
tegelik auto vm sõiduvahendi juhtimine

sõidupäevik
[nimisõna, substantiiv]
dokument, milles registreeritakse sõiduvahendiga tehtud (töö)sõidud

sõidurada
[nimisõna, substantiiv]
sõidutee (joontega eraldatud) osa, mille laius on küllaldane mootorsõidukite liiklemiseks ühes reas

sõiduraha
[nimisõna, substantiiv]
1. sõidu eest makstav raha

2. sõitmiseks vajalik raha

sõidurida
[nimisõna, substantiiv]
sõidutee (joontega eraldatud) osa, mille laius on küllaldane mootorsõidukite liiklemiseks ühes reas

sõiduriist
[nimisõna, substantiiv]
1. sõitmiseks, liiklemiseks mõeldud vahend

2. vahend, millega saab viia inimesi või asju ühest kohast teise, näiteks auto või buss

sõidurütm
[nimisõna, substantiiv]
(motospordis, suusatamisel vm:) sõitmise, liikumisega seonduv korrapära, tavapärane, soovitud liikumise viis

sõidus
(lähetuses olemise, (liinil) sõitmisega seotud töö kohta)

sõidusiht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu sõidetakse, sõidu sihtpunkt

sõidusoodustus
[nimisõna, substantiiv]
sõidukulude hüvitus (ühissõidukitega sõitmisel)

sõidusoojendi
[nimisõna, substantiiv]
küttesüsteem, mis soojendab sõiduki mootorit ja kabiini või salongi sõitmise ajal

sõidustama
[tegusõna, verb]
hobust sõiduks välja õpetama

sõidustiil
[nimisõna, substantiiv]
sõiduvahendi juhtimise, sõiduvahendiga, suuskadega vms sõitmise viis

sõidusuund
[nimisõna, substantiiv]
suund, kust kuhu sõidetakse (hrl sõiduteel)

sõidutalong
[nimisõna, substantiiv]
ühistranspordi ühekordseks kasutamiseks mõeldud pilet, mis tuleb transpordivahendisse sisenemisel komposteerida

sõidutama
[tegusõna, verb]
1. sõiduvahendiga, sõidu- või veoloomaga edasi toimetama

2. mingi sõidukiga kedagi või midagi kuhugi viima

3. ühes suunas

4. lõbu pärast

sõidutasu
[nimisõna, substantiiv]
sõidu eest makstav rahasumma

sõidutee
[nimisõna, substantiiv]
1. sõidukitele liiklemiseks mõeldud teeosa

2. tee sõidukite jaoks

sõidutehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. sõidukite, spordivahendite ja sõidu- või veoloomade juhtimisel rakendatavate võtete ja oskuste kogum

2. sõidukite juhtimisel

3. suusa-, uisu- ja ratsaspordis

sõidutehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
meetodid, seadmed ja vahendid sõidukite liikumapanemiseks ja liikumisvõime arendamiseks

sõidutekk
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne hobusõidukiga sõidul peale võetud või istmekotti katnud tekk, saanitekk või vankritekk

2. hobusega sõitmisel kasutatav tekk

sõidutempo
[nimisõna, substantiiv]
keskmine kiirus, millega sõidetakse

sõidutuli
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki kaug- või lähituli, mida kasutatakse sõidu ajal

sõidutund
[nimisõna, substantiiv]
sõidu harjutamise tund

sõiduvahend
[nimisõna, substantiiv]
1. sõitmiseks, liiklemiseks mõeldud vahend

2. vahend, millega saab viia inimesi või asju ühest kohast teise, näiteks auto või buss

sõiduvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
valmis (ära)sõiduks

sõiduvaras
[nimisõna, substantiiv]
sõiduõiguseta (hrl piletita) isik ühistranspordivahendis

sõiduvesi
[nimisõna, substantiiv]
(tähistatud) ohutu laevasõidutee saarte, karide vms vahel

sõiduviga
[nimisõna, substantiiv]
(hrl autojuhi tehtud vea kohta sõitmisel)

sõiduviis
[nimisõna, substantiiv]
sõitmise tehniliste võtete kogum (nt suusatamises, autospordis)

sõiduvorm
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamises, autospordis vm:) treenitusest, harjutamisest vm tingitud seis(und)

sõiduvõimalus
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, mis teeb võimalikuks kuskile sõitmise või mingi sõidukiga kuskil liikumise (nt sõiduki olemasolu, sobivad tingimused)

sõiduvärav
[nimisõna, substantiiv]
värav sõidukitele

sõiduõigus
[nimisõna, substantiiv]
reisija õigus bussis vm transpordivahendis sõita, hrl seda tõendava pileti vm dokumendi esitamisel

sõiduõpe
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduki juhtimise õpetamine ja õppimine

sõiduõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl autokoolis autojuhtimist õpetav inimene

sõiduõpetus
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõidukijuhi praktilised autojuhtimistunnid, sõidupraktika

sõiduõpilane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes õpib sõitma mootorsõidukiga

sõim
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi suunatud (valjuhäälne) labaselt väljendatud halvustus, sõimamine

sõim
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni kolmeaastastele lastele hoidu ja arendust võimaldav asutus

2. lastesõim

sõimama
[tegusõna, verb]
1. kedagi valimatute sõnadega halvustama, selliselt oma pahameelt või viha avaldama

2. kellelegi vihaselt väga halbu sõnu ütlema

Ühendtegusõnad: läbi sõimamaläbi sõimama

sõimeealine
[omadussõna, adjektiiv]
(väikelapse kohta:) lastesõimes käimiseks sobivas vanuses, hrl 6-kuune kuni 3-aastane

sõimeiga
[nimisõna, substantiiv]
lapse lastesõimes käimise vanus, hrl 6 kuust kuni kolme aastani

sõimekoht
[nimisõna, substantiiv]
võimalus hoida last lastesõimes, koht lastesõimes

sõimelaps
[nimisõna, substantiiv]
lastesõimes käiv laps

sõimerühm
[nimisõna, substantiiv]
kuni kolmeaastaste laste rühm lasteaias

sõimlema
[tegusõna, verb]
pidevalt, vahetpidamata sõimama, läbisegi või üksteist vastamisi valimatute sõnadega halvustama, selliselt oma pahameelt või viha avaldama

sõimukiri
[nimisõna, substantiiv]
kellegi halvustamist, sõimu sisaldav kiri

sõimunimi
[nimisõna, substantiiv]
solvav, halvustav hüüdnimi

sõimurahe
[nimisõna, substantiiv]
äge, valjuhäälne sõim

sõimusõna
[nimisõna, substantiiv]
sõimamisel kasutatav labane halvustav sõna

sõimuvalang
[nimisõna, substantiiv]
äge, valjuhäälne sõim

sõimuvaling
[nimisõna, substantiiv]
äge, valjuhäälne sõim

sõir
[nimisõna, substantiiv]
muna ja võid sisaldav kodune köömnetega kohupiimajuust

sõirapudi
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne Lõuna-Eesti pulmatoit, mis valmistati kuumast õllest, sõiratükikestest ja piimast

sõit
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi sõiduvahendiga liikumine, sõitmine

2. reis, teekond

3. sõitmine, ka spordis

sõitja
[nimisõna, substantiiv]
1. (ühiskondliku) sõiduvahendi kasutaja

2. inimene, kes kuhugi sõidab

sõitjateruum
[nimisõna, substantiiv]
sõitjatele ettenähtud osa sõidukis (nt laevas, autos)

sõitjatevedu
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ühest kohast teise toimetamine bussi, laeva vm (regulaarselt käiva) liiklusvahendiga

sõitlema
[tegusõna, verb]
kedagi kurjalt, valjuhäälselt noomima, kellegagi kõvasti pahandama

sõitma
[tegusõna, verb]
1. mingi sõiduvahendiga (edasi) liikuma (ise sõiduvahendit juhtides või reisijana)

2. mingi sõidukiga liikuma või kuhugi minema

3. sõiduki liikumise kohta

Ühendtegusõnad: alla sõitma, alla sõitma, edasi sõitma, edasi sõitma, ette sõitma, ette sõitma, järele sõitma, järele sõitma, kaasa sõitma, kaasa sõitma, kinni sõitma, kinni sõitma, kohale sõitma, kohale sõitma, kokku sõitma, kokku sõitma, läbi sõitma, läbi sõitma, maha sõitma, maha sõitma, mööda sõitma, mööda sõitma, otsa sõitma, otsa sõitma, peale sõitma, peale sõitma, ringi sõitma, ringi sõitma, sisse sõitma, sisse sõitma, tagasi sõitma, tagasi sõitma, vastu sõitma, vastu sõitma, välja sõitma, välja sõitma, ära sõitma, ära sõitma, üles sõitma, üles sõitma, üle sõitma, üle sõitma, ümber sõitmaümber sõitma

sõitmine
[nimisõna, substantiiv]
mingi sõidukiga liikumine või kuhugi minemine

sõja-aasta
[nimisõna, substantiiv]
sõjaaegne aasta

sõjaaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil käib sõda, valitseb sõjaolukord

sõjaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
sõja ajal olev või toimuv

sõjaaineline
[omadussõna, adjektiiv]
sõjateemat käsitlev, sõjale pühendatud

sõjaajaloolane
[nimisõna, substantiiv]
sõdadega seonduvat uuriv ajaloolane

sõjaajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõdade ajalugu käsitlev

2. sõjaga seotud, sõjaajalukku kuuluv

sõjaajalugu
[nimisõna, substantiiv]
sõdadega seonduvat uuriv ajalooharu

sõjaasjandus
[nimisõna, substantiiv]
eriala ja tegevusvaldkond, mis seondub sõjaväe ja sõjapidamisega

sõjablogi
[nimisõna, substantiiv]
käimasoleva sõjaga seotud uudiste kajastamisele keskendunud blogi

sõjablogija
[nimisõna, substantiiv]
sõjablogi pidaja

sõjaeelne
[omadussõna, adjektiiv]
enne sõda olnud või toimunud

sõjaelevant
[nimisõna, substantiiv]
sõjas (veoloomana) kasutatav elevant

sõjafilm
[nimisõna, substantiiv]
film, milles kujutatakse lahinguid vm sõjaajaelu, sõjast jutustav film

sõjafotograaf
[nimisõna, substantiiv]
sõjakolletes pildistav fotograaf

sõjafotograafia
[nimisõna, substantiiv]
fotograafia haru, mis tegeleb sõjategevuse ja selle tagajärgede pildistamisega

sõjagaas
[nimisõna, substantiiv]
mürgine gaas ründeainena (nt ipriit)

sõjahaav
[nimisõna, substantiiv]
sõjas saadud kehavigastus

sõjahaud
[nimisõna, substantiiv]
sõjas hukkunu matmispaik

sõjahobune
[nimisõna, substantiiv]
sõjas (ratsuna) kasutatav hobune

sõjahüvitis
[nimisõna, substantiiv]
1. sõja võitnud riigile tekitatud kahju täielik või osaline hüvitamine sõja kaotanud riigi poolt (nt maksuna, kaubana vm väärtustega)

2. sõjahüvitus

sõjahüüd
[nimisõna, substantiiv]
võitlusele õhutav hüüd või juhtlause

sõjainvaliid
[nimisõna, substantiiv]
sõjas invaliidistunud inimene

sõjajalal
[määrsõna, adverb]
1. vaenus, vastasseisus, valmis vastu hakkama

2. sõda pidamas või selleks valmis

3. vaenus, vastasseisus

sõjajalale
[määrsõna, adverb]
1. vaenu, vastasseisu, tülli

2. sõda pidama või võitlusse

3. võitlusse

4. vastasseisu

sõjajumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes annab sõjaõnne ja innustab võitlema

sõjajumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naisjumal, kes annab sõjaõnne ja innustab võitlema

sõjajõud
[nimisõna, substantiiv]
riigi sõjaliseks tegevuseks kasutatavate väeüksuste, inimeste ja relvade kogum

sõjajärgne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pärast sõda, sõja järel (olemas) olev, toimuv

2. pärast sõda olnud või toimunud

sõjakaarik
[nimisõna, substantiiv]
pronksiajastust pärinev kaherattaline vanker, milles püsti seistes kihutati vaenlaste sekka võitlema

sõjakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
keegi, kellega on hrl samas väeosas sõditud, koos sõjas oldud

sõjakahju
[nimisõna, substantiiv]
sõja läbi tekitatud (materiaalne) kahju

sõjakangelane
[nimisõna, substantiiv]
sõjas eriti kartmatult võidelnu, keda hiljem kangelasena austatakse

sõjakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõda ihkav, valmis sõdima, võitlusvalmis

2. sõda ihkav, võitlusvalmis

sõjakavalus
[nimisõna, substantiiv]
sõjas vaenlaste eksitusse viimiseks kasutatav kaval võte

sõjakeeris
[nimisõna, substantiiv]
otsene sõjategevus, sõda

sõjakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
sõjateemadel kirjutav kirjanik

sõjakirjasaatja
[nimisõna, substantiiv]
1. ajakirjanik, kes vahendab uudiseid otse sõjapiirkonnast

2. rindelt kaastöid lähetav kirjasaatja

sõjakirves
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne löögi- ja viskerelvana kasutatud sõjariist

sõjakisa
[nimisõna, substantiiv]
kõva kisa, mida tehakse hrl (sõjalisel) pealetungil või kedagi taga ajades

sõjakogemus
[nimisõna, substantiiv]
sõdimise, sõjas osalemise kogemus

sõjakohus
[nimisõna, substantiiv]
erikohus, mille ülesanne on käsitleda sõjaväelaste, spionaaži- ja eraisikute sõjaga seotud kuritegusid

sõjakoledus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaga seotud koletu, õudne tegu, juhtum, mälestus vms

sõjakolle
[nimisõna, substantiiv]
otsese sõjategevuse (tekkimise, laialilevimise) koht

sõjakomissar
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeline ametinimetus (polgus, divisjonis) Nõukogude armees 1942. aastani

sõjakomissariaat
[nimisõna, substantiiv]
kohalik sõjaväeline haldusorgan NSV Liidus, mis korraldas sõjaväkke värbamist

sõjakommunism
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Liidu majanduspoliitika kodusõja ajal 1918–1921

sõjakool
[nimisõna, substantiiv]
eriharidusega ohvitsere ette valmistav sõjaväeline õppeasutus

sõjakorrespondent
[nimisõna, substantiiv]
1. ajakirjanik, kes vahendab uudiseid otse sõjapiirkonnast

2. rindelt kaastöid lähetav kirjasaatja

sõjakuberner
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisaegne kubermangu vm suurema haldusüksuse kõrgeim sõjaväeliste ülesannetega ametiisik

sõjakulud
[nimisõna, substantiiv]
kulutused sõjaks või selle ettevalmistamiseks

sõjakunst
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaks valmistumise ja sõjapidamise teooria ja praktika, ka vastav sõjateaduse haru

2. vägede oskuslik juhtimine

sõjakuritegu
[nimisõna, substantiiv]
sõjaõiguse normide ja tavade rikkumine, nt massimõrv või muu raske rikkumine

sõjakurjategija
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on valmistanud ette või alustanud agressiivset sõda või rikkunud sõjaõiguse norme ja tavasid

sõjakus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjahimu, sõjavalmidus

2. ägedus, ründamisvalmidus

sõjakuulutus
[nimisõna, substantiiv]
ühe riigi teadaanne teisele sõjategevuse alustamisest tema vastu

sõjakäik
[nimisõna, substantiiv]
1. vaenlase ründamiseks, röövimiseks või alistamiseks ette võetud sõjaline rännak võõrale maale või teise rahva juurde

2. sõjategevuse etapp

sõjalaager
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväe ajutine (kindlustatud) puhke- ja peatuspaik

2. sõjavägi, kes selles paikneb

3. sõjaväe [lühiajaline] puhkepaik

sõjalaen
[nimisõna, substantiiv]
sõja vajadusteks elanikkonnalt riigile tehtav laen

sõjalaev
[nimisõna, substantiiv]
mereväkke kuuluv võitlus- või eriülesannetega laev

sõjalaevastik
[nimisõna, substantiiv]
mereväe osa, mis koosneb sõja- ja abilaevadest ning neid teenindavatest kaldaväeosadest

sõjalaul
[nimisõna, substantiiv]
sõjast jutustav rahvalaul

sõjaleek
[nimisõna, substantiiv]
(sõja kohta)

sõjaleer
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväe ajutine (kindlustatud) puhke- ja peatuspaik

2. sõjavägi, kes selles paikneb

3. sõjaväe [lühiajaline] puhkepaik

sõjalennuk
[nimisõna, substantiiv]
maal, merel või õhus olevate sihtmärkide hävitamiseks ja sõjaliste eriülesannete täitmiseks mõeldud lennuk

sõjaliin
[nimisõna, substantiiv]
vastasega kokkupuutumise joon sõjatandril (lahinguväljal), ka see kokkupuuteala

sõjaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõjategevusega, relvadega, sõjaväega seotud

2. sõjaga seotud

3. sõjaväeline

sõjalis-poliitiline
sõjaline ja poliitiline

sõjalis-sportlik
[omadussõna, adjektiiv]
sõjaline ja sportlik

sõjalis-tehniline
sõjanduse ja sõjatehnikaga seotud

sõjalis-tööstuslik
[omadussõna, adjektiiv]
sõjanduse ja sõjatööstusega seotud

sõjamaal
[nimisõna, substantiiv]
1. lahingut, mõnd sõjasündmust kujutav maal

2. vastav ajaloomaali haru

sõjamaaling
[nimisõna, substantiiv]
sõtta minekul kaitseks tehtav näo ja keha maaling (nt loodusrahvastel, tänapäeva sõduritel)

sõjamajandus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaaegne, sõja vajadustele suunatud majandus

sõjamarss
[nimisõna, substantiiv]
sõdima innustav marsimuusika

sõjamasin
[nimisõna, substantiiv]
soomusauto, soomustransportöör vm sõjas kasutatav sõiduk

sõjameditsiin
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväe tervisekaitsega tegelev meditsiiniharu

sõjamees
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväes teeniv või teeninud isik, sõjas käinud mees

sõjamehelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl hoiaku, oleku kohta:) otsekohene, pehmuseta, reegleid järgiv, sõjaväelasele omane või kohane

2. sõjaväelast iseloomustav

sõjamehelikult
[määrsõna, adverb]
sõjamehe kombel

sõjaministeerium
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne riigikaitset ja sõjapidamist korraldanud ministeerium

sõjamoon
[nimisõna, substantiiv]
lahinguks vajalik varustus (nt lõhkelaengud, pommid, torpeedod, käsigranaadid)

sõjamuuseum
[nimisõna, substantiiv]
relvi, laskemoona, autasusid, dokumente vm sõjaga seotut eksponeeriv ja uuriv muuseum

sõjamäng
[nimisõna, substantiiv]
õppeotstarbel või meelelahutuseks toimuv taktikaliste või strateegiliste ülesannete lahendamine, sõjategevuse imiteerimine (nt maastikul või internetis)

sõjamöll
[nimisõna, substantiiv]
otsene sõjategevus, sõda

sõjandus
[nimisõna, substantiiv]
eriala ja tegevusvaldkond, mis seondub sõjaväe ja sõjapidamisega

sõjandusalane
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõjandusega, sõjapidamisega seotud

2. sõjandusega seotud

sõjanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõjandusega, sõjapidamisega seotud

2. sõjandusega seotud

sõjandusõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. Nõukogude ajal sõjalise algõpetuse õpetaja koolis

2. koolis

sõjaneuroos
[nimisõna, substantiiv]
pidevate ägedate lahingute, lakkamatu kahuritule mõjul tekkinud psüühikahäire, sõduri reaktsioon ülepingele (sümptomiteks kontrollimatu värisemine, suutmatus tegutseda või rääkida, mälukaotus, pimedaks jäämine vms)

sõjanui
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne jämeda otsaga puunui lähivõitluse relvana

2. jämeda otsaga puunui lähivõitluse relvana

sõjanõu
[nimisõna, substantiiv]
plaanipidamine, kavatsus midagi teha, (järgmisena) ette võtta

sõjanõukogu
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeimat riigivõimuorganit, vägede ülemjuhatajat või sõjaministrit abistav nõu andev kogu

sõjanädal
[nimisõna, substantiiv]
sõjaaja nädal

sõjaoht
[nimisõna, substantiiv]
sõja puhkemise võimalus

sõjaohver
[nimisõna, substantiiv]
sõjas hukkunu (või kannatanu)

sõjaolud
[nimisõna, substantiiv]
sõjaaegne elu, olek

sõjaolukord
[nimisõna, substantiiv]
(õiguslik) seisund, mis järgneb sõjakuulutamisele või sõjategevuse alustamisele

sõjaorb
[nimisõna, substantiiv]
sõja tõttu orvuks jäänu

sõjaotstarbeline
[omadussõna, adjektiiv]
sõjapidamise või riigikaitsega seotud

sõjapagu
[nimisõna, substantiiv]
põgenemine sõjategevuse piirkonnast, kodust sõja tõttu eemal olek

sõjapagulane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pageb kodumaalt mujale sõjaolukorra tõttu, võimatusest elada sõjategevuse piirkonnas

sõjapealik
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi relvajõude või väekoondisi juhtiv isik

2. mingi sõjalise rühma või rühmituse juht

sõjapidamine
[nimisõna, substantiiv]
sõdimine

sõjapilt
[nimisõna, substantiiv]
mõnd sõjasündmust kujutav foto, maal, videolõik, film vms

sõjapilv
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites sõjaohu või sõja kohta)

sõjaplaan
[nimisõna, substantiiv]
sõjaline tegevuskava, plaan sõda alustada, sõja kulgu muuta vms

sõjapropaganda
[nimisõna, substantiiv]
rahu ohustav sõja vallapäästmist õhutavate (või õigustavate) ideede levitamine

sõjapurustus
[nimisõna, substantiiv]
sõjas tekkinud purustus

sõjapõgenik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes pageb kodumaalt mujale sõjaolukorra tõttu, võimatusest elada sõjategevuse piirkonnas

sõjapäev
[nimisõna, substantiiv]
päev sõjas

sõjapäevad
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil käib sõda, valitseb sõjaolukord

sõjapäevil
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
sõja ajal

sõjapüss
[nimisõna, substantiiv]
(sõjaväes kasutatav) täiskaliibriline püss

sõjaratsu
[nimisõna, substantiiv]
sõjas (ratsuna) kasutatav hobune

sõjard
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes pooldab sõjalist võimsust ja relvi, julma võitlemist

2. relvade pooldaja

sõjardlik
[omadussõna, adjektiiv]
sõjardile omane

sõjaretk
[nimisõna, substantiiv]
1. vaenlase ründamiseks, röövimiseks või alistamiseks ette võetud sõjaline rännak võõrale maale või teise rahva juurde

2. sõjategevuse etapp

sõjariist
[nimisõna, substantiiv]
relv

sõjarinne
[nimisõna, substantiiv]
vastasega kokkupuutumise joon sõjatandril (lahinguväljal), ka see kokkupuuteala

sõjaroim
[nimisõna, substantiiv]
sõjaõiguse normide ja tavade rikkumine, nt massimõrv või muu raske rikkumine

sõjaroimar
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on valmistanud ette või alustanud agressiivset sõda või rikkunud sõjaõiguse norme ja tavasid

sõjaromaan
[nimisõna, substantiiv]
sõjasündmusi käsitlev romaan

sõjarüü
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt rüütlite kaitserõivastus, mis koosneb liikuvalt ühendatud terasplaatidest

sõjasaadik
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe sõdiva poole volitatu teise poolega läbirääkimiste pidamiseks lahingutegevuse piirkonnas

2. sõjasaadik, vastasega läbi rääkima saadetud isik

sõjasaak
[nimisõna, substantiiv]
sõjas, lahingus vastaselt äravõetud sõjavarustus, lahingulipud vm vara

sõjasadam
[nimisõna, substantiiv]
sõjalaevade sadam, sõjaline sadam

sõjasaladus
[nimisõna, substantiiv]
riiklikult salastatud andmed riigi sõjaliste objektide, relvajõudude vms kohta, nende salajas hoidmise kohustus

sõjasalk
[nimisõna, substantiiv]
sõjas, lahinguülesande täitmisel koos tegutsev (relvastatud) rühm sõjamehi

sõjasangar
[nimisõna, substantiiv]
sõjas eriti kartmatult võidelnu, keda hiljem kangelasena austatakse

sõjasant
[nimisõna, substantiiv]
sõjainvaliid

sõjasarv
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne pasun, mille helid kuulutasid hrl sõja puhkemist, võitluse algust

sõjaseadus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaaegne erakorraline seadus, mil hrl piiratakse inimõigusi ning tsiviilkohtute õigusi

sõjaseisukord
[nimisõna, substantiiv]
sõja, massiliste rahutuste vms erakorralisel puhul riigis või selle osas riigivõimu kehtestatud eriolukord

sõjasulane
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) rüütli vm kõrgema isiku käsutäitja, sõdimiseks vm palgatud abiline (nt kannupoiss, palgasõdur)

sõjasuvi
[nimisõna, substantiiv]
sõjaaegne suvi

sõjasõber
[nimisõna, substantiiv]
sõjas kellegagi koos sõdinud inimene

sõjasõit
[nimisõna, substantiiv]
1. vaenlase ründamiseks, röövimiseks või alistamiseks ette võetud sõjaline rännak võõrale maale või teise rahva juurde

2. sõjategevuse etapp

sõjasõnum
[nimisõna, substantiiv]
teade sõja ja selle kulu kohta

sõjasüüdlane
[nimisõna, substantiiv]
sõda põhjustanud, alustanud riik

sõjatander
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus sõditakse, kus toimub otsene sõjategevus

sõjatants
[nimisõna, substantiiv]
loodusrahvaste rituaalne tants enne sõjaretke

sõjateade
[nimisõna, substantiiv]
teade sõja ja selle kulu kohta

sõjateadlane
[nimisõna, substantiiv]
eriteadlane, kes uurib sõjapidamist ja sõjaks valmistumist, sõjanduse teoreetilist osa

sõjateadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus sõjapidamisest ja sõjaks valmistumisest, sõjanduse teoreetiline osa

sõjateaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
sõjateadusse kuuluv või puutuv

sõjatee
[nimisõna, substantiiv]
sõjakäiguks kasutatud tee

sõjateema
[nimisõna, substantiiv]
sõjaga seotud aines (nt kunstis, kirjanduses, muusikas)

sõjateemaline
[omadussõna, adjektiiv]
sõjateemat käsitlev, sõjale pühendatud

sõjateenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. teenistus sõjaväelise auastmega ametikohal riigi sõjaväes

2. (Eestis:) teenistus sõjaväelise auastmega ametikohal Kaitseväes ja Kaitseliidus

sõjategevus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväe relvastatud võitlus vastase vägedega, (äge) sõdimine

sõjatehas
[nimisõna, substantiiv]
sõjaotstarbelise toodanguga tehas

sõjatehnika
[nimisõna, substantiiv]
relvad, lahingumasinad, seadmed vms vahendid, millega relvajõud on lahingutegevuseks varustatud

sõjatehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
automaatsed vm (edumeelsed) sõjategevuses kasutatavad abivahendid ja toimimisviisid

sõjatopograafia
[nimisõna, substantiiv]
sõjanduse haru, mis käsitleb maastiku tundmaõppimist, mõõdistamist ning lahingutegevuseks vajalike plaanide vms koostamist ja maastikul orienteerumist

sõjatribunal
[nimisõna, substantiiv]
erikohus, mille ülesanne on käsitleda sõjaväelaste, spionaaži- ja eraisikute sõjaga seotud kuritegusid

sõjatribuun
[nimisõna, substantiiv]
leegioni ülem Vana-Rooma sõjaväes

sõjatrofee
[nimisõna, substantiiv]
sõjas, lahingus vastaselt ära võetud väärtuslik ese vm vara

sõjatsensuur
[nimisõna, substantiiv]
sõjaaegne range tsensuur sõjasaladuste hoidmiseks

sõjatuli
[nimisõna, substantiiv]
(otsese sõjategevuse, sõja kohta)

sõjatööstus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaotstarbelist tootmist, teadustegevust vms hõlmav tegevusvaldkond

sõjatööstuslik
[omadussõna, adjektiiv]
sõjanduse ja sõjatööstusega seotud

sõjatüdimus
[nimisõna, substantiiv]
sõjast tekkinud tüdimus ja väsimus, mis avaldub sõdijate motivatsioonilanguses või ühiskonnas, mujal maailmas sõjauudiste, sõjateema tahaplaanile jäämises

sõjaudu
[nimisõna, substantiiv]
keset sõjaolukorda valitsev teadmatus, määramatus, segadus

sõjauudis
[nimisõna, substantiiv]
teade olukorra kohta sõjas, rindel, mida hrl vahendatakse meedias

sõjavalmidus
[nimisõna, substantiiv]
valmisolek sõjaks või sõdimiseks

sõjavalmis
[omadussõna, adjektiiv]
sõjaks, sõjapidamiseks valmis

sõjavang
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe sõdiva poole võitleja, kes on vaenlase kätte vangi langenud

2. vaenlase kätte vangi langenud isik

sõjavangi
[määrsõna, adverb]
(sõja ajal vaenlase käes vangi sattumise kohta)

sõjavangilaager
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjavangide vangilaager

2. sõjavangide laager

sõjavangis
[määrsõna, adverb]
(sõja ajal vaenlase käes vangis olemise kohta)

sõjavangist
[määrsõna, adverb]
(sõja ajal vaenlase käes vangist vabanemise kohta)

sõjavanker
[nimisõna, substantiiv]
pronksiajastust pärinev kaherattaline vanker, milles püsti seistes kihutati vaenlaste sekka võitlema

sõjavarustus
[nimisõna, substantiiv]
sõjapidamisel, lahinguis vaja minev varustus

sõjavastane
[omadussõna, adjektiiv]
sõja vastu olev

sõjavastasus
[nimisõna, substantiiv]
sõja või sõdimise vastu olek

sõjaveteran
[nimisõna, substantiiv]
sõja läbi teinud sõjaväelane

sõjaväeakadeemia
[nimisõna, substantiiv]
riigi relvajõudude kõrgem õppeasutus mitmes riigis

sõjaväeametnik
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväeasutuses töötav tsiviilisik

2. sõjaväeasutuses töötav eraisik

sõjaväearst
[nimisõna, substantiiv]
sõjategevuse piirkonnas töötav arst

sõjaväeasutus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväele kuuluv või sõjaväega seotud asutus

sõjaväeatašee
[nimisõna, substantiiv]
riigi sõjaväeline esindaja välissaatkonna koosseisus, madalaima astme diplomaat

sõjaväeauto
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväe varustusse kuuluv, hrl tugevdatud kerega ja kaitsevärvi auto

sõjaväebaas
[nimisõna, substantiiv]
garnisoniga mehitatud ala, kus on relvajõududele vajalikud ehitised ning relva-, toidu- vm vajalikud varud

sõjaväediktatuur
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud jõule toetuv võim, mis pole mitte milleski piiratud, on seadusega kitsendamatu

sõjaväehaigla
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelasi teenindav haigla

sõjaväehunta
[nimisõna, substantiiv]
1. organ riigi valitsemiseks pärast sõjaväelist riigipööret

2. poliitiline koondis

sõjaväekalmistu
[nimisõna, substantiiv]
kalmistu, kuhu maetakse sõjaväelased

sõjaväekohuslane
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on kohustatud teenima riigi kaitseväes seadusega ettenähtud aja jooksul

sõjaväekohustus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustus teenida sõjaväes seadusega ettenähtud aja jooksul

2. kohustus teenida riigi relvajõududes

sõjaväekohustuslane
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on kohustatud teenima riigi kaitseväes seadusega ettenähtud aja jooksul

sõjaväekohustuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõjaväe-, kaitseväekohustuse alla kuuluv

2. söjaväekohustuse alla kuuluv

sõjaväekomisjon
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisaegne komisjon kutsealuste või mobiliseeritute sõjaväkke kõlblikkuse kindlakstegemiseks ja väeossa määramiseks

sõjaväekutse
[nimisõna, substantiiv]
kutse ilmuda ajateenistusse

sõjaväelaager
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne sõjaväeline õppelaager (väliõppusteks)

sõjaväelane
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväes teeniv või tegevväkke kuuluv mis tahes auastmes isik

sõjaväelaslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl hoiaku, oleku kohta:) otsekohene, pehmuseta, reegleid järgiv, sõjaväelasele omane või kohane

2. sõjaväelast iseloomustav

sõjaväelendur
[nimisõna, substantiiv]
õhujõududes teeniv lendur

sõjaväeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõjaväega seotud, sõjaväkke kuuluv või puutuv

2. sõjaväele iseloomulik, hrl range, vastuvaidlemist mittevõimaldav

3. sõjaväega seotud, sõjaväe-

sõjaväelinnak
[nimisõna, substantiiv]
alaliste sõjaliste ülesannete täitmiseks kasutatav ehitiste kompleks (nt väeüksuse paiknemiskohana, laona, tervisekeskusena)

sõjaväeluure
[nimisõna, substantiiv]
riigi ja selle sõjalise juhtkonna korraldatud luuretegevus, mille eesmärk on koguda sõjaväelise iseloomuga salajast informatsiooni

sõjaväeorkester
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõjaväe (või kaitseväe) koosseisu kuuluv muusikute kollektiiv

sõjaväeosa
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla koosseisuga (väiksem) iseseisev alaline väeüksus (nt pataljon või sellele vastava suurusega üksus)

2. iseseisev üksus sõjaväes

sõjaväeparaad
[nimisõna, substantiiv]
vägede pidulik ülevaatus ja möödamarss (hrl rahvus- ja riiklikel pühadel)

sõjaväepatrull
[nimisõna, substantiiv]
sõja olukorras julgestuse või korravalve tagamiseks ringkäiku või ringsõitu tegev sõjaväelaste salk

sõjaväepensionär
[nimisõna, substantiiv]
(Venemaal ja endises Nõukogude Liidus:) pensioniikka jõudnud isik, kes saab sõjaväelises süsteemis töötatud aastate eest riiklikku pensioni

sõjaväepilet
[nimisõna, substantiiv]
(Tsaari-Venemaal, Nõukogude Liidus:) sõjaväekohustuslase tunnistus

sõjaväepolitsei
[nimisõna, substantiiv]
riigi relvajõudude koosseisu kuuluv julgeoleku- ja korrakaitseüksus, mille ülesanded ja õigusemõistmine on hrl seotud relvajõudude koosseisu ja territooriumiga

sõjaväepost
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväe valvepost

sõjaväeprokuratuur
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeliste, riigi julgeolekut kahjustavate vms kuritegude uurimisega tegelev prokuratuur Venemaal, Poolas vm

sõjaväerelv
[nimisõna, substantiiv]
kaitsejõududele lahingutegevuseks või politseile vm kaitseasutustele teenistusülesannete täitmiseks ette nähtud relv

sõjaväeringkond
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeline territoriaalne jaotus, millesse kuuluvad selles piirkonnas asuvad väekoondised ja -osad, haldusorganid vms

sõjaväestama
[tegusõna, verb]
sõjaväeliseks muutma, sõjaväele allutama

sõjaväeteenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. teenistus sõjaväelise auastmega ametikohal riigi sõjaväes

2. (Eestis:) teenistus sõjaväelise auastmega ametikohal Kaitseväes ja Kaitseliidus

sõjaväetelk
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeõppustel ja sõjategevuses kasutatav, hrl suur köetav kaitsevärvi telk

sõjaväevaimulik
[nimisõna, substantiiv]
väeosades usutalitusi korraldav teoloogilise haridusega ohvitser

sõjaväevorm
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelaste vormiriietus

sõjaväevõim
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväe kehtestatud võim riigis

2. seda ellu viiv hunta

sõjaväevõimud
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväe juhtorganid ja -isikud

sõjaväeõppus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelise väljaõppe osa, milles keskendutakse hrl teatavale ülesandele

sõjaväeüksus
[nimisõna, substantiiv]
riigi sõjaväeliseks kaitsmiseks mõeldud, kindlaksmääratud koosseisu, relvastuse, varustuse ja ülesandega organisatsioon

sõjaväeülem
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi relvajõude või väekoondisi juhtiv isik

2. mingi sõjalise rühma või rühmituse juht

sõjavägi
[nimisõna, substantiiv]
1. riiki sõjalise tegevusega välisvaenlaste vastu kaitsev, rahu ajal kaitsevalmidust tagav ja väljaõpet andev relvastatud organisatsioon

2. riiklik organisatsioon, mis koosneb sõjalise väljaõppe saanud inimestest

3. selle iseseisev osa

sõjaväli
[nimisõna, substantiiv]
1. ala, kus sõditakse, kus käib lahing

2. lahingutegevus, sõdimine

sõjaväljakohus
[nimisõna, substantiiv]
erakorraline sõjaväeline kriminaalkohus rahutuste mahasurumiseks sõjatandritel või erakorralise või sõjaseisukorra ajal

sõjaväsimus
[nimisõna, substantiiv]
sõjast tekkinud tüdimus ja väsimus, mis avaldub sõdijate motivatsioonilanguses või ühiskonnas, mujal maailmas sõjauudiste, sõjateema tahaplaanile jäämises

sõjaõhutaja
[nimisõna, substantiiv]
sõja tekkimiseks pingeid loov, sõjale õhutav isik (või riik)

sõjaõigus
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvahelise õiguse osa, mis reguleerib sõdivate riikide ja sõdivate ning neutraalsete riikide suhteid

sõjaõnn
[nimisõna, substantiiv]
õnnestumine, edu, võidud sõjas

sõkal
[nimisõna, substantiiv]
viljatera kest

sõkkuma
[tegusõna, verb]
1. oma raskusega, jalgadega trampides midagi alla vajutama, kokku suruma

2. tallates kinni vajutama, kinni tampima

sõklane
[omadussõna, adjektiiv]
sõkaldega, sõklaid ehk teravilja kesti sisaldav

sõklasus
[nimisõna, substantiiv]
sõkalde mass protsentides kogu tera massist

sõlg
[nimisõna, substantiiv]
1. hõbedast vm metallist hrl ümara kujuga (kõrge) rinnaehe ja rõivaste kinnitusvahend

2. rinnanõel

sõlgpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi suhtes risti või viltu asetsev latt või puu, mis hrl ühendab midagi või asub millegi vahel

2. millegi suhtes risti v viltu asetsev puu

sõlm
[nimisõna, substantiiv]
1. köiest, nöörist, paelast vms (seotav) kinnitus või ühendus

2. kinnitus (kahest) nöörist või paelast

sõlmama
[tegusõna, verb]
sõlme siduma

sõlmeke
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik tihenenud koht nahal või koes, sõlmekujuline moodustis või tihend

2. paapul

sõlmekene
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik tihenenud koht nahal või koes, sõlmekujuline moodustis või tihend

2. paapul

sõlmekoht
[nimisõna, substantiiv]
taime varre tihenenud osa, kuhu kinnituvad lehed

sõlmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõlmi omav, sõlmi sisaldav

2. sõlmi, kühme täis, kühmudega

3. sõlmi omav

sõlmes
(segamini-oleku, keerulise, raskesti toimetuldava olukorra kohta)

sõlmestik
[nimisõna, substantiiv]
sõlmede kogum, millegi ülesehitusviis sõlmedena

sõlmevahe
[nimisõna, substantiiv]
taime varre kahe sõlme vaheline osa

sõlmhein
[nimisõna, substantiiv]
teede ääres, põldudel ja rannaniitudel kasvav punakate, roosade või valkjate õitega madal rohttaim

sõlmiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõlmi omav, sõlmi sisaldav

2. sõlmi, kühme täis, kühmudega

3. sõlmi omav

sõlmima
[tegusõna, verb]
1. sõlme tegema, sõlme siduma (paika seades, kinnitades)

2. sõlmede abil ühendama või kinnitama (parandamiseks, kaunistamiseks)

Ühendtegusõnad: kokku sõlmima, kokku sõlmima, lahti sõlmimalahti sõlmima

sõlmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõlmi omav, sõlmi sisaldav

2. sõlmi, kühme täis, kühmudega

3. sõlmi omav

sõlmitsema
[tegusõna, verb]
tasapisi, vähehaaval sõlmima, sõlmi siduma

sõlmitus
[nimisõna, substantiiv]
1. konflikti teke, tegevuse lähtekoht kirjandusteoses

2. konflikti teke, tegevuse lähtekoht

sõlmjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (haigustega seoses:) sõlmeline

2. sõlme moodi

sõlmkiri
[nimisõna, substantiiv]
inkade sõlmnöör (kangasse seotud sõlmed), mida kasutati mitmesuguste arvuliste andmete fikseerimiseks ja mida on peetud üheks kirja eelkäijaks

sõlmküsimus
[nimisõna, substantiiv]
keskne või peamine probleem

sõlmluga
[nimisõna, substantiiv]
niisketes kohtades kasvav katsudes nõrgalt sõlmeliste lehtedega rohttaim

sõlmlõng
[nimisõna, substantiiv]
sõlmiline korrutatud efektlõng

sõlmpiste
[nimisõna, substantiiv]
kaunistuspiste, mille puhul keeratakse niit mitmekordselt ümber nõela ja kinnitatakse siis kangasse

sõlmpits
[nimisõna, substantiiv]
1. pits, mis on tehtud lõngu, nööre sõlmides

2. sõlmitud pits

sõlmprobleem
[nimisõna, substantiiv]
keskne või peamine probleem

sõlmpunkt
[nimisõna, substantiiv]
millegi ühendav vahelüli, ristumispunkt või lõikepunkt

sõlmtehnika
[nimisõna, substantiiv]
vaipade valmistamise viis, mille puhul tehakse sõlmed rõhtsate ridadena ümber ühe või kahe lõimelõnga ja hiljem pügatakse sõlmede narmad ühepikkuseks

sõlmuma
[tegusõna, verb]
1. kujunema, omavahel tihedalt liitudes tekkima

2. põimuma

3. omavahel tihedalt segunema, põimuma

sõlmvaip
[nimisõna, substantiiv]
sõlmtehnikas valmistatud vaip

sõltkond
[nimisõna, substantiiv]
territoriaalselt või majanduslikult nõrk piirkond, mille tähtsamad probleemid lahendatakse võõrriigi valitsuse poolt või välismaal

sõltlane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on millestki sõltuvuses, hrl millegi tarbimisest või mingist tegevusest väga mõjutatud

sõltlasmaa
[nimisõna, substantiiv]
riik, mis poliitiliselt sõltub teisest riigist

sõltlasriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mis poliitiliselt sõltub teisest riigist

sõltuma
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki määratud või (oluliselt) mõjutatud olema

2. kellestki või millestki mõjutatud olema

sõltumata
[määrsõna, adverb]
teatud asjaolusid arvestamata, millestki hoolimata

sõltumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte kellelegi alluv ega kellegi või millegi mõjutatav

2. iseseisev, (kõrvalmõjudest) vaba ja erapooletu

3. selline, et ei ole kellegagi või millegagi seotud

sõltumatult
[määrsõna, adverb]
1. teatud asjaolusid arvesse võtmata, millestki või kellestki mitte mõjutatuna

2. eraldi, omaette, iseseisvana

sõltumatus
[nimisõna, substantiiv]
omadus olla iseseisev ja erapooletu, mitte kellelegi alluda ega olla mõjutatud

sõltumine
[nimisõna, substantiiv]
1. grammatiline seos lauses, kus põhisõna tähendus määrab laiendi vormi (käände, kaassõnafraasi) (nt hoolib sõpradest – kellest? hirm vananemise ees – mille ees?)

2. alistusseos, kus põhisõna määrab laiendi vormi

sõltumus
[nimisõna, substantiiv]
sõltumine, sõltuv-olek

sõltus
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnituspael või -nöör (hrl riiete küljes)

2. kinnituspael

sõltuvalt
[määrsõna, adverb]
1. olenedes millestki, teatud asjaolusid arvesse võttes

2. millestki lähtudes, millegi järgi

sõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi (ülemäärase) mõju all olemine, (ülemäärane, haiguslik) sõltumine millestki

2. seisund, kus inimene ei suuda lõpetada millegi tahtmist, mis on talle kahjulik

sõltuvusaine
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslikku) sõltuvust põhjustav aine, hrl narkootilise aine kohta

sõltuvusgrammatika
[nimisõna, substantiiv]
lauseõpetuse teooria, mis lähtub lause struktuuri kirjeldamisel sõnadevahelistest tingitud suhetest

sõltuvusprobleem
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) sõltumine millestki, hrl narkootiliste ainete ülemäärase tarbimise kohta

sõltuvusravi
[nimisõna, substantiiv]
1. ravi sõltuvusest vabanemiseks või sõltlase vaevuste leevendamiseks

2. sõltlaste ravi

sõltuvusseos
[nimisõna, substantiiv]
vastastikune tingitus või sõltuvus, otsene millestki sõltumine

sõltuvussuhe
[nimisõna, substantiiv]
(inimeste kohta:) suhe, kus üks pooltest on juhtivas, valitsevas ning teine alluvas, teisest oluliselt mõjutatud asendis

sõmer
[omadussõna, adjektiiv]
1. harvadest, ükshaaval eristatavatest tükkidest, tompudest (ja õhuvahedest) koosnev, mitte ühtlase peene või püdela koostisega

2. teraline

3. sõmeratest koosnev, teraline

sõmeraline
[omadussõna, adjektiiv]
1. harvadest, ükshaaval eristatavatest tükkidest, tompudest (ja õhuvahedest) koosnev, mitte ühtlase peene või püdela koostisega

2. teraline

3. sõmeratest koosnev, teraline

sõmeralisus
[nimisõna, substantiiv]
millegi omadus koosneda harvadest, ükshaaval eristatavatest tükkidest, tompudest (ja õhuvahedest)

sõmerdama
[tegusõna, verb]
1. sõmerjaks, teraliseks muutma

2. sõmerjaks, sõmeraks muutma

sõmerduma
[tegusõna, verb]
1. sõmeraks, purdseks muutuma

2. sõmeraiks, purdseks muutuma, murenema

sõmerik
[nimisõna, substantiiv]
1. jäme jahu, liiv vm aine

2. sõmer, jäme liiv

3. jäme söödajahu

sõmerjas
[omadussõna, adjektiiv]
sõmeravõitu, ükshaaval eristatavate tükkidega

sõmerlased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond pirnja kojaga amööbe

sõmerlumi
[nimisõna, substantiiv]
suureteraline paakunud lumi, mida esineb mäestikes ja polaaraladel lumepiirist kõrgemal

sõna
[nimisõna, substantiiv]
iseseisva tähendusega keeleüksus, mida kasutatakse oma mõtete väljendamiseks tekstis ja kõnes (nt maailm, alla kirjutama, Rootsi laud)

sõnaaher
[omadussõna, adjektiiv]
1. napisõnaline, vähese jutuga

2. sõnakehv, sõnakasin

sõnaahtralt
[määrsõna, adverb]
napisõnaliselt, vähe rääkides

sõnaahtrus
[nimisõna, substantiiv]
napisõnalisus, sõnakasinus, (liiga) vähene rääkimine

sõnaalguline
[omadussõna, adjektiiv]
sõna algul esinev

sõnaartikkel
[nimisõna, substantiiv]
(sõnaraamatus:) märksõna koos juurdekuuluva infoga (nt muutmisinfo, seletus või vasted, näitelaused)

sõnad
[nimisõna, substantiiv]
teatav tekst või tsitaat (nt loits, nõidussõnad, laulusõnad)

sõnademäng
[nimisõna, substantiiv]
sõnade ootamatutel seostel, hrl tähendustel rajanev vaimukas väljendus, nali vm

sõnadetegemine
[nimisõna, substantiiv]
rohkesõnaline rääkimine, tühi lobisemine vms

sõnaduell
[nimisõna, substantiiv]
äge sõnavahetus

sõnaga
[määrsõna, adverb]
1. kokku võttes, lühidalt

2. kokku võttes, lühidalt, ühe sõnaga

sõnahaaval
[määrsõna, adverb]
üks sõna korraga, iga sõna eraldi

sõnajalaekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
sõnajalataimedest saadav kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult (nt kosmeetikas)

sõnajalaõis
[nimisõna, substantiiv]
(rahvausundis:) sõnajalal ainult jaaniööl esinev õis, mille leidmine on suurte raskustega seotud, kuid toob leidjale õnne ja vara

sõnajalg
[nimisõna, substantiiv]
suurte sulgjate või pitsiliste lehtedega eostaim

sõnajalgpuu
[nimisõna, substantiiv]
lõunapoolkeral kasvav lühikese jämeda varrega puukujuline sõnajalg, mille tüve katavad lehejäänustest kiud

sõnajalgtaimed
[nimisõna, substantiiv]
1. hõimkond taimi, mille elutsüklis domineerib eoseid moodustav faas (siia kuuluvad nt kollad, osjad, sõnajalad)

2. hõimkond kõrgemaid eostaimi, tüvendeostaimed

sõnajumalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
ilma armulauata jumalateenistus luteri kirikus

sõnajõud
[nimisõna, substantiiv]
sõnade (maagiline) mõju

sõnajärg
[nimisõna, substantiiv]
järjekord vestluses, mõtete väljaütlemise puhk

sõnajärjestus
[nimisõna, substantiiv]
sõnade järjestikuline paiknemine (lauses)

sõnakaart
[nimisõna, substantiiv]
küsimust ja vastust sisaldav leht arvutirakenduses või kaart, mida kasutatakse õpitu kordamiseks hrl võõrkeeleõppes

sõnakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. hea kõneandega, jutukas, tabava ütlemisega

2. hea kõneandega

sõnakasutus
[nimisõna, substantiiv]
sõnalise väljenduse viis

sõnakaupa
[määrsõna, adverb]
üks sõna korraga, iga sõna eraldi

sõnake
[nimisõna, substantiiv]
(napp, vähene) sõna

sõnakeeld
[nimisõna, substantiiv]
usundist või sotsiaalsetest oludest tulenev tava keelata või piirata teatavat sõnalist väljendust

sõnakehv
[omadussõna, adjektiiv]
1. napisõnaline, vähese jutuga

2. sõnakehv, sõnakasin

sõnakehvalt
[määrsõna, adverb]
napisõnaliselt, vähe rääkides

sõnakehvus
[nimisõna, substantiiv]
napisõnalisus, sõnakasinus, (liiga) vähene rääkimine

sõnaklass
[nimisõna, substantiiv]
(suur) sõnarühm, millel on teatavad ühised tunnused (nt mida muudetakse ühtviisi või mis kuuluvad samale mõistealale)

sõnakogu
[nimisõna, substantiiv]
sõnu või sõnarühmi sisaldav kogum (nt kartoteek, andmebaas, sõnastik)

sõnakoomika
[nimisõna, substantiiv]
sõnavaimukuse koomika

sõnakordus
[nimisõna, substantiiv]
sõnade kordamine lauses või pikemas tekstis

sõnakorje
[nimisõna, substantiiv]
rahvalt ettepanekute kogumine hrl sobivaima sõna väljaselgitamiseks (nt sõnavõistluse korras)

sõnakuju
[nimisõna, substantiiv]
sõna teatav häälikuline või grammatiline vorm

sõnakujund
[nimisõna, substantiiv]
1. ülekantud tähenduses kasutatav kunstikavatsuslik sõna või väljend

2. ülekantud tähenduses kasutatav sõna või väljend

sõnakunst
[nimisõna, substantiiv]
kirjandus, rahvaluule vm kirjasõna

sõnakunstnik
[nimisõna, substantiiv]
kirjanik, poeet vms (loova) kirjatööga tegelev inimene

sõnakus
[nimisõna, substantiiv]
1. eriline oskus end väljendada, oskus (väga) hästi kõnelda

2. sõnaosavus, sõnameisterlikkus

sõnakuulekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. käske ja korraldusi vastuvaidlematult täitev

2. juhtimisele alluv

sõnakuulelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. käske ja korraldusi vastuvaidlematult täitev

2. juhtimisele alluv

sõnakuulelikkus
[nimisõna, substantiiv]
omadus täita vastuvaidlematult käske ja korraldusi

sõnakuulelikult
[määrsõna, adverb]
kuuletuvalt, käsule või korraldusele alludes

sõnakuulmatu
[omadussõna, adjektiiv]
käskudele ja korraldustele mittealluv, neist üleastuv

sõnakuulmatus
[nimisõna, substantiiv]
käskudele ja korraldustele mitteallumine

sõnakuulmine
[nimisõna, substantiiv]
1. käsule, korraldusele alistumine, kuuletumine

2. käsule alistumine, kuuletumine

sõnakuulutaja
[nimisõna, substantiiv]
jumalasõna kuulutaja, jutluse pidaja

sõnakõlin
[nimisõna, substantiiv]
tühine sõnadega ilutsemine, sisutud fraasid, võltspaatos vms

sõnakõlks
[nimisõna, substantiiv]
sisult tühine, tähtsusetu väljend või ütlus

sõnakõlksutamine
[nimisõna, substantiiv]
tühjade sõnade tegemine

sõnalaen
[nimisõna, substantiiv]
teisest keelest laenatud sõna, mis keeles on muganenud, s.t kohanenud keele häälikulise struktuuriga (eesti keeles nt kool, pasun, raamat)

sõnalahing
[nimisõna, substantiiv]
äge sõnavahetus, vaidlus

sõnalavastus
[nimisõna, substantiiv]
draama- vm kirjandusteos lavastatuna

sõnalaviin
[nimisõna, substantiiv]
ohtrasõnaline (ja äge) sõnavõtt

sõnaleid
[nimisõna, substantiiv]
õnnestunult loodud (ja edukalt käibele läinud) sõna

sõnaliik
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnade üldisim rühm, mis kajastab nende põhilisi morfoloogilisi, süntaktilisi ja semantilisi sarnasusi ning erinevusi

2. grammatikas: sõnade rühm, millel on teatud ühised tunnused. Sõnaliigid on näiteks nimisõna, omadussõna ja tegusõna

sõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõna(de) abil toimuv või väljendatav, sõnadest koosnev, sõnadega seotud

2. sõnade abil toimuv

sõnaloome
[nimisõna, substantiiv]
sõnade loomine, sõnaline looming või sel viisil loodud sõnad

sõnalooming
[nimisõna, substantiiv]
sõnade loomine, sõnaline looming või sel viisil loodud sõnad

sõnalõpuline
[omadussõna, adjektiiv]
sõna lõpus olev

sõnama
[tegusõna, verb]
1. midagi ütlema

2. ütlema (kasutatakse enamasti kirjalikus tekstis)

Ühendtegusõnad: ära sõnamaära sõnama

sõnamaagia
[nimisõna, substantiiv]
sõna, loitsu erakordne mõjujõud, nende abil mõjustamine või nõidumine

sõnamaaling
[nimisõna, substantiiv]
sõnadega loodud pilt

sõnameister
[nimisõna, substantiiv]
meisterlik, eriti oskuslik kõneleja või jutustaja

sõnameisterlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. eriline oskus end väljendada, oskus (väga) hästi kõnelda

2. sõnaosavus, sõnameisterlikkus

sõnamoodustus
[nimisõna, substantiiv]
uute sõnade moodustamine keeles olemasolevaist osistest (nt liitmine ja tuletamine)

sõnamoodustusviis
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas keeles moodustatakse uusi sõnu (nt tuletus, liitmine, laenamine)

sõnamulin
[nimisõna, substantiiv]
1. sügavama sisuta (ohtrasõnaline) jutt, tühjast-tähjast rääkimine

2. loll jutt, jama

sõnamurdlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma lubadust, tõotust mittepidav, oma sõna murdev

2. sõnamurdjale omane, reeturlik

3. oma sõna mittepidav

sõnamurdlikkus
[nimisõna, substantiiv]
sõnamurdlik käitumine, tühjade lubaduste andmisega petmine

sõnamurdlikult
[määrsõna, adverb]
oma lubadust, tõotust, sõna murdvalt

sõnamurdmine
[nimisõna, substantiiv]
oma lubadusest või tõotusest taganemine, selle täitmata jätmine

sõnamuutmine
[nimisõna, substantiiv]
sõnade käänamine ja pööramine

sõnamäng
[nimisõna, substantiiv]
sõnade ootamatutel seostel, hrl tähendustel rajanev vaimukas väljendus, nali vm

sõnanapp
[omadussõna, adjektiiv]
1. napisõnaline, vähese jutuga

2. sõnakehv, sõnakasin

sõnaohter
[omadussõna, adjektiiv]
palju sõnu sisaldav

sõnaohtralt
[määrsõna, adverb]
viisil, mis sisaldab palju sõnu

sõnaohtrus
[nimisõna, substantiiv]
paljude sõnade kasutamine

sõnaosa
[nimisõna, substantiiv]
sõna koostisosa (nt liitsõna esiosa, tüvi, muutetunnus)

sõnaosav
[omadussõna, adjektiiv]
1. hea kõneandega, jutukas, tabava ütlemisega

2. hea kõneandega

sõnaosavalt
[määrsõna, adverb]
viisil, mida iseloomustab hea kõneanne, tabavad ütlemised

sõnaosavus
[nimisõna, substantiiv]
1. eriline oskus end väljendada, oskus (väga) hästi kõnelda

2. sõnaosavus, sõnameisterlikkus

sõnapaar
[nimisõna, substantiiv]
kaks omavahel kokkukuuluvat ning mingis mõttes ühtse terviku moodustavat sõna

sõnapealt
[määrsõna, adverb]
kohe, ilma pikemata

sõnapere
[nimisõna, substantiiv]
1. sama sõnatüve sisaldavad, hrl sama päritoluga sõnad (nt närima, näriline, tähenärija)

2. sama sõnatüve sisaldavad, hrl sama päritoluga sõnad (nt närima, näriline, tähenärija)

sõnapidaja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. oma lubadust, tõotust pidav

2. selline inimene

3. oma sõna pidav inimene

sõnapidamine
[nimisõna, substantiiv]
oma lubadusest, tõotusest kinnipidamine

sõnapilv
[nimisõna, substantiiv]
sõnadest koosnev visuaalne kujutis, kus suurema tähekõrgusega tõstetakse esile teatud tekstis või tekstides sagedamini esinevad sõnad, mis annab parema ülevaate sõnade sagedusest

sõnapruuk
[nimisõna, substantiiv]
sõnalise väljenduse viis

sõnaraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. teatmeteos (veebis või paberil), mis annab infot teatud keele või valdkonna sõnade kohta

2. raamat, kust saab vaadata sõnade tähendusi või mille abil saab tõlkida

sõnarelv
[nimisõna, substantiiv]
sõnaline väljendus võitlusvahendina

sõnarikas
[omadussõna, adjektiiv]
sõnaliste väljendusvõimaluste poolest paindlik, rikkalik

sõnarikkus
[nimisõna, substantiiv]
sõnaliste väljendusvõimaluste rikkalikkus

sõnarohke
[omadussõna, adjektiiv]
palju sõnu sisaldav

sõnarohkus
[nimisõna, substantiiv]
paljude sõnadega väljendamine, sõnade poolest rohke olek

sõnarõhk
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud häälikute tugevam, pingsam hääldamine sõnas

2. see, kui sa ütled sõnas teatud koha tugevamini

sõnarühm
[nimisõna, substantiiv]
rühm mingis suhtes kokkukuuluvaid sõnu

sõnasaba
[nimisõna, substantiiv]
järjekord vestluses, mõtete väljaütlemise puhk

sõnasadu
[nimisõna, substantiiv]
sõnade, ütluste sadu

sõnaseade
[nimisõna, substantiiv]
oma mõtete sõnadesse panemine, sõnades väljendamine

sõnaseadja
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnalist väljendust (hästi) valdav inimene, kirjamees või jutuvestja

2. jutuvestja

sõnaseadmine
[nimisõna, substantiiv]
oma mõtete sõnadesse panemine, sõnades väljendamine

sõnaseadmisoskus
[nimisõna, substantiiv]
1. eriline oskus end väljendada, oskus (väga) hästi kõnelda

2. sõnaosavus, sõnameisterlikkus

sõnasedel
[nimisõna, substantiiv]
sedel mingi sõna kohta käivate kirjapanekutega sõnaraamatu- vm uurimistöö jaoks

sõnaseletus
[nimisõna, substantiiv]
sõna tähenduse seletus (nt sõnaraamatus)

sõnaselge
[omadussõna, adjektiiv]
selgesõnaline, selgesti väljendatud

sõnasemantika
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleteaduse haru, mis uurib sõnade tähendusi, leksikaalne semantika

2. keeleteaduse haru, mis uurib sõnade tähendusi, leksikaalne semantika

sõnasepp
[nimisõna, substantiiv]
(kirjaniku, luuletaja vm osava sõnaseadja, sh sõnaloomega tegeleja kohta)

sõnasisene
[omadussõna, adjektiiv]
sõna sees olev, sõna piiridesse jääv

sõnastama
[tegusõna, verb]
1. midagi sõnadesse panema, sõnadega väljendama

2. sõnades väljendama

Ühendtegusõnad: ümber sõnastamaümber sõnastama

sõnastamatu
[omadussõna, adjektiiv]
niisugune, mida ei saa või on raske sõnades väljendada

sõnastamine
[nimisõna, substantiiv]
mõtte, soovi, ettepaneku sõnadega väljendamine

sõnastatistika
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnavara statistiline uurimine

2. statistiline meetod, mis võimaldab tuvastada keelte erinevuse ja samasuse määra

sõnastik
[nimisõna, substantiiv]
1. teatmeteos (veebis või paberil), mis annab infot teatud keele või valdkonna sõnade kohta

2. raamat, kust saab vaadata sõnade tähendusi või mille abil saab tõlkida

sõnastikusüsteem
[nimisõna, substantiiv]
sõnastike haldussüsteem, mis võimaldab sõnastikke koostada, toimetada ja küljendada, veebis avaldada; teha lihtsaid ja keerulisi päringuid ning päringutulemusi sortida

sõnastuma
[tegusõna, verb]
sõnades väljendust leidma, sõnaliseks muutuma

sõnastus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi sõnaline väljendus

2. teksti sõnaline väljenduslaad

sõnastusstiil
[nimisõna, substantiiv]
teose või autori sõnastuslik omapära, keeleliste väljendusvahendite isikupärane valik

sõnasuutlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hea kõneandega, jutukas, tabava ütlemisega

2. hea kõneandega

sõnasõda
[nimisõna, substantiiv]
(äge) vaidlus, väitlus, äge sõnavahetus

sõnasõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
sõna-sõnalt toimuv, täpses vastavuses olev

sõnasõnaliselt
[määrsõna, adverb]
1. täpses vastavuses mingi sõna või tekstiga, otse, väga täpselt

2. sõnahaaval

sõna-sõnalt
[määrsõna, adverb]
1. täpses vastavuses mingi sõna või tekstiga, otse, väga täpselt

2. sõnahaaval

sõnasööja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(isiku kohta, kes ei pea oma lubadust)

sõnasümbol
[nimisõna, substantiiv]
märk või tähis, mis seisab kirjas sõna või sõnaühendi eest ja häälega lugemisel loetakse sellena välja, nt %, §

sõnateater
[nimisõna, substantiiv]
sõnalavastusi etendav teater

sõnatooja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vahendab kellelegi mingit sõnumit

sõnatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma sõnadeta, sõnu kasutamata

2. sõnades väljendamata, tumm või vaikiv

3. ilma sõnadeta

4. sõnades väljendamata

5. vaikiv, vait olev

sõnatuletus
[nimisõna, substantiiv]
uute sõnade moodustamine liidete abil

sõnatult
[määrsõna, adverb]
vaikides, sõnagi rääkimata

sõnatulv
[nimisõna, substantiiv]
paljusõnalisus, sõnarohkus, suur (ja äge) jutuhoog

sõnatähendus
[nimisõna, substantiiv]
tähendus, mida sõna kannab, leksikaalne tähendus

sõnatüvi
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) sõna koostisosa, mis kannab tähendust ja mis hrl eelneb liidetele ja tunnustele

2. sõna muuteliideteta koostisosa

3. suguluses olevate sõnade ühine osa

sõnatüüp
[nimisõna, substantiiv]
tüüp sõnade muutmises

sõnaus
[nimisõna, substantiiv]
uute (omakeelsete) sõnade saamiseks korraldatud võistlus

sõnavabadus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus vabalt väljendada oma arvamusi ja veendumusi (üks kodaniku põhiõigusi, tagatud riigi põhiseadusega)

sõnavaene
[omadussõna, adjektiiv]
1. napisõnaline, vähese jutuga

2. sõnakehv, sõnakasin

sõnavahe
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe tähe laiune vahe sõnade vm üksuste vahel tekstis

2. lünk

sõnavahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge ärritusnoodiga vaidlus, oma mõtete ärritunud, õigustav selgitamine

2. ärritunud vaidlus

sõnavaht
[nimisõna, substantiiv]
suuri sõnu kasutav sisuta (ohtrasõnaline) jutt

sõnavalik
[nimisõna, substantiiv]
sõnalise väljenduse viis

sõnavaling
[nimisõna, substantiiv]
ohtrasõnaline (ja äge) sõnavõtt

sõnavara
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik sõnad ja sõnaühendid, mis kuuluvad mingisse keelde, murdesse või ühe isiku keelepruuki

2. kõik sõnad, mis kuuluvad mingisse keelde või mida üks inimene kasutab

sõnavarakogu
[nimisõna, substantiiv]
sõnu või sõnarühmi sisaldav kogum (nt kartoteek, andmebaas, sõnastik)

sõnavaraline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõnavarasse puutuv, sõnadega seotud

2. sõnavaraalane, sõnavara-

sõnavaraõpetus
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse osa, mis uurib sõnavara ja selle arenemist

sõnaviija
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisajal sõnumi, teate kellelegi kohale viija, selle edasiandja

sõnavool
[nimisõna, substantiiv]
paljusõnalisus, sõnarohkus, suur (ja äge) jutuhoog

sõnavorm
[nimisõna, substantiiv]
mingi sõna muutevorm, grammatiline sõna

sõnavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
uute (omakeelsete) sõnade saamiseks korraldatud võistlus

sõnavõtlik
[omadussõna, adjektiiv]
oma arvamust, seisukohta väljendav

sõnavõtlikult
[määrsõna, adverb]
viisil, mis väljendab oma arvamust, seisukohta

sõnavõtt
[nimisõna, substantiiv]
(lühem) suuline või kirjalik esinemine, arvamuseavaldus, seisukohavõtt mingis asjas või millegi puhul

sõnavälde
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) silbi pikkusaste

sõnavärdjas
[nimisõna, substantiiv]
ebaõnnestunult moodustatud, keeleliselt ebasobiv sõna

sõnavääratus
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) eksimus sõnalises väljenduses

sõnaõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. õigus arutlusest osa võtta, mingis asjas kaasa rääkida

2. sõnaõigus

sõnaühend
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmest sõnast moodustuv hrl omaette tähendusega ühend (nt nahka panema, kurja juur, tere hommikust)

2. kaks või mitu sõna, mis esinevad koos ja millel on ühine tähendus või kindel ülesanne suhtluses. Ühendid on näiteks lahku minema, alla hindama ja tere hommikust

sõne
[nimisõna, substantiiv]
1. tekstis esinev sõna või selle muutevorm (hrl tekstikorpuse suuruse mõõtühikuna)

2. tekstisõna

sõnelema
[tegusõna, verb]
(kerge ärritusnoodiga) vaidlema

sõnelus
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge ärritusnoodiga vaidlus, oma mõtete ärritunud, õigustav selgitamine

2. ärritunud vaidlus

sõnn
[nimisõna, substantiiv]
1. suguküps isane veis (ka isase põdra vm sõralise uluki kohta)

2. teatud suur isane sarvedega loom

sõnnik
[nimisõna, substantiiv]
(ladestunud, sõnnikuks kujunenud) põllumajandusloomade väljaheide, hrl väetisena

sõnnikuhark
[nimisõna, substantiiv]
hark sõnniku tõstmiseks ja laotamiseks

sõnnikuhoidla
[nimisõna, substantiiv]
rajatis sõnniku säilitamiseks

sõnnikukäik
[nimisõna, substantiiv]
käigutee laudas sõnniku kogumiseks ja väljatoimetamiseks

sõnnikulaotamine
[nimisõna, substantiiv]
põllule veetud sõnniku laialiajamine

sõnnikulaoti
[nimisõna, substantiiv]
masin (tahke) sõnniku laotamiseks väetatavale alale

sõnnikulaotur
[nimisõna, substantiiv]
masin (tahke) sõnniku laotamiseks väetatavale alale

sõnnikulaotus
[nimisõna, substantiiv]
põllule veetud sõnniku laialiajamine

sõnnikulaut
[nimisõna, substantiiv]
laut, kus loomi peetakse allapanust ja väljaheiteist moodustuval sõnnikukihil

sõnnikuleotis
[nimisõna, substantiiv]
sõnnikust jt ainetest saadud kange lahus, mida hrl lahjendatult kasutatakse taimekasvatuses

sõnnikumardikas
[nimisõna, substantiiv]
1. läikivmust mardikas, kes kariloomade väljaheidetest kerakesi voolib

2. kariloomade väljaheidetest kerakesi vooliv läikivmust mardikas

sõnnikumuld
[nimisõna, substantiiv]
aiamuldades kasutatav peamiselt sõnnikust valmistatud kompost

sõnnikune
[omadussõna, adjektiiv]
sõnnikuga määrdunud, sõnnikuga koos

sõnnikupatarei
[nimisõna, substantiiv]
käärimiseks korrapäraselt hunnikusse pandud sõnnik

sõnnikuuss
[nimisõna, substantiiv]
kõduneva sõnniku hunnikutes elutsev vihmauss

sõnnikuvanker
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne sõnnikuveoks kohandatud otslaudadeta vanker

sõnnikuvedu
[nimisõna, substantiiv]
sõnnikuhoidlast, laudast vm sõnniku vedamine põllule

sõnnikuveovanker
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne sõnnikuveoks kohandatud otslaudadeta vanker

sõnnikväetis
[nimisõna, substantiiv]
sõnnik väetisena

sõnul
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. kellegi ütluse kohaselt

2. jutu järgi

sõnulkirjeldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on võimatu sõnadega väljendada, kirjeldamatult suur, enneolematu vms

sõnulseletamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on võimatu sõnadega väljendada, kirjeldamatult suur, enneolematu vms

sõnum
[nimisõna, substantiiv]
1. mobiiltelefoni või arvuti teel saadetud (lühike) tekst

2. lühike kirjutis

sõnuma
[tegusõna, verb]
sõnadega nõiduma, sõnade abil kellelegi midagi soovima

Ühendtegusõnad: ära sõnumaära sõnuma

sõnumeerima
[tegusõna, verb]
telefoni teel vm viisil sõnumeid saatma

sõnumik
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik teade, kirjalik läkitus

sõnumineerima
[tegusõna, verb]
telefoni teel vm viisil sõnumeid saatma

sõnumisaatja
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnumi, teate lähetaja

2. (ajalehe) kirjasaatja

sõnumitooja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes vahendab kellelegi mingit sõnumit

sõnumiviija
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisajal sõnumi, teate kellelegi kohale viija, selle edasiandja

sõnuti
[määrsõna, adverb]
üks sõna korraga, iga sõna eraldi

sõnutsi
[määrsõna, adverb]
1. nii, nagu keegi ütleb, kellegi sõnul

2. kellegi sõnul, sõnade järgi, sõnade kohaselt

sõpradering
[nimisõna, substantiiv]
1. sõprade hulk, kogum sõpru

2. sõprade ringkond

sõprus
[nimisõna, substantiiv]
1. lähedane, usalduslik (püsiv) suhe sõprade vahel

2. lähedane suhe sõprade vahel

sõpruskohtumine
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlus, mis ei kuulu osana mingisse võistluste sarja

sõpruskond
[nimisõna, substantiiv]
1. sõprade hulk, kogum sõpru

2. sõprade ringkond

sõpruskondlik
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi sõpradega, sõpruskonnaga seotud

sõpruskool
[nimisõna, substantiiv]
teises riigis asuv kool, millega õppeasutusel on püsivad koostöösidemed

sõprusleping
[nimisõna, substantiiv]
leping sõprussuheteks riikide, linnade vm vahel

sõpruslik
[omadussõna, adjektiiv]
sõprusest lähtuv

sõpruslinn
[nimisõna, substantiiv]
teises riigis asuv linn, millega omavalitsusorganeil on püsivad koostöösidemed

sõprusmatš
[nimisõna, substantiiv]
matš, mis ei kuulu osana mingisse sarja

sõprusmäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng, mis ei kuulu osana mingisse võistluste sarja

sõprusring
[nimisõna, substantiiv]
1. sõprade hulk, kogum sõpru

2. sõprade ringkond

sõprusringkond
[nimisõna, substantiiv]
sõprade hulk, kogum sõpru

sõprusrong
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne eri rong inimestega, kes sõitsid teise riiki sõprussuhteid sõlmima ja arendama

sõprusside
[nimisõna, substantiiv]
1. lähedane, usalduslik (püsiv) suhe sõprade vahel

2. vastastikusel koostööl ja suhtlemisel põhinev suhe linnade, asutuste vm vahel

sõprussuhe
[nimisõna, substantiiv]
1. lähedane, usalduslik (püsiv) suhe sõprade vahel

2. vastastikusel koostööl ja suhtlemisel põhinev suhe linnade, asutuste vm vahel

sõprusvisiit
[nimisõna, substantiiv]
külaskäik sõprussidemete loomiseks või edendamiseks

sõps
[nimisõna, substantiiv]
sõber

sõrahaigus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt veistel, lammastel jt sõralistel sõrgu kahjustav haigus

sõraline
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrgu omav loom (nt hirv, veis, kits)

2. sõrgu omav loom

sõralised
[nimisõna, substantiiv]
selts taimtoidulisi maismaaimetajaid, kelle varvaste viimaseid lülisid kaitsevad sõrad

sõraluu
[nimisõna, substantiiv]
üks varbaluudest sõralistel

sõrasilm
[nimisõna, substantiiv]
pime klaasise läikega silm (hobusel)

sõrataud
[nimisõna, substantiiv]
ägedalt kulgev ja väga nakkav sõraliste viirushaigus, mille korral tekivad põletikulised villid suuõõne limaskestale, udaranahale vm

sõravägi
[nimisõna, substantiiv]
(lehmakarja vm sõraliste karja kohta)

sõre
[omadussõna, adjektiiv]
suurtest (hõredatest) teradest vm ümaratest tükkidest koosnev, õhulise, hõreda ehituse või koostisega

sõrejahu
[nimisõna, substantiiv]
püülist veidi jämedama jahvatusega, kreemika varjundiga jahu

sõreladu
[nimisõna, substantiiv]
sõrendatud trükiladu

sõrendama
[tegusõna, verb]
(kirjutatud tekstis:) hrl millegi rõhutamiseks tähtede vahele suuremaid vahesid jätma

sõrendus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl millegi rõhutamiseks tähtede vahele suuremate vahede jätmine

2. selline koht kirjutatud tekstis

sõrenema
[tegusõna, verb]
1. hõredamaks, harvemaks muutuma, vähemaks jääma

2. sõredamaks, hõredamaks, harvemaks muutuma

sõresignaal
[nimisõna, substantiiv]
informaatikas: katkeline signaal, diskreetsignaal

sõrestik
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitist (või selle osa) kandev osa, mis koosneb omavahel ühendatud varrastest või lattidest

2. ehitist kandev lattidest osa

sõrestiksein
[nimisõna, substantiiv]
tugiraamistikuga kerge puitsein

sõrestiktorn
[nimisõna, substantiiv]
üksnes sõrestikust koosnev torn

sõrestikuline
[omadussõna, adjektiiv]
sõrestikust koosnev, sõrestikuga toetatud

sõrg
[nimisõna, substantiiv]
sea, hirve, veise vm sõralise varba otsa kattev kõva nahamoodustis

sõrgapidi
[määrsõna, adverb]
1. sõraga, sõrast

2. sõraga, sõrast (kinni)

sõrgats
[nimisõna, substantiiv]
1. varba ning kämbla või pöia vaheline osa kabjalistel või sõralistel loomadel

2. kabjalistel, sõralistel

sõrgatsiliiges
[nimisõna, substantiiv]
jala alaosas sõrgatsi kohal olev liiges (nt hobusel)

sõrgatsiluu
[nimisõna, substantiiv]
üks varbaluudest (nt hobusel)

sõrgkang
[nimisõna, substantiiv]
kõvera otsaga metallkang lammutustöödeks, naelte väljakiskumiseks või muuks otstarbeks

sõrgköis
[nimisõna, substantiiv]
nooljate lehtedega, rippuvate või ronivate vartega rohttaim, Eestis toataim

sõrgloom
[nimisõna, substantiiv]
1. sõraliste hulka kuuluv, sõrgu omav loom (nt kits, siga, põder)

2. sõraline

sõrgoks
[nimisõna, substantiiv]
sümmeetriliselt mõlemale poole puitmaterjali pikitelge jääv oks, mida puidutööstuses peetakse puidurikkeks

sõrgvasar
[nimisõna, substantiiv]
1. vasar, millel on kaheharuline allapoole painutatud õhem tagaosa, mida kasutatakse nt millegi lahtikangutamiseks, naelte väljatõmbamiseks

2. allapoole painutatud kaheharulise tagaosaga vasar

sõrisema
[tegusõna, verb]
peene joana valguma, voolama või langema

sõristama
[tegusõna, verb]
peene joana valama, puistama või valguda laskma

sõrm
[nimisõna, substantiiv]
1. üks viiest inimese käelaba pulgataolisest esiosast

2. üks viiest piklikust osast käe otsas

3. sõrm

sõrmeava
[nimisõna, substantiiv]
ava puhkpillil helikõrguse muutmiseks

sõrmeharjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike harjutus muusikariistal sõrmede tehnilise väleduse väljakujundamiseks

2. võimlemisharjutus sõrmedele

sõrmejälg
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrmeotsa papillaarjoontest võetud või jäänud jälg

2. (määrdunud) sõrmest, sõrmeotsast jäänud jälg millelgi

sõrmejäljelugeja
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil saab sõrmejälje automaatselt arvutisse vm infotöötlusseadmesse sisestada (isiku tuvastamiseks)

sõrmejätk
[nimisõna, substantiiv]
sõrmelülide jätkukoht, sõrmeliigese koht

sõrmekaitse
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mis kaisteb sõrme vigastuste eest

sõrmekene
[nimisõna, substantiiv]
sõrm

sõrmekonks
[nimisõna, substantiiv]
(konksus sõrme kohta)

sõrmekont
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõrme, sõrmelüli, ka sõrmenuki kohta)

2. sõrm

3. sõrmelüli

4. sõrmeliiges

5. sõrmenukk

sõrmekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
piklik, kujult sõrme meenutav

sõrmekönt
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrme järelejäänud tömp jupp (nt pärast vigastust või haige osa eemaldamist)

2. sõrme järelejäänud tömp jupp

sõrmelaiune
[omadussõna, adjektiiv]
sama lai kui üks sõrm

sõrmeliiges
[nimisõna, substantiiv]
liiges sõrmelülide vahel

sõrmeline
[omadussõna, adjektiiv]
hrl liitsõna järelosana: teatud laadi sõrmedega

sõrmelüli
[nimisõna, substantiiv]
üks sõrme osadest

sõrmend
[nimisõna, substantiiv]
1. foneemile vastav sõrmede ja käelaba asend või liigutus (nt kurttummadel)

2. foneemile vastav sõrmede ja käelaba asend v liigutus

sõrmendama
[tegusõna, verb]
1. sõrmendkõnes, sõrmede ja käelaba asendite varal väljendama

2. sõrmendkõnes väljendama

sõrmendamine
[nimisõna, substantiiv]
sõrmendkõnes, sõrmede ja käelaba asendite varal väljendamine

sõrmendkõne
[nimisõna, substantiiv]
kõne edasiandmine sõrmede ja käelaba asendite varal (kurttummadel)

sõrmenips
[nimisõna, substantiiv]
nips pöidla ja esimese või keskmise sõrme abil nt millegi kuhugi lennutamiseks (väljendab sageli millegi toimumise kergust)

sõrmenukid
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe käe sõrmede teise ja kolmanda lüli vaheliste liigeste metallkaitse külmrelvana

2. sõrmenukkide metallkaitse külmrelvana

sõrmenukk
[nimisõna, substantiiv]
1. kõverdatud sõrme hrl teise ja kolmanda lüli vahelise liigese nukk (vaadatuna sõrmeotsa poolt)

2. kõverdatud sõrme liigese nukk

sõrmeots
[nimisõna, substantiiv]
sõrme tipmine kumer osa

sõrmeotsasuurune
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt sõrmeotsaga võrreldav

sõrmeotsatäis
[nimisõna, substantiiv]
(toidu- vm aine kohta:) väike, näpuotstega võetav kogus

sõrmeotsaveri
[nimisõna, substantiiv]
sõrmeotsast võetud vereproov

sõrmepaksune
[omadussõna, adjektiiv]
läbimõõduga umbes 1 sentimeeter, nii jäme, paks nagu sõrm

sõrmepidi
[määrsõna, adverb]
1. sõrmega, sõrmest

2. sõrmega, sõrmest (kinni)

sõrmepikkune
[omadussõna, adjektiiv]
nii pikk kui sõrm

sõrmeseade
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrmede järjestus ja sobitus muusikariista mängimisel

2. sõrmede järjestus ja sobitus

sõrmeselg
[nimisõna, substantiiv]
sõrme pealmine pind

sõrmestus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrmede järjestus ja sobitus muusikariista mängimisel

2. sõrmede järjestus ja sobitus

sõrmevahe
[nimisõna, substantiiv]
kahe kõrvutise sõrme vaheline nahapind

sõrmhõlmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimelehe kohta:) selline, mille lehelaba on aluse poole suunatud väljalõigete abil sõrmjalt lõhestunud, meenutades laiali aetud sõrmedega labakätt

2. sõrmjalt hõlmine

sõrmik
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnas, millel on iga sõrme jaoks oma haru

2. kinnas, millel on iga sõrme jaoks oma koht

sõrmikveski
[nimisõna, substantiiv]
seade mitmesuguste materjalide (nt liiva, savi, söe) peenestamiseks ja segamiseks ning mis koosneb kahest vastassuunas pöörlevast lööksõrmedega kettast

sõrmiline
[nimisõna, substantiiv]
sõrmeava(de)ga toru torupillil vms rahvapillil

sõrmipidi
[määrsõna, adverb]
1. sõrmedega

2. sõrmedest

sõrmis
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude masinate, aparaatide, muusikariistade ümmargune või ruudukujuline detail, millele kasutamisel sõrmega vajutatakse

2. üks osadest või nuppudest näiteks klaveril, telefonil, mida sa vajutad, et heli tekitada või käsklust anda

3. klahv aparaadil, masinal, pillil

sõrmistik
[nimisõna, substantiiv]
1. klahvide kogum klahvpillidel, arvutil vms

2. ese või eseme osa, mille peal on klahvid, mida saab vajutada

sõrmitsema
[tegusõna, verb]
1. sõrmedega millegi juures tegevuses olema, sõrmedega midagi katsuma

2. sõrmedega puudutama, näpitsema, näppima, näperdama

sõrmitsi
[määrsõna, adverb]
sõrmedega, sõrmipidi

sõrmitu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma sõrmedeta

sõrmjagune
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) selline, mille lehelaba on sõrmjalt jagunenud, väga sügavate väljalõigetega

sõrmjas
[omadussõna, adjektiiv]
sõrme meenutav

sõrmjätk
[nimisõna, substantiiv]
kammipiide kujuliselt sälgatud otstega puidutükkide ühenduskoht

sõrmjätkama
[tegusõna, verb]
kammipiide kujuliselt sälgatud otstega puidutükke omavahel otsa pidi kokku liimima

sõrmjätkühendus
[nimisõna, substantiiv]
kammipiide kujuliselt sälgatud otstega puidutükkide ühenduskoht

sõrmkinnas
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnas, millel on iga sõrme jaoks oma haru

2. kinnas, millel on iga sõrme jaoks oma koht

sõrmkõne
[nimisõna, substantiiv]
sõrmendkõnes, sõrmede ja käelaba asendite varal väljendamine

sõrmkäpp
[nimisõna, substantiiv]
püstisesse õisikusse koondunud hrl lillakate õitega rohttaim

sõrmkübar
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadest pärit kitsaste lehtede ja püstisesse õisikusse koondunud kellukat meenutavate värviliste õitega rohttaim, Eestis ravim- ja ilutaim

sõrmkübaramäng
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav pettusel rajanev rahapanustega mäng

2. vastase tüssamine kasusaamise nimel

sõrmkübaratäis
[nimisõna, substantiiv]
(väga väikese vedelikukoguse kohta)

sõrmkübarseen
[nimisõna, substantiiv]
haavikutes kasvav ookerkollase, kollakaspruuni või pruuni silinderja kübaraga seen

sõrmlabak
[nimisõna, substantiiv]
labakinda ja sõrmiku hübriid, nt kinnas, kus labaosa käib sõrmeosa peale, või kinnas, kus sõrmed käivad harudes paarikaupa

sõrmlabakud
[nimisõna, substantiiv]
sõrmkindad, mille peale saab tõmmata labakäeosa, mis on kootud kindaselja külge

sõrmlaim
[nimisõna, substantiiv]
Austraaliast pärit, kujult kurki meenutav tumeroheline või tumepunane sõrm-pisilaimipuu vili

sõrmlaud
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk lauake keelpilli kaela ja keelte vahel

2. lauake keelpillide kaela ja keelte vahel

sõrmlema
[tegusõna, verb]
sõrmede abil midagi tegema, näitama vms

sõrmlõhine
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kohta:) sõrmjalt lõhine

sõrmnuga
[nimisõna, substantiiv]
võrgu kudumisel ja parandamisel kasutatud endisaegne nuga, mille tera läheb üle sõrmusekujuliseks sõrmes hoitavaks rõngaks

sõrmseong
[nimisõna, substantiiv]
1. käte ühendatud-olek ristatud sõrmede abil

2. käed seongus ristis sõrmedega

sõrmtarn
[nimisõna, substantiiv]
salumetsades ja metsaservadel kasvav pikkade kitsaste hallikasroheliste lehtedega kõrreline rohttaim

sõrmus
[nimisõna, substantiiv]
1. võruna ümber sõrme käiv ehe

2. ringi kujuga metallist (enamasti kullast või hõbedast) ehe, mida kantakse ümber sõrme

sõrmusesõrm
[nimisõna, substantiiv]
väikesele sõrmele eelnev sõrm

sõrmuskõhr
[nimisõna, substantiiv]
plaadiga sõrmust meenutav kõige madalamal paiknev kõri kõhr

sõrmuspaas
[nimisõna, substantiiv]
lubjakivi, mis sisaldab rohkelt suurte mereliiliate sõrmusesuuruseid varrelülisid

sõrmustama
[tegusõna, verb]
sõrmust v sõrmuseid sõrme panema

sõrmustatud
[omadussõna, adjektiiv]
sõrmus(t)ega varustatud

sõrnik
[nimisõna, substantiiv]
kohupiimast, jahust ja muist lisandeist valmistatud pannkook

sõrt
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge väheliigestunud pinnamoega rõht- või kaldtasandik Tjan-Šanis ja Kesk-Pamiiris

2. kõrge rõht- v kaldtasandik

sõrulane
[nimisõna, substantiiv]
1. Sõrve poolsaare elanik

2. Sõrve elanik

3. Sõrve poolsaarelt pärit inimene

sõsar
[nimisõna, substantiiv]
1. tüdruk või naine oma vanemate teiste laste suhtes

2. (sageli ka kasuõe või poolõe kohta)

3. tüdruk või naine, kellel on sinuga samad vanemad

sõsarakene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt:) armas, väike õde

sõsarala
[nimisõna, substantiiv]
mingile alale lähedane ainevaldkond, tegevussfäär vms

sõsarasutus
[nimisõna, substantiiv]
lähedane või sama tüüpi asutus

sõsarettevõte
[nimisõna, substantiiv]
lähedane või sama tüüpi ettevõte

sõsarkond
[nimisõna, substantiiv]
naistest koosnev ametikaaslaste ring, naiste sõpruskond, selts vms kooslus

sõsarlaev
[nimisõna, substantiiv]
mingi laevaga sama projekti järgi ehitatud laev

sõsarorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
samasugune, sama laadi organisatsioon (nt mõnes teises riigis)

sõsarpartei
[nimisõna, substantiiv]
lähedane või sama tüüpi partei

sõsarsaar
[nimisõna, substantiiv]
teise saare ligiläheduses asuv saar

sõss
[nimisõna, substantiiv]
(hrl irooniliselt:) inimene, kes taotleb aktiivselt sotsiaalset õiglust, et ühiskonnas leiduvaid etnilisi, rassilisi, seksuaal- vm vähemusi koheldaks võrdselt kõigi teistega

sõstar
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl punaste või mustade marjadega lehtpõõsas

2. marjapõõsas

sõstik
[nimisõna, substantiiv]
musta sõstra ja karusmarja ristand

sõstrakarva
[omadussõna, adjektiiv]
hrl musta sõstra marjade värvi või tumepruun

sõstra-pahklest
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt mustsõstrapõõsa pungi kahjustav ämblikulaadne pisiolend, pahku tekitav taimekahjur

sõstrasilm
[nimisõna, substantiiv]
(tume)pruun silm

sõstrasilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
tumedate säravate silmadega

sõstrasilmne
[omadussõna, adjektiiv]
tumedate säravate silmadega

sõtkas
[nimisõna, substantiiv]
1. jämeda kõrge peaga sukelpart põhjapoolkera metsavööndis, Eestis peamiselt läbirändelind

2. sukelpart

sõtkelaud
[nimisõna, substantiiv]
jalaga tallatav osa (nt kangaspuudel, vokil, orelil)

sõtkuma
[tegusõna, verb]
1. tainast vm massi kätega (või mingi vahendiga) korduvalt surudes ühtlaseks segama, küpsetamiseks vm otstarbeks ette valmistama

2. tainast vms massi

3. hästi läbi

sõtse
[nimisõna, substantiiv]
isapoolne tädi, isa õde

sõtsepoeg
[nimisõna, substantiiv]
isa õe meessoost laps, isa poolt tädipoeg

sõtsetütar
[nimisõna, substantiiv]
isa õe naissoost laps, isa poolt täditütar

sõttaminek
[nimisõna, substantiiv]
1. lahingutegevusse, sõjakäigule minek

2. tegevteenistusse minek sõja ajal

3. tegevteenistusse minek sõja ajal

4. sõjakäigule minek

sõu
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaviiteline etendus või vaatemäng

2. vaadend, muusikat sisaldav meelelahutuslik vaatemäng

sõu
[nimisõna, substantiiv]
piklik villane riidetükk, mida Tartu- ja Mulgimaa naised kandsid õlakattena või vaipseelikuna

sõubisnis
[nimisõna, substantiiv]
1. (teatri, filminduse, televisiooni, popmuusika vms kohta äri- või tegevusvaldkonnana)

2. meelelahutusäri, ajaviitetööstus

sõud
[nimisõna, substantiiv]
aeglane, ühtlane edasiliikumine, sõudmine

sõudebaas
[nimisõna, substantiiv]
spordikeskus sõudespordi harrastamiseks

sõudeergomeeter
[nimisõna, substantiiv]
treeninguseade, kus sõudmisliigutustega treenitakse eeskätt seljalihaseid ning mille abil saab mõõta lihaste tööd ja koormust

sõudekanal
[nimisõna, substantiiv]
klassikalise distantsi sõudevõistlusteks rajatud paljude radadega tehisveekogu

sõudelaev
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne aerude abil liikuv (sõja)laev

sõudemeeskond
[nimisõna, substantiiv]
sõudevõistlusel võistlev meeskond

sõudenaiskond
[nimisõna, substantiiv]
sõudevõistlusel võistlev naiskond

sõudepaat
[nimisõna, substantiiv]
tullidega kinnitatud aerudega sõutav, sõudmisega liikuv paat

sõudepink
[nimisõna, substantiiv]
1. paadi istelaud

2. paadi istelaud

sõuderegatt
[nimisõna, substantiiv]
sõudespordivõistlus

sõudespinning
[nimisõna, substantiiv]
siseoludes läbiviidav rühmatreening sõudeergomeetritel

sõudesport
[nimisõna, substantiiv]
sõudmine ja aerutamine spordialana

sõudesportlane
[nimisõna, substantiiv]
sõudja või aerutaja

sõudestaadion
[nimisõna, substantiiv]
looduslikul veekogul asuv rajatis, kus peetakse klassikalise distantsi sõudevõistlusi

sõudevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus sõudepaatidega sõudmises

sõudik
[nimisõna, substantiiv]
mageveekogudes elav väga väike, mõne millimeetri pikkune vähike

sõudja
[nimisõna, substantiiv]
sõudesportlane

sõudjalalised
[nimisõna, substantiiv]
selts suuri varvastevahelise ujunahaga veelinde (hõlmab nt kormorani ja haigrut)

sõudkond
[nimisõna, substantiiv]
(ühe paadi) sõudemeeskond v -naiskond

sõudlema
[tegusõna, verb]
1. siia-sinna, kindla suunata liikuma

2. paadiga (aeglaselt) sõitma

sõudlend
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lindude kohta:) lendamine lühikeste kiirete tiivalöökidega

sõudma
[tegusõna, verb]
paati vees liikuma panema tullidesse kinnitatud aerude abil, istudes ise hrl seljaga liikumise suunas

sõudmine
[nimisõna, substantiiv]
sõudespordi haru, kus võisteldakse kitsatel, liikuvate istmete ja väljaspool parrast asetsevate tullidega paatidel, akadeemiline sõudmine

sõudur
[nimisõna, substantiiv]
1. vees elutsev, kõht ülespoole ujuv lutikat meenutav putukas

2. veeputukas

sõue
[nimisõna, substantiiv]
sõudmine

sõuke
[nimisõna, substantiiv]
piklik villane riidetükk, mida Tartu- ja Mulgimaa naised kandsid õlakattena või vaipseelikuna

sõukruvi
[nimisõna, substantiiv]
(laeval vm veesõidukil:) kruvipinnaliste labadega tiivik edasiliikumiseks vajaliku jõu tekitamiseks

sõumees
[nimisõna, substantiiv]
efektsete etteastetega esinev, näitlejaomadustega inimene

sõupaat
[nimisõna, substantiiv]
sõudepaat

sõuratas
[nimisõna, substantiiv]
(rataslaeval:) edasiliikumiseks vajalikku jõudu tekitav labadega ratas

sõus
[nimisõna, substantiiv]
madal kaldaäärne koht jões

sõuvõll
[nimisõna, substantiiv]
võll, mis annab pöörlemise laeva peamasinalt sõukruvile edasi

sõõm
[nimisõna, substantiiv]
1. korraga neelatav kogus mingit vedelikku, suutäis (midagi joodavat)

2. suutäis (midagi joodavat)

sõõmama
[tegusõna, verb]
suutäite kaupa, sõõmudena jooma või (õhku, suitsu) sisse tõmbama

sõõmhaaval
[määrsõna, adverb]
sõõmudena, sõõmude kaupa

sõõr
[nimisõna, substantiiv]
1. millestki moodustunud rõngakujuline, ümmargune kujund (nt inimestest, esemeist)

2. see, kui inimesed või asjad paiknevad nii, et sissepoole jääb ümar ala

3. sõõrjas ala

4. ring, mingi ümmargune asi v moodustis

5. ringjoonekujuline moodustis

sõõrd
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus raiuti maha mets ja millest sai põletatud puude tuhaga väetatud põllumaa

sõõrduma
[tegusõna, verb]
(piima kohta:) enne lüpsi nisadesse kogunema, nisadest erituma

sõõre
[nimisõna, substantiiv]
nina alumises otsas olev paariline ava

sõõre
[nimisõna, substantiiv]
nööri või köie kiududest (heidest) keerutatud osa

sõõrik
[nimisõna, substantiiv]
1. rõngakujuline või ümmargune õlis keedetud pirukas

2. rõngakujuline rasvapirukas

sõõrikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
ümmargune, ringikujuline

sõõrjas
[omadussõna, adjektiiv]
ümmargune, ringikujuline

sõõrlihas
[nimisõna, substantiiv]
1. sõõrikujuline lihas suu või silma ümber

2. sõõrjas lihas

sõõrsilmik
[nimisõna, substantiiv]
tiibadel suurte silmlaikudega, mustjaspruun kuni kontrastselt must-valge liblikas

sõõrsuud
[nimisõna, substantiiv]
klass ussi meenutavaid lõuatuid kalu, kelle suu talitleb imeva lehtrina

sõõrtants
[nimisõna, substantiiv]
rahvatants, mida tantsitakse ringis

sõõrusuits
[nimisõna, substantiiv]
ale põletamisel tekkiv suits

sõõrutama
[tegusõna, verb]
1. piima vm vedelikku millestki välja voolata laskma, eritama või nõristama

2. sõõrduma panema

säbar
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussis, keerduvalt lokkis

2. tihedalt krussis

säbardama
[tegusõna, verb]
1. kurruliseks, käharaks vms tegema

2. veepinda

säbarduma
[tegusõna, verb]
käharaks, kohevaks ja venivaks muutuma

säbarik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussis, keerduvalt lokkis

2. tihedalt krussis

säbarjuuksed
[nimisõna, substantiiv]
säbruline, krussis juus

säbarlaine
[nimisõna, substantiiv]
1. üks laine tihedasti järgnevatest kergetest lainetest veekogu pindmistes kihtides

2. säbarlainetus

3. säbruline laine

säbarlainetus
[nimisõna, substantiiv]
pärast tuule vaibumist tekkivad kerged tihedad lained

säbarus
[nimisõna, substantiiv]
säbrus olek, villakarva loogelisus ehk lainjus

säbrik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussis, keerduvalt lokkis

2. tihedalt krussis

säbru
[nimisõna, substantiiv]
(juuste, karvade, villa kohta:) tihedad krussis kiharad või korrapäratud väiksed salgud

säbruline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussis, keerduvalt lokkis

2. tihedalt krussis

säbrune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussis, keerduvalt lokkis

2. tihedalt krussis

säbrupea
[nimisõna, substantiiv]
1. (kohevad) lokkis või tihedalt krussis juuksed

2. käharad juuksed

säbrus
[määrsõna, adverb]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussis, keerduvalt lokkis

2. tihedalt krussis

säbrutama
[tegusõna, verb]
kurdude, keerdudega vms kaetud olema, mitte sile ega selge olema

säde
[nimisõna, substantiiv]
1. põleva või hõõguva aine üliväike (sageli paiskuv, lendav) osake

2. põleva aine lendav osake

sädeinimene
[nimisõna, substantiiv]
(kohapeal maa- ja külaelu arendava, teisi sütitava inimese kohta)

sädelahendi
[nimisõna, substantiiv]
sädelahenduse tekitamise seade

sädelahendus
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt kõrgel rõhul toimuv ebapüsiv sõltumatu gaaslahendus

sädelema
[tegusõna, verb]
heledalt, vilkuvalt särama, kirkalt helkima, valgust peegeldades (nagu) sädemeid heitma

sädelev
[omadussõna, adjektiiv]
(eba)ühtlaselt helendav või helkiv, valgust kiirgav või peegeldav

sädelevalt
[määrsõna, adverb]
silmapaistvalt, imetlust äratavalt, hiilgavalt

sädelevkuldne
[omadussõna, adjektiiv]
kirkalt helkiv ja kuldse tooniga

sädelevsinine
[omadussõna, adjektiiv]
sädelevalt sinine

sädelevus
[nimisõna, substantiiv]
suurepärasus, hiilgav või imetlust äratav olek

sädelus
[nimisõna, substantiiv]
1. (eba)ühtlane helendamine, (valgust peegeldav) helkimine, sädelemine

2. sellist muljet tekitav aine vm vahend

sädemeke
[nimisõna, substantiiv]
väike säde

sädemekene
[nimisõna, substantiiv]
kübeke, raasuke, ivake

sädemepüüdja
[nimisõna, substantiiv]
seade väljalendavate sädemete püüdmiseks (nt veduril, traktoril, korstnal)

sädemepüüdur
[nimisõna, substantiiv]
seade väljalendavate sädemete püüdmiseks (nt veduril, traktoril, korstnal)

sädemik
[nimisõna, substantiiv]
sädelahenduse tekitamise seade

sädesüüde
[nimisõna, substantiiv]
sädemest käivituv süüde (nt automootoril, pliidi põletil)

sädetelegraaf
[nimisõna, substantiiv]
raadiotelegraaf, milles raadiolaineid tekitab sädelahendus

sädevahe
[nimisõna, substantiiv]
elektroodide vahemaa, kus võib tekkida sädelahendus

sädevahemik
[nimisõna, substantiiv]
elektroodide vahemaa, kus võib tekkida sädelahendus

sädin
[nimisõna, substantiiv]
1. väikeste lindude häälitsus, ühetooniline kiire (pehme) sädistamine

2. väikelindude kiire häälitsemine

sädinal
[määrsõna, adverb]
ühetooniliselt ja kiirelt sädistades

sädistaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (jutuka ja ringi sekeldava inimese kohta)

2. sädistaja

3. tütarlapse, naisterahva kohta

sädistama
[tegusõna, verb]
(lindude kohta:) peenikese, heleda häälega ühetooniliselt, pehmelt ja kiirelt häälitsema

sädistis
[nimisõna, substantiiv]
1. (jutuka ja ringi sekeldava inimese kohta)

2. sädistaja

3. tütarlapse, naisterahva kohta

säga
[nimisõna, substantiiv]
1. magevetes põhja lähedal elutsev suur lutsusarnane soomusteta röövkala

2. röövkala

säh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (andmise, ulatamise, pakkumisega kaasnev väljend:) võta (vastu)!, harva ka: võtke!

2. võta

säherdune
[asesõna, pronoomen]
1. (osutab eelnevas või järgnevas mainitud asjaolule:) seda tüüpi, selle moodi

2. viitab konkreetsele esemele, asjaolule, nähtusele, olendile: seda tüüpi, selle moodi

3. selle sarnane, selle moodi

sähke
[hüüdsõna, interjektsioon]
(andmise, ulatamise, pakkumisega kaasnev väljend:) võtke (vastu)!

sähku
[nimisõna, substantiiv]
elektri jõul liikuv tõukeratas, millel sõidetakse jalaga tõukamata

sähkutama
[tegusõna, verb]
sähkuga sõitma

sähmak
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskilt korraga paiskuv suur kogus õhku, lõhna, suitsu, vett vms

2. puhang vihma

sähmakas
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskilt korraga paiskuv suur kogus õhku, lõhna, suitsu, vett vms

2. puhang vihma

sähmama
[tegusõna, verb]
1. (käega) äkki, järsku lööma või viskama

2. järskude liigutustega toimuma

sähmima
[tegusõna, verb]
ebaolulisega, kõrvalisega tegelema, segadust tekitades tegutsema

sähv
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (ereda, helkleva) hetkeline nähtavale ilmumine (nt millegi süttimisel, plahvatamisel)

2. välgatus

sähvak
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (ereda, helkleva) hetkeline nähtavale ilmumine (nt millegi süttimisel, plahvatamisel)

2. välgatus

sähvakas
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (ereda, helkleva) hetkeline nähtavale ilmumine (nt millegi süttimisel, plahvatamisel)

2. välgatus

sähvama
[tegusõna, verb]
järsku meelde tulema, pähe torkama

sähvatama
[tegusõna, verb]
hetkelist, äkilist valgust või helendust andma, hetkelise helendusena nähtavaks saama

sähvatus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (ereda, helkleva) hetkeline nähtavale ilmumine (nt millegi süttimisel, plahvatamisel)

2. välgatus

sähvik
[nimisõna, substantiiv]
küsimust ja vastust sisaldav leht arvutirakenduses või kaart, mida kasutatakse õpitu kordamiseks hrl võõrkeeleõppes

sähvima
[tegusõna, verb]
(valgusnähtuse või helenduse kohta:) korduvalt äkiliselt välkuma

säie
[nimisõna, substantiiv]
1. (lõnga) heie

2. (nööri, köie jne) keere

säileaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul on tagatud toote säilimine

säilekest
[nimisõna, substantiiv]
plastist vm materjalist kest, millesse pakitult säilitatakse toiduaineid võimalikult pikka aega

säilenõtke
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl inimese kohta:) võimeline edukalt kohanema, toimima ja taastuma ka rasketes või ootamatutes oludes

säilenõtkus
[nimisõna, substantiiv]
inimese (või elussüsteemi) võime kohaneda, toimida ja taastuda ka rasketes või ootamatutes oludes

säilik
[nimisõna, substantiiv]
arhiivi korrastamise käigus ürikutest, fotodest vm arhiividokumentidest moodustatud väikseim omaette säilitatav üksus

säilikpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. (vana) puu või põõsas, mis raie või istanduse uuendamise puhul kasvama jäetakse

2. vana puu, mis raie puhul koos noormetsaga kasvama jäetakse

säilima
[tegusõna, verb]
1. jätkuvalt olemas olema, (millestki) alles jääma, mitte kaduma või hävima

2. jätkuvalt olemas olema, mitte hävima ega kaduma

säilimine
[nimisõna, substantiiv]
jätkuvalt olemas olemine, (millestki) alles jäämine, mitte kadumine või hävimine

säilimisaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul on tagatud toote säilimine

säilinu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on kunagi olnust alles, see, mis on säilinud

säilis
[nimisõna, substantiiv]
säilivuse parandamise eesmärgil eriliselt töödeldud või külmutatud toiduaine (nt hoidis, konserv, puuvili)

säilitama
[tegusõna, verb]
1. (hoonete, asjade kohta:) teatavas korras, teatavates tingimustes hoidma, et vältida hävimist või kadumist

2. alles hoidma, hävimise või kadumise eest kaitsma

säiliti
[nimisõna, substantiiv]
millegi hoidmiseks, säilitamiseks mõeldud ruum, koht või nõu

säilitis
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne mahu- ja massiühik

säilitusaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul on tagatud toote säilimine

säilitusaine
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis väldib toiduainete, ravimite, kosmeetikavahendite vm riknemist (nt sorbiinhape, mingi E-aine)

säilitusainetevaba
[omadussõna, adjektiiv]
(toiduainete, kosmeetikavahendite vm kohta:) selline, mis ei sisalda (kahjulikke) riknemist vältivaid aineid (nt mingit E-ainet)

säilituseksemplar
[nimisõna, substantiiv]
väljaanne ja selle algmaterjal, mida säilitatakse hrl raamatukogudes, et tagada Eesti kultuurile oluliste väljaannete pikaajaline säilimine ja kättesaadavaks tegemine

säilitusjuur
[nimisõna, substantiiv]
lihakas varuainetega täitunud peajuur (nt peedil, porgandil)

säilituskadu
[nimisõna, substantiiv]
säilitamisel tekkiv (kaalu)kadu

säilituskarp
[nimisõna, substantiiv]
toiduainete säilitamiseks (nt külmikus hoidmiseks) kasutatav karp

säilituskoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus midagi säilitada

2. millegi säilitamise paik

säilitusnõu
[nimisõna, substantiiv]
nõu millegi säilitamiseks

säilitusorgan
[nimisõna, substantiiv]
taime osa, kuhu kogunevad varuks toitained

säilituspaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus midagi säilitada

2. millegi säilitamise paik

säilitusravi
[nimisõna, substantiiv]
operatsioonile, protseduuridele vm aktiivsele ravile järgnev raviefekti säilitav, hrl vähemate nõuetega ravi

säilitusremont
[nimisõna, substantiiv]
remont ehitise säilivuse parandamiseks, teatava seisu hoidmiseks

säilitusruum
[nimisõna, substantiiv]
ruum millegi säilitamiseks

säilitustemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
toiduaine vm aine säilitamiseks sobiv temperatuur

säilitustingimused
[nimisõna, substantiiv]
säilitamiseks vajalikud tingimused, olukord või keskkond

säilitustähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
kuupäev, milleni midagi tuleb (kehtivana, väärtuslikuna) alal hoida

säilitusviis
[nimisõna, substantiiv]
moodus, viis millegi säilitamiseks

säilitusüksus
[nimisõna, substantiiv]
arhiivi korrastamise käigus ürikutest, fotodest vm arhiividokumentidest moodustatud väikseim omaette säilitatav üksus

säilivus
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul on tagatud toote säilimine

säilivusaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul on tagatud toote säilimine

säillugemine
[nimisõna, substantiiv]
mäluseadmest lugemise viis, mis ei kustuta andmeid nende algses asukohas

säilmed
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on inimesest vm olendist surma järel säilinud

säiluma
[tegusõna, verb]
1. jätkuvalt olemas olema, (millestki) alles jääma, mitte kaduma või hävima

2. jätkuvalt olemas olema, mitte hävima ega kaduma

säinapoeg
[nimisõna, substantiiv]
väike, noor säinas

säinas
[nimisõna, substantiiv]
võrdlemisi kogukas mustjasrohelise selja, hõbedaste külgede ning valge kõhuga kala mage- ja riimveekogudes

säkk
[nimisõna, substantiiv]
seljakott vm kott

säletsed
[nimisõna, substantiiv]
kaevurakked

sälg
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe kuni kolme aasta vanune, veel mitte suguküps hobune

2. ühe kuni kolme aasta vanune hobune

sälguline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebatasase, sakilise servaga, sälkudega

2. sälke omav

sälgustama
[tegusõna, verb]
1. millessegi (üht või mitut) väikest sisselõiget tegema, sakke või süvendeid tegema

2. sälku sisse tegema

sälitis
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne mahu- ja massiühik

sälk
[nimisõna, substantiiv]
1. millessegi sisse raiutud või lõigatud väike kitsas süvend

2. V-kujuline koht millegi sees, ääres vm

3. täke

4. lõige

5. uure

6. sisseraie, sisselõige

sälkama
[tegusõna, verb]
1. millessegi (üht või mitut) väikest sisselõiget tegema, sakke või süvendeid tegema

2. sälku sisse tegema

sälkima
[tegusõna, verb]
1. millessegi (üht või mitut) väikest sisselõiget tegema, sakke või süvendeid tegema

2. sälku sisse tegema

sälkkaart
[nimisõna, substantiiv]
perfokaart, millel informatsioon salvestatakse sälkudena kaardi serva[de]l

sälk-kollanutt
[nimisõna, substantiiv]
1. kõdunevatel kändudel suurte kogumikena kasvav mürgine seen

2. mittesöödav kännuseen

sälkorg
[nimisõna, substantiiv]
V-kujulise ristlõikega järsuveeruline jõeorg

sälkur
[nimisõna, substantiiv]
sälkamisseade

säluiga
[nimisõna, substantiiv]
hobuse vanus ühest kuni kolme aastani

sämbuline
[omadussõna, adjektiiv]
ebatasase, sakilise servaga, sämpudega

sämp
[nimisõna, substantiiv]
(riideesemel:) sakk

sämpel
[nimisõna, substantiiv]
helilõik, mis on salvestatud arvutisse, andmekandjale, süntesaatorisse või samplerisse eesmärgiga seda helilõiku mingi töö loomisel kasutada

sämpima
[tegusõna, verb]
sämbuliseks muutma

sämpler
[nimisõna, substantiiv]
1. helisignaali arvutis digitaalkujule teisendav, seda arvutis töödeldavaks muutev seade

2. teisendab helisignaali digitaalkujule

sämplima
[tegusõna, verb]
arvutis helisignaali töötlema, helilõiku sampleri abil digitaalsena talletama

sämppiste
[nimisõna, substantiiv]
lõikeserva äärestamisel ja tikkimisel kasutatav nööpaugupistega sarnanev piste

sämpuma
[tegusõna, verb]
sakiliseks, sopiliseks muutuma

sändvitš
[nimisõna, substantiiv]
mitmest leiva- või saiakihist ja nende vahel olevatest lisanditest koosnev võileib

säng
[nimisõna, substantiiv]
1. magamiseks mõeldud mööbliese

2. mööbliese, mille peal inimene magab

sängijaluts
[nimisõna, substantiiv]
1. voodi jalgadepoolne osa

2. selle lähem ümbrus

sängikott
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik riidekott, mis põhu vms materjaliga täidetult moodustas vanasti voodis küljealuse

2. küljealune voodis (vanasti)

sängisammas
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegse voodi (kaunistustega) tugipost

sängitama
[tegusõna, verb]
1. surnukeha (või säilmeid) hrl vastava kombetalituse saatel hauda panema ja mullaga katma

2. surnukeha hauda panema ja mullaga katma

sängiveer
[nimisõna, substantiiv]
voodi serv

sängorg
[nimisõna, substantiiv]
ainult voolusängist koosnev algeline jõeorg, mida vesi täidab peaaegu pervedeni

sänikael
[nimisõna, substantiiv]
1. (põikpäise, isemeelse, sõnakuulmatu inimene kohta, ka kirumissõnana)

2. kangekaelne, põikpäine inimene v loom

säntpoolia
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikast pärit madal igihaljas kannikesele sarnanev rohttaim, Eestis toalill

säppel
[nimisõna, substantiiv]
väikesed puuvarrega raudpihid varreta poti või panni ahju või ahjust tõstmiseks

säpru
[määrsõna, adverb]
1. (juuste, karva, villa kohta:) tihedalt, tugevasti krussi

2. tihedalt, tugevasti krussi

säpruma
[tegusõna, verb]
krussi, lokki, keerdu minema, krussis, lokkis, keerdus olema

säps
[nimisõna, substantiiv]
1. piklikul esemel põigiti olev soon

2. värviline, silmatorkav mustrijoon

säpsama
[tegusõna, verb]
1. kergelt lööma või vastu puutuma

2. kergelt, sapsti lööma

sära
[nimisõna, substantiiv]
(valguse, valgusallika kohta:) tugev ühtlane helendus, valguskiirgus, millegi pinnalt peegelduv sätendus või läige

särahtama
[tegusõna, verb]
1. kirkalt helendama panema, särama panema

2. (korraks) särama lööma

särakas
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire (läbi õhu vihisev) löök või elektrilöök koos äkilise valgusevälgatusega

2. sirakas, nähvakas

säraküünal
[nimisõna, substantiiv]
metallist vardake, mille kate põleb sädemeid pildudes suure helendusega

säralill
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikast pärit kollaste, punaste või oranžpruunikate õitega rohttaim, Eestis aialill

särama
[tegusõna, verb]
1. valgust kiirgama, tugevasti ja ühtlaselt helendama, kirkalt helkima

2. värvilt kirkana, eredana paistma

3. kui miski särab, siis see annab valgust, paistab heledana

Ühendtegusõnad: vastu säramavastu särama

särapuuder
[nimisõna, substantiiv]
näole või kehale sära andev puuder

särapärg
[nimisõna, substantiiv]
aupaiste, nimbus

särasilm
[nimisõna, substantiiv]
(säravate silmadega inimese, hrl neiu kohta)

särasilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
energiline ja rõõmsameelne, (alati) säravate silmadega

särasilmi
[määrsõna, adverb]
rõõmsalt, innustunult

särasilmil
[määrsõna, adverb]
rõõmsalt, innustunult

särasilmne
[omadussõna, adjektiiv]
energiline ja rõõmsameelne, (alati) säravate silmadega

säratama
[tegusõna, verb]
1. kirkalt helendama panema, särama panema

2. (korraks) särama lööma

säratu
[omadussõna, adjektiiv]
1. teostuselt, soorituselt ilmetu, ilma innukuseta

2. ilma särata, tuhm

särav
[omadussõna, adjektiiv]
(eba)ühtlaselt helendav või helkiv, valgust kiirgav või peegeldav

säravalt
[määrsõna, adverb]
silmapaistvalt, imetlust äratavalt, hiilgavalt

säravkollane
[omadussõna, adjektiiv]
kirkalt, eredalt kollane

säravmust
[omadussõna, adjektiiv]
kirkalt, eredalt must

säravpuhas
[omadussõna, adjektiiv]
(esemete, pindade kohta:) täiesti, ülimalt puhas

säravpunane
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt punane

säravroheline
[omadussõna, adjektiiv]
kirkalt, eredalt roheline

säravroosa
[omadussõna, adjektiiv]
kirkalt, eredalt roosa

säravselge
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti, ülimalt selge

säravsinine
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt sinine

säravus
[nimisõna, substantiiv]
väline uhkus, stiilsus ja maitsekus, mis äratab imetlust ja kiirgab oma häid, hiilgavaid omadusi teistele

säravvalge
[omadussõna, adjektiiv]
kirkalt, eredalt valge või hele, puhtusest sädeleva lume värvi

särdama
[tegusõna, verb]
1. maake jt maavarasid kuumutama või põletama

2. maaki hõõgutama v põletama

säre
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, muusika vms kohta:) äge, äkiline, käre

särelema
[tegusõna, verb]
särama, helklema

särg
[nimisõna, substantiiv]
sinakas- või rohekasmust hõbevalgete külgedega mage- ja riimveekala

särgid-värgid
[nimisõna, substantiiv]
(igasuguste erinevate asjade kohta)

särgik
[nimisõna, substantiiv]
varrukateta kerge pluusike, topp või alussärk

särgikaelus
[nimisõna, substantiiv]
särgi kaelaava ümbritsev osa

särgike
[nimisõna, substantiiv]
väike (lapse) särk

särgikrae
[nimisõna, substantiiv]
meeste päevasärgi krae

särgisaba
[nimisõna, substantiiv]
pluusi alumine (seljapoolne) ääreosa

särgisponsor
[nimisõna, substantiiv]
sponsor, kelle logo või nimi pannakse võistlevate sportlaste särkidele

särgivarrukas
[nimisõna, substantiiv]
särgi käsivart kattev osa

särgiväel
[määrsõna, adverb]
(ainult) särgi, pluusi väel, ilma pintsaku vm pealisrõivata

särgiväele
[määrsõna, adverb]
(ainult) särgi, pluusi väele, ilma pintsaku vm pealisrõivata

säri
[nimisõna, substantiiv]
1. fotoaparaadi sensorile või filmi valgustundlikule kihile mõjuv valgus

2. säriaeg

3. fotokihile mõjuv valgus

säriaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. aeg, mille jooksul objektiivi läbinud valgus paistab filmile või fotoaparaadi sensorile, säritamise kestus

2. säritamise kestus

säriarv
[nimisõna, substantiiv]
mõõdik, mis näitab fotokihile mõjuvat valgushulka

särimõõdik
[nimisõna, substantiiv]
pildistamisel kasutatav seade või riist õige särituse määramiseks, valgustugevuse mõõtmiseks

särin
[nimisõna, substantiiv]
1. põlemisel, praadimisel vm moel tekkiv (ühtlane) kerge ragisev heli

2. kerge pragin

särinal
[määrsõna, adverb]
põlemisel, praadimisel äkilist (ühtlast) kerget ragisevat heli tekitades

särisema
[tegusõna, verb]
1. põlemisel, praadimisel vm moel tekkivat (ühtlast) kerget ragisevat heli kuuldavale tooma

2. särinat kuuldavale tooma

säristama
[tegusõna, verb]
1. midagi pannil, lõkkel vm praadima, tekitades (ühtlast) kerget ragisevat heli

2. särinat tekitades midagi tegema

säritama
[tegusõna, verb]
1. fotoaparaadi sensorit või filmi objektiivi läbiva valgusega mõjutama

2. fotomaterjali valgusega mõjutama

säritus
[nimisõna, substantiiv]
fotoaparaadi sensori või filmi mõjutamine objektiivi läbiva valgusega, säritamine

säritusaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. aeg, mille jooksul objektiivi läbinud valgus paistab filmile või fotoaparaadi sensorile, säritamise kestus

2. säritamise kestus

särjekala
[nimisõna, substantiiv]
sinakas- või rohekasmust hõbevalgete külgedega mage- ja riimveekala

särjesapp
[nimisõna, substantiiv]
lehtkulla rahvapärane nimetus

särjesilm
[nimisõna, substantiiv]
1. vees kasvav ujulehtede ja üle veepinna ulatuvate valgete, kollase südamikuga õitega rohttaim

2. veetaim

särk
[nimisõna, substantiiv]
1. ülakeha kattev hrl lühikeste või pikkade käistega riietusese (nt T-särk, triiksärk)

2. kraega ja varrukatega riideese, mis katab keha ülemist poolt

3. ülakeha kattev alusrõivas

4. käistega meeste pealisrõivas, päevasärk

särkkleit
[nimisõna, substantiiv]
meeste päevasärgi taolise ülaosaga kleit

särkpluus
[nimisõna, substantiiv]
meeste päevasärgi taoline naistepluus

särkpluuskleit
[nimisõna, substantiiv]
meeste päevasärgi taolise ülaosaga kleit

särme
[nimisõna, substantiiv]
puuhalust (ehk lõmmust) lõhestatud peenem laast või riba, millest omakorda kisti peerge (peergkorvide valmistamisel)

särmestusraud
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapärane lõhestusvahend:) puuhalu peenemateks laastudeks (ehk särmeteks) lõhestamise riist Avinurme korvimeistritel

särp
[nimisõna, substantiiv]
ümber keha või üle õla kantav lai (siid)lint

särts
[nimisõna, substantiiv]
(inimese, tema tegevuse kohta:) energia, hoog, ägedus

särts
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi elektrilööki meenutavat äkilist särisevat heli

särtsakas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese vm olendi kohta:) energiline, elavaloomuline, hoogne, äge, temperamentne

särtsakus
[nimisõna, substantiiv]
(inimese, liikumise) erksus, energilisus, hoogsus

särtsama
[tegusõna, verb]
leegi äkilise süttimise või elektrilöögiga sarnanevat heli tekitama, sel viisil midagi tegema

särtsatama
[tegusõna, verb]
leegi äkilise süttimise või elektrilöögiga sarnanevat heli tekitama, sel viisil midagi tegema

särtsatus
[nimisõna, substantiiv]
(elektrilöögi, leegi äkilise süttimise või selle heli kohta)

särtsti
[määrsõna, adverb]
järsu särtsatusega

särtsuauto
[nimisõna, substantiiv]
elektri jõul liikuv auto

särtsukas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese vm olendi kohta:) energiline, elavaloomuline, hoogne, äge, temperamentne

särtsuma
[tegusõna, verb]
(kuumuse, elektriga seoses:) leegi äkilisele süttimisele sarnanevat heli või (elektrilöögi) katkelist särinat kuuldavale tooma

särtsuratas
[nimisõna, substantiiv]
elektrijalgratas

särtsutama
[tegusõna, verb]
pidevamalt leegi äkilise süttimise või elektrilöögiga sarnanevat heli tekitama, sel viisil pikemalt midagi tegema

säru
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvalik külapidu

2. külapidu

säru
[nimisõna, substantiiv]
peks, kolkimine, nahatäis

särutama
[tegusõna, verb]
kedagi nüpeldama, nahutama

särvima
[tegusõna, verb]
peenestama, riivima

särvkapsas
[nimisõna, substantiiv]
riivkapsas

säsi
[nimisõna, substantiiv]
luu vm elundi pehme sisemine kude

säsikas
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) hrl varre südamikus olevat kudet, säsi rohkelt sisaldav

säsikiir
[nimisõna, substantiiv]
puittaimedel koorest säsi suunas kulgev elusate rakkude riba

säsilõhe
[nimisõna, substantiiv]
kasvava puu säsi läbiv sisemine pikilõhe, üks puidurikkeid

säsine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) hrl varre südamikus olevat kudet, säsi rohkelt sisaldav

säsipaber
[nimisõna, substantiiv]
õhuke ja õrn matt paber, mis on valmistatud peamiselt riispaberipuu säsist

säsiõõs
[nimisõna, substantiiv]
säsi sisaldav õõs puidus

säsiürask
[nimisõna, substantiiv]
metsakahjur, kelle noormardikad kaevandavad käike männivõrsete säsis

säte
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormi kajastav õigusakti teksti osa (nt paragrahv, lõige, punkt)

sätendama
[tegusõna, verb]
(valgust peegeldades) eredate laikudena sädelema, helkides kiirgama

sätendav
[omadussõna, adjektiiv]
(eba)ühtlaselt helendav või helkiv, valgust kiirgav või peegeldav

sätendus
[nimisõna, substantiiv]
sätendamine, ere sädelus

sätestama
[tegusõna, verb]
seaduse vm normatiivse dokumendiga kindlaks määrama, seadusesättena kirja panema

sätestatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on seadusega kehtestatud

sätestu
[nimisõna, substantiiv]
seaduste ja mitmesuguste aktide kogum

säting
[nimisõna, substantiiv]
võimalus mingit seadet või arvutiprogrammi endale käepäraseks sättida, soovitud toimimisviise ette ära määrata

sätitama
[tegusõna, verb]
1. soovitud seisu sättima, korraldama, kohendama

2. vajalikku korda seadma, korrastama, korraldama, kohendama

sättima
[tegusõna, verb]
1. midagi soovitud seisu panema või korraldama, mingisse asendisse panema

2. midagi mingisse asendisse või kuhugi panema

Ühendtegusõnad: kokku sättima, kokku sättima, sisse sättima, sisse sättima, ära sättima, ära sättima, üles sättima, üles sättima, ümber sättimaümber sättima

sättumus
[nimisõna, substantiiv]
1. kelleski kujunenud hrl seksuaalne, suguline suundumus

2. endas kujunenud hoiak, kujunenud suundumus

sätung
[nimisõna, substantiiv]
võimalus mingit seadet või arvutiprogrammi endale käepäraseks sättida, soovitud toimimisviise ette ära määrata

säuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liigutuse kiirust (ja heli) või tegutsemise kiirust, kergust

2. kiire tegutsemise kohta

säuk
[nimisõna, substantiiv]
lambavilla salk, villatutt

säuksuma
[tegusõna, verb]
(väikeste lindude kohta:) heledalt, teravalt ja katkendlikult häälitsema

säuts
[nimisõna, substantiiv]
Twitteri suhtlusvõrgustikus postitatud lühisõnum

säutsatus
[nimisõna, substantiiv]
1. (lühisõnumi kohta, Twitteri suhtlusvõrgustikus vm)

2. Twitteri suhtlusvõrgustikus postitatud lühisõnum

säutsuja
[nimisõna, substantiiv]
Twitteri suhtlusvõrgustikus lühisõnumi postitaja

säutsuma
[tegusõna, verb]
(väikeste lindude kohta:) heledalt, teravalt ja katkendlikult häälitsema

sääl
[määrsõna, adverb]
1. kõnelejast eemal, kaugemal olevas kohas

2. sinust kaugemal, eemal olevas kohas (millele sa viitad)

säält
[määrsõna, adverb]
1. osutab kohale, mis on kaugemal, kõnelejast eemal ning kust keegi tuleb või on pärit või kust midagi lähtub

2. sinust kaugemal, eemal olevast kohast (millele sa viitad)

säär
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese jala osa põlvest pöiani

2. jala osa, mis ulatub jalalabast põlveni

säärane
[asesõna, pronoomen]
1. (osutab eelnevas või järgnevas mainitud asjaolule:) seda tüüpi, selle moodi

2. viitab konkreetsele esemele, asjaolule, nähtusele, olendile: seda tüüpi, selle moodi

3. selle sarnane, selle moodi

säärehaavand
[nimisõna, substantiiv]
halvenenud vereringest tingitud krooniline haavand jalasäärel

säärejooks
[nimisõna, substantiiv]
(jalasäärte välimuse, hrl sihvakate säärte kohta)

säärekaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend, mis kaitseb jalasäärt vigastuste eest

2. säärt vigastuse eest kaitsev vahend

säärekas
[omadussõna, adjektiiv]
tugevate säärtega

säärekont
[nimisõna, substantiiv]
inimese või looma jalasääres olev luu

säärelihas
[nimisõna, substantiiv]
sääres olev lihas, mis liigutab pöida või varbaid

sääreluu
[nimisõna, substantiiv]
inimese või looma jalasääres olev luu

sääremari
[nimisõna, substantiiv]
kahest lihasest moodustuv sääre tagumine ülaosa

sääremähis
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl endisaegne ümber jalasääre mähitav pikk ja kitsas riideriba

2. ümber sääre mähitav pikk ja kitsas riideriba

sääreosa
[nimisõna, substantiiv]
jalasääre osa

sääreots
[nimisõna, substantiiv]
pükste, saabaste jalasääre poolne ots

säärepael
[nimisõna, substantiiv]
rahvapärane värvilistest villastest lõngadest pael suka või püksisääre kinnitamiseks põlve alt ümber sääre

sääretoru
[nimisõna, substantiiv]
jalasäär, sääreluu

sääretõste
[nimisõna, substantiiv]
jalasääre tõstmine selja taha, põlvest tahapoole

sääretõstehüpe
[nimisõna, substantiiv]
üleshüpe taha painutatud kehaga ja põlvist taha tõstetud säärtega

sääretõstehüplemine
[nimisõna, substantiiv]
hüplemine sääretõstetega (spordiharjutusena)

sääretõstejooks
[nimisõna, substantiiv]
säärte põlvest tahapoole tõstega jooks

säärevarjud
[nimisõna, substantiiv]
püksid

sääreväristaja
[nimisõna, substantiiv]
abimootoriga jalgratas või mopeed

säärik
[nimisõna, substantiiv]
pika sääreosaga saabas (nt kirsasaabas)

sääriksääsk
[nimisõna, substantiiv]
1. Eesti suurim, väga pikkade jalgadega sääsk

2. väga pikkade jalgadega sääsk

sääris
[nimisõna, substantiiv]
1. pahkluust põlveni ulatuv torukujuline (kootud) säärekate

2. pahkluust põlveni ulatuv torukujuline säärekate

säärkurat
[nimisõna, substantiiv]
(maagiline märk:) jalgade vahelt vaatav pärani silmadega keeltnäitav pea

säärlõugas
[nimisõna, substantiiv]
madal laht maasääre ja maismaa vahel, mis on põhiveekogust maasäärega osaliselt või täielikult eraldatud

säärsaabas
[nimisõna, substantiiv]
pika sääreosaga saabas (nt kirsasaabas)

sääru
[nimisõna, substantiiv]
abimootoriga jalgratas või mopeed

säärvant
[nimisõna, substantiiv]
kerge ülalt lahtine vahesein

sääs
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja kalapüünis:) okstest punutud kalatõke võrkkotiga

sääsapüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük sääsaga

sääsavõrk
[nimisõna, substantiiv]
võrkkott sääsa ava ees

sääsehammustus
[nimisõna, substantiiv]
sääse iminoka piste

sääsekaitsevahend
[nimisõna, substantiiv]
sääski peletav vahend (vedelik, suitsuküünal vm)

sääsekubel
[nimisõna, substantiiv]
sääsehammustusest tekkiv kubel

sääsekupp
[nimisõna, substantiiv]
sääsehammustusest tekkiv kubel

sääsekurnamine
[nimisõna, substantiiv]
oluliste asjade asemel tühja-tähjaga tegelemine

sääselised
[nimisõna, substantiiv]
rühm pikkade tundlatega kahetiivalisi putukaid (nt kihulased, moskiitod)

sääsepeletaja
[nimisõna, substantiiv]
vibratsiooni või helilaineid tekitav seadeldis sääskede tõrjumiseks ruumist vm

sääsepeleti
[nimisõna, substantiiv]
vibratsiooni või helilaineid tekitav seadeldis sääskede tõrjumiseks ruumist vm

sääsepunn
[nimisõna, substantiiv]
sääsehammustusest tekkiv kubel

sääsetõrjevahend
[nimisõna, substantiiv]
sääski peletav vahend (vedelik, suitsuküünal vm)

sääsetõuk
[nimisõna, substantiiv]
surusääse vastne

sääsevastne
[nimisõna, substantiiv]
surusääse ussitaoline vastne (peamiselt söödana kalapüügil või kalasöödana)

sääsevõrk
[nimisõna, substantiiv]
1. sääskede eest kaitsev tihe võrk

2. sääskede eest kaitsev võrk

sääsk
[nimisõna, substantiiv]
1. saleda keha ja pikkade jalgadega kahetiivaline putukas

2. väike tiibadega putukas, kes toitub inimeste ja loomade verest

sääst
[nimisõna, substantiiv]
1. energia, kütuse, vee vm loodusvara kokkuhoid, selle vähesem kulutamine, millegi säästmine

2. säästetud energia, kütus vm loodusvara

sääste
[nimisõna, substantiiv]
raha, energia, kütuse vm kokkuhoid, selle vähesem kulutamine, säästmine

säästev
[omadussõna, adjektiiv]
keskkonda, loodusvarasid, inimest vm hävimise, vigastamise vm kahju eest hoidev, sellega hoolivalt ümber käiv

säästlik
[omadussõna, adjektiiv]
keskkonda, loodusvarasid, inimest vm hävimise, vigastamise vm kahju eest hoidev, sellega hoolivalt ümber käiv

säästma
[tegusõna, verb]
1. võimalikult vähe (raha, aega) kulutama, varusid alles või edaspidiseks jätma

2. võimalikult vähe kulutama

3. kulutusi vähendama

säästud
[nimisõna, substantiiv]
kokkuhoitud raha

säästueelarve
[nimisõna, substantiiv]
lisaeelarve, millega vähendatakse kinnitatud eelarves ette nähtud tulusid ja eelarve tasakaalustamiseks vastavalt ka kulusid, negatiivne lisaeelarve

säästuhoius
[nimisõna, substantiiv]
teatud tähtajaline hoius pangas raha kogumiseks

säästukarp
[nimisõna, substantiiv]
karp müntide kogumiseks

säästukas
[nimisõna, substantiiv]
odavate kaupade pood, Eestis eeskätt Säästumarketi kohta

säästukauplus
[nimisõna, substantiiv]
madala hinnatasemega ja piiratud kaubavalikuga toidu- ja esmatarbekaupade kauplus

säästukirves
[nimisõna, substantiiv]
(kulude kärpimise, kokkuhoiupoliitika kohta)

säästuklass
[nimisõna, substantiiv]
odavaim või säästlikum hinnaklass

säästulamp
[nimisõna, substantiiv]
elektrilamp (nt kompaktlamp), mis kulutab sama valgusvoo andmiseks oluliselt vähem elektrit kui hõõglamp

säästupirn
[nimisõna, substantiiv]
elektrilamp (nt kompaktlamp), mis kulutab sama valgusvoo andmiseks oluliselt vähem elektrit kui hõõglamp

säästupood
[nimisõna, substantiiv]
madala hinnatasemega ja piiratud kaubavalikuga toidu- ja esmatarbekaupade kauplus

säästuprogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. kulude kärpimist võimaldav tegevuskava

2. kulude kärpimist võimaldav tegevuskava

säästurežiim
[nimisõna, substantiiv]
vähimaid kulutusi, raha kokkuhoidu taotlev toimimis- või tegevusviis

söakalt
[määrsõna, adverb]
1. täis vaprust, julgelt

2. tragilt, ettevõtlikult

söakas
[omadussõna, adjektiiv]
mis tahes olukorras julgelt, ettevõtlikult tegutsev, selline, kes hõlpsalt alla ei anna

söandama
[tegusõna, verb]
1. julgema midagi väljendada või midagi teha, hrl kartes teist poolt segada või rünnata

2. julgema

söebassein
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus leidub ladestunud kivisütt või pruunsütt

söefilter
[nimisõna, substantiiv]
õhupuhastites, sigarettides vm kasutatav filter ebameeldiva lõhna eemaldamiseks

söegrill
[nimisõna, substantiiv]
1. sütega köetav seade toiduainete röstimiseks või kuivatamiseks

2. sütega köetav seade toiduainete kuivalt kuumutamiseks

3. selline röstimisseade, röster

söejoonistus
[nimisõna, substantiiv]
söega või söepliiatsiga tehtud joonistus

söekaevandus
[nimisõna, substantiiv]
1. kivi- või pruunsöe kaevandamise ja tootmisega tegelev tööstusettevõte

2. selleks kasutatav maa-ala

söekaevur
[nimisõna, substantiiv]
sütt kaevandav mäetööline

söelaev
[nimisõna, substantiiv]
laev (kivi)söe vedamiseks

söendama
vigane kuju sõnast söandama

söene
[omadussõna, adjektiiv]
sütt sisaldav või söestunud, mustaks kõrbenud

söepaber
[nimisõna, substantiiv]
must kopeerpaber

söepann
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumi soojendamiseks, toidu valmistamiseks vm kasutatav puusüte põletamise nõu

2. ruumi soojendamiseks puusüte põletamise nõu

söepliiats
[nimisõna, substantiiv]
1. pliiatsikujuline (puitümbrisega) söepulk söejoonistuste tegemiseks

2. söejoonistuste tegemiseks

söepulk
[nimisõna, substantiiv]
süsinikelektrood (nt patareides)

söepunker
[nimisõna, substantiiv]
1. katelde kütmiseks vajaliku söe hoidmise ruum laevas

2. (mõnikord ka samalaadse ruumi kohta katlamajas vm hoones)

söepõletamine
[nimisõna, substantiiv]
puusöe saamine mullakihiga kaetud puude põletamise teel (varasemal ajal)

söepüss
[nimisõna, substantiiv]
(lastemänguna:) paugutegemine kivil sülje sees olevale tulisele puusöele teise kiviga peale lüües

söerada
[nimisõna, substantiiv]
1. jooksu- või võidusõidurada, mille kattes on kasutatud söepuru

2. jooksurada v sõidutee, mille kattes on söepuru

söerajamootorratas
[nimisõna, substantiiv]
söerajasõiduks mõeldud mootorratas

söerajasõit
[nimisõna, substantiiv]
söerajal peetav mootorisportlaste võidusõit

söestama
[tegusõna, verb]
1. (puud) söeks, söele põletama

2. kuumuses, tules mustaks kõrvetama

3. söeks, söele põletama

söestuma
[tegusõna, verb]
1. (puud) söeks, söele põlema

2. kuumuses, tules mustaks kõrbema

3. söeks, söele põlema

söetablett
[nimisõna, substantiiv]
aktiivsöe tablett mürkide vm kahjulike ainete imamiseks organismist

söeterminal
[nimisõna, substantiiv]
söe laadimiseks mõeldud ehitis kaubaliinide lähte- ja lõpp-punktis (nt sadamas)

söetolm
[nimisõna, substantiiv]
söekübemeid sisaldav tolm

söetriikraud
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tulise puusöega soojendatav triikraud

söetööline
[nimisõna, substantiiv]
söetööstuse tööline, hrl kaevur

söetööstus
[nimisõna, substantiiv]
kivi- ja pruunsütt tootev kütusetööstuse haru

söevagun
[nimisõna, substantiiv]
1. vagun (kivi)söe vedamiseks

2. vagun (kivi)söega

söevisand
[nimisõna, substantiiv]
söega visandatud joonistus

sölkup
[nimisõna, substantiiv]
ühe samojeedi väikerahva liige Lääne-Siberis

söll
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema alaga ümbritsetud, lehtrit või katelt meenutav lohk maapinnas

sörk
[nimisõna, substantiiv]
väikeste sammudega mõõdukas, rahulik jooks, sörkimine

sörkima
[tegusõna, verb]
1. pooljoostes liikuma, mõõduka kiirusega jooksma, sörki jooksma

2. sörki jooksma

3. hobuse kohta

sörkjooks
[nimisõna, substantiiv]
sörkimine (ka tervise- ja treeningjooksuna)

sööbekaalium
[nimisõna, substantiiv]
kaaliumkloriidi vesilahuse elektrolüüsil saadav söövitava toimega aine

sööbemürk
[nimisõna, substantiiv]
söövitava toimega ründemürk (nt ipriit)

sööbenaatrium
[nimisõna, substantiiv]
söövitav, tugevalt aluseline kristalne aine, mida kasutatakse nt torupuhastusvahendina ja seebi valmistamisel

sööbija
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mille puhul hamba kõvad koed lagunevad ja hambasse tekib auk

2. hambahaigus

sööbima
[tegusõna, verb]
(aine mõju kohta:) millessegi tugevasti sisse imbuma, uuristama või tungima

sööbiv
[nimisõna, substantiiv]
söövitava toimega

sööbivus
[nimisõna, substantiiv]
mingi aine omadus millessegi tugevasti sisse imbuda või tungida

söödaarbuus
[nimisõna, substantiiv]
lõunamaadel söödakultuurina kasvatatav valkjaskollaka viljalihaga rohttaim

söödaautomaat
[nimisõna, substantiiv]
seade loomade ja lindude söötmiseks

söödagaleega
[nimisõna, substantiiv]
söödataimena kasvatatav kitseherne liik

söödahernes
[nimisõna, substantiiv]
söödataimena kasvatatav värviliste õite ja ronivartega rohttaim

söödahoidla
[nimisõna, substantiiv]
hoone, ruum vm ehitis sööda hoidmiseks

söödajahu
[nimisõna, substantiiv]
jahu ja tangu jahvatamisel tekkiv kõrvaltoode, mida kasutatakse segajõusööda valmistamiseks

söödajuurvili
[nimisõna, substantiiv]
söödaks kasvatatav juurvili (nt söödapeet, söödakaalikas)

söödakaalikas
[nimisõna, substantiiv]
söödajuurviljana kasvatatav kaalikas

söödakala
[nimisõna, substantiiv]
õngesöödana kasutatav kala

söödakapsas
[nimisõna, substantiiv]
söödaks kasvatatav lehtkapsa vorm

söödakartul
[nimisõna, substantiiv]
söödaks kasvatatav kartul

söödakoht
[nimisõna, substantiiv]
metsloomade toitmiseks kohandatud koht

söödakorv
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügil kasutatav plastikust vm materjalist korvike, kuhu pannakse sööt

söödakriit
[nimisõna, substantiiv]
jahvatatud kriit, mida söödetakse loomadele kaltsiumivaese sööda puhul

söödakultuur
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida kasvatatakse loomasöödana

söödakäik
[nimisõna, substantiiv]
käik laudas sööda etteveoks ja söötmiseks

söödakäru
[nimisõna, substantiiv]
käru loomasööda vedamiseks laudas

söödaköök
[nimisõna, substantiiv]
köök karjalauda juures loomatoidu ettevalmistamiseks

söödal
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(koduloomade teisale toidule andmise või seal toidul olemise kohta)

söödalisand
[nimisõna, substantiiv]
loomade toidule lisatav abiaine (nt vitamiin, mineraalaine)

söödamaa
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus loomad toituvad, toidult rohke maa (nt karjamaa, veekogu, mets)

söödamaja
[nimisõna, substantiiv]
väike ehitis lindudele ja (mets)loomadele toidu panemiseks

söödamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei kõlba süüa

söödamikser
[nimisõna, substantiiv]
masin loomatoidu peenestamiseks ja segamiseks

söödamürgistus
[nimisõna, substantiiv]
riknenud, mürgise sööda söömisel tekkiv mürgitus

söödamürgitus
[nimisõna, substantiiv]
riknenud, mürgise sööda söömisel tekkiv mürgitus

söödanaeris
[nimisõna, substantiiv]
söödaks kasvatatav lihaka kollaka juurikaga rohttaim

söödapeet
[nimisõna, substantiiv]
söödaks kasvatatav valkja või kollaka jämenenud juurikaga rohttaim, hariliku peedi teisend

söödaplats
[nimisõna, substantiiv]
kariloomade, ka metsloomade toitmiseks mõeldud ala

söödaporgand
[nimisõna, substantiiv]
söödaks kasvatatav porgand

söödapuudus
[nimisõna, substantiiv]
(põllumajandusloomade, mesilaste) sööda puudumine või nappus

söödapõhk
[nimisõna, substantiiv]
koresöödana kasutatav põhk

söödapõld
[nimisõna, substantiiv]
ulukeile, lindudele lisasöötmiseks rajatud hrl viljapõld

söödapärm
[nimisõna, substantiiv]
proteiini- ja vitamiinirikas loomasööt, mida saadakse pärmseeni tööstuslikult kasvatades ja kuivatades

söödaratsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühe looma päevane toidukogus

söödasegu
[nimisõna, substantiiv]
mineraalainetest, teraviljast vm lisanditest segatud loomasööt

söödasiirup
[nimisõna, substantiiv]
suhkrupeedist suhkru valmistamisel järele jääv tumepruun siirup, mida kasutatakse nt mesilaste söödana

söödastama
[tegusõna, verb]
peibutuspalana antavat toitu hrl õnge külge panema

söödataim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida kasvatatakse loomasöödana

söödatarve
[nimisõna, substantiiv]
looma vajalik söödakogus

söödateravili
[nimisõna, substantiiv]
loomasöödana kasutatav teravili

söödatooraine
[nimisõna, substantiiv]
tooraine, mida kasutatakse loomatoidu valmistamisel

söödatops
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügil kasutatav plastikust vm materjalist korvike, kuhu pannakse sööt

söödav
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. selline, mis kõlbab süüa

2. söömiseks kõlblik

söödavili
[nimisõna, substantiiv]
loomasöödana kasutatav teravili

söödavus
[nimisõna, substantiiv]
söömiseks sobiv või kõlblik olek

sööde
[nimisõna, substantiiv]
1. mikroobide (peamiselt bakterite) kasvatamiseks kasutatav toitekeskkond

2. toitekeskkond mikroobide, rakkude, kudede kunstlikuks kasvatamiseks

söödik
[nimisõna, substantiiv]
inimene vm olend, kes sööb meeleldi ja palju, ablas sööja

söödikänn
[nimisõna, substantiiv]
1. umbes varesesuurune merelind, kes saagipüüdmise kõrval riisub toitu ka teistelt merelindudelt, Eestis üksnes läbirändel

2. merelind

söödimaa
[nimisõna, substantiiv]
sööti jäänud või jäetud põllumaa

söödipõld
[nimisõna, substantiiv]
(pikemat aega) harimata, söötis põld

söödistuma
[tegusõna, verb]
rohtunud, harimata maaks muutuma, sööti jääma

söödisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne põllupidamisviis, kus osa maad jäeti pikaks ajaks harimata

söödumäng
[nimisõna, substantiiv]
sportmäng, kus kasutatakse ohtrasti võistkonnasisest palli või litri söötmist

söödutehnika
[nimisõna, substantiiv]
võtted palli vm vahendi söötmisel

söödutäpsus
[nimisõna, substantiiv]
sõõdu andmise täpsus

söögiaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. söömise aeg

2. söögikord

söögialune
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
söögi alla joodav (naps)

söögihernes
[nimisõna, substantiiv]
toiduks kasvatatav hernes

söögiisu
[nimisõna, substantiiv]
1. soov, tahtmine süüa

2. soov, tahtmine süüa

söögiisujutt
[nimisõna, substantiiv]
(hrl irooniliselt või koos eitusega söögiisu peletava jutu kohta)

söögijäänused
[nimisõna, substantiiv]
1. söömisest, toidust järelejäänu

2. toidujäätmed

söögikaalikas
[nimisõna, substantiiv]
toiduks kasvatatav kaalikas

söögikaart
[nimisõna, substantiiv]
1. restoranis, kohvikus vm pakutavate toitude (ja jookide) nimekiri käikude kaupa

2. leht, millel toitude ja jookide valik kirjas on

söögikapsas
[nimisõna, substantiiv]
toiduks kasvatatav kapsas

söögikartul
[nimisõna, substantiiv]
toiduks kasutatav kartul

söögikoht
[nimisõna, substantiiv]
restoran, kohvik, söökla vms toitlustusasutus

söögikombed
kellegi harjumuspärane viis süües teatud moel toimida või käituda

söögikord
[nimisõna, substantiiv]
1. üks iga päev toimuvatest söömistest

2. üks söögiaeg

3. üks igapäevane söögiaeg

söögikraam
[nimisõna, substantiiv]
toiduained, toit, hrl suuremas koguses, varuna

söögikõrvane
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
söögi kõrvale pruugitav (jook)

söögilauajutt
[nimisõna, substantiiv]
(hrl irooniliselt või koos eitusega jutu kohta, mida söögilauas rääkida ei kõlba)

söögilaud
[nimisõna, substantiiv]
(spetsiaalne) laud, mille pealt süüakse

söögilaul
[nimisõna, substantiiv]
enne sööma hakkamist lauldav vaimulik laul

söögimaja
[nimisõna, substantiiv]
söökla, kõrts vms söögikoht

söögimoon
[nimisõna, substantiiv]
toiduained, toit, hrl suuremas koguses, varuna

sööginaeris
[nimisõna, substantiiv]
toiduks kasvatatav naeris

söögine
[omadussõna, adjektiiv]
söögiga koos

sööginurk
[nimisõna, substantiiv]
söömiseks kohandatud ruumiosa

sööginõu
[nimisõna, substantiiv]
söömisel (ka söögitegemisel) kasutatav nõu

söögipalve
[nimisõna, substantiiv]
hrl enne sööki loetav palve (tänuks igapäevase leiva ja kõigi elutarvete eest)

söögipaus
[nimisõna, substantiiv]
mingis tegevuses tehtav paus söömiseks

söögipeatus
[nimisõna, substantiiv]
teekonnal tehtav peatus söömiseks

söögipeet
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav mustjas- kuni lillakaspunase jämenenud lihaka juurikaga rohttaim, hariliku peedi teisend

söögipood
[nimisõna, substantiiv]
1. kauplus, kus müüakse toiduaineid

2. pood, kus müüakse toiduaineid

söögipoolis
[nimisõna, substantiiv]
miski söödav, mingi (kerge) toit

söögiporgand
[nimisõna, substantiiv]
toiduks kasvatatav porgand

söögipulgad
[nimisõna, substantiiv]
kaks peenikest otsa suunas kitsenevat pulka, mida traditsiooniliselt kasutatakse söömisel nt Hiinas, Jaapanis, Koreas

söögiraha
[nimisõna, substantiiv]
raha toidu ostmiseks, söögile kuluv raha

söögiriist
[nimisõna, substantiiv]
1. söömisvahend (nt lusikas, nuga, kahvel)

2. sööginõu

söögisaal
[nimisõna, substantiiv]
1. söömiseks sisustatud avar ruum

2. söömiseks sisustatud avar ruum

söögisedel
[nimisõna, substantiiv]
1. igapäevased või teatava toidukorra toidud ja joogid (liikide järgi), kuskil pakutav toitude ja jookide valik

2. toitude ja jookide valik

söögiseen
[nimisõna, substantiiv]
söödav, toiduks tarvitatav seen

söögisibul
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav kibeka maitsega taim, mille mugul kasvab maa all

söögisooda
[nimisõna, substantiiv]
küpsetamisel, karastusjookide valmistamisel vm kasutatav vees lahustuv kristalne aine

söögisool
[nimisõna, substantiiv]
1. valkjas kristalne merevee maitsega aine, mida kasutatakse toidu maitsestamiseks ja konserveerimiseks

2. valge aine, mida saab näiteks merest ja mida inimesed lisavad toidule, et anda tugevamat maitset

söögisort
[nimisõna, substantiiv]
toiduks kasvatatav taimesort

söögitoru
[nimisõna, substantiiv]
seedekulgla osa, neelu maoga ühendav lihaseline toru

söögitoruahend
[nimisõna, substantiiv]
söögitoru valendiku tunduv kitsenemus

söögitoruvähk
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline kasvaja söögitorus

söögituba
[nimisõna, substantiiv]
söömiseks sisustatud tuba

söögitädi
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne pedagoogilise hariduseta lasteaiatöötaja, kes aitas kasvatajat mitmesugustes tegevustes

söögivahe
[nimisõna, substantiiv]
aeg ühest söögikorrast teise

söögivaheaeg
[nimisõna, substantiiv]
söögivahetund

söögivahetund
[nimisõna, substantiiv]
pikem vahetund koolis, mille vältel on võimalik süüa

söögiõli
[nimisõna, substantiiv]
1. toiduks kasutatav taimeõli

2. taimedest tehtud õli, millega saab toitu valmistada

söögiäädikas
[nimisõna, substantiiv]
(tööstuslikul teel saadud) 30%-ne äädikhappelahus maitseainena, puhastusvahendina vm otstarbeks

sööja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes (toidu ära) sööb

söök
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida süüakse, et hankida eluspüsimiseks vajalikke aineid

2. see, mida inimesed või loomad söövad

söök-jook
[nimisõna, substantiiv]
see, mida süüakse ja juuakse, toidud ja joogid

söökla
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl mingi asutuse juures olev söögikoht suurema hulga inimeste üheaegseks toitlustamiseks

2. teatud koht, kus inimesed söövad, kui nad on koolis või tööl

söölas
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl looma, harvemini inimese kohta:) ahne sööma või jooma, ahmides ja palju sööv

sööm
[nimisõna, substantiiv]
1. söömine

2. sööming

sööma
[tegusõna, verb]
1. midagi toiduks tarvitades suhu panema, mäluma ja alla neelama, toitu manustama

2. toitu suhu panema ja alla neelama

Ühendtegusõnad: läbi sööma, läbi sööma, peale sööma, peale sööma, sisse sööma, sisse sööma, tagasi sööma, tagasi sööma, välja sööma, välja sööma, ära sööma, ära sööma, üle söömaüle sööma

sööma
[nimisõna, substantiiv]
1. söömine

2. sööming

Ühendtegusõnad: läbi sööma, läbi sööma, peale sööma, peale sööma, sisse sööma, sisse sööma, tagasi sööma, tagasi sööma, välja sööma, välja sööma, ära sööma, ära sööma, üle söömaüle sööma

söömaaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. söömiskord, söömine

2. kloostris

söömad-joomad
[nimisõna, substantiiv]
1. söömine ja joomine (ka peona)

2. söögid ja joogid

söömakoht
[nimisõna, substantiiv]
restoran, kohvik, söökla või muu söögikoht

söömakord
[nimisõna, substantiiv]
1. üks iga päev toimuvatest söömistest

2. üks söögiaeg

3. üks igapäevane söögiaeg

söömakraam
[nimisõna, substantiiv]
toiduained, toit, hrl suuremas koguses, varuna

söömalaud
[nimisõna, substantiiv]
1. söögiajaks kaetud laud

2. toidulaud, toit

söömaline
[nimisõna, substantiiv]
sööja

söömamees
[nimisõna, substantiiv]
(meessoost) inimene, kes sööb meeleldi ja palju

söömaorgia
[nimisõna, substantiiv]
ohjeldamatu sööming

söömapalve
[nimisõna, substantiiv]
hrl enne sööki loetav palve (tänuks igapäevase leiva ja kõigi elutarvete eest)

söömapidu
[nimisõna, substantiiv]
hrl rikkalik söömaaeg

söömar
[nimisõna, substantiiv]
inimene vm olend, kes sööb meeleldi ja palju, ablas sööja

söömaraha
[nimisõna, substantiiv]
raha toidu ostmiseks, söögile kuluv raha

söömasööst
[nimisõna, substantiiv]
ohjeldamatu söömahoog

söömatus
[nimisõna, substantiiv]
söömata olek

söömavahe
[nimisõna, substantiiv]
aeg ühest söögikorrast teise

söömine
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu manustamine

2. söögiaeg, kord, kui süüakse

3. millegi toiduks tarvitamine

4. toidu suhu võtmine ja kurgu kaudu kõhtu viimine

söömine-joomine
[nimisõna, substantiiv]
söömine ja joomine

sööming
[nimisõna, substantiiv]
hrl rikkalik söömaaeg

sööming-jooming
[nimisõna, substantiiv]
1. rikkalik söömaaeg koos ohtra alkoholiga

2. sööming ja jooming

söömisharjumus
[nimisõna, substantiiv]
söömisega seotud kombed ja eelistused, väljakujunenud söömisviis (nt toiduvalik, söögikogus, söögiajad)

söömishäire
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mis on põhjustatud liigsest murest oma kehakaalu ja kehakuju pärast ning avaldub söömisel (nt buliimia, anoreksia)

söömiskultuur
[nimisõna, substantiiv]
söömisega seotud tavad (mida süüakse, kuidas süüakse)

söömiskõlblikkus
[nimisõna, substantiiv]
söömiseks sobiv või kõlblik olek

söömiskäitumine
[nimisõna, substantiiv]
toidu ja söömisega seonduv käitumisviis ja harjumused

söömispulgad
[nimisõna, substantiiv]
kaks peenikest otsa suunas kitsenevat pulka, mida traditsiooniliselt kasutatakse söömisel nt Hiinas, Jaapanis, Koreas

söömisvahend
[nimisõna, substantiiv]
(hrl noa, kahvli või lusika kohta)

söönu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on midagi (teatud toitu vm) söönud

söönud
[omadussõna, adjektiiv]
heas toitumuses olev või seda väljendav

söör
[nimisõna, substantiiv]
1. (inglise keelt kõnelevatel rahvastel:) kõnetlussõna „mu härra"

2. härra inglise keele maades

sööst
[nimisõna, substantiiv]
1. äkiline, kiire, hoogne liikumine

2. hüppega millegi kallale viskumine

sööstlant
[nimisõna, substantiiv]
hrl puust või plastist lant, konksudega kalajäljend, mis liigub kiirete sööstudena, peibutades saaki agoonias viskleva kalana

sööstlaskuja
[nimisõna, substantiiv]
sööstlaskumisega tegeleja

sööstlaskumine
[nimisõna, substantiiv]
mäesuusatamise ala, kus võisteldakse väga järsult mäenõlvalt sirgel rajal maksimumkiirusega laskumises

sööstlema
[tegusõna, verb]
äkiliselt, edasi-tagasi, siia-sinna kiirelt liikuma

sööstlend
[nimisõna, substantiiv]
1. pikeerimine, linnu või lennumasina järsk laskumine maa- või veepinna poole (nt saagi tabamiseks või täpsuspommitamiseks)

2. sööstlend

sööstma
[tegusõna, verb]
äkiliselt alustades, ootamatult väga kiiresti kuhugi liikuma või liikuma hakkama (nt joostes, sõites, lennates)

sööt
[nimisõna, substantiiv]
1. loomadele antav toit (nt hein, rohusööt)

2. toit loomadele

sööt
[nimisõna, substantiiv]
1. pikemat aega harimata põllumaa, rohtunud maa, mida kasutatakse hrl karjamaana

2. harimata jäetud, rohtunud põld

sööt
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmängudes palli, litri vm vahendi edasitoimetamine teisele oma võistkonna mängijale

2. palli, litri edasitoimetamine oma võistkonna mängijale

3. sportmängudes palli ettesöötmine teisele mängijale

sööteava
[nimisõna, substantiiv]
auk millegi sisestamiseks masinasse (nt tükeldamise, hakkimise, purustamise vm eesmärgil)

sööthiir
[nimisõna, substantiiv]
1. nahahaigus, mida iseloomustab punetav ja sageli leemendav mittenakkav lööve

2. nahahaigus

sööti
[määrsõna, adverb]
1. (põllumaa kohta:) pikemat aega harimata, kündmata olekusse

2. põllumaa kohta

söötis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(põllumaa kohta:) pikemat aega harimata, kündmata olekus

söötja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes loomi söödab (nt loomaaias)

söötma
[tegusõna, verb]
1. kedagi toitma, kellelegi sööki ette andma

2. toitu andma, enamasti loomadele

3. toitu andma

4. süüa andma, toitma

Ühendtegusõnad: ette söötma, ette söötma, sisse söötmasisse söötma

söötmine
[nimisõna, substantiiv]
(kodu)loomade või -lindude toitmine, neile sööda andmine

söötmiskoht
[nimisõna, substantiiv]
metsloomade toitmiseks kohandatud koht

söötmisnorm
[nimisõna, substantiiv]
looma toitainevajadus

söötmispäev
[nimisõna, substantiiv]
looma ühe päeva söödatarvet väljendav tingühik

söötmürk
[nimisõna, substantiiv]
kahjurputukatele toiduna sissesöödetav mürk

söötraig
[nimisõna, substantiiv]
kogu organismi haarav põletikuline sidekoe- ja veresoonte haigus, mida põhjustab immuunsüsteemi häire

söötreiarohi
[nimisõna, substantiiv]
liivastel kohtadel kasvav silmapaistmatute õitega erksat kollakasrohelist värvi madal rohttaim

söötur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis paberit vm printerisse, skannerisse sisse või ette söödab

söötühik
[nimisõna, substantiiv]
sööda toiteväärtuse hindamise ühik

sööve
[nimisõna, substantiiv]
1. sööbimine või söövitamine

2. sellest tingitud kahjustus

söövitama
[tegusõna, verb]
1. mingit (kõva) pinda tugevatoimelise ainega keemiliselt töötlema peamiselt süvendite tekitamiseks või puhastamiseks

2. pinnale sööbivalt mõjuma, hrl midagi kahjustades või rikkudes

3. sööbeainega mõjutama v töötlema

sööviti
[nimisõna, substantiiv]
söövitusvahend, keemiline aine millegi söövitamiseks ehk materjali eemaldamiseks keemilisel töötlusel

söövitus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi (kõva) pinna keemiline töötlemine tugevatoimelise ainega peamiselt süvendite tekitamiseks või puhastamiseks

2. söövitamine

söövitustehnika
[nimisõna, substantiiv]
menetlus peamiselt graafikas ja klaasikunstis, mille puhul kujutis saadakse happega vastavat materjali töödeldes

söövitustrükk
[nimisõna, substantiiv]
mustri trükk eelnevalt ühevärviliseks värvitud kangale söövitusaine abil

sü
arhiivi korrastamise käigus ürikutest, fotodest vm arhiividokumentidest moodustatud väikseim omaette säilitatav üksus

sü
sööda toiteväärtuse hindamise ühik

sübariit
[nimisõna, substantiiv]
1. luksuslikku eluviisi ja meelelisi mõnusid harrastav elunautija

2. luksuses mõnulev elunautija

sübariitlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. luksuslikku eluviisi ja meelelisi mõnusid harrastav

2. sübariidile omane

sübariitlus
[nimisõna, substantiiv]
sübariidile omane eluviis

süda
[nimisõna, substantiiv]
1. lihaseline elund, mille kokkutõmbed panevad vere soontes liikuma

2. elund, mis paneb kehas vere ringi käima

südajas
[omadussõna, adjektiiv]
oma kujult südant meenutav

südakarp
[nimisõna, substantiiv]
ribilise südamekujulise karbiga limune

südakindlus
[nimisõna, substantiiv]
tsitadell

südalinn
[nimisõna, substantiiv]
1. linna keskosa, hrl vilgas äri- ja meelelahutuskeskus

2. linna keskmine osa

südamaa
maa keskosa; sisemaa

südamearst
[nimisõna, substantiiv]
südamehaiguste eriarst

südamearter
[nimisõna, substantiiv]
südant verega varustav aordi haru

südameasi
[nimisõna, substantiiv]
asi, tegevus, töö, mida kohusetruult, innuga, täie tõsidusega tehakse või korraldatakse

südameaspiriin
[nimisõna, substantiiv]
verd vedeldava toimega ravim, mis sisaldab väikeses annuses aspiriini

südameastma
[nimisõna, substantiiv]
südametalitluse puudulikkusest tingitud astma

südameatakk
[nimisõna, substantiiv]
äkiline südamehaiguse hoog

südameauk
[nimisõna, substantiiv]
lohuke südamealuses ülakõhu piirkonnas

südamedaam
[nimisõna, substantiiv]
armsam, kallim

südame-emajuur
[nimisõna, substantiiv]
kuivadel niitudel ja paepealsetel kasvav heleroheliste lehtede ja siniste õitega rohttaim, ka ilutaim

südamefilm
[nimisõna, substantiiv]
elektrokardiograafi abil saadud graafiline kujutis südame töö kohta

südamehaige
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit südamehaigust põdev, haige südamega

2. südamehaigust põdev

südamehaigus
[nimisõna, substantiiv]
südame ja südameveresoonte haigus, nt südamepuudulikkus, südameinfarkt

südameheadus
[nimisõna, substantiiv]
hea süda, heasüdamlikkus, heatahtlikkus, headus

südamehäire
[nimisõna, substantiiv]
südametegevuse häire

südamehääl
[nimisõna, substantiiv]
sisemusest, hingepõhjast tulev tunne, sisemine käsk

südameinfarkt
[nimisõna, substantiiv]
pärgarteri sulgusest tekkiv südamelihase osaline kärbus

südamejoon
[nimisõna, substantiiv]
kõverjoon, mis meenutab südame kontuure

südamekahin
[nimisõna, substantiiv]
(südame kuulatlemisel:) südametoonide järel kostev kahin

südameke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitussõnana:) kallike, kullake

südamekelme
[nimisõna, substantiiv]
südameseina väliskest, üks kolmest südameseina kihist

südamekirurg
[nimisõna, substantiiv]
südamekirurgia spetsialist

südamekirurgia
[nimisõna, substantiiv]
südamehaiguste kirurgiline ravi, südameoperatsioonide tegemine

südameklapirike
[nimisõna, substantiiv]
südameklappide või suistike kahjustus

südameklapp
[nimisõna, substantiiv]
klapp südames kodade ja vatsakeste, samuti vatsakeste ja arterite vahel

südamekloppimine
[nimisõna, substantiiv]
kiired ägedad südamelöögid

südamekoda
[nimisõna, substantiiv]
1. üks südame kahest õõnest, kuhu veri tuleb suurtest veenidest ja läheb sealt edasi vatsakestesse

2. üks südame kahest õõnest

südamekoone
[nimisõna, substantiiv]
südamelihase kokkutõmme, mille tagajärjel veri paiskub artereisse, südame kontraktsioon

südamekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
oma kujult südant meenutav

südamelaienemine
[nimisõna, substantiiv]
südame mõõtmete suurenemine selle õõnte suurenemise tõttu (nt südamehaiguste korral)

südamelihas
[nimisõna, substantiiv]
südameseina vahelmine, paks vöötlihaskoest kiht, üks kolmest südameseina kihist

südamelihasepõletik
[nimisõna, substantiiv]
südamelihase põletikuline kahjustus

südamelähedane
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi hingelaadile vastav, hästi sobiv, eriti vastuvõetav

südamelöök
[nimisõna, substantiiv]
1. südametukse, pulsilöök

2. liigutus, mida süda teeb, et panna kehas veri liikuma

südamemassaaž
[nimisõna, substantiiv]
seiskunud südame talitluse käivitamine südame otsese pigistamise või rindkere rütmilise rõhumisega

südamemonitor
[nimisõna, substantiiv]
südametegevuse jälgimisel kasutatav seade (statsionaarne või kaasaskantav)

südamemurdja
[nimisõna, substantiiv]
1. vastassugupoole veetleja, päid segi ajav atraktiivne mees (harvem naine)

2. vastassugupoole veetleja

südamemure
[nimisõna, substantiiv]
südant rõhuv, südamel lasuv mure või kohustus

südameneuroos
[nimisõna, substantiiv]
kogunimetus südametegevust reguleerivate närvide talitlushäirete kohta

südamenõrkus
[nimisõna, substantiiv]
südametegevuse nõrkus

südamepaun
[nimisõna, substantiiv]
südant ümbritsev tihedast sidekoest koosnev umbne kott

südamepaunapõletik
[nimisõna, substantiiv]
südamepauna põletikuline seisund

südamepaunavedelik
[nimisõna, substantiiv]
südamepaunas leiduv seroosne vedelik

südamepekslemine
[nimisõna, substantiiv]
kiired ägedad südamelöögid

südamepiin
[nimisõna, substantiiv]
raske psüühiline kannatus, hingepiin

südamepuistamine
[nimisõna, substantiiv]
pihtimine, oma murede, kõige näriva või rõhuva kellelegi ärarääkimine

südamepuudulikkus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus süda ei ole võimeline küllalt kiiresti pumpama sinna saabuvat verd või venoosse vere naasmine südamesse on ebapiisav

südamepõhi
[nimisõna, substantiiv]
sisemaailma varjatuim osa

südamepõhjani
[määrsõna, adverb]
ülimalt, sügavalt, väga

südamepõhjast
[määrsõna, adverb]
1. sügavalt (sisimast)

2. (üli)väga, kogu hingest

südamepõõsas
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilises Aafrikas ja Aasias kasvav liaan, põõsas või väike puu, mille mürgistes seemnetes sisalduvast strofantiinist valmistatakse südametalitlust tugevdavaid ravimeid

2. troopikataim

südamepärgarter
[nimisõna, substantiiv]
südant verega varustav aordi haru

südamepööritus
[nimisõna, substantiiv]
1. südame pahaksmineku, oksendamistungi algusjärk

2. seisund, kus süda hakkab pahaks minema

südamerabandus
[nimisõna, substantiiv]
äkksurm südame seiskumise tagajärjel

südamerahu
[nimisõna, substantiiv]
1. sisemine rahu, meele- või hingerahu

2. sisemine rahu, hingerahu

südamerahuga
[määrsõna, adverb]
millestki hoolimata, muretult

südamerahus
millestki hoolimata, muretult

südameravim
[nimisõna, substantiiv]
1. südamehaiguste ravim

2. südameravim

südamerebend
[nimisõna, substantiiv]
südame rebenemine füüsilise trauma tagajärjel

südamereuma
[nimisõna, substantiiv]
reumaatiline südamelihasepõletik

südamerike
[nimisõna, substantiiv]
südameklapi rike vm südame arenemisviga

südamerohi
[nimisõna, substantiiv]
1. südamehaiguste ravim

2. südameravim

südamerütm
[nimisõna, substantiiv]
südamelöökide rütm

südamerütmur
[nimisõna, substantiiv]
südametegevust virgutav elektronseadis südame juures

südamesaladus
[nimisõna, substantiiv]
hrl kellegi tundeid puudutav väga isiklik teave, mida hoitakse võõraste eest salaja

südameseisak
[nimisõna, substantiiv]
1. südametegevuse lakkamine, südame (ajutine) seiskumine

2. südame kokkutõmbumise nõrkus

südameseiskus
[nimisõna, substantiiv]
südame seiskumine

südamesiirdamine
[nimisõna, substantiiv]
haige südame asendamine selle kohale siiratava terve südamega

südamesiire
[nimisõna, substantiiv]
haige südame asendamine selle kohale siiratava terve südamega

südamesoe
[omadussõna, adjektiiv]
südamlik, hell, osavõtlik vms

südamesoojus
[nimisõna, substantiiv]
südamlikkus, hellus, tundesoojus

südamesoov
[nimisõna, substantiiv]
väga suur soov, suur ihaldus

südamesopp
[nimisõna, substantiiv]
sisemaailma varjatuim osa

südamest
[määrsõna, adverb]
(üli)väga, kogu hingest

südamestimulaator
[nimisõna, substantiiv]
südametegevust virgutav elektronseadis südame juures

südamesõber
[nimisõna, substantiiv]
väga lähedane, eriti suur sõber

südamesõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
organismi, eriti südame tervisele hea ja kasulik

südametalitlus
[nimisõna, substantiiv]
südame funktsioneerimine

südametegevus
[nimisõna, substantiiv]
südame funktsioneerimine

südametemurdja
[nimisõna, substantiiv]
1. vastassugupoole veetleja, päid segi ajav atraktiivne mees (harvem naine)

2. vastassugupoole veetleja

südametervis
[nimisõna, substantiiv]
südame heaolu, terve olek

südametevallutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. vastassugupoole veetleja, päid segi ajav atraktiivne mees (harvem naine)

2. vastassugupoole veetleja

südametilgad
[nimisõna, substantiiv]
ravim südame turgutuseks, kosutuseks

südametoon
[nimisõna, substantiiv]
(südame kuulatlemisel:) südameklappide sulgumise heli

südametu
[omadussõna, adjektiiv]
kõvasüdameline, kalk, halastamatu, julm

südametukse
[nimisõna, substantiiv]
1. südamelihase kokkutõmme

2. selle ilming, mis on tajutav südame kerge võpatusena

südametuli
[nimisõna, substantiiv]
sisemine põlemine, tundetulv

südametult
[määrsõna, adverb]
kalgilt, halastamatult, julmalt

südametunnistus
[nimisõna, substantiiv]
1. isiksuse omadus, mis väljendub omaenese tegudele ja eesmärkidele antavates kõlbelistes hinnangutes ning emotsionaalses kõlbelises enesekontrollis

2. seda väljendav (piinarikas) tunne

südametunnistusevabadus
[nimisõna, substantiiv]
põhiseadusega tagatud õigus otsustada ise oma veendumuste üle

südametunnistusvabadus
[nimisõna, substantiiv]
põhiseadusega tagatud õigus otsustada ise oma veendumuste üle

südametus
[nimisõna, substantiiv]
kalkus, halastamatu või julm olek

südametäiega
[määrsõna, adverb]
vihaselt, nördinult, meelepahaga

südametäis
[nimisõna, substantiiv]
viha, pahameel

südamevaev
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline vaev, hinge-, südamepiin

südamevalu
[nimisõna, substantiiv]
tugev psüühiline kannatus, suur mure või kurbus

südamevatsake
[nimisõna, substantiiv]
üks südame kahest õõnest, kuhu veri tuleb kodadest ja läheb sealt edasi arteritesse

südameveri
[nimisõna, substantiiv]
(eriti sügava tunde, läbielamise kohta)

südameviga
[nimisõna, substantiiv]
südameklapi rike vm südame arenemisviga

südamevoolmed
[nimisõna, substantiiv]
pigistav rinnavalu ja -ahistus, mida põhjustab südamelihase hapnikuvaegus

südamevärin
[nimisõna, substantiiv]
(hirmu, ärevuse vms tunde kohta)

südamevärinal
ärevust, kõhedust, hardust vms tundes

südamik
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi keskmine või sisemine osa

2. millegi siseosa, süda

südamlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõbralik ja heatahtlik, lahkust, kaastunnet ilmutav

2. väga sõbralik, lahke

3. südamlik, sõbralik

4. heatahtlik, lahke, siiras

südamlikkus
[nimisõna, substantiiv]
sõbralikkus ja heatahtlikkus, lahkuse ja kaastunde väljanäitamine

südamlikult
[määrsõna, adverb]
viisil, mis on sõbralik ja heatahtlik ning ilmutab lahkust

südanthaarav
[omadussõna, adjektiiv]
haarav, südamesse minev

südantkosutav
[omadussõna, adjektiiv]
1. meeldiv, heameelt tegev, turgutav

2. meeldiv

südantliigutav
[omadussõna, adjektiiv]
äärmiselt liigutav, südamesse minev

südantlõhestav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kohutav, läbilõikav, valusalt mõjuv

2. sügavat kaastunnet äratav

3. kohutav, valusalt mõjuv

südantpidi
[määrsõna, adverb]
(suure kiindumise kohta:) südamega

südantsoojendav
[omadussõna, adjektiiv]
1. rõõmsaks tegev, rõõmustav, häid tundeid põhjustav

2. rõõmustav

südapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. keskpäev

2. keskpäev

südapäevane
[omadussõna, adjektiiv]
keskpäevane

südar
[nimisõna, substantiiv]
südameatakk, infarkt

südasuvi
[nimisõna, substantiiv]
suve keskmine, hrl kõige soojem osa, suve kõrgaeg

südasuvine
[omadussõna, adjektiiv]
kesksuvel esinev, kesksuvele omane

südasuviselt
[määrsõna, adverb]
südasuvele omaselt

südatalv
[nimisõna, substantiiv]
talve keskmine, hrl kõige külmem osa, talve kõrgaeg

südaöine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kella 12 paiku) keskööl toimuv või esinev

2. keskööle omane

südaöö
[nimisõna, substantiiv]
1. öö keskmine, pimedaim järk (kella 12 paiku)

2. kell 12 öösel

südaööl
[määrsõna, adverb]
öösel kell 12, südaööl

südaöösel
[määrsõna, adverb]
öösel kell 12, südaööl

südaöösi
[määrsõna, adverb]
öösel kell 12, südaööl

südaöötund
[nimisõna, substantiiv]
(umbes) kell 12 öösel, südaöine tund

südi
[omadussõna, adjektiiv]
1. raskustele vapralt vastu hakkav, selline, kes hõlpsalt alla ei anna

2. tragi, hakkaja, ettevõtlik

südidus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastasele vapper vastu hakkamine, mitte hõlpsalt alla andmine

2. tragidus, ettevõtlikkus

südikalt
[määrsõna, adverb]
1. täis vaprust, julgelt

2. tragilt, ettevõtlikult

südikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. raskustele vapralt vastu hakkav, selline, kes hõlpsalt alla ei anna

2. tragi, hakkaja, ettevõtlik

südikus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastasele vapper vastu hakkamine, mitte hõlpsalt alla andmine

2. tragidus, ettevõtlikkus

südilt
[määrsõna, adverb]
1. täis vaprust, julgelt

2. tragilt, ettevõtlikult

südvester
[nimisõna, substantiiv]
1. meremehe laiaääreline pead ja kaela vee eest kaitsev peakate

2. vee eest kaitsev [meremehe] laiaääreline peakate

süeniit
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt päevakividest koosnev graniidiga sarnanev teraline kivim

2. päevakividest koosnev süvakivim

süfiliid
[nimisõna, substantiiv]
süüfilise lööve

süfiliitik
[nimisõna, substantiiv]
süüfilist põdev inimene

süfiliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
süüfilise nähtudega, süüfilisega seotud

süfiliitlööve
[nimisõna, substantiiv]
süüfilise lööve

sügama
[tegusõna, verb]
1. mingit (sügelevat) kehaosa kratsima või millegi vastu hõõruma

2. küüntega naha peal edasi-tagasi liigutama

3. kratsima

4. aeg-ajalt, kergelt

5. end

sügatõbi
[nimisõna, substantiiv]
tugeva nahakihelusega (ka löövetega) nahahaigus

sügav
[omadussõna, adjektiiv]
1. pealmisest pinnast või ülemisest äärest tugevasti allapoole ulatuv

2. selline, mis ulatub pinnast suurel määral allapoole või sissepoole

sügavajuureline
[omadussõna, adjektiiv]
sügavale mulda ulatuva juurestikuga

sügaval
[määrsõna, adverb]
ümbruse üldisest pinnast tunduvalt allpool

sügavale
[määrsõna, adverb]
ümbruse üldisest pinnast tunduvalt allapoole

sügavallapanu
[nimisõna, substantiiv]
põhu, turva vm allapanu ja sõnniku segu

sügavalt
[määrsõna, adverb]
1. pealmisest pinnast või ülemisest äärest tunduvalt allapoole ulatuvalt

2. nii, et ulatub ümbruse pinnast tunduvalt allapoole

3. ümbruse pinnast allapoole

sügavamini
[määrsõna, adverb]
1. rohkem sügavalt

2. põhjalikumalt

3. rohkem sügavalt, sügavamalt

sügavamõtteline
[omadussõna, adjektiiv]
mõttearenduselt väga sisukas, (filosoofiliselt) millegi olemust tabav

sügavasisuline
[omadussõna, adjektiiv]
mingisse teemasse sügavuti minev, olulisi küsimusi käsitlev, mitte kerge ega meelelahutuslik

sügavasti
[määrsõna, adverb]
(liigutuste kohta:) keha normaalasendist kõvasti allapoole

sügavavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
natuke (liiga) sügav

sügavdama
[tegusõna, verb]
sügava[ma]ks tegema

sügavhall
[omadussõna, adjektiiv]
tugevatooniline, intensiivne hall

sügavik
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbruse pinnast kõvasti allapoole ulatuv koht või ala, sügav koht

2. mägedes

3. veekogus

sügavjahutama
[tegusõna, verb]
ainet alla –100 °C jahutama

sügavkobesti
[nimisõna, substantiiv]
masin tihenenud mulla vm pinnase sügavaks kobestamiseks

sügavkükk
[nimisõna, substantiiv]
madalale, kuni kanna puuteni ulatuv kükk

sügavkülm
[nimisõna, substantiiv]
1. külmkapp toiduainete säilitamiseks temperatuuril kuni -35 °C

2. eraldi külmkapp või külmkapi osa, kus on väga madal temperatuur ja toiduained säilivad kauem

sügavkülmas
(sügavkülmikus külmutatud olekuga seoses)

sügavkülmik
[nimisõna, substantiiv]
1. külmkapp toiduainete säilitamiseks temperatuuril kuni -35 °C

2. eraldi külmkapp või külmkapi osa, kus on väga madal temperatuur ja toiduained säilivad kauem

sügavkülmkamber
[nimisõna, substantiiv]
kahekambrilise külmiku sügavkülmutav osa

sügavkülmkapp
[nimisõna, substantiiv]
1. külmkapp toiduainete säilitamiseks temperatuuril kuni -35 °C

2. eraldi külmkapp või külmkapi osa, kus on väga madal temperatuur ja toiduained säilivad kauem

sügavkülmutama
[tegusõna, verb]
toiduaineid vm aineid külmutama väga madala temperatuurini (hrl kuni –35 °C) ja sellisena säilitama

sügavkülmuti
[nimisõna, substantiiv]
seade toiduainete külmutamiseks ja külmunult säilitamiseks temperatuuril kuni –35 °C

sügavkülmutus
[nimisõna, substantiiv]
sügavkülmutamine

sügavkülmutusseade
[nimisõna, substantiiv]
seade toiduainete külmutamiseks ja külmunult säilitamiseks temperatuuril kuni –35 °C

sügavkünd
[nimisõna, substantiiv]
sügavam künd (hrl sügavusega 25–50 cm)

sügavmust
[omadussõna, adjektiiv]
tugevatooniline, intensiivne must

sügavmõtteline
[omadussõna, adjektiiv]
mõttearenduselt väga sisukas, (filosoofiliselt) millegi olemust tabav

sügavniisutama
[tegusõna, verb]
intensiivselt niisutama

sügavniisutav
[omadussõna, adjektiiv]
intensiivselt niisutav

sügavpruun
[omadussõna, adjektiiv]
tugevatooniline, intensiivne pruun

sügavpuhastama
[tegusõna, verb]
põhjalikult, süvitsi puhastama

sügavpuhastus
[nimisõna, substantiiv]
1. (naha, hammaste, siseorganite vm kohta:) põhjalik, hrl mitmest etapist koosnev puhastus

2. (naha, hammaste, siseorganite vm kohta:) ülipõhjalik, hrl mitmest etapist koosnev puhastus

sügavpunane
[omadussõna, adjektiiv]
tugevatooniline, intensiivne punane

sügavpuurauk
[nimisõna, substantiiv]
maapinna sügavatesse kihtidesse ulatuv puurauk

sügavpuurimine
[nimisõna, substantiiv]
pinnase süvakihtidesse ulatuv puurimine

sügavpüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük sügavalt merest

sügavroosa
[omadussõna, adjektiiv]
tugevatooniline, intensiivne roosa

sügavsinine
[omadussõna, adjektiiv]
tugevatooniline, intensiivne sinine

sügavtrükitehnika
[nimisõna, substantiiv]
trükimenetlus ja graafika tehnika, mille puhul tõmmisele jäljendi jätavad trükivormi õnarad

sügavtrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükimenetlus ja graafika tehnika, mille puhul tõmmisele jäljendi jätavad trükivormi õnarad

sügavtõsine
[omadussõna, adjektiiv]
äärmiselt tõsine

sügavune
[omadussõna, adjektiiv]
teatava sügavusega

sügavus
[nimisõna, substantiiv]
1. ulatus millegi pealispinnast allapoole (ka kuni põhjani)

2. ulatus millegi pinnast allapoole põhjani või eespool olevast pinnast tahapoole

3. ulatus pealispinnast allapoole

4. äärealast taha- v sissepoole

sügavushüpe
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtne mahahüpe rippest või kõrgemalt aluselt (algõpetuses õige maandumisoskuse omandamiseks)

2. lihtne mahahüpe rippest v kõrgemalt aluselt

sügavusmõõtur
[nimisõna, substantiiv]
riist millegi (nt soone) sügavuse või kõrguse (nt astmete) mõõtmiseks

sügavuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
kolme koordinaadiga määratud geograafiline punkt veekogu põhjas

sügavusteravus
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, mille ulatuses esemed kujutuvad fotomaterjalil rahuldava teravusega

sügavuti
[määrsõna, adverb]
põhjalikult, üksipulgi süvenedes, põhjani minnes

sügelema
[tegusõna, verb]
1. (naha või limaskesta kohta:) sellist ärritust andma, mis paneb seda kohta (käega) kratsima või hõõruma

2. kui sul kuskilt sügeleb, siis sa tahaksid seal küüntega edasi-tagasi liigutada

sügelised
[nimisõna, substantiiv]
1. sügelislesta põhjustatud inimeste ja loomade nakkuslik nahahaigus, mida iseloomustavad vistrikud ja sügelus

2. nakkuslik nahahaigus

sügelislest
[nimisõna, substantiiv]
tilluke sügelisi tekitav nahaparasiit

sügelus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl naha (kerge, haiguslik) sügelemine

2. sügelemine, kihelemine

sügis
[nimisõna, substantiiv]
1. jahe, sageli vihmane, suve ja talve vaheline aastaaeg

2. suve ja talve vaheline aastaaeg

sügisadoonis
[nimisõna, substantiiv]
punaste õitega rohttaim, Eestis ilutaim

sügisand
[nimisõna, substantiiv]
sügisel valmiv puuvili, köögivili vm aiasaadus

sügisaster
[nimisõna, substantiiv]
valgete, roosade, siniste, lillade või punaste õitega mitmeaastane aialill, mis lõpetab õitsemise külmade saabudes

sügisekuu
[nimisõna, substantiiv]
üks sügise kuudest, Eestis september, oktoober ja november

sügisene
[omadussõna, adjektiiv]
1. sügisele omane, sügisega seostuv

2. sügisel esinev või toimuv

3. sügisele omane

4. sügisel toimuv

sügiseselt
[määrsõna, adverb]
sügisele omaselt, sügisega seostuval viisil

sügiseti
[määrsõna, adverb]
1. igal või mitmel sügisel, sügisetel

2. igal sügisel

sügishall
[nimisõna, substantiiv]
sügisel õhu külmenemise mõjul tekkiv ebaühtlane jääkristallide kiht maapinnal ja taimedel

sügishall
[omadussõna, adjektiiv]
sügiseselt hall ja kõle

sügisheleenium
[nimisõna, substantiiv]
kollaste kuni oranžpruunide õitega kõrgekasvuline aialill, ka lõikelillena

sügisilm
[nimisõna, substantiiv]
sügisene ilm (hrl jaheda, värvikireva või vihmase ilma kohta)

sügisjaht
[nimisõna, substantiiv]
sügisel toimuv jahipidamine

sügisjoonik
[nimisõna, substantiiv]
tumeda karmiinpunase triibulise koorega magushapu keskmise suurusega sügisõun

sügisking
[nimisõna, substantiiv]
sügisel kantav kinnisem või paksema tallaga king

sügiskogrits
[nimisõna, substantiiv]
sügisel kasvav noorelt punakaspruuni, vanemana mustjaspruuni, inimese aju meenutava voldilis-käärulise kübaraga mürgine, üksnes kupatatult toiduks kõlbav seen

sügiskollane
[omadussõna, adjektiiv]
kirjusegune, punakate vm värviliste laikudega kollane, sügislehtede värvi, sügiseselt kollane

sügiskollektsioon
[nimisõna, substantiiv]
sügisel kandmiseks, tarvitamiseks vms mõeldud ühelaadsete esemete kogu (nt rõivad, kosmeetikavahendid)

sügiskuu
[nimisõna, substantiiv]
üks sügise kuudest, Eestis september, oktoober ja november

sügiskülm
[nimisõna, substantiiv]
1. sügisene madal temperatuur, külm hrl alla 0°

2. sügisene külm[us]

sügiskünd
[nimisõna, substantiiv]
sügisene künnitöö, sügisene kündmine

sügislaat
[nimisõna, substantiiv]
sügisene laat

sügisleht
[nimisõna, substantiiv]
sügisene värvi muutnud puuleht

sügislill
[nimisõna, substantiiv]
sügisel õitsev lill

sügis-limanutt
[nimisõna, substantiiv]
paksult limase kübaraga hilissügisene söögiseen

sügismaastik
[nimisõna, substantiiv]
sügisestes värvitoonides maastik

sügismaru
[nimisõna, substantiiv]
sügisene torm

sügismasendus
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse vähesusest tingitud biorütmihäire, meeleolulangus pimedal ajal (ja selle iseeneslik taandumine kevadel ja suvel)

2. valguse vähesusest tingitud meeleolulangus pimedal ajal

sügismeik
[nimisõna, substantiiv]
1. sügisesi, nt suitsuseid, sügavaid värvitoone kasutav meikimisviis

2. (saabuval) sügisel moes olev meikimisviis

sügisnukrus
[nimisõna, substantiiv]
sügisega (ja pimeda ajaga) seotud, sügisest, kõige hääbumisest tingitud nukrus

sügispealinn
[nimisõna, substantiiv]
Narva tiitel sügisperioodil

sügispime
[nimisõna, substantiiv]
sügisene pimedus

sügispori
[nimisõna, substantiiv]
sügisene pori

sügispuit
[nimisõna, substantiiv]
(puidul:) aastarõnga tihedam ja tugevam, väiksemate rakkudega osa, mis on moodustunud rohkem sügise poole

sügispunkt
[nimisõna, substantiiv]
punkt taevaskeral, kus Päike asetseb sügisesel pööripäeval

sügispäev
[nimisõna, substantiiv]
sügisene päev

sügispäike
[nimisõna, substantiiv]
sügisene päikesevalgus

sügispüük
[nimisõna, substantiiv]
sügisene kalapüük

sügisraju
[nimisõna, substantiiv]
tugev sügistorm

sügisrõske
[omadussõna, adjektiiv]
sügiseselt külm ja niiske

sügisräim
[nimisõna, substantiiv]
sügisel kudev räim

sügisränne
[nimisõna, substantiiv]
lindude sügisene ränne pesitsuspaikadest talvituspaikadesse

sügissadu
[nimisõna, substantiiv]
sügisene vihmasadu

sügisseen
[nimisõna, substantiiv]
sügisel kasvav seen (nt kollariisikas)

sügissemester
[nimisõna, substantiiv]
sügisel algav ja talvel lõppev õppepoolaasta

sügissuvi
[nimisõna, substantiiv]
suvest sügisesse ülemineku aeg, suve hiline, sügisepoolne osa

sügissuvine
[omadussõna, adjektiiv]
sügissuvesse kuuluv, sellele omane

sügis-säralill
[nimisõna, substantiiv]
kollaste kuni oranžpruunide õitega kõrgekasvuline aialill, ka lõikelillena

sügissünge
[omadussõna, adjektiiv]
sügiseselt sünge ja kõle

sügistalv
[nimisõna, substantiiv]
sügisest talve ülemineku aeg, talve varane, sügisepoolne osa

sügistorm
[nimisõna, substantiiv]
sügisene torm

sügistööd
[nimisõna, substantiiv]
(hrl sügiseste põllu- ja aiatööde kohta)

sügisvihm
[nimisõna, substantiiv]
sügisene vihm

sügisväetis
[nimisõna, substantiiv]
väetis taimede väetamiseks sügisel

sügisvärv
[nimisõna, substantiiv]
sügisene (kirju) värvitoon, hrl kollane või punane

sügisõhtu
[nimisõna, substantiiv]
sügispäeva õhtu

sügisõun
[nimisõna, substantiiv]
sügisel valmiv õun

sügisöö
[nimisõna, substantiiv]
sügisene öö

sügomorfne
[omadussõna, adjektiiv]
(taime õie kohta:) ebakorrapärase kujuga (nt lillhernel, kannikesel), ainult ühe lõikepinnaga sümmeetrilisteks poolteks jagatav

sügomükoos
[nimisõna, substantiiv]
ohtlik seenhaigus, mis haarab hrl pea, kopsude või seedekanali piirkonda

sügoot
[nimisõna, substantiiv]
1. viljastatud munarakk, organismialge, mis on tekkinud isas- ja emassuguraku ühinemisel

2. viljastatud munarakk

süit
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmest iseseisvast kontrastsest osast koosnev (instrumentaal)helitöö

2. helitöö

sükofant
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaaja Ateenas isik, kes elatus pealekaebamisest

2. vanaaja Ateenas isik, kes elatus pealekaebamistest

sükomoor
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas ja Aasias kasvav kollakaspruuni tüve, kõva mädanemiskindla puidu ja sibulakujuliste viljadega (viigimarjadega) puu

sükomooripuu
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas ja Aasias kasvav kollakaspruuni tüve, kõva mädanemiskindla puidu ja sibulakujuliste viljadega (viigimarjadega) puu

sükomoor-viigipuu
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas ja Aasias kasvav kollakaspruuni tüve, kõva mädanemiskindla puidu ja sibulakujuliste viljadega (viigimarjadega) puu

sükoos
[nimisõna, substantiiv]
habemepiirkonnas kogu karvanääpsu haarav mädane põletik

süld
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne pikkusühik (algselt kõrvalesirutatud käte vahemaa), umbes 2,13 m

süldibänd
[nimisõna, substantiiv]
rahvapärast lihtsat ja erilise sisuta muusikat mängiv bänd

süldikauss
[nimisõna, substantiiv]
kauss süldiga

süldikraam
[nimisõna, substantiiv]
süldi keetmiseks sobiv hästi tarretuv liha (nt seajalad, koot, seapea)

süldilaud
[nimisõna, substantiiv]
pikk kaetud peolaud hrl traditsiooniliste rahvalike toitudega

süldileem
[nimisõna, substantiiv]
süldiliha keetmisel tekkiv tarretuv vedelik

süldiliha
[nimisõna, substantiiv]
süldi valmistamiseks sobiv liha (nt seajalad, koot, seapea)

süldimaterjal
[nimisõna, substantiiv]
süldi keetmiseks sobiv hästi tarretuv liha (nt seajalad, koot, seapea)

süldine
[omadussõna, adjektiiv]
1. süldiga koos, süldiga määritud

2. pehme ja võdisev (nagu sült)

süldipidu
[nimisõna, substantiiv]
1. (rahvaliku meelelahutusega söömapeo kohta)

2. söömapidu

süldistuma
[tegusõna, verb]
1. vedelast olekust tahkeks muutuma, (klompideks) hanguma või (süldiks) tarretuma

2. süldiks minema, süldiks tarretuma

sülditaoline
[omadussõna, adjektiiv]
pehme ja võdisev (nagu sült), sülti meenutav

süldvõte
[nimisõna, substantiiv]
rahvatantsus võte, milles paarilised seisavad rinnati, pihkseongus käed sirutatuna kõrvale

sülearvuti
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasaskantav oma toitega arvuti

2. väike arvuti, mida saab endaga kaasas kanda

sülekoer
[nimisõna, substantiiv]
väike koer, keda saab süles hoida ja kanda

sülelaps
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, keda saab süles kanda

sülelema
[tegusõna, verb]
1. kellelgi ümbert kinni võtma, kedagi rinna vastu suruma

2. kui sa kedagi kallistad, siis sa paned oma käed talle ümber, et näidata, kuidas sa temast hoolid või teda armastad

sülelus
[nimisõna, substantiiv]
kätega kellegi ümbert kinni võtmine, et väljendada armastust või sõprust

süleluu
[nimisõna, substantiiv]
loomade ja lindude vaagnaluu osa

sülem
[nimisõna, substantiiv]
1. (mesilaspere jagunemisel:) mesilased, kes koos mesilasemaga lahkuvad tarust mujale

2. pere heitnud mesilased

sülemiema
[nimisõna, substantiiv]
mesilasema sülemis

sülemik
[nimisõna, substantiiv]
1. anum mesilassülemi mahutamiseks enne selle tarru paigutamist

2. anum sülemi mahutamiseks enne selle tarru paigutamist

sülemikast
[nimisõna, substantiiv]
1. anum mesilassülemi mahutamiseks enne selle tarru paigutamist

2. anum sülemi mahutamiseks enne selle tarru paigutamist

sülemikupp
[nimisõna, substantiiv]
sülemlemiseks valmistuva pere poolt pesakärgede servadele, kärgedes olevatesse aukudesse vm ehitatav pesa

sülemimesilane
[nimisõna, substantiiv]
sülemis olev mesilane

sülemivakk
[nimisõna, substantiiv]
1. anum mesilassülemi mahutamiseks enne selle tarru paigutamist

2. anum sülemi mahutamiseks enne selle tarru paigutamist

sülemlema
[tegusõna, verb]
(mesilaste kohta:) vanast mesilasperest jagunema ja koos mesilasemaga tarust uude kohta lahkuma

sülemlemiskainus
[nimisõna, substantiiv]
(mesilastel:) rahulik tarus olemine, mitte vajadus sülemina tarust lahkuda

sülemlemistung
[nimisõna, substantiiv]
(mesilastel:) sülemina tarust lahkumise vajadus, mis tekib, kui mesilasperes on noori mesilasi (amm-mesilasi) rohkem kui haudme hooldamiseks vaja

sülepilet
[nimisõna, substantiiv]
süles istuvale lapsele mõeldud pilet (nt teatris)

sülepoiss
[nimisõna, substantiiv]
sigivusmaagia eesmärgil peiukodus pruudi sülle pandud poisike (endisaegse pulmakombena)

süler
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasaskantav oma toitega arvuti

2. väike arvuti, mida saab endaga kaasas kanda

süles
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. seisva või istuva inimese käte ja keha eespoolse osa vahel (umbkaudu rinna või vöökoha kõrgusel)

2. istuva inimese jalgade ülemise osa peal

3. seisva inimese käte vahel

sülest
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
seisva või istuva inimese käte ja keha eespoolse osa vahelt (umbkaudu rinna või vöökoha kõrguselt)

sületants
[nimisõna, substantiiv]
erootiline tants (peaaegu) sülle istumisega (nt striptiisiklubis)

sületäis
[nimisõna, substantiiv]
suur, süle üleni täitev kogus (nt lilli)

sülf
[nimisõna, substantiiv]
1. (meessoost) õhuvaim keldi ja germaani mütoloogias

2. õhuvaim keldi ja germaani mütoloogias

sülfiid
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost õhuvaim keldi ja germaani mütoloogias

2. naissoost õhuvaim

sülfoon
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukeseseinaline lõõtsakujuliselt pikenev või lühenev metallsilinder, mida kasutatakse masinaehituses

2. lõõtsakujuline metallsilinder

sülg
[nimisõna, substantiiv]
süljenäärmetest suuõõnde nõristuv limane veniv vedelik

sülgama
[tegusõna, verb]
1. suust sülge vm ollust välja laskma

2. suust vedelikku välja laskma

Ühendtegusõnad: välja sülgamavälja sülgama

sülgima
[tegusõna, verb]
ühtelugu sülitama, pidevalt sülgama

süli
[nimisõna, substantiiv]
1. seisva või istuva inimese väljasirutatud käsivarte ja keha eespoolse osa vaheline ruum (umbkaudu rinna või vöökoha kõrgusel)

2. rüpp, põu

süliriim
[nimisõna, substantiiv]
esimese ja neljanda ning teise ja kolmanda värsi lõppude riimumine

sülitama
[tegusõna, verb]
1. suust sülge vm ollust välja laskma

2. suust vedelikku välja laskma

Ühendtegusõnad: välja sülitamavälja sülitama

süliti
[nimisõna, substantiiv]
hrl räästajoonest eenduv, sageli dekoratiivselt kujundatud vihmaveerenn või -toru

sülitsi
[määrsõna, adverb]
vastamisi, võrdsena (võistlemas või võitlemas), omavahel mõõtu võttes

süljeeritus
[nimisõna, substantiiv]
sülje eritumine nõrena, sülje nõristumine

süljeimur
[nimisõna, substantiiv]
hambaravis kasutatav seadeldis sülje imamiseks

süljekauss
[nimisõna, substantiiv]
1. eriline kausikene sülitamiseks (nt raviprotseduuridel)

2. kausike sülitamiseks

süljelärakas
[nimisõna, substantiiv]
1. suust väljapaisatud (suur) kogus sülge

2. süljelarakas

süljene
[omadussõna, adjektiiv]
süljega koos, süljega määrdunud

süljenire
[nimisõna, substantiiv]
suust voolav peenike süljejuga

süljenõristus
[nimisõna, substantiiv]
sülje eritumine nõrena, sülje nõristumine

süljenääre
[nimisõna, substantiiv]
suuõõnde avanev sülge eritav nääre

süljepiisk
[nimisõna, substantiiv]
(väga) väike kogus sülge

süljeproov
[nimisõna, substantiiv]
geenitesti tegemisel, haiguse kindlakstegemiseks vm eesmärgil süljest võetav proov

süljetest
[nimisõna, substantiiv]
suuõõne mikroobide kontrollimine ja hindamine süljest võetava proovi abil

süljetops
[nimisõna, substantiiv]
eriline tops sülitamiseks

süljevool
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) sülje voolamine

süljevoolus
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslik) sülje voolamine

süllaabiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värsimõõdu kohta:) silpide arvu arvestav

2. silbiline

süllaabilis-tooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(värssidega seoses:) silpide arvu ja rõhku arvestav

süllabeerima
[tegusõna, verb]
silpide kaupa hääldama

süllane
[omadussõna, adjektiiv]
ühe sülla pikkune

süllapikkune
[omadussõna, adjektiiv]
ühe sülla pikkune

süllapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne süllapikkune (umbes 2,13 m) mõõdupuu (nt puitmaterjali, vahemaade mõõtmiseks)

2. endisaegne süllapikkune mõõdupuu

sülle
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. seisva või istuva inimese käte ja keha eespoolse osa vahele (umbkaudu rinna või vöökoha kõrgusele)

2. istuva inimese jalgade ülemise osa peale

3. seisva inimese käte vahele

süllogism
[nimisõna, substantiiv]
(loogikas:) kahest eeldusest tulenev järeldus, kusjuures eeldustega on seotud kolm mõistet

süllogistika
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus süllogismidest

2. järeldamine süllogismide abil

süllogistlik
[omadussõna, adjektiiv]
süllogismil põhinev, süllogismile omane

sült
[nimisõna, substantiiv]
1. liha- või kalatükikesi sisaldav tarretatud liha- või kalaleem

2. külm toit, mille sees on väikesed lihast tükid

3. külmtoit lihast, kalast

sültjas
[omadussõna, adjektiiv]
pehme ja võdisev (nagu sült), sülti meenutav

sültvorst
[nimisõna, substantiiv]
1. vorst, mille täidiseks on rupskitest keedetud süldilaadne tihe mass

2. vorst, mille täidiseks on rupskitest sült

sülviin
[nimisõna, substantiiv]
1. värvuseta, vahel piimvalge või lisandite tõttu kollakas või pruunikas teraline klaasiläikeline mineraal

2. mineraalina esinev kaaliumkloriid

sülviniit
[nimisõna, substantiiv]
1. sülviinist ja haliidist (ehk kaalisoolast ja kivisoolast) koosnev kivim, mida kasutatakse väetisena

2. sülviinist ja kivisoolast koosnev kivim

sümaas
[nimisõna, substantiiv]
pärmis leiduv ferment, mis suhkrulahuses tekitab alkoholkäärimist

sümbiont
[nimisõna, substantiiv]
1. organism, kes osaleb vastastikuses koosolus koos teist liiki organismidega, sümbioosist osavõtja

2. sümbioosist osavõtja

sümbioos
[nimisõna, substantiiv]
eri laadi asjade kokkupanu või sulandumine, esinemine või toimimine ühe tervikuna, ühe (suletud) kooslusena

sümbioosne
[omadussõna, adjektiiv]
(eri liiki organismide kohta:) kooselus, koostoimes vastastikku kasulik või tarvilik, sümbioosil põhinev

sümbiootiline
[omadussõna, adjektiiv]
(eri liiki organismide kohta:) kooselus, koostoimes vastastikku kasulik või tarvilik, sümbioosil põhinev

sümbol
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis esindab tajutava seosena mingit ideed või teatavat omadust

2. märk või pilt, millel on spetsiaalne tähendus

sümboliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tinglikke tähiseid, kujundeid vm sümboleid sisaldav, nende abil sisu, tähendust edasi andev

2. sümbolitega, sümbolitest koosnev

sümboliseerima
[tegusõna, verb]
millegi tinglikuks tähistajaks või esindajaks, sümboliks olema, millegi võrdkujuna esinema

sümbolism
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi lõpu ja 20. sajandi alguse kirjandus- ja kunstivool, mis püüdis argimaailma taga avastada ja sümbolite varal kujutada meeltega tunnetamatut ideede maailma

2. kunsti- ja kirjandusvool

sümbolist
[nimisõna, substantiiv]
sümbolismi viljeleja

sümbolistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kirjandus- vm kunstiteose kohta:) ohtralt tinglikke tähiseid, kujundeid vm sümboleid kasutav

2. sümbolismi põhimõtetest lähtuv

3. sümbolismile v sümbolistidele omane

sümbolkeel
[nimisõna, substantiiv]
mingi märgisüsteem vm kujundite süsteem millegi kirjapanemiseks (nt programmeerimisel, matemaatiliste tehete kirjapanekul)

sümboolika
[nimisõna, substantiiv]
1. kujundite, piltide vm sümbolite kogum, mis tähistab kuhugi kuuluvust või seost millegagi

2. selliste sümbolite kasutamine (nt dokumentidel, plakatitel, esemetel)

sümboolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tingliku tähisena, millegi võrdkujuna, sümbolina käsitatav või toimiv

2. võrdkujuline

sümboolselt
[määrsõna, adverb]
võrdkujuna, sümbolit meenutaval moel

sümboolsus
[nimisõna, substantiiv]
sümbolina esinemine, võrdkujuna olek

sümfoniett
[nimisõna, substantiiv]
väike sümfooniaorkester

sümfoniettorkester
[nimisõna, substantiiv]
väike, mittetäielik sümfooniaorkester

sümfonism
[nimisõna, substantiiv]
1. klassikalisele sümfooniale omane laad

2. sümfooniad kogumina

3. helitöö loomise meetod, sümfooniline stiil

sümfonist
[nimisõna, substantiiv]
1. sümfoonilise muusika looja

2. sümfoonilise muusika looja, sümfonist

sümfoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl sümfooniaorkestrile loodud klassikaline neljaosaline muusikateos

2. pikem orkestrihelitöö

sümfooniakontsert
[nimisõna, substantiiv]
sümfoonilise muusika kontsert

sümfooniaorkester
[nimisõna, substantiiv]
keelpillidest, puu- ja vaskpuhkpillidest ning löökpillidest koosnev suur orkester

sümfoonik
[nimisõna, substantiiv]
1. sümfoonilise muusika esitaja

2. sümfoonilise muusika esitaja

sümfooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sümfooniaorkestrile loodud

2. klassikalise sümfoonia vormiga

sümfüüs
[nimisõna, substantiiv]
luid omavahel siduv plaadikujuline kõhrkoest koosnev ühendus (nt lõualuul, häbemeluul)

sümmeetria
[nimisõna, substantiiv]
millegi korrapärane ehitus, kus millegi keskpunkti, telje suhtes vastamisi asetsevad osad või pooled on ühetaolised või võrdsed

sümmeetriakese
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) punkt, millest kujund saab teisenduda iseendaks ehk muutuda võrdseteks osadeks

sümmeetriakeskpunkt
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) punkt, millest kujund saab teisenduda iseendaks ehk muutuda võrdseteks osadeks

sümmeetriatasand
[nimisõna, substantiiv]
tasand, mille suhtes kujund või keha on sümmeetriline

sümmeetriatelg
[nimisõna, substantiiv]
sirge, mille suhtes kujund või keha on sümmeetriline

sümmeetriline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on tehtud või mis koosneb ühetaolistest vastamisi asetsevatest osadest või pooltest, selline, milles on sümmeetria

sümpaatia
[nimisõna, substantiiv]
1. tunne, et keegi või miski meeldib, oma poolehoidu või meeldimust näitav suhtumine

2. poolehoid, meeldimus

sümpaatlik
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, millegi olemuse kohta:) kelleski poolehoidu, meeldimust, sümpaatiat äratav, igati meeldiv (nt sõbralik, armas, arukas)

sümpaatne
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, millegi olemuse kohta:) kelleski poolehoidu, meeldimust, sümpaatiat äratav, igati meeldiv (nt sõbralik, armas, arukas)

sümpaatselt
[määrsõna, adverb]
kelleski poolehoidu tekitades, meeldimust või sümpaatiat äratavalt

sümpaatsus
[nimisõna, substantiiv]
kelleski poolehoidu, meeldimust, sümpaatiat äratav olek

sümpatiseerima
[tegusõna, verb]
kellelegi meeldima, kellelegi sümpaatne olema

sümplokk
[nimisõna, substantiiv]
1. lausekujund, mis põhineb mitmesugustel kordustel, eriti alguses esineva sõna (ehk anafoori) ja lõpus esineva sõna (ehk epifoori) koosesinemine (nt mere ennast heenamuasta, / mere põhja põllumuasta)

2. lausekujund

sümpoosion
[nimisõna, substantiiv]
1. teatava teemaga seotud (teadlaste) konverents või nõupidamine

2. teadlaste erialane nõupidamine

sümpoosium
[nimisõna, substantiiv]
1. teatava teemaga seotud (teadlaste) konverents või nõupidamine

2. teadlaste erialane nõupidamine

sümptom
[nimisõna, substantiiv]
haiguse, haigusliku seisundi tunnus (nt palavik, nahalööve)

sümptomaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. haigustunnuste õpetus

2. haigustunnuste õpetus, sümptomaatika

sümptomaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. haiguse (väliste) tunnustega seotud, kindlate haigusnähtudega seotud

2. sellele haigusele iseloomulik

3. haigusele iseloomulik, haigustunnuslik

sümptomatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. haigustunnuste õpetus

2. haigustunnuste õpetus, sümptomaatika

sümptoom
[nimisõna, substantiiv]
haiguse, haigusliku seisundi tunnus (nt palavik, nahalööve)

sünagoog
[nimisõna, substantiiv]
1. juudiusuliste pühakoda

2. juudiusuliste kultusehoone

sünantroop
[nimisõna, substantiiv]
organism, kes elutseb inimesega koos ja levib tema vahendusel

sünantroopne
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade, taimede kohta:) inimesega koos elutsev ja tema vahendusel leviv

sünaps
[nimisõna, substantiiv]
1. närvirakkude vaheline puutekoht, mille kaudu kandub erutus ühelt rakult teisele

2. närvirakkude vaheline puutekoht

sünaptiline
[omadussõna, adjektiiv]
närvirakkude vahelise, erutust edasi andva puutekohaga ehk sünapsiga seotud

sünd
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma ilmaletulek, emaihust sündimine

2. see, kui keegi sünnib

sündaktüülia
[nimisõna, substantiiv]
1. sõrmede või varvaste kokkukasvamine loote väärarenemise tagajärjel (liitsõrmsus või liitvarbasus)

2. sõrmede v varvaste kokkukasve loote väärarengu tagajärjel

sündesmoos
[nimisõna, substantiiv]
1. (organismi kehas:) luude liitumine sidekoe abil

2. vastav koht

sündik
[nimisõna, substantiiv]
1. (keskaja Euroopas:) peamiselt õigusküsimusi lahendanud kõrgem ametnik, hrl rae liikmena

2. kõrgem ametnik

sündikaat
[nimisõna, substantiiv]
finantsasutuste vm ettevõtete (või eraisikute) ühendus, mis on loodud ühiste huvide ja eesmärkide alusel

sündikaatlaen
[nimisõna, substantiiv]
laen, mille väljastavad kliendile kaks või rohkem panka samadel tingimustel ja ühtse laenudokumentatsiooni alusel

sündikalism
[nimisõna, substantiiv]
igasugusesse riigisse eitavalt suhtuv vool Lääne-Euroopa töölisliikumises

sündima
[tegusõna, verb]
1. (inimese ja loomade kohta:) emaihust ilmale tulema ja elu alustama

2. elu alguses ema kehast välja tulema

Ühendtegusõnad: kaasa sündima, kaasa sündima, kokku sündima, kokku sündima, uuesti sündima, uuesti sündima, ära sündima, ära sündima, ümber sündimaümber sündima

sündimus
[nimisõna, substantiiv]
sündide esinemine mingi piirkonna rahvastikus või selle osas kindla ajaühiku jooksul

sündimuskontroll
[nimisõna, substantiiv]
1. meetodid ja vahendid, millega piiratakse rasestumist

2. raseduse vältimine nende abil

3. rasedusärahoie

sündimuskordaja
[nimisõna, substantiiv]
sünnijuhtude arv 1000 inimese kohta aastas (promillides)

sündinu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on sündinud

sündinud
[omadussõna, adjektiiv]
sünnipärast annet, sünnipäraseid eeldusi omav (teatud alal)

sündivus
[nimisõna, substantiiv]
sündide esinemine mingi piirkonna rahvastikus või selle osas kindla ajaühiku jooksul

sündmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. heale toonile mittevastav, moraalselt vm mõttes sobimatu

2. sündsusetu, ebasünnis

sündmatult
[määrsõna, adverb]
heale toonile mittevastavalt, moraalselt vm mõttes sobimatult

sündmus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi poolest oluline või eriline asi, nähtus, olukord vm, mis juhtub või toimub

2. miski (oluline), mis juhtub või on juhtunud

sündmuskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus mingi sündmus toimub või on toimunud, eriti ühenduses kuriteoga või õnnetusega

sündmuspaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus mingi sündmus toimub või on toimunud, eriti ühenduses kuriteoga või õnnetusega

sündmusteahel
[nimisõna, substantiiv]
hulk järjestikuseid, üksteisega põhjuslikult seotud sündmusi

sündmusteenus
[nimisõna, substantiiv]
mitme asutuse ühiselt osutatav avalik teenus, mille puhul on mitu teenust koondatud ühte, selleks et inimene saaks nt lapse sünni, abiellumise vms korral täita talle tekkinud riiklikke kohustusi

sündmusterohke
[omadussõna, adjektiiv]
palju eri juhtumusi, sündmusi sisaldav

sündmustevaene
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus midagi erilist, põnevat ei juhtu

sündmustik
[nimisõna, substantiiv]
1. sündmuste ja juhtumuste üksteisele järgnev rida, sündmuste kogum

2. [kirjandus]teose sündmuste üksteisele järgnev rida

3. faabula

4. sündmuste kogum

sündmusvaene
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus midagi erilist, põnevat ei juhtu

sündroom
[nimisõna, substantiiv]
1. haigusnähtude kogum, mitme haigustunnuse tüüpiline koosesinemine

2. sümptomite kompleks, haigusnähtude kogum

sündsus
[nimisõna, substantiiv]
moraalne korralikkus, heade kommetega, pahedeta olu

sündsusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. heale toonile mittevastav, moraalselt vm mõttes sobimatu

2. sündsusetu, ebasünnis

sündsusetult
[määrsõna, adverb]
heale toonile mittevastavalt, moraalselt vm mõttes sobimatult

sündsusetus
[nimisõna, substantiiv]
heale toonile mittevastav, moraalselt vm mõttes sobimatu käitumine, tegu vms

sündsustunne
[nimisõna, substantiiv]
moraalse korralikkuse taju, heade kommete ja pahelisuse piiri tajumine

sünekdohh
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnekujund, mille puhul toimub tähenduse ülekanne osa terviku asemel või tervik osa asemel, üks metonüümia alaliike (nt valgekrae tähenduses 'ametnik')

2. kõnekujund

sünekliis
[nimisõna, substantiiv]
1. suur lame settekivimitega täitunud nõgu tasase maapinnaosa (ehk platvormi) sisemuses või selle serval

2. suur lame settekivimitega täitunud nõgu

sünergeetika
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteemide iseorganiseerumist uuriv teadussuund

2. süsteemide iseorganiseerumist uuriv teadus

sünergeetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. erisuguste osaliste vastastikusel koostööl või koostoimel võimenduv või lisaks saavutatav

2. erisuguste osaliste vastastikusel koostööl või koostoimel võimenduv või lisaks saavutatav

sünergia
[nimisõna, substantiiv]
1. erisuguste osaliste vastastikusest koostööst (lisaks) sündiv võimenduv koostoime, mitme toime vastastikune võimendumine

2. koostoime, kus tervik ületab osade summa

sünergiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. erisuguste osaliste vastastikusel koostööl või koostoimel võimenduv või lisaks saavutatav

2. erisuguste osaliste vastastikusel koostööl või koostoimel võimenduv või lisaks saavutatav

sünergism
[nimisõna, substantiiv]
mitme elundi, hormooni, ravimi, keskkonnateguri vm samasuunaline võimenduv koostoime

sünergist
[nimisõna, substantiiv]
lihas, mis liigutamisel toimib samas suunas, osaleb koostoimes

sünesteesia
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtus, kus mingi aistinguga kaasneb samaaegne aisting mõne teise meele piirkonnas (nt helide tajumine värviliselt või vastupidi)

2. mingi aistinguga samaaegse aistingu tekkimine teise meele piirkonnas

sünesteet
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel esineb sünesteesia (nt helide tajumine värviliselt või vastupidi)

sünesteetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus mingi aistinguga kaasneb aisting teise meele piirkonnas

2. vastava nähtusega ehk sünteesiaga seotud

sünge
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värvi, välimuse vms kohta:) väga tume ja hirmutav, rusuvalt pime, üsna must

2. [rusuvalt] pime, [masendavalt] tume

süngeilmeline
[omadussõna, adjektiiv]
morn või mornilt mõjuv, sünge välimuse või ilmega

süngelt
[määrsõna, adverb]
väga hirmutavalt, rusuvalt pimedana, peaaegu mustana

süngemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
sünge meelelaadiga, äärmiselt tõsine

süngeneetiline
[omadussõna, adjektiiv]
ümbritsevate kivimitega enam-vähem ühel ajaltekkinud

süngenema
[tegusõna, verb]
morniks muutuma

süngenäoline
[omadussõna, adjektiiv]
morn või mornilt mõjuv, sünge välimuse või ilmega

süngepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
veidi sünge

süngestama
[tegusõna, verb]
süngeks tegema

süngestuma
[tegusõna, verb]
1. morniks minema, masendunuks, raskemeelseks muutuma

2. süngeks minema, süngeks muutuma

süngevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. pisut sünge, süngusele kalduv

2. süngevõitu, süngepoolne

süngoonia
[nimisõna, substantiiv]
kristallide klass, mida iseloomustavad sarnased sümmeetriaelemendid: sarnased kristallograafilised teljed ja nendevahelised nurgad

sünk
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värvi, välimuse vms kohta:) väga tume ja hirmutav, rusuvalt pime, üsna must

2. [rusuvalt] pime, [masendavalt] tume

sünkama
[tegusõna, verb]
kokku sobima või sobitama

sünkima
[tegusõna, verb]
andmeid pidevalt uuendama või peegeldama teisel andmekandjal, et mõlemas kohas oleks sama (uuendatud) informatsioon

sünkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. pisut sünge, süngusele kalduv

2. süngevõitu, süngepoolne

sünklinaal
[nimisõna, substantiiv]
1. maakoore kurd, hrl kumerusega allapoole, kus madalam keskosa koosneb noorematest kihtidest ja kõrgem ääreosa vanematest kihtidest

2. maakoore kurd

sünkmust
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti must, väga tume

sünkoop
[nimisõna, substantiiv]
1. rütmifiguur, milles takti rõhutul osal olev helivältus on esile tõstetud

2. rütmifiguur

3. sisekadu

sünkoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
rütmifiguuridega (ehk sünkoopidega), milles takti rõhutu osa on esile tõstetud

sünkopeerima
[tegusõna, verb]
1. takti rõhutut osa esile tõstma, sünkoopi või sünkoope tekitama

2. sünkoopi tekitama

sünkpime
[omadussõna, adjektiiv]
1. rusuvalt pime

2. vähimagi valguseta, täiesti pime

sünkreet
[nimisõna, substantiiv]
koosesinevate objektide ühendus

sünkreetiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rahvakunsti, usundite vms kohta:) liigendumatu, (paljudest elementidest) kokkusulanud, sulandunud

2. liigendumatu, sulandunud

sünkretism
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvakunstis, usundites vms väljenduv (ürgne) ühtsus, eri elementide liigendumatus, kokkusulamine

2. kunstivormide, usundite (või nende elementide) vms segunemine või segamine

sünkretistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rahvakunsti, usundite vms kohta:) liigendumatu, (paljudest elementidest) kokkusulanud, sulandunud

2. liigendumatu, sulandunud

sünkro
[nimisõna, substantiiv]
sünkronisaator

sünkrofasotron
[nimisõna, substantiiv]
1. raskete osakeste (peamiselt prootonite) tsükliline kiirendi, milles kiirendusväljaks on muutuva sagedusega kõrgsagedusväli

2. prootonite sünkrotron

sünkroheline
[omadussõna, adjektiiv]
tume ja süngelt mõjuv roheline

sünkronisaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis ajaliselt kooskõlastab kaht või enamat otseselt sidestamata protsessi (nt auto käigukastis)

2. sünkroniseerimisseade

sünkroniseerima
[tegusõna, verb]
andmeid pidevalt uuendama või peegeldama teisel andmekandjal, et mõlemas kohas oleks sama (uuendatud) informatsioon

sünkroniseeruma
[tegusõna, verb]
ajaliselt vastavaks minema, üheaegselt, ühtses süsteemis toimivaks, sünkroonseks muutuma

sünkronism
[nimisõna, substantiiv]
1. samal ajal toimumine või üheaegne esinemine

2. ajaline vastavus

3. samaaegsus

sünkroon
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi samaaegne, rööbitine toimumine, millegi üheaegsus või ühtsus

2. millegagi samaaegne toimumine

sünkroon
samal ajal, rööbiti, ühtsena toimuv või esinev

sünkroonala
[nimisõna, substantiiv]
(energeetikas:) sünkroonselt ühendatud põhivõrguettevõtjatega kaetud ala

sünkroongeneraator
[nimisõna, substantiiv]
kommutaatorita seade, milles rootori pöörlemiskiirus on kindlas vahekorras vahelduvvoolu sagedusega ning mida kasutatakse mehaanilise energia muundamiseks vahelduvvoolu elektrienergiaks

sünkrooni
[määrsõna, adverb]
samal ajal toimuvaks, samaaegseks, rööbitiseks, kooskõlaliseks

sünkroonia
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleliste, kultuuriliste vm nähtuste samaaegsus, keel, kultuur vm selle ühes arenguetapis, võtmata arvesse muutuste toimumisi ajas

2. sünkroonsus, samaaegsus

sünkrooniline
[omadussõna, adjektiiv]
samal ajal, rööbiti, ühtsena toimuv või esinev

sünkroonilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. samal ajal toimumine või üheaegne esinemine

2. ajaline vastavus

3. samaaegsus

sünkroonima
[tegusõna, verb]
andmeid pidevalt uuendama või peegeldama teisel andmekandjal, et mõlemas kohas oleks sama (uuendatud) informatsioon

sünkroonis
[määrsõna, adverb]
millegagi samaaegselt, rööbiti või kooskõlas

sünkroonne
[omadussõna, adjektiiv]
samal ajal, rööbiti, ühtsena toimuv või esinev

sünkroonselt
[määrsõna, adverb]
sünkroonsena, ajalises kooskõlas

sünkroonsus
[nimisõna, substantiiv]
1. samal ajal toimumine või üheaegne esinemine

2. ajaline vastavus

3. samaaegsus

sünkroontõlge
[nimisõna, substantiiv]
samal ajal originaalteksti esitusega toimuv tõlkimine, sünkroonne tõlge

sünkroonujuja
[nimisõna, substantiiv]
kujundujumisega tegelev sportlane

sünkroonujumine
[nimisõna, substantiiv]
ujumist, tantsu ja võimlemist ühendav veespordiala, kus vees sooritatakse muusika saatel üheaegselt ühesuguseid liigutusi

sünkros
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
samaaegselt toimimas, sünkroonis

sünkrotron
[nimisõna, substantiiv]
1. elektronide kiirendi, kus elementaarosakeste kiirendajana kasutatakse magnetvälja, et saavutada väga suuri kiirusi

2. elementaarosakeste kiirendi

sünkrotronkiirgus
[nimisõna, substantiiv]
kiirgus, mis tekib magnetväljas elementaarosakeste ülikiirel liikumisel

sünkrotsüklotron
[nimisõna, substantiiv]
raskete elementaarosakeste (prootonite) resonantskiirendi

sünna
[nimisõna, substantiiv]
1. päev, millal keegi on sündinud või miski on rajatud, loodud

2. päev, millal keegi on sündinud (või miski on rajatud) ja sama kuupäev igal järgneval aastal

sünniaadel
[nimisõna, substantiiv]
põlisaadel

sünniaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, millal keegi on sündinud või miski loodud, tekkinud

sünniaastapäev
[nimisõna, substantiiv]
surnud isiku puhul päev, mil möödub teatud arv aastaid tema sünnist

sünniaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi sündimise (hrl aasta, ka kuupäev, kuu) või millegi loomise, tekkimise aeg

2. päev, kuu ja aasta, mil keegi sündinud on

sünniakt
[nimisõna, substantiiv]
sünni registreerimise dokument perekonnaseisuasutuses

sünnidaatum
[nimisõna, substantiiv]
sündimise aeg, hrl päev, kuu ja aasta

sünnieelne
[omadussõna, adjektiiv]
enne sündi aset leidev

sünnihinne
[nimisõna, substantiiv]
vastsündinu tervisliku seisundi hinne (vahemikus 0–10), mis kujundatakse tema südame löögisageduse, hingamise, lihaspinge, erutuvuse ja nahavärvuse alusel

sünnihoroskoop
[nimisõna, substantiiv]
astroloogiline skeem, mis kirjeldab planeetide ja teiste taevakehade asetust inimese sünni hetkel (arvestades sünnikohta) ja selle arvatavat tähendust

sünnijärgne
[omadussõna, adjektiiv]
1. sündimise järgi, sünni poolest mingisse kategooriasse kuuluv

2. sündimise järgi, sünni poolest

sünnikaal
[nimisõna, substantiiv]
lapse kaal sündimisel

sünnikaart
[nimisõna, substantiiv]
astroloogiline skeem, mis kirjeldab planeetide ja teiste taevakehade asetust inimese sünni hetkel (arvestades sünnikohta) ja selle arvatavat tähendust

sünnikahjustus
[nimisõna, substantiiv]
sünnitusel tekkiv loote kudede või elundite vigastus

sünnikirik
[nimisõna, substantiiv]
1. Kristuse sündimise kirik Petlemmas, paigas, kus Jeesus Piibli järgi sündis

2. Kristuse sündimise kirik Petlemmas

sünnikodu
[nimisõna, substantiiv]
1. maja, talu, kus keegi on sündinud

2. (esimese elukoha, lapsepõlvekodu kohta)

sünnikohort
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas, sotsioloogias:) inimrühm, kes on seotud sama sünniajaga

sünnikoht
[nimisõna, substantiiv]
1. paik, paikkond, kus keegi on sündinud

2. paik, kus sa sündinud oled

sünnikontroll
[nimisõna, substantiiv]
1. meetodid ja vahendid, millega piiratakse rasestumist

2. raseduse vältimine nende abil

3. rasedusärahoie

sünnikuu
[nimisõna, substantiiv]
kuu, millal keegi on sündinud

sünnikuupäev
[nimisõna, substantiiv]
sündimise aeg, hrl päev, kuu ja aasta

sünnilinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, kus keegi on sündinud

sünnilt
päritolult või põlvnemiselt (mingisse rühma kuuluv)

sünnilugu
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas miski on tekkinud, millegi tekkimise käik

sünnimaa
[nimisõna, substantiiv]
maa, riik, kus keegi on sündinud

sünnimaja
[nimisõna, substantiiv]
maja, kus keegi on sündinud

sünnimeetrika
[nimisõna, substantiiv]
(koguduse, kiriku) raamat, kuhu on märgitud andmed sündide kohta

sünnimuhk
[nimisõna, substantiiv]
tursest põhjustatud muhk äsjasündinud lapse peas

sünnimuld
[nimisõna, substantiiv]
sünnimaa, sünnipaiga muld

sünnimärk
[nimisõna, substantiiv]
1. selgepiirilise pruunika täpi või väikese laiguna esinev pigmentrakkude kogum nahas

2. pruunikas täpp või laik nahal

sünnipaik
[nimisõna, substantiiv]
1. paik, paikkond, kus keegi on sündinud

2. paik, kus sa sündinud oled

sünnipere
[nimisõna, substantiiv]
pere, kuhu laps on sündinud, lapse bioloogiline pere

sünnipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. päev, millal keegi on sündinud või miski on rajatud, loodud

2. päev, millal keegi on sündinud (või miski on rajatud) ja sama kuupäev igal järgneval aastal

sünnipäevakaart
[nimisõna, substantiiv]
õnnitluskaart sünnipäevaks

sünnipäevakingitus
[nimisõna, substantiiv]
sünnipäevaks tehtav kingitus

sünnipäevakink
[nimisõna, substantiiv]
sünnipäevaks tehtav kingitus

sünnipäevakook
[nimisõna, substantiiv]
sünnipäevaks küpsetatud kook

sünnipäevakringel
[nimisõna, substantiiv]
sünnipäeva peolaua põhiline küpsetis, sageli küünaldega ehitud

sünnipäevakülaline
[nimisõna, substantiiv]
sünnipäeva tähistamisest, sünnipäevapeost osavõtja

sünnipäevalaps
[nimisõna, substantiiv]
inimene sel päeval, kui tal on sündimise aastapäev

sünnipäevalaud
[nimisõna, substantiiv]
peolaud sünnipäeva puhul

sünnipäevaline
[nimisõna, substantiiv]
sünnipäeva tähistamisest, sünnipäevapeost osavõtja

sünnipäevanädal
[nimisõna, substantiiv]
nädal, millal keegi on sündinud või miski on rajatud, loodud

sünnipäevapidu
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl peolauaga koosviibimine, et tähistada aasta võrra vanemaks saamist

2. pidu, millega vanemaks saamist tähistatakse

sünnipäevatama
[tegusõna, verb]
sünnipäeva tähistama

sünnipäevatort
[nimisõna, substantiiv]
sünnipäevaks valmistatud tort

sünnipäevaõnnitlus
[nimisõna, substantiiv]
õnnesoov sünnipäeva puhul

sünnipära
[nimisõna, substantiiv]
1. põlvnemine, päritolu (sünni poolest)

2. põlvnemine, päritolu

sünnipärane
[omadussõna, adjektiiv]
sündimisest peale esinev, sündimisega kaasa saadud

sünniregister
[nimisõna, substantiiv]
riigi andmekogu, mis sisaldab andmeid sündinud lapse, sünnituse, raseduse kulu vms kohta

sünnis
[omadussõna, adjektiiv]
moraalselt sobiv või korralik, headele kommetele vastav, hea tooni kohane

sünnitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. sünnitav naine

2. sünnitav naine

sünnitalu
[nimisõna, substantiiv]
talu või talukoht, kus keegi on sündinud

sünnitama
[tegusõna, verb]
1. (naise, ka emasloomade kohta:) loodet sünnitusteede kaudu emakast väljutama, last või lapsi, järglasi ilmale tooma

2. kui naine sünnitab, siis tuleb laps tema kõhust välja

Ühendtegusõnad: ära sünnitamaära sünnitama

sünnitamine
[nimisõna, substantiiv]
(naisel, ka emasloomal:) loote ja päramiste väljutamine emakast sünnitusteede kaudu

sünnitanu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on (äsja) sünnitanud

2. see, kes on sünnitanud

sünnitatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis (või kes) on kellegi sünnitatud, millestki ajendatud

sünnitee
[nimisõna, substantiiv]
väikesest vaagnast ning emakasuudmest ning tupest koosnev vaagnas kulgev tee, mida mööda laps sünnib

sünnitis
[nimisõna, substantiiv]
see, mis (või kes) on kellegi sünnitatud, millestki ajendatud

sünnitoetaja
[nimisõna, substantiiv]
kogemuste ja teadmistega meditsiinihariduseta inimene, kes on koolitatud pakkuma psühholoogilist ja emotsionaalset tuge nii raseduse, sünnituse kui sünnitusjärgsel ajal

sünnitoetus
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne rahaline toetus lapse sünni korral

sünnitrauma
[nimisõna, substantiiv]
sünnitusel tekkiv loote kudede või elundite vigastus

sünnitunnistus
[nimisõna, substantiiv]
1. sünniakti alusel välja antud paberdokument inimese sünniandmetega

2. dokument, kus on andmed sinu sünni kohta (näiteks sünniaeg ja sünnikoht)

sünnitus
[nimisõna, substantiiv]
(naisel, ka emasloomal:) loote ja päramiste väljutamine emakast sünnitusteede kaudu

sünnitusabi
[nimisõna, substantiiv]
sünnitaja abistamine sünnituse ajal ja järel (eeskätt arstide ja ämmaemandate antava abi kohta)

sünnitusabiarst
[nimisõna, substantiiv]
sünnitusabi eriarst

sünnitusealine
[omadussõna, adjektiiv]
(naise kohta:) sünnitamiseks võimelises vanuses olev, hrl umbes 15–49-aastane

sünnituseelne
[omadussõna, adjektiiv]
sünnitusele eelnev

sünnitushaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla (või selle osakond), kus antakse sünnitusabi

sünnitushüvitis
[nimisõna, substantiiv]
rahaline hüvitus rasedus- ja sünnituspuhkusele jäämisel

sünnitusiga
[nimisõna, substantiiv]
naisel iga, mil ta on võimeline sünnitama, hrl umbes 15–49 aastat

sünnitusjärgne
[omadussõna, adjektiiv]
sünnitusele järgnev

sünnituskanal
[nimisõna, substantiiv]
väikesest vaagnast ning emakasuudmest ning tupest koosnev vaagnas kulgev tee, mida mööda laps sünnib

sünnituslaud
[nimisõna, substantiiv]
eri asendeid võimaldav voodilaadne alus lapse vastuvõtmiseks sünnitusel

sünnitusleht
[nimisõna, substantiiv]
töövõimetusleht rasedus- ja sünnituspuhkuse korral

sünnitusmaja
[nimisõna, substantiiv]
haigla (või selle osakond), kus antakse sünnitusabi

sünnitusmasin
[nimisõna, substantiiv]
1. (naise kohta, eriti vastustades suhtumist, mille korral naise roll eeldatakse olevat laste sünnitamine, vahel ka järjestikku lapsi sünnitava naise kohta)

2. (naise kohta, eriti vastustades suhtumist, mille korral naise roll eeldatakse olevat järjestikune laste sünnitamine; vahel ka järjestikku lapsi sünnitava naise kohta)

sünnituspuhkus
[nimisõna, substantiiv]
seadusega sätestatud tasuline sünnitusjärgne puhkus

sünnituspuhune
[omadussõna, adjektiiv]
sünnitamisega seotud

sünnitustangid
[nimisõna, substantiiv]
tangsünnitusel kasutatav tange meenutav arstiriist, mille harud sobitatakse ümber sündiva lapse pea

sünnitusteed
[nimisõna, substantiiv]
väikesest vaagnast, emakasuudmest ja tupest koosnev kulgemistee, mille läbib sündiv laps

sünnitusvalu
[nimisõna, substantiiv]
sünnitusega seotud valu

sünnitõend
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese sündi tõendav dokument (nt väljavõte kirikuraamatust või rahvastikuregistrist)

2. dokument, kus on andmed sinu sünni kohta (näiteks sünniaeg ja sünnikoht)

sünnivanem
[nimisõna, substantiiv]
lapse bioloogiline vanem

sünoikism
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreekas iseseisvate kogukondade ühinemine poliseks

sünonüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna või sõnaühend, mis tähendab sama, mida selle keele teine sõna või sõnaühend, samatähenduslik sõna (nt nüüd ja praegu)

2. sõnad, mida kirjutatakse erinevalt, aga millel on sama tähendus, näiteks ilus ja kaunis

sünonüümia
[nimisõna, substantiiv]
sõnade vm keeleüksuste tähenduslik samasus või lähedus, sõnade samatähenduslikkus

sünonüümika
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe keele samatähenduslike sõnade, sünonüümide kogum

2. ühe keele sünonüümide kogum

sünonüümirida
[nimisõna, substantiiv]
sama tähendusega sõnad või sõnaühendid

sünonüümne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sõna või väljendi kohta:) sama tähendusega

2. samatähenduslik

sünoodiline
[omadussõna, adjektiiv]
Kuuga, planeetidega seotud

sünoovia
[nimisõna, substantiiv]
1. liigese liikuvaid pindu hõõrdumise eest kaitsev limajas läbipaistev võie

2. kaitseb liigese liikuvaid pindu

sünopsis
[nimisõna, substantiiv]
1. filmi vm teose ülevaatlik kokkuvõte, mis kirjeldab teose põhipunkte (nt autori ideed, tegelaskonda, sündmustikku)

2. kokkuvõtlik ülevaade

3. kogumik eri autorite kirjutisi sama asja kohta

sünoptik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes koostab teaduslikke ilmaprognoose ja ilmateateid

sünoptika
[nimisõna, substantiiv]
1. meteoroloogia haru, mis uurib ilma kujundavaid atmosfääriprotsesse ning koostab nende põhjal ilmaprognoose

2. ilmaennustusteadus

sünoptiline
[omadussõna, adjektiiv]
ilmaennustusega seotud, sünoptika alale, selle valdkonda kuuluv

sünostoos
[nimisõna, substantiiv]
luude mitteliikuv luukoeline ühendus, mille korral ei ole võimalik eristada luude piire (võib olla normaalne või ebanormaalne)

sünt
[nimisõna, substantiiv]
klaverit meenutav elektrooniline muusikariist, mis tekitab ja töötleb helisid

süntagma
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest (või enamast) grammatiliselt seostatud sõnast koosnev rühm lauses (nt hunt ulub)

2. sõna v sõnarühm, mis moodustab süntaktilise terviku

süntagmaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõnade vm keeleüksuste kohta:) omavahel grammatiliselt, lineaarselt seostatud

süntaks
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleteaduse osa, mis käsitleb lausete ehitust ning reegleid, mille alusel sõnad moodustavad fraase ning fraasid omakorda lauseid

2. vastav grammatika osa

3. fraase ja lauseid käsitlev keeleteaduse osa

süntaktik
[nimisõna, substantiiv]
süntaksi spetsialist

süntaktika
[nimisõna, substantiiv]
1. (semiootika osa:) formaliseeritud keele märgisüsteem

2. semiootika osa

süntaktiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. lauseehitusega või lauset moodustavate fraasidega seotud, süntaksi alale kuuluv

2. lauseline

süntees
[nimisõna, substantiiv]
algosade vm koostisosade ühendamine, nendest (mõttelise) terviku moodustamine

sünteeshääl
[nimisõna, substantiiv]
kõnesüntesaatori tekitatud hääl

sünteesigaas
[nimisõna, substantiiv]
vingugaasi (ehk süsinikoksiidi) ja vesiniku segu moolide vahekorras 1 : 1 kuni 1 : 2

sünteesima
[tegusõna, verb]
1. uusi (keerukamaid) aineid looma lihtsamatest ühenditest või lihtainetest keemilise või bioloogilise reaktsiooni teel

2. keemilisi ühendeid sünteesi teel valmistama

sünteesivõime
[nimisõna, substantiiv]
(inimese, tema mõistuse kohta:) võime algosi vm koostisi ühendada, nendest (mõttelist) tervikut moodustada

sünteeskiud
[nimisõna, substantiiv]
kunstlikult saadud, keemiliselt polümeeridest vm lähteainetest sünteesitud kiud (nt akrüül, kapron)

sünteeskõne
[nimisõna, substantiiv]
kõnesüntesaatori tekitatud kõne

sünteesmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
kunstlikult saadud, keemiliselt polümeeridest vm lähteainetest sünteesitud, mitte looduslik materjal või aine (nt plastmass)

sünteesuma
[tegusõna, verb]
sünteesi abil tekkima

sünteetika
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlikult saadud, keemiliselt polümeeridest vm lähteainetest sünteesitud ained või materjalid

2. selline toode või tooted

3. sünteesaine[d] v materjal[id]

sünteetiline
[omadussõna, adjektiiv]
(materjali, aine kohta:) kunstlikult saadud, keemiliselt polümeeridest vm lähteainetest sünteesitud, mitte looduslik

süntekas
[nimisõna, substantiiv]
klaverit meenutav elektrooniline muusikariist, mis tekitab ja töötleb helisid

süntesaator
[nimisõna, substantiiv]
klaverit meenutav elektrooniline muusikariist, mis tekitab ja töötleb helisid

süntomütsiin
[nimisõna, substantiiv]
teatud (endisaegne) antibiootikum

süntpopp
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline popmuusika

sünuus
[nimisõna, substantiiv]
eluvormidelt ja keskkonnatingimustelt enam-vähem homogeenne taimekooslus

sürdama
[tegusõna, verb]
tehtut tegematuks tegema või tagasi pöörama

sürduma
[tegusõna, verb]
tegematuks minema, pöördkulgema

sürjakomi
[nimisõna, substantiiv]
Komi Vabariigis elava ja üht komi keele varianti (sürjakomi keelt) kõneleva rahva liige

sürjalane
[nimisõna, substantiiv]
Komi Vabariigis elava ja üht komi keele varianti (sürjakomi keelt) kõneleva rahva liige

sürjamets
[nimisõna, substantiiv]
(metsatüpoloogias:) moreenist kõrgendikel (nt voortel, oosidel) kasvav okasmets, mille alustaimestikule on iseloomulikud lubjalembesed ja kuivust taluvad taimed

sürjan
[nimisõna, substantiiv]
Komi Vabariigis elava ja üht komi keele varianti (sürjakomi keelt) kõneleva rahva liige

sürjutama
[tegusõna, verb]
kõrvale või välja tõrjuma

sürpriis
[nimisõna, substantiiv]
1. ootamatu, üllatav tegu, asjaolu, sündmus vm

2. ootamatu sündmus, tegu, kingitus või muu

sürr
[omadussõna, adjektiiv]
(sürrealistlikke) nägemusi, (veidraid) kujutluspilte sisaldav või muul moel uskumatu ja põnev

sürreaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. nägemusi, unenägusid vm (veidraid) kujutluspilte, absurdi sisaldav või tekitav

2. sürrealismile omane

sürrealism
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. sajandi kunsti- ja kirjandusvool, milles on olulisel kohal ebareaalsus mingeid nägemusi või unenägusid meenutavate kujutluspiltidega

2. kirjandus- ja kunstivool

sürrealist
[nimisõna, substantiiv]
sürrealismi viljeleja

sürrealistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. nägemusi, unenägusid vm (veidraid) kujutluspilte, absurdi sisaldav või tekitav

2. sürrealismile omane

süsadminn
[nimisõna, substantiiv]
süsteemiadministraator

süserään
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim senjöör feodaalajal, kohalik valitseja, kes omas kogu maad riigis

süsi
[nimisõna, substantiiv]
tahke, süsiniku aatomitest koosnev lihtaine, mis looduses esineb mitme teisendina (nt antratsiit, kivisüsi, pruunsüsi)

süsi
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
väga väsinud, omadega läbi

süsihape
[nimisõna, substantiiv]
süsihappegaasi vees lahustumisel tekkiv aine

süsihappegaas
[nimisõna, substantiiv]
lämmatava toimega värvuseta ja lõhnata gaas, mis koosneb süsinikust ja hapnikust ning mida kasutatakse tulekustutites ning toiduainete säilitamisel

süsihappelumi
[nimisõna, substantiiv]
lämmatava toimega värvuseta ja lõhnata gaas, mis koosneb süsinikust ja hapnikust ning mida kasutatakse tulekustutites ning toiduainete säilitamisel

süsihõõgniit
[nimisõna, substantiiv]
söest hõõgniit (varasemaaegsetes hõõglampides)

süsijas
[omadussõna, adjektiiv]
söetaoline

süsikas
[nimisõna, substantiiv]
tursklaste hulka kuuluv kala Atlandi ookeani põhjaosas ja Barentsi meres

süsiklased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond väga tugeva koorikuga tumedaid mardikaid

süsimikrofon
[nimisõna, substantiiv]
lihtsaim, endisaja telefonis kasutatud söepulbriga mikrofon

süsimust
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti must, väga tume, must nagu süsi

2. must nagu süsi, täiesti must

süsine
[omadussõna, adjektiiv]
tumemust, süsimust

süsinik
[nimisõna, substantiiv]
1. eluslooduse kõigis orgaanilisis ühendeis esinev mittemetall, keemiline element järjenumbriga 6

2. keemiline element

süsinikdioksiid
[nimisõna, substantiiv]
lämmatava toimega värvuseta ja lõhnata gaas, mis koosneb süsinikust ja hapnikust ning mida kasutatakse tulekustutites ning toiduainete säilitamisel

süsinikdisulfiid
[nimisõna, substantiiv]
süsiniku ja väävli ühinemisreaktsioonis või väävli metaaniga reageerimisel tekkiv värvuseta mürgine vedelik

süsinikkiud
[nimisõna, substantiiv]
väga vastupidav materjal, mis sisaldab peamiselt süsiniku aatomitest koosnevaid kiude ning mida kasutatakse peamiselt polümeeride tugevdamisel, aga ka tekstiilitööstuses

süsinikmonoksiid
[nimisõna, substantiiv]
kütuse osalisel põlemisel tekkiv väga mürgine, sissehingamisel eluohtlik gaas

süsinikmonooksiid
[nimisõna, substantiiv]
kütuse osalisel põlemisel tekkiv väga mürgine, sissehingamisel eluohtlik gaas

süsinikoksiid
[nimisõna, substantiiv]
kütuse osalisel põlemisel tekkiv väga mürgine, sissehingamisel eluohtlik gaas

süsinikplast
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev ja kerge, süsinikkiuga tugevdatud polümeer, mida kasutatakse nt lennuki-, autotööstuses ja elektroonikas

süsinikteras
[nimisõna, substantiiv]
tavaline süsinikusisaldusega teras

süsinikuheide
[nimisõna, substantiiv]
1. süsinikdioksiidi ehk süsihappegaasi heitmine keskkonda

2. sel viisil paisatava aine hulk

süsinikujalajälg
[nimisõna, substantiiv]
keskkonda heidetava süsinikdioksiidi (jt kasvuhoonegaaside) koguhulk, mis võimaldab hinnata inimtegevuse mõjusid keskkonnale, eriti kliimamuutusele

süsinikujälg
[nimisõna, substantiiv]
keskkonda heidetava süsinikdioksiidi (jt kasvuhoonegaaside) koguhulk, mis võimaldab hinnata inimtegevuse mõjusid keskkonnale, eriti kliimamuutusele

süsinikukrediit
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes kaubeldav tõend või luba, mis tähistab õigust emiteerida kindlaksmääratud kogust süsinikdioksiidi või muid kasvuhoonegaase

süsinikuleke
[nimisõna, substantiiv]
süsinikuheite kandumine mujale (vähenemise asemel), mida tingib energiamahuka tootmise üleviimine EL-välistesse leebemate keskkonnanõuetega riikidesse

süsinikuneutraalne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes on enda poolt õhku heidetud CO2 koguse atmosfäärist sidunud nt puid istutades

süsinikuneutraalsus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus mõne toote või protsessiga seotud netoheitkogus on null; see saavutatakse vältimatu heite kompenseerimise abil

süsinikupõllundus
[nimisõna, substantiiv]
maa harimine ja kasutamine viisil, mis seob orgaanilist süsinikku mulla orgaanilises aines ehk huumuses

süsinikuringe
[nimisõna, substantiiv]
vaba süsihappegaasi ja anorgaaniliste ühendite süsiniku tsükliline muutumine orgaaniliste ühendite süsinikuks ja tagasi anorgaaniliseks süsinikuks

süsivesik
[nimisõna, substantiiv]
1. süsinikust, vesinikust ja hapnikust koosnev orgaaniline ühend (nt tselluloos, fruktoos, glükoos), looduses kõige levinum orgaaniline aine

2. süsinikust, vesinikust ja hapnikust koosnev orgaaniline ühend

süsivesikuterikas
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) rohkesti süsivesikuid sisaldav

süsivesinik
[nimisõna, substantiiv]
1. orgaaniline aine, mis koosneb ainult süsinikust ja vesinikust (nt metaan, butaan)

2. süsiniku ja vesiniku orgaaniline ühend

süst
[nimisõna, substantiiv]
1. toiming, mille käigus süstlaga viiakse kellegi kehasse ravimit

2. toiming, mille käigus pannakse inimese kehasse süstla abil ravimit

3. ühekordne süstimine

süst
[nimisõna, substantiiv]
1. kahelabalise aeruga aerutatav kerge kitsas, teravate otstega tullideta paat

2. kerge kitsas tullideta paat

süstal
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimi kehasse süstimiseks ja vedelike kehaõõnest väljatõmbamiseks kasutatav riist

2. klaasist või plastist ese, millel on nõel otsas ja millega saab kehast verd võtta või keha sisse ravimeid viia

süstamatk
[nimisõna, substantiiv]
pikem (sportlik) rännak süstaga sõites

süste
[nimisõna, substantiiv]
1. toiming, mille käigus süstlaga viiakse kellegi kehasse ravimit

2. toiming, mille käigus pannakse inimese kehasse süstla abil ravimit

3. ühekordne süstimine

süsteem
[nimisõna, substantiiv]
1. kogum omavahel seotud objekte, mis toimivad, töötavad spetsiaalse eesmärgiga

2. omavahel seotud asjade, nähtuste või ideede kogum, mis moodustab terviku

3. millegi üldine korraldus või struktuur

süsteemiadministraator
[nimisõna, substantiiv]
asutuse või ettevõtte serverite ja võrguseadmete toimimise eest vastutav töötaja

süsteemianalüüs
[nimisõna, substantiiv]
süsteemide uurimise viis süsteemis kulgevate protsesside mõistmiseks

süsteemianalüütik
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt) tarkvarasüsteemi analüüsiga tegelev spetsialist

süsteemibioloogia
[nimisõna, substantiiv]
lähenemisviis bioloogias, mis uurib suhteid ja koostoimeid bioloogilise süsteemi eri osade vahel, eesmärgiga aru saada, kuidas kogu tervik töötab

süsteemikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu tervikut hõlmava kindla korra järgi toimuv, esinev või läbi viidud

2. kindla korra järgi toimuv

süsteemikindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu tervikut hõlmava kindla korra järgi toimuv, esinev või läbi viidud

2. kindla korra järgi toimuv

süsteemikindlalt
[määrsõna, adverb]
kindla korra järgi

süsteemikindlus
[nimisõna, substantiiv]
kogu tervikut hõlmava kindla korra järgi toimumine või esinemine

süsteemiprogramm
[nimisõna, substantiiv]
terviklik tarkvaraprogramm või käskude kogum, mille eesmärk on tagada arvuti operatsioonisüsteemi töö

süsteemipärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu tervikut hõlmava kindla korra järgi toimuv, esinev või läbi viidud

2. kindla korra järgi toimuv

süsteemipäraselt
[määrsõna, adverb]
kindla korra järgi

süsteemipärasus
[nimisõna, substantiiv]
kogu tervikut hõlmava kindla korra järgi toimumine või esinemine

süsteemisisene
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis toimib kindla korra järgi, on (valdkonna) reeglitega hõlmatud

süsteemitaaste
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mis kaitseb ja parandab arvutit, võimaldades süsteemifailide olekut tagasi viia varasemale ajale

süsteemitarkvara
[nimisõna, substantiiv]
süsteemi kui tervikut teenindavate programmide kogum

süsteemitehnika
[nimisõna, substantiiv]
hrl arvutiseadmeid, nii riistvara kui ka tarkvara hõlmav kogum

süsteemitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma kindla sihi või korrata, juhuslikult toimuv, ilma tervikut hõlmamata tehtud või tehtav

2. ilma süsteemita, korrapäratu

süsteemitult
[määrsõna, adverb]
sihitult või korratult, juhuslikult või ilma tervikut hõlmamata

süsteemitus
[nimisõna, substantiiv]
sihitu või korratu olek, mille puhul toimub kõik juhuslikult või ilma tervikut hõlmamata

süsteemiväline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei toimi kindla korra järgi, on (valdkonna) reeglitega hõlmamata

süsteemne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu tervikut hõlmava kindla korra järgi toimuv, esinev või läbi viidud

2. kindla korra järgi toimuv

süsteemravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimite kasutamisel põhinev vähiravi, mis erinevalt kirurgilisest ja kiiritusravist on süsteemse toimega (ravim kandub veresoonte kaudu üle kogu organismi)

süsteemselt
[määrsõna, adverb]
kindla korra järgi

süsteemsus
[nimisõna, substantiiv]
kogu tervikut hõlmava kindla korra järgi toimumine või esinemine

süstekoht
[nimisõna, substantiiv]
koht kehal, kuhu ravimit süstitakse

süstelahus
[nimisõna, substantiiv]
ravimit vm vajalikku ainet sisaldav lahus, mis on mõeldud süstimiseks

süstemaatik
[nimisõna, substantiiv]
organismide ja taksonite rühmitamisega tegelev teadlane

süstemaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. (teaduslikul) rühmitamisel vm kindlal korral põhinev esitus, süstematiseerimine

2. süsteemide esitus, klassifitseerimine

süstemaatikaüksus
[nimisõna, substantiiv]
1. organismide ja taksonite rühmitamise üksus (nt selts, liik, klass)

2. näiteks liik, selts, klass

süstemaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu tervikut hõlmava kindla korra järgi toimuv, esinev või läbi viidud

2. kindla korra järgi toimuv

süstemaatiliselt
[määrsõna, adverb]
kindla korra järgi

süstematiseerima
[tegusõna, verb]
1. mingisse kindlasse korda seadma, kindla kava või eeskirja järgi korraldama

2. süsteemi seadma, süsteemiks korraldama

süstematiseering
[nimisõna, substantiiv]
süstematiseerimine

süsteravim
[nimisõna, substantiiv]
süstimiseks mõeldud ravim

süstik
[nimisõna, substantiiv]
korduvkasutatav tiibadega kosmoseaparaat

süstikbuss
[nimisõna, substantiiv]
(lühikest maad) edasi-tagasi sõitev buss

süstikdiplomaatia
[nimisõna, substantiiv]
erapooletu isiku katsed edasi-tagasi käikude varal sobitada rahu vaenupoolte vahel

süstikkala
[nimisõna, substantiiv]
väike kalakujuline merepõhja liivas elutsev seljakeelikuga loom

süstiklaev
[nimisõna, substantiiv]
kosmosesüstik

süstikpits
[nimisõna, substantiiv]
süstikuga sõlmitud pits, mille pind moodustub niitide kaartest

süstikrong
[nimisõna, substantiiv]
(lühikest maad) edasi-tagasi sõitev rong

süstima
[tegusõna, verb]
1. süstla abil ravimit, vaktsiini vm ainet organismi kudedesse või kehaõõnde manustama

2. süstla abil ravimit organismi viima

Ühendtegusõnad: sisse süstimasisse süstima

süstimisaeg
[nimisõna, substantiiv]
süstimiseks ette nähtud kellaaeg (nt haiglas, arsti juures)

süstimisjälg
[nimisõna, substantiiv]
süstlatorke jälg ihul, sageli narkomaania tunnismärgina

süstimiskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht kehal, kuhu ravimit süstitakse

süstjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult kitsas ja piklik, keskelt veidi jämenev, aheneva tipuga

süstlajälg
[nimisõna, substantiiv]
süstlatorke jälg ihul, sageli narkomaania tunnismärgina

süstlanõel
[nimisõna, substantiiv]
süstla külge kinnitatav õõnes nõel

süstlavahetus
[nimisõna, substantiiv]
(narkomaanidele osutatava teenusena:) kasutatud süstla vahetamine uue vastu, et vältida nakkuste levikut

süstlavahetuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
narkomaania ennetustöö raames toimiv koht, kus süstivad narkomaanid saavad kasutatud süstlaid tervise säästmiseks vahetada uute vastu

süstlehine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime kohta:) liigile omaselt keskelt laiemate, tipu ja alumise osa suunas ahenevate piklike lehtedega

2. süstjate lehtedega

süstlema
[tegusõna, verb]
korduvalt, pidevalt (kiiresti) edasi-tagasi liikuma

süstol
[nimisõna, substantiiv]
südamelihase kokkutõmme, mille tagajärjel veri paiskub artereisse, südame kontraktsioon

süstoolne
[omadussõna, adjektiiv]
süstolile omane, süstoliga seotud

süstur
[nimisõna, substantiiv]
süstasõitja

süsüügia
[nimisõna, substantiiv]
ühine nimetus Kuu või planeedi ühenduse ja vastasseisu kohta

süžee
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteose, filmi või lavateose kunstiliselt organiseeritud sündmustiku esitus, sündmustiku kunstiline vorm

2. kirjandusteose, filmi, muusikateose faabula

3. kujutise objekt, aine

süžeekäik
[nimisõna, substantiiv]
sündmuste (pöördeline) areng

süžeeliin
[nimisõna, substantiiv]
1. sündmuste ahel, tegevuskäik teoses

2. süžeeliin

süžeeline
[omadussõna, adjektiiv]
kirjandusteose, filmi või lavateose sündmustiku kunstilise vormiga seotud, süžeesse puutuv

sütelkõnd
[nimisõna, substantiiv]
1. tulistel, hõõguvatel sütel paljajalu kõndimine

2. tulistel, hõõguvatel sütel kõndimine

sütelkõndimine
[nimisõna, substantiiv]
1. tulistel, hõõguvatel sütel paljajalu kõndimine

2. tulistel, hõõguvatel sütel kõndimine

sütepann
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumi soojendamiseks, toidu valmistamiseks vm kasutatav puusüte põletamise nõu

2. ruumi soojendamiseks puusüte põletamise nõu

sütevakk
[nimisõna, substantiiv]
hõõguvate süte kandmise nõu vanal ajal naabritelt tule toomisel

sütik
[nimisõna, substantiiv]
seade plahvatuse tekitamiseks (lahingumoona) lõhkelaengus

sütikpomm
[nimisõna, substantiiv]
plahvatust vallandava seadmega, sütikuga varustatud pomm

sütitama
[tegusõna, verb]
oma mõjuga kaasa haarama, midagi (kaasa) tegema innustama

sütitav
[omadussõna, adjektiiv]
oma mõjuga kaasa haarav, midagi (kaasa) tegema innustav

sütitavalt
[määrsõna, adverb]
kaasakiskuvalt, innustavalt

sütitus
[nimisõna, substantiiv]
innustus, kaasahaaramine

süttima
[tegusõna, verb]
1. (leegiga) põlema hakkama

2. kui miski süttib, siis see hakkab põlema

süttimatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei lähe põlema, ei võta tuld külge

süttimistemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
minimaalne temperatuur, mille puhul kuumenev aine leegiga kokku puutudes süttib

süttiv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis läheb põlema, võtab tuld

süttivus
[nimisõna, substantiiv]
võime süttida

süva
[omadussõna, adjektiiv]
väga keskendunud või tõsine

süvaanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
põhjalik ja detailne, sügavuti minev analüüs

süvahingamine
[nimisõna, substantiiv]
sügav hingamine, mille puhul kasutatakse vahelihast ja kõhulihaseid ning kus õhuga täituvad kopsude alumised ja keskmised osad

süvahoovus
[nimisõna, substantiiv]
pinnahoovusest sügavamal kulgev merehoovus

süvaintervjuu
[nimisõna, substantiiv]
pikk põhjalik vabas vormis vestlus mingi teema sügavuti uurimiseks

süvakiht
[nimisõna, substantiiv]
maapinna, veemassiivi vm pinna sügavamal asuv kiht

süvakivim
[nimisõna, substantiiv]
sügaval maakoores magma tardumisel tekkinud kivim (nt graniit)

süvaklass
[nimisõna, substantiiv]
harilikus koolis klass, kus õpetatakse mingit ainet põhjalikumalt, süvaõppega klass

süvakool
[nimisõna, substantiiv]
mingit ainet põhjalikumalt õpetav kool, süvaõppega kool

süvakosmos
[nimisõna, substantiiv]
väga kauge kosmos

süvakultuur
[nimisõna, substantiiv]
klassikalised, eri ajastutest ja stiilidest pärit, riigile või rahvale olulised, nn tõsised teosed kogumina

süvakäsitlus
[nimisõna, substantiiv]
mingi teema sügavuti minev käsitlus

süvalest
[nimisõna, substantiiv]
lesta meenutav põhjapoolsete merede süvaveekala

süvalihas
[nimisõna, substantiiv]
üks paljudest keret ja vööpiirkonda katvatest väikestest lihastest, mis asuvad suurte lihaste all

süvalink
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline viide, mis on suunatud teise veebilehe leheküljele, mis ei ole selle veebilehe esilehekülg

süvalood
[nimisõna, substantiiv]
käsilood suuremate sügavuste mõõtmiseks

süvamerefauna
[nimisõna, substantiiv]
süvamere põhja ja sellelähedasi veekihte asustav loomastik

süvamerekala
[nimisõna, substantiiv]
süvameres enamasti 3000–6000 meetri sügavuses elav kala

süvamereloomastik
[nimisõna, substantiiv]
süvamere põhja ja sellelähedasi veekihte asustav loomastik

süvameresete
[nimisõna, substantiiv]
väga sügavas merede ja ookeanide põhjas tekkinud sete

süvameri
[nimisõna, substantiiv]
1. veekiht, mis asub ookeani või mere pinnast rohkem kui 3000 meetrit sügavamal

2. väga sügav meri

süvamurrang
[nimisõna, substantiiv]
maakoort läbiv, kohati vahevöösse ulatuv maakoore liikumisest põhjustatud murrang

süvamuusik
[nimisõna, substantiiv]
süvamuusika viljeleja

süvamuusika
[nimisõna, substantiiv]
klassikaline, eri ajastutest ja stiilidest pärit nn tõsine muusika (hrl vastandudes levimuusikale)

süvapesu
[nimisõna, substantiiv]
põhjalik pesu koos pinna ettevalmistamise ja spetsiaalse töötlemisega

süvapsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
vool psühholoogias, mis peab inimese hingeelu ja käitumise peamiseks suunajaks alateadvust ning mis inimese raviks ja uurimiseks kasutab psühhoanalüüsi meetodit

süvapsühholoogiline
[omadussõna, adjektiiv]
alateadvusega, psühhoanalüüsiga seotud, süvapsühholoogiale omane

süvapuurauk
[nimisõna, substantiiv]
maapinna sügavatesse kihtidesse ulatuv puurauk

süvapuurimine
[nimisõna, substantiiv]
pinnase süvakihtidesse ulatuv puurimine

süvapõhjus
[nimisõna, substantiiv]
millegi sisemine, põhjalikku uurimist nõudev, pealiskaudsel vaatlemisel mittemärgatav põhjus

süvapüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük sügavalt merest

süvarihv
[nimisõna, substantiiv]
hrl poolringikujulise läbilõikega rennitaoline kaunistav vaoke (arhitektuuris, mööblikunstis)

süvariik
[nimisõna, substantiiv]
inimrühmad, enamasti mõjukad ametkonnad, kohtuasutused, eriteenistused vms, kes väidetakse kujundavat salaja poliitikat demokraatlikult valitud rahvaesindajate seljataga

süvasadam
[nimisõna, substantiiv]
suurte reisi- ja kaubalaevade vastuvõtuks sobiv, merepõhjast ligi 10 meetrit või rohkem allapoole süvendatud sadam

süvasoojus
[nimisõna, substantiiv]
Maa sügava sisemuse, süvakihtide soojus

süvastruktuur
[nimisõna, substantiiv]
lause sügavam abstraktne struktuur, mis määrab tema semantilise tõlgenduse

süvataevas
[nimisõna, substantiiv]
väga kauge, teleskoobiga vaadeldav taevas, kus asuvad udukogud, täheparved ja galaktikad

süvateadmised
[nimisõna, substantiiv]
põhjalik, sügavuti minev asjatundlikkus mingis teemas, ainevallas

süvatehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. mahukal teadus- ja arendustegevusel põhinev tootmisviis

2. vastavad seadmed ja vahendid

süvauni
[nimisõna, substantiiv]
organismi füüsiliseks taastumiseks vajalik uni, unetsükli osa, mis vaheldub pindmise ja unenägude unega

süvausklik
[omadussõna, adjektiiv]
kõiki usureegleid täitev, väga usklik

süvauurimus
[nimisõna, substantiiv]
põhjaliku ja detailse uurimistöö tulemuste kirjalik jäädvustus

süvauuring
[nimisõna, substantiiv]
põhjalik ja detailne, sügavuti tehtav uurimistöö

süvavaesus
[nimisõna, substantiiv]
eriti suur vaesus

süvaveeb
[nimisõna, substantiiv]
veebi kättesaamatu, nähtamatu osa, kuhu otsingumootoritel pole juurdepääsu

süvaveekala
[nimisõna, substantiiv]
süvameres enamasti 3000–6000 meetri sügavuses elav kala

süvaveekerge
[nimisõna, substantiiv]
rannikulähedase mere süvakihtidest pärineva külma vee tõus pinnakihtidesse

süvaveekuul
[nimisõna, substantiiv]
laevalt trossi otsas vette lastav kerakujuline kabiin süvavee uurimiseks

süvaveeliikur
[nimisõna, substantiiv]
aparaat süvavette laskumiseks ning okeanograafilisteks uurimistöödeks

süvaveemõrd
[nimisõna, substantiiv]
mõrd kalapüügiks sügavalt merest

süvaveen
[nimisõna, substantiiv]
sügaval lihaste ja luude vahel asetsev veen

süvaveepomm
[nimisõna, substantiiv]
allveelaevade jt veealuste objektide hävitamiseks kasutatav lõhkekeha

süvavesi
[nimisõna, substantiiv]
1. sügav vesi

2. sügavamal asuv vesi

süvavundament
[nimisõna, substantiiv]
ilma süvendita otse pinnasesse rajatav vundament

süvavõltsing
[nimisõna, substantiiv]
tehisintellekti vahenditega tehtud võltsing, nt foto- või videomanipulatsioon

süvaõpe
[nimisõna, substantiiv]
(koolis:) mingi aine harilikust põhjalikum õppimine ja õpetamine, süvendatud õpe

süvend
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsevast allapoole uuristatud, vajutatud vm moel süvendatud koht

süvendama
[tegusõna, verb]
1. (vaesuse, puuduse vm keerulise, raske olukorra kohta:) suuremaks, intensiivsemaks, raskemini talutavaks muutma

2. intensiivsemaks muutma, võimendama, tugevdama, suurendama

süvendatult
[määrsõna, adverb]
(õppimise, õpetamise kohta:) põhjalikumalt, suurema keskendumisega kui tavaliselt, süvendatud kujul

süvendi
[nimisõna, substantiiv]
(ujuv)seade sadamate, laevasõiduteede, kanalite vms süvendamiseks

süvendus
[nimisõna, substantiiv]
maapinna, merepõhja vm pinnase sügavamaks uuristamine, millegi süvendamine

süvenema
[tegusõna, verb]
(vaesuse, puuduse vm keerulise, raske olukorra kohta:) suuremaks, intensiivsemaks, raskemini talutavaks muutuma

süvenemata
[määrsõna, adverb]
ilma et millegagi oleks põhjalikult tutvutud

süvenemine
[nimisõna, substantiiv]
intensiivsemaks muutumine

süvenenult
[määrsõna, adverb]
millessegi põhjalikult keskendununa, süvenenuna

süvik
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk kitsas järskude veerudega rennitaoline, enam kui 6000 m sügavune nõgu maailmamere põhjas, maailmamere sügavaim osa

2. pikk kitsas rennitaoline nõgu maailmamere põhjas

süvis
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva, paadi vm veesõiduki vees-istumise sügavus

2. veesõiduki veesistumise sügavus

süvisemärk
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva, paadi vm veesõiduki vees-istumise sügavust, süvist osutav märk laeva ahtris ja vööris

2. süvist osutav märk laeva ahtris ja vööris

süviskäepide
[nimisõna, substantiiv]
süvendisse peidetud käepide

süvistama
[tegusõna, verb]
1. ümbritsevast pinnast allapoole või sissepoole paigaldama, süvendisse peitma

2. allapoole või sissepoole uuristama

süvisti
[nimisõna, substantiiv]
1. lõikeriist pinna uuristamiseks, süvistamiseks

2. süvistamise lõikeriist

süvisvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
valgusti, mis on peidetud süvendisse

süviti
[määrsõna, adverb]
põhjalikult, üksipulgi süvenedes, põhjani minnes

süvitsi
[määrsõna, adverb]
põhjalikult, üksipulgi süvenedes, põhjani minnes

süvitsiminek
[nimisõna, substantiiv]
teema põhjalik, süvenenud käsitlemine

süvitsiminev
[omadussõna, adjektiiv]
teemat põhjalikult, süvenedes käsitlev

süü
[nimisõna, substantiiv]
1. süüdiolek sobimatus, taunitavas, kahjulikus või kuritegelikus teos

2. see, et sa oled põhjustanud või teinud midagi halba ja sulle saab seda ette heita

3. süüdiolek

süü
[nimisõna, substantiiv]
1. puidu lõikepinnal avanev peamiselt läbilõigatud aastarõngastest tekkiv muster

2. puidu lõikepinnal

süüalune
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellele on tõendite alusel esitatud kohtulik süüdistus

süüasi
[nimisõna, substantiiv]
asi, asjaolu, milles kedagi süüdistatakse

süübima
[tegusõna, verb]
põhjalikult süvenema

süüd
[nimisõna, substantiiv]
ilmakaar, kust päike paistab keskpäeval

süüde
[nimisõna, substantiiv]
1. (mootoris:) küttesegu isesüttimine või elektriline süütamine sisepõlemismootori silindris

2. küttesegu isesüttimine v elektriline süütamine sisepõlemismootori silindris

süüdi
[määrsõna, adverb]
1. olek, kus keegi on teinud mingi süüteo vm kahjuliku teo

2. kui sa oled süüdi, siis sa oled teinud midagi halba, näiteks rikkunud seadust

süüdiklest
[nimisõna, substantiiv]
tilluke sügelisi tekitav nahaparasiit

süüdimatu
[omadussõna, adjektiiv]
vaimuhaiguse, nõrgamõistuslikkuse vm seisundi tõttu võimetu aru saama oma teo ebaõigsusest, võimetu süüd tundma (hrl ühenduses kohtuga)

süüdimatus
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline seisund, mille puhul isik ei ole vaimuhaiguse, nõrgamõistuslikkuse vm seisundi tõttu võimeline aru saama oma teo ebaõigsusest ega selle eest vastutama

süüdimõistetu
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes kohtuotsusega süüdi mõistetud

süüdimõistev
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kohtuotsuse kohta:) kedagi süüdlaseks tunnistav mingis süü- või pahateos

2. süüdi mõistev

süüdimõistmine
[nimisõna, substantiiv]
kohtuotsusega kellegi tunnistamine süüdi olevaks mingis süü- või pahateos

süüdistaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kriminaalprotsessis süüdistust esitav isik (prokurör või kannatanu)

2. kriminaalprotsessis süüdistust esitav isik

süüdistama
[tegusõna, verb]
1. kedagi milleski süüdlaseks väitma, kellelegi midagi süüks panema

2. kellelegi mingit halba, ebaväärikat tegu või käitumist ette heitma

3. ütlema, et keegi on teinud midagi valet või halba

süüdistatav
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on süüalusena vastutusele võetud

süüdistatu
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on süüalusena vastutusele võetud

süüdistav
[omadussõna, adjektiiv]
(sõnade, ilme vm kohta:) kellelegi midagi pahaks panev, milleski halvas kahtlustav

süüdistus
[nimisõna, substantiiv]
1. süüdistavad sõnad vms kellegi milleski süüdioleku kohta

2. kellegi süüdistamine

3. väide, et keegi on teinud midagi valesti või ebaseaduslikku

süüdistusakt
[nimisõna, substantiiv]
prokuröri poolt ametliku süüdistuse korras koostatav dokument, milles taotletakse süüdistatava süüteo arutamist kohtus

süüdistuskokkuvõte
[nimisõna, substantiiv]
uurija poolt uurimismaterjalide alusel koostatud süüdistuse tekst

süüdistuskõne
[nimisõna, substantiiv]
(kohtus:) süüdistaja poolt esitatavad kokkuvõtlikud järeldused süüdistuse tõendatuse ja süüdistatava karistuse kohta

süüdistusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
süüdistuseks vajalik, sellega seotud ainestik (nt dokumendid, esemed)

süüdistuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, seik kohtus süüdi mõistmiseks

süüdiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. võimeline aru saama oma teo ebaõigsusest, võimeline süüd tundma (hrl ühenduses kohtuga)

2. süüdivusseisundis olev, vastutusvõimeline

süüdivus
[nimisõna, substantiiv]
kuritegu toime paneva isiku vaimne vastutusvõimelisus, võime süüd tunda

süüdlane
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on sooritanud mingi kahjuliku, sobimatu või pahateo

2. süü- v pahateo sooritanud isik

süüdlaselt
[määrsõna, adverb]
1. süüdlase kombel, süüdlasele omaselt

2. süüdlase kombel

süüdlaslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. end süüdlasena tundev, süüd tundev või väljendav

2. süüd väljendav

süüdlaslikult
[määrsõna, adverb]
1. süüdlase kombel, süüdlasele omaselt

2. süüdlase kombel

süüdlus
[nimisõna, substantiiv]
milleski süüdi olek

süüdost
[nimisõna, substantiiv]
lõuna ja ida vaheline ilmakaar

süüdvest
[nimisõna, substantiiv]
lõuna ja lääne vaheline ilmakaar

süüdvester
[nimisõna, substantiiv]
1. meremehe laiaääreline pead ja kaela vee eest kaitsev peakate

2. vee eest kaitsev [meremehe] laiaääreline peakate

süüfilis
[nimisõna, substantiiv]
teatud bakteri tekitatud suguhaigus, mis võib kanduda ka emalt lootele

süüfilishaige
[nimisõna, substantiiv]
süüfilist põdev inimene

süükoorem
[nimisõna, substantiiv]
ränk, rõhuv, hinge rõhuv süü

süüline
[omadussõna, adjektiiv]
kohtus vm viisil tõendatud süüd kaasa toov

süülisus
[nimisõna, substantiiv]
süüteos vm kahjulikus teos süüdi olek

süümalts
[nimisõna, substantiiv]
puude aastarõnga laiem, lopsakama koega osa

süüme
[nimisõna, substantiiv]
1. isiksuse omadus, mis väljendub omaenese tegudele ja eesmärkidele antavates kõlbelistes hinnangutes ning emotsionaalses kõlbelises enesekontrollis

2. seda väljendav (piinarikas) tunne

süümejuurdlus
[nimisõna, substantiiv]
enne pihile minekut tehtav põhjalik eneseanalüüs, mille tulemusel jõutakse selgusele oma pattudes

süümekalt
[määrsõna, adverb]
kohusetruult

süümekas
[nimisõna, substantiiv]
suur hingeline kannatus omaenese (halbade) tegude ja teistele põhjustatad kahju pärast, südametunnistuse piin

süümeline
[omadussõna, adjektiiv]
südametunnistusega või veendumustega seotud, südametunnistusest või veendumustest tulenev

süümepiin
[nimisõna, substantiiv]
suur hingeline kannatus omaenese (halbade) tegude ja teistele põhjustatad kahju pärast, südametunnistuse piin

süümetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. südametunnistuseta, hoolimatu või kohusetundetu

2. südametunnistuseta, hoolimatu

3. kohusetundetu

süümevang
[nimisõna, substantiiv]
poliitiliste vaadete, usu, rahvuse vms tõttu vangistatud rahumeelne, vägivalda mitte õhutav isik

süümevanne
[nimisõna, substantiiv]
puhta poliitilise mineviku kohta esitatav kirjalik vanne kõrgele ametikohale kandideerimisel

süüpink
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtualustele määratud pink kohtusaalis

2. kohtualuste pink kohtusaalis

3. kohtu alla sattumise ja selles olukorras olemise kohta

süürialane
[nimisõna, substantiiv]
1. Süüria põhirahva liige

2. Süüria kodanik või elanik

3. Süüria päritolu inimene

süürinks
[nimisõna, substantiiv]
mitmest sama pikkusega vilest koosnev puhkpill, klassikaline Vana-Kreeka paaniflööt

süürlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Süüria põhirahva liige

2. Süüria kodanik või elanik

3. Süüria päritolu inimene

süürlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost süürlane

süüräni
[nimisõna, substantiiv]
puude aastarõnga kitsam, tihedama koega osa

süüstama
[tegusõna, verb]
1. (kohtus) süüd tõendama, süüd kinnitama

2. süüd tõendama, süüd kinnitama

süüta
[omadussõna, adjektiiv]
süü- või pahategu mitte teinud, mitte süüdi olev

süütaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl pahatahtlikult tulekahju tekitanud inimene

süütalastepäev
[nimisõna, substantiiv]
28. detsember, eesti rahvakalendris päev pärast jõule

süütama
[tegusõna, verb]
1. tuld, leeki põlema panema

2. tuld või midagi muud põlema panema

süütamine
[nimisõna, substantiiv]
tule, leegi põlema panemine

süüteaine
[nimisõna, substantiiv]
eriline ainesegu vastase sõjatehnika süütamiseks ning tulekahjude tekitamiseks

süütegu
[nimisõna, substantiiv]
1. halb, hukkamõistetav või karistusväärne tegu

2. halb, hukkamõistetav tegu

süütekapsel
[nimisõna, substantiiv]
lahingumoona või sütiku osa väljapaisatava laengu süütamiseks

süütekuul
[nimisõna, substantiiv]
süüteainega täidetud kuul vastase sõjatehnika süütamiseks või tulekahjude tekitamiseks

süüteküünal
[nimisõna, substantiiv]
gaasisegu süütamise seadis sisepõlemismootori silindris

süütel
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhkekapslist ja süütenöörist koosnev seade laengu lõhkamiseks

2. laengu lõhkamiseks

süütelukk
[nimisõna, substantiiv]
süütevõtmega keeratav lüliti auto armatuurlaual süütesüsteemi sisselülitamiseks

süütelüliti
[nimisõna, substantiiv]
lüliti (auto, muruniiduki vm masina) süütesüsteemi sisselülitamiseks

süütenool
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne sõjariist, põlevana lastud nool

süütenöör
[nimisõna, substantiiv]
niiskuskindel püssirohuga täidetud nöör plahvatuste korraldamiseks

süüteokoosseis
[nimisõna, substantiiv]
seaduses sätestatud süüteo kirjeldus (nt tegu, tahtlus, tagajärg), tunnused, mille najal kohtulik süüdistus üles ehitatakse

süütepadrun
[nimisõna, substantiiv]
süüteseguga täidetud padrunit meenutav toruke, mida kasutatakse lõhketöödel

süütepann
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegsel tulelukuga püssil)

süütepomm
[nimisõna, substantiiv]
plahvatava ja tulekahjut tekitava toimega lennukipomm

süütepool
[nimisõna, substantiiv]
elektriline seade karburaatormootorite süütesüsteemis

süütepudel
[nimisõna, substantiiv]
süüteseguga täidetud pudel, mida kasutatakse käsitsi heidetava lõhkekehana

süütepulk
[nimisõna, substantiiv]
tuletegemise vahend, nt magneesiumpulk, piki mida tõmmates tekitatakse sädemeid

süüteroos
[nimisõna, substantiiv]
tule süütamiseks mõeldud papist vm kergesti süttivast materjalist tehtud roos

süütesegu
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste ainete vedel või tahke kõrge temperatuuriga põlev segu millegi süütamiseks

süütesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
(mootoris:) seade elektrisädeme abil küttesegu süütamiseks

süütevedelik
[nimisõna, substantiiv]
vedel süütesegu millegi süütamiseks

süütevõti
[nimisõna, substantiiv]
võtmetaoline ese auto vm sõiduvahendi süütesüsteemi sisse- või väljalülitamiseks

süütis
[nimisõna, substantiiv]
1. süüde, tulehakatis

2. tulehakatis

süütu
[omadussõna, adjektiiv]
süü- või pahategu mitte teinud, mitte süüdi olev

süütuke
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. puhta südamega, pahatahtluseta (ka selle oleku välise väljenduse kohta)

2. selline inimene

süütukene
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. puhta südamega, pahatahtluseta (ka selle oleku välise väljenduse kohta)

2. selline inimene

süütult
[määrsõna, adverb]
olemata süüdi süüteos vm kahjulikus teos

süütundlik
[omadussõna, adjektiiv]
oma süüd tunnetav

süütunne
[nimisõna, substantiiv]
milleski süüdioleku tunne, süüdlaslik tunne

süütur
[nimisõna, substantiiv]
kapseldetonaatoriga ühendatud süütenööri lõik

süütus
[nimisõna, substantiiv]
süüteos vm kahjulikus teos mitte süüdi olek, süütu-olek

süütus
[nimisõna, substantiiv]
1. süüde, tulehakatis

2. tulehakatis

süütõend
[nimisõna, substantiiv]
1. süüd tõendav materjal või asjaolu

2. süüd tõendav asjaolu v materjal

süüvima
[tegusõna, verb]
põhjalikult süvenema

š
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht (esineb üksnes võõrsõnades)

2. vastav häälik

3. eesti tähestiku võõrtäht

4. vastav häälik

šaaber
[nimisõna, substantiiv]
kaapimisriist (nt jää kaapimiseks autoaknalt, määrde eemaldamiseks suusalt, keraamilise pliidi puhastamiseks)

šaakal
[nimisõna, substantiiv]
1. Edela-Aasias, Põhja-Aafrikas ja Balkanil elutsev väiksematest loomadest ja raipeist toituv punakaskollane koeralaadne kiskja

2. kiskja

šaakallik
[omadussõna, adjektiiv]
saaki himustav, röövellik, šaakalile omane või seda meenutav

šabloon
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend, eeskujuvorm vm, millega kantakse piirjooni materjalile või tehakse midagi selle vormi järgi

2. eeskujuvorm

šablooniline
[omadussõna, adjektiiv]
teatavat eeskuju järgiv, omapäratu, uudsuseta

šabloonilisus
[nimisõna, substantiiv]
šabloonile omane olek, omapärata ja uudsuseta olek

šabloonlõige
[nimisõna, substantiiv]
(rätsepatöös:) lõige, milles ei arvestata isikupäraseid peensusi

šabloonne
[omadussõna, adjektiiv]
teatavat eeskuju järgiv, omapäratu, uudsuseta

šabloonsus
[nimisõna, substantiiv]
šabloonile omane olek, omapärata ja uudsuseta olek

šabloonvormimine
[nimisõna, substantiiv]
vormimismeetod, mis kasutab vormimiseks ümber telje pööratavaid või sirgjooneliselt liigutatavaid šabloone

šafott
[nimisõna, substantiiv]
tapalava

šagrään
[nimisõna, substantiiv]
1. šagräännahk

2. pehme krobeline kitsenahk

šagräännahk
[nimisõna, substantiiv]
reljeefse joonmustriga pehme taimpargitud ja värvitud kitse-, eesli- vm nahk (nt jalatsipealseteks, raamatuköideteks)

šagräänpaber
[nimisõna, substantiiv]
reljeefse mustriga krobeline paber (kasutatud nt raamatute köitmisel)

šahh
[nimisõna, substantiiv]
1. Iraani (Pärsia) monarh, hrl kuningas, valitseja

2. päritav monarhi tiitel pärsia keele alal

3. Iraani monarh

šahh
[nimisõna, substantiiv]
1. (males:) seis, kus vigur (hrl kuningas) on sattunud vastasmängija malendi löögi alla

2. malemängus

šahhinna
[nimisõna, substantiiv]
šahhi abikaasa

šaht
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl maapinnale avanev looduslik või kaevatud püstine või kaldus õõs (nt maardlas maavara tõstmiseks pinnale)

2. kaevus

šahtahi
[nimisõna, substantiiv]
kõrge silindrilise või risttahukakujulise paigutusruumiga tööstusahi metallide tootmiseks ja sulatamiseks

šahtkaev
[nimisõna, substantiiv]
seest salvedega vooderdatud kaev, raketega kaev

šaitaan
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu kuradile vastav kuri vaim islamis

2. saatan, kuri vaim islamis, iblis

šakti
[nimisõna, substantiiv]
(hinduismis:) jumala loov maagiline vägi (sageli isikustatult kui tema abikaasa)

šalmei
[nimisõna, substantiiv]
kahekordse lesthuulikuga teravakõlaline puupuhkpill (oboe eelkäijaid)

šalott
[nimisõna, substantiiv]
šalottsibulataime väikesed ümmargused maa-alused osad toiduna

šalottsibul
[nimisõna, substantiiv]
sibulale lähedane, pesas paljusid väikesi maheda maitsega sibulaid kasvatav aiataim

šamaan
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, hrl teadja, nõid või ravitseja, kellel usutakse olevat võime saada ühendust vaimude maailmaga ning seeläbi aidata või ravitseda teisi inimesi

2. vahetalitaja vaimude ja inimeste vahel

šamaanitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost šamaan

šamaanitrumm
[nimisõna, substantiiv]
rituaalne nõidumis- ja ennustusvahend šamanismi levikualal Põhja-Euraasias ja Põhja-Ameerikas

šamaanlus
[nimisõna, substantiiv]
1. usundiline kultuur ja tegutsemisviis, milles keskne osa on vaimudega suhtlemine šamaani ekstaatiliste teadvuseseisundite kaudu

2. vaimude ja surnute hingede kummardamine

šamanism
[nimisõna, substantiiv]
1. usundiline kultuur ja tegutsemisviis, milles keskne osa on vaimudega suhtlemine šamaani ekstaatiliste teadvuseseisundite kaudu

2. vaimude ja surnute hingede kummardamine

šamanist
[nimisõna, substantiiv]
šamanismi tunnistav, šamanismi uskuv isik

šamanistlik
[omadussõna, adjektiiv]
nõidumise, ennustamise või ravitsemisega seotud, šamaani poolt kasutatav, šamanismile omane, iseloomulik

šambree
[nimisõna, substantiiv]
valgest koelõngast, harilikult sinakashalli lõimega peen riie

šamott
[nimisõna, substantiiv]
1. põletatud ja paakunud savi peenestamisel saadud puru, mida lisatakse savimassile tulekindluse suurendamiseks ja deformatsiooni vähendamiseks

2. paakumiseni põletatud tulekindel savi

šamottkivi
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud tulekindla šamoti ja põletamata savi segust valmistatud kivi

šamott-tellis
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud tulekindla šamoti ja põletamata savi segust valmistatud kivi

šampa
[nimisõna, substantiiv]
1. (šampanja vm vahuveini kohta)

2. mullidega valge Prantsuse vein

šampanja
[nimisõna, substantiiv]
1. vahuvein, mis on erimenetlusel valmistatud Prantsusmaal Champagne'i piirkonnas seal samas kasvatatud viinamarjadest

2. mullidega valge Prantsuse vein

šampanjakaskaad
[nimisõna, substantiiv]
šampanja serveerimisviis, mille puhul klaasid laotakse püramiidikujuliselt ja šampanjat valatakse kõige ülemisse klaasi, kust see voolab alumistesse

šampanjaklaas
[nimisõna, substantiiv]
kitsas pika jalaga klaas šampanja joomiseks

šampanjasotsialist
[nimisõna, substantiiv]
(irooniliselt jõuka, ka kõrgklassi kuuluva inimese kohta, kelle sotsialistlikud või vasakpoolsed vaated lähevad silmanähtavalt vastuollu tema elulaadiga)

šampanjer
[nimisõna, substantiiv]
1. vahuvein, mis on erimenetlusel valmistatud Prantsusmaal Champagne'i piirkonnas seal samas kasvatatud viinamarjadest

2. mullidega valge Prantsuse vein

šampinjon
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl valge või pruuni ümara kübara seen, mille mõnesid liike kasutatakse toiduks

2. valge või pruuni ümara kübara söödav seen

šampoon
[nimisõna, substantiiv]
1. vedel juuste pesemisaine

2. vedel aine juuste pesemiseks

šampoonitama
[tegusõna, verb]
šampooni(vahu)ga pesema

šampus
[nimisõna, substantiiv]
1. (šampanja vm vahuveini kohta)

2. mullidega valge Prantsuse vein

šanellkostüüm
[nimisõna, substantiiv]
pehmest topilisest riidest kraeta (hrl kantidega) kerge kostüüm

šanker
[nimisõna, substantiiv]
1. kubemepaise või haavand suguelundeil

2. vastav suguhaigus

3. teat suguhaigus

šansonett
[nimisõna, substantiiv]
1. kabarees vm lõbustusasutuses esitatav kergesisuline lauluke

2. kergesisuline lauluke

šansonjee
[nimisõna, substantiiv]
1. prantsuse laulude, šansoonide tekstide looja või esitaja

2. šansoonilooja

šansoon
[nimisõna, substantiiv]
1. prantsuse laul, milles esmatähtsad on sõnad

2. prantsuse rahvalik laul

3. nüüdisaegne lihtsa vormiga retsitatiivne salmilaul, milles esmatähtsad on sõnad

šanss
[nimisõna, substantiiv]
millegi teostumise (soodus) võimalus, millegi võimalik-olek (tulevikus)

šantaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. väljapressimine hirmutamisega või kompromiteeriva materjali lekitamise ähvardusel, šantažeerimine

2. väljapressimine

šantažeerija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes šantažeerib

šantažeerima
[tegusõna, verb]
1. hirmutamisega või kompromiteeriva materjali lekitamise ähvardusel välja pressima

2. kompromiteerimisähvardusega välja pressima

šantažist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes šantažeerib

šapirograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne aparaat teksti ja illustratsioonide paljundamiseks

2. paljundusseade

šapirografeerima
[tegusõna, verb]
endisaegse paljundusaparaadi (šapirograafi) abil tekste või pilte paljundama

šaraad
[nimisõna, substantiiv]
1. silpmõistatus, kus sõna või lause arvatakse ära selle tähenduslike üksikosade mõistatamise kaudu

2. silpmõistatus

šariaadikohus
[nimisõna, substantiiv]
islamiseaduse kohus, mille aluseks on Koraanil ja sunnal põhinev islami õigus-, usundi- ja moraalinormide kogu (ehk šariaat)

šariaat
[nimisõna, substantiiv]
1. Koraanil ja sunnal põhinev islami õigus-, usundi- ja moraalinormide kogu, islamiseadus

2. islami õigus-, usundi- ja moraalinormide kogu

šariif
[nimisõna, substantiiv]
1. araabia hõimuaristokraatiasse kuulunud isiku, eriti Muhamedi järglaste tiitel

2. seda tiitlit kandev isik

3. kõrgest soost isikute, eriti Muhamedi järglaste tiitel islamimaades

šarlataanne
[omadussõna, adjektiiv]
petturile, šarlatanile omane või iseloomulik, mitte tõsiselt võetav

šarlataansus
[nimisõna, substantiiv]
šarlatanile omane petturlik toimimine

šarlatan
[nimisõna, substantiiv]
1. asjatundjana esinev petis

2. asjatundjana esinev võhik, petis

šarlatanlik
[omadussõna, adjektiiv]
petturile, šarlatanile omane või iseloomulik, mitte tõsiselt võetav

šarlatanlus
[nimisõna, substantiiv]
šarlatanile omane petturlik toimimine

šarlott
[nimisõna, substantiiv]
1. rikkalikult koort, mune, kohupiimakreemi vms sisaldava täidise ja rullbiskviidiga tarrendatud magusroog

2. magus vormiroog

šarm
[nimisõna, substantiiv]
1. võime või omadus kedagi veedelda, ligi tõmmata või lummata, paljudele meeldida

2. eriline omadus, mis teeb inimese, koha või olukorra meeldivaks ja põnevaks

šarmantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (oleku, välimuse kohta:) veetlev, väga võluv, sarmi omav

2. väga võluv

šarniir
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuv ühendusdetail, mis mootoris vm mehhanismis võimaldab detailide pöörlemist ainult ümber ühise telje või punkti

2. liikuv ühendusliide

šarolee
[nimisõna, substantiiv]
1. Prantsusmaal Charolais's aretatud lihaveis, Charolais' tõugu veis

2. šarolee tõugu veis

šarovarid
[nimisõna, substantiiv]
1. pikad laiad püksid mõnedel rahvastel (nt ukrainlastel)

2. kottpüksid

šarž
[nimisõna, substantiiv]
1. joonistatud humoristlik portree, mis liialdab kujutatava iseloomulikke jooni

2. karikatuurne liialdatud kujutis

šaržeerima
[tegusõna, verb]
1. liialdatult, šaržina kujutama

2. šaržina kujutama, šarži kalduma, liialdama

šaržilik
[omadussõna, adjektiiv]
humoristlikult liialdatud, šarži laadis

šaržimeister
[nimisõna, substantiiv]
šaržide joonistaja

šaržist
[nimisõna, substantiiv]
šaržide joonistaja

šartröös
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesugustest maitsetaimedest ja vürtsidest valmistatud roheline või kollane kange liköör

2. liköörisort

šassii
[nimisõna, substantiiv]
auto, traktori vm transpordivahendi kandev raamistik, mille külge on kinnitatud kere, tööseadised vm põhimehhanismid

šassiitraktor
[nimisõna, substantiiv]
ratas- või roomiktraktor, mille raamile saab paigaldada veokasti ning mitmesuguseid tööseadmeid

šašlõkiahi
[nimisõna, substantiiv]
šašlõki küpsetamise ahi

šašlõkibaar
[nimisõna, substantiiv]
väiksem söögikoht, kus pakutakse mitmesugust šašlõkki

šašlõkiliha
[nimisõna, substantiiv]
šašlõkiks sobiv või šašlõkina küpsetatud liha(tükk)

šašlõkivarras
[nimisõna, substantiiv]
varras šašlõki küpsetamiseks

šašlõkivorst
[nimisõna, substantiiv]
šašlõkiks sobiv või šašlõkina küpsetatud vorst

šašlõkk
[nimisõna, substantiiv]
1. varda otsas hõõguvate süte kohal küpsetatud lihatoit

2. lihast tükid, mis valmivad sageli päris tule peal

šatään
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste kohta:) pruun või punakaspruun

2. pruunide või punakaspruunide juustega

3. tumeruuge, blondi ja brüneti vahepealne

šaurma
[nimisõna, substantiiv]
Lähis-Ida toit, pita sisse keeratud liharibad salati ja muu lisandiga

šavarma
[nimisõna, substantiiv]
Lähis-Ida toit, pita sisse keeratud liharibad salati ja muu lisandiga

šedööver
[nimisõna, substantiiv]
meisterlik, kõrgetasemeline teos

šeerima
[tegusõna, verb]
(sotsiaalmeedias:) kellegi kodulehte, seal olevaid postitusi, pilte, tekste vms teistele edasi saatma, neid teistega jagama

šeever
[nimisõna, substantiiv]
lõikeriist hammas- ja tigurataste viimistlemiseks

šeff
[nimisõna, substantiiv]
ülem, ülemus, juhataja

šeflus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi abiks olek kellelegi

šeflusalune
[omadussõna, adjektiiv]
šefluse korras abistatav

šehtima
[tegusõna, verb]
juudi usukommete järgi loomi toiduks tapma

šeik
[nimisõna, substantiiv]
1. islamimaades hõimupealiku, külavanema, usujuhi, autoriteetse õpetlase tiitel

2. seda tiitlit kandev isik

3. hõimupealiku, külavanema, ka kõrgvaimuliku ja õpetlase tiitel araabia maades

šeik
[nimisõna, substantiiv]
1. lahus tantsitav 1960. aastate alguse moetants

2. teat tants

šeiker
[nimisõna, substantiiv]
1. loksutatav segamisnõu (hrl alkohoolse joogi segamiseks)

2. raputi, joogisegamisnõu

šeikima
[tegusõna, verb]
šeikerit raputades jooki segama

šeikspiroloog
[nimisõna, substantiiv]
W. Shakespeare'i loomingu uurimisega tegelev kirjandusteadlane

šeiping
[nimisõna, substantiiv]
kehaline liikumine, mis on suunatud figuuri parandamisele ja organismi tervendamisele, millega kaasneb dieet

šeiver
[nimisõna, substantiiv]
lõikeriist hammas- ja tigurataste viimistlemiseks

šelf
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmamere põhja rannaäärne ala, mandri veealune osa (sügavusega hrl kuni 200 m)

2. maailmamere põhja osa

šelfiliustik
[nimisõna, substantiiv]
maismaalt mandrilava katvasse merre laskuv suur lavajas mandriliustiku jätk

šelfimeri
[nimisõna, substantiiv]
mandrilava kohal asuv rannaäärne madal meri sügavusega kuni 200 m

šeliit
[nimisõna, substantiiv]
1. elektronkiirtes tugevasti luminestseeriv mineraal, olulisemaid volframimaake

2. olulisemaid volframimaake

šellak
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede troopika- ja lähistroopikapuude kollane kuni pruun vaik, Coccus'e liiki kuuluva mardika rabe vaigutaoline sekreet

2. looduslik vaik

šellaklakk
[nimisõna, substantiiv]
looduslikust vaigust, šellakist valmistatud lakk

šenill
[nimisõna, substantiiv]
1. paks mõlemalt poolt karvane (peamiselt puuvillane) riie, mille koelõngaks on šenill-lõng

2. riidesort

šenill-lõng
[nimisõna, substantiiv]
šenilli kudumisel koelõngana kasutatav selleks eelnevalt kootud kanga riba

šenillriie
[nimisõna, substantiiv]
1. paks mõlemalt poolt karvane (peamiselt puuvillane) riie, mille koelõngaks on šenill-lõng

2. riidesort

šerbett
[nimisõna, substantiiv]
1. paks magus idamaine (hrl pähklitega) maiustus suhkrust ja puuviljadest või kohvist või kakaost

2. pähklimaiustus

šerif
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem haldus-, politsei- ja kohtuametnik Suurbritannias ja USA-s

2. kõrgem haldus-, politsei- ja kohtuametnik Suurbritannias ja USAs

šeriif
[nimisõna, substantiiv]
1. araabia hõimuaristokraatiasse kuulunud isiku, eriti Muhamedi järglaste tiitel

2. seda tiitlit kandev isik

3. kõrgest soost isikute, eriti Muhamedi järglaste tiitel islamimaades

šerpa
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Himaalaja lõunanõlvadel elava rahva liige

2. Himaalaja lõunanõlvade kõrgmäestikurahva liige

šerri
[nimisõna, substantiiv]
1. viinamarjapiiritusega kangestatud Hispaania traditsiooniline vein

2. veinisort

ševiot
[nimisõna, substantiiv]
1. Šotimaal aretatud villalammas, Chevioti tõugu lammas

2. ševioti lammas

ševrett
[nimisõna, substantiiv]
1. kroompargitud lambanahk

2. lambakroomnahk

ševroo
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke pehme kroompargitud kitsenahk (nt jalatsipealseteks, sõrmkinnasteks)

2. kitsekroomnahk

ševroonahk
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke pehme kroompargitud kitsenahk (nt jalatsipealseteks, sõrmkinnasteks)

2. kitsekroomnahk

šibolet
[nimisõna, substantiiv]
mingile inimrühmale tuntud ja omane sõna, fraas, komme vms, mille tundmine ja kasutamine viitab sellesse rühma kuulumisele

šiffer
[nimisõna, substantiiv]
märksõna, arvukombinatsioon vm salakirja tingmärgid, mida kasutatakse andmete vm info salastamiseks, varjamiseks

šifoon
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuline väga kerge pooleldi läbipaistev (siid)riie

2. riidesort

šifraator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mille šifreeritakse ja dešifreeritakse edastatavaid salastatud teateid

2. šifreerimisseade

šifreerima
[tegusõna, verb]
1. salakirja tingmärkides tähistama, salakirjas kirjutama

2. šifrites tähistama

Ühendtegusõnad: lahti šifreerimalahti šifreerima

šifreering
[nimisõna, substantiiv]
1. salakirja tingmärkides tekst vm andmed

2. šifferteade, šiffertelegramm vms

šigelloos
[nimisõna, substantiiv]
teatavate bakterite tekitatud soolenakkus, mille korral esineb hrl verine kõhulahtisus, bakteriaalne düsenteeria

šiia
[nimisõna, substantiiv]
1. ainult Koraani tunnustav ning sunnat hülgav muslim

2. ainult koraani tunnustav ning sunnat hülgav muhamedlane

šiiit
[nimisõna, substantiiv]
1. ainult Koraani tunnustav ning sunnat hülgav muslim

2. ainult koraani tunnustav ning sunnat hülgav muhamedlane

šiiitlik
[omadussõna, adjektiiv]
ainult koraani tunnustav ning sunnat hülgav, šiiitlust pooldav

šiiitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. sunniitlusest lahkulöönud usuvool islamis

2. šiiitide usuvool islamis

šiism
[nimisõna, substantiiv]
1. sunniitlusest lahkulöönud usuvool islamis

2. šiiitide usuvool islamis

šiitake
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanis ja Hiinas kõdunevatel puudel kasvav ning üle maailma kasvatatav söödav seen, mis on laialt levinud Ida-Aasia köögis ja rahvameditsiinis

šikaan
[nimisõna, substantiiv]
sõiduvahendi suunda muutev takistus teel (nt motospordis)

šikaneerima
[tegusõna, verb]
1. pahatahtlikult teiste huve kahjustama

2. kiusama, ebameeldivusi valmistama

šikilt
[määrsõna, adverb]
suursuguselt, elegantselt ja maitsekalt

šikk
[omadussõna, adjektiiv]
1. omas liigis parimate hulka kuuluv, suursugune, elegantne ja maitsekas

2. elegantne, peen

šilling
[nimisõna, substantiiv]
1. Kenya, Somaalia, Tansaania ja Uganda suurem rahaühik

2. endine Suurbritannia münt

3. Austria ja mõne Aafrika riigi rahaühik

4. Inglise münt

šimmi
[nimisõna, substantiiv]
pärast Esimest maailmasõda mõned aastad moes olnud 2/2- või 3/4-taktimõõdus seltskonnatants

šimpans
[nimisõna, substantiiv]
ekvatoriaalse Aafrika ürgmetsades elutsev mustakarvaline suurte kõrvadega inimahv

šinjoon
[nimisõna, substantiiv]
soengut täiendavad valejuuksed, osaline parukas

šintoism
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani pärimuslik usund, mis lähtub kujutlusest, et kogu maailm on hingestatud ja vaimudega asustatud

2. Jaapani pärimuslik usund

šivaism
[nimisõna, substantiiv]
hinduismi vorm, milles peajumalana austatakse Šivat

šlaager
[nimisõna, substantiiv]
hetke muusikamoele vastav, hrl sentimentaalse sisuga levilaul

šlahta
[nimisõna, substantiiv]
1. madalama astme aadelkond Poolas (kuni 1921. aastani)

2. Poola väikeaadel

šlahtitš
[nimisõna, substantiiv]
1. madalama astme aadlik Poolas (kuni 1921. aastani)

2. Poola väikeaadlik

šlakikoonus
[nimisõna, substantiiv]
vulkaanilise tekkega kooniline küngas või mägi, mis koosneb peamiselt šlakist ja muust vulkaanilisest materjalist

šlakk
[nimisõna, substantiiv]
1. metallide sulatamisel, rauatöötlemisel või tahkekütuse põlemisel tekkiv paakunud või kokkusulanud tuhaosakestest koosnev jääk

2. metallurgilise protsessi jäätmed

šlakkained
[nimisõna, substantiiv]
organismi jääkained

šleif
[nimisõna, substantiiv]
kaunistuseks aasadeks seotud või kinnitatud (lai) pael, vöö vms

šlepp
[nimisõna, substantiiv]
pikk kleidisaba

šleppi
[määrsõna, adverb]
sleppi

šlikerdama
[tegusõna, verb]
1. hrl mingist tegevusest kavaldades mööda hiilima, kõrvale põiklema

2. kavalusega kõrvale põiklema

šnabilivopski
[nimisõna, substantiiv]
1. kange alkohoolne jook

2. kange alkohoolne jook

šnautser
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, karmikarvaline, puhmas kulmude ja vuntsidega koeratõug

2. koeratõug

šnepper
[nimisõna, substantiiv]
iselukustuv silinderlukk

šnitsel
[nimisõna, substantiiv]
ovaalne paneeritult praetud lihalõik vasika või sea reietükist

šnitt
[nimisõna, substantiiv]
millegi üldilme (mis millestki lähtub), millegi laad, mingi eriline võte vms

šogun
[nimisõna, substantiiv]
1. keisri nimel valitsenud suurfeodaal Jaapanis

2. vastav tiitel

šogunaat
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanis 12. sajandi lõpus tekkinud sõjaline šogunite võim ja valitsus

šokeerima
[tegusõna, verb]
1. (sündsustunde haavamisega) äärmist meelepaha või ootamatut hämmastust tekitama

2. sündsustunde haavamisega äärmist meelepaha tekitama

šokeeritult
[määrsõna, adverb]
1. äärmist meelepaha või hämmastust tundes

2. šokeerituna

šokeerivalt
[määrsõna, adverb]
1. äärmist meelepaha või hämmastust tekitavalt

2. väga, äärmiselt

šokeeruma
[tegusõna, verb]
äärmist meelepaha või hämmastust tunda saama, šokeeritud saama või olema

šokiefekt
[nimisõna, substantiiv]
ehmatusest, ebamugavusest tingitud mõju

šokigranaat
[nimisõna, substantiiv]
vastase meelte ajutisse segadusse ajamiseks (mitte tema surmamiseks) kasutatav lõhkekeha, mille plahvatusega kaasneb ajutiselt kurdistav müra ning pimestav valgussähvatus

šokiravi
[nimisõna, substantiiv]
(olukorra parandamise kohta vapustavalt mõjuvate võtetega)

šokireklaam
[nimisõna, substantiiv]
ehmatavaid elamusi tekitav reklaam

šokiteraapia
[nimisõna, substantiiv]
(olukorra parandamise kohta vapustavalt mõjuvate võtetega)

šokiturism
[nimisõna, substantiiv]
1. reisimine ehmatavaid elamusi tekitavatesse sihtkohtadesse (nt endised vanglad, sõjaväeosad, tuumaelektrijaamad)

2. reisimine ehmatavaid elamusi tekitavatesse sihtkohtadesse (nt endised vanglad, sõjaväeosad, tuumaelektrijaamad vms)

šokivangistus
[nimisõna, substantiiv]
karistus, mille korral tähtajaline vangistus pööratakse reaalsele täitmisele osaliselt (hrl alla poole mõistetud tähtaja ulatusest)

šokk
[nimisõna, substantiiv]
1. järsk psüühiline (närvi)vapustus

2. tugev reageerimine mingi seisundi, olukorra järsule muutusele

3. närvivapustus

šokohoolik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kirglikult armastab šokolaadi, on sellest sõltuvuses

šokolaad
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kakaost ja suhkrust valmistatud hrl tahvlikujuline maiustus

2. pruuni värvi magus toit, mis sisaldab kakaod

šokolaadiassortii
[nimisõna, substantiiv]
valiksegu šokolaadikompvekke

šokolaadijäätis
[nimisõna, substantiiv]
šokolaadiga maitsestatud jäätis

šokolaadikarp
[nimisõna, substantiiv]
karp šokolaadikompvekkidega

šokolaadikarva
[omadussõna, adjektiiv]
1. pruun nagu šokolaad, šokolaadi värvi

2. šokolaadivärvi pruun

šokolaadikaste
[nimisõna, substantiiv]
kuumutatud šokolaadist (ja koorest) valmistatud kaste

šokolaadikomm
[nimisõna, substantiiv]
šokolaadi sisaldav või šokolaadiga kaetud kompvek

šokolaadikompvek
[nimisõna, substantiiv]
šokolaadi sisaldav või šokolaadiga kaetud kompvek

šokolaadikook
[nimisõna, substantiiv]
kook, mille tegemisel on kasutatud šokolaadi (riivitult, tükkidena või glasuurina)

šokolaadikreem
[nimisõna, substantiiv]
sulatatud šokolaadiga maitsestatud kreem tortide ja kookide katteks või magustoiduna

šokolaadiküpsis
[nimisõna, substantiiv]
küpsis, mille tegemisel on kasutatud šokolaadi

šokolaadimuffin
[nimisõna, substantiiv]
muffin, mis sisaldab šokolaadi või kakaod

šokolaadine
[omadussõna, adjektiiv]
(ohtralt) šokolaadi sisaldav

šokolaadinööp
[nimisõna, substantiiv]
väike nööbikujuline šokolaadikompvek

šokolaadipiim
[nimisõna, substantiiv]
piim, millele on lisatud šokolaadipulbrit

šokolaadipruun
[omadussõna, adjektiiv]
1. pruun nagu šokolaad, šokolaadi värvi

2. šokolaadivärvi pruun

šokolaaditahvel
[nimisõna, substantiiv]
tahvlikujuliseks vormitud šokolaad

šokolaaditort
[nimisõna, substantiiv]
tort, mille tegemisel on kasutatud šokolaadi (riivitult, tükkide või glasuurina)

šokolaadivõi
[nimisõna, substantiiv]
šokolaadist valmistatud võie

šokolaadpruun
[omadussõna, adjektiiv]
1. pruun nagu šokolaad, šokolaadi värvi

2. šokolaadivärvi pruun

šoks
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kakaost ja suhkrust valmistatud hrl tahvlikujuline maiustus

2. pruuni värvi magus toit, mis sisaldab kakaod

šona
[nimisõna, substantiiv]
Zimbabwe põhirahva liige

šoor
[nimisõna, substantiiv]
1. turgi väikerahva liige Lääne-Siberis

2. Lääne-Siberis elava turgi väikerahva liige

šopahoolik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kirglikult armastab käia kauplustes osturetkedel, on sellest sõltuvuses

šoping
[nimisõna, substantiiv]
1. kauplusi mööda ringi käimine, neis sisseostude tegemine

2. sisseostude tegemine

šoppama
[tegusõna, verb]
1. kauplusi mööda ringi käima, neis sisseoste tegema

2. kaulusi mööda käima, neis ostma

šoppamine
[nimisõna, substantiiv]
1. kauplusi mööda ringi käimine, neis sisseostude tegemine

2. sisseostude tegemine

šoppen
[nimisõna, substantiiv]
1. õllekann

2. kann õlut

šorthorn
[nimisõna, substantiiv]
Inglismaal Shorthornis aretatud suur punakas või valkjas lihaveis, Shorthorni tõugu veis

šortsid
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikesed (spordi)püksid

2. lühikesed püksid

šošoni
[nimisõna, substantiiv]
USA-s peamiselt Kordiljeerides elava indiaani hõimurühma liige

šotiruuduline
[omadussõna, adjektiiv]
Šoti rahvariietele omaste (suurte) värviliste ruutudega

šotitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost šotlane

šotlane
[nimisõna, substantiiv]
Šotimaa põhielanik

šotlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost šotlane

šott
[nimisõna, substantiiv]
kuiv või soolajärvedega nõgu Põhja-Aafrikas

šott
[nimisõna, substantiiv]
1. pitsitäis kanget alkoholi

2. väike kogus kanget mahla vm alkoholita jooki

šovinism
[nimisõna, substantiiv]
1. äärmuslik suurriiklik patriotism, sellega seotud väikerahvaste tagakiusamise ja rõhumise poliitika

2. marurahvuslus, rahvusupsakus

šovinist
[nimisõna, substantiiv]
marurahvuslane

šovinistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. äärmuslikku suurriiklikku patriotismi toetav, rahvusliku šovinismiga seotud

2. marurahvuslik

špits
[nimisõna, substantiiv]
1. kikk-kõrvade ja rõngas sabaga hrl väike pikakarvaline seltsikoer

2. koeratõug

šraag
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja tsunfti või gildi põhikiri

2. tsunfti, gildi vms põhikiri

šrafuur
[nimisõna, substantiiv]
peen rööpjoonestik mingil pinnal (nt joonisel objektide eristamiseks, vormide plastilisuse kujutamiseks)

šrapnell
[nimisõna, substantiiv]
1. teraskuulidega täidetud ja distantssütikuga varustatud suurtükimürsk, mis lõhkeb lennu ajal

2. õhus lõhkev mürsk

šrapnellikild
[nimisõna, substantiiv]
lennu ajal lõhkenud teraskuulidega täidetud suurtükimürsust, šrapnellist eraldunud kild

šrift
[nimisõna, substantiiv]
1. trükikirja liik või kraad

2. tähtede graafiline (hrl kunstipärane) kuju

šropšir
[nimisõna, substantiiv]
Inglismaal Shropshire'is aretatud villalammas, Shropshire'i tõugu lammas

štrihh
[nimisõna, substantiiv]
1. keelpillidel poogna liikumise viis, (väljendusrikas) poognatõmme

2. keelpillidel poogna liikumise viis

3. poognatõmme

šturma
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne presendist õmmeldud tuulejakk

šungiit
[nimisõna, substantiiv]
1. Karjalas leiduv antratsiidi laadi must läikiv kivim, millele omistatakse tervendavat toimet

2. antratsiiditaoline must orgaaniline kivim

šunt
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoonte transplantaatide abil moodustatud verevoolu kõrvaltee (nt kuulmishäire, vesipea puhul)

2. verevoolu kõrvaltee

šunteerima
[tegusõna, verb]
teatava transplantaadi abil verevoolu kõrvalteele juhtima, šunti paigaldama (nt kuulmishäire, vesipea puhul)

šuntima
[tegusõna, verb]
teatava transplantaadi abil verevoolu kõrvalteele juhtima, šunti paigaldama (nt kuulmishäire, vesipea puhul)

šurf
[nimisõna, substantiiv]
1. (kaevanduses:) maapinnale avanev väiksem püst- või kaldkaeveõõs maardla uurimiseks, tuulutuseks vm

2. väiksem püst- v kaldkaeveõõs

šuudra
[nimisõna, substantiiv]
1. madalaima, ent arvuliselt kõige suurema seisuse liige vanas Indias (nt lihttööline, teenija vm omandita inimene)

2. madalaima kasti liige vanas Indias

švaa
[nimisõna, substantiiv]
lühike täishäälik, mis on tekkinud kahe kaashääliku vahele hääldamise hõlbustamiseks (nt põder ← põtr)

švaab
[nimisõna, substantiiv]
1. Saksamaa edelaosas Baden-Württembergis ja Baieris, mõnede arvates ka Šveitsi põhjaosas ja Prantsusmaa kirdeosas Alsace'is elanud või sealt pärit sakslane

2. Švaabimaa sakslane

švaavokaal
[nimisõna, substantiiv]
lühike täishäälik, mis on tekkinud kahe kaashääliku vahele hääldamise hõlbustamiseks (nt põder ← põtr)

švamm
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmest ja urbsest materjalist pesemis- või nühkimisvahend

2. pehmest materjalist vahend, millega saab näiteks keha pesta või tahvlit puhastada

švank
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvapärimusel põhinev satiiriline või humoristlik (värss)naljand 13.–16. sajandi Saksa kirjanduses

2. satiirilis-humoristlik värssjutustus saksa kirjanduses 13.-16.saj

šveitser
[nimisõna, substantiiv]
hotelli, restorani vm asutuse (välis)ukse juures valvav ja korda pidav töötaja

šveitslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Šveitsi kodanik või elanik

2. Šveitsi päritolu inimene

šveitslanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost šveitslane

švips
[nimisõna, substantiiv]
kergelt purjus, vintis olek

švipsi
[määrsõna, adverb]
1. (kergelt) purju

2. purju

švipsis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

šõu
[nimisõna, substantiiv]
1. ajaviiteline etendus või vaatemäng

2. vaadend, muusikat sisaldav meelelahutuslik vaatemäng

šõumees
[nimisõna, substantiiv]
efektsete etteastetega esinev, näitlejaomadustega inimene

z
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht (esineb üksnes võõrsõnades)

2. vastav häälik (hrl hääldatakse s)

3. eesti tähestiku võõrtäht

4. vastav häälik

zabaglione
[nimisõna, substantiiv]
munakollasest, suhkrust ja veinist valmistatud magus kreem

zaporoožlane
[nimisõna, substantiiv]
endisaja kasakas, kes asus Dnepri kärestikest lõuna pool

zarzuela
[nimisõna, substantiiv]
muusikaline lavateos Hispaanias ja Ladina-Ameerikas, rahvaliku ooperi vorm, milles kasutatakse kõnedialoogi

zemštšina
[nimisõna, substantiiv]
1. 16. sajandil, Ivan IV ajal maa jagamise tulemusena bojaaridele (mitte tsaarile) allunud riigiosa

2. Ivan IV ajal bojaaridele allunud riigiosa, vastand opritšninale

zen
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtluspraktikat ja mõistatuste lahendamist harrastav, spontaanset reaktsiooni väärtustav budismi vool Jaapanis vm

2. budismi vool

zen-budism
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtluspraktikat ja mõistatuste lahendamist harrastav, spontaanset reaktsiooni väärtustav budismi vool Jaapanis vm

2. budismi vool

zen-budistlik
[omadussõna, adjektiiv]
zen-budismi pooldav, zen-budismile omane

zentangle
[nimisõna, substantiiv]
miniatuurne abstraktne pilt, mille loomisel kombineeritakse erinevaid mustreid ning mis aitab lõõgastada ja stressi maandada

zikaviirus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt sääskedega Kesk- ja Lõuna-Ameerikas leviv flaviviiruste rühma kuuluv viirus, millega nakatumisel võivad rasedatel kaasneda lootekahjustused

zlott
[nimisõna, substantiiv]
1. Poola suurem rahaühik

2. Poola rahaühik

zodiaak
[nimisõna, substantiiv]
sodiaak

zombi
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika ja Kariibi maade ja voodoo uskumuses nõiaväel elustatud laip

2. nõiaväel elustatud laip

zombie
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika ja Kariibi maade ja voodoo uskumuses nõiaväel elustatud laip

2. nõiaväel elustatud laip

zombistama
[tegusõna, verb]
tundetuks, tahtetuks, manipuleeritavaks muutma

zombistuma
[tegusõna, verb]
zombiks muutuma

zombivõrk
[nimisõna, substantiiv]
häkkerite kaugjuhtimise all olev pahavaraga nakatatud arvutite võrgustik, mida kasutatakse küberrünnakuteks, spämmi saatmiseks vms

zoo
[nimisõna, substantiiv]
1. oma- ja võõramaiste loomade pidamise, uurimise ning tutvustamisega tegelev asutus

2. koht, kus peetakse mitmesugustest paikadest pärit loomi ja kus inimesed saavad neid vaatamas käia

zooantroponoos
[nimisõna, substantiiv]
loomade nakkushaigus, millesse võib haigestuda ka inimene

zoobentos
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu põhja asustavad selgrootud (nt limused, vähid, käsnad)

2. veekogu põhja loomad

zoofaag
[nimisõna, substantiiv]
loomtoiduline loom

zoofiilia
[nimisõna, substantiiv]
inimese suguühe loomaga

zoogaamia
[nimisõna, substantiiv]
taimede tolmlemine, mille puhul õietolmu kannavad edasi loomad

zoogeograaf
[nimisõna, substantiiv]
loomageograafia asjatundja

zoogeograafia
[nimisõna, substantiiv]
zooloogia ja geograafia piiriteadus, mis uurib loomade levikut ja seda mõjutavaid tegureid

zoohoor
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade vahendusel leviv taim (nt takjas)

2. loomadega leviv taim

zoohooria
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine loomade vahendusel

2. seemnete vms laialikandumine loomade kaudu

zoohügieen
[nimisõna, substantiiv]
loomade tervise kaitset hõlmav veterinaaria haru

zooid
[nimisõna, substantiiv]
veeselgrootute koloonia üksikisend

zooinsener
[nimisõna, substantiiv]
eriharidusega loomakasvatuse spetsialist nt farmis

zookauplus
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse lemmikloomi, linde ja akvaariumikalu ning muid (lemmik)loomatarbeid

zooklorell
[nimisõna, substantiiv]
veeselgrootu (nt käsna, ainuõõsse) kehas sümbioosis elav üherakuline rohevetikas

zooksantell
[nimisõna, substantiiv]
ainurakne organism (vaguviburvetikas), kes on tuntud oma vastastikku kasu toova suhte poolest korallidega

zoolaatria
[nimisõna, substantiiv]
1. looma(de) kultuslik austamine (nt Vana-Egiptuses)

2. loomakummardamine

zooloog
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia eriteadlane, kes uurib loomi (nt imetajaid, putukaid, linde)

zooloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia haru, mis uurib loomi (nt imetajaid, putukaid, linde)

2. loomateadus

zooloogiakauplus
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse lemmikloomi, linde ja akvaariumikalu ning muid (lemmik)loomatarbeid

zooloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomade uurimisega seotud, zooloogia valdkonda kuuluv

2. loomadega seotud

3. zooloogiaga seotud, looma-

zoom
[nimisõna, substantiiv]
sujuvalt muudetava fookuskaugusega objektiiv, mis võimaldab pildistatavaid objekte lähemale tuua

zoomorfism
[nimisõna, substantiiv]
1. jumalatele looma kuju omistamine

2. jumalaile looma kuju omistamine

zoomorfne
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomakujuline, loomana kujutletav või kujundatud

2. loomakujuline

zoonoos
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade ja inimeste nakkushaigus, mida levitavad loomad (nt katk, tulareemia, listerioos)

2. inimesi nakatav loomade nakkushaigus

zoonootiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (nakkushaiguse kohta:) selline, mida levitavad loomad

2. (nakkushaiguse kohta:) loomade levitatud

zoonüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna teatava looma tähistamiseks

2. looma taksonoomiline nimetus

zoopark
[nimisõna, substantiiv]
1. oma- ja võõramaiste loomade pidamise, uurimise ning tutvustamisega tegelev asutus

2. koht, kus peetakse mitmesugustest paikadest pärit loomi ja kus inimesed saavad neid vaatamas käia

zoopatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
loomahaigusi käsitlev bioloogia haru

zooplankter
[nimisõna, substantiiv]
vees hõljuv loomorganism, zooplanktoni üksikisend

zooplankton
[nimisõna, substantiiv]
vees hõljuvate väikeste loomorganismide (nt algloomade, vähilaadsete) kogum

zoopsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
loomade käitumist ja psüühilisi protsesse uuriv teadusharu, psühholoogia ja zooloogia piiriteadus

zoosemiootika
[nimisõna, substantiiv]
semiootika haru, mis uurib loomade suhtlemises ilmnevaid märgisüsteeme, inimese ja loomade vahelisi suhteid, samuti keskkondi (nt loomaaeda), mis kätkevad nii kultuurilisi kui ka bioloogilisi algeid

zoospoor
[nimisõna, substantiiv]
viburi(te) abil vees liikuv eos ainuraksetel organismidel (nt teatud vetikatel)

zootehnik
[nimisõna, substantiiv]
eriharidusega loomakasvatuse spetsialist nt farmis

zootehnika
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusloomadega seonduvat käsitlev rakendusteadus

zootehniline
[omadussõna, adjektiiv]
põllumajandusloomade kasvatusega ehk zootehnikaga seotud

zootoomia
[nimisõna, substantiiv]
loomorganismi ehitust käsitlev bioloogia haru

zootsiid
[nimisõna, substantiiv]
1. mürkkemikaal näriliste jt loomsete kahjurite tõrjeks

2. mürkkemikaal loomsete kahjurite tõrjeks

zootsönoos
[nimisõna, substantiiv]
ühesugustes keskkonnatingimustes koos elavate loomade kogum

zooökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib loomade või loomapopulatsioonide vastastikuseid suhteid ja keskkonnaseoseid

zoroastrism
[nimisõna, substantiiv]
1. Iraani pärimuslik usund, mille ainujumalaks on valguse ja headuse maailma valitsev Ahuramazda ning mille tavade hulka kuulub tulekummardamine ja ohverdamine

2. Iraani pärimuslik usund

zoroastristlik
[omadussõna, adjektiiv]
Iraani pärimusliku usundi zoroastrismiga seotud

z-telg
[nimisõna, substantiiv]
kolmemõõtmelise koordinaatteljestiku kolmas koordinaattelg

zurnaa
[nimisõna, substantiiv]
1. oboetaoline puust puhkpill Kaukaasias ja Kesk-Aasias

2. oboetaoline muusikariist

ž
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht (esineb üksnes võõrsõnades)

2. vastav häälik (hrl hääldatakse š)

3. eesti tähestiku võõrtäht

4. vastav häälik

žaboo
[nimisõna, substantiiv]
1. rikkalikult kroogitud või plisseeritud rinnaesine pitsist vm õhulisest materjalist

2. krook-rinnaesine

žakaar
[nimisõna, substantiiv]
žakaartelgedel kootud keeruka reljeefse mustriga kangas

žakaarkangas
[nimisõna, substantiiv]
žakaartelgedel kootud keeruka reljeefse mustriga kangas

žakaarmasin
[nimisõna, substantiiv]
kudumismasin suuremõõduliste ja keeruka mustriga kangaste kudumiseks

žakaarriie
[nimisõna, substantiiv]
žakaartelgedel kootud keeruka reljeefse mustriga kangas

žakaarteljed
[nimisõna, substantiiv]
kudumismasin suuremõõduliste ja keeruka mustriga kangaste kudumiseks

žalusii
[nimisõna, substantiiv]
1. valgusvoogu reguleeriv liistudest aknakate

2. akna ribakate

žandarmeeria
[nimisõna, substantiiv]
1. eriülesannetega hrl poliitiline politsei Tsaari-Venemaal ja mõnes teises riigis

2. eripolitsei

žanr
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstiloomingus hrl ajalooliselt, koolkonnana eristuv esitamis- või kujutamisvorm (nt kirjanduses romaan, maalikunstis natüürmort, muusikas oratoorium)

2. kunstiteose liik

žanreerima
[tegusõna, verb]
teose žanrit määratlema

žanrifilm
[nimisõna, substantiiv]
kindlate žanritunnustega film, nt romantiline komöödia, märulifilm

žanrikino
[nimisõna, substantiiv]
žanrifilmid, nende tootmine ja linastamine

žanriline
[omadussõna, adjektiiv]
teose vormiga, kujutamislaadiga seotud, teatava žanriga iseloomustuv

žanrilisus
[nimisõna, substantiiv]
žanrikuuluvus

žanrimaal
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt akadeemilises või realistlikus laadis maal, mis kujutab inimesi nende igapäevases ümbruses ja tegevuses

2. vastav maalikunsti liik

3. maalikunsti liik

žanripiir
[nimisõna, substantiiv]
1. üht žanri teis(t)est eristav piir

2. selgesti eristuv žanr

žanripuhas
[omadussõna, adjektiiv]
žanriliselt selge

žanriti
[määrsõna, adverb]
teose vormide, kujutamislaadide mõttes, vastavalt žanrile

žargonism
[nimisõna, substantiiv]
keelend, mis kuulub mingi inimrühma erikeelde ehkžargooni

žargoon
[nimisõna, substantiiv]
1. mingile inimrühmale omane erikeel, sotsiaalselt eristuv keelekasutus

2. erikeel

želatiin
[nimisõna, substantiiv]
1. loomse päritoluga puhas värvitu liimaine, mida kasutatakse kokanduses ja ravimitööstuses

2. loomse päritoluga liimaine

želatiinilahus
[nimisõna, substantiiv]
lahustunud želatiiniga vedelik

želatiinileht
[nimisõna, substantiiv]
õhuke plaadike želatiini

želatiinkapsel
[nimisõna, substantiiv]
želatiinist kestaga ümbritsetud vedel või pulbriline ravim

želee
[nimisõna, substantiiv]
1. tarretatud magustoit mahlast, piimast vm

2. tarretatud liha-, kala- või köögiviljaleem

želeerima
[tegusõna, verb]
(vedela, pehme aine kohta:) tarduma panema, tahkestama

želeesuhkur
[nimisõna, substantiiv]
pektiini sisaldav suhkur tarretise valmistamiseks

žemait
[nimisõna, substantiiv]
Lääne-Leedus elanud balti hõimu liige

ženšenn
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikas, Ida-Aasias ja Ida-Siberis kasvav pikaealine inimkeha meenutava juure ja punaste viljadega rohttaim, mille juurt kasutatakse üldtugevdava ravimina

2. rohttaim, mille juurt kasutatakse ravimina

ženšennitinktuur
[nimisõna, substantiiv]
ženšennist alkoholitõmmisena valmistatud vedel ravim

žest
[nimisõna, substantiiv]
tahtlikult rõhutatud käe- või kehaliigutus, et väljendada tundeid, märguannet vms

žestika
[nimisõna, substantiiv]
keha, eriti käte väljendusliigutused

žestikeel
[nimisõna, substantiiv]
viipekeel

žestikulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (rääkides) käeliigutuste tegemine, sel viisil millegi väljendamine

2. žestikuleerimine

žestikuleerima
[tegusõna, verb]
1. (rääkides) käeliigutusi tegema

2. sel viisil midagi väljendama

3. [rääkides] käeliigutusi tegema

žetoon
[nimisõna, substantiiv]
väike hrl kettakujuline ese, mida kasutatakse mõnedes mängudes ja teenuste eest tasumisel raha asendajana vm otstarbeks

žgutt
[nimisõna, substantiiv]
1. kummist vm materjalist köidik, millega jäseme veresooned verevoolu sulgemiseks või vähendamiseks ajutiselt kinni tõmmatakse (nt verevõtmisel)

2. rõhkside, pingside

žigull
[nimisõna, substantiiv]
sõiduauto Žiguli

žiig
[nimisõna, substantiiv]
kiire Šoti-Iiri hüppetants

žiiro
[nimisõna, substantiiv]
1. panganduses sularahata arveldus, mille puhul maksesummad kantakse võlgniku kontolt võlausaldaja kontole

2. sularahata arvelduse liik

žilatjee
[nimisõna, substantiiv]
Edela-USA-s ja Mehhikos elutsev mürgine sisalikuline, kes kuulub mürkvaraanlaste sugukonda

žiletiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
žilett, terapardel

žiletitera
[nimisõna, substantiiv]
1. raseerimisriista õhuke lõiketera

2. õhuke metallist osa, mis lõikab

žilett
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe või mitme žiletiteraga mehaaniline raseerimisriist

2. teravate osadega ese, mille abil inimesed oma kehalt karvu ära lõikavad

žirant
[nimisõna, substantiiv]
1. vekslile vm võladokumendile allkirja andja

2. žiiro andja

žireerija
[nimisõna, substantiiv]
1. vekslile vm võladokumendile allkirja andja

2. žiiro andja

žireerima
[tegusõna, verb]
1. vekslit teisele isikule edasi andma, kirjutades oma nime veksli tagaküljele

2. vekslile žiirot andma

žirondiin
[nimisõna, substantiiv]
1. Suure Prantsuse revolutsiooni aegse, mõõdukaid demokraate esindava poliitilise rühmituse liige

2. poliitilise rühmituse liige Suure Prantsuse revolutsiooni ajal

žirondist
[nimisõna, substantiiv]
1. Suure Prantsuse revolutsiooni aegse, mõõdukaid demokraate esindava poliitilise rühmituse liige

2. poliitilise rühmituse liige Suure Prantsuse revolutsiooni ajal

žongleerima
[tegusõna, verb]
esemeid osavalt õhku pilduma ja lennult kinni püüdma, (tsirkuses) žonglöörina esinema

žonglöör
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne rändlaulik, pillimees ja veiderdaja Prantsusmaal vm

žoržett
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud õhuline läbipaistev siidriie

2. riidesort

župa
[nimisõna, substantiiv]
lõuna- ja lääneslaavlaste haldusüksus varakeskajast kuni 20. sajandini

župaan
[nimisõna, substantiiv]
endisaja Poola ja Ukraina meeste pihtkasukas

žurnaal
[nimisõna, substantiiv]
1. pikema ajavahemiku järel (nt kord kuus) ilmuv kindla teemaringi või käsitluslaadiga perioodikaväljaanne

2. kindlate teemadega väljaanne, mis ilmub enamasti üks kord kuus

žurnalist
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kirjutab ajalehtedele, ajakirjadele ja veebiväljaannetele artikleid või valmistab ette saateid televisioonis ja raadios

2. inimene, kelle töö on uudiste kogumine ja esitamine ajalehes, ajakirjas, televisioonis või raadios

žurnalistika
[nimisõna, substantiiv]
1. aktuaalse informatsiooni kogumine ja esitamine perioodikaväljaannete, raadio, televisiooni vm vahendusel

2. ajalehed, ajakirjad, raadio ja televisioon

žurnalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
ajakirjanduslikule stiilile omane, hrl lühike ja pealiskaudne

žürii
[nimisõna, substantiiv]
1. võistluses, konkursil osalejate, esinejate vms sooritust hindav, hrl ekspertidest koosnev komisjon

2. inimeste rühm, kes hindab mingi võistluse töid või ettekandeid

3. [võistluse] kohtunikekogu, auhinnakomisjon, hindamiskomisjon

žüstokoor
[nimisõna, substantiiv]
kitsas, alt laienevate hõlmadega ning põlvini ulatuv taljes meestekuub, mida kanti 17.-18. sajandil

t
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

t
1. massiühik, 1000 kilogrammi

2. kaalu mõõtühik. Ühes tonnis on 1000 kilogrammi

t
1. 1/24 ööpäevast, 60 minutiga võrduv ajaühik

2. sellise kestusega ajavahemik

3. aja mõõtühik. Ühes tunnis on 60 minutit

t
1. maal asuv hrl ühele perekonnale kuuluv elupaik ja majapidamine, mis hõlmab nii maavalduse kui hooned

2. maal ühele perele kuuluvad hooned ja maa, kus peetakse loomi ja haritakse põldu. Mõnikord tegutseb talu ka ettevõttena.

t°
1. keha, aine või keskkonna soojusaste

2. seda väljendav füüsikaline suurus

3. keha, aine või keskkonna soojuse aste

ta
[asesõna, pronoomen]
1. osutab inimesele, kes ei ole kõneleja ega kuulaja

2. tähistab isikut, kes ei ole kõneleja ega kuulaja

taabes
[nimisõna, substantiiv]
1. elundi või koe häving, nt süüfilise hilisjärgus tekkiv seljaajukuive

2. elundi või koe häving

taadike
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

taadikene
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

taadikõbi
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

taadiköbi
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

taadinäss
[nimisõna, substantiiv]
nässakas taat, vanamehenäss

taadu
[nimisõna, substantiiv]
(taadi, hrl vanaisa kohta)

taageldama
[tegusõna, verb]
1. purjelaevale paigaldama trossidega süsteemi ehk taglast, mis kannab purjesid, tulesid, signaallippe vms

2. taglast peale panema, taglasega varustama

taageldus
[nimisõna, substantiiv]
taglastamine

taak
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl moraalses, psühholoogilises plaanis minevikust pärit asjaolude, murede vms kohta:) raske kandam, koorem

2. kandam, raskus, koorem

3. eluraskus

taak
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva masti eestpoolt (purjejahtidel ka tagantpoolt) toestav tross

2. toestustross

taakluskäpp
[nimisõna, substantiiv]
Eesti seisuvetes tavaline violetja karvkattega mardikas

taakpuri
[nimisõna, substantiiv]
kolm- või nelinurkne pikipuri, mida tõstetakse laeva masti toestaval trossil (ehk taagil)

taaksel
[nimisõna, substantiiv]
kolm- või nelinurkne pikipuri, mida tõstetakse laeva masti toestaval trossil (ehk taagil)

taakvara
[nimisõna, substantiiv]
kasutusel olev tehnoloogiliselt vananenud tarkvara või infosüsteem(id)

taal
[nimisõna, substantiiv]
1. USA, Kanada, Austraalia ja mõnede teiste riikide suurem rahaühik

2. rahaühik, mida kasutatakse Ameerika Ühendriikides, Kanadas, Austraalias ja mõnes teises riigis

taalamus
[nimisõna, substantiiv]
selgroogsete aju osa, inimesel vaheaju ülemises osas asuv paariline hallaine moodustis, mis toimib impulsside vahejaamana kesknärvisüsteemi ja madalamal asuvate struktuuride vahel

taaler
[nimisõna, substantiiv]
1. Saksamaal ja mujal peamiselt 16.–18. sajandil kasutusel olnud hõbe- või vaskmünt

2. hõbemünt

taaler
[nimisõna, substantiiv]
1. kiir- ja tiigelpressis kõrgtrükivormi aluseks olev tasapind

2. metallplaat trükivormi all

taalrimaa
[nimisõna, substantiiv]
endisajal maa, mille väärtuseks oli hinnatud üks taaler, maa pindala- ja kvaliteediühik

taalrine
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega üks taaler

taamal
[määrsõna, adverb]
kaugemal, tagapool, eemal

taamale
[määrsõna, adverb]
kaugemale, tahapoole, eemale

taamalt
[määrsõna, adverb]
1. kaugemalt, tagantpoolt, eemalt

2. eemalt, kaugemalt

taamus
[nimisõna, substantiiv]
halvemus, puudus

taandaja
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis loovutab elektrone endaga keemiliselt reageerivale ainele

taandama
[tegusõna, verb]
(liigselt) üldistama, (liigselt) lihtsustades millelegi tagasi viima või millegagi seostama

taandamine
[nimisõna, substantiiv]
1. ametist või ametiülesannetest tagasi kutsumine

2. kandidatuuri tagasi võtmine

taandarenema
[tegusõna, verb]
1. (organismi kohta:) arengus tagasi minema, lihtsustuma või kaduma

2. (endisesse seisundisse) tagasi tõmbuma, vähenema või kaduma

taandareng
[nimisõna, substantiiv]
1. isiksuse, ühiskonna (vaimne, üldine) mandumine

2. arengus tagasiminek, organismi võimete vähenemine

3. langus, allakäimine

taandjagunemine
[nimisõna, substantiiv]
rakkude esimene jagunemine meioosis, mille käigus ühest diploidsest rakust moodustub kaks haploidset tütarrakku

taandrida
[nimisõna, substantiiv]
tekstilõigu esimene rida, mis algab mõne täheruumi suuruse tühja ruumiga, ulatub muudest ridadest sissepoole, taandega algav kirjarida

taandrõdu
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone välisseina pinnast osaliselt või tervenisti seespool olev lahtine rõdu

2. välisseinast sissepoole jääv rõdu

taanduma
[tegusõna, verb]
(tagurpidi) ruumiliselt tahapoole, tagasi liikuma, tagasi tõmbuma

taandumatu
[omadussõna, adjektiiv]
(hariliku murru kohta:) selline, mida ei saa lihtsustada

taandumiskäsk
[nimisõna, substantiiv]
käsk taanduda või taganeda

taandumislahing
[nimisõna, substantiiv]
taganemisel peetav lahing (taanduja seisukohast)

taandumus
[nimisõna, substantiiv]
taandumine või selle tulemus, taandunud olek

taandus
[nimisõna, substantiiv]
1. ametist või ametiülesannetest tagasi kutsumine

2. kandidatuuri tagasi võtmine

taane
[nimisõna, substantiiv]
1. täiendav vaba ruum kirjarea ees (trükitekstis ka taga)

2. tühi ruum kirjarea alguses

taaniaegne
[omadussõna, adjektiiv]
Taani ülemvõimu aegne

taanikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. taani keeles kõneldud või kirjutatud

2. taani keelt kasutav

taanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Taani põhirahva liige

2. Taani kodanik või elanik

3. Taani päritolu inimene

taanlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost taanlane

taapir
[nimisõna, substantiiv]
Aasias ja Lõuna-Ameerikas elav väikese londiga loom, kelle varvastel on väheldased kabjad

taar
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne igapäevane talurahvajook, mida saadi jahule või leivale peale valatud vett hapendades

2. hapendatud jahujook

taar
[nimisõna, substantiiv]
1. Himaalajas ja Araabia poolsaarel elav veislane, kellel on nii kitse kui lamba tunnuseid

2. veislane

taara
[nimisõna, substantiiv]
1. pakendid kogumina

2. pakendid kogumina

taaraautomaat
[nimisõna, substantiiv]
taara vastuvõtu automaat

taaralane
[nimisõna, substantiiv]
Taara usu liikumises osaleja, Taara usu tunnistaja

taaralinlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tartu elanik

2. Tartust pärit inimene

taarapunkt
[nimisõna, substantiiv]
taara vastuvõtupunkt

taarastama
[tegusõna, verb]
taarasse pakkima

taarausk
[nimisõna, substantiiv]
Taaralt nime saanud rahvuslik usuline liikumine

taarausuline
[nimisõna, substantiiv]
Taara usu liikumises osaleja, Taara usu tunnistaja

taariastja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kolme jala ning kaanega suurem puunõu kalja tegemiseks

taarileib
[nimisõna, substantiiv]
jahust küpsetatud päts taari tegemiseks

taaripäts
[nimisõna, substantiiv]
jahust küpsetatud päts taari tegemiseks

taarn
[nimisõna, substantiiv]
1. püstjate veerudega kitsas sügav org, mille hrl jõgi on kulutanud kõvadesse kivimitesse

2. kitsas püstloodis seintega sügavik

taaruma
[tegusõna, verb]
1. (kõndides) küljelt küljele kõikuma

2. [küljelt küljele] kergelt, pisut kõikuma

3. tuikuma

4. kergelt, pisut

taarutama
[tegusõna, verb]
taarudes kõndima

taas
[määrsõna, adverb]
1. (teatud aja järel) uut puhku

2. näitab, et samasugune tegevus või olukord on juba varem toimunud või olnud

taasaktiveerima
[tegusõna, verb]
uuesti tegutsema panema, taaselustama, uuesti aktiivseks muutma

taasaktiveeruma
[tegusõna, verb]
uuesti tegutsema hakkama, uuesti aktiivseks muutuma

taasalustama
[tegusõna, verb]
uuesti alustama (pärast katkestust, pausi)

taasasustama
[tegusõna, verb]
teatud ala, kohta inimeste või loomadega uuesti täitma, kedagi kuhugi elama panema

taasavaldama
[tegusõna, verb]
trükis, veebis vm viisil kordusena, uuesti avaldama

taasavama
[tegusõna, verb]
uuesti, jälle avama seda, mis on olnud vahepeal suletud, kasutuselt kõrvaldatud, eemaldatud vms

taasavastama
[tegusõna, verb]
uuesti millegi unustatuni jõudma, midagi uuesti avastama

taaselustama
[tegusõna, verb]
uuesti ellu äratama, midagi taastama või põhjalikult uuendama, unustatut või kõrvalejäänut kasutusele võtma

taaselustuma
[tegusõna, verb]
1. uuesti ellu ärkama, tegevusse astuma, kasutusele tulema

2. uuesti ellu ärkama, elustuma

taaserastama
[tegusõna, verb]
riigistatud vara tagastama endisele omanikule

taasesitama
[tegusõna, verb]
salvestatut taastekitama

taasesitus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi uuesti esitamine

2. salvestatu taastekitamine

taasestama
[tegusõna, verb]
salvestatut taastekitama

taasgaasistama
[tegusõna, verb]
veeldatud (kütte)ainet tagasi põlevgaasiks muutma

taasgaasistamine
[nimisõna, substantiiv]
veeldatud (kütte)aine tagasi põlevgaasiks muutmine

taasiseseisvuma
[tegusõna, verb]
riiklikku iseseisvust taastama

taasiseseisvumispäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. august, tähistab Eesti kuulutamist NSV Liidust sõltumatuks ja jälle iseseisvaks 1991. aastal, Eestis riigipüha

2. Eesti riigipüha, mida tähistatakse 20. augustil, mil Eesti riik sai uuesti iseseisvaks

taasiseseisvuspäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 20. august, tähistab Eesti kuulutamist NSV Liidust sõltumatuks ja jälle iseseisvaks 1991. aastal, Eestis riigipüha

2. Eesti riigipüha, mida tähistatakse 20. augustil, mil Eesti riik sai uuesti iseseisvaks

taaskasutama
[tegusõna, verb]
pakendeid, paberit jt jäätmeid toormaterjaliks ümber töötama ja seekaudu uuesti kasutusse võtma

taaskasutatav
[omadussõna, adjektiiv]
uuesti kasutusse võetav (toormaterjaliks töötlemise teel vms moel)

taaskasutus
[nimisõna, substantiiv]
pakendite, paberi jt jäätmete ümbertöötamine toormaterjaliks ja seekaudu nende uus kasutussevõtt

taaskasutuskeskus
[nimisõna, substantiiv]
keskus, kuhu saab tuua edasimüügiks või abivajajatele jagamiseks vanu, kasutatud asju

taaskasutusorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
pakendiringlust korraldav organisatsioon

taaskasv
[nimisõna, substantiiv]
uuesti kasvamine, tagasi kasvamine

taaskehastuma
[tegusõna, verb]
(hinge kohta mitmetes usundites ja filosoofilistes õpetustes:) pärast surma uut kehalist kuju võtma

taaskehastus
[nimisõna, substantiiv]
1. taaskehastumine

2. uuesti kellenagi sündinud inimene

taaskehtestama
[tegusõna, verb]
midagi varem kehtinut uuesti kehtestama

taaskohtumine
[nimisõna, substantiiv]
uuesti kokku saamine (hrl pikema ajavahemiku järel)

taaskord
[määrsõna, adverb]
taas, jälle, uuesti

taaskordselt
[määrsõna, adverb]
taas, jälle, uuesti

taaskäivitama
[tegusõna, verb]
katkestuse, tõrke järel midagi uuesti käivitama (ja tegevust jätkama)

taaskäivitamine
[nimisõna, substantiiv]
katkestuse, tõrke järel millegi uuesti käivitamine (ja tegevuse jätkamine)

taaskäivituma
[tegusõna, verb]
1. (seadmete, asutuste kohta:) vahepealse seisaku järel uuesti tööle hakkama

2. (tegevuse, nähtuse kohta:) uuesti algama

taaskäivitus
[nimisõna, substantiiv]
arvutisüsteemide, programmide, seadmete uuesti käivitamine (nt katkestuse korral, tõrke järel, muudatuste tegemiseks)

taasleid
[nimisõna, substantiiv]
1. märgistatud linnu vm leidmine, taimeharulduse teistkordne märkamine vms

2. leitud märgistatud lind või teist korda märgatud taim

taasleidma
[tegusõna, verb]
midagi ununut, kaotatut uuesti leidma

taasliituma
[tegusõna, verb]
vahepealse eemaloleku järel millegagi uuesti liituma

taaslooma
[tegusõna, verb]
1. endist kuju andma, endisesse seisukorda seadma

2. (katkenut, kadunut) uuesti looma

3. millelegi endist kuju andma

4. uuesti tekitama

taasmetsastama
[tegusõna, verb]
metsata maa-alale uuesti metsa rajama

taasmetsastamine
[nimisõna, substantiiv]
vana metsa looduslik või kaasaaidatud asendumine noorte metsapuudega

taaspüük
[nimisõna, substantiiv]
1. märgistatud kalade kättesaamine

2. püütud märgistatud kalad (arvuliselt)

taasriigistama
[tegusõna, verb]
vahepealse era- või munitsipaalomanduses oleku järel uuesti riigistama

taasristija
[nimisõna, substantiiv]
anabaptismi nõudeid täitnud inimene

taassissevedu
[nimisõna, substantiiv]
väljaveetud kaupade sissevedu

taassuletav
[omadussõna, adjektiiv]
(pakendi, kilekoti vms kohta:) sellise kinnise või korgiga, mida on võimalik avamise järel uuesti kindlalt sulgeda

taassünd
[nimisõna, substantiiv]
uuesti kujunemine või tekkimine, taasteke või taaselustumine

taassündima
[tegusõna, verb]
uuesti tekkima, uuesti kujunema

taassünnipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 16. november, tähistab suveräänsusdeklaratsiooni vastuvõtmist Eesti NSV Ülemnõukogu poolt 1988. aastal, Eestis riiklik tähtpäev

2. tähtpäev Eestis, 16. november

taassünnitama
[tegusõna, verb]
uuesti, korduvalt midagi tagajärjena esile kutsuma, millegi põhjuseks olema

taastama
[tegusõna, verb]
1. endist kuju andma, endisesse seisukorda seadma

2. (katkenut, kadunut) uuesti looma

3. millelegi endist kuju andma

4. uuesti tekitama

taastamistöö
[nimisõna, substantiiv]
(hrl restaureerimistööde v ülesehitustöö kohta)

taastamisökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib ökosüsteemide, populatsioonide ja koosluste taastamise võimalusi ning vahendeid

taaste
[nimisõna, substantiiv]
1. taastamine

2. taastumine

3. taastootmine

taastekava
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu kava koroonapandeemia majanduslikust ja sotsiaalsest mõjust taastumise kohta

taasteke
[nimisõna, substantiiv]
uuesti tekkimine

taastekitama
[tegusõna, verb]
1. endist kuju andma, endisesse seisukorda seadma

2. (katkenut, kadunut) uuesti looma

3. millelegi endist kuju andma

4. uuesti tekitama

taastekkima
[tegusõna, verb]
uuesti, jälle tekkima

taasterahastu
[nimisõna, substantiiv]
ajutine rahaline toetus, mis aitab Euroopa Liidu liikmesriikidel tegeleda koroonapandeemia majandusliku ja sotsiaalse mõjuga, tagades samal ajal, et nende majanduses võetakse ette rohe- ja digipööre

taastootma
[tegusõna, verb]
midagi (aina) uuesti tekitama, midagi uuesti looma

taastootmine
[nimisõna, substantiiv]
(tootmisvahendite kohta:) tarbimisega samaaegne elatusvahendite ja nende tootmiseks vajalike tootmisvahendite juurdetootmine

taastrükk
[nimisõna, substantiiv]
esialgse lao põhjal tehtud kordustrükk (juurde- või uustrükk)

taastulek
[nimisõna, substantiiv]
uus tulemine, uuesti saabumine

taastuma
[tegusõna, verb]
häire, vigastuse vm järel endisesse seisukorda saama

taastumatu
[omadussõna, adjektiiv]
mittetaastuv

taastumisaeg
[nimisõna, substantiiv]
taastumiseks kuluv aeg

taastus
[nimisõna, substantiiv]
1. taastamine

2. taastumine

taastusarst
[nimisõna, substantiiv]
arst, kes tegeleb töövõimet, toimetulekut taastava raviga (nt vigastuse või operatsiooni järel)

taastusravi
[nimisõna, substantiiv]
töövõimet, toimetulekut taastav ravi

taastusraviarst
[nimisõna, substantiiv]
arst, kes tegeleb töövõimet, toimetulekut taastava raviga (nt vigastuse või operatsiooni järel)

taastuvelekter
[nimisõna, substantiiv]
mittefossiilsetest allikatestpärinev elektrienergia, nt tuule-, päikese- hüdroenergia

taastuvenergeetika
[nimisõna, substantiiv]
energeetika haru, mis põhineb taastuvate energiaallikate, nt päikese- ja tuuleenergia muundamisel muudeks energialiikideks

taastuvenergia
[nimisõna, substantiiv]
elektri-, soojus- vm energia, mida toodetakse taastuvatest energiaallikatest

taastöötlema
[tegusõna, verb]
uuesti kasutuskõlblikuks töötlema

taastöötlus
[nimisõna, substantiiv]
uuesti kasutuskõlblikuks töötlemine

taasviljuv
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) aasta jooksul korduvalt viljuv

taasväljavedu
[nimisõna, substantiiv]
sisseveetud kaupade väljavedu

taasühendama
[tegusõna, verb]
(vahepealse lahutatuse järel) uuesti ühendama

taasühinema
[tegusõna, verb]
(vahepealse lahusolu järel) uuest ühinema

taasühiskonnastamine
[nimisõna, substantiiv]
kinnipidamisasutustest vabanevate inimeste ühiskonda tagasipöördumise hõlbustamine

taat
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

taatellamp
[nimisõna, substantiiv]
valgusmõõtevahendite taatlemiseks kasutatav lamp

taatlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Iraani päritolu, taadi keelt kõneleva rahva liige peamiselt Lääne-Iraanis

2. iraani päritolu rahva liige

taatlema
[tegusõna, verb]
mõõteriista kasutuskõlblikkust metroloogiaasutuses kindlaks tegema

taatlemine
[nimisõna, substantiiv]
seadme korrasoleku, nõuetekohase toimimise tõendamine

taatlus
[nimisõna, substantiiv]
seadme korrasoleku, nõuetekohase toimimise tõendamine

taatsi
[määrsõna, adverb]
tagurpidi, tahapoole

taatsine
[omadussõna, adjektiiv]
normaalsest tagapoolsem

taavet
[nimisõna, substantiiv]
1. väike tõsteseade laeval nt paatide pardale tõstmiseks ja vettelaskmiseks

2. tõsteseade laeval

taba
[nimisõna, substantiiv]
rippuv lukk, mida kasutatakse panipaikade, väravate vms sulgemiseks

tabalukk
[nimisõna, substantiiv]
rippuv lukk, mida kasutatakse panipaikade, väravate vms sulgemiseks

tabama
[tegusõna, verb]
1. viskest, löögist, lasust märki, pihta minema

2. viset, lööki, lasku pihta saama

3. kellelegi või millelegi pihta saama, vastu minema

4. lasku pihta saama

5. järele jõudes

Ühendtegusõnad: ära tabamaära tabama

tabamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida ei õnnestu kätte saada, kohata, kättesaamatu, püüdmatu

tabamine
[nimisõna, substantiiv]
(tagaotsitava, mitteseaduskuuleka isiku) kättesaamine, kätteleidmine (kuriteokohalt)

tabamispunkt
[nimisõna, substantiiv]
punkt relva lennujoonel, mida laskekeha tabab või peaks tabama

tabamistäpsus
[nimisõna, substantiiv]
sihtmärgi tabamise täpsusaste

tabamus
[nimisõna, substantiiv]
1. lasust, löögist, viskest pihtasaamine

2. lasu, löögi, viske pihtaminek

tabandama
[tegusõna, verb]
looma haigestavalt tabama

tabanduma
[tegusõna, verb]
(haigusest) tabatud saama

tabanipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 26. detsember, kristliku märtri Püha Stephanuse mälestuspäev, katoliku kiriku maades ja eesti rahvakalendris hobustepüha

2. 26. detsember

tabatu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kinni püütud, kätte saadud

tabav
[omadussõna, adjektiiv]
1. märgile pihta saav või minev

2. selline, kes hästi tabab

tabavusprotsent
[nimisõna, substantiiv]
(hrl korvpallis:) arvväärtus, mis väljendab korvi läinud visete osakaalu visete üldhulgas

tabbouleh
[nimisõna, substantiiv]
araabia köögist pärit värske salat tomatite ja õlikastmega

tabel
[nimisõna, substantiiv]
1. ülevaatlik, hrl lahtritena korrastatud andmete esitus

2. andmete (eriti numbrite ja faktide) esitus spetsiaalsel viisil ridades ja tulpades

tabelarvestus
[nimisõna, substantiiv]
tabeli kujul peetav arvestus

tabelarvutus
[nimisõna, substantiiv]
1. tabelina esitatud andmete töötlemine tabelarvutusprogrammiga

2. andmetöötluses tabelina esitatud andmete töötlemine

tabelarvutusprogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. tabelina esitatud andmeid töötlev, arvutusteks mõeldud arvutiprogramm (nt Excel)

2. arvutiprogramm tabeltöötluseks

tabeldama
[tegusõna, verb]
tabelisse seadma, tabelit tegema

tabeldi
[nimisõna, substantiiv]
arvutiklaviatuuril klahv (tähisega Tab), mille abil kursorit liigutatakse (mõtteliste) tabelilahtrite kaupa (nt saab nii teha vahesid teksti või uusi tabeliridu)

tabeldus
[nimisõna, substantiiv]
tabeli tegemine, tabuleerimine

tabeldusklahv
[nimisõna, substantiiv]
arvutiklaviatuuril klahv (tähisega Tab), mille abil kursorit liigutatakse (mõtteliste) tabelilahtrite kaupa (nt saab nii teha vahesid teksti või uusi tabeliridu)

tabeliandmed
[nimisõna, substantiiv]
andemd, mis on esitatud tabeli kujul (nt Excelis)

tabelijuht
[nimisõna, substantiiv]
edetabeli esimene

tabelipea
[nimisõna, substantiiv]
tabeli ülaosa, kus asetsevad veergude pealkirjad, tabeli päis

tabelipidaja
[nimisõna, substantiiv]
tabelarvestuse pidaja

tabeliseis
[nimisõna, substantiiv]
võistluse hetkeseis väljendatuna punktidena vms tabelis

tabelkalender
[nimisõna, substantiiv]
tabelikujuline kalender

tabellaarne
[omadussõna, adjektiiv]
tabelina esitatud

tabeltöötlus
[nimisõna, substantiiv]
1. tabelina esitatud andmete töötlemine tabelarvutusprogrammiga

2. andmetöötluses tabelina esitatud andmete töötlemine

tabeltöötlusprogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. tabelina esitatud andmeid töötlev, arvutusteks mõeldud arvutiprogramm (nt Excel)

2. arvutiprogramm tabeltöötluseks

tabernaakel
[nimisõna, substantiiv]
1. katoliku kirikus armulaualeiva säilitamise kapike või nõu

2. tornikujuline kapike v nõu armuleiva hoidmiseks katoliku kirikus

tabla
[nimisõna, substantiiv]
sõrmedega mängitav Põhja-India kaksiktrumm

tablakas
[nimisõna, substantiiv]
1. ravim- vm aine kettake (või kuulike)

2. ümmargune kõva tükk ravimit, mida tavaliselt neelatakse koos veega

tabletiabort
[nimisõna, substantiiv]
raseduse katkestamine ilma kirurgilise sekkumiseta, manustades teatud tablette, medikamentoosne abort

tabletimasin
[nimisõna, substantiiv]
tablettide pressimiseks

tablett
[nimisõna, substantiiv]
1. ravim- vm aine kettake (või kuulike)

2. ümmargune kõva tükk ravimit, mida tavaliselt neelatakse koos veega

tablettima
[tegusõna, verb]
1. ainet tablettideks pressima

2. tablettideks pressima

tablettpatarei
[nimisõna, substantiiv]
väike nööbikujuline patarei (nt käekellal)

tablettravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimine tablettidega

tabloid
[nimisõna, substantiiv]
põnevust ja meelelahutust taotlev kergesisuline ajaleht (mõeldud laiale lugejaskonnale)

tabloidistuma
[tegusõna, verb]
(meediaga ühenduses:) meelelahutuslikuks, kõmuliseks, kollaseks muutuma

tabloo
[nimisõna, substantiiv]
kaugelt nähtav (valguskirjadega) vahetatavate teadete tahvel, nt spordivõistlustel, lennujaamas

tabor
[nimisõna, substantiiv]
1. mustlaste peatuspaik

2. mustlased kogumina

tabu
[nimisõna, substantiiv]
1. usundist või sotsiaalsetest oludest tulenev tava keelata või piirata teatavat toimingut või sõnalist väljendust

2. sellise keelu või piirangu all olev ese, paik, olend vm

tabulaator
[nimisõna, substantiiv]
arvutiklaviatuuril klahv (tähisega Tab), mille abil kursorit liigutatakse (mõtteliste) tabelilahtrite kaupa (nt saab nii teha vahesid teksti või uusi tabeliridu)

tabulatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtedest, numbritest ja rütmimärkidest koosnev noodikiri

2. tähtedest ja numbritest koosnev endisaegne noodikiri

3. vaimuliku laulu reeglite kogumik

tabuleerima
[tegusõna, verb]
tabelisse seadma, tabelit tegema

tabuleerimismasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne seade perfokaartidelt andmete töötlemiseks

tabuleermasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne seade perfokaartidelt andmete töötlemiseks

tabuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. usulistel või kõlbelistel põhjustel keelatud või piiratud, tabuga seotud

2. tabu all olev, tabuga seotud

taburet
[nimisõna, substantiiv]
seljatoeta ja käetugedeta kolme või nelja jalaga üheinimeseiste

tabustama
[tegusõna, verb]
tabuks kuulutama

tabusõna
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna, mida tuleb vältida ja mille asemel peab ütlema kuidagi teisiti (nt sõna susi vältimiseks võsavillem)

2. sõna, mida tuleb vältida ja mille asemel peab ütlema kuidagi teisiti (nt sõna susi vältimiseks võsavillem)

tabuteema
[nimisõna, substantiiv]
teema, mida välditakse, mida ei käsitleta

tabuule
[nimisõna, substantiiv]
araabia köögist pärit värske salat tomatite ja õlikastmega

tabuun
[nimisõna, substantiiv]
karjatamisperioodiks moodustatud hobuse-, kaameli-, põdra- vm looma kari

tabuun
[nimisõna, substantiiv]
1. väga mürgine keemiline ründeaine, värvuseta või nõrgalt pruunikas vedelik, mis kahjustab kesknärvisüsteemi

2. ründemürk

taco
[nimisõna, substantiiv]
väike U-kujuline teravamaitselise täidisega maisitortilja

tadžiin
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalses potis pikalt hautades valmistatav Põhja-Aafrika ühepajatoit

2. sellise toidu valmistamise nõu

tadžikitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost tadžikk

tadžikk
[nimisõna, substantiiv]
1. Tadžikistani põhirahva liige

2. Tadžikistani kodanik või elanik

3. Tadžiki päritolu inimene

tadžiklanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost tadžikk

taekwondo
[nimisõna, substantiiv]
Koreast pärit relvata võitluskunst, kus 70% tehnikast sooritatakse jalgadega ja hüpates

tael
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kasel kasvava seene, tuletaela viljakeha süütematerjalina

2. puukäsn süütematerjalina

tael
[nimisõna, substantiiv]
1. münt ja peamine väärismetallide kaaluühik Hiinas

2. kaaluühik Ida-Aasias

taevaala
[nimisõna, substantiiv]
ala taevasfääril või taevakaardil

taevaalune
[nimisõna, substantiiv]
taevas, taevalaotus

taevaatlas
[nimisõna, substantiiv]
kogu taevasfääri hõlmav taevakaartide komplekt

taevaekvaator
[nimisõna, substantiiv]
taevasfääri suurringjoon, mille tasand on risti maailmateljega

taevagloobus
[nimisõna, substantiiv]
taevasfääri kujutav kera, mille välis- või harvem sisepinnale on kantud peamiselt heledad tähed ja mõned suurringid

taevahoidja
[nimisõna, substantiiv]
hargikujulise sabalõikega rongasuurune röövlind

taevaisa
[nimisõna, substantiiv]
taevas asuv jumal, taevane jumal

taevajumal
[nimisõna, substantiiv]
1. taevast valitsev jumal

2. (mõnikord ka ainujumala kohta)

taevajumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naisjumal, kes valitseb taevast

taevakaar
[nimisõna, substantiiv]
1. taevas (selle kumerana paistva kuju järgi)

2. taevas

taevakaart
[nimisõna, substantiiv]
taevasfääri või mõne selle osa esitus tasandil

taevakanal
[nimisõna, substantiiv]
(satelliittelevisiooni kanali kohta)

taevakarva
[omadussõna, adjektiiv]
päevaaegse selge taeva värvi sinine

taevake
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab imestust, üllatust, kohkumist vms

taevakeha
[nimisõna, substantiiv]
kosmoses asuv ja taevas nähtav looduslik objekt (nt täht, planeet, komeet, udukogu)

taevakene
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (esineb tunderõhulistes hüüatustes, väljendab ehmatust, imestust, üllatust, hädaldust vm)

2. väljendab imestust, jahmatust

taevakiri
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandil rahva hulgas käsikirjana levinud apokrüüfiline kiri, mida anti edasi käest kätte ja mis ümberkirjutatuna tallele pandi, et kaitsta ennast ja oma kodu õnnetuste eest

taevakits
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel elutsev pikkade jalgade ja väga pika nokaga lind

taevakivi
[nimisõna, substantiiv]
meteoriit

taevakoordinaadid
[nimisõna, substantiiv]
sfäärilised koordinaadid, mis määravad taevakehade näiva asukoha taevasfääril

taevakumm
[nimisõna, substantiiv]
1. taevas (selle kumerana paistva kuju järgi)

2. taevas

taevakuppel
[nimisõna, substantiiv]
1. taevas (selle kumerana paistva kuju järgi)

2. taevas

taevakõrgu
[määrsõna, adverb]
väga suur või kõrge

taevakõrgune
[omadussõna, adjektiiv]
väga suur või kõrge

taevakõrgus
[nimisõna, substantiiv]
1. ((kõrge) taeva kohta

2. suure kõrguse kohta)

taevalagi
[nimisõna, substantiiv]
1. taevas (selle kumerana paistva kuju järgi)

2. taevas

taevalaotus
[nimisõna, substantiiv]
1. taevas (selle kumerana paistva kuju järgi)

2. taevas

taevalatern
[nimisõna, substantiiv]
õhukesest paberist umbes meetrikõrgune ilulatern, mille viib lendu kuum õhk

taevalik
[omadussõna, adjektiiv]
taevariigi ja jumalustega seotud, taevariigis asuv, sealsetelt jõududelt pärinev

taevalind
[nimisõna, substantiiv]
(kõrgel taevas lendava linnu kohta)

taevaline
[omadussõna, adjektiiv]
taevariigi, jumalustega seotud

taevaluud
[nimisõna, substantiiv]
loodesuunast puhuv tuul

taevaluugid
[nimisõna, substantiiv]
1. (esineb väljendites saju kohta, eriti sadamahakkamisega ühenduses)

2. suure sajuga ühenduses

taevamanna
[nimisõna, substantiiv]
(Vanas Testamendis kirjeldatud imepärase taevast langenud toidu ehk manna kohta)

taevamehaanika
[nimisõna, substantiiv]
astronoomia haru, mis peamiselt teoreetilise mehaanika meetodeid rakendades käsitleb taevakehade liikumist gravitatsiooniväljas

taevameridiaan
[nimisõna, substantiiv]
taevasfääri suurring, mis läbib taevapooluseid ja vaatluskoha seniiti

taevaminek
[nimisõna, substantiiv]
(hingede taevariiki mineku kohta)

taevaminemispüha
[nimisõna, substantiiv]
kevadine kirikupüha Kristuse taevamineku mälestuseks (40. päeval pärast ülestõusmispüha)

taevamärgid
[nimisõna, substantiiv]
(tähtkujude ja mitmesuguste nähtuste ja muutuste kohta taevalaotusel, mille järgi ennustatakse ja mida usutakse millelegi viitavat)

taevanaba
[nimisõna, substantiiv]
maailmatelje ja taevasfääri lõikepunkt, mis ei osale taevasfääri näivas ööpäevases pöörlemises, vastavalt maailma põhja- ja lõunapoolus

taevane
[omadussõna, adjektiiv]
taevalaotusega seotud

taevaparalleel
[nimisõna, substantiiv]
taevasfääril paiknev taevaekvaatoriga rööpne ringjoon

taevapiir
[nimisõna, substantiiv]
näiv piirjoon maa- või merepinna ja taeva vahel

taevapilt
[nimisõna, substantiiv]
öine taevas, millele on iseloomulikud mingid kindlad tähtkujud, Kuu faasid vms

taevapoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiina keisri omaaegne tiitel

2. (hiinlase kohta üldse)

taevapoolkera
[nimisõna, substantiiv]
poolkera, mis tekib taevasfääri mõttelisel poolitamisel mõne astronoomiliselt määratletud suurringiga (nt ekvaatoriga või taevaekvaatoriga)

taevapoolus
[nimisõna, substantiiv]
maailmatelje ja taevasfääri lõikepunkt, mis ei osale taevasfääri näivas ööpäevases pöörlemises, vastavalt maailma põhja- ja lõunapoolus

taevarand
[nimisõna, substantiiv]
näiv piirjoon maa- või merepinna ja taeva vahel

taevaredel
[nimisõna, substantiiv]
taevariiki viiv redel (nt Piiblis Jaakobi unenäos)

taevariik
[nimisõna, substantiiv]
1. uskumustes (ainu- või üli)jumala asupaik

2. religioonis: koht, kus elab jumal

taevaruum
[nimisõna, substantiiv]
1. (maailmaruumi

2. taeva kohta)

taevas
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtav maailmaruumi osa, kus asuvad pilved, Päike, Kuu ja tähed

2. koht maast kõrgemal, kus asuvad päike, kuu ja tähed

taevaserv
[nimisõna, substantiiv]
näiv piirjoon maa- või merepinna ja taeva vahel

taevasfäär
[nimisõna, substantiiv]
vaatlejakeskne määramata raadiusega kerapind, millel näiliselt asuvad taevakehad

taevasikk
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel elutsev pikkade jalgade ja väga pika nokaga lind

taevasina
[nimisõna, substantiiv]
(erksalt, sädelevalt) sinine taevas

taevasinine
[omadussõna, adjektiiv]
päevaaegse selge taeva värvi sinine

taevaskera
[nimisõna, substantiiv]
vaatlejakeskne määramata raadiusega kerapind, millel näiliselt asuvad taevakehad

taevaskoda
[nimisõna, substantiiv]
1. jõeoru nõlvas paljanduva liivakivikalju ja koobastiku rahvapärane nimetus Põlvamaal

2. jõe oru nõlvas paljanduv liivakivikalju

taevaskäija
[nimisõna, substantiiv]
teatava 19. sajandi alguses Eestis vallandunud usuliikumise prohvet

taevasokk
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel elutsev pikkade jalgade ja väga pika nokaga lind

taevassinine
[omadussõna, adjektiiv]
päevaaegse selge taeva värvi sinine

taevataat
[nimisõna, substantiiv]
taevas asuv jumal, taevane jumal

taevatee
[nimisõna, substantiiv]
tee(kond) taevariiki

taevatelk
[nimisõna, substantiiv]
(taeva, taevavõlvi kohta)

taevatrepp
[nimisõna, substantiiv]
(järsu, püstloodis trepi kohta)

taevatuli
[nimisõna, substantiiv]
1. (välgu, virmaliste, helendava taevakeha vms kohta)

2. Äikesele, taevatulele on omistatud maagilist ja puhastavat väge.

taevatuul
[nimisõna, substantiiv]
(kõrgel taeva all puhuva, taevast tuleva tuule kohta)

taevatäht
[nimisõna, substantiiv]
1. öösel taevas heleda täpina paistev taevakeha

2. objekt taevas, mis paistab öösel heleda täpina

taevavalgus
[nimisõna, substantiiv]
taevast kumav valgus, taevas nähtav valgus

taevaveer
[nimisõna, substantiiv]
näiv piirjoon maa- või merepinna ja taeva vahel

taevavesi
[nimisõna, substantiiv]
(vihma, vihmavee kohta)

taevavõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. taevas (selle kumerana paistva kuju järgi)

2. taevas

taevavõti
[nimisõna, substantiiv]
1. niitudel kasvav kollaste longus õitega kevadlill

2. lill, millel on palju kollaseid õisi ja mis õitseb kevadel

taevavägi
[nimisõna, substantiiv]
taevaelanikud, taevased

taevavärav
[nimisõna, substantiiv]
(taevariigi väravate kohta)

taevaõnnistus
[nimisõna, substantiiv]
(millegi väga väärtusliku kohta)

taevaäär
[nimisõna, substantiiv]
näiv piirjoon maa- või merepinna ja taeva vahel

taft
[nimisõna, substantiiv]
õhuke ja tihe, jäigalt hoiduv tuhmiläikeline (siid)riie

tafting
[nimisõna, substantiiv]
vaip- ja mööblikatete tootmise menetlus, mille puhul pealispinda moodustav lõng viiakse läbi alusriide seda läbi õmmeldes

taftingvaip
[nimisõna, substantiiv]
vaipkate, mille valmistamisel on pealispinda moodustav lõng läbi alusriide viidud seda läbi õmmeldes

taga
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. selja, tagakülje pool (teatud kaugusel), tagumisest küljest tagapool

2. tagaosas, tagaküljel

3. selles kohas või suunas, mis jääb selja poole

4. lõpus olevas või viimases osas

tagaaed
[nimisõna, substantiiv]
1. elamu taga asetsev aed

2. aia tagumine osa

3. maja taga asuv aed

tagaaetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida jälitatakse

tagaaetu
[nimisõna, substantiiv]
jälitatu

tagaajaja
[nimisõna, substantiiv]
jälitaja

tagaajamine
[nimisõna, substantiiv]
(järele joostes) kellegi või millegi kätte saada püüdmine, jälitamine

tagaaju
[nimisõna, substantiiv]
peaaju osa, mis koosneb väikeajust ja sillast

tagaaken
[nimisõna, substantiiv]
tagumine aken (sõidukil)

tagahoone
[nimisõna, substantiiv]
hoovimaja

tagahoov
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone taga olev õu

2. tagaõu

tagaiste
[nimisõna, substantiiv]
tagumine iste hrl sõidukis

tagaja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes midagi tagab

2. tagatiseandja, garant

tagajalg
[nimisõna, substantiiv]
tagumine jalg (hrl neljajalgsel loomal)

tagajoon
[nimisõna, substantiiv]
otsmine joon (tenniseväljakul, sulgpalliväljakul)

tagajoonelöök
[nimisõna, substantiiv]
tagajoonelt sooritatav löök tennises

tagajoonemäng
[nimisõna, substantiiv]
tagajoonelöökidega tennisemäng

tagajärg
[nimisõna, substantiiv]
1. asjaolu, nähtus, tegu, mille on esile kutsunud mingi teine asjaolu, nähtus, tegu

2. see, mille juhtunu on põhjustanud

3. asjaolu v nähtus, mille on esile kutsunud mingi teine asjaolu v nähtus

tagajärjekalt
[määrsõna, adverb]
tulemuslikult

tagajärjekas
[omadussõna, adjektiiv]
häid tulemusi andev

tagajärjel
1. millegi tõttu, millestki põhjustatuna

2. millegi tõttu

tagajärjelause
[nimisõna, substantiiv]
kõrvallause, mis väljendab tagajärge

tagajärjetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. soovitud tagajärjeta, tulemuseta

2. tulutu, edutu

tagajärjetult
[määrsõna, adverb]
1. ilma tulemuse või tagajärjeta, kasu või tulu toomata

2. põhjuseta, mittevajalikul moel

tagajäse
[nimisõna, substantiiv]
tagumine jäse loomal

tagakaas
[nimisõna, substantiiv]
raamatu, ajakirja vms tagumine, viimane kaas või tagakülg

tagakamber
[nimisõna, substantiiv]
väiksem tuba eespool oleva toa või tubade taga

tagakeha
[nimisõna, substantiiv]
lülijalgsete keha tagaosa

tagakiik
[nimisõna, substantiiv]
mootorratta tagaosas olev hark, mille vahele kinnitub ratas

tagakius
[nimisõna, substantiiv]
kellegi pidev, vaenulik kiusamine

tagakiusamine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi pidev, vaenulik kiusamine

tagakiusamisluul
[nimisõna, substantiiv]
kellegi haiglaslik ettekujutus, et teda taga kiusatakse

tagakiusamismaania
[nimisõna, substantiiv]
kellegi haiglaslik ettekujutus, et teda taga kiusatakse

tagakäelöök
[nimisõna, substantiiv]
1. reketiga mängitavais sportmängudes löök, mille sooritamisel on mängija käe selg võrgu poole pööratud

2. (laua)tennises, sulgpallis

tagakäpp
[nimisõna, substantiiv]
tagumine käpp loomal

tagakätt
[määrsõna, adverb]
(käeliikumise, löögi kohta:) käe seljaga eespool

tagakülg
[nimisõna, substantiiv]
tagumine külg, selgmine pool

tagal
[nimisõna, substantiiv]
1. Filipiinide suurima rahva liige

2. Filipiinidel elava rahva liige

tagala
[nimisõna, substantiiv]
sõdiva riigi ala väljaspool lahingutegevuse piirkonda

tagalamees
[nimisõna, substantiiv]
tagalateenistuses olija, tagalatöötaja

tagalarott
[nimisõna, substantiiv]
tagalateenistuses olija, tagalatöötaja

tagalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
asutuste ja väeüksuste kogum ja süsteem, mille eesmärk on vägede teenindamine ning varustamine

tagalatern
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki tagaosas paiknev latern

tagalauamäng
[nimisõna, substantiiv]
korvpallimängus võitlus tagalauapalli pärast

tagalauapall
[nimisõna, substantiiv]
1. (korvpallis:) tagalauast tagasi põrkunud pall

2. tagalauast tagasi põrkunud pall

tagalauavõitlus
[nimisõna, substantiiv]
korvpallimängus võitlus tagalauapalli pärast

tagalaud
[nimisõna, substantiiv]
1. (korvpallis:) püstine alus, mille külge kinnitub korv

2. laud, mille külge on kinnitatud korvpallikorv

tagalava
[nimisõna, substantiiv]
lavaruumi tagumine osa, mida kasutatakse perspektiivvaadete loomiseks ning lavapildi ettevalmistamise ruumina

tagalaüksus
[nimisõna, substantiiv]
väeüksus või selle osa, mille ülesanne on varustada ja teenindada lahinguüksusi

tagalaülem
[nimisõna, substantiiv]
tagalateenistust juhtiv isik

tagaliin
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitsemängijate kogunimetus mitmes sportmängus (nt jalgpallis, korvpallis)

2. kaitsemängijad

tagaliinimängija
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmängudes tagaliini kuuluv mängija (nt korvpallis, jäähokis)

2. tagaliini kuuluv mängija

tagalog
[nimisõna, substantiiv]
1. Filipiinide suurima rahva liige

2. Filipiinidel elava rahva liige

tagaluuk
[nimisõna, substantiiv]
luuk sõiduki tagaosas

tagama
[tegusõna, verb]
1. millegi olemasoluks, toimumiseks, teokssaamiseks vajalikke tingimusi täitma, millelegi tagatist või tagatisi andma või looma, midagi kindlustama

2. teatud tingimusi täitma, et millegi saavutamine oleks kindel

tagamaa
[nimisõna, substantiiv]
millegi põhjus(ed), ajendi(d), päritolu vms

tagamees
[nimisõna, substantiiv]
(meessoost tagaliinimängija kohta)

tagamets
[nimisõna, substantiiv]
kaugemal, kõrvalises kohas asuv mets

tagamõte
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi liituv varjatud, otse väljendamata mõte, varjatud eesmärk

2. otse väljaütlemata mõte, varjatud eesmärk

tagamängija
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmängudes tagaliini kuuluv mängija (nt korvpallis, jäähokis)

2. tagaliini kuuluv mängija

tagandama
[tegusõna, verb]
1. kedagi ametist kõrvaldama, võimu juurest eemaldama

2. (kogu, organisatsiooni vms kohta:) laiali saatma

3. töö-, ametikohalt kõrvaldama, taandama

4. võimu juurest

taganema
[tegusõna, verb]
(tagurpidi) ruumiliselt tahapoole, tagasi liikuma, tagasi tõmbuma

taganemine
[nimisõna, substantiiv]
tagurpidi liikumise, taandumise kohta

taganemiskäsk
[nimisõna, substantiiv]
käsk taanduda või taganeda

taganemislahing
[nimisõna, substantiiv]
taganemisel peetav lahing (taanduja seisukohast)

tagant
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. selja, tagakülje poolt, tagaküljelt

2. tagumisest otsast

3. sellest kohast või suunast, mis jääb selja poole

tagantjärel
[määrsõna, adverb]
1. millegi toimumisest hiljem, pärastpoole, teatud aja järel

2. millegi toimumisest hiljem, mingi aja järel

tagantjärele
[määrsõna, adverb]
1. millegi toimumisest hiljem, pärastpoole, teatud aja järel

2. millegi toimumisest hiljem, mingi aja järel

tagantjäreletarkus
[nimisõna, substantiiv]
1. arusaam, mõistmine, milleni on jõutud post factum, pärast millegi toimumist

2. hilinenud teadmine millegi kohta

tagantjärgi
[määrsõna, adverb]
1. millegi toimumisest hiljem, pärastpoole, teatud aja järel

2. millegi toimumisest hiljem, mingi aja järel

tagantkäe
[määrsõna, adverb]
(käeliikumise, löögi kohta:) käe seljaga eespool

tagantkäelöök
[nimisõna, substantiiv]
1. reketiga mängitavais sportmängudes löök, mille sooritamisel on mängija käe selg võrgu poole pööratud

2. (laua)tennises, sulgpallis

tagantkätt
[määrsõna, adverb]
(käeliikumise, löögi kohta:) käe seljaga eespool

tagantlaetav
[omadussõna, adjektiiv]
(tulirelva kohta:) raua tagaosast laetav

tagantotsast
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
viimaste seast, lõpuosast

tagantpoolt
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. (kaugemalt) tagant, (millegi või kellegi suhtes) kaugemalt

2. taga olevast suunast, selja tagant

tagantselja
[määrsõna, adverb]
tagantpoolt, selja tagant

taganttuul
[nimisõna, substantiiv]
1. tagant puhuv tuul

2. (laeva puhul:) ahtrist puhuv tuul

taganttõuge
[nimisõna, substantiiv]
tõuge selja tagant

taganttõukaja
[nimisõna, substantiiv]
1. innustaja, õhutaja, utsitaja

2. miski soodsalt mõjuv

taganttõukamine
[nimisõna, substantiiv]
innustamine, utsitamine, impulsi andmine

tagantvaade
[nimisõna, substantiiv]
1. vaade tagantpoolt, vaade tagaküljele

2. selle kujutis joonisena, fotona vm

tagantvöö
[nimisõna, substantiiv]
maadlusvõte, mille puhul haaratakse vastast selja tagant vöökohast ja sooritatakse tugev heide taha

taganurk
[nimisõna, substantiiv]
tagumine, kaugem nurk (ka paik)

tagaosa
[nimisõna, substantiiv]
millegi (või kellegi) tagumine osa

tagaots
[nimisõna, substantiiv]
tagumine ots

tagaotsas
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
viimaste seas, lõpuosas

tagaotsimiskuulutus
[nimisõna, substantiiv]
kuulutus, millega otsitakse taga hrl kadunud või kinnipidamisest kõrvale hoidvat inimest

tagaotsitav
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. selline, keda taga otsitakse (hrl õiguskaitseorganite poolt)

2. selline, keda taga otsitakse

tagapalged
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaosa, millel istutakse

2. see osa kehast, mille peal sa istud

tagapidur
[nimisõna, substantiiv]
tagaratta pidur

tagapink
[nimisõna, substantiiv]
tagumine pink (nt autos, klassiruumis)

tagaplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. tagumine, kaugem ala (nt maalil, fotol, filmikaadril)

2. tagumine, kaugem ala

tagaplaanil
[määrsõna, adverb]
teisejärgulisel, vähemtähtsal, vähem nähtaval vms kohal või positsioonil

tagaplaanile
[määrsõna, adverb]
teisejärgulisele, vähemtähtsale kohale või positsioonile

tagapool
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. (kaugemal) taga, (millegi või kellegi suhtes) kaugemal

2. (kaugemal) taga

3. tagumises osas

tagapool
[nimisõna, substantiiv]
millegi tagumine pool

tagapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
tagapool asetsev

tagapurihammas
[nimisõna, substantiiv]
lõualuu tagasosas asuv eriti tugev hammas toidu purustamiseks ja mälumiseks

tagapõhi
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi või kellegagi seostuv(ad) asjaolu(d), millegi kontekst (nt põhjus, päritolu)

2. üldine olukord, milles midagi juhtub

tagapõll
[nimisõna, substantiiv]
põlletaoline riietusese(me osa) keha tagaosal

tagaratas
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki tagumine, tagapool olev ratas

tagarida
[nimisõna, substantiiv]
millegi tagumine rivi (nt istmete rivi kinos, startijate rivi võistlustel)

tagaruum
[nimisõna, substantiiv]
millegi taga asuv, tagapoolne, hrl abiruumina toimiv ruum

tagarääkija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teisi taga räägib või kuulujutte levitab

tagarääkimine
[nimisõna, substantiiv]
1. teistest tagaselja (halvasti) rääkimine, tühja jutu levitamine

2. klatš, tühi jutt

tagasein
tagumine sein

tagaselg
[nimisõna, substantiiv]
selja tagaosa (loomal või linnul)

tagaselja
[määrsõna, adverb]
1. mitte avalikult, asjaosalis(t)e juuresoluta või teadmata

2. mitte avalikult

tagaseljajutt
[nimisõna, substantiiv]
tagaselja räägitud jutt

tagaseljaotsus
[nimisõna, substantiiv]
ühe poole või süüdistatava puudumisel langetatav otsus

tagasi
[määrsõna, adverb]
1. seljataha, tagumise külje või otsa suunas

2. liikumise vastassuunas

3. selja taha jäävas suunas

4. vastupidises suunas

tagasiaadress
[nimisõna, substantiiv]
saatja aadress

tagasiaste
[nimisõna, substantiiv]
1. rajatise tahapoole ulatuv osa

2. tahapoole ulatuv osa

tagasiastumine
[nimisõna, substantiiv]
ametist, võimust loobumine

tagasihaarav
[omadussõna, adjektiiv]
ajas tahapoole põikav, minevikku käsitlev

tagasihaaravalt
[määrsõna, adverb]
ajas tahapoole minnes, minevikku käsitlevalt

tagasihaare
[nimisõna, substantiiv]
raku poolt eritatud keemilise ühendi tagasiimendumine

tagasiheide
[nimisõna, substantiiv]
maosisaldise tagasivool (sageli imikutel)

tagasihoidlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. olemuselt, käitumiselt vaoshoitud, mitte esiletükkiv või pealetükkiv

2. seda väljendav

3. selline, kes enda saavutusi ja võimeid esile ei too

4. vaikse iseloomu või käitumisega

tagasihoidmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole võimalik tagasi hoida

tagasihoitus
[nimisõna, substantiiv]
vaoshoitus, talitsetus

tagasihüpe
[nimisõna, substantiiv]
hüpe tagasi (ka arengus, ajas)

tagasijooks
[nimisõna, substantiiv]
kuhugi tagasi jooksmine

tagasikutsumine
[nimisõna, substantiiv]
1. (diplomaatias, juhtimises:) saadiku vm ametliku esindaja ärakutsumine

2. saadiku vm ametliku esindaja ärakutsumine

tagasikäik
[nimisõna, substantiiv]
1. tagurpidisõiduks kasutatav käik

2. tagurpidi liikumine

tagasikätt
[määrsõna, adverb]
(käeliikumise, löögi kohta:) käe seljaga eespool

tagasilangus
[nimisõna, substantiiv]
1. (tasemelt, omadustelt, näitajate poolest) viletsamaks muutumine

2. viletsamaks muutumine

tagasild
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduki sõlm, millele toetub raami või kere tagaosa ja mille külge on kinnitatud tagarattad

tagasilend
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki, sellel sõitja lend tagasi lähtekohta

tagasillavedu
[nimisõna, substantiiv]
(mootorsõidukil:) veovõime, mis toetub kere tagaosale ja tagumistele ratastele

tagasilõikus
[nimisõna, substantiiv]
1. (aianduses:) (tugev) kärpimine

2. kärpimine

tagasilöögiklapp
[nimisõna, substantiiv]
1. seadme ventiil, mis tagab vedeliku, auru või gaasi ühesuunalise voolamise

2. tagab auru, gaasi, vedeliku ühesuunalise liikumise

tagasilöök
[nimisõna, substantiiv]
1. olukorra halvenemine, ebaõnnestumine, edule järgnev langus

2. viletsamaks muutumine

3. lüüasaamine

4. vastulöök

tagasimaks
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi rahasumma (nt laenu) tagasimaksmine

2. tagasimaksmine

tagasimakse
[nimisõna, substantiiv]
laenu tagastamiseks tehtav makse

tagasiminek
[nimisõna, substantiiv]
kuhugi tagasipöördumine, naasmine

tagasimõju
[nimisõna, substantiiv]
mõjutajale tagasikanduv mõju

tagasinõudeõigus
[nimisõna, substantiiv]
võla tasunud või kahju hüvitanud isiku õigus esitada nõue tegeliku võlgniku vastu

tagasinõue
[nimisõna, substantiiv]
võla tasunud või kahju hüvitanud isiku nõue tegeliku võlgniku vastu

tagasiost
[nimisõna, substantiiv]
enda oma olnud või enda müüdud asja ostmine

tagasiostmine
[nimisõna, substantiiv]
enda oma olnud või enda müüdud asja ostmine

tagasipilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet tagasisõiduks

tagasipilk
[nimisõna, substantiiv]
1. minevikku suunatud ülevaade või käsitlus, minevikus olnu meenutamine

2. minevikku vaatamine, meenutus

tagasipõrge
[nimisõna, substantiiv]
1. põrge puutepinnalt

2. tagasilöök

tagasipääs
[nimisõna, substantiiv]
kuskile tagasi pääsemine

tagasipöördumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole viidav tagasi varasemaks, algseks olukorraks

tagasipööre
[nimisõna, substantiiv]
(sõiduki) pööre tagasisuunas

tagasirge
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) sirge rajaosa staadioni või ringraja tagumises osas

tagasirida
[nimisõna, substantiiv]
heegeldamisel või varrastega edasi-tagasi kudumisel rida, mis jääb koe pahemale poolele

tagasiränne
[nimisõna, substantiiv]
rahvastiku ümberasumine tagasi oma kodumaale või endisesse elupaika

tagasiside
[nimisõna, substantiiv]
1. reageering või hinnang millelegi

2. selle suuline või kirjalik väljendus

tagasisidestama
[tegusõna, verb]
tagasisidet andma

tagasisidestamine
[nimisõna, substantiiv]
1. tagasiside, hinnangu andmine

2. tagasiside andmine

tagasisidestus
[nimisõna, substantiiv]
1. tagasiside, hinnangu andmine

2. tagasiside andmine

tagasisuund
[nimisõna, substantiiv]
(vaadates, liikudes:) suund selja taha või suund kuhugi tagasi, millegi või kellegi liikumisele vastupidine suund

tagasisõidupilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet tagasisõiduks

tagasisööt
[nimisõna, substantiiv]
sööt rünnaku vastassuunas

tagasitee
[nimisõna, substantiiv]
1. tagasi lähtekohta viiv tee või teekond

2. tagasi viiv tee v teekond, tagasimineku tee

tagasitulek
[nimisõna, substantiiv]
tagasipöördumine, naasmine

tagasituletus
[nimisõna, substantiiv]
tavapärase tuletusega võrreldes pööratud,vastupidise suunaga sõnamoodustusviis, mille puhul sõnast jäetakse ära liide (nt eelistama → eelis)

tagasitõmbunud
[omadussõna, adjektiiv]
aktiivsest elust eemaldunud

tagasiulatuv
[omadussõna, adjektiiv]
varasemasse aega ulatuv, varemtehtut, juba otsustatut puudutav

tagasiulatuvalt
[määrsõna, adverb]
teatavat varasemat ajavahemikku hõlmavalt

tagasivaade
[nimisõna, substantiiv]
1. minevikku suunatud ülevaade või käsitlus, minevikus olnu meenutamine

2. minevikku vaatamine, meenutus

tagasivaatav
[omadussõna, adjektiiv]
1. möödunud aja sündmusi, teoseid vms käsitlev, minevikku suunatud

2. minevikku pööratud

tagasivaateline
[omadussõna, adjektiiv]
1. möödunud aja sündmusi, teoseid vms käsitlev, minevikku suunatud

2. minevikku pööratud

tagasivaatepeegel
[nimisõna, substantiiv]
tahavaatepeegel

tagasivalimine
[nimisõna, substantiiv]
valimine uuesti senisele ametikohale vm positsioonile

tagasiviide
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas, tekstiuurimisel:) viide tekstis varem esinenud infole

tagasivool
[nimisõna, substantiiv]
tagasi(suunas), normaalsele vastupidises suunas voolamine

tagasool
[nimisõna, substantiiv]
seedekulgla lõpposa hrl putukatel

tagasopp
[nimisõna, substantiiv]
millegi tagumine, varjatud osa

tagaspidi
[määrsõna, adverb]
1. selg, tagumine pool ees, tagasisuunas

2. tavapärasele liikumisele vastupidises suunas

3. selg või tagumine pool ees

tagastama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi midagi tagasi andma, tagasi maksma, tagasi tooma vms

2. tagasi andma, tagasi viima

tagastamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mittetagastatav, selline, mille tagastamist ei eeldata

2. mittetagastatav

tagastamistähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
kuupäev, milleks mingi dokument, raha, laenutatud raamat vm kuhugi tagastatakse

tagastatav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis tuleb tagastada, mille tagastamist eeldatatakse

tagastuma
[tegusõna, verb]
tagasi liikuma, tagasi antuks või makstuks osutuma

tagastus
[nimisõna, substantiiv]
millegi (nt enammakstud tulumaksu, laenu) tagastamine

tagastusõigus
[nimisõna, substantiiv]
ostja õigus kaup tagastada

tagasõna
[nimisõna, substantiiv]
1. põhisõna järel asetsev kaassõna

2. nimisõna järel asetsev kaassõna

tagasõõre
[nimisõna, substantiiv]
nina- ja suuõõnt ühendav ava

tagatasku
[nimisõna, substantiiv]
pükste tagapoolel asetsev tasku

tagataskus
(selle kohta, et miski on varuks, vajadusel võtta)

tagataust
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi või kellegagi seostuv(ad) asjaolu(d), millegi kontekst (nt põhjus, päritolu)

2. üldine olukord, milles midagi juhtub

tagatiib
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduki tagumine poritiib

2. autol tagumine poritiib

tagatipp
[nimisõna, substantiiv]
millegi lõpetus, lõppjärk

tagatippu
[määrsõna, adverb]
1. kõigele lisaks, kõige krooniks

2. kõigele muule lisaks

tagatipuks
1. kõigele lisaks, kõige krooniks

2. kõigele muule lisaks

tagatis
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis kindlustab millegi toimimise või teokssaamise, hrl lubades täita vajalikud tingimused

tagatisaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. aeg, mille kestel tootja, tarnija või töövõtja vastutab toote, kauba või tehtud töö kvaliteedi eest

2. aeg, mille jooksul tootja vastutab toote kvaliteedi eest

tagatiseandja
[nimisõna, substantiiv]
1. riik, asutus või isik, kes laenulepingu vm puhul annab tagatise, kohustust tagab

2. kohustuse tagaja

tagatiskiri
[nimisõna, substantiiv]
1. isiku või ettevõtte maksevõimet tagav dokument

2. kirjalik tõend isiku või ettevõtte kohustuste kohta

tagatisleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega tagatiseandja (kolmas isik) kohustub laenu tagasi maksma, kui see käib laenajale üle jõu

tagatisraha
[nimisõna, substantiiv]
lepingu, laenu vm kohustuse tagatiseks olev rahasumma

tagatoeng
[nimisõna, substantiiv]
toeng üheteljelisel riistal, jalad toetuspinnast eespool

tagatoenglamang
[nimisõna, substantiiv]
(treenides:) asend, kus sirutatud keha on seljaga aluspinna poole ja toetub mõlemale käele ning kandadele

tagatrepipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
seadusandjate vm otsustajate mõjutamine, lootes oma huvirühmale soodsaid otsuseid

tagatreplus
[nimisõna, substantiiv]
seadusandjate vm otsustajate mõjutamine, lootes oma huvirühmale soodsaid otsuseid

tagatrepp
[nimisõna, substantiiv]
tagaukse juurde viiv trepp

tagatuba
[nimisõna, substantiiv]
1. eestoa taga asuv tuba

2. (kõrtsi, poe) tagumine puhtam ruum

tagatuli
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduki tagaosas põlev tuli

2. selle allikas

tagatus
[nimisõna, substantiiv]
tagatud olek

tagatükk
[nimisõna, substantiiv]
rõiva vms tagaosa moodustav detail

tagauks
[nimisõna, substantiiv]
uks nt hoone tagaküljel, ruumi tagaseinas või sõiduki tagaosas

tagavara
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis on olemas, hoiul, et seda kasutada hiljem või (häda)vajaduse korral

2. miski, mida kasutatakse hiljem, vajaduse korral

tagavarakumm
[nimisõna, substantiiv]
varuks olev rehv sõidukil

tagavaraosa
[nimisõna, substantiiv]
1. varuks olev osa (masinal, seadmel vms)

2. masina või seadme tagavaraks olev osa

tagavarapataljon
[nimisõna, substantiiv]
pataljon, mille ülesanne on lahingutegevusest osavõtvatele väeosadele täiendust ette valmistada

tagavararatas
[nimisõna, substantiiv]
varuks olev ratas sõidukil

tagavaratee
[nimisõna, substantiiv]
haruraudtee raudteejaamas

tagavaravariant
[nimisõna, substantiiv]
varuks, tagavaraks olev lahendus või võimalus

tagavaraväelane
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväekohuslane, kes tervise ja vanuse poolest on teenistuskõlblik ning kes on arvatud reservi

tagavaraväeosa
[nimisõna, substantiiv]
väeosa, mille ülesanne on lahingutegevusest osavõtvatele väeosadele täiendust ette valmistada

tagavaravägi
[nimisõna, substantiiv]
tagavaraväeosad, varuvägi

tagavarvas
[nimisõna, substantiiv]
tahapoole suunatud varvas linnul

tagavedu
[nimisõna, substantiiv]
(mootorsõidukil:) veovõime, mis toetub kere tagaosale ja tagumistele ratastele

tagavokaal
[nimisõna, substantiiv]
suuõõne tagapoolses osas moodustatud vokaal (eesti a, o, u)

tagavärav
[nimisõna, substantiiv]
millegi tagaküljes olev värav

tagavööde
[nimisõna, substantiiv]
looma skeleti osad, mille abil tagajäsemed on ühenduses kere luudega

tagaõu
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone taga olev õu

2. tagaõu

tageetes
[nimisõna, substantiiv]
kollaste, oranžide või pruunide õitega Ameerika rohttaim, Eestis aialillena

tagi
[nimisõna, substantiiv]
lühike jakk või jope

tagi
[nimisõna, substantiiv]
1. raudoksiidi kiht raua või terase pinnal

2. raudoksiidi kiht

tagid
[nimisõna, substantiiv]
(riideesemel:) kaunistavad sakid, sakiline tikand vm kaunistus

tagilumi
[nimisõna, substantiiv]
mäestikes teravaid vorme moodustav lumi

tagine
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalses potis pikalt hautades valmistatav Põhja-Aafrika ühepajatoit

2. sellise toidu valmistamise nõu

taglas
[nimisõna, substantiiv]
(purjelaeval:) trossidega süsteem, mis kannab purjesid, tulesid, signaallippe vms

taglastama
[tegusõna, verb]
1. purjelaevale paigaldama trossidega süsteemi ehk taglast, mis kannab purjesid, tulesid, signaallippe vms

2. taglast peale panema, taglasega varustama

taglastus
[nimisõna, substantiiv]
1. taglastamine

2. taglas

tagliatelle
[nimisõna, substantiiv]
itaaliapärased lintnuudlid

tagujalg
[nimisõna, substantiiv]
tagumine jalg (hrl neljajalgsel loomal), tagajalg

taguma
[tegusõna, verb]
tugevate löökidega midagi korduvalt lööma (käega, jalaga, haamriga vm vahendiga)

Ühendtegusõnad: kinni taguma, kinni taguma, kokku taguma, kokku taguma, sisse taguma, sisse taguma, välja tagumavälja taguma

tagument
[nimisõna, substantiiv]
istmik, tagumik

tagumik
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaosa, millel istutakse

2. see osa kehast, mille peal sa istud

tagumiktund
[nimisõna, substantiiv]
(ühendites rutiinse istuva töö kohta või tööl aja täis istumise kohta)

tagumikutund
[nimisõna, substantiiv]
(ühendites rutiinse istuva töö kohta või tööl aja täis istumise kohta)

tagumine
[omadussõna, adjektiiv]
1. tagapool või taga olev

2. viimane

3. selline, mis asub taga

4. viimane

tagune
[omadussõna, adjektiiv]
teatud aja taha ulatuv, teatud arvu aastate, nädalate vm ajaühiku võrra varem toimunud

taguosa
[nimisõna, substantiiv]
millegi (või kellegi) tagaosa

taguots
[nimisõna, substantiiv]
1. tagumik, istmik

2. tagumik

tagupool
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaosa, millel istutakse

2. see osa kehast, mille peal sa istud

tagurdama
[tegusõna, verb]
1. hrl sõidukiga tagurpidi liikuma, tagurpidi sõitma

2. hrl sõiduki tagurpidi liikumist juhtima

3. tagurpidi sõitma

4. tagurpidi liikudes taganema

Ühendtegusõnad: otsa tagurdama, otsa tagurdama, välja tagurdamavälja tagurdama

tagurduskaamera
[nimisõna, substantiiv]
auto lisaseade, mis võimaldab turvalisemalt tagurdada

tagurlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ei salli uuendusi, on (poliitiliselt) vanas kinni

tagurlik
[omadussõna, adjektiiv]
uuendustele (tugevalt) vastuseisev, vanas kinni olev

tagurlikkus
[nimisõna, substantiiv]
uuendustele (tugevalt) vastuseismine, vanas kinni olemine

tagurlikult
[määrsõna, adverb]
uuendustele (tugevalt) vastu seistes, vanas kinni olles

tagurlus
[nimisõna, substantiiv]
1. tagurlikkus

2. tagurlased

tagurpidi
[määrsõna, adverb]
1. selg, tagumine pool ees, tagasisuunas

2. tavapärasele liikumisele vastupidises suunas

3. selg või tagumine pool ees

tagurpidikook
[nimisõna, substantiiv]
enne serveerimist (vormist) ümber keeratav kook

tagurpidikäik
[nimisõna, substantiiv]
1. tagurpidisõiduks kasutatav käik

2. tagurpidi liikumine

tagurpidine
[omadussõna, adjektiiv]
suunaga tagasi, ümberpööratult, tagasisuunas toimuv

tagurpidinimi
[nimisõna, substantiiv]
tagant ettepoole loetud või kirjutatud nimi

tagutsi
[postpositsioon, tagasõna]
millegi tagant läbi

taha
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. selja, tagakülje poole (teatud kaugusele), tagumisest küljest tahapoole

2. tagaossa, tagaküljele

3. sellesse kohta või suunda, mis jääb selja poole

tahaotsa
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
viimaste sekka, lõpuossa

tahapainutus
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemisharjutus:) keha viimine kumerasse asendisse taha

tahaplaanile
[määrsõna, adverb]
teisejärgulisele, vähemtähtsale kohale või positsioonile

tahapoole
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. (kaugemale) taha, (millegi või kellegi suhtes) kaugemale

2. suunaga tagasi

3. tagumisse ossa

4. kaugemale

tahavaatepeegel
[nimisõna, substantiiv]
1. sõidukijuhist eespool asetsev peegel taha vaatamiseks (sõidukis sees või välisküljel)

2. sõidukil

tahe
[nimisõna, substantiiv]
1. võime valida tegevuse eesmärki ja end selle nimel pingutada

2. tahtmine, (tugev, kindel) soov

3. vaimne jõud, mille abil sa teed otsuseid ja valikuid ning pingutad, et oma eesmärki saavutada

4. tahtmine

tahe
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuivaks tõmbunud, (pinnalt või peaaegu) kuiv (ja kõva), mitte märg või vesine

2. kuivaks tõmbunud, kuiv

tahendama
[tegusõna, verb]
1. (veidi, pinnalt) kuivatama

2. taheneda laskma

3. taheneda laskma

tahenema
[tegusõna, verb]
1. kuivemaks tõmbuma, (veidi) kuivemaks muutuma

2. tahkuma, kõvaks muutuma

3. kuivama

tahes
[määrsõna, adverb]
1. (märgib ebamäärast asjaolu:) ükskõik mis, ükskõik milline, ükskõik kus vms

2. mööndust märkivates ühendites

tahes-tahtmata
[määrsõna, adverb]
1. paratamatult, tahtmisest sõltumatult

2. paratamatult, tahes või tahtmata

tahes-tahtmatult
[määrsõna, adverb]
1. paratamatult, tahtmisest sõltumatult

2. paratamatult, tahes või tahtmata

tahesõnnik
[nimisõna, substantiiv]
tahke sõnnik väetisena

tahhistoskoop
[nimisõna, substantiiv]
tähelepanu mõõtmise seade

tahhomeeter
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist masinaosade (nt auto mootori väntvõlli) pöörlemissageduse mõõtmiseks

tahhükardia
[nimisõna, substantiiv]
1. südame kiirenenud löögisagedus (üle 100 korra minutis)

2. südamepekslemine

tahhüliit
[nimisõna, substantiiv]
klaasja ehitusega basalti sisaldav vulkaaniline kivim, mis tekib basaldi kiire jahtumise tulemusena

tahhümeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, millega mõõdetakse punkti asukohta ruumis

2. maamõõduriist

tahhüon
[nimisõna, substantiiv]
hüpoteetiline elementaarosake, mille kiirus on suurem kui valguse kiirus vaakumis

tahiini
[nimisõna, substantiiv]
araabia maades, Kreekas, Hiinas ja Jaapanis levinud jahvatatud seesamiseemnetest valmistatud paks pasta

tahikäärid
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsed käärid küünla- või lambitahi lõikamiseks

tahitilane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tahiti saare põhirahva liige

2. Tahiti saare elanik

3. Tahiti päritolu inimene

tahk
[nimisõna, substantiiv]
nähtus teatavast vaatepunktist vaadatuna, nähtuse üks külgi

tahk
[nimisõna, substantiiv]
1. kõvast liivakivist vahend lõikeriistade, nt kirve, noa teritamiseks, käia eelkäija

2. luisk, ihumiskivi

tahke
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aine kohta:) mitte vedel ega gaasiline, vaid püsiva ruumala ja kujuga

2. (nt toidu kohta:) kuiv, kõva, mitte pehme

3. kõva, püsiva kujuga, mitte vedel (ega gaasi kujul)

4. kõva

tahkekütus
[nimisõna, substantiiv]
kütusena kasutatav tahke aine, nt kivisüsi, turvas

tahkelmari
[nimisõna, substantiiv]
1. karusmarjapõõsa rohekas või punakas mari

2. suur ümmargune mari, mis kasvab põõsal ja on rohelist või lillat värvi

tahkestama
[tegusõna, verb]
1. kõvaks, kuivaks või kuivemaks tegema, tahkeks tegema

2. tahkeks muutma

tahkesti
[nimisõna, substantiiv]
tahkestav aine

tahkestuma
[tegusõna, verb]
tahkeks, kõvaks muutuma

tahkis
[nimisõna, substantiiv]
1. tahke aine või keha

2. tahke aine

3. tahke keha

tahkisefüüsika
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsika haru, mis käsitleb aine tahke (peamiselt kristalse) oleku seaduspärasusi, tahke keha füüsika

2. tahke keha füüsika

tahkkeha
[nimisõna, substantiiv]
1. geomeetriline keha, mis on piiratud hulknurkadega (tahkudega)

2. ka seda keha piirav pind

3. geomeetriline keha

tahkmööbel
[nimisõna, substantiiv]
tahkudest kokkupandav mööbel

tahkuma
[tegusõna, verb]
tahkeks, kõvaks muutuma

tahkumispunkt
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur, mille puhul vedel, voolav aine tahkub

tahkumissoojus
[nimisõna, substantiiv]
soojushulk, mis eraldub ühe massiühiku aine tahkumisel

tahkumistemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur, mille puhul vedel, voolav aine tahkub

tahkumistäpp
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur, mille puhul vedel, voolav aine tahkub

tahkus
[nimisõna, substantiiv]
1. tahke-olek

2. tahke olek, kõvadus

tahm
[nimisõna, substantiiv]
1. orgaaniliste ainete mittetäielikul põlemisel tekkiv peeneteraline, peamiselt süsinikust koosnev musta värvi aine

2. nõgi

3. tahmakord, -kiht

tahmafilter
[nimisõna, substantiiv]
filter tahmaosakeste eraldamiseks (nt sõidukitel)

tahmahelbed
[nimisõna, substantiiv]
tahmamassist eralduvad liblekesed

tahmajutt
[nimisõna, substantiiv]
tahmane jutt

tahmakassett
[nimisõna, substantiiv]
1. tooneri kassett (ka koos tooneriga)

2. printeril

tahmaklaas
[nimisõna, substantiiv]
tahmatud klaas

tahmaklapp
[nimisõna, substantiiv]
klapp kütteseadmes või korstnajalas, mille kaudu puhastatakse lõõre tahmast

tahmakriim
[omadussõna, adjektiiv]
tahmajuttidega

tahmakriimuline
[omadussõna, adjektiiv]
tahmajuttidega

tahmakulp
[nimisõna, substantiiv]
korstnapühkija kulp tahma tõstmiseks

tahmalamp
[nimisõna, substantiiv]
tattnina[lamp]

tahmaluuk
[nimisõna, substantiiv]
luuk, mille kaudu puhastatakse lõõre tahmast

tahmama
[tegusõna, verb]
1. tahmaseks, tahmast mustaks tegema

2. tahma ajama

tahmane
[omadussõna, adjektiiv]
tahmaga koos, tahmaga määrdunud

tahmanina
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt, vahel ka halvustavalt määrdunud näoga inimese või mustema töö tegija, nt korstnapühkija kohta)

tahmanägu
[nimisõna, substantiiv]
(naljatlevalt, vahel ka halvustavalt määrdunud näoga inimese või mustema töö tegija, nt korstnapühkija kohta)

tahmanäoline
[omadussõna, adjektiiv]
tahmase näoga

tahmapea
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, juhmi inimese kohta, ka halvustavalt)

tahmapuhur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis auru-, õhu- või veejoa abil eemaldab soojusseadme küttepindadele ladestunud tuha ja tahma

tahmapõleng
[nimisõna, substantiiv]
tahma põlemine korstnas

tahmasus
[nimisõna, substantiiv]
tahmaga koos olemine, tahmaga määrdunud olek

tahmjas
[omadussõna, adjektiiv]
tahma meenutav, tahmataoline

tahmmust
[omadussõna, adjektiiv]
hallika või pruunika varjundiga musta värvi (nagu tahm)

tahmuma
[tegusõna, verb]
suitsust mustuma, tahmaga kattuma

taht
[nimisõna, substantiiv]
valgustamiseks põlema süüdatav lõng, pael või taimekiud küünlal, lambil vm valgusallikal

tahteakt
[nimisõna, substantiiv]
tahet väljendav, tahtest juhitud tegu või toiming

tahteavaldus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tahtmise, soovi väljendus

tahteelu
[nimisõna, substantiiv]
tahte valdkond psüühikas

tahtehäire
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mis avaldub tahteaktiivsuse suurenemise või vähenemisena või tahte väärastumisena

tahtejõud
[nimisõna, substantiiv]
suutlikkus sihikindlalt püüelda, jõud ennast sundida

tahtejõuetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähese tahtejõuga või ilma tahtejõuta

2. loid, apaatne

tahtejõuetus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus tahet jääb väheks või pole seda üldse

tahtejõuline
[omadussõna, adjektiiv]
suure tahtejõuga

tahtejõupingutus
[nimisõna, substantiiv]
tahtepingutus

tahtekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tahtejõuline ja kindlameelne

2. tahtejõuline, kindlameelne

tahtekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
tahte(jõu) sihikindel suunamine ja arendamine

tahtekindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. tahtejõuline ja kindlameelne

2. tahtejõuline, kindlameelne

tahtel
kellegi tahte kohaselt, millestki või kellestki olenevalt

tahteline
[omadussõna, adjektiiv]
tahtest juhitud või olenev, tahtega seotud

tahtenõrk
[omadussõna, adjektiiv]
vähese tahtejõuga või ilma tahtejõuta, tahtejõuetu

tahtenõrkus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus tahet jääb väheks või pole seda üldse

tahteomadus
[nimisõna, substantiiv]
tahtega seonduv isiksuseomadus

tahtepingutus
[nimisõna, substantiiv]
tahtejõu kokkuvõtmine, tahte rakendamine

tahtetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kel pole tahtmisi, soove, isiklikku tahet

2. loid, apaatne

tahtetult
[määrsõna, adverb]
ilma oma tahtmise või soovideta, isiklikku tahet omamata

tahtetus
[nimisõna, substantiiv]
ilma oma tahtmise või soovideta olek

tahtevabadus
[nimisõna, substantiiv]
võimalikkus teha vabalt otsuseid oma eelseisvate toimingute ja tegude üle

tahtevastane
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi tahtmise, sooviga vastuollu minev

tahtlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. meelega tehtud või tehtav, plaanitsetud

2. meelega tehtud

3. taotletud, tahtlik, sihilik

tahtlikkus
[nimisõna, substantiiv]
tegutsemisviis, mida iseloomustab sihilikkus, kindel kavatsus

tahtlikult
[määrsõna, adverb]
meelega, plaanitsetult

tahtlus
[nimisõna, substantiiv]
1. kuriteo ettekavatsetus

2. [kuriteo] ettekavatsetus

tahtma
[tegusõna, verb]
1. soovi, tungi, püüdu, vajadust omama midagi saada, teha, saavutada

2. kui sa midagi tahad, siis sul on tugev vajadus või soov midagi saada, teha või saavutada

tahtmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. tahtest sõltumatu, tahtele mitte alluv

2. ettekavatsemata

3. tahtest sõltumatu, mittetahteline

4. ettekavatsemata

tahtmatult
[määrsõna, adverb]
1. tahtmisest sõltumatult, tahtele allumatult

2. ettekavatsematult, mitte meelega

tahtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. tahe, soov midagi saada, saavutada või teha

2. see, mida keegi tahab

3. soov

tahtsi
[määrsõna, adverb]
vabal tahtel, meelega

tahukas
[nimisõna, substantiiv]
siledate külgpindadega, tahkudega keha

tahukivi
[nimisõna, substantiiv]
1. liivakivi, millest teritusriistu (tahkusid) valmistati

2. ihumiskivi, luisk, kõvasi

tahuline
[omadussõna, adjektiiv]
siledate külgpindadega, tahkudega

tahuma
[tegusõna, verb]
1. palke siledaks või teravaks raiuma

2. midagi raiudes töötlema või valmistama

3. siledaks v teravaks raiuma

4. raiudes valmistama, välja raiuma

tahumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kommetelt, käitumiselt lihvita, jämedakoeline

2. seda väljendav

tahumatus
[nimisõna, substantiiv]
tahumatu olek

tahumiskirves
[nimisõna, substantiiv]
õhukese laia labaga kergem kirves puidu tahumiseks

tahvel
[nimisõna, substantiiv]
1. suurem alus hrl klassis või loenguruumis, mille peale saab kirjutada

2. (seinal rippuv) alus, mille peale saab kirjutada või kuhu saab teateid panna

tahvelarvuti
[nimisõna, substantiiv]
1. sülearvutist väiksem puutetundliku ekraaniga kaasaskantav personaalarvuti, mis võrguühendusena kasutab wifit või mobiilset internetti

2. nutitelefonist suurem seade, milles on ühendatud arvuti ja mobiiltelefoni funktsioonid

tahveldama
[tegusõna, verb]
tahvlitega katma

tahveldis
[nimisõna, substantiiv]
puittahvlitest kate siseseintel, ka lael ja uksel

tahvelkilt
[nimisõna, substantiiv]
tahvlina esinev kiltkivi

tahvelkiltkivi
[nimisõna, substantiiv]
tahvlina esinev kiltkivi

tahvelklaas
[nimisõna, substantiiv]
plaatja tükina toodetud klaas

tahvelklaver
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne rõhtehitusega väikese ulatusega klahvinstrument, klaveri eelkäijaid

tahvelmaal
[nimisõna, substantiiv]
1. puittahvlile, lõuendile, papile vms materjalile maalitud vabalt ümber paigutatav maal

2. vabalt ümber paigutatav maal

tahveltelefon
[nimisõna, substantiiv]
nutitelefoni ja tahvelarvuti omadusi ühendav seade

tahveluks
[nimisõna, substantiiv]
raamist ja tahvli(te)st koosnev uks

tahvelvärv
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne värv, millega kaetud pinnale saab kriidiga joonistada või kirjutada

tahvlilapp
[nimisõna, substantiiv]
lapp tahvli puhastamiseks

tahvlimagnet
[nimisõna, substantiiv]
magnetiga varustatud kujund, nt kirjatäht, mille saab kinnitada magnettahvlile

tahvlinäts
[nimisõna, substantiiv]
korduvkasutatav mass paberite, piltide, kaartide vms seinale vm kinnitamiseks

tahvlivärv
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne värv, millega kaetud pinnale saab kriidiga joonistada või kirjutada

tai
[nimisõna, substantiiv]
1. Tai põhirahva liige

2. Tai kodanik või elanik

3. Tai päritolu inimene

tai
[nimisõna, substantiiv]
1. ilma pekita sealiha vm nähtava rasvata liha

2. ilma pekita sealiha, taine liha

taibu
[nimisõna, substantiiv]
nutikas, hea taibuga inimene

taibukalt
[määrsõna, adverb]
head taipu rakendades, (kavalalt) leidlikult

taibukas
[omadussõna, adjektiiv]
hea taibuga, terase aruga, (kavalalt) leidlik

taibukus
[nimisõna, substantiiv]
hea taip, terane aru, (kaval) leidlikkus

taibutu
[omadussõna, adjektiiv]
vähese taibuga, üsna rumal

taid
[nimisõna, substantiiv]
1. oskus või oskused, tarkus

2. oskus[ed], tarkus

taideanatoomia
[nimisõna, substantiiv]
kunstieriala õppeaine, mis käsitleb inimkeha mõõtmeid, proportsioone ja pindmisi vorme

taideline
[omadussõna, adjektiiv]
kunstiga seostuv, kunstiteosele omane, (nagu) kunstniku loodud

taideteos
[nimisõna, substantiiv]
loometöö kunstiväärtuslik tulemus

taidetõlge
[nimisõna, substantiiv]
ilukirjandustõlge

taidetõlkija
[nimisõna, substantiiv]
ilkirjanduse tõlkija

taidleja
[nimisõna, substantiiv]
1. asjaarmastaja mingil loomingulisel alal, taidlusega tegeleja

2. taidlusega tegeleja

taidlema
[tegusõna, verb]
1. isetegevust harrastama, taidlusega tegelema

2. taidlusega tegelema, isetegevust harrastama

taidlus
[nimisõna, substantiiv]
1. asjaarmastajate loominguline tegevus mingil kunstialal

2. isetegevus

3. amatöörkunst, isetegevus

taidluskunst
[nimisõna, substantiiv]
1. taidlus

2. isetegevuslik kujutav kunst

taidluskunstnik
[nimisõna, substantiiv]
asjaarmastajast kunstnik

taidur
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstnik

2. virtuoos

3. virtuoos

4. kunstnik

taidurlik
[omadussõna, adjektiiv]
(soorituselt, teostuselt) kõrgtasemel olev, eriti oskuslik

taidurlikult
[määrsõna, adverb]
(soorituselt, teostuselt) kõrge tasemega, eriti oskuslikult

taie
[nimisõna, substantiiv]
kunst

taies
[nimisõna, substantiiv]
loometöö kunstiväärtuslik tulemus

taifuun
[nimisõna, substantiiv]
1. Vaikse ookeani troopiline tsüklon, väga tugev torm, mille puhul tuule tugevus on 12 palli ehk 32,7 m/s või rohkem

2. troopiline tsüklon ja tugev torm Aasia idarannikul

taig
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste, looduse vm mõjutamine üleloomulike jõudude, maagia abil, nõidumine

2. nõiatemp

taiga
[nimisõna, substantiiv]
põhjaparasvöötme mandrilise kliimaga ala okasmets

taigamets
[nimisõna, substantiiv]
taigaalade okasmets

taigapüü
[nimisõna, substantiiv]
Kaug-Ida taigas elutsev umbes varesesuurune lind

taigavöönd
[nimisõna, substantiiv]
loodusvöönd, mille põhiline maastikutüüp on taiga

taigen
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl jahu, vedeliku ja mitmesuguste lisaainete (nt rasva, muna, pärmi) kokkusegamisel saadav mass küpsetiste valmistamiseks

2. pehme segu (jahust, veest ja muudest toiduainetest), millest tehakse näiteks saia või leiba

taigenpaber
[nimisõna, substantiiv]
1. peenestatud paberist, kriidist, kipsist ja liimainest saadud pehme mass, mida on võimalik vormida ja värvida

2. liimi, kipsi ja kriidiga segatud paberimass

taigmari
[nimisõna, substantiiv]
punast sõstart meenutavate, kuid magedate, maitsetute marjadega lehtpõõsas

taignaküna
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ühest puust õõnestatud piklik nõu leivataigna tegemiseks

2. leivanõu

3. leivaküna

taignane
[omadussõna, adjektiiv]
1. tainaga koos

2. tainaga koos

taignanoolija
[nimisõna, substantiiv]
spaatel, mis võimaldab pindu kahjustamata puhastada tainakaussi või tainarulli ning tõmmata köögikombaini või kannmikseri seintele tõusnud toiduained tagasi lõiketera tööulatusse

taignapea
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

taignarull
[nimisõna, substantiiv]
taina rullimise riist

taignataoline
[omadussõna, adjektiiv]
konsistentsilt tainast meenutav

taignaümbris
[nimisõna, substantiiv]
küpsetise tainast kate

taiji
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiina iidne võitluskunst taiji quan

2. sellel põhinev tervisevõimlemine ja enesekaitsesüsteem, mis rajaneb väga heal tasakaalul ja liigutuste koordinatsioonil

taikonaut
[nimisõna, substantiiv]
Hiina kosmosesõiduki meeskonna liige

tailane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tai põhirahva liige

2. Tai kodanik või elanik

3. Tai päritolu inimene

tailanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost tailane

tailiha
[nimisõna, substantiiv]
1. ilma pekita sealiha vm nähtava rasvata liha

2. ilma pekita sealiha, taine liha

taim
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvupinnale kinnitunud isetoituv organism (nt puud, põõsad, rohi, sammal)

2. organism, mis kasvab maa seest välja, näiteks puu või lill

taimeaed
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala ja ettevõte, kus kasvatatakse müügiks mitmesuguseid seemikuid ja istikuid

taimeanatoomia
[nimisõna, substantiiv]
taimede peenehitust, sisestruktuure uuriv teadusharu

taimeassotsiatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sarnaste taimekoosluste tüüp

taimebioloog
[nimisõna, substantiiv]
taimi uuriv bioloogiateadlane

taimebioloogia
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis uurib taimi

taimeekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
taimedest saadav kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult (nt parfümeeriatööstuses)

taimefüsioloog
[nimisõna, substantiiv]
taimedes toimuvaid protsesse, taime elundeid, kudesid ja rakkude talitlust uuriv eriteadlane

taimefüsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus taimedes toimuvatest protsessidest, taime elundite, kudede ja rakkude talitlusest

taimegeograaf
[nimisõna, substantiiv]
taimegeograafia asjatundja

taimegeograafia
[nimisõna, substantiiv]
biogeograafia haru, mis käsitleb taimeliikide ja -koosluste ning kogu taimkatte paiknemist maakeral

taimehaigus
[nimisõna, substantiiv]
taimorganismi elutegevuse häire, mis pidurdab taime kasvu ja arengut või kahjustab saaki

taimeharuldus
[nimisõna, substantiiv]
haruldane taim

taimehormoon
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede kasvu, ainevahetust ja muid protsesse reguleeriv suure aktiivsusega aine, mida on võimeline tootma iga taimerakk (nt auksiin, tsütokiniin)

2. taime kasvuregulaator

taimehõimkond
[nimisõna, substantiiv]
(taimesüstemaatikas:) kõrgeim üksus, milles taimi on eristatud nn ehitusplaani alusel ning mis jaguneb kas klassideks või alamhõimkondadeks

taimejäänused
[nimisõna, substantiiv]
lagunemata, kõdunemata taimeosad

taimekahjur
[nimisõna, substantiiv]
inimesele kasulikust taimest toituv ja seda kahjustav (nt saagikust vähendav, välisilmet rikkuv) loom

taimekahjustaja
[nimisõna, substantiiv]
taime või saaki kahjustav taimekahjur, taimehaigus vms

taimekahjustus
[nimisõna, substantiiv]
taimekahjustaja põhjustatud taime või saagi kahjustus

taimekaitse
[nimisõna, substantiiv]
kultuurtaimede jt inimesele vajalike taimede kaitsmine loomade, haigusetekitajate ning umbrohtude eest

taimekaitsemürk
[nimisõna, substantiiv]
1. mürkkemikaal taimekahjurite, taimehaiguste ja umbrohtude tõrjeks

2. keemiline taimekaitsevahend

taimekaitseprits
[nimisõna, substantiiv]
seade taimekaitsemürkide pritsimiseks

taimekaitsevahend
[nimisõna, substantiiv]
taimekahjurite, taimehaiguste, umbrohu tõrjeks kasutatav mürkaine vm vahend

taimekarantiin
[nimisõna, substantiiv]
riiklike abinõude süsteem taimekahjustajate leviku tõkestamiseks

taimekarv
[nimisõna, substantiiv]
väike madal karv taimedel

taimekasv
[nimisõna, substantiiv]
taimede kasvamine

taimekasvataja
[nimisõna, substantiiv]
taimekasvatusega tegeleja

taimekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
taimede kasvatamine toiduks, söödaks ja tööstuse tarbeks, vastav põllumajandusharu

taimekasvuperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille vältel taimed intensiivselt kasvavad ja arenevad

taimeke
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, õrn, nõrk taim

2. taim

taimekene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, õrn, nõrk taim

2. taim

taimeklass
[nimisõna, substantiiv]
(taimesüstemaatikas:) hõimkonnast väiksem ja seltsist suurem üksus

taimekogu
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivatatud taimede süstematiseeritud kogu

2. kuivatatud taimede kogu

taimekooslus
[nimisõna, substantiiv]
ühesugustes keskkonnatingimustes koos kasvavate taimede kogum

taimekude
[nimisõna, substantiiv]
taimel esinev kude, mis koosneb sarnase päritolu, ehituse ja talitlusega rakkudest (nt kattekude, tugikude)

taimelava
[nimisõna, substantiiv]
1. soodne keskkond kellegi arenemiseks, arendamiseks või millegi tekkeks, kujunemiseks

2. kasvulava

taimeleht
[nimisõna, substantiiv]
(sageli rohttaime lehe kohta)

taimeleotis
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest vees leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

taimeliik
[nimisõna, substantiiv]
pärilikult sarnaste taimede (isendite) looduslik, geneetiliselt kujunenud rühm, taimesüstemaatika põhiüksus

taimeliim
[nimisõna, substantiiv]
taimse päritoluga liimaine (nt tärklis, tselluloos)

taimeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. taimemotiive sisaldav

2. taimemotiive sisaldav

taimemahl
[nimisõna, substantiiv]
taimerakkudes leiduv mitmesuguseid vajalikke aineid sisaldav vedelik

taimemorfoloogia
[nimisõna, substantiiv]
taimede välisehitust käsitlev botaanika osa

taimemotiiv
[nimisõna, substantiiv]
taime kujuga motiiv kaunistuses, kindakirjas vm

taimemääraja
[nimisõna, substantiiv]
käsiraamat taimede tundmaõppimiseks ja taksonite määramiseks

taimemürk
[nimisõna, substantiiv]
mürk umbrohu hävitamiseks

taimen
[nimisõna, substantiiv]
1. Euraasia jõgedes elav kala

2. Euraasia jõgede kala

taimenimetus
[nimisõna, substantiiv]
1. taime taksonoomiline nimetus

2. sõna teatava taime tähistamiseks

taimenimi
[nimisõna, substantiiv]
1. taime taksonoomiline nimetus

2. sõna teatava taime tähistamiseks

taimepaleontoloogia
[nimisõna, substantiiv]
väljasurnud, kivistunud taimorganisme uuriv teadus

taimepass
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis tõendab taime, taimse saaduse vm objekti taimetervise nõuetekohasust ja sordi õigsust

taimepatoloog
[nimisõna, substantiiv]
botaanikateadlane, kes uurib taimehaigusi

taimepatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. taimehaigusi käsitlev bioloogia haru

2. õpetus taimehaigustest

taimeperekond
[nimisõna, substantiiv]
(taimesüstemaatikas:) liigist suurem ja sugukonnast väiksem üksus

taimepott
[nimisõna, substantiiv]
anum, milles kasvatatakse taimi

taimepress
[nimisõna, substantiiv]
vahend taimede kuivatamiseks herbaariumi jaoks

taimepüramiid
[nimisõna, substantiiv]
(kolmnurkne) astmeline puitkonstruktsioon aiataimede kasvatamiseks, ka koos sellel kasvavate taimedega

taimer
[nimisõna, substantiiv]
1. määratud ajavahemiku järel rakenduv (nt helisignaali andev) ajaseade

2. elektrooniline lülituskell seadme etteantud ajal sisse-, väljalülitamiseks vm funktsiooni täitmiseks

3. ajaseade, vahemikke märkiv ajaandur

taimerakk
[nimisõna, substantiiv]
taimorganismi rakk

taimerasv
[nimisõna, substantiiv]
looduslik või töödeldud taimne (või loomne) rasv või õli, taimne rasv (nt kakaovõi, kookosõli)

taimeriik
[nimisõna, substantiiv]
1. taimed kui eluslooduse kindla bioloogilise eripäraga osa

2. taimesüstemaatika suurim üksus, mis jaguneb hõimkondadeks

3. taimesüstemaatika suurim üksus

4. taimed kui eluslooduse osa

taimesaadus
[nimisõna, substantiiv]
taimset päritolu, taimne saadus

taimeseade
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedest kokku seatud kunstipärane kompositsioon

2. selliste kompositsioonide koostamine

taimeselts
[nimisõna, substantiiv]
(taimesüstemaatikas:) klassist väiksem ja sugukonnast suurem üksus

taimestama
[tegusõna, verb]
taimkatet, taimi peale kasvatama

taimestik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala, piirkonna taimed (liigid ja isendid kokku)

2. kasvavate taimede kogum

taimestikuline
[omadussõna, adjektiiv]
taimestikule omane, taimestikku puudutav

taimestuma
[tegusõna, verb]
taimkattega, taimedega kattuma

taimestus
[nimisõna, substantiiv]
1. taimestamise või taimestumise tulemus

2. taimedega varustatus

taimesugukond
[nimisõna, substantiiv]
(taimesüstemaatikas:) seltsist väiksem ja perekonnast suurem üksus

taimesööja
[omadussõna, adjektiiv]
1. (looma kohta:) selline, kes toitub taimedest

2. taimedest toituv

taimesüstemaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. taimorganisme käsitlev süstemaatikaharu

2. teaduslik taimede liigitus taksonite järgi

taimetark
[nimisõna, substantiiv]
taimede tundja (ja taimedega ravija)

taimetarkus
[nimisõna, substantiiv]
taimede tundmine (ja oskus nendega ravida)

taimeteadlane
[nimisõna, substantiiv]
botaanika eriteadlane

taimeteadus
[nimisõna, substantiiv]
taimi käsitlev teadus

taimetee
[nimisõna, substantiiv]
taimeosadest valmistatav tee

taimetoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (looma kohta:) selline, kes toitub taimedest

2. taimedest toituv

taimetoidurestoran
[nimisõna, substantiiv]
1. restoran, kus pakutakse erinevaid taimetoite

2. taimetoidule spetsialiseerunud restoran

taimetoit
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedest valmistatud toit

2. taimetoitlase toit

taimetoitaine
[nimisõna, substantiiv]
taimele vajalik toitaine

taimetoitlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on loobunud liha söömisest ja toitub põhiliselt taimetoidust

2. taimtoidust toituv inimene

taimetoitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimeste kohta:) ainult või põhiliselt taimetoidust toitumine

2. taimetoidust toitumine

taimetõmmis
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest vees leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

taimevaha
[nimisõna, substantiiv]
taime kudedest taimeosade kaitseks nende pinnale erituv vaha, mida kasutatakse nt kosmeetikatoodetes

taimevaik
[nimisõna, substantiiv]
looduslik, taimedest erituv õhu käes hanguv kleepjas vedelik

taimevaip
[nimisõna, substantiiv]
(pinda tihedalt, ühtlaselt katvate taimede kohta)

taimevars
[nimisõna, substantiiv]
taime kandev (tugev, puitunud) vars

taimevesi
[nimisõna, substantiiv]
taimedest saadud vesilahus (nt õisi leotades, eeterliku õliga segades, ka destilleerides), mida kasutatakse nt kosmeetikatööstuses

taimevill
[nimisõna, substantiiv]
kerge villataoline materjal, mida saadakse mõnede troopikapuude, eriti kapokipuu seemnekarvadest ning mida kasutatakse nt madratsite, polstrite täiteks

taimevorm
[nimisõna, substantiiv]
liigisisene ühik taimesüstemaatikas, taime eri kuju

taimevärv
[nimisõna, substantiiv]
taimedest saadav värv(aine)

taimeõli
[nimisõna, substantiiv]
õlitaimede seemnetest ja viljadest saadav õli

taimeökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
ökoloogia haru, mis uurib taimede või taimekoosluste ja keskkonna vastastikuseid suhteid

taimharuldus
[nimisõna, substantiiv]
haruldane taim

taimhõljum
[nimisõna, substantiiv]
vees hõljuvate taimede, peamiselt mikroskoopiliste vetikate kogum

taimik
[nimisõna, substantiiv]
rohttaimede kogum või rohukamar

taimkate
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi maa-ala taimekoosluste ja muude taimerühmitiste kogum

2. mingi maa-ala taimekoosluse, taimerühmitiste kogum

taimkattekaart
[nimisõna, substantiiv]
taimkatteüksuste paiknemist kujutav kaart

taimkattevöönd
[nimisõna, substantiiv]
suurim Maa laiusvööndilisusest tulenev maismaa tasandike regionaalne taimkatteüksus

taimkatteüksus
[nimisõna, substantiiv]
taimkatte klassifikatsiooni üksus

taimkond
[nimisõna, substantiiv]
1. taimkatte klassifikatsioonis kõrgeim taksonoomiaväline üksus

2. taimkatte tüübi nimetuse osa

3. sarnastes keskkonnaoludes kujunevate v ühesuguse ehitusega taimekoosluste kogum

taimla
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, kus kasvatatakse puude ja põõsaste seemikuid ning istikuid metsa ja haljasalade tarbeks

2. maa-ala seemikute ja istikute kasvatamiseks

taimmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
taimed või nende osad (nt lehed, viljad) kui materjal

taimne
[omadussõna, adjektiiv]
1. taimedest, taimeriigist pärit, taimedest või taimedelt saadav

2. taimele omane

3. taimedest, taimeriigist pärit

4. taimedel eksisteeriv, taimele omane

taimorganism
[nimisõna, substantiiv]
taimeriiki kuuluv organism, taim kui talitluslik tervik

taimornament
[nimisõna, substantiiv]
taime lehti, õisi, varsi või teisi osi jäljendav kaunistus

taimparasiit
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis toitub teistest taimedest, kinnitudes nende juurtele või võsudele (nt käopäkk, härghein)

taimpark
[nimisõna, substantiiv]
vana nahaparkimise viis, kus toornahka töödeldakse taimse parkaine vesilahusega (nt puukooreleotisega)

taimparkimine
[nimisõna, substantiiv]
vana nahaparkimise viis, kus toornahka töödeldakse taimse parkaine vesilahusega (nt puukooreleotisega)

taimparknahk
[nimisõna, substantiiv]
taimse parkainega pargitud nahk

taimplankton
[nimisõna, substantiiv]
vees hõljuvate taimede, peamiselt mikroskoopiliste vetikate kogum

taimravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimine taimedega, ravimtaimede kasutamine meditsiinis ja veterinaarias

taimtoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (looma kohta:) selline, kes toitub taimedest

2. taimedest toituv

taimtoit
[nimisõna, substantiiv]
taimed või taimeosad toiduna, taimset päritolu toit

tainajuuretis
[nimisõna, substantiiv]
leivajuuretis

tainaküna
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ühest puust õõnestatud piklik nõu leivataigna tegemiseks

2. leivanõu

3. leivaküna

tainamõhk
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puunõu leivataigna tegemiseks: leivaküna või leivaastja

2. leivanõu

tainane
[omadussõna, adjektiiv]
1. tainaga koos

2. tainaga koos

tainanoolija
[nimisõna, substantiiv]
spaatel, mis võimaldab pindu kahjustamata puhastada tainakaussi või tainarulli ning tõmmata köögikombaini või kannmikseri seintele tõusnud toiduained tagasi lõiketera tööulatusse

tainanägu
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt nõmeda vm inimese kohta)

tainapea
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

tainarull
[nimisõna, substantiiv]
taina rullimise riist

tainas
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl jahu, vedeliku ja mitmesuguste lisaainete (nt rasva, muna, pärmi) kokkusegamisel saadav mass küpsetiste valmistamiseks

2. pehme segu (jahust, veest ja muudest toiduainetest), millest tehakse näiteks saia või leiba

tainaspaber
[nimisõna, substantiiv]
1. peenestatud paberist, kriidist, kipsist ja liimainest saadud pehme mass, mida on võimalik vormida ja värvida

2. liimi, kipsi ja kriidiga segatud paberimass

tainataoline
[omadussõna, adjektiiv]
konsistentsilt tainast meenutav

tainaümbris
[nimisõna, substantiiv]
küpsetise tainast kate

taine
[omadussõna, adjektiiv]
ilma pekita, tailihast koosnev

tainjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tainataolise konsistentsiga

2. nätske

3. leiva kohta

taip
[nimisõna, substantiiv]
1. mõistus

2. mõistuse abil selgusele jõudmine, taipamine

3. nutikus, terane mõistus

taipama
[tegusõna, verb]
mõistuse abil milleski selgusele jõudma, millestki aru saama

taipamatu
[omadussõna, adjektiiv]
vähese taibuga, üsna rumal

taipamatult
[määrsõna, adverb]
üsna rumalalt, mitte midagi taipamata

taipamatus
[nimisõna, substantiiv]
suutmatus midagi taibata, natuke rumal olek

taiplik
[omadussõna, adjektiiv]
hea taibuga, terase aruga, (kavalalt) leidlik

taiplikkus
[nimisõna, substantiiv]
hea taip, terane aru, (kaval) leidlikkus

taiplikult
[määrsõna, adverb]
teraselt, (kavala) leidlikkuse abiga

taipoks
[nimisõna, substantiiv]
võitluskunsti liik, kus on lubatud nii käe-, jala-, põlve- kui ka küünarnukilöögid

taipoksija
[nimisõna, substantiiv]
Tai poksiga tegelev sportlane

tait
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnikasvavail veekogudel ja järvede kaldataimestikus pesitsev hakisuurune lind

2. lind

taiutama
[tegusõna, verb]
koperdama, vaarudes liikuma

taiwanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Taiwani elanik

2. Taiwani päritolu inimene

tajine
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalses potis pikalt hautades valmistatav Põhja-Aafrika ühepajatoit

2. sellise toidu valmistamise nõu

taju
[nimisõna, substantiiv]
1. (psühholoogias:) esemete ja nähtuste terviklik peegeldus teadvuses meelte kaudu, pertseptsioon

2. (laiemalt:) tajumisvõime, tunnetus, (vaistlik) arusaamine, mõistmine

3. taju

tajuhäire
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mille korral on häiritud tegelikkuse vahetu tunnetamine

tajuma
[tegusõna, verb]
1. tegelikkust vahetult tunnetama, meeltega vastu võtma

2. tunnetama, tundma, (vaistlikult) aru saama, märkama

3. (meelte abil) tundma või aru saama

tajumatu
[omadussõna, adjektiiv]
mittetajutav

tajumatus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mille puhul ei tajuta ümbritsevat, olukordi vms

tajumishäire
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mille korral on häiritud tegelikkuse vahetu tunnetamine

tajumus
[nimisõna, substantiiv]
1. tajumise üksikjuht

2. taju, tajumine

3. tajumise üksikjuht, taju

4. tajumine

tajupsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
taju käsitlev psühholoogia haru

tajur
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis reageerib mingile välistoimele (nt temperatuurile, rõhule, kiirusele) ja muundab selle elektrisignaaliks, et seda oleks hõlpus mõõta, võimendada vm viisil rakendada (nt automaatseadme käivitamiseks)

2. tundlik element

tajutav
[omadussõna, adjektiiv]
märgatav, hoomatav

tajutavalt
[määrsõna, adverb]
märgatavalt, hoomates

tajutavus
[nimisõna, substantiiv]
märgatav või hoomatav olek

take-away
[nimisõna, substantiiv]
söök-jook vm kaup, mida saab osta kaasavõtmiseks

takelrohi
[nimisõna, substantiiv]
karedate lehtede rohttaim

takerdama
[tegusõna, verb]
1. edasiliikumist takistama

2. midagi kinni hoidma, aeglustama, segi ajama vms

3. liikumist takistama

takerduma
[tegusõna, verb]
millegi taha, sisse, vahele või külge kinni jääma, liikumises takistatud olema

takerkarv
[nimisõna, substantiiv]
tugev, taimel tihedalt asetsev karv

takerkarvane
[omadussõna, adjektiiv]
takerkarvu omav, takerkarvadega kaetud

takerriisikas
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistvalt karvase kübaraservaga seen

takin
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aasia mägedes elav jässakas pelglik veislane

takistama
[tegusõna, verb]
1. millegi toimumist või kellegi tegevust häirima, pidurdama või võimatuks tegema, kedagi tagasi või midagi ära hoidma

2. midagi võimatuks tegema, segama, häirima

3. millegi toimumist v kellegi tegevust võimatuks tegema, häirima, pidurdama, segama, kedagi tagasi v midagi ära hoidma

takistamatu
[omadussõna, adjektiiv]
takistus(t)eta, vaba

takistamatult
[määrsõna, adverb]
ilma, et keegi või miski oleks takistanud, vabalt

takisti
[nimisõna, substantiiv]
1. element takistuse tekitamiseks vooluringis, kindla takistusega juht

2. elektriahela takistav element

takistus
[nimisõna, substantiiv]
1. liikumist takistav objekt, millegi toimumist takistav asjaolu, seik, isik vm

2. see, mis su liikumist või tegevust takistab, midagi võimatuks teeb

3. midagi takistav objekt, asjaolu, isik vm

takistusjooks
[nimisõna, substantiiv]
(spordiala:) hrl 3000 meetri jooks, kus sportlane peab ületama distantsil asetsevad takistused

takistusjooksja
[nimisõna, substantiiv]
takistusjooksule spetsialiseeruud kergejõustiklane

takistusjõud
[nimisõna, substantiiv]
millelegi rakenduv, liikumise suunaga risti või vastupidine jõud

takistusrada
[nimisõna, substantiiv]
(võistlus)rada, kus tuleb ületada liikumisteel asuvad takistused

takistusriba
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala takistustega (nt tarad, kraavid, tasakaalupalgid) õppusteks või võistlemiseks

takistussalv
[nimisõna, substantiiv]
ühises korpuses asuv takistite komplekt, millest saab moodustada soovitud väärtusega elektritakistuse

takistussõit
[nimisõna, substantiiv]
1. ratsaspordi ala, kus võistlejad peavad ületama liikumisteel asetsevad takistused

2. ratsaspordiala

takistustermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
tundlik termomeeter, millega mõõtmine põhineb metallide ja pooljuhtide võimel muuta sõltuvalt temperatuurist oma elektritakistust

takistusühik
[nimisõna, substantiiv]
elektritakistuse mõõtühik, nt oom

takjakinnis
[nimisõna, substantiiv]
1. nakkuva riba ehk takjapaelaga varustatud kinnitusvahend (nt jalanõudel, riietusesemetel)

2. spetsiaalne kinnitus näiteks laste riietel ja jalanõudel, mida on lihtne kinni panna ja lahti tõmmata

takjakinnitus
[nimisõna, substantiiv]
1. nakkuva riba ehk takjapaelaga varustatud kinnitusvahend (nt jalanõudel, riietusesemetel)

2. spetsiaalne kinnitus näiteks laste riietel ja jalanõudel, mida on lihtne kinni panna ja lahti tõmmata

takjanupp
[nimisõna, substantiiv]
takja kerajas kleepuv-haakuv õisik

takjapael
[nimisõna, substantiiv]
1. nakkuv riba kinnitusvahendina (nt riietel, jalanõudel)

2. nakkuv riba kinnitusvahendina riidel, jalanõul

takjariba
[nimisõna, substantiiv]
1. nakkuv riba kinnitusvahendina (nt riietel, jalanõudel)

2. nakkuv riba kinnitusvahendina riidel, jalanõul

takjas
[nimisõna, substantiiv]
kõrge suureleheline rohttaim, mille õied asetsevad kerajais kleepuv-haakuvais õisikuis

takjaõli
[nimisõna, substantiiv]
takjajuurest saadav õli, mida kasutatakse juuksehoolduseks

takk
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikeste lina- või kanepikiudude ja puitunud taimeosade sasimik

2. kiu-sasi

takka
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. selja, tagakülje poolt, tagaküljelt

2. tagumisest otsast

3. sellest kohast või suunast, mis jääb selja poole

takkajärele
[määrsõna, adverb]
1. millegi toimumisest hiljem, pärastpoole, teatud aja järel

2. millegi toimumisest hiljem, mingi aja järel

takkajärgi
[määrsõna, adverb]
1. millegi toimumisest hiljem, pärastpoole, teatud aja järel

2. millegi toimumisest hiljem, mingi aja järel

takkakiitmine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi arvamusele, jutule vm ilma pikemata omapoolse tunnustava hinnangu andmine

takkaotsa
[määrsõna, adverb]
muule lisaks, ka veel

takkapeale
[määrsõna, adverb]
muule lisaks, ka veel

takkapihta
[määrsõna, adverb]
muule lisaks, ka veel

takkatiiru
[määrsõna, adverb]
muule lisaks, ka veel

takkatippu
[määrsõna, adverb]
muule lisaks, ka veel

takkatraavi
[määrsõna, adverb]
muule lisaks, ka veel

takkatuul
[nimisõna, substantiiv]
1. tagant puhuv tuul

2. (laeva puhul:) ahtrist puhuv tuul

takku
pulsti, sassi

takkus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. pulstis, sassis

2. pulstis, takerdunud, takus

taklema
[tegusõna, verb]
millegi külge kinnituma, millegi küljes rippuma, millessegi takerduma

tako
[nimisõna, substantiiv]
väike U-kujuline teravamaitselise täidisega maisitortilja

taks
[nimisõna, substantiiv]
madal lühijalgne urukoer

taks
[nimisõna, substantiiv]
tasu või maksu kindlaksmääratud suurus

taksaator
[nimisõna, substantiiv]
1. metsatakseerimisega tegelev oskustöötaja

2. hindaja, määraja

taksatsioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi hinna või väärtuse mõõtmine, arvestamine või määramine

takseerima
[tegusõna, verb]
hindavalt vaatama, pilguga uurima, silma järgi hindama

takseerivalt
[määrsõna, adverb]
uurivalt, hindavalt

takseerkirjeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvava puistu ja selle kasvutingimuste iseloomustus

2. puistu ehituse ja juurdekasvu kirjeldus

takseertunnus
[nimisõna, substantiiv]
metsa kirjeldav tunnus, nt puude suurus, nende arv

taksi
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesi või asju raha eest ühest paigast teise toimetav auto

2. auto, millega inimene saab sõita, kui ta juhile raha maksab

taksi
[nimisõna, substantiiv]
madal lühijalgne urukoer

taksiauto
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesi või asju raha eest ühest paigast teise toimetav auto

2. auto, millega inimene saab sõita, kui ta juhile raha maksab

taksidermia
[nimisõna, substantiiv]
1. loomatopiste tegemine

2. (laiemalt ka:) kõik toimingud loomade säilitamiseks (skelettide valmistamine, putukate kuivatamine vms)

taksidermist
[nimisõna, substantiiv]
loomatopiste tegija

taksihind
[nimisõna, substantiiv]
kasvava metsa müügiks määratud tihumeetri hind

taksikoer
[nimisõna, substantiiv]
madal lühijalgne urukoer

taksis
[nimisõna, substantiiv]
1. organismide liikumine ärritaja suunas või sellest eemale või pöördumine mingi osaga selle poole

2. organismide suunatud liikumine ärriti mõjul

takso
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesi või asju raha eest ühest paigast teise toimetav auto

2. auto, millega inimene saab sõita, kui ta juhile raha maksab

taksofirma
[nimisõna, substantiiv]
taksondusega tegelev ettevõte

taksofon
[nimisõna, substantiiv]
avalikult kasutatav telefoniaparaat, mis võimaldab kõnet pärast ettemakset mündiga või telefonikaardiga

taksojuht
[nimisõna, substantiiv]
1. taksot juhtiv isik (elukutsena)

2. inimene, kelle töö on teisi inimesi taksoga sõidutada

taksojärjekord
[nimisõna, substantiiv]
(takso-ootajate järjekorra, takso ooteaja kohta)

taksomeeter
[nimisõna, substantiiv]
sõidutasu arvesti taksos

takson
[nimisõna, substantiiv]
1. ühte süstemaatikaüksusesse (nt liiki, perekonda, klassi) kuuluvate organismide rühm

2. süstemaatikaüksus

taksondus
[nimisõna, substantiiv]
1. taksoteenindus, taksovedude valdkond

2. taksoteenindus

taksonoom
[nimisõna, substantiiv]
eriteadlane, kes tegeleb keerulise ehitusega objektide süstematiseerimise ja klassifitseerimisega

taksonoomia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus keerulise ehitusega objektide klassifitseerimisest ja süstematiseerimisest

2. vastav liigitus

3. süstemaatika

4. õpetus sellest

taksopark
[nimisõna, substantiiv]
taksoettevõtte taksode kogum

taksopeatus
[nimisõna, substantiiv]
taksode peatuskoht

taksoraha
[nimisõna, substantiiv]
raha taksosõidu eest tasumiseks

taksosõit
[nimisõna, substantiiv]
taksoga sõitmine, hrl kliendina

taksoteenus
[nimisõna, substantiiv]
taksoga osutatav sõidu- või veoteenus

taksovedu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi ühest kohast teise toimetamine taksoga

taksoviin
[nimisõna, substantiiv]
taksojuhi käest ostetav viin (nt (nõukogudeaegse) öise alkoholimüügikeelu aegu)

taksoäpp
[nimisõna, substantiiv]
äpp, mille abil saab taksot tellida, selle teekonda jälgida

takt
[nimisõna, substantiiv]
1. helitöö väike osa, mis algab rütmi rõhulisest üksusest ja hõlmab järgnevad rõhuta üksused

2. helitöö väike osa

takteerima
[tegusõna, verb]
takti lööma

taktiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kompimisega, puudutamisega tajutav

2. kompimisega tajutav

taktijoon
[nimisõna, substantiiv]
üht takti teisest eraldav püstjoon noodikirjas

taktik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes võisteldes vm vastasseisus oskab võitmiseks kasutada mitmeid (leidlikke) eri võtteid ja vahendeid

2. taktika tundja

taktika
[nimisõna, substantiiv]
1. lähema eesmärgi saavutamiseks koostatud tegevuskava, (kohe, lähiajal) tegutsemiseks valitud viisid ja vahendid

2. vastav tegevus

3. konkreetne kava või meetod mingi eesmärgi saavutamiseks

4. eesmärgi saavutamise vahendid ja viisid

5. lahingu juhtimise õpetus

taktikajooks
[nimisõna, substantiiv]
vahelduva kiirusega jooks, mida joostakse koha saavutamiseks, mitte aja peale

taktikaline
[omadussõna, adjektiiv]
lähema eesmärgi saavutamisega seotud, (kohe, lähiajal) tegutsemiseks kasutatav

taktikamäng
[nimisõna, substantiiv]
tegevus, kus võistluse vm vastasseisu võitmiseks kasutatakse mitmeid (leidlikke) eri võtteid ja vahendeid

taktikasõit
[nimisõna, substantiiv]
vahelduva kiirusega sõit, mida sõidetakse koha saavutamiseks, mitte aja peale

taktikaõppus
[nimisõna, substantiiv]
õppus, kus õpitakse ja harjutatakse mingi lähema eesmärgi saavutamiseks vajalikke viise ja vahendeid (hrl sõjaväes)

taktikepp
[nimisõna, substantiiv]
kepike, millega dirigent näitab tempot ja rütmi

taktikindel
[omadussõna, adjektiiv]
takti pidav, rütmi hoidev

taktiline
[omadussõna, adjektiiv]
teisi inimesi või olukorda arvestav ja vastavalt käituv, mõõdutunnet omav

taktiliselt
[määrsõna, adverb]
taktitunnet ilmutavalt, teisi inimesi või olukorda arvestavalt, mõõdutunnet omavalt

taktilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. oskus arvestada teiste inimeste tunnetega ja olukordadega ning vastavalt käituda, mõõdutundeline käitumine

2. oskus arvestada teiste inimestega

taktimõõt
[nimisõna, substantiiv]
kahe kohakuti numbriga tähistatav struktuur, mis määrab takti rõhuliste ja rõhutute osade arvu ja vältuse

taktipuudus
[nimisõna, substantiiv]
taktitunde puudumine

taktitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaviisakas, kellegi tundeid riivav

2. ebadelikaatne, ebaviisakas

taktitult
[määrsõna, adverb]
1. ebaviisakalt, kellegi tundeid riivavalt

2. ebadelikaatselt, ebaviisakalt

taktitundeline
[omadussõna, adjektiiv]
teisi inimesi või olukorda arvestav ja vastavalt käituv, mõõdutunnet omav

taktitundeliselt
[määrsõna, adverb]
taktitunnet ilmutavalt, teisi inimesi või olukorda arvestavalt, mõõdutunnet omavalt

taktitundelisus
[nimisõna, substantiiv]
1. oskus arvestada teiste inimeste tunnetega ja olukordadega ning vastavalt käituda, mõõdutundeline käitumine

2. oskus arvestada teiste inimestega

taktitundetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaviisakas, kellegi tundeid riivav

2. ebadelikaatne, ebaviisakas

taktitundetult
[määrsõna, adverb]
1. ebaviisakalt, kellegi tundeid riivavalt

2. ebadelikaatselt, ebaviisakalt

taktitundetus
[nimisõna, substantiiv]
taktitunde puudumine, ebaviisakas, sobimatu käitumine vms

taktitunne
[nimisõna, substantiiv]
1. oskus arvestada teiste inimeste tunnetega ja olukordadega ning vastavalt käituda, mõõdutundeline käitumine

2. oskus arvestada teiste inimestega

taktitus
[nimisõna, substantiiv]
taktitunde puudumine, ebaviisakas, sobimatu käitumine vms

taktivaene
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaviisakas, kellegi tundeid riivav

2. ebadelikaatne, ebaviisakas

taktivaeselt
[määrsõna, adverb]
1. ebaviisakalt, kellegi tundeid riivavalt

2. ebadelikaatselt, ebaviisakalt

taktivaesus
[nimisõna, substantiiv]
taktitunde puudumine, ebaviisakas, sobimatu käitumine vms

taktsagedus
[nimisõna, substantiiv]
arvuti protsessori kiirust iseloomustav suurus, taktgeneraatori poolt genereeritavate impulsside arv sekundis, mida mõõdetakse hertsides

taktsamm
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhutatud, ühtses taktis samm rivis edasiliikumisel (nt sõjaväes, paraadil)

2. rütmiline, taktis sammumine

takuhark
[nimisõna, substantiiv]
harulisest puuoksast lõigatud hark, millega vanasti kinnitati takukoonal voki käsipuu külge

takukarva
[omadussõna, adjektiiv]
taku värvi

takukoonal
[nimisõna, substantiiv]
1. vokil (või kedervarrel) ketramiseks kokkukeeratud takupundar

2. (hrl esineb mitmesugustes võrdlustes)

takune
[omadussõna, adjektiiv]
1. takust tehtud või töödeldud

2. sellisest riidest

3. takust tehtud

takuriie
[nimisõna, substantiiv]
takust tehtud riie

takutama
[tegusõna, verb]
pragusid, vahesid takkudega kinni toppima, takkudega tihtima

takutis
[nimisõna, substantiiv]
tihenduseks topitud takud

takutoristaja
[nimisõna, substantiiv]
omapärase soriseva lauluga videviku- ja öölind

takõrr
[nimisõna, substantiiv]
savipinnasega kõrb

tala
[nimisõna, substantiiv]
1. tugedel asetsev rõhtloodis latitaoline kandetarind

2. rõhtloodis kandetarind

talaar
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt vaimuliku ja kohtuniku pikk laiade varrukatega ametirüü

2. vaimuliku, kohtuniku ametirüü

talalagi
[nimisõna, substantiiv]
taladele toetuv lagi

talamus
[nimisõna, substantiiv]
selgroogsete aju osa, inimesel vaheaju ülemises osas asuv paariline hallaine moodustis, mis toimib impulsside vahejaamana kesknärvisüsteemi ja madalamal asuvate struktuuride vahel

talasild
[nimisõna, substantiiv]
(rajatise kohta:) sild, mille raskust kannavad talad

talasseemia
[nimisõna, substantiiv]
pärilik haigus, mille korral vere hemoglobiini teke on häiritud ja selle tagajärjel tekib kehvveresus ehk aneemia

talassoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. raviprotseduurid mereveega, -mudaga vms

2. ravimine merekuurordis

3. meriravi, merekuurortravi

talastik
[nimisõna, substantiiv]
1. talade süsteem

2. talade süsteem, antablemaan

talb
[nimisõna, substantiiv]
1. kiilukujuline tööriist endisajal puidu lõhestamiseks ja voolimiseks

2. kiil

talbjas
[omadussõna, adjektiiv]
(taime lehe kohta:) selline, mille kõige laiem koht on tipu lähedal ja mis aluse suunas ühtlaselt aheneb

talbkude
[nimisõna, substantiiv]
(taimedel:) pikliku kujuga rakkudest koosnev kude

talbluu
[nimisõna, substantiiv]
kiilukujuline kannaluu

tald
[nimisõna, substantiiv]
jala alumine pind

taldlihvija
[nimisõna, substantiiv]
vibreeriva alusplaadiga kerge lihvmasin

taldmik
[nimisõna, substantiiv]
1. vundamendi alumine, kandev osa

2. vundamendi alumine osa

taldmine
[omadussõna, adjektiiv]
tallapoolne

taldmopp
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsa puhastuspinnaga mopp

taldrik
[nimisõna, substantiiv]
1. madal (ümmargune) lauanõu toidu söömiseks ja serveerimiseks

2. madal ümmargune nõu, mille peale saab toitu panna

taldrikjää
[nimisõna, substantiiv]
1. (lahtiste) ümmarguste tükkidena esinev jää

2. ümmarguste tükkidena esinev jää, kookjää

taldrikkõrvits
[nimisõna, substantiiv]
1. lapikute söödavate viljadega aiataim, hariliku kõrvitsa teisend

2. aiataim

taldrikud
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest metallkettast koosnev löökpill

2. löökpill

taldrikugolf
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, kus pargis, hõredamas metsas vm visatav ketas (taldrik) peab maanduma spetsiaalsetes kettidega korvides ja kus võitjaks osutub mängija, kes jõuab raja lõppu väikseima visete arvuga

2. sportmäng

taldrikukujuline
[omadussõna, adjektiiv]
taldrikut meenutav, taldriku kujuga

taldrikureegel
[nimisõna, substantiiv]
taldrikukujuline skeem, mis näitab, milline peaks olema erinevate toitude osakaal ühe toidukorra ajal

taldrikusuurune
[omadussõna, adjektiiv]
1. suuruselt taldrikuga võrreldav

2. väga, hirmutavalt suur

taldrikutäis
[nimisõna, substantiiv]
1. taldrikut täitev kogus (hrl toitu)

2. taldrikut täitev kogus

taldupidi
[määrsõna, adverb]
1. taldadega või taldadest

2. taldadest

taldutama
[tegusõna, verb]
vaigistama, taltuma panema

talendikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. võimekas, andekas

2. andekas

talendipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigipoolsed abinõud, mis toetavad kvalifitseeritud spetsialistide leidmist ja värbamist välisriikidest ning nende tööleasumist ja kohanemist Eestis (siinse majanduse hüvanguks)

talendireserv
[nimisõna, substantiiv]
veebiplatvorm, mis viib kokku Euroopa Liidu tööpakkumised tööjõupuudusega ametialadel, rändeametnikud ning kolmandate riikide oskustöötajatest tööotsijad

talent
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese võimete kõrge tase, mis võimaldab eriti edukat tegevust teatud alal

2. andekus, võimekus, talent

3. eriti suur [vaimu]anne, andekus

talent
[nimisõna, substantiiv]
massi- ja rahaühik Ees-Aasia maades ja Kreekas

talgud
[nimisõna, substantiiv]
1. tasuta ühistöö pakiliste tööde kiireks sooritamiseks

2. palgata ühistöö pakiliste tööde sooritamiseks

talgulaud
[nimisõna, substantiiv]
talgulistele kaetud söögilaud

talgulaul
[nimisõna, substantiiv]
talgutel lauldav rahvalaul

talguline
[nimisõna, substantiiv]
talgutel töötaja

talgupidu
[nimisõna, substantiiv]
talgutööle järgnev söömise ja joomisega koosviibimine

talgupäev
[nimisõna, substantiiv]
1. päev, mil ühiselt ja tasuta tehakse pakilisi töid, talgutööde päev

2. talgute korras tehtud teopäev

talgutöö
[nimisõna, substantiiv]
1. talgutel tehtav töö

2. üheskoos, hoogtööna tehtav töö

tali
[nimisõna, substantiiv]
1. rippuv tõsteseade, mille põhiosa on vints

2. rippuv tõsteseade

tali
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige külmem, sügise ja kevade vaheline aastaaeg

2. sügise ja kevade vaheline aastaaeg

taliala
[nimisõna, substantiiv]
talvel harrastatav spordiala (nt jäähoki, suusatamine, kelgusõit)

talib
[nimisõna, substantiiv]
1994. aastal Afganistanis ja Pakistanis tekkinud äärmusislamistliku rühmituse Taliban liige

talihali
[nimisõna, substantiiv]
1. punaste marjadega väike pohla meenutav igihaljas põõsas, dekoratiivne külmakindel aiataim

2. dekoratiivne aiataim

talihaljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohttaime kohta:) haljaid lehti ületalve säilitav

2. rohttaimede kohta: haljaid lehti ületalve säilitav

talihari
[nimisõna, substantiiv]
talve keskpaika tähistav päev, ka sellelähedane aeg

taliharjapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 14. jaanuar (mõnel pool ka teisel ajal), eesti rahvakalendris talve keskpaiga tähis

2. 14. jaanuar

talihooaeg
[nimisõna, substantiiv]
talvine (spordi)hooaeg

talihooldus
[nimisõna, substantiiv]
maanteede ja väiksemate teede talvine hooldus

talihoole
[nimisõna, substantiiv]
maanteede ja väiksemate teede talvine hooldus

taliib
[nimisõna, substantiiv]
1994. aastal Afganistanis ja Pakistanis tekkinud äärmusislamistliku rühmituse Taliban liige

talikoonlane
[nimisõna, substantiiv]
peaaegu tiivutu röövtoiduline putukas

talikross
[nimisõna, substantiiv]
talvine sõit või jooks vahelduvate pinnavormidega maastikul, talvine murdmaasõit või -jooks

talikuurort
[nimisõna, substantiiv]
kuurort, mis eeskätt pakub võimalust harrastada talispordialasid

talikülaline
[nimisõna, substantiiv]
sügisel karmimatest oludest talvituma saabuv ja kevadel lahkuv lind (nt kirjuhahk, urvalind)

talilaager
[nimisõna, substantiiv]
1. talvine laager puhkuseks või talispordialade harrastamiseks, sportlastel treenimiseks

2. talvine laager puhkuseks ja millegi ühiseks harrastamiseks

talimees
[nimisõna, substantiiv]
1. laevale laaditavat või laevalt lossitavat lasti hrl tükikaupa loendav isik

2. laevale laaditavat ja laevalt lossitavat lasti loendav isik

talimuna
[nimisõna, substantiiv]
alamate vähkide ja mõnede teiste mikroskoopiliste alamate loomade paksukooreline muna, mis hakkab arenema pärast puhkeaega

talimängud
[nimisõna, substantiiv]
talvised suuremad spordivõistlused

taline
[omadussõna, adjektiiv]
1. talvele omane, talvega seostuv

2. talvel esinev või toimuv

3. talvele omane

4. talvel toimuv

talinelk
[nimisõna, substantiiv]
ilutaim, mille punased, roosad või valged õied asetsevad koos tiheda õisikuna

talinisu
[nimisõna, substantiiv]
nisu, mida külvatakse sügisel ja koristatakse järgmisel aastal

talinoot
[nimisõna, substantiiv]
jääaluse kalapüügi noot

talioder
[nimisõna, substantiiv]
oder, mida külvatakse sügisel ja koristatakse järgmisel aastal

taliolümpia
[nimisõna, substantiiv]
talvel toimuvad, suusatamist, jäähokit jt talviseid spordialasid hõlmavad olümpiamängud

taliolümpiamängud
[nimisõna, substantiiv]
talvel toimuvad, suusatamist, jäähokit jt talviseid spordialasid hõlmavad olümpiamängud

talipüük
[nimisõna, substantiiv]
talvine kalapüük läbi jääaugu, jääalune kalapüük

taliraps
[nimisõna, substantiiv]
(hilis)suvel külvatav talvituma jääv raps

talirehv
[nimisõna, substantiiv]
1. talvel kasutatav rehv, mille muster sisaldab metallnaaste libisemise vältimiseks

2. talvel kasutatav rehv

talirukis
[nimisõna, substantiiv]
rukis, mida külvatakse sügisel ja koristatakse järgmisel aastal

talisibul
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav mitmeaastane talvekindel (sibulast mahedama maitsega) taim

talisman
[nimisõna, substantiiv]
maagilise väega ese, mis arvatakse tagavat soovi või eesmärgi saavutamist

talisort
[nimisõna, substantiiv]
rühm taimi, mis kasvavad ja valmivad kahe vegetatsiooniperioodi (sügisese ja kevadsuvise) jooksul

talispordiala
[nimisõna, substantiiv]
talvel harrastatav spordiala (nt jäähoki, suusatamine, kelgusõit)

talispordikeskus
[nimisõna, substantiiv]
talispordialade harrastamiseks mõeldud hoone(d) koos ettevalmistatud treenimiskohtade ja muu vajaliku varustusega

talisport
[nimisõna, substantiiv]
1. lumel või jääl harrastatavad spordialad, talvine sportimine

2. talispordiala

3. talvine sportimine

talisportlane
[nimisõna, substantiiv]
talispordi harrastaja

talistepüha
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakalendris ajavahemik toomapäevast (21. detsember) kolmekuningapäeva (6. jaanuar) või nuudipäevani (7. või 13. jaanuar) ehk ajavahemik jõuluaja algusest lõpuni

talisupleja
[nimisõna, substantiiv]
talisupluse harrastaja

talisuplema
[tegusõna, verb]
külmal ajal külmas vees suplema, talisuplust harrastama

talisuplus
[nimisõna, substantiiv]
suplemine aasta ringi, eriti talvel, nullkraadilähedases vees

talitaja
[nimisõna, substantiiv]
loomade hooldaja (hrl laudas, loomaaias)

talitama
[tegusõna, verb]
teatud viisil end ülal pidama, toimima, tegutsema

talitamm
[nimisõna, substantiiv]
tamm, millele kuivanud lehed jäävad talveks külge, hariliku tamme teisend

talitee
[nimisõna, substantiiv]
üle jäätunud vee või külmunud maa kulgev, ainult talvel sõidetav tee

taliteravili
[nimisõna, substantiiv]
teravili, mida külvatakse sügisel ja koristatakse järgmisel aastal

talitlema
[tegusõna, verb]
(organismi üksuste, elundite kohta:) toimima, ettenähtud viisil tegevuses olema

talitlus
[nimisõna, substantiiv]
organismi toimimine, tegevuses olemine, elundite vm üksuste talitlemine

talitlushäire
[nimisõna, substantiiv]
häire organismi või elundi(te) talitlemises

talitluslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. organismi toimimise, elundite vm üksuste talitlemisega seotud

2. organismi toimimisega seotud

talitlusvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime ettenäthtud viisil toimida

talitriatlon
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis koosneb jooksust, maastikurattasõidust ja murdmaasuusatamisest

talitritikale
[nimisõna, substantiiv]
nisu ja rukki hübriid, mida külvatakse sügisel ja koristatakse järgmisel aastal

talitsema
[tegusõna, verb]
1. ägeda loomuga nähtust, tugevaid tundeid vms tagasi hoidma, rahulikuks sundima

2. rahulikuks sundima

talitsematu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ägedalt, meeletu hooga toimuv, (nagu) ilma aruta

2. vaos hoidmatu

talitsetult
[määrsõna, adverb]
tagasihoitult, vaoshoitult

talitsetus
[nimisõna, substantiiv]
1. tagasihoitud, mitte äge(stunud), talitsetud olek

2. talitsetud olek

talitsiitsitaja
[nimisõna, substantiiv]
varblasesuurune pruunikashall maast toitu otsiv, Eestis arvukas lind

talitus
[nimisõna, substantiiv]
1. asutus või selle struktuuriline alljaotus

2. allüksus

talitusviis
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas keegi tegutseb, toimib

taliuinak
[nimisõna, substantiiv]
loomade talvine unelähedane, talveunest ärksam puhkeseisund

taliujumine
[nimisõna, substantiiv]
ujumine (talvel) külmas, nullkraadilähedases (ava)vees

talivikk
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmeaastane liblikõieline söödataim

2. söödataim

talivili
[nimisõna, substantiiv]
teravili, mida külvatakse sügisel ja koristatakse järgmisel aastal

taliviu
[nimisõna, substantiiv]
kuni varvasteni sulgedega kaetud jalgadega tumepruun lind

taliõng
[nimisõna, substantiiv]
talvel (jääaugust) kala püüdmiseks mõeldud külmakindlast materjalist õng

taliõun
[nimisõna, substantiiv]
sügisel valmiv, hrl ületalve säiliv (talisordi) õun

taliöölane
[nimisõna, substantiiv]
liblikana talvituv ööliblikas, kes hakkab kevadel lendama esimeste lumevabade laikude ilmumisel

talje
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese keha keskmine, roiete ja puusade vaheline osa

2. kitsas osa inimese keha keskel

taljejoon
[nimisõna, substantiiv]
(kehal:) roiete ja puusade vahelise osa peenem koht

taljeosa
[nimisõna, substantiiv]
1. keha vööosa

2. riietuseseme osa, mis seda katab

taljesõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu ja toitumisega seoses:) lahja, kalorivaene

taljeümbermõõt
[nimisõna, substantiiv]
keha ümbermõõt vöökohalt

talk
[nimisõna, substantiiv]
1. väga pehme mineraal

2. sellest valmistatud valge pulber

talkkiltkivi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt talgist koosnev kiltkivi

tall
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvueas lammas või kits

2. väike lammas või kits

tall
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuste pidamiseks mõeldud hoone või selle osa

2. hoone, kus peetaks hobuseid

tallaalune
[nimisõna, substantiiv]
1. jalatald

2. jalatsi tald

tallalakkuja
[nimisõna, substantiiv]
1. (lipitseva, pugejalikult käituva inimese kohta)

2. lipitseja, pugeja

tallalaud
[nimisõna, substantiiv]
jalaga tallatav osa (nt kangaspuudel, vokil, orelil)

tallalihas
[nimisõna, substantiiv]
üks säärelihaseid

tallama
[tegusõna, verb]
1. jalgadega korduvalt peale astudes vajutama

2. tallama, trampima

Ühendtegusõnad: maha tallama, maha tallama, sisse tallama, sisse tallama, ära tallamaära tallama

tallamiskindel
[omadussõna, adjektiiv]
(muru, pinnase vms kohta:) tallamisele vastupidav

tallamisõrn
[omadussõna, adjektiiv]
(muru, pinnase vms kohta:) tallamist mitte taluv

tallamuster
[nimisõna, substantiiv]
jalatsitalla reljeefne muster

tallanahk
[nimisõna, substantiiv]
jalatsite tallaks sobiv (kõva) nahk

tallatakso
[nimisõna, substantiiv]
(kõndimise, jalgsi liikumise kohta)

tallatugi
[nimisõna, substantiiv]
1. pöiavõlvi toetav ortopeediline abivahend

2. ortopeediline abivahend

tallavõlv
[nimisõna, substantiiv]
tallaalune kumer osa, jalapöia võlv

talleke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt, haletsevalt lambatalle või lamba kohta)

tallekene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt, haletsevalt lambatalle või lamba kohta)

tallekotkas
[nimisõna, substantiiv]
raipetoiduline kotkas, kelle noka all on harjassulgedest habe

tallel
[määrsõna, adverb]
hoiul, alal, tagavaraks

tallele
[määrsõna, adverb]
hoiule, tagavaraks

tallenahk
[nimisõna, substantiiv]
1. 1-2 päeva vanuselt tallelt võetud karusnahk

2. 1-2 päeva vanuselt tallelt võetud

tallepraad
[nimisõna, substantiiv]
tallelihast praad

tallerdama
[tegusõna, verb]
1. ringi käima või jooksma

2. tallama

tallermaa
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi tegutsemise piirkond

2. kellegi v millegi tegutsemise piirkond

tallesaba
[nimisõna, substantiiv]
(hirmul, ärevil oleku kohta)

talletama
[tegusõna, verb]
1. hoiule panema, jäädvustama, salvestama

2. hoiul hoidma, säilitama

talletuma
[tegusõna, verb]
1. hoiule jääma, jäädvustuma, salvestuma

2. hoiul, alal olema, säilima

3. tallele jääma, salvestuma

tallevill
[nimisõna, substantiiv]
tallelt saadud vill

tallikärbes
[nimisõna, substantiiv]
pistmissuistega verd imev kärbes

tallimees
[nimisõna, substantiiv]
hobuste eest hoolitsev isik

tallinlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tallinna elanik

2. Tallinnast pärit inimene

tallinlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost tallinlane

tallinnakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
tallinna keeles kõneldud või kirjutatud

tallipoiss
[nimisõna, substantiiv]
hobuste eest hoolitsev isik

tallium
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge läikiv, õhu käes kiiresti tuhmuv pehme metall, keemiline element järjenumbriga 81

tallmeister
[nimisõna, substantiiv]
(mõisa) tallimeeste ülem endisajal

tallofüüt
[nimisõna, substantiiv]
alam taim, mille keha on lehtedeks ja varteks eristumata (nt vetikas)

tallukas
[nimisõna, substantiiv]
riidest jalakate, mida kantakse soki asemel või sokile lisaks (endisajal eriti sõjaväes või nt viiskudega kantuna)

tallulkõndija
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes toetub kõndides kogu tallale

talluma
[tegusõna, verb]
1. jalgadega korduvalt peale astudes vajutama

2. tallama, trampima

tallus
[nimisõna, substantiiv]
1. lehtedeks ja varteks eristumata keha alamatel taimedel

2. varteks ja lehtedeks jagunemata taimekeha

3. rakis

tallutama
[tegusõna, verb]
1. taldu või talda alla panema või lööma

2. lüües

3. õmmeldes

tallutsi
[määrsõna, adverb]
tallad koos v kokku

tallutus
[nimisõna, substantiiv]
tallutamine

talman
[nimisõna, substantiiv]
1. laevale laaditavat või laevalt lossitavat lasti hrl tükikaupa loendav isik

2. laevale laaditavat ja laevalt lossitavat lasti loendav isik

talmud
[nimisõna, substantiiv]
juudi usu‑ ja õigusjuhiste kogu, Toora kommentaarid

talmudism
[nimisõna, substantiiv]
1. Talmudi õpetus

2. talmudi õpetus

talmudist
[nimisõna, substantiiv]
1. Talmudi tundja või uurija

2. Talmudi täpne järgija

3. talmudi tundja ja järgija

talmudistlik
[omadussõna, adjektiiv]
Talmudi õpetusega seotud või sellest lähtuv

talong
[nimisõna, substantiiv]
(rebitav, lõigatav) väike kaart või leht, mis on aluseks millegi saamisel

talongisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
kord kaupade müümiseks elanikkonnale vastavate erikaartide alusel

talrep
[nimisõna, substantiiv]
1. seade taglase trossi, rooliülekande või muu trossi või keti pinguldamiseks

2. vantide, trosside, kettide pingutusvahend

talsipüha
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakalendris ajavahemik toomapäevast (21. detsember) kolmekuningapäeva (6. jaanuar) või nuudipäevani (7. või 13. jaanuar) ehk ajavahemik jõuluaja algusest lõpuni

taltsas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (loomade kohta:) inimestega harjutatud, neid mitte kartev ega ründav, taltsutatud

2. loomult rahulik, kuulekas

taltsutaja
[nimisõna, substantiiv]
looma taltsutav või dresseeriv inimene (ka elukutsena)

taltsutama
[tegusõna, verb]
1. metslooma inimesega harjutama, taltsaks tegema

2. dresseerima

taltsutamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ägedalt, meeletu hooga toimuv, (nagu) ilma aruta

2. vaos hoidmatu

taltsutatav
[omadussõna, adjektiiv]
1. see, keda on võimalik taltsutada

2. see, mida on võimalik mingil moel käsitseda

3. see, keda taltsutatakse

taltuma
[tegusõna, verb]
(kellegi oleku, käitumise, tunnete kohta:) rahuliku(ma)ks, lepliku(ma)ks, taltsa(ma)ks muutuma, ägedust, agressiivsust minetama

taltunud
[omadussõna, adjektiiv]
1. taltsaks, vagusaks jäänud

2. vaibunud

talu
[nimisõna, substantiiv]
1. maal asuv hrl ühele perekonnale kuuluv elupaik ja majapidamine, mis hõlmab nii maavalduse kui hooned

2. maal ühele perele kuuluvad hooned ja maa, kus peetakse loomi ja haritakse põldu. Mõnikord tegutseb talu ka ettevõttena.

taluarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
taluhoonetele iseloomulik kujundus- ja ehitusstiil teataval ajal

taluelamu
[nimisõna, substantiiv]
maja, kus talus elatakse

taluhoone
[nimisõna, substantiiv]
talu juurde kuuluv hoone (nt elamu, laut, ait)

taluhäärber
[nimisõna, substantiiv]
jõuka suurtalu ruumikas elamu, mis asus rehest eraldi (eriti Mulgimaal)

talukoht
[nimisõna, substantiiv]
1. talu (sageli eelkõige selle maa)

2. talu [eelkõige selle maa]

talulaps
[nimisõna, substantiiv]
(maalapse kohta)

taluleib
[nimisõna, substantiiv]
maal, talus küpsetatud koduleib

talum
[nimisõna, substantiiv]
kivitarindi osa, mis juhib kaarelt v taladelt tuleva koormise püsttoele

taluma
[tegusõna, verb]
1. rasket, ebameeldivat olukorda välja kannatama, raskus(t)ele vastu pidama

2. ebameeldivale olukorrale vastu pidama (ja selle üle mitte kurtma)

Ühendtegusõnad: ära talumaära taluma

talumaja
[nimisõna, substantiiv]
1. maja, kus talus elatakse, taluelamu

2. taluhoone

talumajand
[nimisõna, substantiiv]
(talu kui majandusüksuse kohta)

talumajandus
[nimisõna, substantiiv]
taludel rajanev majandamisviis

talumajapidamine
[nimisõna, substantiiv]
talu kui majandusüksus

talumats
[nimisõna, substantiiv]
(talupoja, maamehe kohta hrl härra või linlase vastandina, ka sõimusõnana)

talumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida või keda on väga raske või võimatu välja kannatada

talumatult
[määrsõna, adverb]
väljakannatamatult, piinaval moel

talumatus
[nimisõna, substantiiv]
talumatu-olek, mittetalutavus

talumees
[nimisõna, substantiiv]
meessoost talupidaja, maamees

talumehelik
[omadussõna, adjektiiv]
talumehele omane või iseloomulik

talumehelikult
[määrsõna, adverb]
talumehele omaselt

talumets
[nimisõna, substantiiv]
talule kuuluv mets

talumispiir
[nimisõna, substantiiv]
1. halvim, ebasoodsaim olukord või tingimuste kogum

2. kõige ebasoodsamate tingimuste kogum

talumistasu
[nimisõna, substantiiv]
maaomanikule makstav hüvitis selle eest, et tema maa peal paikneb tehnovõrk või -rajatis

talumisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime ebameeldivat olukorda välja kannatada

talumuuseum
[nimisõna, substantiiv]
1. silmapaistnud isiku talu muuseumina

2. muuseum, mis tutvustab endisaegseid taluhooneid, põllutööriistu ja muud talupidamisega seotut

talunaine
[nimisõna, substantiiv]
1. talus elav ja töötav naine, maanaine

2. (ajalooliselt:) talurahva hulka kuuluv naine

talund
[nimisõna, substantiiv]
talumajapidamise nimetus peamiselt enne 1940. aastat

taluneiu
[nimisõna, substantiiv]
maalt, talukohast pärit tütarlaps

talunik
[nimisõna, substantiiv]
1. talukoha pidaja

2. inimene, kes peab talu

taluomanik
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellele kuulub talu või talukoht

2. talukoha omanik

talupere
[nimisõna, substantiiv]
1. talus elav, talu pidav pere

2. (ajalooliselt:) talupoja pere koos sulasrahvaga

taluperemees
[nimisõna, substantiiv]
talu omanik ja/või talukoha pidaja

talupidaja
[nimisõna, substantiiv]
1. talukoha pidaja

2. inimene, kes peab talu

talupiim
[nimisõna, substantiiv]
piim, mille rasvasisaldust pole pärast lüpsmist muudetud

talupoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. talus või mujal põllumajanduses töötaja

2. (ajalooliselt:) vastava ühiskondliku seisuse, talurahva liige

talupoegkond
[nimisõna, substantiiv]
talupojad kogumina, ka kui sotsiaalne kiht, kui seisus

talupoeglik
[omadussõna, adjektiiv]
1. talupojale, maarahvale omane või iseloomulik

2. talupoegkonna hulka kuuluv

talupoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. talust pärit poiss, maapoiss

2. (ajalooliselt:) poiss talurahva hulgast

talupojakultuur
[nimisõna, substantiiv]
maarahvale omane aineline ja vaimne kultuur

talupojamõistus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl praktilise ja maise mõtlemise kohta)

talupojaseisus
[nimisõna, substantiiv]
talurahvas seisusena

talupojatarkus
[nimisõna, substantiiv]
1. varasematele põlvkondadele ja talupoeglikule eluviisile omane (elu)tarkus

2. realistlikul elunägemisel, tervel mõistusel põhinev suhtumine

talupood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse kohalikku, oma talunike toodetud toidu- ja muud kaupa

talurahvakohus
[nimisõna, substantiiv]
talurahva asju arutanud kohus Balti kubermangudes alates a-st 1889 (nt vallakohus, kreisikohus)

talurahvakool
[nimisõna, substantiiv]
1. 17. sajandi keskpaigast kuni 20. sajandi alguseni tegutsenud kool, mis andis lihtrahva lastele emakeelset haridust

2. lihtrahva lastele haridust andnud kool

talurahvaliikumine
[nimisõna, substantiiv]
talurahva võitlus maaisandate ja valitsuse vastu

talurahvarahutus
[nimisõna, substantiiv]
talurahva väljaastumine feodalistliku korra vastu, vastuhakk mõisnikele

talurahvareform
[nimisõna, substantiiv]
reform, mis 19. sajandi keskpaiags muutis talurahva suhteid mõisniku ja riigiga, vabastades talupoja pärussõltuvusest

talurahvas
[nimisõna, substantiiv]
talupojad kogumina, ka kui sotsiaalne kiht, kui seisus

talurahvaseadus
[nimisõna, substantiiv]
1. seadus, mis reguleerib mõisnike ja riigiga ning talupoegade omavahelisi suhteid

2. (Eestis:) 19. sajandil Venemaa keisririiki kuulunud Eestimaa kubermangu jaoks kehtestatud seadus, mis muutis ja täpsustas talurahva õigusi ning kohustusi

talurahvasõda
[nimisõna, substantiiv]
talupoegade laiaulatuslik ülestõus

talurahvaõigus
[nimisõna, substantiiv]
keskaja õigusnormid, mis reguleerisid talurahva õigusi

talusaadus
[nimisõna, substantiiv]
talumajapidamises kasvavatelt taimedelt ja loomadelt saadud toiduaine (nt marjad, piim, teravili, mesi)

talutama
[tegusõna, verb]
saatjaks, juhtijaks, toetajaks olles kellelgi käia laskma

talutare
[nimisõna, substantiiv]
1. (rehielamu või talumaja kohta)

2. rehetare

3. talumaja

talutav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hinnanguna:) enam-vähem vastuvõetav, normaalne

2. vastuvõetav, normaalne

taluteenija
[nimisõna, substantiiv]
endisajal palga eest talus töötanud (nais)isik

talutoit
[nimisõna, substantiiv]
maal või talus ise kasvatatud toiduainetest valmistatud toit

taluturism
[nimisõna, substantiiv]
maaturismi vorme, mis pakub taludes majutust ja taluelu kogemust

talutöö
[nimisõna, substantiiv]
talupidamiseks vajalik töö

talutüdruk
[nimisõna, substantiiv]
(maatüdruku või endisajal ka taluteenija kohta)

talutütar
[nimisõna, substantiiv]
taluperemehe tütar

taluvus
[nimisõna, substantiiv]
võime ebameeldivat olukorda välja kannatada

taluvuspiir
[nimisõna, substantiiv]
aste, milleni talumisvõime veel ulatub

taluvusvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime ebameeldivat olukorda välja kannatada

talv
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige külmem, sügise ja kevade vaheline aastaaeg

2. sügise ja kevade vaheline aastaaeg

talvakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult talba meenutav, kiilu kujuga

2. kiilu kujuga

talve
[nimisõna, substantiiv]
1. kõige külmem, sügise ja kevade vaheline aastaaeg

2. sügise ja kevade vaheline aastaaeg

talveaed
[nimisõna, substantiiv]
suurte seina- ja laeakendega hoone või hoone osa, kus kasvatatakse troopilisi ilutaimi ja mida hrl kasutatakse ka koosviibimiste korraldamiseks

talveaeg
[nimisõna, substantiiv]
sügisest kevadeni kehtiv vööndiaeg (suhestatuna suveajaga, mis on kellaaeg on edasi nihutatud)

talveaken
[nimisõna, substantiiv]
klaasitud raam, mis pannakse talvel soojapidavuse suurendamiseks akna ette lisaks

talvedepressioon
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse vähesusest tingitud biorütmihäire, meeleolulangus pimedal ajal (ja selle iseeneslik taandumine kevadel ja suvel)

2. valguse vähesusest tingitud meeleolulangus pimedal ajal

talvehakk
[nimisõna, substantiiv]
talve algus

talvehaljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohttaime kohta:) haljaid lehti ületalve säilitav

2. rohttaimede kohta: haljaid lehti ületalve säilitav

talvehari
[nimisõna, substantiiv]
talve keskpaika tähistav päev, ka sellelähedane aeg

talvehein
[nimisõna, substantiiv]
karja talvesöödaks kogutav hein

talvehooaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. talvine ajalõik, mil tegeldakse mingi talvise töö või alaga

2. talviste oludega aeg (nt liikluses)

talveilm
[nimisõna, substantiiv]
talvine, külmakraadidega ilm

talvejalats
[nimisõna, substantiiv]
talveajal kantav külma eest kaitsev jalanõu (nt saabas)

talvejope
[nimisõna, substantiiv]
talvel kantav soe jope

talvejopp
[nimisõna, substantiiv]
talvel kantav soe jope

talvekahjustus
[nimisõna, substantiiv]
talviste ilmaolude tekitatud kahjustus

talvekartul
[nimisõna, substantiiv]
talvel (toiduks, söödaks) kasutatav kartul

talvekarv
[nimisõna, substantiiv]
looma talvine karvkate

talvekarvastik
[nimisõna, substantiiv]
looma talvine karvkate

talvekasukas
[nimisõna, substantiiv]
1. (loomade talvekarvastiku kohta)

2. (loomade talvekarvastiku kohta)

talvekate
[nimisõna, substantiiv]
talvekahjustuste eest kaitsev kate

talvekindel
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) ebasoodsaid talvitumisolusid taluv

talvekirik
[nimisõna, substantiiv]
külmal, talvisel ajal kasutamiseks mõeldud, hrl (suvekirikust) väiksem, õdusam kirik või (köetav) ruum

talvekobar
[nimisõna, substantiiv]
ületalve elamiseks kärgedel moodustuv mesilaste kobar

talvekoda
[nimisõna, substantiiv]
talveks püstitatav traditsiooniline elamu (püstkoda) mõnedel Põhja-Euraasia rahvastel

talvekorda
[määrsõna, adverb]
talvitumiseks, talveks valmis seisundisse

talvekorras
[määrsõna, adverb]
talvitumiseks, talveks valmis seisundis

talvekorter
[nimisõna, substantiiv]
millegi ületalve hoidmise koht

talvekumm
[nimisõna, substantiiv]
1. talvel kasutatav rehv, mille muster sisaldab metallnaaste libisemise vältimiseks

2. talvel kasutatav rehv

talvekuu
[nimisõna, substantiiv]
1. üks talve kuudest, Eestis detsember, jaanuar ja veebruar

2. talvine kuu

talvekülm
[nimisõna, substantiiv]
1. talvine (eriti) madal temperatuur, talvine kõva külm

2. väga külm õhutemperatuur

talveküte
[nimisõna, substantiiv]
talveks varutud materjal hoone kütmiseks (nt puud, kivisüsi)

talvekütus
[nimisõna, substantiiv]
talvisteks oludeks, madala õhutemperatuuriga sõitmiseks sobiv mootorsõiduki kütus

talvelaager
[nimisõna, substantiiv]
1. talvine laager puhkuseks või talispordialade harrastamiseks, sportlastel treenimiseks

2. talvine laager puhkuseks ja millegi ühiseks harrastamiseks

talvelill
[nimisõna, substantiiv]
talvel õitsev lill

talvemaastik
[nimisõna, substantiiv]
talvine, hrl lumine ja raagus puudega maastik

talvemantel
[nimisõna, substantiiv]
talvel kantav soe mantel

talvemasendus
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse vähesusest tingitud biorütmihäire, meeleolulangus pimedal ajal (ja selle iseeneslik taandumine kevadel ja suvel)

2. valguse vähesusest tingitud meeleolulangus pimedal ajal

talvemuinasjutt
[nimisõna, substantiiv]
1. (kauni talvise looduse vms talvega seostuva kohta)

2. (talvise looduse, ilmaolude vm talvega seostuva kauni nähtuse kohta)

talvemüts
[nimisõna, substantiiv]
talvel kantav soe müts

talvepakane
[nimisõna, substantiiv]
1. talvine (eriti) madal temperatuur, talvine kõva külm

2. väga külm õhutemperatuur

talvepealinn
[nimisõna, substantiiv]
Otepää tiitel talveperioodil

talvepesa
[nimisõna, substantiiv]
looma talvine pesa

talvepuhkus
[nimisõna, substantiiv]
1. talvine töötamise või õpingute vaheaeg

2. talvine töötamise v õpingute vaheaeg

talvepunkt
[nimisõna, substantiiv]
punkt taevaskeral, kus Päike asetseb talvisel pööripäeval

talvepuud
[nimisõna, substantiiv]
talveks varutud, talvel kasutatav küttepuud

talvepäev
[nimisõna, substantiiv]
talvine päev

talvepäevad
[nimisõna, substantiiv]
mitmepäevane talvine üritus, ntasutuse talvine tööväline kogunemine, kus tegeldakse nii erialase tegevuse kui ka ühise meelelahutusega

talvepäike
[nimisõna, substantiiv]
talvine päikesevalgus

talvepüha
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ajavahemiku kohta jõulust uue aastani)

talverehv
[nimisõna, substantiiv]
1. talvel kasutatav rehv, mille muster sisaldab metallnaaste libisemise vältimiseks

2. talvel kasutatav rehv

talveriided
[nimisõna, substantiiv]
talvel kantavad soojad ülerõivad (nt kasukas, talvemantel, karvamüts), talvine riietus

talverõivad
[nimisõna, substantiiv]
talvel kantavad soojad ülerõivad (nt kasukas, talvemantel, karvamüts), talvine riietus

talverõõm
[nimisõna, substantiiv]
rõõmutunne talve üle

talvesaabas
[nimisõna, substantiiv]
soe, talvisel ajal kandmiseks mõeldud saabas

talvesadam
[nimisõna, substantiiv]
jää liikumise ja hoovuste eest kaitstud sadam

talvesiiber
[nimisõna, substantiiv]
lõõris asuv siiber, mis avatakse siis, kui on vaja soemüüri kütta ning mille puhul liigub suits korstnasse läbi soojamüüri

talvesõda
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude Liidu ja Soome Vabariigi vaheline sõda, mis algas 30. novembril 1939 ja lõppes 13. märtsil 1940 Moskva rahulepinguga, osa teisest maailmasõjast

talvesööt
[nimisõna, substantiiv]
talvel kasutatav sööt

talvesüda
[nimisõna, substantiiv]
talve keskmine, hrl kõige külmem osa, talve kõrgaeg

talvetaat
[nimisõna, substantiiv]
(külma ilma, pakase kohta)

talvetee
[nimisõna, substantiiv]
üle jäätunud vee või külmunud maa kulgev, ainult talvel sõidetav tee

talveti
[määrsõna, adverb]
igal või mitmel talvel, talvedel

talvetoit
[nimisõna, substantiiv]
hrl loomade talvine toit

talveuinak
[nimisõna, substantiiv]
loomade talvine unelähedane, talveunest ärksam puhkeseisund

talveuni
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade talvine unetaoline tardumusseisund

2. sellest ärksam unelähedane puhkeseisund

talvevaru
[nimisõna, substantiiv]
talveks varutud toit vm tagavara

talvevarustus
[nimisõna, substantiiv]
külmal ajal kasutamiseks mõeldud esemed ja abivahendid (nt suusad, lapsevankril lumekate, jalgrattal talvekummid)

talvevorm
[nimisõna, substantiiv]
talvel kantav vormiriietus

talvevõetud
[omadussõna, adjektiiv]
külmunud või külmast kahjustatud

talveõhtu
[nimisõna, substantiiv]
talvepäeva õhtu

talveõrn
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede kohta:) külma suhtes tundlik, külmakartlik

2. külmakartlik

talveöö
[nimisõna, substantiiv]
talvine öö

talvik
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkeral kasvav väike igihaljas kanarbikulaadne õistaim

2. igihaljas püsik

talvike
[nimisõna, substantiiv]
varblasesuurune pruunikashall maast toitu otsiv, Eestis arvukas lind

talvine
[omadussõna, adjektiiv]
1. talvele omane, talvega seostuv

2. talvel esinev või toimuv

3. talvele omane

4. talvel toimuv

talviselt
[määrsõna, adverb]
talvele omaselt

talvistepüha
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakalendris ajavahemik toomapäevast (21. detsember) kolmekuningapäeva (6. jaanuar) või nuudipäevani (7. või 13. jaanuar) ehk ajavahemik jõuluaja algusest lõpuni

talvitama
[tegusõna, verb]
1. (inimeste kohta:) talvel mingis kohas elama, talve või talvepuhkust veetma

2. talvekorteris olema

talviti
[määrsõna, adverb]
igal või mitmel talvel, talvedel

talvituma
[tegusõna, verb]
(lindude, loomade kohta:) soojal maal, urus vm paigas talve üle elama, ületalve elama

talvitumine
[nimisõna, substantiiv]
(loomade, lindude, taimede kohta:) talve üleelamine

talvitumiskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus (ränd)linnud ja loomad talve üle elavad

talvitumispaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus (ränd)linnud ja loomad talve üle elavad

talvitus
[nimisõna, substantiiv]
1. talvitamine

2. talvitumine

talvitusala
[nimisõna, substantiiv]
(lindude, loomade kohta:) piirkond talvitumiseks

talvituskobar
[nimisõna, substantiiv]
ületalve elamiseks kärgedel moodustuv mesilaste kobar

talvituskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus (ränd)linnud ja loomad talve üle elavad

talvituspaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus (ränd)linnud ja loomad talve üle elavad

talvitustiik
[nimisõna, substantiiv]
hrl kunstlikult rajatud tiik kalade, vähkide jt veeloomade ületalve pidamiseks

talvituv
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes elab talvel mingis kohas

talõšš
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Põhja-Iraanis ja Lõuna-Aserbaidžaanis Kaspia mere rannikul elava rahva liige

2. Põhja-Iraanis elava rahva liige

tamada
[nimisõna, substantiiv]
1. peoõhtu juht (nt Gruusias)

2. peovanem, peoõhtu juht

tamadaa
[nimisõna, substantiiv]
1. peoõhtu juht (nt Gruusias)

2. peovanem, peoõhtu juht

tamagotchi
[nimisõna, substantiiv]
Jaapanist pärit elektrooniline mänguloom

tamari
[nimisõna, substantiiv]
tume ja tugevamaitseline Jaapani sojakaste, mis ei sisalda nisu, nn puhas sojakaste, mis kääritatakse ainult vee ja soolaga

tamarillo
[nimisõna, substantiiv]
tomatipuu hrl pruunikaspunase kestaga munajas, kibemagusa maitsega vili (mari)

tamarillo-tomatipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopilises Ameerikas kasvav pehmekarvaste lehtede ja munajate viljadega (tamarillodega) väike puu või põõsas

tamarind
[nimisõna, substantiiv]
1. tamarindipuu söödav vili, mida kuivatatult või ekstraktina kasutatakse idamaiste roogade ja jookide maitsestamiseks

2. tamarindipuu vili

tamarindipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav laiavõraline igihaljas lehtpuu, mille viljaks on tamarind

tamarisk
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Euroopa, Aasia ja Aafrika rohtlates, poolkõrbetes ja kõrbetes kasvav kanarbikku meenutavate lehtedega roosa- või valgeõieline põõsas või väike puu, mujal ilupõõsana

2. lõunamaine põõsas

tambiküna
[nimisõna, substantiiv]
1. küna, milles vanasti tambiti peeneks leivataignasse lisatavad aganad

2. aganaleiva taigna segamise küna

tambilasn
[nimisõna, substantiiv]
puulabidas, millega vanasti tambiti peeneks leivataignasse lisatavad aganad

tambits
[nimisõna, substantiiv]
1. tampimise vahend, nt tampnui

2. tampnui, -seadis

3. tambits

tambur
[nimisõna, substantiiv]
1. vaguni või hoone välis- ja siseukse vaheline ruum

2. vaguni või hoone esik

tamburiin
[nimisõna, substantiiv]
1. väike käsitrumm, mille ümbrisvõrus on kõlisevad metallkettakesed

2. väike kuljustrumm

tambuur
[nimisõna, substantiiv]
1. peakupli alla ehitatud sale silinderjas akendega ruum

2. kupli allehitis

tamiil
[nimisõna, substantiiv]
1. õnge- või spinningunööriks kasutatav tehisjõhv

2. õnge- v spinningunöör

tamil
[nimisõna, substantiiv]
1. draviidi rahva liige Lõuna-Indias ja Sri Lanka põhjaosas

2. Lõuna-Indias ja Sri Lanka põhjaosas elava rahva liige

tamka
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe vastase lauamäng kabenditega tumedate ja heledate ruutudega nelinurksel laual

2. kahe inimese lauamäng, mida mängitakse lamedate nuppudega spetsiaalsel mustade ja valgete ruutudega alusel

tamkamäng
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe vastase lauamäng kabenditega tumedate ja heledate ruutudega nelinurksel laual

2. kahe inimese lauamäng, mida mängitakse lamedate nuppudega spetsiaalsel mustade ja valgete ruutudega alusel

tamkanupp
[nimisõna, substantiiv]
kabenupp

tamm
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt puisniitudel ja hajusalt metsades kasvav puu, mille vili on tõru

2. teatud liiki suur puu, millel on jäme tüvi

tamm
[nimisõna, substantiiv]
1. (piki kallast kulgev) vallitaoline rajatis veevoolu suunamiseks või tõkestamiseks või tee viimiseks läbi veekogu

2. pikk ja kitsas ehitis, mille eesmärk on takistada vee voolu

3. vallitaoline massiivne vesiehitis

tamm
[nimisõna, substantiiv]
1. viimasele vastasmängijapoolsele horisontaalile jõudnud ning seetõttu suurema liikumisõiguse ja väärtuse saanud kabend

2. kabestunud kabend

tammekedrik
[nimisõna, substantiiv]
üks meie kõige suuremaid liblikaid, kelle röövik toitub lehtedest ja muudest taimeosadest

tamme-kivipuravik
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspruuni kübaraga ja punaka võrkmustriga kaetud jalaga seen, mis lõikekohalt värvub kiiresti siniseks

tammekoor
[nimisõna, substantiiv]
tammepuu tüve pindmine kiht

tammekooreleotis
[nimisõna, substantiiv]
tammekoorest vees leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

tammekooretee
[nimisõna, substantiiv]
tammekoorest valmistatav tee

tammekooretõmmis
[nimisõna, substantiiv]
tammekoorest vees leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

tammelaud
[nimisõna, substantiiv]
tammepalgist saetud laud

tammeleht
[nimisõna, substantiiv]
tammepuu leht (sageli kujutisena)

tammemets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on tamm

tammemähkur
[nimisõna, substantiiv]
pisiliblikas, kelle röövikud kahjustavad tamme

tammeparkett
[nimisõna, substantiiv]
tammepuidust laudadest või liistudest parkett

tammepuit
[nimisõna, substantiiv]
1. tammepuupuit materjalina

2. see puu materjalina

tammepuu
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt puisniitudel ja hajusalt metsades kasvav puu, mille vili on tõru

2. teatud liiki suur puu, millel on jäme tüvi

tammepärg
[nimisõna, substantiiv]
tammeokstest pärg (hrl võidupärjana, austuse sümbolina)

tammeriisikas
[nimisõna, substantiiv]
tammede läheduses kasvav punakaspruun seen

tammeseemik
[nimisõna, substantiiv]
seemnest kasvatatud tammetaim

tammetõru
[nimisõna, substantiiv]
1. tamme piklik helepruun vili

2. tamme vili

tammeviht
[nimisõna, substantiiv]
lehtedega tammeokstest saunaviht

tammik
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on tamm

tammine
[omadussõna, adjektiiv]
tammepuust

tammistama
[tegusõna, verb]
1. tammiga tõkestama või piirama

2. tammiga tõkestama v piirama

tammitama
[tegusõna, verb]
1. tammiga tõkestama või piirama

2. tammiga tõkestama v piirama

tammsaarelik
[omadussõna, adjektiiv]
Anton H. Tammsaarele, tema loomelaadile või loomingule omane, sageli vanatestamentliku, fatalistliku maailmatunnetusega seotud

tammuma
[tegusõna, verb]
paigal seistes jalalt jalale astuma

Ühendtegusõnad: paigal tammumapaigal tammuma

tamp
[nimisõna, substantiiv]
(pingelise töö, suure koormuse, kiiruse vms kohta)

tampima
[tegusõna, verb]
1. mingi vahendiga korduvalt lüües midagi töötlema, mingisse seisundisse viima

2. tambitsaga katki, puruks, peeneks tegema

Ühendtegusõnad: kinni tampima, kinni tampima, maha tampimamaha tampima

tampimismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin pinnase tihendamiseks tampimise teel

tampimisnui
[nimisõna, substantiiv]
nui tampimiseks

tampmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin pinnase tihendamiseks tampimise teel

tampnui
[nimisõna, substantiiv]
nui tampimiseks

tamponeerima
[tegusõna, verb]
(kivimi) tühemikke kõvastuva lahusega täitma

tampoon
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiinis ja mujal kasutatav imavast materjalist riba, rull või tups

2. topp, tropp

tampoonima
[tegusõna, verb]
(kivimi) tühemikke kõvastuva lahusega täitma

tampsavi
[nimisõna, substantiiv]
ehituses kasutatav tambitud savisegu

tamsa
[nimisõna, substantiiv]
mitme keeruga jämedam puuvill-lõng, mida kasutati rüsade, nootade vms tegemiseks ning kalavõrgu rakendamiseks

tamsalõng
[nimisõna, substantiiv]
mitme keeruga jämedam puuvill-lõng, mida kasutati rüsade, nootade vms tegemiseks ning kalavõrgu rakendamiseks

tamtamm
[nimisõna, substantiiv]
1. loodusrahvaste trumm, mida mängitakse kätega

2. trumm loodusrahvastel

3. suur gong

tan
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): siinuse ja koosinuse jagatis

2. nurgafunktsioon: siinuse ja koosinuse jagatis

tanatofoobia
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik hirm surma ees

tanatoloog
[nimisõna, substantiiv]
suremise ja surma uurija, tanatoloogia eriteadlane

tanatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus surmast, selle mehhanismist ja dünaamikast

tandem
[nimisõna, substantiiv]
miski, kus paigutus on selline, et kaks objekti (nt inimest, looma, seadet) asetsevad üksteise järel esiküljega ühele poole

tandemhüpe
[nimisõna, substantiiv]
langevarjuhüpe, mis toimub koos instruktoriga (hüppaja on rakmete abil kinnitatud instruktori külge)

tandemlend
[nimisõna, substantiiv]
koos instruktoriga lendamine nt paraplaaniga

tandemõpe
[nimisõna, substantiiv]
keeleõppemeetod, mille puhul kaks eri keelt kõnelevat isikut õpivad ja õpetavad vastastikku teineteise keelt

tander
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus toimub äge tegevus (hrl võitlus, lahing), lahingupaik, võitlusväli

tandoori
[nimisõna, substantiiv]
India päritolu vertikaalne silindrilise kujuga saviahi

tang
[nimisõna, substantiiv]
1. teravilja kooritud ja purustatud tera (nt tatratang, nisutang)

2. sel viisil peenestatud terad kogumina

3. teravilja kooritud ja purustatud tera

4. riisi-, tatra-

tangad
[nimisõna, substantiiv]
kolmnurkse lõikega ja hrl laia kummiga napid aluspüksid

tangaine
[nimisõna, substantiiv]
1. tangud kui toiduaine

2. (igasuguse teratoote kohta)

tangens
[nimisõna, substantiiv]
1. (kolmnurga külgede ja nurkade seos ehk trigonomeetriline funktsioon): siinuse ja koosinuse jagatis

2. nurgafunktsioon: siinuse ja koosinuse jagatis

tangensoid
[nimisõna, substantiiv]
tangensfunktsiooni (sirgetele lähenev) graafik

tangentsiaal
puutujasihiline, puute-, riivav, riive-

tangentsiaallõige
[nimisõna, substantiiv]
pikilõige, mis ei läbi puu südant

tangentsiaalne
[omadussõna, adjektiiv]
puutujasihiline, puute-, riivav, riive-

tangeriin
[nimisõna, substantiiv]
tangeriinipuu väike mõrkjas ovaalse kujuga vili

tangeriinipuu
[nimisõna, substantiiv]
väikeste mõrkjate ovaalse kujuga viljadega (tangeriinidega) igihaljas puu

tangi
[määrsõna, adverb]
1. (hrl hammaste kohta:) kõvasti kokku surutuks

2. hrl hammaste kohta: kõvasti kokku

tangid
[nimisõna, substantiiv]
kahest liigendiga ühendatud vastassuunalisest poolest koosnev tööriist millegi haaramiseks, hoidmiseks, painutamiseks, lõikamiseks vms

tangilokk
[nimisõna, substantiiv]
kuumade lokitangidega keeratud lokk

tangis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (hrl hammaste kohta:) kõvasti kokku surutud, kõvasti koos

2. hrl hammaste kohta: kõvasti kokku surutud

tangisünnitus
[nimisõna, substantiiv]
sünnitus, mille korral aidatakse lapse sünnile kaasa sünnitustangidega

tango
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhutatud põhirütmiga, kaheosalises taktimõõdus seltskonna- ja võistlustants

2. selle tantsu muusika

tangsünnitus
[nimisõna, substantiiv]
sünnitus, mille korral aidatakse lapse sünnile kaasa sünnitustangidega

tangtõbi
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja loomade parasitaarhaigus, millele on iseloomulik paelussi vastsete ehk tsüstitserkide leidumine lihastes, südames, kesknärvisüsteemis vm

tangune
[omadussõna, adjektiiv]
1. tangu sisaldav

2. teraline

3. tangu sisaldav

tangupuder
[nimisõna, substantiiv]
odratangust tehtud puder (ka varasemaaegse täht- ja pidupäevatoiduna, ning vorstitäidisena)

tanguut
[nimisõna, substantiiv]
praeguse Lääne-Hiina alal elanud rahva liige

tanguvorst
[nimisõna, substantiiv]
odratangust, pekitükkidest, maitseainetest (ja seaverest) valmistatud vorst

tank
[nimisõna, substantiiv]
roomikuil liikuv soomustatud lahingumasin

tanka
[nimisõna, substantiiv]
1. jaapani klassikaline 31 silbist koosnev viierealine riimita luuletus

2. jaapani klassikaline luulevorm

tanka
[nimisõna, substantiiv]
tiibeti religioosne maal, lõuendile maalitud ja kokku rullitav ikoon, mida kasutatakse kujustamise abivahendina

tanker
[nimisõna, substantiiv]
1. laev, mille keresse ehitatud mahuteis veetakse vedellasti

2. vedellasti veolaev

tankett
[nimisõna, substantiiv]
1-2 kuulipildujaga relvastatud kergetank

tankiarmee
[nimisõna, substantiiv]
tanki- ja muudest mehhaniseeritud korpustest koosnev armee

tankiinid
[nimisõna, substantiiv]
särki meenutavast ülaosast ja bikiinipükstest koosnevad ujumis- või päevitusriided

tankikahur
[nimisõna, substantiiv]
tankile paigutatud suurtükk

tankikorpus
[nimisõna, substantiiv]
tankidiviisidest moodustatud suurem sõjaväeline üksus

tankikuulipilduja
[nimisõna, substantiiv]
tanki torni monteeritud kuulipilduja

tankilahing
[nimisõna, substantiiv]
lahing tankiväeosade osavõtul

tankima
[tegusõna, verb]
1. (hrl auto, lennuki kohta:) kütust võtma, (paaki) kütusega täitma

2. sõidukile kütust sisse panema

tankimiin
[nimisõna, substantiiv]
maamiin vastase soomukite hävitamiseks

tankimispüstik
[nimisõna, substantiiv]
1. pumba ja arvestiga seade kütuse väljastamiseks

2. kütuse väljastamise seade tanklas

tankiroomik
[nimisõna, substantiiv]
1. ringlev kett või lint, mille kaudu tank toetub maapinnale

2. selliste kettide või lintidega tank

tankirusikas
[nimisõna, substantiiv]
jalaväe tankitõrjerelvana kasutatav granaadiheitja

tankirünnak
[nimisõna, substantiiv]
rünnak, mille käigus kasutatakse tanke

tankisoomus
[nimisõna, substantiiv]
tanki kuulide ja kildude eest kaitsev metallkate

tankist
[nimisõna, substantiiv]
1. tankimeeskonna liige

2. tankiväelane

tankitõrje
[nimisõna, substantiiv]
abinõude kogum vastase tankide jt soomukite rünnaku tagasilöömiseks

tankitõrjekahur
[nimisõna, substantiiv]
tankitõrjeks kasutatav suurtükk

tankitõrjekraav
[nimisõna, substantiiv]
tankitõkkeks kaevatud kraav

tankitõrjepüss
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal tankitõrjeks kasutatud pika raua ja suure kaliibriga jalaväerelv

tankitõrjerakett
[nimisõna, substantiiv]
tankitõrjeks kasutatav rakettrelv

tankitõrjerelv
[nimisõna, substantiiv]
tankitõrjeks vm soomustehnika hävitamiseks kasutatav relv või ründamisvahend

tankitõrjesuurtükk
[nimisõna, substantiiv]
tankitõrjeks kasutatav suurtükk

tankiväelane
[nimisõna, substantiiv]
soomusväkke kuuluv sõjaväelane, kes tegutseb lahingus peamiselt soomusveokil liikudes

tankivägi
[nimisõna, substantiiv]
maaväe hulka kuuluv väeüksus, mis koosneb suure liikuvuse, tulejõu ja lahinguvõimega tankiüksustest

tankla
[nimisõna, substantiiv]
1. koht autode jt sõidukite bensiinikütusega tankimiseks koos vastava varustusega

2. koht, kus autod saavad kütust võtta

3. tankimisjaam v -koht, hrl bensiinijaam

tanklaev
[nimisõna, substantiiv]
1. laev, mille keresse ehitatud mahuteis veetakse vedellasti

2. vedellasti veolaev

tanklaevastik
[nimisõna, substantiiv]
tanklaevade kogum, tanklaevad

tanklakett
[nimisõna, substantiiv]
tanklad, mis tegutsevad ühe nime või kaubamärgi all

tanklapood
[nimisõna, substantiiv]
tanklas tegutsev pood

tankodroom
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, mis on kohandatud tankide jt lahingumasinate katsetamiseks ja nende juhtimise õpetamiseks

2. tankide harjutusväli

tankrespiraator
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hingamisaparaat, ühtlases rütmis muudetava õhurõhuga metallkamber, millesse hingamislihaste nõrkusega patsient ventileerimiseks suleti, nii et ainult pea jäi välja

tanksaabas
[nimisõna, substantiiv]
tugev jämedast nahast saabas

tanktirel
[nimisõna, substantiiv]
üksteise jalgadest hoidvate võimlejate tireldamine

tanktopp
[nimisõna, substantiiv]
hrl ilma käisteta õhem trikoosärk

tankur
[nimisõna, substantiiv]
1. pumba ja arvestiga seade kütuse väljastamiseks

2. kütuse väljastamise seade tanklas

tankurauto
[nimisõna, substantiiv]
auto liikuva tankimisjaamana

tannalbiin
[nimisõna, substantiiv]
ravim kõhulahtisuse vastu, tanniini ja albumiini ühend

tanner
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus toimub äge tegevus (hrl võitlus, lahing), lahingupaik, võitlusväli

tanniid
[nimisõna, substantiiv]
taimne parkaine, kibeda maitse ja kootava toimega kollakas pulber, mida saadakse peamiselt Väike-Aasia tamme lehepungadest ja pahkadest ning mida kasutatakse naha-, tekstiili-, toiduainetööstuses ja meditsiinis

tanniin
[nimisõna, substantiiv]
1. suud kuivatava maitsega, parkiva ja kootava toimega kollakas pulber, mida leidub paljudes taimedes (nt pajukoores, viinamarjakestades) ja mida kasutatakse nt veinide valmistamisel

2. parkaine

tansaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tansaania kodanik või elanik

2. Tansaania päritolu inimene

tanta
[nimisõna, substantiiv]
1. (vanamoeliselt, saksikult tädi või vanema naise kohta)

2. tädi või vanema naise kohta

tantaal
[nimisõna, substantiiv]
hallikas hästi töödeldav metall, keemiline element järjenumbriga 73

tante
[nimisõna, substantiiv]
1. (vanamoeliselt, saksikult tädi või vanema naise kohta)

2. tädi või vanema naise kohta

tantjeem
[nimisõna, substantiiv]
aktsiaseltsi juhatuse või nõukogu liikmetele puhaskasumist makstav lisatasu

tantra
[nimisõna, substantiiv]
1. tantrismi pühad õpetustekstid

2. (tantrismi ja sellest tõukunud tõukunud esoteeriliste praktikate kohta)

3. tantrismile omased õpetustekstid

tantrism
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme budismi ja hinduismi pärimusliku õpetuse üldnimetus

2. budismi ja hinduismi pärimusi

tantristlik
[omadussõna, adjektiiv]
tantrismiga, tantratega seotud

tants
[nimisõna, substantiiv]
1. rütmiliste kehaliigutuste ja teatavate sammude tegemine hrl muusika saatel, tantsimine

2. vastav kunstiliik

3. liigutused ja sammud, mida sa muusikalise pala saatel teed

4. tantsimine

5. see, mida tantsitakse, selle kunstiliigi teos v pala, vastav muusika

tantsija
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsimisega tegelev inimene (ka elukutsena)

2. inimene, kes tantsib või kelle töö on tantsida

tantsijanna
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsimisega tegelev naissoost inimene

2. (kutseline) naissoost tantsija

tantsijatar
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsimisega tegelev naissoost inimene

2. (kutseline) naissoost tantsija

tantsima
[tegusõna, verb]
1. hrl muusika saatel rütmilisi kehaliigutusi ja teatud samme tegema

2. tantsu esitama

3. muusika saatel (teatud reeglite järgi) liikuma

Ühendtegusõnad: ette tantsima, ette tantsima, kaasa tantsima, kaasa tantsima, maha tantsimamaha tantsima

tantsing
[nimisõna, substantiiv]
tantsupidu, tantsimine

tantsiskelema
[tegusõna, verb]
1. kergel sammul (nagu) tantsides liikuma

2. hüplema, karglema, keerlema vms

3. [mänglevalt, kergelt] hüplema, karglema, tantsides liikuma

tantsisklema
[tegusõna, verb]
1. kergel sammul (nagu) tantsides liikuma

2. hüplema, karglema, keerlema vms

3. [mänglevalt, kergelt] hüplema, karglema, tantsides liikuma

tantsitama
[tegusõna, verb]
1. tantsima panema (nt tantsuks muusikat mängides), tantsida laskma

2. kedagi tantsule kutsuma ja temaga tantsima

tantslema
[tegusõna, verb]
1. kergel sammul (nagu) tantsides liikuma

2. hüplema, karglema, keerlema vms

3. [mänglevalt, kergelt] hüplema, karglema, tantsides liikuma

tantstõbi
[nimisõna, substantiiv]
närvihaigus, mille tunnuseks on tahtele allumatud tõmblevad liigutused

tantsuasend
[nimisõna, substantiiv]
kehahoiak tantsu ajal

tantsuetendus
[nimisõna, substantiiv]
etendus, kus väljendutakse tantsu kaudu, tantsukunsti etendus

tantsujalg
[nimisõna, substantiiv]
(tantsimise või tantsija kohta poeetilisemas keelepruugis)

tantsujalu
[määrsõna, adverb]
tantsides

tantsujuht
[nimisõna, substantiiv]
(hrl rahvatantsurühma juhi kohta)

tantsukaart
[nimisõna, substantiiv]
(ballil:) kogu õhtu tantsude loend, kuhu saab märkida tantsupartneri nime

tantsukaaslane
[nimisõna, substantiiv]
paariline tantsimisel

tantsukeel
[nimisõna, substantiiv]
(koreograafiliste väljendusvahendite kohta)

tantsuking
[nimisõna, substantiiv]
king tantsimiseks

tantsukiri
[nimisõna, substantiiv]
tantsu üleskirjutamiseks kasutatav tingmärkide süsteem

tantsuklubi
[nimisõna, substantiiv]
tantsuhuviliste klubi

tantsukool
[nimisõna, substantiiv]
tantsu õpetav kool

tantsukunst
[nimisõna, substantiiv]
kunstivorm, milles kunstiline väljendus toimub tantsu kaudu

tantsukursus
[nimisõna, substantiiv]
kursus hrl seltskonnatantsude õpetamiseks

tantsulaul
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsu saatev (rahvalik) laul

2. laul, mille saatel on hea tantsida

tantsuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tantsuga seotud, sellesse puutuv

2. tantsule iseloomulik

3. tantsu abil väljendatav

4. tantsudest koosnev, rohke tantsuga

tantsulisus
[nimisõna, substantiiv]
tantsule iseloomulik olek, tantsu olemusega seotud olek

tantsulka
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt tantsimiseks korraldatav seltskondlik koosviibimine

2. tantsimiseks korraldatav koosviibimine

tantsulokaal
[nimisõna, substantiiv]
lokaal, kus saab tantsida

tantsulooming
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsude loomine

2. loodud tantsud, tanstulavastused vms

tantsulugu
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsuks mängitav või lauldav muusikapala

2. lugu, mille järgi on hea tantsida

tantsulõvi
[nimisõna, substantiiv]
(meeessoost isiku kohta, kes meeleldi ja hästi tantsib)

tantsumask
[nimisõna, substantiiv]
maskitantsu tantsimisel kantav mask (loodusrahvastel)

tantsumees
[nimisõna, substantiiv]
(hrl meessoost tantsuasjatundja, tantsija, tantsuarmastaja kohta)

tantsumeister
[nimisõna, substantiiv]
1. meisterlik tantsija

2. tantsuvõistluse võitja

3. meisterlik tantsija

tantsumuusika
[nimisõna, substantiiv]
tantsude saatemuusika

tantsumäng
[nimisõna, substantiiv]
liikumismäng, mille oluline osa on tants või tantsulised liigutused

tantsuorkester
[nimisõna, substantiiv]
tantsumuusikat mängiv orkester

tantsupaar
[nimisõna, substantiiv]
tantsijatest moodustuv paar (seltskonnatantsudes on hrl paaris mees ja naine)

tantsupartner
[nimisõna, substantiiv]
paariline tantsimisel

tantsupeoline
[nimisõna, substantiiv]
hrl rahvatantsupeost osavõtja (esmajoones rahvatantsija vm tantsupeo tegelane)

tantsupidu
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt tantsimiseks korraldatav seltskondlik koosviibimine

2. tantsimiseks korraldatav koosviibimine

tantsupisik
[nimisõna, substantiiv]
(tantsimise kohta, huvi tantsimise või tantsuõppimise vastu)

tantsuplats
[nimisõna, substantiiv]
tantsimise paik (hrl vabas looduses, aga ka ruumis)

tantsupoos
[nimisõna, substantiiv]
kehahoiak tantsu ajal

tantsupõrand
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsimise ala (nii ruumis kui väljas)

2. vabas õhus

tantsurestoran
[nimisõna, substantiiv]
restoran, kus saab tantsida

tantsuring
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsuhuviliste klubiline ühendus

2. taidlusringina

tantsusamm
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsimisel tehtav mingile tantsule iseloomulik samm

2. kergel, tantsulisel liikumisel tehtav samm

tantsuseade
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsu kui (lavastusliku) terviku loomine (nt muusikapala saateks)

2. loodud tants

tantsusport
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, kus võisteldakse teatud seltskonnatantsude tantsimises

tantsustiil
[nimisõna, substantiiv]
ajastule, piirkonnale, autorile vms omane väljenduslaad tantsus või tantsumuusikas, sellele ühised jooned

tantsusuund
[nimisõna, substantiiv]
suund, milles tantsitakse

tantsusõber
[nimisõna, substantiiv]
tantsu ja tantsimist armastav inimene

tantsusüit
[nimisõna, substantiiv]
tantsudest koosnev süit

tantsutama
[tegusõna, verb]
1. tantsima panema (nt tantsuks muusikat mängides), tantsida laskma

2. kedagi tantsule kutsuma ja temaga tantsima

tantsuteater
[nimisõna, substantiiv]
tantsuetendusi korraldav teater

tantsuteraapia
[nimisõna, substantiiv]
ravimine tantsu kaudu

tantsutreening
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsuoskuse treenimine

2. treening tantsu kaudu

3. vastav treeningukord

4. üks treeningukord

tantsutrenn
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsuoskuse treenimine

2. treening tantsu kaudu

3. vastav treeningukord

4. üks treeningukord

tantsutrupp
[nimisõna, substantiiv]
tantsijate rühm

tantsuturniir
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, kus võisteldakse hrl võistlustantsude esitamises

tantsutuur
[nimisõna, substantiiv]
1. (ringikujuline, hoogne) tantsimine

2. tantsimine, tantsuring

tantsutüdruk
[nimisõna, substantiiv]
1. tantsijatar (sagedamini show-tantsu esitaja kohta)

2. tantsijatar (sagedamini show-tantsu esitaja kohta)

tantsuvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, kus võisteldakse hrl võistlustantsude esitamises

tantsuväljak
[nimisõna, substantiiv]
väljak tantsupidude pidamiseks

tantsuõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune tantsupidu

tantsuõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle töö on tantsimist õpetada

tanu
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne juukseid varjav abielunaise peakate

2. abielunaise peakate

tanuk
[nimisõna, substantiiv]
kõdul ja kändudel kasvav kollane kuni pruun seen

tanukandja
[nimisõna, substantiiv]
abielus naine

tanukiri
[nimisõna, substantiiv]
muster, ornament rahvariide tanul

tanum
[nimisõna, substantiiv]
küla majadevaheline tee

tanuseen
[nimisõna, substantiiv]
halli kellukja kübaraga raipelõhnaline mittesöödav seen

tanutama
[tegusõna, verb]
1. (endisaegses pulmakombestikus:) pruudile pulmatseremoonia osana abielunaise tanu pähe panema

2. pruudile pulmas naisetanu pähe panema

tao
[nimisõna, substantiiv]
1. (taoismis:) maailma kulg, kõiges toimiv seaduspära, üks hiina filosoofia põhimõisteid

2. teatud vaimne õpetus ja selle järgimine

3. hiina filosoofia põhimõiste

taoism
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Hiina õpetuste, kultuste ja religioossete institutsioonide kogum, mis kujunes välja meie ajaarvamise esimestel sajanditel

2. hiina pärimuslik maailmakäsitus ja sellest tekkinud usund

taoist
[nimisõna, substantiiv]
taoismi järgija

taoistlik
[omadussõna, adjektiiv]
taoismi õpetust järgiv, sellel põhinev, taoismile omane

taoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult või omadustelt millelegi sarnanev või midagi meenutav

2. kellegi sarnane

3. sarnane, sugune

taoliselt
[määrsõna, adverb]
kellegi või millegi moodi, kellegagi või millegagi sarnaselt

taoraud
[nimisõna, substantiiv]
taotav, sepistamiseks sobiv raud, milles süsinikku on alla 0,2 protsendi

taosed
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse vm veolooma kaela pandavad puust, alt polsterdatud rakmed, mis ühendatakse roomade ja looga abil aistega

2. hobuserakmete põhiosa

taotavus
[nimisõna, substantiiv]
metalli omadus tagumisel, sepistamisel vajalikku kuju võtta, ilma et tekiks pinna- või sisepragusid

taoti
[määrsõna, adverb]
1. aeg-ajalt (ette tulles), mõne aja tagant (kordudes), mõnel juhul

2. nii, et tegevus kordub mõne aja tagant

taotlema
[tegusõna, verb]
1. midagi saada või saavutada püüdma (nt asjakohaseid ametkondlikke protseduure läbides)

2. midagi (näiteks viisat, tööluba) ametlikult saada püüdma

Ühendtegusõnad: tagasi taotlematagasi taotlema

taotlus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi taotlemisel esitatav hrl kirjalik ametlik sooviavaldus

2. avaldus, mille sa millegi saamiseks mingile asutusele esitad

taotluslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. meelega tehtud või tehtav, plaanitsetud

2. meelega tehtud

3. taotletud, tahtlik, sihilik

taotlusvoor
[nimisõna, substantiiv]
projektirahastuse vm taotlemise üks järke

taotsema
[tegusõna, verb]
kellelgi kombeks, tavaks olema, tavatsema

tapa
[nimisõna, substantiiv]
niinest valmistatud riie polüneeslastel

tapa
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaania ühe-kahe suutäie suuruste külmade ja soojade suupistete valik

2. vastav suupiste

tapabaar
[nimisõna, substantiiv]
Hispaaniapärane baar, kus jookide kõrvale pakutakse mitmekesist suupistevalikut ehk tapas't

tapahimu
[nimisõna, substantiiv]
(kange) tahtmine tappa

tapahimuline
[omadussõna, adjektiiv]
tappa himustav, agressiivne, verejanuline

tapajäätmed
[nimisõna, substantiiv]
töötlemiseks kõlbmatud tapetud looma osad (nt pea, sõrad, saba)

tapakaal
[nimisõna, substantiiv]
tapetud looma tapasooja rümba kogumass

tapakirg
[nimisõna, substantiiv]
tugev tahtmine kedagi tappa või jahti pidada

tapakonditsioon
[nimisõna, substantiiv]
nuumloomade ja nuumlindude toitumusaste

tapaküpsus
[nimisõna, substantiiv]
looma tapmiseks sobilik kaal

tapalammas
[nimisõna, substantiiv]
tapmisele määratud või tapetav lammas

tapalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tapa elanik

2. Tapalt pärit inimene

tapalava
[nimisõna, substantiiv]
1. surmamõistetu hukkamiseks ettenähtud kõrgend endisajal

2. (tänapäeval esineb mitmesugustes väljendites ühenduses tapmisega)

3. surmamõistetu hukkamiseks ettenähtud lava

tapaliha
[nimisõna, substantiiv]
1. tapetud looma (töötlemata) liha

2. tapetud looma [töötlemata] liha

tapaloom
[nimisõna, substantiiv]
tapmisele määratud või tapetav loom

tapamaja
[nimisõna, substantiiv]
1. loomi lihaks töötlev ettevõte

2. vastav hoone

tapamasin
[nimisõna, substantiiv]
1. (tapariista kohta

2. inimese või süsteemi kohta, kes või mis massiliselt ja valimatult tapab)

tapamass
[nimisõna, substantiiv]
tapetud looma tapasooja rümba kogumass

tapaohver
[nimisõna, substantiiv]
1. ohverdusviis, mille puhul ohvriloom või inimene tapetakse

2. selliselt ohverdatu

tapapakk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hukkamisriist, pakk või pink, mille peal surmamõistetu pea maha raiuti

tapapink
[nimisõna, substantiiv]
pink, mille külge kinnitati (väiksem) tapaloom

tapapunkt
[nimisõna, substantiiv]
väiketapamaja

taparelv
[nimisõna, substantiiv]
vahend kellegi surmamiseks, relv (kui tapmisvahend)

tapariie
[nimisõna, substantiiv]
niinest valmistatud riie polüneeslastel

tapariist
[nimisõna, substantiiv]
vahend kellegi surmamiseks, relv (kui tapmisvahend)

tapas
[nimisõna, substantiiv]
1. Hispaania ühe-kahe suutäie suuruste külmade ja soojade suupistete valik

2. vastav suupiste

tapasaagis
[nimisõna, substantiiv]
looma tapasooja rümba ja tapaeelse kehamassi suhe protsentides

tapasoe
[omadussõna, adjektiiv]
äsja tapetud loomalt pärit, seetõttu soe

tapatalgu
[nimisõna, substantiiv]
tapmine, verevalamine, veresaun, veretöö

tapatalgud
massiline või metsik tapmine

tapatall
[nimisõna, substantiiv]
tapmisele määratud või tapetav tall

tapatall
[nimisõna, substantiiv]
1. loomi lihaks töötlev ettevõte

2. vastav hoone

tapatöö
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tapmine

tapeedirull
[nimisõna, substantiiv]
rulli keeratud tapeet

tapeet
[nimisõna, substantiiv]
1. paberist vms materjalist seinakattematerjal

2. spetsiaalne paber, millega kaetakse toa seinu

tapeetima
[tegusõna, verb]
1. tapeeti panema, hrl seina tapeediga (või selle aseainega) katma

2. tapeeti panema, [seinu] tapeediga katma

tapenaad
[nimisõna, substantiiv]
soolakas segu, mis sisaldab purustatud oliive, anšoovist, kappareid ja teisi maitseaineid

tapetseerima
[tegusõna, verb]
1. tapeeti panema, hrl seina tapeediga (või selle aseainega) katma

2. tapeeti panema, [seinu] tapeediga katma

tapetu
[nimisõna, substantiiv]
tapetud inimene

tapiir
[nimisõna, substantiiv]
Aasias ja Lõuna-Ameerikas elav väikese londiga loom, kelle varvastel on väheldased kabjad

tapikeel
[nimisõna, substantiiv]
(tappliites:) tapi väljaulatuv osa

tapiokk
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikataime manioki mugulatest saadav teraline tärklis

2. maniokitärklis

tapipeitel
[nimisõna, substantiiv]
peitel, mille paksus on laiusest suurem

tapipesa
[nimisõna, substantiiv]
(tappliites:) tapikeelele vastava kujuga väljalõige või ava

tapirong
[nimisõna, substantiiv]
rong vangide edasisaatmiseks

tapisaag
[nimisõna, substantiiv]
1. eriline kitsas käsisaag, mida kasutatakse tappide ja puunikerduse tegemisel

2. teat kitsas käsisaag

tapisalk
[nimisõna, substantiiv]
1. vangide rühm, keda saadetakse edasi järgmisse kohta, saadetis vange

2. vangide rühm

tapivagun
[nimisõna, substantiiv]
vagun vangide edasisaatmiseks

tapivangla
[nimisõna, substantiiv]
vangla sunnitööle või asumisele saadetavate vangide teel

tapja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kellegi tapnud (sageli ühenduses inimese tahtliku tapmisega)

tapjahai
[nimisõna, substantiiv]
suurim röövtoiduline hai

tapjainstinkt
[nimisõna, substantiiv]
(agressiivsuse, suure võidutahte, enesekehtestusvõime avaldumise kohta)

tapjakoer
[nimisõna, substantiiv]
(agressiivse, murdja koera kohta)

tapjalik
[omadussõna, adjektiiv]
tapjale omane, tapmisega iseloomustatav

tapjarakk
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi immuunsüsteemi rakk, mis on võimeline hävitama kahjustunud või ebanormaalseid rakke (nt vähirakke, viirusega nakatunud rakke)

2. rakk, mis on võimeline hävitama kahjustunud rakke

tapjarobot
[nimisõna, substantiiv]
sõjamasin, millele on loodud ise tegutsemise võimekus

taplema
[tegusõna, verb]
sõdima, lahingut pidama

taplus
[nimisõna, substantiiv]
võitlus, lahing, sõdimine

tapluskala
[nimisõna, substantiiv]
teatud kaunis akvaariumikala

tapma
[tegusõna, verb]
1. kelleltki elu võtma

2. kellegi elu lõpetama, tema surma põhjustama

Ühendtegusõnad: maha tapma, maha tapma, ära tapmaära tapma

tapmine
[nimisõna, substantiiv]
1. isikuvastane kuritegu, mille sisuks on teise inimese surma põhjustamine

2. loomade, lindude, ka inimese surma põhjustamine (loomade puhul hrl lihasaamise eesmärgil)

tapmishimu
[nimisõna, substantiiv]
(kange) tahtmine tappa

tapmisähvardus
[nimisõna, substantiiv]
edastatud teade ähvardusega kedagi tappa

tapp
[nimisõna, substantiiv]
1. tapmine

2. tapmine

tapp
[nimisõna, substantiiv]
1. kaht (puit)detaili ühendav ja fikseeriv liide, milles ühe detaili eend on kinnitatud teise detaili vastava kujuga väljalõikesse või avasse

2. puiduseotis

tapp
[nimisõna, substantiiv]
1. vangide edasitoimetamise viis, hrl etappide kaupa koos vahepeatustega ja relvastatud valve all

2. vangide edasisaatmine etappide kaupa

tapp
[nimisõna, substantiiv]
humala, kassitapu vm vääntaime rahvapärane nimetus

tappejõud
[nimisõna, substantiiv]
surmamise jõud, löögivõime (relval)

tapper
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne löögi- ja viskerelvana kasutatud sõjariist

tappev
[omadussõna, adjektiiv]
1. täielik, äärmine, suurt kannatust põhjustav

2. ülimalt suur

3. täielik, äärmine, ülim

tappima
[tegusõna, verb]
1. puust liidete ehk tappide abil ühendama, nendega varustama

2. tappide abil ühendama, tappidega varustama

tappima
[tegusõna, verb]
vange relvastatud valve all (koos vahepeatustega) edasi toimetama

tappimismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin tapikeelte ja -pesade väljalõikamiseks

tappliide
[nimisõna, substantiiv]
1. kaht (puit)detaili ühendav ja fikseeriv liide, milles ühe detaili eend on kinnitatud teise detaili vastava kujuga väljalõikesse või avasse

2. puiduseotis

tappnurk
[nimisõna, substantiiv]
seina tasapinnas olevate tappidega rõhtpalkseina nurk

tappsaag
[nimisõna, substantiiv]
1. eriline kitsas käsisaag, mida kasutatakse tappide ja puunikerduse tegemisel

2. teat kitsas käsisaag

tappseotis
[nimisõna, substantiiv]
1. kaht (puit)detaili ühendav ja fikseeriv liide, milles ühe detaili eend on kinnitatud teise detaili vastava kujuga väljalõikesse või avasse

2. puiduseotis

tapsima
[tegusõna, verb]
kergelt, väikeste sammudega astuma

tapsutama
[tegusõna, verb]
kergelt, väikeste sammudega astuma

tapuaed
[nimisõna, substantiiv]
1. aed humalate kasvatamiseks

2. aed, kus kasvavad humalad

tapurohi
[nimisõna, substantiiv]
varemeil, liivikuil ja elamute läheduses kasvav rohttaim, millel on süstjad lehed ja hõredad sinised õiekobarad

taputeivas
[nimisõna, substantiiv]
teivas tapuväädi toestamiseks

tapvalt
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

tara
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala piirav või eraldav tõke

2. enamasti puust või metallist ehitis, mis on selle maa-ala ümber

taraan
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne raudteraviku vm massiivse otsaga palk kindluse müüri või värava lõhkumiseks

2. tänapäeval kasutatav sellelaadne riist lukustatud ukse maha murdmiseks

taraenelas
[nimisõna, substantiiv]
väikeste rohkete õisikutesse koondunud valgete õitega hekitaim

tarakan
[nimisõna, substantiiv]
mustjaspruun läikiv inimkaasleja putukas, kes armastab sooja ja niisket keskkonda

taralipp
[nimisõna, substantiiv]
õhuke laud lippaia tegemiseks

taralõng
[nimisõna, substantiiv]
lookjalt rippuvate astlaliste okste ja piklike punaste viljadega lehtpõõsas

tarand
[nimisõna, substantiiv]
nelinurkne kivikalme osa, mida piirab suurtest kividest müür

tarandik
[nimisõna, substantiiv]
tõkkega piiratud ala loomade jaoks

tarandkalme
[nimisõna, substantiiv]
tarandi(te)st koosnev kivikalme

tarantass
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne pikk neljarattaline kattega reisivanker Venemaal

2. neljarattaline reisivanker

tarantel
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Euroopas, Ukraina steppides ja mujal esinev suur karvane ämblik

2. ämblik

tarantella
[nimisõna, substantiiv]
1. kastanjettide ja tamburiiniga saadetav kiiretempoline Itaalia rahvatants, hiljem õukonnatants

2. selle tantsu muusika

tarantinolik
[omadussõna, adjektiiv]
filmirežissöör Quentin Tarantinole omane, hrl musta huumorit ja ülepakutud hulljulgeid elemente sisaldav

tarapitalane
[nimisõna, substantiiv]
kirjandusliku rühmituse Tarapita liige

tarapost
[nimisõna, substantiiv]
post, mille külge kinnitatakse tara rõhtlatid, võrk vms

tarapulk
[nimisõna, substantiiv]
püstaia laud või lipp

taras
[nimisõna, substantiiv]
aiaroigas

tara-seatapp
[nimisõna, substantiiv]
Eestis tavaline pika väänduva varrega ja suurte valgete või roosade õitega rohttaim

tarastama
[tegusõna, verb]
1. taraga piirama

2. taraga piirama, tarasse sulgema

tarastus
[nimisõna, substantiiv]
1. tarastamine

2. tara(d)

taravõrk
[nimisõna, substantiiv]
1. metallvõrk aia tegemiseks, võrktara võrk

2. metallvõrk aia tegemiseks

3. võrktara võrk

tarbeaed
[nimisõna, substantiiv]
praktilise otstarbega aed (sageli vastandatuna iluaiale)

tarbeasi
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelus tarvis minev ese

tarbed
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil puhul kasutamiseks, millegi tegemiseks mõeldud esemed, seadmed vm vahendid

2. vahendid

tarbeelektroonika
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaseks kasutamiseks mõeldud elektroonikaseadmed (nt arvutid, telefonid, GPS navigatsiooniseadmed)

tarbeese
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelus tarvis minev ese

tarbegraafik
[nimisõna, substantiiv]
esemelise keskkonna kujundaja, kes kasutab trükikunstile omaseid visuaalseid väljendusvahendeid (nt sümboleid, teksti, värvi)

tarbegraafika
[nimisõna, substantiiv]
graafika või disaini alaliik ja tegevusala, mis hõlmab esemelise keskkonna kujundamist trükikunstile omaste visuaalsete väljendusvahendite abil (kasutades sümboleid, teksti, värvi vms)

tarbekaup
[nimisõna, substantiiv]
inimeste eluvajadusi rahuldav toidu- ja tööstuskaup

tarbekeel
[nimisõna, substantiiv]
teatava rakendusliku eesmärgiga keelekasutus (nt ametikeel, ajakirjanduskeel, teaduskeel)

tarbekeemia
[nimisõna, substantiiv]
keemiatooted, mida kasutatakse koduses majapidamises (nt pesupulber, puhastusvahendid, putukamürgid)

tarbekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
õpetusliku ja praktilise eesmärgiga kirjandus

tarbeks
[postpositsioon, tagasõna]
1. osutab, kelle või mille huvides, kasuks, vajaduseks midagi tehakse, mis otstarbel miski toimub või on olemas

2. osutab, kelle või mille huvides või kasuks midagi tehakse

tarbekunst
[nimisõna, substantiiv]
tarbe- ja dekoratiivesemete kunstilist kujundamist hõlmav kunstiharu

tarbekunstimuuseum
[nimisõna, substantiiv]
tarbe- ja dekoratiivesemeid eksponeeriv ja uuriv muuseum

tarbekunstnik
[nimisõna, substantiiv]
tarbekunsti viljelev kunstnik

tarbeline
[omadussõna, adjektiiv]
praktilise otstarbega

tarbeloom
[nimisõna, substantiiv]
toodangu saamiseks kasvatatav või nt töö- või sõiduloomana peetav koduloom

tarbeluule
[nimisõna, substantiiv]
värssides tekstid, mis on kirjutatud mingiks kindlaks puhuks (nt tähtpäevadeks, pulmadeks)

tarbemets
[nimisõna, substantiiv]
tarbepuitu andev mets

tarbemuusika
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelus rakendatav, teatud toimingute juurde kuuluv muusika

tarbepuit
[nimisõna, substantiiv]
ehitusmaterjaliks ja tööstuse toorainena kasutatav puit

tarbepuu
[nimisõna, substantiiv]
puutööks, ehitusmaterjaliks ja tööstuse tooraineks sobiv puu või puitmaterjal

tarberiist
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelus kasutatav vahend (nt nuga, vokk, käru)

tarberistamine
[nimisõna, substantiiv]
ristamine tarbeloomade saamiseks

tarbesõiduk
[nimisõna, substantiiv]
(kaubiku või reisijaid vedava sõiduki kohta)

tarbetekst
[nimisõna, substantiiv]
teatava rakendusliku eesmärgiga tekst (nt kasutusjuhend, volikiri, avaldus)

tarbetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida pole vaja, millest pole kasu

2. selline, millel pole tulemust, mis on tagajärjetu

tarbetult
[määrsõna, adverb]
1. ilma tulemuse või tagajärjeta, kasu või tulu toomata

2. põhjuseta, mittevajalikul moel

tarbetus
[nimisõna, substantiiv]
tarbetu, kasutu, ebavajalik olek

tarbetõlge
[nimisõna, substantiiv]
muu kui ilukirjandusliku teksti tõlge

tarbevara
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelus vajalikud asjad

tarbevesi
[nimisõna, substantiiv]
pesemiseks, põllumajanduses, tootmises vms kasutatav vesi

tarbevili
[nimisõna, substantiiv]
tarbimiseks kasvatatav vili

tarbeväärtus
[nimisõna, substantiiv]
objekti omadus rahuldada inimese vajadusi (kaubana, teenusena)

tarbija
[nimisõna, substantiiv]
1. isik või ettevõte, kes tarbib tooteid (kaupu) ja teenuseid

2. inimene või asutus, kes tarbib mingeid tooteid või teenuseid

tarbijahind
[nimisõna, substantiiv]
keskmine hind, mida lõpptarbija maksab kauba või teenuse eest

tarbijahinnaindeks
[nimisõna, substantiiv]
1. suhtarv, mis iseloomustab majanduses ostukorvi maksumuse muutumist ning mida kasutatakse inflatsiooni mõõtmiseks

2. ostukorvi maksumuse muutumist iseloomustav suhtarv

tarbijakaitse
[nimisõna, substantiiv]
tarbijaid kaitsev riiklike ja ühiskondlike meetmete süsteem

tarbijakaitseamet
[nimisõna, substantiiv]
üksiktarbija seaduslike õiguste kaitsmise ning huvide esindamisega tegelev ametiasutus

tarbijakampaania
[nimisõna, substantiiv]
mingi ettevõtte või toote tarbijaile suunatud kampaania, nt tarbijamäng

tarbijakäitumine
[nimisõna, substantiiv]
toodete ostmise ja tarbimisega seotud nähtused ning tegevused (nt tootevalik ja ostuprotsess)

tarbijalik
[omadussõna, adjektiiv]
esmajoones oma ainelisi vajadusi silmas pidav, neid rahuldada püüdev

tarbijamäng
[nimisõna, substantiiv]
loteriitaoline kampaania, kus toote ostnud inimesel on võimalik osaleda ettevõtja korraldatud loosimises

tarbijaskond
[nimisõna, substantiiv]
tarbijate kogum, tarbijad

tarbijasõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
külastajale, kasutajale mugav, hinnalt vm poolest sobiv

tarbijauuring
[nimisõna, substantiiv]
uuring tarbijate eelistuste, hoiakute, informeerituse vms kohta

tarbijaõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. tarbijat kaitsev õigusnorm

2. sellest tulenev õigus

tarbijaühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskond, mis on orienteeritud kaupade ja teenuste turustamisele ja tarbimisele ning milles inimese positsiooni hinnatakse põhiliselt tema tarbimise järgi

tarbijaühistu
[nimisõna, substantiiv]
äriühing, mille omanikeks on kliendid ja eesmärgiks teenuste osutamine infrastruktuuri rajatiste kaudu või kaupade hankimine

tarbima
[tegusõna, verb]
1. kaupade ja teenuste ostmise teel vajadusi rahuldama

2. (üldisemalt:) midagi tarvitama (tarvitatavat manustades)

3. (kaupu, tooteid) vajaduste tarbeks ära kasutama

Ühendtegusõnad: ära tarbima, ära tarbima, üle tarbimaüle tarbima

tarbimine
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste ostmise teel vajaduste rahuldamine; (üldisemalt:) millegi tarvitamine (tarvitatavat manustades)

tarbimisfond
[nimisõna, substantiiv]
(plaanimajanduses:) elanikkonna isiklikuks tarbimiseks kasutatav osa rahvatulust

tarbimisharjumus
[nimisõna, substantiiv]
tarbimisega seotud kombed ja tavad, väljakujunenud tarbimisviis

tarbimishind
[nimisõna, substantiiv]
keskmine hind, mida lõpptarbija maksab kauba või teenuse eest

tarbimishinnaindeks
[nimisõna, substantiiv]
1. suhtarv, mis iseloomustab majanduses ostukorvi maksumuse muutumist ning mida kasutatakse inflatsiooni mõõtmiseks

2. ostukorvi maksumuse muutumist iseloomustav suhtarv

tarbimiskoht
[nimisõna, substantiiv]
hoone vm ehitis, kus tarbitakse elektrit, gaasi vm üldist vara ning mis on liitunud välise tehnovõrguga

tarbimiskrediit
[nimisõna, substantiiv]
tarbeesemete ostmiseks antud laen

tarbimiskultuur
[nimisõna, substantiiv]
inimeste tarbimisega seotud käitumine, selle laad ja traditsioonid

tarbimiskulu
[nimisõna, substantiiv]
tarbimisprotsessis tekkiv kulu

tarbimiskäitumine
[nimisõna, substantiiv]
toodete ostmise ja tarbimisega seotud nähtused ning tegevused (nt tootevalik ja ostuprotsess)

tarbimisküps
[omadussõna, adjektiiv]
tarbimiseks küps

tarbimisküpsus
[nimisõna, substantiiv]
1. (aianduses, põllumajanduses:) tarbimiseks nõutav küpsus

2. tarbimiseks nõutav küpsus

tarbimislaen
[nimisõna, substantiiv]
tarbeesemete ostmiseks antud laen

tarbimismaks
[nimisõna, substantiiv]
maks, millega maksustakse tarbimist (nt käibemaks, aktsiis)

tarbimisnorm
[nimisõna, substantiiv]
aastas ühele inimesele soovitavaks peetav tarbekaupade hulk, millest juhindutakse tarbekaupade tootmisel ning saavutatud tarbimistaseme hindamisel

tarbimissektor
[nimisõna, substantiiv]
tarbimist, kaupade ja teenuste ostmist hõlmav majandussektor

tarbimissfäär
[nimisõna, substantiiv]
tarbimise, kaupade ja teenuste ostmisega seotud valdkond

tarbimistase
[nimisõna, substantiiv]
rahva tarbimise aste, mida iseloomustab tarbimine ühe inimese kohta mingi ajavahemiku jooksul, võrdlus tarbimisnormiga või tarbimisega mõnes teises riigis vm

tarbimistipp
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrienergia vms tarbimine tippajal

2. tarbitava elektrienergia vms maksimaalne väärtus ööpäeva jooksul (hrl riigi ulatuses)

tarbimisuuring
[nimisõna, substantiiv]
uuring mingi kauba või toote lõpptarbimise kohta

tarbimisvajadus
[nimisõna, substantiiv]
vajadus tarbida (nt toitu, rõivaid, eluaset)

tarbimisväärtus
[nimisõna, substantiiv]
objekti omadus rahuldada inimese vajadusi (kaubana, teenusena)

tarbimisökonoomika
[nimisõna, substantiiv]
tarbimist käsitlev majandusteaduse osa

tarbimisühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskond, mis on orienteeritud kaupade ja teenuste turustamisele ja tarbimisele ning milles inimese positsiooni hinnatakse põhiliselt tema tarbimise järgi

tarbimus
[nimisõna, substantiiv]
tarbimise maht

tardigraad
[nimisõna, substantiiv]
lülijalgseid meenutav mikroskoopiline loomake nelja paari mittelüliliste jalgadega, teadaolevalt kõige vastupidavam loom

tardkivim
[nimisõna, substantiiv]
1. magma tardumisel, hrl kristalliseerumisel, tekkinud kivim (nt graniit, basalt)

2. magma tardumisel tekkinud kivim

tardolek
[nimisõna, substantiiv]
tardunud olek

tardsamblik
[nimisõna, substantiiv]
märgudes puhetuv ja limastuv samblik

tarduma
[tegusõna, verb]
1. (vedela, pehme aine kohta:) hrl jahtudes tahkeks, kõvaks muutuma

2. aine kohta: kõvaks, tahkeks muutuma

tardumus
[nimisõna, substantiiv]
inimese ühte asendisse paigale tardunud olek

tarduni
[nimisõna, substantiiv]
1. loomade letargiline seisund, mille puhul kehatemperatuur langeb ja ainevahetus aeglustub

2. loomade letargiline seisund

tardunult
[määrsõna, adverb]
1. (hrl inimese kohta:) liikumatult

2. tardununa

tare
[nimisõna, substantiiv]
1. taluhoone, peamiselt elumaja

2. (venepärase, ka ümarpalkidest maja kohta)

tareerima
[tegusõna, verb]
mõõtevahendi näitu kontrollima ja reguleerima

targalt
[määrsõna, adverb]
1. arukust, mõistlikkust ilmutades

2. teatud olukorras õigesti ja otstarbekalt

3. tarkusega, tarkust ilmutades

targasti
[määrsõna, adverb]
1. arukust, mõistlikkust ilmutades

2. teatud olukorras õigesti ja otstarbekalt

3. tarkusega, tarkust ilmutades

targema
[tegusõna, verb]
suutma, võima, välja kannatama

targemalt
[määrsõna, adverb]
1. rohkem targalt, arukamalt, mõistlikumalt

2. teatud olukorras õigemini ja otstarbekamalt

targemini
[määrsõna, adverb]
suuremal määral targasti

targenema
[tegusõna, verb]
1. targemaks minema

2. targemaks muutuma

targu
[määrsõna, adverb]
targalt, ettenägelikult, ettevaatusega

targutaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tarbetult pikalt ja sõnaohtralt arutleb

targutama
[tegusõna, verb]
1. tarbetult pikalt ja sõnaohtralt arutlema

2. tarbetult pikalt arutlema

targutelema
[tegusõna, verb]
1. tarbetult pikalt ja sõnaohtralt arutlema

2. tarbetult pikalt arutlema

targutelu
[nimisõna, substantiiv]
targutamine, pikk ja sõnaohter arutamine

targutlema
[tegusõna, verb]
1. tarbetult pikalt ja sõnaohtralt arutlema

2. tarbetult pikalt arutlema

targutlus
[nimisõna, substantiiv]
targutamine, pikk ja sõnaohter arutamine

targutus
[nimisõna, substantiiv]
targutamine, pikk ja sõnaohter arutamine

tari
[nimisõna, substantiiv]
marja-, õiekobar

tarifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tarifitseerimine

tarifitseerima
[tegusõna, verb]
tariife kindlaks määrama ja kehtestama

tariif
[nimisõna, substantiiv]
tasu või maksu kindlaksmääratud suurus

tariifijärk
[nimisõna, substantiiv]
varemalt töölisele tema tööks ettevalmistatuse alusel omistatud järk

tariifimäär
[nimisõna, substantiiv]
tasu või (tolli)maksu kindlaksmääratud suurus absoluutarvudes või protsentides

tariifipalk
[nimisõna, substantiiv]
tariifikohane töötasu

tariifisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
tasumäärade või kindlaksmääratud hindade süsteem

tariifivõrk
[nimisõna, substantiiv]
1. tariifisüsteem

2. seda kajastav tabel

tariifne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tariifikohane, tariifiga seotud, seda puudutav

2. tariifikohane, tariifi-

tarikas
[nimisõna, substantiiv]
(vana)mees

tarima
[tegusõna, verb]
1. pingutades, jõudu rakendades kandma

2. pingutades kandma, vedama korduvalt v eri suundades

3. midagi rasket kandma

Ühendtegusõnad: kaasa tarimakaasa tarima

tarind
[nimisõna, substantiiv]
ehitise, masina vm suure objekti peamine, hrl kandev osa, mille projekteerimisel on vajalikud staatika (ja dünaamika) arvutused

tarindama
[tegusõna, verb]
konstrueerima

tarindus
[nimisõna, substantiiv]
1. konstrueerimine

2. selle tulemus, konstruktsioon

3. tarindamine

4. selle tulemus

tarinõges
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel kasvav violetjate õitega rohttaim, ka ilu- ja ravimtaim

taristu
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna või ettevõtte tööks vajalikud vahendid, tegevused ja teenused (nt internetiühendus, tänavavõrk, veevarustus)

tariõis
[nimisõna, substantiiv]
valgete või roosade õiekobaratega põõsas või madal lehtpuu, mida kasvatatakse ilupõõsana

tark
[omadussõna, adjektiiv]
1. terava, arenenud mõistusega, taiplik

2. rohkete teadmistega, haritud

3. arukas, mõistlik

4. terava mõistusega

tarkovskilik
[omadussõna, adjektiiv]
filmirežissöör Andrei Tarkovski loomingule omane, hrl sümboolikat sisaldav, kõledat maastikku kujutav

tarkpea
[nimisõna, substantiiv]
tark inimene (otseses mõttes või irooniliselt)

tarkus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadmised, oskused, kogemused, omandatu, õpitu

2. (elu)tark olek

3. tark olemine

4. teadmine, oskus

5. teadmised, oskused, omandatu

tarkusehammas
[nimisõna, substantiiv]
viimane, kolmas tagapurihammas

tarkuseiva
[nimisõna, substantiiv]
lühidalt sõnastatav (elu)tarkus, nõuanne vms

tarkusejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kelle poole pöördutakse tarkuse, nõuande ning lahenduste saamiseks

tarkusejumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naisjumal, kelle poole pöördutakse tarkuse, nõuande ning lahenduste saamiseks

tarkusekuu
[nimisõna, substantiiv]
(septembri kui kooli alguse kuu kohta)

tarkusepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. september, kooliaasta esimene päev

tarkusesalv
[nimisõna, substantiiv]
(koht, kust tarkust ammutatakse, kus tarkus hoiul on)

tarkusesõna
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetliku, manitseva või elutarga sisuga ütlus, kõnekäänd vms

2. õpetlik ütlus, kõnekäänd vms

tarkusetempel
[nimisõna, substantiiv]
(kooli, raamatukogu vm haridusasutuse kohta)

tarkusetera
[nimisõna, substantiiv]
lühidalt sõnastatav (elu)tarkus, nõuanne vms

tarkushammas
[nimisõna, substantiiv]
viimane, kolmas tagapurihammas

tarkuspäev
[nimisõna, substantiiv]
1. september, kooliaasta esimene päev

tarkussõna
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetliku, manitseva või elutarga sisuga ütlus, kõnekäänd vms

2. õpetlik ütlus, kõnekäänd vms

tarkustera
[nimisõna, substantiiv]
lühidalt sõnastatav (elu)tarkus, nõuanne vms

tarkvara
[nimisõna, substantiiv]
1. infotöötlussüsteemi programmid, protseduurid, reeglid ja nendega seotud dokumentatsioon

2. arvuti programmide kogum koos dokumentatsiooniga

tarkvaraarendaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kavandab, loob, testib, juurutab ja haldab tarkvaralahendusi

2. infotehnoloogia alal töötav mees

tarkvaraarendus
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, veebilahenduse vms loomine, täiendamine ja täiustamine, mis hõlmab nt süsteemianalüüsi, programmeerimist ja testimist

tarkvarafirma
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara loomise ja arendamisega tegelev ettevõte

tarkvarainsener
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist tarkvaratehnika alal

tarkvaralahendus
[nimisõna, substantiiv]
tarkvaraarenduse käigus tekkinud idee, valminud idee vms

tarkvaramajutus
[nimisõna, substantiiv]
mitme virtuaalserveri (nt veebiserveri) paigutamine ühte füüsilisse serverisse

tarkvaramoodul
[nimisõna, substantiiv]
tarkvarasüsteemi terviklik iseseisev osa, mida saab muuta, täiendada või vaheldada

tarkvarapakett
[nimisõna, substantiiv]
paketiks kokku pandud ühise otstarbega programmide kogum

tarkvarapiraatlus
[nimisõna, substantiiv]
arvutitarkvara ebaseaduslik kopeerimine, kasutamine, tootmine ja müük

tarkvaraplatvorm
[nimisõna, substantiiv]
tarkvaraline baas, millele tuginedes teatav programm töötab

tarkvaratehnika
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara projekteerimist, teostust, testimist ja dokumenteerimist hõlmav tehnikaharu

tarkvarauuendus
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara asendamine uuema versiooniga

tarkvaraversioon
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara staatiline seis, mis on tähistatud nime või numbriga

tarkvõrk
[nimisõna, substantiiv]
moodsat tehnoloogiat kasutav elektrivõrk, mis toimib iseorganiseeruva süsteemi põhimõttel

tarm
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimest iseloomustavana:) ettevõtlikkus, energia, toimekus

2. energia, toimekus, agarus, teotahe, tegutsemisind

tarmukalt
[määrsõna, adverb]
(inimest või tema tegevust iseloomustavana:) ettevõtlikult, energiliselt, toimekalt

tarmukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimest või tema tegevust iseloomustavana:) ettevõtlik, energiline, toimekas

2. energiline, toimekas, agar, teotahteline

tarmukus
[nimisõna, substantiiv]
inimest või tema ettevõtlikku, energilist või toimekat tegevust iseloomustav omadus

tarn
[nimisõna, substantiiv]
niiskeis ja soostunud kohtades kasvav rohttaim, millel on kolmekandilised varred ja tupetaolisted kitsad lehed

tarnamardikas
[nimisõna, substantiiv]
soos ja kaldataimedel elav metalliläikeliselt sinine või roheline mardikaline

tarnamätas
[nimisõna, substantiiv]
soomätas, kus kasvavad tarnad

tarnastik
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja madalais veekogudes kasvav tarnade kooslus

tarne
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi varustamine, millegi kellelegi müümine, pakkumine või kasutada andmine

2. see, mida tarnitakse

tarneaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille jooksul kaup tarnitakse, tarne tähtaeg

tarneahel
[nimisõna, substantiiv]
protsesside, inimeste, tegevuste, info ja ressursside süsteem, mida on vaja mingi toote või teenuse jõudmiseks tootjast tarbijani

tarnehind
[nimisõna, substantiiv]
hind, mida makstakse tarnitud kauba, materjalide vms eest

tarnekulud
[nimisõna, substantiiv]
teisele isikule või ettevõttele kaupade ja materjalide soetamisega seotud kulud

tarneleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, mis reguleerib ostja varustamist müüja kaubaga pikema perioodi vältel

tarnhein
[nimisõna, substantiiv]
kallastel madalas vees kasvav kaharate lillakate õisikutega kõrreline rohttaim

tarnija
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte või isik, kes soetab mõnele teisele ettevõttele tellimuse või ostuettepaneku järgi kaupu, materjale vms

tarnima
[tegusõna, verb]
millegagi varustama, midagi kellelegi müüma, pakkuma või kasutada andma

tarning
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi varustamine, millegi kellelegi müümine, pakkumine või kasutada andmine

2. see, mida tarnitakse

taro
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas kasvav tärkliserikka söödava mugulaga metsik või viljeldav rohttaim

2. söödavate mugulatega troopikataim

taro
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud mäng ja ennustamisviis eripäraste mängukaartidega (komplektis 78 kaarti)

2. teat mäng ja ennustamisviis eripäraste mängukaartidega

tarokaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart taroki mängimiseks või ennustamiseks

tarokikaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart taroki mängimiseks või ennustamiseks

tarokk
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud mäng ja ennustamisviis eripäraste mängukaartidega (komplektis 78 kaarti)

2. teat mäng ja ennustamisviis eripäraste mängukaartidega

tarpan
[nimisõna, substantiiv]
Euroopas ja Lääne-Kasahstanis elanud metsik hobune

tarre
[nimisõna, substantiiv]
kalgenenud kolloidlahus, sültjas aine, mis pole päris tahke, aga mitte ka vedel

tarrend
[nimisõna, substantiiv]
1. sültjas mass, tarretatud leem

2. tarretunud liha-, kala- v köögiviljaleem

tarretama
[tegusõna, verb]
(vedela, pehme aine kohta:) tarduma panema, tahkestama

tarretis
[nimisõna, substantiiv]
1. tarretatud magustoit mahlast, piimast vm

2. tarretatud liha-, kala- või köögiviljaleem

tarretuma
[tegusõna, verb]
1. (vedela, pehme aine kohta:) hrl jahtudes tahkeks, kõvaks muutuma

2. aine kohta: kõvaks, tahkeks muutuma

tarretus
[nimisõna, substantiiv]
inimese ühte asendisse paigale tardunud olek

tarzaniköis
[nimisõna, substantiiv]
jõulise kasvu ja läikivate nahkjate lehtedega Kagu-Aasia ronitaim, Eestis toataim

tartaan
[nimisõna, substantiiv]
1. polüuretaanist, täite- ja värvaineist valmistatud ilmastikukindel materjal nt jooksuradade, spordiväljakute katmiseks

2. kattematerjal

tartaankate
[nimisõna, substantiiv]
1. polüuretaanist, täite- ja värvaineist valmistatud ilmastikukindel materjal nt jooksuradade, spordiväljakute katmiseks

2. kattematerjal

tartaanrada
[nimisõna, substantiiv]
tartaaniga kaetud jooksurada

tartaanväljak
[nimisõna, substantiiv]
tartaankattega spordiväljak

tartan
[nimisõna, substantiiv]
Šoti rahvariietele omaste (suurte) värviliste ruutudega kangas

tartar
[nimisõna, substantiiv]
tataripärane roog peeneks hakitud toorainest, hrl veiselihast või kalast, aga ka köögiviljast

tartarkaste
[nimisõna, substantiiv]
liha või kala juurde serveeritav külm kaste, mis sisaldab majoneesi, marineeritud kurki, kappareid

tartelette
[nimisõna, substantiiv]
väike puuviljatäidisega vm täidisega korvikesekujuline kondiitritoode

tartlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tartu elanik

2. Tartust pärit inimene

tartlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost tartlane

tartlett
[nimisõna, substantiiv]
väike puuviljatäidisega vm täidisega korvikesekujuline kondiitritoode

tartukas
[nimisõna, substantiiv]
1. Tartu elanik

2. Tartust pärit inimene

tartukeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tartu keeles kõneldud või kirjutatud

2. lõunaeesti kirjakeeles

tartumaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tartumaa elanik

2. Tartumaalt pärit inimene

taru
[nimisõna, substantiiv]
mesilastele valmistatud eluruum, millesse nad ehitavad kärgedega pesa

tarumardikas
[nimisõna, substantiiv]
sale sinakas- või rohekasmust, punasevöödiliste kattetiibadega mardikas

tarumesilane
[nimisõna, substantiiv]
tarus tegutsev töömesilane

tarupigi
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste valmistatav vaigutaoline kleepuv aine, millel on ravivaid omadusi

tarupuu
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasemal, metsamesinduse ajal:) metsas kasvav puu, millesse raiutud õõnsuses pesitseb mesilaspere

2. puu, mille õõnes pesitseb mesilaspere

taruraam
[nimisõna, substantiiv]
raam mesilastarus, mille külge kinnitub kärg

taruvaik
[nimisõna, substantiiv]
mesilaste valmistatav vaigutaoline kleepuv aine, millel on ravivaid omadusi

tarvas
[nimisõna, substantiiv]
suur hangutaoliste sarvedega väljasurnud imetaja, tänapäeva koduveise eelkäija

tarve
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi põhjus, vajadus (tarbida, midagi teha)

2. millegi otstarve või ülesanne

3. vajadus

tarvidus
[nimisõna, substantiiv]
1. vajadus millegi järele või midagi teha

2. tarbimisvajadus, tarve

tarvik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingiks tööks või tegevuseks vajalik abivahend

2. mingiks tööks vajalik abivahend

tarvilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda läheb mingil põhjusel vaja, mis on millegi jaoks oluline, vajaminev

2. selline, keda või mida on vaja, tarvis

tarvilikkus
[nimisõna, substantiiv]
see, et miski on vajalik

tarvilikult
[määrsõna, adverb]
tarvilikul määral

tarviline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda läheb mingil põhjusel vaja, mis on millegi jaoks oluline, vajaminev

2. selline, keda või mida on vaja, tarvis

tarvis
[postpositsioon, tagasõna]
1. osutab, kelle või mille huvides, kasuks, vajaduseks midagi tehakse, mis otstarbel miski toimub või on olemas

2. osutab, kelle või mille huvides või kasuks midagi tehakse

tarvisminev
[omadussõna, adjektiiv]
tarvilik

tarvitaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tarvitab (ülemäära) mingit ainet, ravimit vm

tarvitama
[tegusõna, verb]
1. mingit eset, seadet, materjali vm vahendit teataval otstarbel rakendama, selle abil midagi tegema

2. millegagi kindlal otstarbel (regulaarselt) midagi tegema

Ühendtegusõnad: ära tarvitamaära tarvitama

tarvitamisjuhend
[nimisõna, substantiiv]
1. juhend, kuidas mingit toodet (seadet, ravimit vm) kasutada

2. õpetus, kuidas mingit toodet kasutada

tarvitamiskõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida saab mingil otstarbel kasutada

2. tarvitamiseks kõlblik, kasutuskõlblik

tarvitamiskõlbmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa mingil otstarbel kasutada

tarvitamisõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. juhend, kuidas mingit toodet (seadet, ravimit vm) kasutada

2. õpetus, kuidas mingit toodet kasutada

tarvitatav
[omadussõna, adjektiiv]
kasutusel, tarvitusel olev

tarvitatavus
[nimisõna, substantiiv]
millegi omadus olla kasutatav, tarvitusel

tarvitsema
[tegusõna, verb]
osutab millegi võimalikkusele

tarvitus
[nimisõna, substantiiv]
millegi kasutamine, kasutus

tarvitusjuhend
[nimisõna, substantiiv]
1. juhend, kuidas mingit toodet (seadet, ravimit vm) kasutada

2. õpetus, kuidas mingit toodet kasutada

tarvituskõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida saab mingil otstarbel kasutada

2. tarvitamiseks kõlblik, kasutuskõlblik

tarvituskõlbmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa mingil otstarbel kasutada

tarvitusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. juhend, kuidas mingit toodet (seadet, ravimit vm) kasutada

2. õpetus, kuidas mingit toodet kasutada

tasa
[määrsõna, adverb]
1. vaikse häälega, nii, et on vaevu kuulda

2. nii, et ei ole eriti hästi kuulda

3. nii, et on vaevu kuulda

tasaareng
[nimisõna, substantiiv]
1. (ühiskonnas:) areng, mis on suunatud eri valdkondade tasakaalustamisele, mitte majanduskasvule

2. vastav majandusmudel

tasaarveldus
[nimisõna, substantiiv]
vastastikuste nõudmiste ja võlakohustuste tasaarvestus sularahata arveldustena

tasaarvestus
[nimisõna, substantiiv]
vastastikuste rahaliste kohustuste klaarimine

tasadus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl inimese loomuse, tema meeleseisundi kohta:) leebus, vagurus, malbus

2. leebus, vagurus, tasane-olek

tasahaaval
[määrsõna, adverb]
1. aegamisi, pikkamööda

2. tagasihoidlikult, väikest viisi

3. vähehaaval, tasapisi, väikeste osade kaupa

4. aeglaselt, mitte kohe

5. vähehaaval, tasapisi

tasahilju
[määrsõna, adverb]
1. tasakesi, ilma suurema kärata

2. vähehaaval, tasapisi

tasahiljukesi
[määrsõna, adverb]
1. (teiste eest) salaja, end või midagi varjates, nii et keegi ei näe ega tea

2. nii et keegi ei näe ega tea

tasahääli
[määrsõna, adverb]
vaikse häälega

tasakaal
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, kus keha(de) raskus jaguneb toetuspunkti(de) suhtes nii, et see keha püsib (või need kehad püsivad) muutumatus asendis

2. see, kui sa püsid kindlas asendis, nii et keha raskus jaguneb võrdselt mõlema poole vahel

tasakaaluasend
[nimisõna, substantiiv]
asend, milles keha püsib

tasakaaluelund
[nimisõna, substantiiv]
sisekõrvas paiknev tasakaalu hoidmise ja ruumis orienteerumise elund

tasakaaluharjutus
[nimisõna, substantiiv]
tasakaalutunnet arendav harjutus

tasakaaluhäire
[nimisõna, substantiiv]
inimese keha tasakaalu häirumine, nt sisekõrva närvikahjustuse või peaaju haigusliku muutuse tõttu

tasakaalukalt
[määrsõna, adverb]
läbimõeldult

tasakaalukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (elusolendi kohta:) tasakaalus psüühikaga, ennast valitsev, rahulik

2. seda väljendav

3. ennast valitsev, rahulik

tasakaalukunst
[nimisõna, substantiiv]
oskus ebakindlates kehaasendites (nt köiel) tasakaalu säilitada, tsirkusekunsti žanre

tasakaalukunstnik
[nimisõna, substantiiv]
tasakaalukunstiga tegelev tsirkuseartist (nt köietantsija)

tasakaalulaud
[nimisõna, substantiiv]
treeningvahend, millel seistes saab harjutada tasakaalu ja koordinatsiooni

tasakaaluliikur
[nimisõna, substantiiv]
püstine ühe inimese kaherattaline elektrisõiduk

tasakaaluliin
[nimisõna, substantiiv]
puude vm vahele pingule tõmmatud elastne lint tasakaalu harjutamiseks seistes ja kõndides ning lindil trikkide tegemiseks

tasakaaluline
[omadussõna, adjektiiv]
tasakaalusse puutuv, tasakaaluga seotud

tasakaalupunkt
[nimisõna, substantiiv]
olukord, mida iseloomustab tasakaal (nt nõudmine ja pakkumine on turul tasakaalus)

tasakaaluseisund
[nimisõna, substantiiv]
seisund, mida iseloomustab tasakaal (nt stabiilsus, püsivus, vastuolude puudumine)

tasakaalustama
[tegusõna, verb]
1. midagi õigetesse proportsioonidesse, kooskõlla, tasakaalu viima

2. võrdsustama

tasakaalustamatus
[nimisõna, substantiiv]
tasakaalustamata olek, (nt ebastabiilsus, kooskõla puudumine vm)

tasakaalustatus
[nimisõna, substantiiv]
1. tasakaalustatud olek (nt stabiilsus, kooskõlalisus vm)

2. tasakaalustatud olek

tasakaalustuma
[tegusõna, verb]
1. millegi poolest võrdseks, võrdväärseks muutuma, milleski tasakaalu saavutama

2. tasakaalu minema, tasakaalu saavutama

tasakaalustus
[nimisõna, substantiiv]
1. tasakaalustatud olek

2. tasakaalustamine

tasakaaluteooria
[nimisõna, substantiiv]
arengukäsitus, mille järgi arenemine püüab muutuva objekti ja seda ümbritseva keskkonna vahel luua tasakaalu

tasakaalutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, tema vaimu-, hinge-, tundeelu kohta:) kergesti enesevalitsust kaotav, heitlik, muutlik

2. kergesti enesevalitsust kaotav, muutlik, heitlik

tasakaalutunne
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsilise tasakaalu tunnetamine, tasakaalus püsimine

2. tunne, et oled hingeliselt tasakaalus

tasakaalutus
[nimisõna, substantiiv]
inimese vaimu-, hinge-, tundeelu omadus, mida iseloomustab heitlikkus, muutlikkus

tasakaaluõpetus
[nimisõna, substantiiv]
mehaanika haru, mis uurib kehade ja neile mõjuvate jõudude tasakaalu

tasakesi
[määrsõna, adverb]
1. vaikse häälega, nii, et on vaevu kuulda

2. nii, et ei ole eriti hästi kuulda

3. nii, et on vaevu kuulda

tasakesti
[määrsõna, adverb]
1. vaikse häälega, nii, et on vaevu kuulda

2. nii, et ei ole eriti hästi kuulda

3. nii, et on vaevu kuulda

tasakumer
[omadussõna, adjektiiv]
1. (läätse kohta:) selline, mille üks pind on tasane ja teine kumer

2. selline, mille üks pind on tasane ja teine kumer

tasalülitama
[tegusõna, verb]
1. (vaadetes, meelsuses) erinevusi kaotama, erinevat tagaplaanile suruma

2. (vastaseid) alla suruma, vaikima sundima

3. [vaadetelt, meelsuselt] ühtlustama, nivelleerima

4. alla suruma, vaikima sundima

tasalülituma
[tegusõna, verb]
1. ühesuguseks muutuma, eripära kaotama

2. ühtlustuma, nivelleeruma

tasalülitus
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguseks muutmine või muutumine,´erinevuste, omapära kaotamine

tasamaa
[nimisõna, substantiiv]
(hrl jalgrattaspordiga ühenduses:) tasane maa

tasand
[nimisõna, substantiiv]
1. järk hierarhilises süsteemis

2. millegi teatav aspekt, valdkond

3. tase, aste

tasandama
[tegusõna, verb]
1. pinnalt ühtlaseks, siledaks tegema

2. muu pinnaga ühetasaseks tegema

tasandigeomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. geomeetria osa, mis uurib tasandilisi kujundeid

2. tasandiline geomeetria

tasandik
[nimisõna, substantiiv]
laialdane tasane ala maismaal või merepõhjas

tasandikujõgi
[nimisõna, substantiiv]
jõgi, mis osaliselt või tervikuna voolab tasandikul

tasandikuline
[omadussõna, adjektiiv]
tasandikule iseloomulik, tasandikul asuv, tasandikuga või tasandikega iseloomustuv

tasandiline
[omadussõna, adjektiiv]
tasapinnaga iseloomustuv, kahemõõtmeline

tasanduma
[tegusõna, verb]
1. (pinnalt) tasaseks või tasasemaks, siledaks või siledamaks, laugemaks muutuma

2. muu pinnaga ühetasaseks muutuma

tasanduskiht
[nimisõna, substantiiv]
(ehitustöödel:) pinna ebatasasusi kõrvaldav kiht mingit materjali

tasandusklass
[nimisõna, substantiiv]
väiksem klass õpiraskustes õpilaste järeleaitamiseks

tasanduskool
[nimisõna, substantiiv]
kool õpiraskustes õpilastele

tasane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hääle, helide kohta:) nõrgalt või vähe kuulda olev

2. selline, mida on vähe kuulda

tasanema
[tegusõna, verb]
1. (hääle kohta:) vaiksemaks jääma

2. (loodus- vm nähtuste kohta:) vaibuma, raugema

tasanõgus
[omadussõna, adjektiiv]
(läätse kohta:) selline, mille üks pind on tasane ja teine nõgus

tasapaks
[omadussõna, adjektiiv]
üksluine, uudsust või vaheldust mitte pakkuv

tasaparalleelne
[omadussõna, adjektiiv]
kahe paralleelse tasandiga piiratud

tasapeegel
[nimisõna, substantiiv]
tasapinnaline peegel, nt tualettesemena või optikariistades kiirte suuna muutmiseks

tasapikka
[määrsõna, adverb]
pikkamisi, aeglaselt

tasapind
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtsaim pind, kahemõõtmeline ruum, üks matemaatika algmõisteid

2. sile, tasane pind

tasapindne
[omadussõna, adjektiiv]
tasapinnaga iseloomustuv, kahemõõtmeline

tasapinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
tasapinnaga iseloomustuv, kahemõõtmeline

tasapisi
[määrsõna, adverb]
1. otsekui märkamatult, väikeste osade kaupa, mitte kohe või korraga

2. väikeste osade kaupa, mitte kohe või korraga

tasapisine
[omadussõna, adjektiiv]
tasapisi aset leidev

tasaselt
[määrsõna, adverb]
1. vaikse häälega, nii, et on vaevu kuulda

2. nii, et ei ole eriti hästi kuulda

3. nii, et on vaevu kuulda

tasasem
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaiksem, käratum

2. nõrgem

tasasus
[nimisõna, substantiiv]
(pinna kohta:) siledus, konarusteta olek, ühetasasus

tasavägine
[omadussõna, adjektiiv]
jõult, tulemustelt vms võrdne

tasavägiselt
[määrsõna, adverb]
jõu, tulemuste jms poolest võrdselt

tasavägisus
[nimisõna, substantiiv]
jõu, tulemuste jms poolest võrdne olek

tase
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kvaliteedi, teostuse, oskuse vms aste

2. arengu, oskuste, väärtuse aste

tasem
[määrsõna, adverb]
vaiksema häälega, käratumalt

tasem
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaiksem, käratum

2. nõrgem

tasemeeksam
[nimisõna, substantiiv]
kooliastme lõpus teadmiste ja oskuste omandatust kontrolliv üleriigiline eksam

tasemekoolitus
[nimisõna, substantiiv]
1. hariduse või kutseoskuse täiendamine õhtuses õppevormis, kaugõppes või eksternina

2. vastav õppevorm (nt täienduskursus)

tasemel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
hea kvaliteedi, teostuse, oskusega vms

tasemeline
[omadussõna, adjektiiv]
millegi (teatava) kvaliteediga, olekuga, teostusega seotud, teatud tasemel olev

tasemetöö
[nimisõna, substantiiv]
kooliastme lõpus teadmiste ja oskuste omandatust kontrolliv üleriigiline töö

tasemeõpe
[nimisõna, substantiiv]
õpe, mille eesmärk on viia õppuri haridustase vastavusse järgmise õppeastme alustamise nõuetega

tasemini
[määrsõna, adverb]
vaiksema häälega, käratumalt

taser
[nimisõna, substantiiv]
püstolit meenutav relv elektrilöögi andmiseks eemalt, ilma otsese kontaktita

taserdama
[tegusõna, verb]
eemalt, ilma otsese kontaktita elektrilööki andma püstolit meenutava relvaga

tasku
[nimisõna, substantiiv]
1. rõiva või muu eseme peale või sisse õmmeldud detail, kuhu saab panna asju

2. riideeseme osa, mille sisse saab asju panna

taskuapteek
[nimisõna, substantiiv]
väike, taskuformaadis komplekt ravimeid ja esmaabivahendeid

taskuarvuti
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, umbes peopesa suurune arvuti, mida tänapäeval saab kasutada nii veebibrauserina kui ka telefonina

2. taskuarvuti

taskuformaat
[nimisõna, substantiiv]
väike, taskus kandmiseks sobiv kuju ja suurus

taskuhuvi
[nimisõna, substantiiv]
isiklik või kitsa kildkonna kasusaamine (tegevuse või püüdluste eesmärgina)

taskuhääling
[nimisõna, substantiiv]
1. raadioprogramm, video vm multimeedia fail, mida saab internetist oma arvutisse või nutitelefoni alla laadida või striimida

2. vastav salvestusviis

taskuhäälingusaade
[nimisõna, substantiiv]
raadio- või telesaate tellimuspõhine allalaaditav analoog arvutivõrgus

taskukalender
[nimisõna, substantiiv]
taskuformaadis kalender

taskukamm
[nimisõna, substantiiv]
väike kamm, mis mahub taskusse

taskukell
[nimisõna, substantiiv]
1. taskus kantav, hrl kinnitusketi või -rihmaga varustatud kell

2. taskus kantav kell

taskuklapp
[nimisõna, substantiiv]
taskuava sulgev klapp

taskukohane
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis vastab kellegi rahalistele võimalustele vastav

taskukonn
[nimisõna, substantiiv]
väliselt lehekonna sarnane kahepaikne, kelle emasisendi seljal paikneb nahkne haudetasku

taskukott
[nimisõna, substantiiv]
sisseõmmeldud tasku põhiosa

taskukrabi
[nimisõna, substantiiv]
kujult ümmargust taskut meenutav maitsva lihaga krabi

taskukunstnik
[nimisõna, substantiiv]
silmapettetrikke tegev tsirkuseartist või mustkunstiga tegeleja

taskukäärid
[nimisõna, substantiiv]
väikesed, taskusse mahtuvad käärid

taskulamp
[nimisõna, substantiiv]
1. patarei(de)ga töötav väike kaasaskantav valgustusvahend

2. patareidega töötav väike seade, mis annab valgust ja mida saab kaasas kanda

taskumale
[nimisõna, substantiiv]
väike kaasaskantav malelaud koos malenditega

taskumärkmik
[nimisõna, substantiiv]
väike märkmik

taskunuga
[nimisõna, substantiiv]
1. taskus kantav (mitme) kokkupandava teraga (ka korgitseriga vm vahendiga) nuga

2. liigendnuga

taskupark
[nimisõna, substantiiv]
väike park või istumisala, mis on ümbritsetud taimedest

taskupeegel
[nimisõna, substantiiv]
väike kaasaskantav peegel (tualettesemena)

taskupiibel
[nimisõna, substantiiv]
väikeste mõõtmetega, taskuformaadis piibel

taskupudel
[nimisõna, substantiiv]
taskus kantav hrl lapik joogipudel

taskupõhi
[nimisõna, substantiiv]
tasku põhjaosa

taskuraadio
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kaasaskantav raadiovastuvõtja

2. väike kaasaskantav

taskuraamat
[nimisõna, substantiiv]
(väike) märkmik

taskuraha
[nimisõna, substantiiv]
1. raha väiksemateks igapäevakulutusteks

2. väike raha igapäevasteks kulutusteks

taskuruuter
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav wifi-ruuter

taskurätik
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem kaasaskantav rätik nina nuuskamiseks vm puhastamiseks

2. riidest või paberist väike rätik, mille sisse nuusatakse nina

taskurätt
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem kaasaskantav rätik nina nuuskamiseks vm puhastamiseks

2. riidest või paberist väike rätik, mille sisse nuusatakse nina

taskusaade
[nimisõna, substantiiv]
1. raadioprogramm, video vm multimeedia fail, mida saab internetist oma arvutisse või nutitelefoni alla laadida või striimida

2. vastav salvestusviis

taskusõnaraamat
[nimisõna, substantiiv]
väikese mahuga, hrl taskuformaadis sõnaraamat

taskusõnastik
[nimisõna, substantiiv]
väikese mahuga, hrl taskuformaadis sõnaraamat

taskutelefon
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kaasaskantav mobiilsidevõrgus töötav raadiotelefon

2. telefon, mida saab endaga kaasas kanda

taskutiisikus
[nimisõna, substantiiv]
(rahapuuduse kohta)

taskuvaras
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt avalikus kohas tegutsev kottidest ja taskutest varastaja

taskuvargus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt avalikus kohas kottidest ja taskutest varastamine

taskuväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
taskuformaadis ilmunud teos

tasmaanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Austraalias Tasmaanias elava rahva esindaja, sealne algasukas

2. Tasmaania päritolu inimene

tass
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kõrvaga varustatud (väiksem) jooginõu

2. väike nõu, millest saab juua. Tass on tavaliselt väiksem kui kruus

tassike
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ühenduses tee- või kohvijoomisega:) (väike) tass

tassikene
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ühenduses tee- või kohvijoomisega:) (väike) tass

tassiknartsiss
[nimisõna, substantiiv]
nartsiss, mille valge õiekrooni sees on lühike kollane lisakroon

tassikook
[nimisõna, substantiiv]
glasuuri vm rikkalikku kattega magus koogike (küpsetatakse väikestes ribilise servaga pabervormides)

tassima
[tegusõna, verb]
1. pingutades, jõudu rakendades kandma

2. pingutades kandma, vedama korduvalt v eri suundades

3. midagi rasket kandma

Ühendtegusõnad: kaasas tassima, kaasas tassima, kaasa tassima, kaasa tassima, kokku tassima, kokku tassima, laiali tassima, laiali tassima, ära tassimaära tassima

tassitäis
[nimisõna, substantiiv]
tassi täitev kogus (hrl jooki, vedelikku)

tastatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. klahvide kogum klahvpillidel, arvutil vms

2. ese või eseme osa, mille peal on klahvid, mida saab vajutada

taster
[nimisõna, substantiiv]
1. sirklitaoline vahend, mida kasutatakse esemete ligikaudseks mõõtmiseks

2. sirklitaoline mõõteriist

tasu
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl töö, teenuse, teene osutamise eest saadav või makstav rahasumma vm (materiaalne) väärtus

2. millegi eest saadav hüvitus, vaevatasu, meelehea vms

3. töö või teenuse eest saadav või makstav raha

tasuhimu
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tahtmine halva või ebaõiglase teo eest kätte maksta

2. suur tahtmine kätte maksta

tasuhimuline
[omadussõna, adjektiiv]
kättemaksu plaaniv, kätte tasuda himustav

tasuja
[nimisõna, substantiiv]
kättetasuja

tasuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tasu eest toimuv, kasutatav, saadav vms

2. selline, mille eest tuleb raha maksta

tasulisus
[nimisõna, substantiiv]
tasu eest kasutatavus, saadavus vms

tasuma
[tegusõna, verb]
1. tehtud töö, teenuse, saadud kauba vms eest raha andma

2. millegi eest raha andma

3. (ära) maksma

Ühendtegusõnad: kätte tasuma, kätte tasuma, ära tasumaära tasuma

tasumine
[nimisõna, substantiiv]
1. töö, teenuse, teene vm eest ära maksmine, raha-, võlaasjade õiendamine

2. töö, teenuse vms eest maksmine

tasumishimu
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tahtmine halva või ebaõiglase teo eest kätte maksta

2. suur tahtmine kätte maksta

tasumisiha
[nimisõna, substantiiv]
1. suur tahtmine halva või ebaõiglase teo eest kätte maksta

2. suur tahtmine kätte maksta

tasumistund
[nimisõna, substantiiv]
aeg kätte maksta

tasumäär
[nimisõna, substantiiv]
tasu või maksu kindlaksmääratud suurus

tasuretk
[nimisõna, substantiiv]
kättemaksuks korraldatud sõjaretk

tasustama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi või millegi eest tasu maksma

2. tasu maksma

tasuta
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mille eest ei pea maksma

2. selline, mille eest ei pea raha maksma

tasuv
[omadussõna, adjektiiv]
1. head sissetulekut võimaldav, majanduslikku tulu toov

2. head sissetulekut võimaldav, tulus

tasuvus
[nimisõna, substantiiv]
võime saada kasumit, kasumi ja tootmiskulude suhe

tasuvusaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mille jooksul kapitalimahutused end ära tasuvad

tasuvusanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. projekti või mingi tegevuse tasuvuse hindamine selle kulu ja eeldatava kasu võrdlemise teel

2. projekti vm tegevuse tasuvuse hindamine selle kulu ja eeldatava kasu võrdlemise teel

tasuvusuuring
[nimisõna, substantiiv]
projekti või mingi tegevuse tasuvuse kohta tehtav uuring

tašism
[nimisõna, substantiiv]
Teise maailmasõja järgne abstraktsionistlik maalisuund, mis lähtub maalimisviisi spontaansusest ega alluta loomeprotsessi mõistuslikule kontrollile

tatami
[nimisõna, substantiiv]
1. Jaapani õlgmatt

2. maadlusmatt Jaapani maadlusliikide puhul, nt judos

tatar
[nimisõna, substantiiv]
Aasiast pärinev suviviljana kasvatatav rohttaim, mille vili on kolmetahuline pähklike

tatari
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
tatarlastega, tatari keelega seonduv

tatarlane
[nimisõna, substantiiv]
mõne peamiselt Venemaa Euroopa osas (Tatarstanis, Krimmis) või Lääne-Siberis elava turgi rahva liige

tatarlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost tatarlane

tatik
[nimisõna, substantiiv]
pealt limase kübaraga välimuselt puravikku meenutav seen

tatikas
[nimisõna, substantiiv]
tatik vm limane (söögi)seen

tatikoll
[nimisõna, substantiiv]
kuivanud tatitükk ninas

tatine
[omadussõna, adjektiiv]
tatiga koos, tatiga määrdunud

tatipull
[nimisõna, substantiiv]
ninast erituva lima, tati mull

tatistama
[tegusõna, verb]
1. nuuskama

2. sülitama

tatitaud
[nimisõna, substantiiv]
1. kabjaliste nakkushaigus, mida iseloomustab haavanduvate sõlmekeste teke ninas, nahas ning kopsudes

2. kabjaliste nakkushaigus

tatitõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. (nohu kohta)

2. nohu

tatrahelbepuder
[nimisõna, substantiiv]
tatrahelvestest keedetud puder

tatramesi
[nimisõna, substantiiv]
tatraõite mesi

tatrapuder
[nimisõna, substantiiv]
tatrast keedetud puder (ka lihatoitude lisandina)

tatratang
[nimisõna, substantiiv]
1. tatra kooritud ja purustatud tera

2. tatraterad kogumina

tatraveski
[nimisõna, substantiiv]
1. (esineb lobisemise ja lobiseja kohta käivates väljendites ja võrdlustes)

2. laterdis, lobamokk

tatrik
[nimisõna, substantiiv]
tatar

tatsama
[tegusõna, verb]
kohmakalt, aegamisi, tammudes astuma

Ühendtegusõnad: ringi tatsamaringi tatsama

tatsa-tatsa
[määrsõna, adverb]
tatsates

tatserdama
[tegusõna, verb]
tatsama, aegamisi, töntsilt käima

tatsettnartsiss
[nimisõna, substantiiv]
nartsiss, mille valge õiekrooni sees on lühike kollane lisakroon

tatsipau
[nimisõna, substantiiv]
lendleht, üleskutse

tatsuma
[tegusõna, verb]
kohmakalt, aegamisi, tammudes astuma

tatsutama
[tegusõna, verb]
tatsama, aegamisi, töntsilt käima

tatšanka
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge kuulipildujaga varustatud sõiduvanker, mida kasutati Venemaal kodusõjas 1918.–1920. aastal

2. kerge sõiduvanker

tatt
[nimisõna, substantiiv]
1. ninast erituv lima, ninasekreet

2. sülg

tattnina
[nimisõna, substantiiv]
1. (lapse, liiga noore inimese kohta, ka halvustavalt või sõimusõnana)

2. tattnina, nolk

tattninalamp
[nimisõna, substantiiv]
väike klaasita lamp

tattnokk
[nimisõna, substantiiv]
(poisikese, (rumalavõitu, ülbitseva) noormehe kohta)

tattoo
[nimisõna, substantiiv]
naha sisse torgitud joonistus, täht või number inimese nahal (hrl kaunistuseks)

tattoo
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeorkestrite kujundliikumine

tau
[nimisõna, substantiiv]
kreeka tähestiku 19. täht (Τ, τ), ladina tähestikus t

taud
[nimisõna, substantiiv]
1. hulgaline haigestumine mingisse nakkushaigusse, ulatuslik nakkushaiguse puhang

2. nakkuspuhang

taudistunud
[omadussõna, adjektiiv]
taudiga haaratud, taudist nakatunud

taun
[nimisõna, substantiiv]
lollpea, idioot

taunima
[tegusõna, verb]
hukka mõistma, laitma

taunimisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis väärib hukkamõistu, millegi poolest halb, laiduväärt

2. taunimist, hukkamõistu vääriv

taunimisväärt
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis väärib hukkamõistu, millegi poolest halb, laiduväärt

2. taunimist, hukkamõistu vääriv

tauning
[nimisõna, substantiiv]
1. hukkamõist

2. taunimine, hukkamõist

taunitav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis väärib hukkamõistu, millegi poolest halb, laiduväärt

2. taunimist, hukkamõistu vääriv

taunitavus
[nimisõna, substantiiv]
taunimisväärsus, laiduväärsus

tausagõss
[nimisõna, substantiiv]
kautšukit sisaldav valgete või kollaste õitega rohttaim

taust
[nimisõna, substantiiv]
1. taga olev pind (nt plakatil, maalil), millel miski esile tuleb

2. pind, millel miski esile tuleb

taustaansambel
[nimisõna, substantiiv]
solistile tausta laulev või taustaks muusikat tegev ansambel

taustainfo
[nimisõna, substantiiv]
info kellegi või millegi tausta, nt senise tegevuse, päritolu kohta

taustainformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
info kellegi või millegi tausta, nt senise tegevuse, päritolu kohta

taustajõud
[nimisõna, substantiiv]
võistluste, kontserdi vm ürituse korraldamisel (kaudselt) abiks olnud inimesed

taustalaulja
[nimisõna, substantiiv]
solistile tausta laulev laulja

taustaline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud taustaga, mingit tausta omav

taustalõng
[nimisõna, substantiiv]
taustakoe lõng

taustamuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. (saateks, eemal, vaiksemalt kostvate helide või muusika kohta)

2. tagaplaanil kostev muusika, helitaust

taustamüra
[nimisõna, substantiiv]
tagaplaanil kostvad häirivad helid (nt kõnekõmin, liiklusmüra vm)

taustanaer
[nimisõna, substantiiv]
lindistatud naer, mida kõlab naljafilmide ja -saadete naljakana mõeldud kohtadel

taustanäitleja
[nimisõna, substantiiv]
massistseenides osaleja filmis

taustateave
[nimisõna, substantiiv]
info kellegi või millegi tausta, nt senise tegevuse, päritolu kohta

taustauuring
[nimisõna, substantiiv]
info hankimine töökohale kandideeriva inimese varasema töö ja selle tulemuslikkuse, firma maksevõimekuse, üürniku varasema maksekäitumise vms väljaselgitamiseks

taustavalgus
[nimisõna, substantiiv]
tagaplaanil paistev valgus

taustavärv
[nimisõna, substantiiv]
tausta värvus nt arvutiekraanil, kangal

taustinfo
[nimisõna, substantiiv]
info kellegi või millegi tausta, nt senise tegevuse, päritolu kohta

taustinformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
info kellegi või millegi tausta, nt senise tegevuse, päritolu kohta

taustkeha
[nimisõna, substantiiv]
antud taustsüsteemis liikumatu keha

taustmuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. (saateks, eemal, vaiksemalt kostvate helide või muusika kohta)

2. tagaplaanil kostev muusika, helitaust

taustsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
kolmest ruumikoordinaadist ja ajakoordinaadist koosnev süsteem, mille suhtes määratakse uuritava keha asukoht ja liikumine

taustteave
[nimisõna, substantiiv]
info kellegi või millegi tausta, nt senise tegevuse, päritolu kohta

taustvalgus
[nimisõna, substantiiv]
elektroonikaseadme näidiku lugemist, nuppude kasutamist vms hõlbustav valgus

taušeerima
[tegusõna, verb]
kulla- v hõbedatükikesi eseme pinnasüvendeisse pressima

tautogramm
[nimisõna, substantiiv]
tekst, kus kõik sõnad algavad ühe ja sama tähega

tautoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. sama või lähedase tähendusega sõnade (tarbetu) kuhjamine (nt sõnades silmanägemine, rikas miljonär)

2. samatähenduslike sõnade kuhjamine

tav
1. suuremal osal juhtudest, enamasti

2. kõige sagedamini, nii nagu on üldine

tava
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud paikkonnale, ajastule, ühiskonnale või kitsamale inimrühmale omane (eelnevatelt põlvedelt päritud) käitumisviis, mingi sündmusega seotud harjumuspärane toiming

2. see, kuidas teatud paiga või ühiskonna inimesed käituvad või midagi teevad

tavaar
[nimisõna, substantiiv]
kaup, kraam

tavaelu
[nimisõna, substantiiv]
1. igapäevane elu oma toimetuste ja askeldustega

2. igapäevane elu, argielu, argipäev

tavagrinda
[nimisõna, substantiiv]
suur pikkade uimedega delfiinlane, kes elab peamiselt külmades meredes

tavahamster
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Lõuna- ja Kesk-Euroopas levinud rotisuurune suurte põsetaskutega näriline, viljakahjur, Eestis puuriloom

2. hiire moodi karvane loom, kellel on lühike saba ja suured põsed

tavaharmik
[nimisõna, substantiiv]
valge kübara ning jahulõhna ja -maitselise seenelihaga söögiseen

tavahind
[nimisõna, substantiiv]
tavapärane hind, mitte soodushind vm

tavai
[hüüdsõna, interjektsioon]
tegevusele õhutav, ka nõustumist väljendav sõna, umbes: las käia!, lähme!, teeme!

tavainimene
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes (tavaline) inimene, hrl vastandina mingi kitsama valdkonna esindajale

tavajäätmed
[nimisõna, substantiiv]
kodumajapidamises, kaubanduses ja teeninduses tekkivad jäätmed, hrl pakendid, vanad seadmed, mööbel vm prügi

tavakasutaja
[nimisõna, substantiiv]
erioskusteta inimene, kes kasutab mingit tööriista, rakendust vm vahendit

tavakeel
[nimisõna, substantiiv]
(igapäevaelus kasutatava keele, üldkeele või argikeele kohta)

tavaklass
[nimisõna, substantiiv]
tavaline klass

tavakodanik
[nimisõna, substantiiv]
1. tavaline, lihtinimesest kodanik (hrl vastandatult otsustajatele, poliitikutele vms)

2. tavaline, lihtinimesest kodanik

tavakohane
[omadussõna, adjektiiv]
(ühenduses teatud sündmusega, etiketiga:) harjumuspärasel viisil toimuv, kombeid järgiv

tavakool
[nimisõna, substantiiv]
tavaline üldhariduskool, mitte mingi kallakuga, süvaõppega või erivajadustega õppurite kool

tavakuulaja
[nimisõna, substantiiv]
(mittemuusikust muusikakuulaja kohta)

tavalehtrik
[nimisõna, substantiiv]
südasuvine lehterja kübaraga seen

tavaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. sageli esinev või toimuv, laialt levinud

2. omas liigis või rühmas tüüpiline, erijoonteta

3. sageli esinev, üldine

4. keskmine

tavaliselt
[määrsõna, adverb]
1. suuremal osal juhtudest, enamasti

2. kõige sagedamini, nii nagu on üldine

tavalisus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, milles puudub erilisus, millele on iseloomulikud sisseharjunud, kindlaks kujunenud kombed või tegevused

tavaloogika
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelule omane arutlemise ja järeldamise viis

tavalugeja
[nimisõna, substantiiv]
tavaline, mitte asjatundjast (raamatu)lugeja

tavameditsiin
[nimisõna, substantiiv]
tõenduspõhine arstlik tegevus, meditsiin hrl vastandatuna alternatiivmeditsiinile

tavamõiste
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelus vahetu kogemuse kaudu kujunenud teadmine, arusaam millestki (nt et maakera on lapik)

tavamõistes
1. tavaarusaama järgi

2. tavalises tähenduses

tavamõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaste teadmiste, argielu tasandil toimiv mõtlemine (vastandatult teaduslikule mõtlemisele)

tavand
[nimisõna, substantiiv]
kombetalitus, tseremoonia, rituaal

tavandilaul
[nimisõna, substantiiv]
regivärsiline rahvalaul, mis moodustas osa perekondliku või kalendritähtpäevaga seotud kombetalitusest

tavandiline
[omadussõna, adjektiiv]
tavandiga seotud, tavandile iseloomulik

tavanditoit
[nimisõna, substantiiv]
toit, mida vanasti perekondliku sündmuse või tähtpäeva puhul kombekohaselt söödi

tavaolud
[nimisõna, substantiiv]
tavaline, normaalne olukord

tavapilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet, mille maksumus ei sisalda soodustusi või lisamakse

tavapood
[nimisõna, substantiiv]
tavaline, mitte teatavale kaubale spetsialiseerunud pood

tavapost
[nimisõna, substantiiv]
märgib kirja, paki vms saatmist tavalise postiga, mitte elektronpostiga (või ka pakiautomaadiga)

tavapõllumajandus
[nimisõna, substantiiv]
taime- ja loomakasvatus, kus kasutatakse sünteetilisi taimekaitsevahendeid ja väetisi ning kasvatatakse intensiivselt suurkarju

tavapära
[nimisõna, substantiiv]
olukord, milles puudub erilisus, millele on iseloomulikud sisseharjunud, kindlaks kujunenud kombed või tegevused

tavapärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindlaks kujunenud, selline, millega ollakse harjunud

2. selline, millega ollakse harjunud

tavapärasus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, milles puudub erilisus, millele on iseloomulikud sisseharjunud, kindlaks kujunenud kombed või tegevused

tavapäratu
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavalisest, harjumuspärasest erinev, millegi poolest isesugune või erakordne

2. selline, mida näeb või juhtub harva, mitte harilik ega laialt levinud

3. tavalisest, harjumuspärasest erinev

tavapäratult
[määrsõna, adverb]
tavatu[lt], ebatavaliselt

tavarelv
[nimisõna, substantiiv]
relv, mis pole keemia-, bio-, radioloogiline ega tuumarelv

tavarelvastus
[nimisõna, substantiiv]
sõjavarustus, mille hulka ei kuulu keemia-, bio-, radioloogilised ega tuumarelvad

tavariisikas
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt kleepuv-limase kübaraga ja kibeda seenelihaga söögiseen

tavašimpans
[nimisõna, substantiiv]
ekvatoriaalse Aafrika ürgmetsades elutsev mustakarvaline suurte kõrvadega inimahv

tavatarbija
[nimisõna, substantiiv]
keskmine, tüüpiline tarbija (hrl eraisiku kohta)

tavateadvus
[nimisõna, substantiiv]
(tavainimesele iseloomuliku arusaamise, mõtlemise kohta)

tavatsema
[tegusõna, verb]
kellelgi kombeks, tavaks olema, tavatsema

tavatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavalisest, harjumuspärasest erinev, millegi poolest isesugune või erakordne

2. selline, mida näeb või juhtub harva, mitte harilik ega laialt levinud

3. tavalisest, harjumuspärasest erinev

tavatult
[määrsõna, adverb]
ebatavaliselt, erakordselt, enneolematult

tavatus
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest, harjumuspärasest erinev olek, ebaharilikkus, erakordsus

tavatähendus
[nimisõna, substantiiv]
üldtuntud tähendus

tavavahelik
[nimisõna, substantiiv]
pruunja kübara ning puuviljalõhnalise ja -maitselise seenelihaga laialt levinud seen

tavaõigus
[nimisõna, substantiiv]
rahva õigustundest tulenevad kirjutamata seadused ja tavad, mida riigis või rahvusvaheliselt üldiselt rakendatakse

tavaõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
tavaõigusega seotud, tavaõigusele tuginev

tavaümiseja
[nimisõna, substantiiv]
Euraasia stepialadel elav suurt oravat meenutav kahkjas roostekollane näriline

tavern
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrts, trahter, restoran (eriti Itaalias, Kreekas vms)

2. kõrts, trahter Itaalias

tav-kesksõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) umbisikulise tegumoe oleviku kesksõna (nt eitav)

tavotine
[omadussõna, adjektiiv]
tavotiga määrdunud, tavotiga koos

tavotiprits
[nimisõna, substantiiv]
tööriist tavotiga määrimiseks

tavotitama
[tegusõna, verb]
tavotiga määrima

tavott
[nimisõna, substantiiv]
1. veekindel, teatud kaltsiumisooladega tihkestatud mineraalõli, tavalisim määre, mida kasutatakse masinate ja mehhanismide hõõrduvates osades

2. määrdeaine

tav-partitsiip
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) umbisikulise tegumoe oleviku kesksõna (nt eitav)

tax-free
[omadussõna, adjektiiv]
(teatud kaupade ja teenuste kohta:) käibemaksust vabastatud

tax-free
[nimisõna, substantiiv]
1. pood vm müügikoht, mis müüb teatud kaupu või teenuseid ilma kohustuseta riigile käibemaksu tasuda

2. vastav müügisüsteem

tbc
tuberkuloosibakteri (Kochi kepikese) tekitatud pikaldase kuluga nakkushaigus, mis kõige sagedamini kahjustab kopse

tbl
1. ravim- vm aine kettake (või kuulike)

2. ümmargune kõva tükk ravimit, mida tavaliselt neelatakse koos veega

te
[asesõna, pronoomen]
1. osutab kahele või enamale inimesele, kellest vähemalt üks on kuulaja (ütluse adressaat) ja kelle hulka ei kuulu kõneleja

2. sina ja teine inimene või sina ja teised inimesed

teabeagentuur
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis hangib ja vahendab uudiseid

teabeallikas
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust saadakse infot või inimene, kes jagab infot

teabeedastus
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni edasiandmine (teabelevi kanalite kaudu, suhtluses)

teabehange
[nimisõna, substantiiv]
riigikaitseks vajaliku info kogumine ja töötlemine

teabejuht
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ettevõtte või organisatsiooni avalikkussuhetega tegelev töötaja

teabekanal
[nimisõna, substantiiv]
1. kanal info edastamiseks, nt televisioon, ajakirjandus, internet

2. allikas, kust infot saadakse

teabekandja
[nimisõna, substantiiv]
vahend andmete salvestamiseks, säilitamiseks ja taasesitamiseks (nt diskett, laserplaat, magnetlint, mälupulk)

teabekas
[omadussõna, adjektiiv]
palju infot sisaldav

teabekeskus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, selle allüksus vm organisatsioon, mille ülesandeks on teatava info jagamine (nt millegi tutvustamine, nõuandmine)

teabekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
koondmõiste, mis sisaldab teadus-, tarbe-, õppe-, teatme-, aime- ja muu sellise kirjanduse

teabeleht
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kohta infot andev (elektrooniline) väljaanne

2. teavitava tekstiga paberileht

teabelevi
[nimisõna, substantiiv]
info edastamine, infojagamine

teabeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. infot sisaldav või andev

2. teabesse puutuv

teabenõue
[nimisõna, substantiiv]
teavet valdavale asutusele esitatav taotlus avaliku teabe saamiseks

teabeohvitser
[nimisõna, substantiiv]
info edastamise eest vastutav ohvitser (nt kaitseväes, politseis)

teabeoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
inimeste teadvuse mõjutamine massiteabevahendite vahendusel, et saada poliitilist või majanduslikku tulemust, meediaaktsioon

teabepäev
[nimisõna, substantiiv]
ühepäevane üritus, kus jagatakse millegi kohta infot, tutvustatakse midagi

teaberikas
[omadussõna, adjektiiv]
palju infot sisaldav

teabesõda
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni levitamine, moonutamine või selle hankimise takistamine oma huvidele sobivalt

teabetalitus
[nimisõna, substantiiv]
info sihipärase otsimise ja levitamisega tegelev (all)asutus

teabeteenistus
[nimisõna, substantiiv]
teabe kogumise, eritlemise ja edastamisega tegelev vastuluureasutus

teabetekst
[nimisõna, substantiiv]
teaduslikku või populaarteaduslikku infot sisaldav tekst (nt õpikus, teatmeteoses, teadusajakirjas)

teabetulv
[nimisõna, substantiiv]
info rohke lisandumine või täienemine

teabetund
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike üritus, kus jagatakse millegi kohta infot

2. info jagamine mingi valdkonna või probleemi kohta

teabevaene
[omadussõna, adjektiiv]
vajalikku, uut informatsiooni ebapiisavalt sisaldav

teabevahetus
[nimisõna, substantiiv]
info vastastikune vahetamine, selle liikumine asjaosaliste vahel

tead
[nimisõna, substantiiv]
1. milleski selgusel olek, faktidele, traditsioonile, kogemusele vm tuginev põhjendatud uskumus tegelikkuse kohta, info omamine millestki

2. see, mida sa tead

teadaandmine
[nimisõna, substantiiv]
millegi teatamine, teatavaks tegemine

teadaanne
[nimisõna, substantiiv]
(ametlik) teade

teadagi
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) iseenesest mõista, nagu (kõigile) teada

2. nii, nagu võibki arvata, kindlasti

teadaolev
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle või mille kohta on andmeid, keda või mida teatakse

teadaolevalt
[määrsõna, adverb]
nagu on teada, nagu on andmeid

teadasaamine
[nimisõna, substantiiv]
mingi info, teadmise saamine, millestki informeerituks saamine

teada-tuntud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes või mis on hästi teada, üldteada, tuntud

teade
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis kellelegi (uudisena, kinnitusena) teatatakse, edastatav (lühike) infolõik

2. edastatav info

3. teade

4. edastatav info, sõnum

teadeteagentuur
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis hangib ja vahendab uudiseid

teadetetahvel
[nimisõna, substantiiv]
püstine alus teadete väljapanemiseks

teadis
[nimisõna, substantiiv]
1. (infoteeninduses:) vastus päringule

2. vastus päringule

teadistama
[tegusõna, verb]
1. teadist või teadiseid andma

2. informeerima

teadistus
[nimisõna, substantiiv]
infovajajate päringutele vastamine ja infootsingu nõustamine raamatukogus või infokeskuses

teadja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes asjast teab või asja tunneb

teadjalt
[määrsõna, adverb]
asjast teades, teadvalt

teadjamees
[nimisõna, substantiiv]
1. ettekuulutaja, ennustaja

2. ravitseja ja rahvaarst

teadjanaine
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost selgeltnägija ning taimede ja loitsudega ravitseja (vanas soomeugrilises tähenduses nõid, tänapäeval nt alternatiivmeditsiini esindaja)

2. nõid, tark, posija

teadlane
[nimisõna, substantiiv]
1. teadustööd tegev inimene, uurija teaduse alal

2. inimene, kes tegeleb mingi valdkonna teadusliku uurimisega

3. mingi teadusala spetsialist, õpetlane

teadlaskond
[nimisõna, substantiiv]
teadlased, teadlaste kogum

teadlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tahtlik, eesmärgipärane

2. teadvuse osavõtul toimuv, teadvustatud

3. kui su tegevus on teadlik, siis sa teed seda, mida oled mõelnud ja kavatsenud

4. tahtlik, teadvustatud

teadlikkus
[nimisõna, substantiiv]
teadlik-olek, informeeritus

teadlikustama
[tegusõna, verb]
1. teadlikuks tegema

2. (enesele) teadvustama

teadlikustuma
[tegusõna, verb]
(enesest) teadlikuks saama

teadma
[tegusõna, verb]
1. millegi kohta infot, teadmist või teadmisi omama, millestki teadlik olema, milleski selgusel, kindel olema

2. millegi kohta infot, teadmisi omama

3. milleski kindel olema

4. infot omama, millestki teadlik olema

Ühendtegusõnad: ette teadmaette teadma

teadmahimu
[nimisõna, substantiiv]
1. kange soov teadmisi omandada

2. teadmahimu

teadmahimuline
[omadussõna, adjektiiv]
teadmistest huvitatud

teadmamees
[nimisõna, substantiiv]
1. ettekuulutaja, ennustaja

2. ravitseja ja rahvaarst

teadmanaine
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost selgeltnägija ning taimede ja loitsudega ravitseja (vanas soomeugrilises tähenduses nõid, tänapäeval nt alternatiivmeditsiini esindaja)

2. nõid, tark, posija

teadmata
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle või mille kohta ei teata

teadmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, millest või kellest ei teata

2. tundmatu

teadmatult
[määrsõna, adverb]
(kellegi kadumisega ühenduses:) nii et midagi pole teada, jäljetult

teadmatus
[nimisõna, substantiiv]
mitteteadmine, ebaselgus, määramatus

teadmine
[nimisõna, substantiiv]
1. milleski selgusel olek, faktidele, traditsioonile, kogemusele vm tuginev põhjendatud uskumus tegelikkuse kohta, info omamine millestki

2. see, mida sa tead

teadmised
[nimisõna, substantiiv]
1. tõdede, printsiipide, info vms kogum

2. õpitu, omandatu, oskused

3. õpitud, omandatud tarkused

teadmishimu
[nimisõna, substantiiv]
1. kange soov teadmisi omandada

2. teadmahimu

teadmishimuline
[omadussõna, adjektiiv]
teadmistest huvitatud

teadmisjanu
[nimisõna, substantiiv]
1. kange soov teadmisi omandada

2. teadmahimu

teadmisjanuline
[omadussõna, adjektiiv]
teadmistest huvitatud

teadmiskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
koondmõiste, mis sisaldab teadus-, tarbe-, õppe-, teatme-, aime- ja muu sellise kirjanduse

teadmispagas
[nimisõna, substantiiv]
(omandatud, talletatud teadmiste kohta)

teadmispõhine
[omadussõna, adjektiiv]
teadmistel põhinev, teaduse saavutusi rakendav

teadmistejanuline
[omadussõna, adjektiiv]
teadmistest huvitatud

teadmistepagas
[nimisõna, substantiiv]
(omandatud, talletatud teadmiste kohta)

teadmistepõhine
[omadussõna, adjektiiv]
teadmistel põhinev, teaduse saavutusi rakendav

teadmus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadmised millegi kohta kogumina

2. informatsioon koos selle tähenduse, konteksti, interpretatsiooni ja esitusega

3. üksikteadmine

teadmusjuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
teadmuse loomise, esitamise, säilitamise, ülekandmise, rakendamise ja kaitsmise protsess

teadmussiirdedoktorantuur
[nimisõna, substantiiv]
doktoriõppe vorm, mille korral doktorant töötab töölepingu alusel eraettevõttes, vaba- või avaliku sektori asutuses ja teeb samal ajal ülikoolis doktoritööd, mis valmib selle ettevõtte või asutuse vajadusi arvestades

teadmussiirdepõige
[nimisõna, substantiiv]
akadeemilise töötaja ajutine töötamine eraettevõttes, vaba- või avaliku sektori asutuses akadeemilise ametikoha säilimisega ülikoolis

teadmussiire
[nimisõna, substantiiv]
akadeemilise teadmuse edasikandmine ettevõtetesse

teadmusühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskond, kus majanduses ja ühiskonnaelu juhtimises kasutatakse oskuslikult teadusuuringute tulemusi, teadmispõhine ühiskond

teadupoolest
[määrsõna, adverb]
nagu (üldiselt) teada

teadupäraselt
[määrsõna, adverb]
nagu (üldiselt) teada

teadupärast
[määrsõna, adverb]
nagu (üldiselt) teada

teadur
[nimisõna, substantiiv]
1. teadustöötaja ametinimetus

2. selle kandja

teadus
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevus, mille eesmärk on saada, talletada ja rakendada uusi tõeseid teadmisi ning mis tugineb meetodil, mis tagab teadmiste võimalikult suure objektiivsuse ja kontrollitavuse

2. tegevus, mille eesmärk on uute (faktidel põhinevate) teadmiste saamine ja kasutusele võtmine

teadusajakiri
[nimisõna, substantiiv]
teaduslikke artikleid sisaldav ajakiri

teadusajakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
teadusuudiseid vahendav ja teaduses toimuvat populaarteaduslikult kirjeldav ajakirjandus

teadusajalugu
[nimisõna, substantiiv]
teaduse arengut uuriv ajalooharu

teadusala
[nimisõna, substantiiv]
teaduse osa, mille uurimisobjekt ja rakendatavad uurimismeetodid on piiritletud

teadusalane
[omadussõna, adjektiiv]
teadustööga seotud

teadusartikkel
[nimisõna, substantiiv]
teaduse alale kuuluv, teaduslik artikkel

teadusasutus
[nimisõna, substantiiv]
teadustööga tegelev asutus

teadusdoktor
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on kaitsnud doktoriväitekirja ja omandanud doktorikraadi

2. vastav teaduskraad, kõrgeim akadeemiline kraad (ka tiitlina)

3. kõrgeim teaduslik kraad

4. selle kraadiga inimene

teaduseetika
[nimisõna, substantiiv]
õiglase ja kõlbelise käitumise normid, mida tuleb järgida teadusuuringute tegemisel, uurimistulemuste publitseerimisel, teadustöö rahastamisel

teaduseilm
[nimisõna, substantiiv]
maailma teadusringkonnad

teaduseinimene
[nimisõna, substantiiv]
teadusega tegelev, teaduse alal töötav inimene

teadusejanu
[nimisõna, substantiiv]
1. kange soov teadmisi omandada

2. teadmahimu

teadusejanuline
[omadussõna, adjektiiv]
teadmistest huvitatud

teadusejünger
[nimisõna, substantiiv]
teadusest huvitatu, (noor) teaduseinimene

teaduselu
[nimisõna, substantiiv]
(teaduse kui tegevusvaldkonna kohta)

teadusemees
[nimisõna, substantiiv]
teadusega tegelev (mees)isik, teadlane

teadusepõld
[nimisõna, substantiiv]
(teaduse kui tegevusvaldkonna kohta)

teaduseteadus
[nimisõna, substantiiv]
teaduse olemust, talitlust ja arengut uuriv teadus

teadusetempel
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ülikooli kohta)

teaduseväline
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool teadust seisev

teadusfilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
teadust ja teaduslikku tunnetust uuriv filosoofia haru

teadusgrant
[nimisõna, substantiiv]
teaduslikule uurimisprojektile antud rahaline toetus

teadusharu
[nimisõna, substantiiv]
teaduse osa, mille uurimisobjekt ja rakendatavad uurimismeetodid on piiritletud

teadusilm
[nimisõna, substantiiv]
maailma teadusringkonnad

teadusinimene
[nimisõna, substantiiv]
teadusega tegelev, teaduse alal töötav inimene

teadusinstituut
[nimisõna, substantiiv]
instituut kui uurimisasutus (mitte õppeasutus)

teaduskandidaat
[nimisõna, substantiiv]
kandidaadikraadi omav isik, teaduste kandidaat

teaduskatse
[nimisõna, substantiiv]
teaduslik eksperiment

teaduskeel
[nimisõna, substantiiv]
teaduses kasutatav (oskus)keel

teaduskeskus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadustöö keskus

2. teadussaavutusi tutvustav keskus

teaduskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
teaduse alale kuuluv kirjandus (teadusartiklid, -monograafiad jt)

teaduskond
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkoolis siduserialadel õppe- ja teadustööd korraldav haldusüksus

teaduskool
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkooli juures tegutsev allüksus teadusest huvitatud õpilastele

teaduskorraldus
[nimisõna, substantiiv]
teadustegevuses valitsev süsteem, kord (ülikoolis, riigis)

teaduskraad
[nimisõna, substantiiv]
akadeemiline kraad, mis saadakse pärast kõrgema astme ülikoolistuudiumi läbimist, teadustöö eest saadav akadeemiline kraad

teaduslabor
[nimisõna, substantiiv]
labor, kus sooritatakse akadeemilisi ja tehnoloogilisi uuringuid, eksperimente ja mõõtmisi

teaduslaev
[nimisõna, substantiiv]
teadusuuringuteks määratud laev

teaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teadustulemustel rajanev, teadusele toetuv

2. teaduse alale kuuluv, teaduses kasutatav

3. teadusega seotud

teaduslik-fantastiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ulme-

2. teaduslikku fantastikasse kuuluv

teaduslikkus
[nimisõna, substantiiv]
teadustulemustel rajanemine, teadusele toetumine

teaduslik-tehniline
[omadussõna, adjektiiv]
teaduse ja tehnika alale kuuluv, teaduse ja tehnikaga seotud

teaduslikult
[määrsõna, adverb]
teadusele toetudes, teaduse abil

teaduslinnak
[nimisõna, substantiiv]
teadusasutus(t)e ehitiste kogum

teadusloolane
[nimisõna, substantiiv]
teaduse olemust, talitlust ja arengut uuriv eriteadlane

teaduslugu
[nimisõna, substantiiv]
teaduse olemust, talitlust ja arengut uuriv teadus

teadusmaailm
[nimisõna, substantiiv]
1. teadlaste töö ja tegevuse valdkond

2. teadusringkonnad

teadusmagister
[nimisõna, substantiiv]
1. teaduskraadina kaitstud magistrikraadi omanik

2. vastav teaduskraad

teadusmahukas
[omadussõna, adjektiiv]
teadlaste loodut rohkesti kasutav

teadusmees
[nimisõna, substantiiv]
teadusega tegelev (mees)isik, teadlane

teadusmeetrika
[nimisõna, substantiiv]
1. bibliograafiline nimestik, kuhu on märgitud andmed teadusartiklite kohta

2. selline teaduse mõõtmise viis

teadusmõiste
[nimisõna, substantiiv]
õppimisega, abstraktse mõtlemise kaudu kujunenud teadmine, arusaam millestki (nt et maakera on ümmargune)

teadusnõukoda
[nimisõna, substantiiv]
20. märtsil 2020 kokku kutsutud eksperdirühm, mis annab valitsusele soovitusi koroonaviiruse leviku ohjeldamiseks

teadusnõukogu
[nimisõna, substantiiv]
asutuse teadustegevust suunav organ, teaduslik nõukogu

teaduspark
[nimisõna, substantiiv]
1. ülikoolide vm teadusasutustega seotud ettevõtted piiratud maa-alal paikneva keskusena, mille eesmärk on arendada teaduse saavutuste kaasamist ettevõtlusse

2. hrl ülikooli juures asuv teadus- ja arenduskeskus

teaduspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi teaduselus rakendatav tegevuskava

teaduspreemia
[nimisõna, substantiiv]
preemia teaduse alal

teadusprobleem
[nimisõna, substantiiv]
probleem, millele teadus lahendust otsib, teaduslik probleem

teaduspublikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teaduse alale kuuluv, teaduslik publikatsioon

teaduspõhine
[omadussõna, adjektiiv]
teaduslikku meetodit rakendav, teaduslikult tõestatud tulemustel põhinev

teaduspõhisus
[nimisõna, substantiiv]
teadmine, mis põhineb teadusliku meetodi rakendamisel saadud tulemustel

teaduspõld
[nimisõna, substantiiv]
(teaduse kui tegevusvaldkonna kohta)

teadusraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
esinduslikult teaduskirjandust sisaldav, ka teadusasutusena toimiv raamatukogu, teaduslik raamatukogu

teadusrevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
murranguline periood teaduse arengus

teadusringkond
[nimisõna, substantiiv]
teaduses tegutsevad isikud

teadussaavutus
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistev, suurepärane tulemus või leiutis mingil teadusalal

teadussekretär
[nimisõna, substantiiv]
teadusseltsi, uurimisinstituudi vms jooksvat tööd juhtiv isik

teadusselts
[nimisõna, substantiiv]
teadust arendav ühing, mis korraldab oma liikmete uurimistööd, tulemuste publitseerimist vms

teadussuund
[nimisõna, substantiiv]
teadusliku uurimise kallak, kitsam valdkond, mida uuritakse

teadustaja
[nimisõna, substantiiv]
1. saatekava teatavaks tegija hrl raadios või televisioonis, diktor

2. palade, etteastete, esinejate väljakuulutaja kontserdil vms

teadustama
[tegusõna, verb]
midagi teatavaks tegema, teada andma

teadustaristu
[nimisõna, substantiiv]
vahendid, tegevused ja teenused, mida kasutatakse uute teadmiste loomisel, teadmiste vahetamiseks ja/või säilitamiseks (nt laborid, seadmed, kollektsioonid, arhiivid)

teadusteater
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik etendus, mille sisuks on vaatemängulised füüsika- või keemiakatsed

teadustegevus
[nimisõna, substantiiv]
isiku loomevabadusel põhinev tegevus, mille eesmärk on teaduslike uuringute abil uute teadmiste saamine inimese, looduse ja ühiskonna ning nende vastastikuse toime kohta

teadustempel
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ülikooli kohta)

teadustoimetaja
[nimisõna, substantiiv]
teadust populariseerivate tekstide toimetaja, teaduskirjanduse toimetaja (nt kirjastuses või ajakirjas)

teadustus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadustamine

2. teade järgmise saate või esineja kohta vms

teadustöö
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevus, mille eesmärk on uute teaduslike teadmiste saamine ja nende rakendamine

2. hrl pikem terviklik uurimus (nt monograafia)

teadustöötaja
[nimisõna, substantiiv]
teadustöö tegija

teadusulme
[nimisõna, substantiiv]
1. ulmekirjanduse liik või vastav teos, kus hrl käsitletakse tulevikku, vaadeldes teaduse ja tehnika arengust johtuvaid võimalusi ja nende võimalikku mõju inimkonna arengule

2. ulme liik

teadusulmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ulme-

2. teaduslikku fantastikasse kuuluv

teadusuudis
[nimisõna, substantiiv]
teade, mis annab infot teadustulemuste kohta

teadusuuring
[nimisõna, substantiiv]
1. teaduslikul eesmärgil läbi viidud uuring

2. (mitmuses ka:) teaduslik uurimistöö üldiselt

teadusväline
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool teadust seisev

teadvalt
[määrsõna, adverb]
1. teadlikult, meelega

2. asja(st) teades

teadvel
[määrsõna, adverb]
oma kogemusi ärksalt reaalajas jälgiv, teadvelolekus

teadvelolek
[nimisõna, substantiiv]
vaimne seisund, millele on tunnuslik oma kogemuste ärgas jälgimine reaalajas

teadvus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtete, emotsioonide, tajumuste, mälestuste vms vaimuseisundite omamine ja tundmine, psüühika võime peegeldada psüühikavälist maailma ja iseennast

2. seisund, kus sa kasutad oma meeli ja vaimseid võimeid nii, et saad aru, mis sinu ümber toimub

3. psüühika kõrgeim vorm

teadvusehäire
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mille puhul normaalne virgeseisund ajuti muutub

teadvusekaotus
[nimisõna, substantiiv]
1. teadvuse kaotamine

2. teadvusetus

teadvusetu
[omadussõna, adjektiiv]
teadvuse kaotanud

teadvusetult
[määrsõna, adverb]
ilma teadvuseta

teadvusetus
[nimisõna, substantiiv]
meelemärkusetus

teadvushäire
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mille puhul normaalne virgeseisund ajuti muutub

teadvuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teadvusega iseloomustuv, sellega seotud, seda omav

2. teadvusega iseloomustuv

teadvustama
[tegusõna, verb]
1. midagi teadvusesse tooma, millestki teadlikuks saama, endale aru andma

2. saama teadlikuks sellest, et miski on olemas või tõsi

3. teadvusesse tooma

teadvustamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millest ei ole võimalik teadlikuks saada, millest ei saa endale aru anda

teadvustamatus
[nimisõna, substantiiv]
inimese teadvusega seotud olek, mis on seotud alateadvusega ja mis ei sõltu tahtest

teadvustuma
[tegusõna, verb]
teadvusesse jõudma

teal
[määrsõna, adverb]
1. kõneleja ligidal, lähedal olevas kohas

2. selles kohas (kus sa ise oled või millele sa viitad)

tealt
[määrsõna, adverb]
1. osutab kohale, mis on lähemal, kõneleja ligidal ning kust midagi lähtub, minema, eemale liigutakse vms

2. sellest kohast (kus sa ise oled või millele sa viitad)

tea’p
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
ei tea, kes teab

teatama
[tegusõna, verb]
1. teadet, uudist kellelegi edasi andma, millestki teada andma, midagi teatavaks tegema

2. infot, teadet (edasi) andma

3. midagi teatavaks tegema

Ühendtegusõnad: ette teatamaette teatama

teatav
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingisugune, kuid täpsustamata, milline, lähemalt määratlemata

2. mingi kindel, mis pole täpsustatud

3. lähemalt määratlemata, mõningane

4. teatav, mõningane, mingi[sugune]

teatavalt
[määrsõna, adverb]
teatavasti, teadupoolest

teatavasti
[määrsõna, adverb]
nagu (üldiselt) teada

teatejooks
[nimisõna, substantiiv]
jooksmine teatevõistlusena

teatejooksja
[nimisõna, substantiiv]
teatejooksus võistleja

teatekiri
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik teade saajale kauba saatmise või rahasumma ülekandmise kohta

teatekuld
[nimisõna, substantiiv]
teatevõistlustel esimese koha saavutamist märkiv auhind, teatevõistluste kuldmedal

teateleht
[nimisõna, substantiiv]
asutuse antud kirjalik teade

teatemeeskond
[nimisõna, substantiiv]
teatevõistluse meeskond

teatenelik
[nimisõna, substantiiv]
neljaliikmeline teatevõistkond

teateorienteerumine
[nimisõna, substantiiv]
orienteerumine teatevõistlusena

teatepulk
[nimisõna, substantiiv]
pulk, mille teatejooksja annab oma distantsiosa lõppedes võistkonnakaaslasele, et see startida saaks

teater
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl sõna-, muusika-, tantsulavastusi esitav kunstiasutus

2. selle asutuse hoone

3. koht, kuhu inimesed lähevad, et etendusi vaadata

4. vastav asutus

5. kunstiasutus, teatrihoone

teaterlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatrile omane, teatri väljendusvahendeid kasutav

2. teatri väljendusvahendeid kasutav, teatrisse sobiv

teatesuunistus
[nimisõna, substantiiv]
orienteerumine teatevõistlusena

teatesuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
suusatamine teatevõistlusena

teatesõit
[nimisõna, substantiiv]
teatevõistlus, kus distants läbitakse sõites (nt suusatamises)

teateujumine
[nimisõna, substantiiv]
ujumine teatevõistlusena

teatevahetus
[nimisõna, substantiiv]
teatepulga üleandmine vm teatevõistlejate vahetust märkiv tegevus

teatevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, kus iga võistkonnaliige läbib ainult osa distantsist ja järgmine võistleja stardib siis, kui saab eelmiselt teatepulga vm eseme või märguande

teatis
[nimisõna, substantiiv]
asutuse antud kirjalik teade

teatmed
[nimisõna, substantiiv]
andmed, andmestik

teatmekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
tähestikuliselt vm moel süstemaatiliselt korrastatud väljaanded, mis sisaldavad valdkonna olulisimat infot (nt entsüklopeediad, sõnastikud, käsiraamatud)

teatmekogu
[nimisõna, substantiiv]
(hrl raamatukogus:) teatmeraamatuist koosnev kogu

teatmeline
[omadussõna, adjektiiv]
teatavat andmestikku sisaldav, teatavate andmetega seotud

teatmeraamat
[nimisõna, substantiiv]
tähestikuliselt vm moel süstemaatiliselt korrastatud (populaar)teaduslik väljaanne, mis sisaldab valdkonna olulisimat infot (nt entsüklopeedia, sõnastik, käsiraamat)

teatmestik
[nimisõna, substantiiv]
andmete kogum, teadaolev info

teatmestu
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogu vm asutuse kataloogide, kartoteekide vm teatmekogude kogum

teatmeteenindus
[nimisõna, substantiiv]
infovajajate päringutele vastamine ja infootsingu nõustamine raamatukogus või infokeskuses

teatmeteos
[nimisõna, substantiiv]
tähestikuliselt vm moel süstemaatiliselt korrastatud (populaar)teaduslik väljaanne, mis sisaldab valdkonna olulisimat infot (nt entsüklopeedia, sõnastik, käsiraamat)

teatmik
[nimisõna, substantiiv]
1. (väiksem) teatmeteos

2. teatmeteos

3. väiksem

4. andmekogumik

teatmikkalender
[nimisõna, substantiiv]
raamat, mis sisaldab kalendriosa ja teatmelisi kirjutisi

teatraal
[nimisõna, substantiiv]
teatrisõber, ka teatri asjatundja

teatraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatrile omaseid väljendusvahendeid rakendav (nt ühenduses ekspressiivsusega, emotsionaalse intensiivsusega vms)

2. ülepuhutud, näideldud, võlts

3. teatri väljendusvahendeid kasutav, teatrisse sobiv

teatraalselt
[määrsõna, adverb]
teatrile omaseid väljendusvahendeid rakendades

teatraalsus
[nimisõna, substantiiv]
teatrile omane olek

teatraliseerima
[tegusõna, verb]
1. teatripäraseks, etenduselaadseks vms tegema

2. teatripäraseks tegema

teatriaasta
[nimisõna, substantiiv]
(kalendri)aasta vaadelduna teatrisündmuste seisukohast

teatriafišš
[nimisõna, substantiiv]
plakat, mis reklaamib lavastust, annab teavet etenduste kohta vms

teatriajaloolane
[nimisõna, substantiiv]
teatrikunsti arengu- ja ajaloo eriteadlane

teatriajalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. teatrikunsti arengulugu

2. seda uuriv teatriteaduse haru

teatrialane
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatriga seotud, teatritaustaga

2. teatriteemaline

teatriarvustaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tutvustab, analüüsib teatriloomingut ja annab sellele hinnangu

teatriarvustus
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühe teatrilavastuse kohta kirjutatud arvamuslugu

teatriball
[nimisõna, substantiiv]
teatripäeva puhul teatris toimuv ja teatri korraldatud ball

teatribinokkel
[nimisõna, substantiiv]
väike binokkel laval toimuva jälgimiseks

teatridekoratsioon
[nimisõna, substantiiv]
lavakujunduse osa, nt teisaldatav maalitud sein (kuliss), sammas vm

teatrietendus
[nimisõna, substantiiv]
teatris mängitav näidend vm etendus

teatrifänn
[nimisõna, substantiiv]
innukas teatrihuviline

teatriharrastus
[nimisõna, substantiiv]
teatrist huvitumine, teatriga tegelemine

teatrihoone
[nimisõna, substantiiv]
teatrietenduste korraldamiseks mõeldud hoone

teatriinimene
[nimisõna, substantiiv]
teatrikunstiga tegelev inimene

teatrikassa
[nimisõna, substantiiv]
teatri piletimüügikassa

teatrikava
[nimisõna, substantiiv]
teatrietenduse kavaleht, kus on esitatud lavastaja, osatäitjad ja muu teost puudutav teave

teatrikeel
[nimisõna, substantiiv]
(teatri väljendusvahendite süsteemi kohta)

teatrikool
[nimisõna, substantiiv]
näitlejaid, lavastajaid ja dramaturge koolitav õppeasutus

teatrikott
[nimisõna, substantiiv]
väike naiste käekott teatris käimiseks

teatrikriitik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tutvustab, analüüsib teatriloomingut ja annab sellele hinnangu

teatrikriitika
[nimisõna, substantiiv]
1. teatriloomingu tutvustamine, jäädvustamine, analüüs ja hindamine

2. teatriarvustus(ed)

teatrikultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuuri valdkond, mis hõlmab teatrikunsti

2. (teatrikunsti taseme kohta)

teatrikunst
[nimisõna, substantiiv]
kunstiliik, kus näitleja(te), lavastaja jt koostöö tulemusena sünnib publikule vahetult etenduv vaatemäng

teatrikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
1. teatrilavastuse visuaalse kujunduse looja

2. stsenograaf

teatrikuu
[nimisõna, substantiiv]
kuu, mil propageeritakse teatrikunsti ja toimub palju teatriga seotud üritusi

teatrikuulutus
[nimisõna, substantiiv]
plakat, mis reklaamib lavastust, annab teavet etenduste kohta vms

teatrikülastaja
[nimisõna, substantiiv]
1. teatrietendusel viibija, etenduse külastaja

2. inimene, kes kes käib teatris, teatrietenduste külastaja

teatrikülastus
[nimisõna, substantiiv]
etenduse vaatamine teatris

teatrilava
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem ruumiosa või pind teatris, kus esitatakse etendusi

teatrilavastus
[nimisõna, substantiiv]
teatris sündinud lavastus, hrl kirjandus- või muusikateose põhjal loodud lavateos

teatriliit
[nimisõna, substantiiv]
teatritöötajate ühendus

teatriline
[omadussõna, adjektiiv]
teatrisse puutuv, teatrialane

teatriloolane
[nimisõna, substantiiv]
teatrikunsti arengu- ja ajaloo eriteadlane

teatrilooline
[omadussõna, adjektiiv]
teatri ajalooga seotud

teatrilugu
[nimisõna, substantiiv]
1. teatrikunsti arengulugu

2. seda uuriv teatriteaduse haru

teatrimaja
[nimisõna, substantiiv]
teatrietenduste korraldamiseks mõeldud hoone

teatrimask
[nimisõna, substantiiv]
tegelast iseloomustav mask vanaaja teatris

teatrimees
[nimisõna, substantiiv]
hrl meesisikust teatrinäitleja, -lavastaja vm teatritegelane

teatrimuusika
[nimisõna, substantiiv]
teatrilavastuse jaoks kirjutatud muusika

teatrimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. näitlemine, etendamine

2. näitemäng, etendus

teatrinukk
[nimisõna, substantiiv]
nukuteatris, nukuetendustes kasutatav nukk (nt marionettnukk, käpiknukk)

teatrinäitleja
[nimisõna, substantiiv]
teatris mängiv näitleja

teatriorkester
[nimisõna, substantiiv]
teatris töötav orkester, mis saadab muusikalavastusi

teatripedagoog
[nimisõna, substantiiv]
teatriala õpetaja

teatripere
[nimisõna, substantiiv]
ühe teatri töötajad

teatripisik
[nimisõna, substantiiv]
(teatriskäimise kohta, huvi teatri vastu)

teatriplakat
[nimisõna, substantiiv]
plakat, mis reklaamib lavastust, annab teavet etenduste kohta vms

teatripäev
[nimisõna, substantiiv]
teatrikunstile ja teatritöötajatele pühendatud päev, 27. märts

teatripärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatrile omane, teatri väljendusvahendeid kasutav

2. teatri väljendusvahendeid kasutav, teatrisse sobiv

teatrirahvas
[nimisõna, substantiiv]
teatris töötavad inimesed, näitlejad

teatriskäija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kes käib teatris, külastab teatrietendusi

teatriskäik
[nimisõna, substantiiv]
etenduse vaatamine teatris

teatristuudio
[nimisõna, substantiiv]
teatriõppega tegelev praktilise suunitlusega kool, huviring, vastavad kursused vms

teatrisõber
[nimisõna, substantiiv]
teatrit armastav inimene, sage teatrikülastaja, teatrihuviline

teatritaevas
[nimisõna, substantiiv]
(teatrialase tegevuse kohta)

teatriteadlane
[nimisõna, substantiiv]
teatriteaduse eriteadlane

teatriteadus
[nimisõna, substantiiv]
teatrikunsti ajalugu ja teooriat uuriv teadus

teatritegelane
[nimisõna, substantiiv]
teatrikunstiga tegelev inimene, teatriala töötaja

teatritegemine
[nimisõna, substantiiv]
(lavastamise, näitlemise, etenduste andmise kohta)

teatritegevus
[nimisõna, substantiiv]
teatrialane tegevus

teatritegija
[nimisõna, substantiiv]
teatrikunstiga tegelev inimene

teatritekst
[nimisõna, substantiiv]
draamakirjandusse kuuluv tekst (näidend vm)

teatriteooria
[nimisõna, substantiiv]
teatrikunsti teoreetiliste probleemide uurimine, teatriteaduse osa

teatritool
[nimisõna, substantiiv]
hrl klappistmega tool teatrisaalis

teatritükk
[nimisõna, substantiiv]
(näidendi vm lavateose, ka lavastuse, etenduse kohta)

teatriuurija
[nimisõna, substantiiv]
teatriteaduse eriteadlane

teatrivaataja
[nimisõna, substantiiv]
teatriskäija, teatrikülastaja

teatriõhtu
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtune teatrietendus

2. õhtu teatrietendusega

teatriõpetus
[nimisõna, substantiiv]
teatrialane õppeaine koolis

teatriühing
[nimisõna, substantiiv]
teatritöötajate ühendus

teatriüldsus
[nimisõna, substantiiv]
teatritegelased ja -huvilised

teatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingisugune, kuid täpsustamata, milline, lähemalt määratlemata

2. mingi kindel, mis pole täpsustatud

3. lähemalt määratlemata, mõningane

4. teatav, mõningane, mingi[sugune]

teave
[nimisõna, substantiiv]
1. andmed või faktid, mis iseloomustavad mingit nähtust, protsessi, asja vm

2. selliste andmete ja teadete edasiandmine

3. andmed, faktid

teavik
[nimisõna, substantiiv]
(raamatukogunduses:) mis tahes infot kandev objekt, nt trükis, CD-plaat, mikrofilm

teavitama
[tegusõna, verb]
1. millestki teada andma, infot edastama

2. (ametlikult) teatama, mingit infot edasi andma

Ühendtegusõnad: ette teavitamaette teavitama

teavitus
[nimisõna, substantiiv]
teavitamine, informeering

teavitustöö
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna informeerimine, teavitamine mingil teemal pidevalt või kampaania korras

tebaiin
[nimisõna, substantiiv]
oopiumis sisalduv alkaloid, mida kasutatakse valuvaigistina

techno
[nimisõna, substantiiv]
masinliku rütmiga süntesaatorimuusika, mille esitamisel rakendatakse valgus- jt efekte, tänapäeva elektroonilise muusika stiile

teddy-kangas
[nimisõna, substantiiv]
pehmelt karvase pinnaga kangas, mis meenutab kaisukaru karva

teder
[nimisõna, substantiiv]
kodukana suurune Euraasia parasvöötme kanaline, Eestis harilik paigalind

tedrekana
[nimisõna, substantiiv]
emane teder

tedrekarva
[omadussõna, adjektiiv]
ematedre värvi pruunikaskirju

tedrekiri
[nimisõna, substantiiv]
väikesed pigmendilaigud hrl näol või kätel

tedrekukk
[nimisõna, substantiiv]
isane teder

tedrekuningas
[nimisõna, substantiiv]
tedrekuke ja metsisekana suguvõimetu ristand

tedreleib
[nimisõna, substantiiv]
1. kase otsast lõigatud vits

2. vitsaga karistamine

tedremaran
[nimisõna, substantiiv]
metsaservas ja niitudel kasvav kollaste õitega rohttaim, mille tugevat juurikat on tarvitatud rahvameditsiinis, värvimisel ja parkimisel

tedremuna
[nimisõna, substantiiv]
tedre pruunitähniline pruunikaskollane muna

tedremäng
[nimisõna, substantiiv]
tedrekukkede kevadine paaritusaegne võitlus

tedretähed
[nimisõna, substantiiv]
väikesed pigmendilaigud hrl näol või kätel

tedretäheline
[omadussõna, adjektiiv]
tedretähnidega kaetud

tedretähine
[omadussõna, adjektiiv]
tedretähnidega kaetud

tedretähnid
[nimisõna, substantiiv]
väikesed pigmendilaigud hrl näol või kätel

tedretähniline
[omadussõna, adjektiiv]
tedretähnidega kaetud

tedretäpid
[nimisõna, substantiiv]
väikesed pigmendilaigud hrl näol või kätel

tedretäpiline
[omadussõna, adjektiiv]
tedretähnidega kaetud

tee
[nimisõna, substantiiv]
1. käimiseks ja sõitmiseks kasutatav (ning selleks ettevalmistatud) pinnaseriba

2. maa-ala, millel sa kõnnid või kus autod sõidavad

tee
[nimisõna, substantiiv]
1. teepõõsa kuivatatud lehed ja pungad joogi valmistamiseks

2. teatud põõsa lehed, millest saab jooki valmistada

teedeatlas
[nimisõna, substantiiv]
teedekaartide süstematiseeritud kogu

teedeehitaja
[nimisõna, substantiiv]
tee-ehituse spetsialist või teetööline

teedeehitus
[nimisõna, substantiiv]
teede ehitamine

teedeinsener
[nimisõna, substantiiv]
teedeehituse ala insener

teedekaart
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna (maan)teede kaart

teedelagunemine
[nimisõna, substantiiv]
1. sulaaegne teede sõidetamatuks muutumine (hrl kevadel)

2. sula ajal

teedemajandus
[nimisõna, substantiiv]
teede rajamine, korrashoid ja kasutuskorraldus majandusharuna (hõlmab auto- ja raudteed ning mõnikord ka vee- ja õhuteed)

teedemasin
[nimisõna, substantiiv]
maanteede, tänavate ja muu ehitamiseks, remontimiseks või korrashoiuks kasutatav masin (nt teehöövel, lumesahk, liivapuistur)

teedeministeerium
[nimisõna, substantiiv]
transpordiküsimustega tegelev ministeerium

teedeminister
[nimisõna, substantiiv]
varasemalt teedeministeeriumit juhtinud minister

teedevõrk
[nimisõna, substantiiv]
teatava piirkonna omavahel ühendatud teede kogum

teedrajav
[omadussõna, adjektiiv]
1. suuna andev, järgnevale aluseks olev, oluline

2. suunaandev, järgnevale aluseks olev

tee-ehitaja
[nimisõna, substantiiv]
tee-ehituse spetsialist või teetööline

tee-ehitus
[nimisõna, substantiiv]
tee ehitamine

tee-ekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
teest või teelehtedest saadud kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult toiduainetetööstuses

teefrees
[nimisõna, substantiiv]
sillutise pinnalt kulunud materjali kohatise kõrvaldamise masin

teeharu
[nimisõna, substantiiv]
tee hargnedes tekkiv või suuremalt teelt ära keerav tee

teehoid
[nimisõna, substantiiv]
tee ja sellega seotud rajatiste hooldamine, remont vms

teehooldus
[nimisõna, substantiiv]
teede hooldamine kasutatavuse säilitamiseks

teehöövel
[nimisõna, substantiiv]
pinnase kaevamise, teisaldamise ja tasandamise masin

teeinsener
[nimisõna, substantiiv]
teedeehituse ala insener

teejook
[nimisõna, substantiiv]
eri viisil teest (sh taimeteest) valmistatud jook, nt chai latte

teejoomine
[nimisõna, substantiiv]
1. koosviibimine, kus pakutakse teed ja küpsiseid vm juurdekuuluvat

2. selline rituaalne söögikord

teejuht
[nimisõna, substantiiv]
1. teed juhatav isik

2. teed juhatav isik

teek
[nimisõna, substantiiv]
1. (infotehnoloogias:) infoobjektide (nt failide, programmide, makrode) kogu

2. infokandjate korrastatud kogu

teekaart
[nimisõna, substantiiv]
1. joonis, mis näitab, kuidas kuhugi minna

2. teedekaart

teekaaslane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega koos reisil, matkal ollakse

teekallas
[nimisõna, substantiiv]
(kaldus) teeäär

teekann
[nimisõna, substantiiv]
1. kann, kuhu tee(ekstrakt) valmistatakse

2. kann, kuhu tee valmistatakse

teekannusoojendaja
[nimisõna, substantiiv]
joogi kuumana hoidmiseks teekannule asetatav kate

teekate
[nimisõna, substantiiv]
tee pealmine kiht

teekatel
[nimisõna, substantiiv]
kann vm anum teevee keetmiseks

teekattefrees
[nimisõna, substantiiv]
sillutise pinnalt kulunud materjali kohatise kõrvaldamise masin

teekattemärgis
[nimisõna, substantiiv]
liigelda abistav märgis teekattel (nt joon või nool, helkur)

teeklaas
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline (kantidega) joogiklaas (kasutatakse mõnikord ka mõõtevahendina)

teekond
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi sõiduvahendiga või jalgsi liikumine, rändamine või kulgemine paigast paika

2. reis ühest kohast teise

3. reis, retk

4. liikumine, kulgemine

teekonnafilm
[nimisõna, substantiiv]
film, mille põhitegevus toimub ajas ja ruumis piiritletud teekonna läbimise ajal

teekonnaleht
[nimisõna, substantiiv]
autojuhi sõidudokument sissekannetega marsruutide (ja veoste) kohta

teekook
[nimisõna, substantiiv]
pärmitainast kook kreemikihiga vahel

teekotike
[nimisõna, substantiiv]
niidiga varustatud kotike teepuruga, mis pannakse teevette tõmbama ja eemaldatakse seejärel

teekott
[nimisõna, substantiiv]
niidiga varustatud kotike teepuruga, mis pannakse teevette tõmbama ja eemaldatakse seejärel

teekraav
[nimisõna, substantiiv]
kraav tee kõrval (vee ärajuhtimiseks)

teekummel
[nimisõna, substantiiv]
1. põllu- ja teeservadel ning õuedel kasvav, ka kultiveeritav lõhnav rohttaim, tuntud ravimtaimena

2. ravimtaim

teekõrvane
[nimisõna, substantiiv]
tee kõrvale söödav toidupoolis

teekäija
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgsi teel olija

2. rändur

teekäik
[nimisõna, substantiiv]
teekond, retk

teekünnis
[nimisõna, substantiiv]
(liikluses:) sõidukiirust piirav kõrgend sõiduteel

teeküpsis
[nimisõna, substantiiv]
õhuke, harilikult magus kõva küpsis, mida süüakse soojade jookide kõrvale

teeküünal
[nimisõna, substantiiv]
väike ümmargune plekkümbrises küünal

teel
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegi abil, midagi kasutades

2. millegi kaudu, vahendusel

teelagunemine
[nimisõna, substantiiv]
1. sulaaegne teede sõidetamatuks muutumine (hrl kevadel)

2. sula ajal

teelahe
[nimisõna, substantiiv]
(tähtsa valiku, otsustamise kohta)

teelaud
[nimisõna, substantiiv]
teejoomiseks kaetud laud

teeleht
[nimisõna, substantiiv]
teeradadel, õuedes, muru sees kasvav madal rohttaim

teeleht
[nimisõna, substantiiv]
teepõõsa leht

teeline
[nimisõna, substantiiv]
1. teel olija

2. rändur

teelpüsivus
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki omadus püsida teel (nt kurvides, suure kiiruse juures)

teelusikas
[nimisõna, substantiiv]
väike lusikas

teelusikatäis
[nimisõna, substantiiv]
(hrl toiduretseptides:) teelusikat täitev, sellesse mahtuv kogus

teelõik
[nimisõna, substantiiv]
millegi poolest eristatav või eristuv osa maanteest

teelähedane
[omadussõna, adjektiiv]
(sõidu)tee ääres või lähedal asuv

teema
[nimisõna, substantiiv]
1. ainevaldkonna, käsitletavate, uuritavate või kujutatavate nähtuste määrang

2. jutu, vestluse, kirjutise vms peamine sisu (kokkuvõtlikult, peamõtet välja tuues)

3. millegi (näiteks raamatu, ettekande või arutelu) peamine sisu

teemaa
[nimisõna, substantiiv]
maantee ja tänava kõikide elementide ja abirajatiste paigaldamiseks ettenähtud maa

teemaalgataja
[nimisõna, substantiiv]
suhtluse, diskussiooni alustaja mingil teemal, nt internetisuhtluses või ajakirjanduses

teemaarendus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõtte, idee lahtiseletamine, selle üle arutlemine sidusa tekstina

2. sel viisil (nt kõnena, artiklina) lahti seletatud mõte, idee

teemaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (idamaine) teejoomise koht

2. söögikoht (varasematel aegadel koos ööbimisvõimalusega)

3. Kesk-Aasias, Iraanis

teemakohane
[omadussõna, adjektiiv]
antud teemasse puutuv, selle kohta käiv

teemaks
[nimisõna, substantiiv]
kiirtee vms kasutamise eest võetav tasu

teemaline
[omadussõna, adjektiiv]
teatava teemaga seotud, teataval teemal

teemamuuseum
[nimisõna, substantiiv]
muuseum, mis on spetsialiseerunud üksikule teemale või erialale

teemant
[nimisõna, substantiiv]
kõvim looduslik mineraal, säravaim ja hinnalisim vääriskivi

teemantehe
[nimisõna, substantiiv]
teemandi või teemantidega ehe

teemantjuubel
[nimisõna, substantiiv]
(Inglismaa kuningakojas:) kuuekümne aasta valitsemise juubel

teemantkiri
[nimisõna, substantiiv]
neljapunktine kiri

teemantkõva
[omadussõna, adjektiiv]
väga kõva, kõva nagu teemant

teemantnuga
[nimisõna, substantiiv]
teemantteraga nuga

teemantpliiats
[nimisõna, substantiiv]
teemandist riist lihvketaste teritamiseks ja profileerimiseks

teemantpulm
[nimisõna, substantiiv]
abiellumise 60. aastapäev, ka selle tähistamine

teemantpuur
[nimisõna, substantiiv]
puur, mille pea on tugevdatud loodusliku või sünteetilise teemandiga

teemantsaag
[nimisõna, substantiiv]
saag, mille tera on tugevdatud loodusliku või sünteetilise teemandiga

teemanttera
[nimisõna, substantiiv]
teemandist väga vastupidav lõiketera

teemanädal
[nimisõna, substantiiv]
teatud teemale pühendatud nädal, mil korraldatakse teemakohaseid üritusi, tehakse teavitustööd vms

teemanäitus
[nimisõna, substantiiv]
teatud teemale pühendatud näitus, temaatiline näitus

teemapark
[nimisõna, substantiiv]
teatud teemale üles ehitatud, vastavate atraktsioonide, näituste vm sellisega varustatud maa-ala

teemapealinn
[nimisõna, substantiiv]
hooajaliselt antav pealinna tiitel

teemapidu
[nimisõna, substantiiv]
teatud teemale üles ehitatud pidu

teemaplaneering
[nimisõna, substantiiv]
üleriigilise planeeringu, maakonnaplaneeringu, asula üldplaneeringu täpsustamiseks ja täiendamiseks koostatav planeering

teemapäev
[nimisõna, substantiiv]
teatud teemale pühendatud ühepäevane üritus või päevapikkune osa ürituste sarjast

teemapäring
[nimisõna, substantiiv]
raamatukogutöötajale esitatud soov mingit teemat puudutavate bibliograafiaandmete saamiseks

teemasin
[nimisõna, substantiiv]
maanteede, tänavate ja muu ehitamiseks, remontimiseks või korrashoiuks kasutatav masin (nt teehöövel, lumesahk, liivapuistur)

teemasin
[nimisõna, substantiiv]
1. tee valmistamise masin

2. teeautomaat

3. samovar

teemavaldkond
[nimisõna, substantiiv]
teatav üksikküsimuste kogum, mis on koondatav ühtse nimetuse (teema) alla

teemaviide
[nimisõna, substantiiv]
märgist # ja sõnast koosnev viide, mis ühendab sama teema kohta käivaid sõnumeid Twitteris

teemaväline
[omadussõna, adjektiiv]
antud teemasse mitte puutuv

teemaõhtu
[nimisõna, substantiiv]
teatud teemale üles ehitatud õhtune koosviibimine, teleprogramm vms

teemees
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl teetöölise kohta)

2. teetööline

teemeister
[nimisõna, substantiiv]
teede korrashoiu eest vastutaja

teemeister
[nimisõna, substantiiv]
oskuslik teekeetja (idamaades ka elukutsena)

tee-melaleuka
[nimisõna, substantiiv]
Austraalias kasvav väike puu või põõsas, mille lehtedest ja võrsetest valmistatakse õli

tee-mesilasepõõsas
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikas kasvav kofeiinivaba teetaim

teemoon
[nimisõna, substantiiv]
teele kaasa võetav toidumoon

teemärgis
[nimisõna, substantiiv]
liigelda abistav märgis teekattel (nt joon või nool, helkur)

teemärk
[nimisõna, substantiiv]
teetähis

teemüra
[nimisõna, substantiiv]
vibratsioonist vms põhjustatud häirivad helid (halval teekattel) liikuvas sõidukis

teenager
[nimisõna, substantiiv]
noor inimene, kes on umbes 11–17-aastane

teenar
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Rooma ja varakeskaja peamine hõbemünt

2. Vana-Rooma hõbemünt

teene
[nimisõna, substantiiv]
1. tunnustust, austust, tänu vääriv tegu

2. (üldisemalt tegevuse, ka selle tagajärgede kohta)

3. tänu, tunnustust vääriv tegu

teenekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma töös-tegevuses tulemusrikas, (suurte) teenetega

2. suurte teenetega

teenekus
[nimisõna, substantiiv]
tulemusrikkus oma töös-tegevuses, (suured) teened

teeneline
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma töös-tegevuses tulemusrikas, (suurte) teenetega

2. suurte teenetega

teenendama
vigane kuju sõnast teenindama

teener
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi teenistuses olev meessoost isik

2. kellegi teenistuses olev isik

teenetemedal
[nimisõna, substantiiv]
medali kujuga teenetemärk

teenetemärk
[nimisõna, substantiiv]
1. pühendumuse, ustavuse, tööpanuse vm teenete eest antav aumärk

2. teenete eest antav märk

3. riikliku autasuna

teeneteplaat
[nimisõna, substantiiv]
autasu (plaat saaja nimega), mida annab teenete eest maakond, vald, spordiliit vm

teeneterist
[nimisõna, substantiiv]
1. risti kujuga teenetemärk

2. ustavuse, vapruse, suure tööpanuse vm teenete eest antav aumärk

teenija
[nimisõna, substantiiv]
hrl kellegi majapidamises palgal olev inimene

teenijakoht
[nimisõna, substantiiv]
teenija töökoht

teenijanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost teenija

teenijapere
[nimisõna, substantiiv]
teenijad (kogumina)

teenijapiiga
[nimisõna, substantiiv]
teenijatüdruk

teenijarahvas
[nimisõna, substantiiv]
(mõisas vm jõukamas majapidamises:) teenijad (nt toatüdrukud, kokad, aednikud)

teenijaskond
[nimisõna, substantiiv]
teenijad (kogumina)

teenijaspere
[nimisõna, substantiiv]
teenijad (kogumina)

teenijasrahvas
[nimisõna, substantiiv]
teenijad (kogumina)

teenijatuba
[nimisõna, substantiiv]
teenija(te)le mõeldud tuba

teenijatüdruk
[nimisõna, substantiiv]
naissoost teenija (hrl endisajal)

teenima
[tegusõna, verb]
1. elatist hankima, palka vm sissetulekut saama

2. palka või tulu saama

Ühendtegusõnad: tagasi teenima, tagasi teenima, tasa teenima, tasa teenima, vahelt teenima, vahelt teenima, välja teenima, välja teenima, ära teenimaära teenima

teenimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte ära või välja teenitud, pälvimatu, alusetu, põhjendamatu

2. alusetu, põhjendamatu

teenimatult
[määrsõna, adverb]
alusetult, põhjendamatult

teenindaja
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevusega kliendi vajadusi rahuldav inimene, teatava teenuse osutaja (ka ametinimetusena)

teenindama
[tegusõna, verb]
1. mingi tegevusega kliendi vajadusi rahuldama, teenust või teenuseid osutama

2. klientidega suhtlema ja nendega seotud ülesandeid täitma

3. teenuseid osutama

teenindamiskultuur
[nimisõna, substantiiv]
teenindamise tavad, selle tase

teenindus
[nimisõna, substantiiv]
1. klientide vajaduste rahuldamisega seotud tegevus

2. klientide ja suhtlemisega seotud tegevus, näiteks kohvikus, pangas

3. vastav valdkond

teenindusbuss
[nimisõna, substantiiv]
buss liikuva teeninduspunktina

teenindusbüroo
[nimisõna, substantiiv]
teenuseid osutav asutus või allasutus

teenindusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
teenuseid osutav ettevõte, nt remonditöökoda, pank, hotell

teenindusharu
[nimisõna, substantiiv]
teeninduse eri osa, nt toitlustus, kaubandus, ehitus, transport vm

teenindushoone
[nimisõna, substantiiv]
1. teenindava funktsiooniga hoone tootmishoone vms juures

2. abihoone

teenindusjaam
[nimisõna, substantiiv]
teeäärne tankla, kus osutatakse teatud lisateenuseid (nt toidukaupade müük, tehnohooldus)

teenindusjuht
[nimisõna, substantiiv]
vastutav töötaja teeninduse alal nt kaubandusettevõttes

teeninduskeskus
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kuhu on koondatud mitmeid teenindusettevõtteid

teeninduskombinaat
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste teenindusettevõtete koondis nõukogude ajal

teeninduskultuur
[nimisõna, substantiiv]
teenindamise tavad, selle tase

teeninduslik
[omadussõna, adjektiiv]
teenindust puudutav, teenindusega seotud

teenindusmaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kuhu on koondatud mitmeid teenindusettevõtteid

teenindusmärk
[nimisõna, substantiiv]
teenuse ja/või teenindaja tähis, mis võimaldab teenust teistest samalaadsetest teenustest eristada

teeninduspunkt
[nimisõna, substantiiv]
ehitis, ruum, ka (all)asutus mitmesuguste teenuste osutamiseks

teenindusruum
[nimisõna, substantiiv]
ruum, kus teenindatakse selle asutuse külastajaid (nt postkontoris, linnavalitsuses)

teenindustöö
[nimisõna, substantiiv]
teenusena tehtav töö

teenindustöötaja
[nimisõna, substantiiv]
teeninduse alal töötav isik

teenindusökonoomika
[nimisõna, substantiiv]
teenindusvaldkonda käsitlev majandusteaduse osa

teenisaadel
[nimisõna, substantiiv]
(feodaalsel Venemaal:) teenistuse eest maavaldusi saanud aadliseisus

teenisaadlik
[nimisõna, substantiiv]
teenistuse eest maavaldusi saanud aadlik feodaalsel Venemaal

teenismõis
[nimisõna, substantiiv]
teenistuse tasuks antud mõis feodaalsel Venemaal

teenistuja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes töötab riigi või kohaliku omavalitsuse ametiasutuses, avalik teenistuja

teenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. palk vm teenitud tasu

2. töö eest saadav tasu, palk

teenistusaadel
[nimisõna, substantiiv]
(feodaalsel Venemaal:) teenistuse eest maavaldusi saanud aadliseisus

teenistusaadlik
[nimisõna, substantiiv]
teenistuse eest maavaldusi saanud aadlik feodaalsel Venemaal

teenistusaasta
[nimisõna, substantiiv]
1. teenistuses viibimise aasta (eriti avalikus teenistuses töötamise, sõjaväes teenimise kohta)

2. (üldisemalt:) tööaasta

3. tööaasta

teenistusaeg
[nimisõna, substantiiv]
teenimise aeg (eriti avalikus teenistuses või sõjaväes)

teenistusalane
[omadussõna, adjektiiv]
ametikohustuste täitmisse, teenistusse puutuv, teenistusega seotud

teenistusaste
[nimisõna, substantiiv]
tsiviil- ja sõjaväeteenistuse alal antav auaste

teenistuskiri
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne dokument riigiteenistuja teenistuskäigu kohta

teenistuskoer
[nimisõna, substantiiv]
valvamiseks, jälituseks vm eesmärgil eriväljaõppe saanud koer (ka vastavate koeratõugude üldnimetusena)

teenistuskoht
[nimisõna, substantiiv]
ametikoht hrl ametiasutuses või sõjaväes

teenistuskohus
[nimisõna, substantiiv]
teenistuses ettenähtud tööülesanded

teenistuskohustus
[nimisõna, substantiiv]
teenistuses ettenähtud tööülesanded

teenistuskõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
(sõjaväe)teenistuseks kõlblik

teenistuskäik
[nimisõna, substantiiv]
kellegi teenistuse (tööelu või sõjaväeteenistuse) kulg, astmed

teenistusleht
[nimisõna, substantiiv]
dokument ametniku või kaadrikaitseväelase teenistuskäigu kohta

teenistuslik
[omadussõna, adjektiiv]
ametikohustuste täitmisse, teenistusse puutuv, teenistusega seotud

teenistuspass
[nimisõna, substantiiv]
reisimiseks mõeldud dokument, mida mõnes riigis väljastatakse ameti tõttu tihti välismaale sõitvatele ametnikele

teenistuspüstol
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväes, politseis vm teenistuskohustuste täitmisel kasutatav püstol

teenistusraamat
[nimisõna, substantiiv]
dokument teenistuskäigu kohta (nt meremeestel)

teenistusredel
[nimisõna, substantiiv]
ametikohtade, -astmete tõusev järjestus

teenistusrelv
[nimisõna, substantiiv]
relv teenistusülesannete täitmiseks

teenistussuhe
[nimisõna, substantiiv]
1. teenistuja, ametniku töövahekord oma tööandjaga (nt avaliku teenistuse puhul riigiga, kohaliku omavalitsusega)

2. teenistuja, ametniku töövahekord oma tööandjaga (nt avaliku teennistuse puhul riigiga, kohaliku omavalitsusega)

teenistustingimused
[nimisõna, substantiiv]
teenistusega, ametis olemisega seotud asjaolud

teenistusvahekord
[nimisõna, substantiiv]
1. teenistuja, ametniku töövahekord oma tööandjaga (nt avaliku teenistuse puhul riigiga, kohaliku omavalitsusega)

2. teenistuja, ametniku töövahekord oma tööandjaga (nt avaliku teennistuse puhul riigiga, kohaliku omavalitsusega)

teenistusvalmidus
[nimisõna, substantiiv]
valmisolek (püüdlikult) teenima või teenindama

teenistusvalmilt
[määrsõna, adverb]
olles valmis (püüdlikult) teenima või teenindama

teenistusvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
1. (püüdlikult) valmis teenima või teenindama

2. [püüdlikult] valmis teenima

teenistusülesanne
[nimisõna, substantiiv]
teenistuses täita tulev ülesanne

teenitult
[määrsõna, adverb]
õigusega, põhjendatult

teenus
[nimisõna, substantiiv]
1. (ettevõtluse korras, riigi pakutav) inimese mõnd vajadust rahuldav toiming, tegevus või protsess, mittemateriaalne kaup

2. mingit inimese vajadust rahuldav toiming, mida pakub valitsus või vastav ettevõte

teenusearendus
[nimisõna, substantiiv]
avalike süsteemide kujundamine ja arendamine, lähtudes kasutaja vajadustest, et pakkuda kasutajale paremat teenust

teenusedisain
[nimisõna, substantiiv]
avalike süsteemide kujundamine ja arendamine, lähtudes kasutaja vajadustest, et pakkuda kasutajale paremat teenust

teenusejuht
[nimisõna, substantiiv]
vastutav töötaja ametikohal, mille sisuks on pakkuda mingit teenust või mingeid teenuseid

teenuseosutaja
[nimisõna, substantiiv]
teatud teenust osutav asutus või ettevõte

teenusepakkuja
[nimisõna, substantiiv]
teatud teenust osutav asutus või ettevõte

teenuseportfell
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte pakutav eri liiki teenuste kogum

teenusetõkestusrünne
[nimisõna, substantiiv]
võrguseadme või -ühenduse sihilik blokeerimine, nii et katkeb kasutajate ligipääs teatud veebisaidile või -lehtedele (suure hulga samaaegsete päringute saatmisega vm moel)

teenusmaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl eakatele mõeldud väike korterelamu, kus lisaks korteritele võivad olla ka ühised ruumid, kus saab aega veeta või kus pakutakse tugiteenuseid

teenustasu
[nimisõna, substantiiv]
teenuse eest võetav tasu

teenustelefon
[nimisõna, substantiiv]
(telefoni kaudu pakutava teenuse ja vastava telefoninumbri kohta)

teenustõkestusrünnak
[nimisõna, substantiiv]
võrguseadme või -ühenduse sihilik blokeerimine, nii et katkeb kasutajate ligipääs teatud veebisaidile või -lehtedele (suure hulga samaaegsete päringute saatmisega vm moel)

teenustöö
[nimisõna, substantiiv]
teenusena tehtav töö

teenõu
[nimisõna, substantiiv]
nõu tee joomiseks või serveerimiseks (nt kann, tass, piaal)

teenäitaja
[nimisõna, substantiiv]
arengu-, tegevussuuna andja

teeolud
[nimisõna, substantiiv]
(olukorra kohta teedel peamiselt seoses nende korrastatusega ja ilmastikuga)

teeots
[nimisõna, substantiiv]
tee algus- või lõpposa

teepakk
[nimisõna, substantiiv]
müügiks pakendatud teepuru pakk

teepeenar
[nimisõna, substantiiv]
tee äärmine osa kummalgi pool sõiduteed

teeperv
[nimisõna, substantiiv]
(kaldus) teeäär

teepool
[nimisõna, substantiiv]
üks pool (sõidu)teest

teepott
[nimisõna, substantiiv]
1. pott teega

2. pott tee(vee) keetmiseks

teepulk
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline teesõel (nn teehülss) v teekott

tee-punapõõsas
Lõuna-Aafrikas kasvav põõsas, mille nõelataolistest lehtedest valmistatakse Aafrika punast teed ehk rooibost

teepuru
[nimisõna, substantiiv]
peenestatud teelehed ja -pungad

teepuu
[nimisõna, substantiiv]
Austraalias kasvav väike puu või põõsas, mille lehtedest ja võrsetest valmistatakse õli

teepuuõli
[nimisõna, substantiiv]
teepuust saadav tugeva antibakteriaalse toimega õli

teepõõsas
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasiast pärinev igihaljas lehtpõõsas või madal lehtpuu, mille lehtedega varustatud võrsetippe kasutatakse tee valmistamiseks

teepäraldis
[nimisõna, substantiiv]
maanteeliikluse korraldamise ja julgestamise vahend (nt liiklusmärk, kilomeetripost, teepiire)

teerada
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste või loomade tallatud (vahel ka sõidetav) kitsas tee

2. kitsas tee, mille on sisse kõndinud inimesed või loomad

teeraha
reisiks vajalik, selleks kuluv või kulunud rahasumma

teerajaja
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi valdkonna, loomestiili vms alusepanija, algataja

2. alusepanija

teerajatis
[nimisõna, substantiiv]
teele ettejääva tõkke ületamist võimaldav või teed kaitsev rajatis (nt sild, tunnel, laviinikaitse vm)

teereis
[nimisõna, substantiiv]
reis, teekond

teerist
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus teed ristuvad (või hargnevad)

2. koht, kus sama tasandi kaks või mitu teed risti lähevad

3. teede ristumise koht

teeriste
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus teed ristuvad (või hargnevad)

2. koht, kus sama tasandi kaks või mitu teed risti lähevad

3. teede ristumise koht

teeroobas
[nimisõna, substantiiv]
sügavam rattajälg teepinnas

teeroos
[nimisõna, substantiiv]
1. teelõhnaline roos

2. kollakas roos

teerull
[nimisõna, substantiiv]
pinnase tihendamise masin

teerullipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
poliitiliste otsuste tegemine enamuse jõul, ilma koostööta opositsiooniga

teerööbas
[nimisõna, substantiiv]
sügavam rattajälg teepinnas

teeröövel
[nimisõna, substantiiv]
teedel tegutsev röövel

tees
[nimisõna, substantiiv]
1. juhtmõte, põhiseisukoht

2. (loogikas:) väide, mida tõestatakse, kaitstakse või kummutatakse

teeseen
[nimisõna, substantiiv]
(ravitoimelise) joogi saamiseks jahedas magustatud tees kasvatatav mikroobikogum, mis annab teevette rohkesti erinevaid vitamiine

teeseenejook
[nimisõna, substantiiv]
teeseenest tehtav hapukas kergelt gaseeritud vitamiinirikas jook

teesegu
[nimisõna, substantiiv]
1. ravimtaimede segu ravimtee tegemiseks

2. erinevate [ravim]taimede segu

teeseldud
[omadussõna, adjektiiv]
ebasiiras, võlts

teeseltsiline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega koos reisil, matkal ollakse

teeserv
[nimisõna, substantiiv]
tee äärmine osa või teega vahetult piirnev ala

teeserviis
[nimisõna, substantiiv]
lauanõude komplekt teejoomiseks

teeservituut
[nimisõna, substantiiv]
servituut, mis annab õiguse käia või sõita läbi võõra maa

teesid
[nimisõna, substantiiv]
teadusartikli, ettekande vm lühike tutvustus, sisukokkuvõte

teesiht
[nimisõna, substantiiv]
tee kulgemist tähistav maariba või märgistus

teesild
[nimisõna, substantiiv]
(silla, viadukti kohta)

teesis
[nimisõna, substantiiv]
värsijala värsirõhuta osa

teesklane
[nimisõna, substantiiv]
väike mardikas

teesklased
[nimisõna, substantiiv]
väikeste toidumardikaliste sugukond, mille isendid ohu korral teesklevad surnut

teesklema
[tegusõna, verb]
1. ennast teistsugusena paista laskma, kui tegelikult ollakse

2. kui sa teeskled, siis sa näitad ennast teistsugusena, kui sa tegelikult oled

teesklematu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis pole teeseldud, siiras, ehtne

2. siiras, ehtne

teesklevalt
[määrsõna, adverb]
teeseldult

teesool
[nimisõna, substantiiv]
tehniline sool, mida kasutatakse teehoolduseks (jää sulatamiseks, ärahoidmiseks)

teestik
[nimisõna, substantiiv]
teatava piirkonna teede kogum, teedevõrk

teesulg
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnine, (läbipääsule) suletud koht teel

2. vastav olek

teesuu
[nimisõna, substantiiv]
tee algusots

teesõel
[nimisõna, substantiiv]
sõel, mida kasutatakse vältimaks teepuru sattumist tassi

teesüvend
[nimisõna, substantiiv]
1. süvend, kus kulgeb tee

2. teekatte alus, mis on rajatud kaevates (tee muldkeha osi)

teeta
[nimisõna, substantiiv]
1. kreeka tähestiku 8. täht (Θ, θ), ladina tähestikus ühend th

2. kreeka täht

teetaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, millest valmistatakse teed

teetamm
[nimisõna, substantiiv]
1. tee muldkeha osa, mis ulatub ümbritsevast maapinnast kõrgemale

2. teed kandev tamm

teetanus
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja loomade äge raske nakkushaigus, mis avaldub erinevate lihasrühmade krampides

teetanusepisik
[nimisõna, substantiiv]
teetanust tekitav bakter

teetass
[nimisõna, substantiiv]
1. tass, millest juuakse teed

2. tassis olev tee

teetigu
[nimisõna, substantiiv]
ilma kojata tigu (nälkjas) või taandarenenud kojaga tigu

teetingimused
[nimisõna, substantiiv]
(olukorra kohta teedel peamiselt seoses nende korrastatusega ja ilmastikuga)

teetoos
[nimisõna, substantiiv]
teepuru hoidmiseks

teetrass
[nimisõna, substantiiv]
tee kulgemist tähistav maariba või märgistus

teetruup
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitis, mille abil oja või kraavi vesi juhitakse tee alt läbi

2. rajatis, mille abil juhitakse väike veekogu tee alt läbi

teetseremoonia
[nimisõna, substantiiv]
rituaalne teejoomine Jaapani pärimuslikus kultuuris

teetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma teedeta

teetähis
[nimisõna, substantiiv]
1. teed tähistav või suunda juhatav märk (silt, joon vm)

2. orientiir

teetöö
[nimisõna, substantiiv]
tee-ehituse või -remondiga seotud töö

teetööline
[nimisõna, substantiiv]
1. tee-ehituse ja -remondiga tegelev tööline

2. (raudteetöölise kohta)

teevaldas
[nimisõna, substantiiv]
tõkkepuu teel

teevall
[nimisõna, substantiiv]
järsk teeperv, teetamm

teeveer
[nimisõna, substantiiv]
tee äärmine osa või teega vahetult piirnev ala

teevesi
[nimisõna, substantiiv]
vesi tee valmistamiseks

teeviit
[nimisõna, substantiiv]
teed juhatav silt vm tähis

teeväsimus
[nimisõna, substantiiv]
teekonnast sugenenud väsimus

teeõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune koosviibimine teejoomisega

teeäär
[nimisõna, substantiiv]
tee äärmine osa või teega vahetult piirnev ala

teeäärne
[omadussõna, adjektiiv]
(sõidu)tee ääres või lähedal asuv

teff
[nimisõna, substantiiv]
iidne Etioopia teravili, mille terad on mooniseemne suurused

teflon
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline tugev, süsinikust ja fluorist koosnev kristalliline polümeer, keemiliselt väga vastupidav, soojus- ja süttimiskindel aine, mida kasutatakse nt küpsetamiseks mõeldud kööginõude sisepindadel

teflonkate
[nimisõna, substantiiv]
teflonist kate hrl mingi kööginõu sisepinnal

teflonmees
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta, kes mis tahes ebamugavast olukorrast ennast häirida ei lase)

2. (inimese kohta, kes mis tahes ebamugavast olukorrast puhtalt välja tuleb)

teflonpann
[nimisõna, substantiiv]
pann, mille sisepind on kaetud tefloniga

teflonpoliitik
[nimisõna, substantiiv]
(lubamatuid võtteid kasutava ja samas kriitika suhtes häirimatu poliitiku kohta)

tefra
[nimisõna, substantiiv]
vulkaanist väljapaiskunud materjal, mis lasub maapinnal pudeda settena, vulkaaniline sete

tegelane
[nimisõna, substantiiv]
1. autori loodud isik või olend filmis, romaanis vm teoses

2. selline roll näitleja kehastuses

3. mingis raamatus, filmis või näidendis loodud isik või olend

4. autori loodud isik või olend

tegelaskond
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kirjandus-, lava-, ekraani- vms teose tegelased kogumina

2. tegelased kogumina

tegelaskuju
[nimisõna, substantiiv]
1. autori loodud isik või olend filmis, romaanis vm teoses

2. selline roll näitleja kehastuses

3. mingis raamatus, filmis või näidendis loodud isik või olend

4. autori loodud isik või olend

tegelastüüp
[nimisõna, substantiiv]
mingit kindlat inimtüüpi esindav tegelaskuju

tegelema
[tegusõna, verb]
1. mingil alal või millegi kallal (pidevamalt) tegutsema või töötama

2. mingi tegevusega hõivatud olema, millegagi ametis olema

3. mingil alal tegutsema või töötama

4. midagi konkreetset tegema

tegelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. päriselt olemasolev, toimiv vms, tegelikkusele, tõele vastav (vastandatuna näilisele, väljamõeldule, arvatavale, võimalikule vms)

2. päriselt olemas olev, tegelikkusele vastav

tegelikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. tegelik, reaalne elu või olukord (ja selle ilming)

2. kõik tõepoolest olemasolev

3. see, mis reaalselt olemas on

4. tegelik elu või olukord

tegelikult
[määrsõna, adverb]
1. (täiel määral) tegelikkuses, reaalsuses, mitte näiliselt

2. reaalses elus, tegelikkuses

tegelikustama
[tegusõna, verb]
tegelikuks tegema, ellu viima

tegelinski
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi (tähtis) asjamees vms

2. tüüp, asjamees, tegelane

tegelt
[määrsõna, adverb]
tegelikult

tegelus
[nimisõna, substantiiv]
1. tegelemine, tegutsemine

2. tegevus

tegelusmaja
[nimisõna, substantiiv]
tugikeskuses või hoolekandeasutuses olev maja, mis on mõeldud erinevateks ühisteks tegevusteks

tegelusraamat
[nimisõna, substantiiv]
hrl lastele mõeldud raamat, mis võimaldab peale lugemise ka käelist tegevust

tegelustekk
[nimisõna, substantiiv]
beebile mõeldud põrandale asetatav väike tekk koos kaartega, mille küljes ripuvad mänguasjad

tegema
[tegusõna, verb]
1. midagi valmistama, tekitama, looma

2. midagi valmistama, tekitama või looma

3. mingit seisundit või olekut tekitama

4. midagi valmistama, looma, tekitama

Ühendtegusõnad: alla tegema, alla tegema, ette tegema, ette tegema, järele tegema, järele tegema, järgi tegema, järgi tegema, kaasa tegema, kaasa tegema, katki tegema, katki tegema, kokku tegema, kokku tegema, lahti tegema, lahti tegema, läbi tegema, läbi tegema, maha tegema, maha tegema, ringi tegema, ringi tegema, sisse tegema, sisse tegema, tagasi tegema, tagasi tegema, tasa tegema, tasa tegema, täis tegema, täis tegema, vahelt tegema, vahelt tegema, välja tegema, välja tegema, ära tegema, ära tegema, üles tegema, üles tegema, üle tegema, üle tegema, ümber tegemaümber tegema

tegematajätmine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (vajaliku) mittetegemine

2. miski tegemata jäetu

tegematus
[nimisõna, substantiiv]
millegi (vajaliku) mittetegemine, tegematajätmine

tegemine
[nimisõna, substantiiv]
1. asjatoimetus, askeldus, töö, tegevus

2. toiming(ud), töö, tegevus

3. asjatoimetus, askeldamine, töö

tegev
[omadussõna, adjektiiv]
toimekas, tegus, aktiivne

tegevarst
[nimisõna, substantiiv]
praktiseeriv arst

tegevdirektor
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte või asutuse igapäevast tegevust juhtiv isik

tegevik
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tegusõna grammatiline kategooria, mida iseloomustab see, et tegevussubjekt on lauses alus

tegevjuht
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte või asutuse igapäevast tegevust juhtiv isik

tegevliige
[nimisõna, substantiiv]
mingi organisatsiooni täieõiguslik liige

tegevsport
[nimisõna, substantiiv]
võistlemisele ja edu saavutamisele orienteeritud sport

tegevsportlane
[nimisõna, substantiiv]
võistlusspordis tegutsev sportlane

tegevsõjaväelane
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevväelane

2. riiki kaitsvasse väeüksusse (ehk tegevväkke) kuuluv (kutseline) sõjaväelane

tegevteenistus
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväekohustuslase vabatahtlik teenistus sõjaväelise auastmega ametikohal

tegevtoimetaja
[nimisõna, substantiiv]
toimetuse igapäevast tööd korraldav isik (hrl ajakirjanduses)

tegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese teadlik vaimne või kehaline aktiivsus (üldse, teatud liigina, teatud alal, üksikjuhuna)

2. tegutsemine

3. teadlik kehaline või vaimne aktiivsus

4. teadlik vaimne v kehaline aktiivsus, tegutsemine

tegevusaasta
[nimisõna, substantiiv]
hrl asutuse, organisatsiooni tegutsemise aasta

tegevusaeg
[nimisõna, substantiiv]
tegutsemise kestus

tegevusala
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, millega tegeldakse, tegevuse piiritletud ala

tegevusetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma tegevuseta

tegevusetult
[määrsõna, adverb]
ilma tegevuseta

tegevusetus
[nimisõna, substantiiv]
tegevuseta olek

tegevusharu
[nimisõna, substantiiv]
tegevusala (nt majanduse, ühiskonnaelu valdkonnas)

tegevusjuhend
[nimisõna, substantiiv]
tegevuse aluseks olevad juhised

tegevusjuht
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguseid tegevusi juhendav töötaja laste- ja noortekeskuses, sotsiaalkeskuses vm

tegevusjälg
[nimisõna, substantiiv]
hrl loomade elutegevusest loodusesse tekkinud märk (nt jalajälg, toitumisjäänus, lamamisase)

tegevuskaugus
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, mille piires sõiduk või seade saab toimida, toimimispiirkonna ulatus

tegevuskava
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuse aluseks olev kava

2. sellega seotud ülesanded

tegevuskeeld
[nimisõna, substantiiv]
keeld töötada (teatud ametikohal) või tegutseda (teatud tegevusalal)

tegevuskeskus
[nimisõna, substantiiv]
huvi- ja arendavat tegevust pakkuv ning rehabilitatsiooni soodustav asutus

tegevuskoht
[nimisõna, substantiiv]
majandustegevuse vm töise tegevuse toimumise koht

tegevuskulud
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis kulub ettevõtte, organisatsiooni normaalse tegevuse peale (välja arvatud müüdud kaupade maksumus)

tegevuskunst
[nimisõna, substantiiv]
publikut kaasav eksperimenteeriv kunstiliik, mis on võrsunud 1970. aastail happening'ist

tegevuskunstnik
[nimisõna, substantiiv]
tegevuskunsti viljelev kunstnik

tegevuskäik
[nimisõna, substantiiv]
tegevuse areng, sündmuste kulg (hrl teoses)

tegevusküllane
[omadussõna, adjektiiv]
1. täis millegi korraldamist, milleski osalemist vm (töist) tegevust

2. täis (töist) tegevust

tegevusliide
[nimisõna, substantiiv]
sõnaosa, mis tuletab tegevuse nimetusi (nt -mine, -us)

tegevusliin
[nimisõna, substantiiv]
1. sündmuste ahel, tegevuskäik teoses

2. süžeeliin

tegevuslik
[omadussõna, adjektiiv]
aktiivse tegevusega seotud, tegevusel või teataval rollil rajanev, soorituse kaudu toimuv

tegevuslitsents
[nimisõna, substantiiv]
ettevõttele antav luba mingil alal tegutseda

tegevusloogika
[nimisõna, substantiiv]
(teose) tegevuskäigu, kellegi tegevuse sisemine loogika

tegevusluba
[nimisõna, substantiiv]
ettevõttele antav luba mingil alal tegutseda

tegevusnimetarind
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) grammatiliselt seostatud, tegevusnime sisaldav rühm

tegevusnimi
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) pöördsõna ehk verbi käändeline vorm, mis süntaktiliselt käitub nimisõnalaadselt (nt mängida)

2. pöördsõna käändeline vorm

tegevuspaik
[nimisõna, substantiiv]
filmi vm teose tegevuse toimumise koht

tegevuspiirkond
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, ala, kus keegi (nt ettevõte) tegutseb

2. koht, ala, kus keegi (nt ettevõte) tegutseb

tegevusplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuse aluseks olev kava

2. sellega seotud ülesanded

tegevusprintsiip
[nimisõna, substantiiv]
tegevuse aluseks olev põhimõte

tegevuspõld
[nimisõna, substantiiv]
(piirkonna, ala(de) kohta, kus keegi või miski tegutseb)

tegevusraadius
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, mille piires sõiduk või seade saab toimida, toimimispiirkonna ulatus

tegevusraamat
[nimisõna, substantiiv]
hrl lastele mõeldud raamat, mis võimaldab peale lugemise ka käelist tegevust

tegevusravi
[nimisõna, substantiiv]
haigete rakendamine tegevusse ravi ning rehabilitatsiooni eesmärgil, taastusravi liike

tegevusrohke
[omadussõna, adjektiiv]
1. täis millegi korraldamist, milleski osalemist vm (töist) tegevust

2. täis (töist) tegevust

tegevusruum
[nimisõna, substantiiv]
võimalus tegutseda või midagi mõjutada

tegevussubjekt
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tegijat või olijat väljendav element lauses või tarindis, semantiline subjekt

tegevussuund
[nimisõna, substantiiv]
tegevuse siht või kallak, (kitsam) tegevusvaldkond

tegevusteraapia
[nimisõna, substantiiv]
haigete rakendamine tegevusse ravi ning rehabilitatsiooni eesmärgil, taastusravi liike

tegevustik
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteose, filmi vm sündmustik

2. mingi raamatu, filmi vms sündmused

tegevustoetus
[nimisõna, substantiiv]
rahastus, millega toetatakse mingi ühenduse tegevust ja arengut eesmärgiga säilitada või tõsta selle võimekust

tegevusvabadus
[nimisõna, substantiiv]
vabadus tegutseda oma äranägemise järgi

tegevusvaldkond
[nimisõna, substantiiv]
valdkond, millega tegeldakse, tegevuse piiritletud ala

tegevusvalmidus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus ollakse ettevalmistunud, valmis mingiks tegevuseks

tegevusvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kiireks) tegutsemiseks, tegevuseks valmis

2. valmis [kiireks] tegevuseks

tegevusväli
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, piirkond, kus keegi tegutseb

2. tegevusvaldkond

tegevusühtsus
[nimisõna, substantiiv]
1. klassitsistliku draamateooria nõue, mille järgi teos peab keskenduma ühele tegevusliinile

2. klassitsistliku draamateose nõue

tegevvulkaan
[nimisõna, substantiiv]
ajuti või pidevalt purskav vulkaan

tegevväelane
[nimisõna, substantiiv]
tegevväkke kuuluv kaitseväekohuslane, kes on kaitseväeteenistuse läbinud (sõdur, allohvitser või ohvitser)

tegevvägi
[nimisõna, substantiiv]
riigi relvajõudude osa, mis kaitseb oma territooriumi ja kuhu kuuluvad nii kutselised sõjaväelised kui ka ajateenijad

tegija
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes midagi teeb, valmistab, sooritab või mingil alal tegutseb

2. keegi, kes midagi teeb

tegijamees
[nimisõna, substantiiv]
tegutseja inimene, kel töö, asi hästi välja tuleb

tegijamäärus
[nimisõna, substantiiv]
tegijat väljendav määrus, esineb hrl käändsõna omastavas või seestütlevas või kaassõnaga poolt (nt sõna meie lauses Töö jääb meie teha)

tegijanimi
[nimisõna, substantiiv]
tegijat või olijat väljendav nimisõna, mida saab tuletada paljudest verbidest (nt tulija, surija, sööja)

tegu
[nimisõna, substantiiv]
1. (ühekordne) tegevus, toimetus, toiming

2. ühekordne tegevus

3. selle tulemus

tegudemees
[nimisõna, substantiiv]
teoinimene [mehe kohta]

teguderohke
[omadussõna, adjektiiv]
(edukat, tulemuslikku) tegevust täis

tegum
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) loogiliselt tervikliku otstarbega programm või selle osa, mis parajasti kasutab operatsioonisüsteemi ressursse

tegumiriba
[nimisõna, substantiiv]
hrl arvutiekraani allosas paiknev riba, kus paiknevate nuppude abil saab rakendusi käivitada ja nende vahel liikuda

tegumood
[nimisõna, substantiiv]
1. rõiva, jalatsi vms üldilme (silmas pidades nt lõiget, siluetti, töötlusviisi)

2. rõiva, jalatsi vms mood, fassong

tegur
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi mõjutav, määrav või tingiv asjaolu, nähtus vms

2. midagi mõjutav või määrav nähtus, asjaolu

3. tegur

4. faktor, mõjur

tegurdama
[tegusõna, verb]
algteguriteks lahutama

tegus
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes armastab tegutseda, kes palju teeb

tegusalt
[määrsõna, adverb]
aktiivselt tegutsedes, toimekalt

tegusõna
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevust, seisundit või olemist väljendav sõna (nt jooksma, mõtlema, suutma)

2. sõna, mis väljendab tegevust, protsessi, seisundit või suhtumist ja vastab küsimustele mida tegema?, mida teha?, mida tehti? jne. Tegusõnad on näiteks lugema, elama, olema, armastama

tegusõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
tegusõnaga väljendatud, verbi sisaldav

tegusõnatüvi
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tegusõna koostisosa, mis kannab tähendust ja mis hrl eelneb liidetele ja tunnustele

tegutseja
[nimisõna, substantiiv]
aktiivselt tegutsev inimene

tegutsema
[tegusõna, verb]
1. (inimese kohta:) (aktiivses) tegevuses olema, midagi tegema või toimetama

2. midagi (aktiivselt) tegema

Ühendtegusõnad: vastu tegutsemavastu tegutsema

tegutsemisaasta
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, oraganisatsiooni vms tegevusaasta

tegutsemisind
[nimisõna, substantiiv]
soov ja tahtmine tegutseda

tegutsemisjälg
[nimisõna, substantiiv]
hrl loomade elutegevusest loodusesse tekkinud märk (nt jalajälg, toitumisjäänus, lamamisase)

tegutsemisluba
[nimisõna, substantiiv]
ettevõttele antav luba mingil alal tegutseda

tegutsemistahe
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov tegutseda, midagi ära teha või korda saata

tegutsemisvabadus
[nimisõna, substantiiv]
vabadus tegutseda oma äranägemise järgi

tegutsemisvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kiireks) tegutsemiseks, tegevuseks valmis

2. valmis [kiireks] tegevuseks

tegutsemisvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
võimetu tegutsema

teguviis
[nimisõna, substantiiv]
1. tegutsemise, toimimise, käitumise moodus

2. toimimisviis, käitumisviis

teguvõimas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurt teovõimet omav, suutlik palju tegutsema

2. suurt teovõimet omav, energiline, hakkaja

tehas
[nimisõna, substantiiv]
1. suures koguses kaupu vm tooteid tootev, masinaid kasutav tööstusettevõte

2. koht, kus masinate abil midagi toodetakse

tehasehoone
[nimisõna, substantiiv]
hrl suur hoone, milles asub tehas

tehaseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tehasega seotud, tehasele omane, tehases tehtud vms

2. tehasega seotud, tehase-

tehasemaja
[nimisõna, substantiiv]
moodulitest või elementidest kokkumonteeritav tüüpmaja

tehasemeeskond
[nimisõna, substantiiv]
(auto-, motospordis:) teatud marki sõidukeid tootva tehase moodustatud ja rahastatav meeskond, mis osaleb võistlustel selle tehase sõidukitega

tehasemärk
[nimisõna, substantiiv]
tootjamärk tehase toodetel

tehaseomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellele kuulub tehas

tehasepood
[nimisõna, substantiiv]
hrl vabriku läheduses asuv pood, kus müüakse odavamalt vabriku oma toodangut

tehasesõitja
[nimisõna, substantiiv]
tehasemeeskonnas sõitev auto- või motosportlane

tehasetiim
[nimisõna, substantiiv]
(auto-, motospordis:) teatud marki sõidukeid tootva tehase moodustatud ja rahastatav meeskond, mis osaleb võistlustel selle tehase sõidukitega

tehasetootmine
[nimisõna, substantiiv]
tehasekeskkonnas tootmine, tehaseline tootmine

tehasetähis
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki kerelt leitav tähtedest ja numbritest koosnev unikaalne tähis, mille tootja on konkreetsele sõidukile määranud

tehasetööline
[nimisõna, substantiiv]
tehases töötav, tootmistöös vahetult osalev palgatöötaja

tehasevile
[nimisõna, substantiiv]
tehases kuuldavale lastav vile, mis märgib nt tööpäeva algust ja lõppu

tehe
[nimisõna, substantiiv]
toiming, mis seab mingi kindla tulemuse kindlate eeskirjade järgi vastavusse ühe või enama matemaatilise objektiga (nt liitmine, jagamine, ruutjuure võtmine)

tehing
[nimisõna, substantiiv]
1. toiming või seotud toimingute kogum, milles sisaldub vähemalt üks õiguslikku tagajärge kaasa toov tahteavaldus

2. rahaline, äriga seotud toiming või kokkulepe

tehinguline
[omadussõna, adjektiiv]
tehinguga seotud, tehingust tulenev

tehinguosaline
[nimisõna, substantiiv]
inimene või ettevõte, kes osaleb õiguslikus toimingus

tehingupool
[nimisõna, substantiiv]
inimene või ettevõte, kes osaleb õiguslikus toimingus

tehiolud
[nimisõna, substantiiv]
1. teo või sündmuse objektiivsed asjaolud

2. teo v sündmuse objektiivsed asjaolud

tehis
[nimisõna, substantiiv]
kunstlikult valmistatu

tehisabort
[nimisõna, substantiiv]
esile kutsutud abort

tehisaine
[nimisõna, substantiiv]
looduslike ainete töötlemisel või keemilise sünteesi teel saadud aine

tehisaju
[nimisõna, substantiiv]
arvuti abil loodav inimaju mudel, inimaju kopeeriv virtuaalaju

tehisaru
[nimisõna, substantiiv]
1. tarkvara või isekäituv seade, mis suudab konkreetse ülesande lahendamiseks tunnetada väliseid sündmusi ja neile eesmärgipäraselt reageerida (nt mängida malet, tõlkida ühest keelest teise)

2. arvuti suutlikkus jäljendada inimmõistust

tehiselund
[nimisõna, substantiiv]
aparaat või seadis, mis lühema või pikema aja jooksul asendab hävinenud elundit (nt tehisneer)

tehishambad
[nimisõna, substantiiv]
kogu ülemist või alumist hambakaart asendav suust äravõetav hambaprotees

tehishammas
[nimisõna, substantiiv]
puuduvat hammast asendav hambaprotees

tehishääl
[nimisõna, substantiiv]
kõnesüntesaatori tekitatud hääl

tehisinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlikult loodud inimene

2. kujult inimest meenutav robot

tehisintellekt
[nimisõna, substantiiv]
1. tarkvara või isekäituv seade, mis suudab konkreetse ülesande lahendamiseks tunnetada väliseid sündmusi ja neile eesmärgipäraselt reageerida (nt mängida malet, tõlkida ühest keelest teise)

2. arvuti suutlikkus jäljendada inimmõistust

tehisjalg
[nimisõna, substantiiv]
jalga asendav ortopeediline abivahend

tehisjärv
[nimisõna, substantiiv]
inimese rajatud või inimtegevuse tagajärjel tekkinud järv

tehisjäse
[nimisõna, substantiiv]
jäset (kätt või jalga) asendav ortopeediline abivahend

tehisjää
[nimisõna, substantiiv]
tehislik jää(kate)

tehiskaaslane
[nimisõna, substantiiv]
Maa vm taevakeha ümber tiirlema lähetatud kosmoseaparaat maailmaruumi uurimiseks ja sealt andmete saamiseks

tehiskarusnahk
[nimisõna, substantiiv]
loodusliku karusnahaga sarnanev tekstiilmaterjal

tehiskate
[nimisõna, substantiiv]
tehislik kate, nt kunstmuru jalgpalliväljakul või tehislumi hüppemäel

tehiskeel
[nimisõna, substantiiv]
kunstlikult loodud rahvusvahelise suhtluse keel, nt esperanto, volapük

tehiskeskkond
[nimisõna, substantiiv]
inimese loodud või muudetud, mitte looduslik ega loomulik keskkond

tehiskiud
[nimisõna, substantiiv]
kiud, mis saadakse looduslikke polümeere (nt tselluloosi, kautšukit) keemiliselt muundades

tehiskivi
[nimisõna, substantiiv]
tööstuses valmistatud ehituskivi

tehiskliima
[nimisõna, substantiiv]
vastavate seadmete abil kujundatud sisekliima

tehiskoelmu
[nimisõna, substantiiv]
kalade kudemiseks loodud kunstlik paik veekogus

tehiskuu
[nimisõna, substantiiv]
Maa tehiskaaslane

tehiskuusk
[nimisõna, substantiiv]
tehismaterjalist jõulukuusk

tehiskõne
[nimisõna, substantiiv]
kõnesüntesaatori tekitatud kõne

tehiskärg
[nimisõna, substantiiv]
1. mesilasvahast tööstuslikult valmistatud kärjetaoline vahesein

2. tööstuslikult valmistatud kärg

tehiskäsi
[nimisõna, substantiiv]
kätt asendav ortopeediline abivahend

tehisküüs
[nimisõna, substantiiv]
tehismaterjalist küüs, mis hrl kleebitakse oma küüne peale

tehisliha
[nimisõna, substantiiv]
looma tüvirakkudest tehistingimustes kasvatatud ja toodetud liha

tehisliiges
[nimisõna, substantiiv]
kahjustunud liigest asendav protees (kehasisene implantaat)

tehislik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tehniliste vahendite või võtete abil tekitatav või toimuv, inimtegevuse tagajärjel tekkinud, mitteloomulik või mittelooduslik

2. tehniliste vahendite ja võtete abil tehtud või saadud, mitte looduslik ega loomulik

tehislill
[nimisõna, substantiiv]
paberist, riidest, plastmassist vm materjalist valmistatud lill

tehislumi
[nimisõna, substantiiv]
lumekahurite abil veest tekitatud lumi (nt suusaradade tarbeks)

tehismaailm
[nimisõna, substantiiv]
inimest ümbritsev tehiskeskkond, nt tööstuslik keskkond, masinad ja seadmed (vastandatult loodusele)

tehismaastik
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevuse tagajärjel tekkinud või muutunud maastik

tehismaterjal
[nimisõna, substantiiv]
tehnoloogiliste protsesside abil saadud, mitte looduslik materjal

tehismesi
[nimisõna, substantiiv]
mee tehislik aseaine

tehismineraal
[nimisõna, substantiiv]
laboratooriumis või tööstuses valmistatud mineraal, sünteetiline mineraal

tehismuld
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevusega rikutud alale muldkatte taastamisel kujundatud muld

tehismõistus
[nimisõna, substantiiv]
1. tarkvara või isekäituv seade, mis suudab konkreetse ülesande lahendamiseks tunnetada väliseid sündmusi ja neile eesmärgipäraselt reageerida (nt mängida malet, tõlkida ühest keelest teise)

2. arvuti suutlikkus jäljendada inimmõistust

tehismägi
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevuse tagajärjel tekkinud mägi (nt tuha-, aherainemägi)

tehismüra
[nimisõna, substantiiv]
muusika-, liiklus-, tööstus- jms müra vastandina looduslikele helidele

tehisnahk
[nimisõna, substantiiv]
looduslikku nahka asendav tehismaterjal

tehisneer
[nimisõna, substantiiv]
neerupuudulikkuse korral kasutatav aparaat vere puhastamiseks jääkainetest, mille eemaldamisega neerud enam ise hakkama ei saa

tehisnärvivõrk
[nimisõna, substantiiv]
andmetöötlusmudel, mis modelleerib neuronite talitlust närvisüsteemis (rakendatakse nt kujutuvastuses)

tehispesa
[nimisõna, substantiiv]
hrl lindudele pesitsemiseks valmistatud varje, nt pesakast või -pakk

tehispärl
[nimisõna, substantiiv]
pärli hrl klaasist või plastist imitatsioon

tehisripsmed
[nimisõna, substantiiv]
tehismaterjalist ripsmed (nt ripsmepikendustena)

tehisrütmur
[nimisõna, substantiiv]
südametegevust virgutav elektronseadis südame juures

tehissaar
[nimisõna, substantiiv]
merepõhjale kinnituv või ujuv (ankurdatud) rajatis

tehissiid
[nimisõna, substantiiv]
1. omadustelt loodusliku siidiga sarnanev tehis- või sünteeskiud

2. sellest valmistatud riie

tehissilm
[nimisõna, substantiiv]
inimese silma asendav, nägemist taastav kunstlikult valmistatud nägemisvahend

tehissõna
[nimisõna, substantiiv]
väljamõeldud, loodud tüve sisaldav sõna (nt veenma, nailon)

tehissööt
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügil kasutatav kunstlik sööt

tehissüda
[nimisõna, substantiiv]
südant asendav tehiselund

tehistaip
[nimisõna, substantiiv]
1. tarkvara või isekäituv seade, mis suudab konkreetse ülesande lahendamiseks tunnetada väliseid sündmusi ja neile eesmärgipäraselt reageerida (nt mängida malet, tõlkida ühest keelest teise)

2. arvuti suutlikkus jäljendada inimmõistust

tehistingimused
[nimisõna, substantiiv]
1. (loomade vms elukeskkonna kohta:) inimese loodud, mitte looduslikud ega loomulikud tingimused

2. (nt loomade elukeskkonna kohta:) inimese loodud, mitte looduslikud ega loomulikud tingimused

tehistõelisus
[nimisõna, substantiiv]
tehnoloogiliste abivahenditega tekitatud reaalsus, mis tundub ehtne

tehistüvi
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüvi, mis on vaadeldavas keeles välja mõeldud, loodud (nt aabe, tauni-)

tehisvaik
[nimisõna, substantiiv]
orgaanilistest ainetest kunstlikult saadud vaik

tehisvalgus
[nimisõna, substantiiv]
kunstlikult tekitatud valgus, nt elektrivalgus

tehisvalgustus
[nimisõna, substantiiv]
kunstlik valgustus, tehisvalgusega varustatus

tehisveri
[nimisõna, substantiiv]
verd asendav vedelik, kunstlik veri

tehn
1. tehnika rakenduste ja vastavate teadmistega seotud, tehnika alale kuuluv

2. (kitsamalt:) asjade (toodete) valmistamist käsitlev, sellega seotud

3. tehnikaga seotud

4. tehnika alale kuuluv

tehneetsium
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlik radioaktiivne hõbehall metall, keemiline element järjenumbriga 43

2. radioaktiivne tehiselement

tehnik
[nimisõna, substantiiv]
1. seadmete ja muu tehnikaga seotud tööde (tehnikaharidusega) tegija

2. kutse(kesk)haridusega oskustöötaja

tehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. loodusseaduste ja -nähtuste tundmisel ning loodusjõudude ja -varade rakendamisel põhinevate teadmiste, töövõtete ja -oskuste kogum

2. sellel rajanev asjade (toodete) valmistamine ja töösse rakendamine

3. teadusliku info kasutamine tööstuses, näiteks uute masinate tegemisel

4. teadmiste, töövõtete ja -oskuste kogum

tehnikaajakiri
[nimisõna, substantiiv]
tehnikahuvilistele mõeldud ajakiri

tehnikaala
[nimisõna, substantiiv]
1. tehnika valdkond

2. tehnikaharu

tehnikaalane
[omadussõna, adjektiiv]
tehnikavaldkonnaga seotud

tehnikadoktor
[nimisõna, substantiiv]
teadusdoktor mõnel tehnikateaduse alal

tehnikafriik
[nimisõna, substantiiv]
tehnikast, mingitest tehnikaseadmetest äärmiselt huvitatud inimene

tehnikagümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasium, kus süvendatult õpitakse tehnikaalaseid aineid

tehnikaharidus
[nimisõna, substantiiv]
tehnikaalane haridus

tehnikaharu
[nimisõna, substantiiv]
tehnika kitsam ala (rakendusteadusena), nt masinaehitus, energeetika, küberneetika

tehnikaime
[nimisõna, substantiiv]
mingi silmapaistev tehnikasaavutus (aparaat, rajatis vms)

tehnikainstituut
[nimisõna, substantiiv]
tehnikaalane õppe- või uurimisasutus

tehnikakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
tehnikaalane kirjandus

tehnikakõrgkool
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkool, mis annab tehnikahariduse

tehnikamaailm
[nimisõna, substantiiv]
masinate, seadmete jt tehniliste vahendite valdkond, selles tegutsevate inimeste ring (hõlmab nt insenere)

tehnikamees
[nimisõna, substantiiv]
masinate, seadmete vm tehniliste vahenditega tegelev, sel alal töötav isik

tehnikamuuseum
[nimisõna, substantiiv]
tehnika saavutusi ning tehnikaga seotut tutvustav ja uuriv muuseum

tehnikanäitus
[nimisõna, substantiiv]
tehnika saavutusi, tehnikaga seotut tutvustav näitus

tehnikaraamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
tehnikakirjanduse raamatukogu

tehnikarevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
murranguline periood tehnika arengus

tehnikaring
[nimisõna, substantiiv]
tehnikahuviliste ühendus (nt koolis)

tehnikasaavutus
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistev, suurepärane tulemus või leiutis mingis tehnikavaldkonnas (nt autotööstuses, elektroonikas)

tehnikasajand
[nimisõna, substantiiv]
20. sajand (paljude oluliste tehnikaleiutiste järgi)

tehnikasport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab masinate ja seadmetega toimuvad spordialad (nt autospordi, lennuspordi, mudellennunduse)

tehnikateadlane
[nimisõna, substantiiv]
tehnika eriteadlane

tehnikateadus
[nimisõna, substantiiv]
mingit tehnikaala käsitlev, seda uuriv teadus (nt ehitusteadus, masinaõpetus, energeetika)

tehnikavahend
[nimisõna, substantiiv]
tööriist, masin, seadeldis vms tehniline vahend

tehnikavidin
[nimisõna, substantiiv]
hrl uudne tehnoloogiline ese või detail

tehnikum
[nimisõna, substantiiv]
keskastme kutseharidust andva õppeasutuse varasem nimetus

tehniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tehnika rakenduste ja vastavate teadmistega seotud, tehnika alale kuuluv

2. (kitsamalt:) asjade (toodete) valmistamist käsitlev, sellega seotud

3. tehnikaga seotud

4. tehnika alale kuuluv

tehniliselt
[määrsõna, adverb]
tehnika seisukohast, ülesehituse, sooritusvõtete vms poolest

tehnilis-majanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tehniline ja majanduslik

2. tehnomajanduslik

tehniseerima
[tegusõna, verb]
1. tehnikavahenditega varustama, nendega küllastama

2. tehnikavahenditega varustama

tehnitsism
[nimisõna, substantiiv]
1. tehnika või tehniliste üksikasjade ületähtsustamine (nt sisu, loomingulisuse arvel)

2. tehnika v tehnilise külje ületähtsustamine

tehnitsistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tehnikat või tehnilisi üksikasju üle tähtsustav, tehnilistest lahendustest küllastunud

2. tehnitsismi vaimust kantud

3. tehnikat v tehnilisi üksikasju üle tähtsustav

tehno
1. tehniline, tehnikasse puutuv

2. tehnoloogiasse puutuv

3. tehnika-, tehniline

tehnoabi
[nimisõna, substantiiv]
tehnilise abi osutamine sõidukitele kohapeal (nt rehvide parandamine, elektririkete kõrvaldamine)

tehnofoobia
[nimisõna, substantiiv]
kartus, et tehnika arenguga muutub inimene tehnikast sõltuvaks, hirm tehnika arengu ees

tehnofriik
[nimisõna, substantiiv]
tehnikast, mingitest tehnikaseadmetest äärmiselt huvitatud inimene

tehnogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tehniliste vahenditega tekitatud, nende rakendamise tagajärjel tekkinud

2. tehniliste vahenditega loodud, nende rakendamise tagajärjel tekkinud

tehnogeneetika
[nimisõna, substantiiv]
molekulaarbioloogia haru, mis tegeleb DNA lõikude (geenide) eraldamise, töötlemise ja siirdamisega

tehnohooldus
[nimisõna, substantiiv]
seadme või masina oluliste sõlmede tehniline kontroll ja väiksemad hooldustööd kindlate ajavahemike või kindla arvu kilomeetrite läbisõidu järel

tehnohoole
[nimisõna, substantiiv]
seadme või masina oluliste sõlmede tehniline kontroll ja väiksemad hooldustööd kindlate ajavahemike või kindla arvu kilomeetrite läbisõidu järel

tehnojärelevalve
[nimisõna, substantiiv]
sõidukite tehniline järelevalve

tehnokraat
[nimisõna, substantiiv]
tehnokraatia esindaja

tehnokraatia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadlaste, tehnikaharitlaste ja tehnika võim ühiskonnas

2. vastav ühiskonnakorraldus

3. tehnika ja tehnikaspetsialistide võim ühiskonnas

4. tehnikaharitlaste kiht

tehnokraatlik
[omadussõna, adjektiiv]
tehnokraatiale omane või iseloomulik

tehnoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. (mingi ala) tehnoloogia asjatundja või eriteadlane

2. (ka ametinimetusena)

tehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. tootmismenetlus või nende kogum, et teatavaid materjale või tooteid saada, töödelda või valmistada

2. toodete valmistamise viis ja protsess

tehnoloogiagigant
[nimisõna, substantiiv]
eriti mõjuvõimas tehnoloogiafirma (nt Apple, Samsung, Facebook)

tehnoloogiahiid
[nimisõna, substantiiv]
eriti mõjuvõimas tehnoloogiafirma (nt Apple, Samsung, Facebook)

tehnoloogiaküla
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala (hrl linna äärealadel), kuhu on koondunud omavahel seotud äri- ja tootmisettevõtted (või kus asuvad neile mõeldud krundid)

tehnoloogiapark
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala (hrl linna äärealadel), kuhu on koondunud omavahel seotud äri- ja tootmisettevõtted (või kus asuvad neile mõeldud krundid)

tehnoloogiaprotsess
[nimisõna, substantiiv]
tootmisprotsessi osa, mille vältel töödeldav objekt muutub kvalitatiivselt (nt kuju, mõõtmete, omaduste poolest), tehnoloogiline protsess

tehnoloogiasiire
[nimisõna, substantiiv]
teadus- ja arendustöö tulemuste rakendamine äris (litsentsimise v tütarettevõtte kaudu)

tehnoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tehnoloogiasse kuuluv või puutuv, sellega seotud

2. tootmises, tehnoloogias kasutatav

tehnoloogilisus
[nimisõna, substantiiv]
keerukate seadmete, materjalide, toodete kasutamine

tehnonõue
[nimisõna, substantiiv]
sõidukile, mootorile vms masinale kehtiv nõue

tehnooptimism
[nimisõna, substantiiv]
veendumus, et tehnika areng ja uued tehnoloogiad aitavad lahendada kõik inimkonna probleemid

tehnooptimist
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on veendunud, et tehnika areng ja uued tehnoloogiad aitavad lahendada kõik inimkonna probleemid

tehnopark
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala (hrl linna äärealadel), kuhu on koondunud omavahel seotud äri- ja tootmisettevõtted (või kus asuvad neile mõeldud krundid)

tehnopsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja masina sobitamist ehk inimese võimete ja võimaluste ning kaasaegsete keeruliste tehniliste seadmete efektiivse kooskõlastatuse printsiipe uuriv psühholoogia haru

tehnorajatis
[nimisõna, substantiiv]
hoone vm ehitise teenindamiseks rajatud elektri- ja sideliin, veetrass, alajaam, mahuti vm rajatis

tehnoseisund
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduki tehniliste seadmete korrasoleku aste

tehnostress
[nimisõna, substantiiv]
ärevuses, ebakindluses vms väljenduv pingeseisund, mille põhjustab võimetus toime tulla moodsate infotehnoloogiavahenditega

tehnosõlm
[nimisõna, substantiiv]
hoone või hoonerühma tehniline seadmestik (hõlmab nt ventilatsiooniseadme ja veesõlme)

tehnosüsteem
[nimisõna, substantiiv]
ehitise toimimiseks, kasutamiseks või ohutuse tagamiseks vajalike seadmete, paigaldiste või kommunikatsioonide kogum koos vajalike konstruktsioonielementidega

tehnotroonika
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme tehnikavaldkonna, nt mehaanika, elektroonika, elektrotehnika, arvutustehnika kokkupuutealal koonduvate tehnoloogiliste teadmiste ja praktiliste oskuste kogum

2. vastav eriala

tehnovõrk
[nimisõna, substantiiv]
hoone vm ehitise millegagi varustamiseks rajatud liin või trass, nt elektri-, sideliin, gaasi-, soojus-, veetrass

tehnoülevaatus
[nimisõna, substantiiv]
1. liiklusvahendi perioodiline tehniline kontroll

2. millegi kontrollimine, eriti sõidukite tehniline kontroll teatud aja tagant

tehtavik
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tegusõna grammatiline kategooria, mis tõstab esile tegevusobjekti

tehtemärk
[nimisõna, substantiiv]
1. tehet tähistav märk (nt matemaatikas liitmismärk +, loogikas, programmeerimisel AND)

2. tehet tähistav märk

tehtu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on sooritatud, korda saadetud, loodud vms

tehtud
[omadussõna, adjektiiv]
ebaehtne, võlts, teeseldud

tehtult
[määrsõna, adverb]
ebaehtsalt, võltsilt, teeseldud moel

tehtus
[nimisõna, substantiiv]
ebaehtsus, teeseldud-olek

tehvanipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 26. detsember, kristliku märtri Püha Stephanuse mälestuspäev, katoliku kiriku maades ja eesti rahvakalendris hobustepüha

2. 26. detsember

teib
[nimisõna, substantiiv]
1. tumehalli selja, hallikassiniste külgede ja valkja kõhuga sale jõekala

2. jõekala

teie
[asesõna, pronoomen]
1. osutab kahele või enamale inimesele, kellest vähemalt üks on kuulaja (ütluse adressaat) ja kelle hulka ei kuulu kõneleja

2. sina ja teine inimene või sina ja teised inimesed

teie
[nimisõna, substantiiv]
1. asesõna „teie” (teietamisega seoses)

2. asesõna "teie"

teiepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
teist lähtuv, teilt pärinev

teiesugune
[omadussõna, adjektiiv]
selline nagu teie

teietama
[tegusõna, verb]
vestluskaaslase poole pöördumisel sõna "teie" tarvitama

teie-vorm
[nimisõna, substantiiv]
kõnes või kirjas kasutatav vorm, milles sisu antakse edasi mitmuse teises isikus

teievorm
[nimisõna, substantiiv]
kõnes või kirjas kasutatav vorm, milles sisu antakse edasi mitmuse teises isikus

teiin
[nimisõna, substantiiv]
tees leiduv kofeiin

teim
[nimisõna, substantiiv]
1. standardtingimustel tehtav katse materjali, konstruktsiooni, seadme vm omaduste määramiseks

2. [laboratoorne] omaduste määramine

teimik
[nimisõna, substantiiv]
teimiks valmistatud proovikeha, teimikeha

teimima
[tegusõna, verb]
1. (laboratoorselt) materjali, konstruktsiooni, seadme vm omadusi määrama või järele proovima

2. [laboratoorselt] omadusi määrama v järele proovima

teine
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 2.

2. mingis järjekorras 2. kohal

teinekord
[määrsõna, adverb]
1. aeg-ajalt (ette tulles), mõne aja tagant (kordudes), mõnel juhul

2. nii, et tegevus kordub mõne aja tagant

teinepool
[nimisõna, substantiiv]
1. (abikaasa või elukaaslase kohta)

2. abikaasa, elukaaslane

teineteise
[asesõna, pronoomen]
1. osutab vastastikust suhet, tegevust vms kahe osalise vahel

2. näitab tegevust või seost kahe inimese, looma, asja või nähtuse vahel

teineteisemõistmine
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, kus koosolemine sobib või sujub, kus inimesed üksteist sobivaks tunnistavad

2. kahe osapoole vahel

3. vastastikune mõistmine

teinu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on midagi teinud

teip
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt või mõlemalt poolt kleepuv plastlint hrl millegi kinnitamiseks

2. lint, mis on ühelt poolt kaetud liimiga ja millega saab asju üksteise külge kinnitada

teipima
[tegusõna, verb]
teibiga kinnitama, lappima või katma

Ühendtegusõnad: kinni teipimakinni teipima

teisal
[määrsõna, adverb]
teises, muus kohas

teisaldama
[tegusõna, verb]
1. teise kohta ümber paigutama

2. sõidukit

teisaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. (asjade kohta:) teise kohta asetamine, ümbertõstmine

2. (inimeste jt elusolendite kohta:) teisale viimine, suunamine vms

teisale
[määrsõna, adverb]
teise kohta või suunda, mujale

teisalt
[määrsõna, adverb]
1. (asjaolusid vaagides:) teise nurga alt, teisest küljest vaadates

2. toob esile teise asjaolu: teiselt poolt

teisejärguline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teise järgu väärtuse või tähtsusega, omadustelt või tasemelt mitte kõige parem

2. teise järgu väärtusega

teiseks
[määrsõna, adverb]
1. (asjaolude loetlemisel:) teisena, pärast esimest

2. teise asjana

teiselaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi võrreldes olemuselt, sisult teistsugune

teiselaadne
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi võrreldes olemuselt, sisult teistsugune

teisem
[omadussõna, adjektiiv]
teistsugusem, teistmoodi

teisend
[nimisõna, substantiiv]
1. sama asja (veidi) teisiti esinev vorm või esitusviis, (teatava eripäraga) variant

2. variant, rööpkuju

teisendama
[tegusõna, verb]
1. midagi teisel kujul väljendama või esitama

2. teistsuguseks, teiseks tegema, varieerima

teisenduma
[tegusõna, verb]
1. teist kuju võtma, (tasapisi, järk-järgult) teistsuguseks muutuma

2. teist kuju võtma, muutuma

teisendus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi teisel kujul väljendamine või esitamine

2. muudatus, muutus

teisendusprogramm
[nimisõna, substantiiv]
andmete vormi teisendav arvutiprogramm

teisene
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi kaasnev, millelegi järgnev või lisanduv

teisenema
[tegusõna, verb]
1. teist kuju võtma, (tasapisi, järk-järgult) teistsuguseks muutuma

2. teist kuju võtma, muutuma

teiseselt
[määrsõna, adverb]
millegagi kaasnevalt, millelegi järgnevalt või lisanduvalt

teisesooihar
[omadussõna, adjektiiv]
teisest soost inimese vastu seksuaalset ja emotsionaalset tõmmet tundev

teisesooiharus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalne ja emotsionaalne tõmme teisest soost inimese vastu

teisespingne
[omadussõna, adjektiiv]
(meditsiinis, veterinaarias:) selliselt paranev (nt haav, luumurd), kus tekib arm või luumõhn

teisestamine
[nimisõna, substantiiv]
vähem olulisena, teisejärgulisena käsitlema või selliseks muutma

teisesturg
[nimisõna, substantiiv]
1. ostetud väärtpaberite, kinnisvara, sõidukite vms edasimüümine, vastav pakkumine ja nõudmine

2. ostetud väärtpaberite, kinnisvara, sõidukite jne edasimüümine, vastav pakkumine ja nõudmine

teiseusuline
[nimisõna, substantiiv]
1. teist, mitte-oma usku olev isik

2. (teiseusulise inimese kohta)

teisevälteline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna, silbi kohta:) teises vältes olev

teisik
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi või millegagi väga sarnane inimene, olend või ese, keegi või miski teine samasugune

teisikeksemplar
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi teine eksemplar (nt kollektsioonis, muuseumis, raamatukogus), üks kahest samasugusest esemest

2. teine eksemplar

teisikkaart
[nimisõna, substantiiv]
(raamatukogunduses:) põhikirje ning lisaindeksiga kataloogikaart süstemaatilises kataloogis

teisipidi
[määrsõna, adverb]
1. erineval viisil, teisel kombel, teisel moel

2. erineval viisil

teisipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. nädala 2. päev, esmaspäevale järgnev ja kolmapäevale eelnev päev

2. nädala 2. päev

teisipäevane
[omadussõna, adjektiiv]
teisipäeval toimuv, ilmuv vms

teisipäeviti
[määrsõna, adverb]
1. teisipäevadel, igal teisipäeval

2. teisipäevadel

teisisõnu
[määrsõna, adverb]
1. teiste sõnadega, teisiti öeldes

2. teiste sõnadega, teisiti öeldes

3. osutab, et järgneb eelnevat tekstiosa (sõna, väljendit või lauset) edasi andev ümberütlus

teisiti
[määrsõna, adverb]
1. erineval viisil, teisel kombel, teisel moel

2. erineval viisil

teisitimõtleja
[nimisõna, substantiiv]
kehtiva võimu ja ametliku poliitika vastane, nende vastu võitleja (totalitaarsetes riikides)

teisitimõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
kehtiva võimu ja ametliku poliitika eitamine

teiskasv
[nimisõna, substantiiv]
taimeosade jämenemine uute kudede juurdetekkimise tulemusena, teisene kasv

teiskeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte riigikeelne, (kõneleja) emakeelne vms (vastandatuna kohalikule keelele)

2. emakeelse, omakeelse vastandina

teiskoor
[nimisõna, substantiiv]
(taime varres või tüves:) koed, mida kambium toodab väljapoole

teism
[nimisõna, substantiiv]
1. usulis-filosoofiline arusaam, mis tunnustab Jumalat kui maailma loojat ja kõige maailmas oleva juhtijat (vastandatuna deismile või ateismile)

2. õpetus jumalast, kes on maailma loonud ja juhib kõike selles olevat

teismed
[nimisõna, substantiiv]
umbes 11. ja 17. eluaasta vaheline ajavahemik, hrl kuni küpsemiseni täiskasvanuks

teismeealine
[omadussõna, adjektiiv]
umbes 11–17-aastane

teismeiga
[nimisõna, substantiiv]
umbes 11. ja 17. eluaasta vaheline ajavahemik, hrl kuni küpsemiseni täiskasvanuks

teismeline
[omadussõna, adjektiiv]
umbes 11–17-aastane

teisniin
[nimisõna, substantiiv]
(taime varres või tüves:) kambiumi tekitatud niin, suurem osa teiskoorest

teispool
[prepositsioon, eessõna]
kellegi või millegi suhtes teisel pool

teispoole
[prepositsioon, eessõna]
kellegi või millegi suhtes teisele poole

teispoolne
[omadussõna, adjektiiv]
hauataguses, taevases vms maailmas esinev, asuv või toimuv, surmajärgne (hrl vastandina maapealsele, maisele)

teispoolsus
[nimisõna, substantiiv]
hauatagune, taevane vms maailm, surmajärgne elu (hrl vastandina maapealsele, maisele)

teispuit
[nimisõna, substantiiv]
(taimel:) kambiumi tegevuse tulemusena tekkiv puit (tekib kambiumist sissepoole)

teisseened
[nimisõna, substantiiv]
rühm seeni, millel kas puudub suguline arenemisjärk või pole seda leitud

teissugune
1. millegagi võrreldes kujult, teostuselt vm viisil erinev

2. kellestki või millestki erinev

3. teist laadi

teist
[nimisõna, substantiiv]
teismi pooldaja

teistkordne
[omadussõna, adjektiiv]
teist korda toimuv, esinev vms

teistkordselt
[määrsõna, adverb]
esimese korra järel uuesti, järgmisena

teistkümmend
hulgalt, koguselt 11–19

teistlaadi
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi võrreldes olemuselt, sisult teistsugune

teistlaadne
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi võrreldes olemuselt, sisult teistsugune

teistlik
[omadussõna, adjektiiv]
teismile omane, sellel põhinev

teistma
[tegusõna, verb]
jõustunud kohtulahendit uuesti läbi vaatama

teistmine
[nimisõna, substantiiv]
jõustunud kohtulahendi taasläbivaatamine uute asjaolude ilmnemisel

teistmoodi
[määrsõna, adverb]
1. erineval viisil, teisel kombel, teisel moel

2. erineval viisil

teistpidi
[määrsõna, adverb]
1. erineval viisil, teisel kombel, teisel moel

2. erineval viisil

teistpidine
[omadussõna, adjektiiv]
kellestki või millestki hrl täiesti, diametraalselt erinev, selgelt teistsugune

teistre
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
teise talu, naabri

teistsugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegagi võrreldes kujult, teostuselt vm viisil erinev

2. kellestki või millestki erinev

3. teist laadi

teistviisi
[määrsõna, adverb]
1. erineval viisil, teisel kombel, teisel moel

2. erineval viisil

teitsi
[määrsõna, adverb]
teed mööda

teivas
[nimisõna, substantiiv]
latist lühem, ümara ristlõikega ja hrl teritatud otsaga tarbepuu (nt aia tegemiseks)

teivasaed
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt või kaldu püstpostide vahele kinnitatud lattidest või roigastest tara

teivashüpe
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustikuala, kus võimalikult kõrgele asetatud latist püütakse üle hüpata hüppeteiba abil

teivashüppaja
[nimisõna, substantiiv]
teivashüppega tegelev sportlane

teivasjaam
[nimisõna, substantiiv]
raudteejaam, kus rong peatub nõudmisel ja kus pileteid ei müüda

teivastara
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsalt või kaldu püstpostide vahele kinnitatud lattidest või roigastest tara

tej
tuumkütusel töötav soojuselektrijaam

tekapuit
[nimisõna, substantiiv]
tiikpuupuit väga kõva ja vastupidav ilusa toimega kollakaspruun väärispuiduna

tekapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasias kasvav äärmiselt vastupidava puiduga võimas lehtpuu

2. Kagu-Aasia lehtpuu

teke
[nimisõna, substantiiv]
1. tekkimine, alguse saamine, kujunemine

2. tekkimine, alguse saamine

tekialune
[omadussõna, adjektiiv]
1. teki all olev või toimuv (ka seksuaaleluga seonduv)

2. teki all olev või toimuv

tekialune
[omadussõna, adjektiiv]
laevateki all olev

tekiehitis
[nimisõna, substantiiv]
kinnise ruumi moodustav ehitis, mis paikneb laeva ülatekist kõrgemal

tekiila
[nimisõna, substantiiv]
1. Mehhikost pärit kange alkohoolne jook, mida saadakse sinise agaavi mahla kääritades

2. Mehhiko agaavibrändi

tekiila-agaav
[nimisõna, substantiiv]
sinakasroheliste või sinakashallide lihakate lehtedega suur taim, millest valmistatakse tekiilat

tekikott
[nimisõna, substantiiv]
1. tekile ümber tõmmatav kergest riidest ümbris voodipesuna

2. õhukesest riidest kate, mis pannakse ümber teki

tekilaadung
[nimisõna, substantiiv]
laeva lahtisel ülatekil veetav last

tekilast
[nimisõna, substantiiv]
laeva lahtisel ülatekil veetav last

tekilina
[nimisõna, substantiiv]
tekile alla käiv (teki külge kinnitatav) voodilina

tekimadrus
[nimisõna, substantiiv]
madrus, kelle tööülesanded on seotud tekitöödega

tekimeeskond
[nimisõna, substantiiv]
laevapere liikmed, kes hooldavad laeva keret, tekke, päästepaate ja muud, madrused ja pootsman(id)

tekipilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet sõiduks laevatekil

tekiplangutus
[nimisõna, substantiiv]
laevatekki moodustav tekiplankudest kate

tekiplank
[nimisõna, substantiiv]
(kitsam) laud laevateki jaoks

tekipoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. õpipoiss laeval, nooruk, kelle ülesanne on täita meeskonnaliikmete korraldusi

2. õpipoiss laeval

tekireisija
[nimisõna, substantiiv]
laeval tekipiletiga reisija

tekis
[nimisõna, substantiiv]
1. tekkinu, moodustunu

2. moodustis

tekiskooslus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimmõjul (nt raie või põlengu tagajärjel) põliskooslusest tekkinud taimekooslus

2. inimmõjul põliskooslusest tekkinud taimekooslus

tekitaja
[nimisõna, substantiiv]
midagi tekitanud isik, ettevõte, nähtus vms

tekitama
[tegusõna, verb]
1. midagi tagajärjena esile kutsuma, millegi põhjuseks olema

2. põhjuseks olema, millegi tekkimist esile kutsuma

3. tekitama, põhjustama, esile kutsuma, looma

tekitus
[nimisõna, substantiiv]
tekitamine

tekk
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl magamisel peale võetav kate

2. paksemast materjalist kate, mille sa magamise ajaks endale peale paned

3. voodivaip

tekk
[nimisõna, substantiiv]
laevakeret kattev või selle sees asuv või suuremat tekiehitist korrusteks jagav rõhtne pind

tekkeaeg
[nimisõna, substantiiv]
millegi tekkimise aeg

tekkekoht
[nimisõna, substantiiv]
millegi tekkimise koht

tekkel
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilase või õpilase vormimüts

tekkeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tekkimist puudutav, sellesse puutuv

2. teket puudutav

tekkelooline
[omadussõna, adjektiiv]
millegi tekkimisega seotud, seda käsitlev

tekkelugu
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas miski on tekkinud, millegi tekkimise käik

tekkemehhanism
[nimisõna, substantiiv]
millegi tekkimise viis ja asjaolud

tekkemuistend
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi teket seletav muistend

tekkeprotsess
[nimisõna, substantiiv]
teke, tekkimine protsessina

tekkepõhjus
[nimisõna, substantiiv]
millegi tekkimise põhjus

tekkima
[tegusõna, verb]
1. algust saama, kujunema, moodustuma

2. algust saama, kujunema

tekkimisaeg
[nimisõna, substantiiv]
millegi tekkimise aeg

tekno
[nimisõna, substantiiv]
masinliku rütmiga süntesaatorimuusika, mille esitamisel rakendatakse valgus- jt efekte, tänapäeva elektroonilise muusika stiile

teks
[nimisõna, substantiiv]
1. kiu või lõnga jämeduse mõõtühik, 1000 m pikkuse kiu või lõnga raskus grammides (1 tex = 1 g / 1000 m)

2. kiu v lõnga jämeduse mõõtühik

teks
[nimisõna, substantiiv]
väike nael, millega jalatsipealne kinnitatakse pinsolile, tõmbimisnael

teksa
teksariidest valmistatud

teksad
[nimisõna, substantiiv]
1. teksariidest püksid

2. enamasti sinist või musta värvi püksid, mis on tehtud teatud tugevast riidest

teksajakk
[nimisõna, substantiiv]
lühike teksariidest jakk või jope

teksapüksid
[nimisõna, substantiiv]
1. teksariidest püksid

2. enamasti sinist või musta värvi püksid, mis on tehtud teatud tugevast riidest

teksariie
[nimisõna, substantiiv]
tihe toimne puuvillriie

teksas
teksariidest valmistatud

teksased
[nimisõna, substantiiv]
1. teksariidest püksid

2. enamasti sinist või musta värvi püksid, mis on tehtud teatud tugevast riidest

teksaseelik
[nimisõna, substantiiv]
teksariidest seelik

teksaspüksid
[nimisõna, substantiiv]
1. teksariidest püksid

2. enamasti sinist või musta värvi püksid, mis on tehtud teatud tugevast riidest

teksasriie
[nimisõna, substantiiv]
tihe toimne puuvillriie

teksatagi
[nimisõna, substantiiv]
lühike teksariidest jakk või jope

tekst
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutatud või trükitud sõnade hrl mõtestatud järjend

2. kirjutatud või (näiteks raamatus, ajalehes või ajakirjas) trükitud sõnad

tekstianalüüs
[nimisõna, substantiiv]
teksti sisu ja koostisosade eritlus ja hindamine

tekstifail
[nimisõna, substantiiv]
1. ainult teksti sisaldav fail

2. teksti ja selle vorminguid sisaldav fail

tekstigrammatika
[nimisõna, substantiiv]
tekstilingvistika osa, mis uurib teksti ja selle osade (reeglipärast) ülesehitust

tekstiil
[nimisõna, substantiiv]
1. kiududest (lõngast, niidist) valmistatud materjal, nt riie, vilt

2. miski sellest valmistatu

tekstiilese
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilmaterjal või sellest valmistatud ese (nt kangas, diivanikate, mantel)

tekstiilijäätmed
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilitööstuses tekkivad jäätmed

tekstiilikunst
[nimisõna, substantiiv]
tarbekunsti haru, mis tegeleb kangaste ja rõivaste kunstilise kujundamisega

tekstiilikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilikunstiga tegelev tarbekunstnik

tekstiilipesur
[nimisõna, substantiiv]
tekstiili (nt vaiba, diivani, madratsi) veega puhastamise seade

tekstiilitööstus
[nimisõna, substantiiv]
tööstusharu, mis hõlmab tekstiilkiudude ettevalmistamist, lõnga, riide, trikookanga ja tekstiilitoodete (välja arvatud rõivad) tootmist ning viimistlemist

tekstiilivabrik
[nimisõna, substantiiv]
kiudu lõngaks ja riideks töötlev ning tekstiiltooteid valmistav ettevõte

tekstiiljalats
[nimisõna, substantiiv]
riidest pealsega king

tekstiilkaup
[nimisõna, substantiiv]
riidematerjalist valmistatud tooted

tekstiilkeraamika
[nimisõna, substantiiv]
1. muistsed savinõud, mille välispinnale vajutati mustriks jämedakoeline riie

2. vastav keraamikaliik

tekstiilking
[nimisõna, substantiiv]
riidest pealsega king

tekstiilkiud
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilitööstuses kasutatav kiud (lõng, niit)

tekstiilkiudaine
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilitööstuses toorainena kasutatav kiudaine (nt puuvill, lina, siid)

tekstiilmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
kiududest (lõngast, niidist) valmistatud materjal, nt riie, vilt

tekstiilpealne
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilist jalatsipealne

tekstiiltapeet
[nimisõna, substantiiv]
tapeet, mille paberist aluskihile on peale kleebitud kootud mustriga kangas või kangakiud

tekstiiltoode
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilmaterjal või sellest valmistatud ese müügitootena (nt kangas, diivanikate, mantel)

tekstikaeve
[nimisõna, substantiiv]
keeletehnoloogiat, informaatikat ja statistikat hõlmav meetod, mille abil automaatselt analüüsitakse ja tõlgendatakse suuri kirjalikke ja suulisi tekstikogumeid, mille tulemusel saadakse ja rakendatakse uusi teadmisi, üks andmekaeve alaliike

tekstikast
[nimisõna, substantiiv]
1. eraldi raami väljatõstetud tekst põhiteksti, nt artikli juures

2. foto alla lisatav tekstiplokk

tekstikogu
[nimisõna, substantiiv]
tekstide kogu (andmekoguna)

tekstikorpus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalikest või suulistest tekstidest koosnev elektrooniline andmekogu keeleteaduses

2. kirjaliku või suulise teksti elektrooniline kogu

tekstikriitika
[nimisõna, substantiiv]
tekstide kriitilise kontrollimisega ja algupärase kuju kindlakstegemisega tegelev tekstoloogia osa

tekstikriitiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tekstikriitika nõudeile vastav

2. tekstikriitikaga seotud, sellesse puutuv

tekstiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tekstina esitatud, tekstist koosnev

2. teksti või tekste puudutav, teksti(de)ga seotud

tekstiloome
[nimisõna, substantiiv]
teksti kavandamine, kirjutamine ja viimistlemine

tekstilõik
[nimisõna, substantiiv]
1. taandreaga algav tekstiosa (kuni järgmise taandreani)

2. teksti osa, mis algab uuelt realt ja sisaldab tavaliselt mitut lauset

tekstimassiiv
[nimisõna, substantiiv]
ühtne ulatuslik tekstikogum või tekst

tekstimull
[nimisõna, substantiiv]
teksti sisaldav ovaal või kast koomiksis, karikatuuris, ekraanil vm (väljendab, mida keegi mõtleb või ütleb)

tekstinäide
[nimisõna, substantiiv]
näitena esitatud tekst või selle osa

tekstiraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. (teatris:) näidendi teksti sisaldav raamat

2. näidendi teksti õppimiseks

tekstiredaktor
[nimisõna, substantiiv]
tekstitöötlust võimaldav arvutitarkvara

tekstisõna
[nimisõna, substantiiv]
1. tekstis esinev sõna või selle muutevorm (hrl tekstikorpuse suuruse mõõtühikuna)

2. tekstisõna

tekstisõnum
[nimisõna, substantiiv]
mobiiltelefonide vahel edastatav tekstipõhine sõnum, mis kuvatakse telefoni ekraanil

tekstitelevisioon
[nimisõna, substantiiv]
teabelevisüsteem, milles tekstilist teavet edastatakse koos televisioonisignaaliga

tekstituvastus
[nimisõna, substantiiv]
pildina salvestatud trükitud või käsitsi kirjutatud teksti teisendamine masinloetavale kujule vastava tarkvara abil, täpsemalt optiline märgituvastus ehk optiline tekstituvastus

tekstitöötlus
[nimisõna, substantiiv]
tekstiga sooritatavad andmetöötluse operatsioonid (nt sisestus, redigeerimine, salvestus)

tekstiväline
[omadussõna, adjektiiv]
tekstist mitte tulenev

tekstiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus tekstidest ja nende loomisest

2. vastav õppeaine

tekstoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. kihiliselt asetatud ning kokkuliimitud tekstiilmaterjalist plast

2. tekstiilmaterjalist plast

tekstoloog
[nimisõna, substantiiv]
tekstoloogia eriteadlane

tekstoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. filoloogia haru, mis uurib vanade tekstide ajalugu ning tegeleb nende kriitilise kontrollimisega, algse kuju kindlaksmääramisega ja trükis avaldamisega

2. tekstikriitika, tekstide ehtsuse uurimine

tekstoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
tekstoloogia alale kuuluv, tekstoloogiaga seotud

tekstoviniit
[nimisõna, substantiiv]
polüvinüülkloriidiga kaetud puuvillriie, liik tehisnahka

tekstsõnum
[nimisõna, substantiiv]
mobiiltelefonide vahel edastatav tekstipõhine sõnum, mis kuvatakse telefoni ekraanil

tekstuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tekstina esitatud, tekstist koosnev

2. teksti või tekste puudutav, teksti(de)ga seotud

tekstuur
[nimisõna, substantiiv]
millegi iseloomulik ehituslaad, meeltega tajutav sisemine ehitus ja koostis või pealispinna omapära

tekstuurniit
[nimisõna, substantiiv]
niit, millel on harilikust suurem säbarus või mahulisus (või mõlemad)

tekstülesanne
[nimisõna, substantiiv]
matemaatikaülesanne, mis on sõnastatud tavalise tekstina, ilma matemaatikasümboleid kasutamata

tektiit
[nimisõna, substantiiv]
1. must kuni rohekaskollane looduslik klaasjas moodustis

2. looduslik klaasjas moodustis

tektoniit
[nimisõna, substantiiv]
kivim, milles mineraalid on paigutunud maasiseste jõudude toimel (nt müloniit, bretša)

tektonosfäär
[nimisõna, substantiiv]
Maa välimine kest, milles tekib ja avaldub tektooniline liikumine

tektoonika
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogia haru, mis uurib Maa välisosa ehitust, arengut ja teket

2. geoloogia haru, uurib maakoore liikumist

3. maakoore ehitust ja arengut uuriv geoloogia haru

tektooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. Maa välisosa ehituse ja liikumisega, tektoonikaga seotud, Maa sisejõudude põhjustatud

2. Maa sisejõudude põhjustatud

3. tarinduslik, konstruktsiooniline

tel
1. numbrikombinatsioon, mis tuleb valida soovikohase telefoniühenduse saamiseks

2. numbrid, mis sa valima pead, et mingi konkreetse telefoniga ühendust saada

tela
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune puu, mida mööda paati vette või veest välja tõmmatakse

telder
[nimisõna, substantiiv]
küliskäiku käiv hobune

tele
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuvate kujutiste ja helisignaali edastamine elektrisignaalide abil (raadiolainete vahendusel)

2. sellekohane süsteem

3. liikuvate piltide ja helide läbi õhu saatmine nii, et inimesed saavad neid televiisorist vaadata

tele
kaug-, kauge-

teleajakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
televisiooni väljendusvahendeid kasutav ajakirjanduse haru

teleantenn
[nimisõna, substantiiv]
televisioonilaineid vastu võttev ja saatev antenn

telebuss
[nimisõna, substantiiv]
televisiooni- ja heliaparatuuriga autobuss liikuva ülekande- või salvestusjaamana

teledebatt
[nimisõna, substantiiv]
telesaatena edastatav väitlus

telediktor
[nimisõna, substantiiv]
teadustaja televisioonis

teleedetabel
[nimisõna, substantiiv]
telesaadete edetabel

teleedu
[nimisõna, substantiiv]
mägraga sarnanev, ent pikema nina ja hõredama karvaga Lõuna-Aasia loom

teleekia
[nimisõna, substantiiv]
korvõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond, hrl kõrge kollaste õitega ilutaim

teleekraan
[nimisõna, substantiiv]
1. televiisori pind, kust vaadatakse telesaateid (ka televiisori, televisiooni, telesaadete kohta üldisemalt)

2. ekraan televiisoril

teleesinemine
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis esinemine

telefaks
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumendi, teksti, joonise või foto täpse kujutise saatmine ja vastuvõtmine sidekanali kaudu

2. dokumendi, teksti, joonise või foto edastamine sidekanali kaudu täpse jäljendina

3. sel moel edastatud dokument

4. aparaat dokumendi edastamiseks sidekanali kaudu täpse jäljendina

5. teksti, joonise, foto vms täpse kujutise saatmine ja vastuvõtmine sidekanali kaudu

telefilm
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis näitamiseks tehtud film

telefon
[nimisõna, substantiiv]
1. telefonikõnede edastamiseks ja vastuvõtmiseks kasutatav seade

2. seade, mille abil saab rääkida kellegagi, kes on teises kohas

telefoneerima
[tegusõna, verb]
kellegagi telefoni teel ühendust võtma, telefonikõnet võtma

telefoniannetus
[nimisõna, substantiiv]
annetus, mis on tehtud helistades spetsiaalsele kõneteenusenumbrile

telefoniaparaat
[nimisõna, substantiiv]
1. telefonikõnede edastamiseks ja vastuvõtmiseks kasutatav seade

2. seade, mille abil saab rääkida kellegagi, kes on teises kohas

telefoniautomaat
[nimisõna, substantiiv]
avalikult kasutatav telefoniaparaat, mis võimaldab kõnet pärast ettemakset mündiga või telefonikaardiga

telefonifirma
[nimisõna, substantiiv]
telefonsideteenust pakkuv ettevõte

telefonihelin
[nimisõna, substantiiv]
telefonikõnest teatav helin

telefonihoidik
[nimisõna, substantiiv]
mobiiltelefoni hoidmiseks mõeldud vahend

telefonihoidja
[nimisõna, substantiiv]
mobiiltelefoni hoidmiseks mõeldud vahend

telefonihääletus
[nimisõna, substantiiv]
1. hääletus telefoni teel (hrl helistatakse oma favoriidiga seotud kõneteenusenumbrile)

2. hääletus telefoni teel (nt helistades oma favoriidi numbrile)

telefoniintervjuu
[nimisõna, substantiiv]
telefoni teel tehtav intervjuu

telefonijaam
[nimisõna, substantiiv]
seadmestik telefonivõrku kuuluvate telefonide omavaheliseks kokkulülitamiseks

telefonijuhe
[nimisõna, substantiiv]
1. telefoniaparaadi juhe

2. telefoniliinides kasutatav juhe

telefonijutt
[nimisõna, substantiiv]
telefonitsi kõneldav jutt, telefonikõne(lus)

telefonikaabel
[nimisõna, substantiiv]
kaabel telefonikõnede edastamiseks

telefonikaart
[nimisõna, substantiiv]
1. magnetkaart taksofonist helistamiseks

2. (mõnikord ka mobiiltelefonisse asetatava kõnekaardi või SIM-kaardi kohta)

telefonikabiin
[nimisõna, substantiiv]
1. vajaliku tehnikaga varustatud kabiin helistamiseks

2. taksofonikabiin

telefonikapp
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne telefonikabiin

telefonikataloog
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna telefoniabonentide ning nende telefoninumbrite nimestik

telefonikeskjaam
[nimisõna, substantiiv]
seadmestik telefonivõrku kuuluvate telefonide omavaheliseks kokkulülitamiseks

telefonikommutaator
[nimisõna, substantiiv]
kommutaator, mille abil ühendati telefonikõnesid, käsitelefonijaama põhiosa

telefonikõne
[nimisõna, substantiiv]
1. vestlus telefoni teel

2. vestlus telefoni teel

telefonikõnelus
[nimisõna, substantiiv]
1. vestlus telefoni teel

2. vestlus telefoni teel

telefoniküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
telefoni teel korraldatav küsitlus

telefoniliin
[nimisõna, substantiiv]
seadmestik telefonikõnede edastamiseks

telefonimüüja
[nimisõna, substantiiv]
1. telefoni teel kaupa müüv isik

2. telefoni teel kaupa müüv isik

telefonimüük
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste müük telefoni teel

telefonineiu
[nimisõna, substantiiv]
noor naissoost teenustelefonifirma töötaja

telefoninumber
[nimisõna, substantiiv]
1. numbrikombinatsioon, mis tuleb valida soovikohase telefoniühenduse saamiseks

2. numbrid, mis sa valima pead, et mingi konkreetse telefoniga ühendust saada

telefonipangandus
[nimisõna, substantiiv]
pangateenuste osutamine telefonivõrgu kaudu

telefonipank
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline pangateenus, mis võimaldab telefoni teel saada infot konto seisu vm kohta ning sooritada ülekandeid

telefonipost
[nimisõna, substantiiv]
telefonside õhuliini post

telefonipreili
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegse naistelefonisti kohta)

telefoniputka
[nimisõna, substantiiv]
telefonikabiin

telefoniraamat
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna telefoniabonentide ning nende telefoninumbrite nimestik

telefonirike
[nimisõna, substantiiv]
rike telefonivõrgus või -aparaadis

telefoniseerima
[tegusõna, verb]
telefoniga varustama, telefoni sisse seadma

telefoniseks
[nimisõna, substantiiv]
kujuteldav seksuaalvahekord, kus osalised on ühenduses telefonitsi, kellegi seksuaalne erutaminse telefoni teel (ka vastava teenusena)

telefonist
[nimisõna, substantiiv]
sidetöötaja, kes ühendas käsikeskjaamas telefonikõnesid

telefoniteenus
[nimisõna, substantiiv]
1. telefonside teenus

2. telefonside teenus

telefonitoru
[nimisõna, substantiiv]
laua-, seinatelefoni vm käes hoitav osa, milles on mikrofon ja kuular

telefonitraat
[nimisõna, substantiiv]
traatjuhe telefonikõnede edastamiseks

telefonitsi
[määrsõna, adverb]
telefoni teel, telefoniga

telefonitöötaja
[nimisõna, substantiiv]
telefonside alal töötaja

telefoniusutlus
[nimisõna, substantiiv]
1. telefoniintervjuu

2. usutlus telefoni teel nt andmete kogumiseks

telefonivalve
[nimisõna, substantiiv]
valve telefoni juures võimalike kõnede vastuvõtmiseks

telefonivõrk
[nimisõna, substantiiv]
telefonsideks vajalike seadmete ja rajatiste kogum

telefonivänt
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja telefoniaparaadi küljes olev vänt induktori pööramiseks kutsungi lähetamisel

telefoniõigus
[nimisõna, substantiiv]
võimupositsioonil oleva isiku võimalus avaldada oma mõjualusele survet kas telefoni teel või muul viisil, millest ei jää dokumentaalseid tõendeid

telefoniühendus
[nimisõna, substantiiv]
ühendus telefoni teel

telefonogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. telefoni kaudu antud ning vastuvõtmisel üleskirjutatud teade

2. üleskirjutatud telefoniteade

telefonside
[nimisõna, substantiiv]
süsteem inimkõne edastamiseks juhtmete või raadio kaudu

telegeenne
[omadussõna, adjektiiv]
teleekraanil meeldivana tajutav, seal näitamiseks hästi sobiv

telegraaf
[nimisõna, substantiiv]
1. vastuvõtupaigas telegrammina jäädvustatavate tähelis-numbriliste teadete edastamine juhtmete kaudu või raadio teel

2. süsteem teadete edastamiseks

telegraafiagentuur
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis hangib ja vahendab uudiseid

telegraafiaparaat
[nimisõna, substantiiv]
1. seade teadete edastamiseks ja vastuvõtmiseks kaugsides

2. telegraafiaparaat

telegraafijaam
[nimisõna, substantiiv]
1. telegraafside seadmestik

2. ruum(id), milles see paikneb

telegraafikaabel
[nimisõna, substantiiv]
kaabel teadete edastamiseks telegraafsides

telegraafiliin
[nimisõna, substantiiv]
seadmestik teadete edastamiseks telegraafiga

telegraafiline
[omadussõna, adjektiiv]
telegraafi teel edastatud või saadud

telegraafilint
[nimisõna, substantiiv]
kitsas paberlint, millele telegraafiaparaat jäädvustab vastuvõetava teate

telegraafipost
[nimisõna, substantiiv]
telegraafside õhuliini post

telegraafitraat
[nimisõna, substantiiv]
traatjuhe telegraafiteadete edastamiseks

telegraafivõrk
[nimisõna, substantiiv]
telegraafsideks vajalike seadmete ja rajatiste kogum

telegraafivõti
[nimisõna, substantiiv]
(kangiga) vahend telegraafisignaalide edastamiseks

telegraafside
[nimisõna, substantiiv]
1. vastuvõtupaigas telegrammina jäädvustatavate tähelis-numbriliste teadete edastamine juhtmete kaudu või raadio teel

2. süsteem teadete edastamiseks

telegrafeerima
[tegusõna, verb]
1. telegraafiga saatma või teatama

2. telegraafiga saatma v teatama

telegrafist
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne sidetöötaja, kes edastas ja võttis vastu telegraafiteateid

telegramm
[nimisõna, substantiiv]
1. telegraafiga edastatav teade

2. see kirjatekstina

telegrammikandja
[nimisõna, substantiiv]
telegramme adressaatidele kätte toimetav sidetöötaja (peamiselt endisaegse ametina)

telegrammistiil
[nimisõna, substantiiv]
napisõnaline, ainult kõige hädavajalikumat sisaldav stiil (info suulisel või kirjalikul edastamisel)

telegrammstiil
[nimisõna, substantiiv]
napisõnaline, ainult kõige hädavajalikumat sisaldav stiil (info suulisel või kirjalikul edastamisel)

telehooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas (hrl sügisest suve alguseni), mil televiisoris näidatakse mingeid kindlaid saateid või seriaale

teleintervjuu
[nimisõna, substantiiv]
intervjuu televisioonis

telejaam
[nimisõna, substantiiv]
1. televisiooniprogrammi edastav asutus

2. televisioonisaatejaam

telekaamera
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis tekitab tema vaateväljas olevast objektist optilise kujutise ja muundab selle televisioonisignaaliks

telekanal
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud kindel sagedusriba televisioonisaadete edasiandmiseks või vastuvõtmiseks

2. sellel edastatav saateprogramm

3. teatud asutuse tehtud saated, mida televisioonis edastatakse. Telekanalid on näiteks ETV ja MTV

telekapult
[nimisõna, substantiiv]
seade teleri kaugjuhtimiseks (sisse- ja väljalülitamiseks, kanalivahetuseks)

telekas
[nimisõna, substantiiv]
1. seade televisioonisaadete vastuvõtuks ja esitamiseks

2. ekraaniga seade, kust saab vaadata heli ja liikuva pildiga saateid

telekava
[nimisõna, substantiiv]
info telesaadete kohta, televisiooni saatekava

telekeskus
[nimisõna, substantiiv]
televisioonisaateid koostav, salvestav ja väljastav asutus

telekinees
[nimisõna, substantiiv]
(parapsühholoogias:) füüsilise objekti mõjutamine (liigutamine) psüühilise energia varal

teleklipp
[nimisõna, substantiiv]
midagi reklaamiv, tutvustav lühike filmilõik televisioonis näitamiseks

telekokk
[nimisõna, substantiiv]
telesaates vaatajatele toiduvalmistamist õpetav kokk

telekom
[nimisõna, substantiiv]
info edastamine ja vastuvõtmine sidevõrkude kaudu

telekomiettevõte
[nimisõna, substantiiv]
kaugsideteenuseid osutav ettevõte

telekomm
[nimisõna, substantiiv]
info edastamine ja vastuvõtmine sidevõrkude kaudu

telekommentaator
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis sündmusi vahetult kirjeldav ja kommenteeriv ajakirjanik

telekommunikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
info edastamine ja vastuvõtmine sidevõrkude kaudu

telekommunikatsiooniettevõte
[nimisõna, substantiiv]
kaugsideteenuseid osutav ettevõte

telekommunikatsioonivõrk
[nimisõna, substantiiv]
ülekandesüsteem koos selle juurde kuuluvate lülitusseadmete ja muude abisüsteemide ning -rajatistega, mis võimaldab elektriliste või elektromagnetiliste signaalide edastamist kaabli kaudu, raadio-, optiliste või muude vahenditega

telekompanii
[nimisõna, substantiiv]
telesaateid tootev ja vahendav (ühis)ettevõte

telekonverents
[nimisõna, substantiiv]
nõupidamine, kus vähemalt kahes eri paigas asuvad osalejad on ühenduses telekommunikatsioonivahendite abil

telekriitika
[nimisõna, substantiiv]
telesaateid käsitlev kriitika

teleks
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvaheline abonenttelegraaf, kus sidet peetakse teletaipide abil

2. abonenttelegraaf

telelavastus
[nimisõna, substantiiv]
teatri- ja filmikunsti vahendeil põhinev lavastus televisioonis

telemaan
[nimisõna, substantiiv]
telemaania all kannatav isik

telemaania
[nimisõna, substantiiv]
1. ülemäärane televiisorivaatamise kirg

2. ülemäärane televiisorivaatamiskirg, vidiotism

telemaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutustehnika kaugrakendusi, andmesidet, kaugjuhtimist ja muud hõlmav tehnikaharu

2. andmesidet, kaugjuhtimist vms hõlmav tehnikaharu

telemast
[nimisõna, substantiiv]
terasest või raudbetoonist kõrge ehitis, mille ülemise otsa moodustab televisiooniantenn

telemeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
tervishoiuteenuste osutamine info- ja kommunikatsioonitehnoloogia abil, kui arst ja patsient ei asu samal ajal samas kohas ning saavad suhelda vaid sidevahendite abil

telemeedia
[nimisõna, substantiiv]
televisioon, telekanalid

telemees
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis töötav, telesaateid tegev inimene (nt telereporter, telekommentaator, operaator)

telemeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. kaugelt mõõtmine, mille korral mõõdetav suurus muundatakse sideliini kaudu edastatavaks signaaliks

2. mõõtetulemuste edastamise meetodeid ja seadmeid hõlmav telemehaanika haru

3. kaugelt mõõtmine, ka telemehaanika haru

telemeetriline
[omadussõna, adjektiiv]
telemeetria-

telemehaanika
[nimisõna, substantiiv]
1. tehnikaharu, mis tegeleb tootmisprotsesside kaugjuhtimise ja -kontrolli meetodite ning vahenditega

2. tootmisprotsesside kaugjuhtimine

telemehaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
telemehaanikale omane

telemehhaanik
[nimisõna, substantiiv]
telemehaanika asjatundja

telemehhaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
telemehaanikale omane

telemäng
[nimisõna, substantiiv]
mänguline meelelahutuslik telesaade

telenoveela
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerikast alguse saanud seriaalitüüp, kindlate süžeekäikudega lühem seebiseriaal, mis keskendub suuresti intriigidele ning armu- ja peresuhetele

telenovela
[nimisõna, substantiiv]
Ladina-Ameerikast alguse saanud seriaalitüüp, kindlate süžeekäikudega lühem seebiseriaal, mis keskendub suuresti intriigidele ning armu- ja peresuhetele

telenägu
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis sageli esinev, seekaudu televaatajaile tuttavaks saanud inimene

telenäidend
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis esitamiseks mõeldud näidend

teleobjektiiv
[nimisõna, substantiiv]
eriti suure fookuskaugusega objektiiv, mis võimaldab pildistatavaid objekte väga lähedale tuua

teleoksjon
[nimisõna, substantiiv]
vara või toote enampakkumisega müük telesaate vahendusel

teleoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofias käsitus, mille kohaselt bioloogiliste ja sotsiaalsete süsteemide ehituse, käitumise ja arengu määravad eesmärk ja otstarve

2. õpetus, mille järgi kõik areneb ettemääratud eesmärgi kohaselt

teleoperaator
[nimisõna, substantiiv]
telesaate jaoks video- või filmimaterjali ülesvõtja

telepaat
[nimisõna, substantiiv]
1. teise inimese mõtteid ja tundmusi lugeda oskav, telepaatiliste võimetega isik

2. telepaatiliste võimetega inimene

telepaatia
[nimisõna, substantiiv]
1. (parapsühholoogias:) mõtete ja tundmuste edastamine teisele inimesele psüühilise energia varal (ka kauge maa taha)

2. teise inimese mõtete lugemine

3. teise inimese mõtete ja tundmuste meeleväline taju

telepangandus
[nimisõna, substantiiv]
pangateenuste osutamine kaugside, hrl arvutivõrgu kaudu

telepank
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline pangateenus, mida on võimalik kasutada arvuti vm kaugside vahendusel ja mis võimaldab saada pangainfot ning sooritada ülekandeid

telepilt
[nimisõna, substantiiv]
1. teleekraanil nähtav liikuv kujutis

2. teleülekanne, teleülekandel edastatav pilt

telepood
[nimisõna, substantiiv]
televisiooni vahendusel tegutsev kaubandusettevõte

teleportatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. esemete liigutamine ühest kohast teise nt selle kohta käivat infot üle kandes (teaduslikus fantastikas, kvantfüüsikas) või psüühilise energia varal (parapsühholoogias)

2. parapsühholoogias

teleporteerima
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi teleportatsiooni rakendades ühest kohast teise liigutama

teleporteeruma
[tegusõna, verb]
teleportatsiooni teel ühest paigast teise liikuma

teleprodutsent
[nimisõna, substantiiv]
telesaadete tootmist juhtiv isik

teleprogramm
[nimisõna, substantiiv]
mingi telekanali televisioonisaated kindlas järjestuses

telepublik
[nimisõna, substantiiv]
televaatajad kogumina

telepurk
[nimisõna, substantiiv]
1. seade televisioonisaadete vastuvõtuks ja esitamiseks

2. ekraaniga seade, kust saab vaadata heli ja liikuva pildiga saateid

telepöördumine
[nimisõna, substantiiv]
ametliku teadaande, seisukohavõtu vms esitamine televisioonis

teler
[nimisõna, substantiiv]
1. seade televisioonisaadete vastuvõtuks ja esitamiseks

2. ekraaniga seade, kust saab vaadata heli ja liikuva pildiga saateid

telerahvas
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis töötavad inimesed

telereklaam
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis esitatav reklaam

telereportaaž
[nimisõna, substantiiv]
televisiooni vahendusel toimuv reportaaž

telereporter
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis töötav, televisioonile kaastööd tegev reporter

telerežii
[nimisõna, substantiiv]
telesaadete lavastamist käsitlev eriala kõrgkoolis

telerežissöör
[nimisõna, substantiiv]
telesaate režissöör

teleriekraan
[nimisõna, substantiiv]
1. televiisori pind, kust vaadatakse telesaateid (ka televiisori, televisiooni, telesaadete kohta üldisemalt)

2. ekraan televiisoril

telerilaud
[nimisõna, substantiiv]
madal (riiulitega) laud televiisori paigutamiseks

teleripult
[nimisõna, substantiiv]
seade teleri kaugjuhtimiseks (sisse- ja väljalülitamiseks, kanalivahetuseks)

telesaade
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis edastatav teavet, meelelahutust vm pakkuv või midagi reklaamiv saade

telesaatja
[nimisõna, substantiiv]
televisiooni- ja helisignaale edastav raadiosaatja

telesari
[nimisõna, substantiiv]
paljudest osadest koosnev telefilm, telelavastus vms

teleseep
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik, hrl suhteid või tõsielu käsitlev televisioonisari

teleseriaal
[nimisõna, substantiiv]
paljudest osadest koosnev telefilm, telelavastus vms

tele-show
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik telesaade

telesignaal
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis kujutist edastav elektrisignaal

telesild
[nimisõna, substantiiv]
ühendus eri kohtades asuvate inimeste vahel, kus üksteist nähakse ja kuuldakse sidekanalite kaudu

teleskoop
[nimisõna, substantiiv]
reguleeritav (ja kokkupandav), üksteise sisse lükatavate torudega seade või selle osa (nt teleskoopredel, tolmuimeja vars)

teleskoopantenn
[nimisõna, substantiiv]
väljatõmmatav antenn (nt transistorraadiol, kaasaskantaval televiisoril)

teleskoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
teleskoobi abil toimuv, teleskoobiga tehtav

teleskoopkala
[nimisõna, substantiiv]
1. ookeanisügavustes elav teleskoopsilmaga lõheline

2. teleskoopsilmadega süvamerekala

teleskoopnui
[nimisõna, substantiiv]
külmrelvana kasutatav nui, mille põhiosa on terasest teleskooptoru

teleskoopritv
[nimisõna, substantiiv]
üksteise sisse käivate lülidega õngeritv

teleskoopsihik
[nimisõna, substantiiv]
snaipripüssi, granaadiheitja vms juures kasutatav, kaugemat vahemaad täpsemalt näha võimaldav optiline sihik, mille okulaari ja objektiivi optilised teljed asuvad ühel tasapinnal

teleskoopsilm
[nimisõna, substantiiv]
suur silinderjas, üliarenenud silm süvamerekaladel

teleskooptoru
[nimisõna, substantiiv]
üksteise sisse käivate lülidega toru

teleskooptõstuk
[nimisõna, substantiiv]
üksteise sisse käivate lülidega tõsteseade

teleskoopvars
[nimisõna, substantiiv]
üksteise sisse lükatavatest torudest koosnev vars nt tööriistal

teleskoopõng
[nimisõna, substantiiv]
teleskoopridvaga õng

telestaar
[nimisõna, substantiiv]
kuulus teleesineja, hrl saatejuht või saatekülaline

telestihhon
[nimisõna, substantiiv]
luuletus, mille värsiridade viimased tähed, silbid või sõnad moodustavad ülalt alla lugedes sõna või lause

telestuudio
[nimisõna, substantiiv]
televisioonisaadete tegemiseks sobivate akustiliste omadustega ruum(id) (koos tarvilike seadmetega)

teletaip
[nimisõna, substantiiv]
1. tähti printiv telegraafiaparaat, tähetrüki-telegraafiaparaat

2. tähti printiv telegraafiaparaat

teletaipogramm
[nimisõna, substantiiv]
teletaibiga edastatud teade

teleteater
[nimisõna, substantiiv]
telelavastusi esitav telesaade

teletekst
[nimisõna, substantiiv]
teabelevisüsteem, milles tekstilist teavet edastatakse koos televisioonisignaaliga

teletopp
[nimisõna, substantiiv]
telesaadete edetabel

teletorn
[nimisõna, substantiiv]
raudbetoonist tornina ehitatud televisioonimast

teletups
[nimisõna, substantiiv]
1. väikelastele mõeldud telesarja tegelane

2. selline nukk

teletäht
[nimisõna, substantiiv]
kuulus teleesineja, hrl saatejuht või saatekülaline

teletöö
[nimisõna, substantiiv]
töö televisioonis

teletöötaja
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis töötav inimene

teleuudis
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis edastatavad uudised (ka vastav saade)

televaataja
[nimisõna, substantiiv]
telesaadete vaataja

televiisor
[nimisõna, substantiiv]
1. seade televisioonisaadete vastuvõtuks ja esitamiseks

2. ekraaniga seade, kust saab vaadata heli ja liikuva pildiga saateid

televiisoriekraan
[nimisõna, substantiiv]
1. televiisori pind, kust vaadatakse telesaateid (ka televiisori, televisiooni, telesaadete kohta üldisemalt)

2. ekraan televiisoril

televiisorilaud
[nimisõna, substantiiv]
madal (riiulitega) laud televiisori paigutamiseks

televisioon
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuvate kujutiste ja helisignaali edastamine elektrisignaalide abil (raadiolainete vahendusel)

2. sellekohane süsteem

3. liikuvate piltide ja helide läbi õhu saatmine nii, et inimesed saavad neid televiisorist vaadata

televisiooniantenn
[nimisõna, substantiiv]
televisioonilaineid vastu võttev ja saatev antenn

televisioonibuss
[nimisõna, substantiiv]
televisiooni- ja heliaparatuuriga autobuss liikuva ülekande- või salvestusjaamana

televisioonijaam
[nimisõna, substantiiv]
(hoone ja) seadmete süsteem telesaadete edastamiseks

televisioonikaamera
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis tekitab tema vaateväljas olevast objektist optilise kujutise ja muundab selle televisioonisignaaliks

televisioonikanal
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud kindel sagedusriba televisioonisaadete edasiandmiseks või vastuvõtmiseks

2. sellel edastatav saateprogramm

3. teatud asutuse tehtud saated, mida televisioonis edastatakse. Telekanalid on näiteks ETV ja MTV

televisioonimast
[nimisõna, substantiiv]
terasest või raudbetoonist kõrge ehitis, mille ülemise otsa moodustab televisiooniantenn

televisiooniprogramm
[nimisõna, substantiiv]
mingi telekanali televisioonisaated kindlas järjestuses

televisioonisaade
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis edastatav teavet, meelelahutust vm pakkuv või midagi reklaamiv saade

televisioonisaatejaam
[nimisõna, substantiiv]
(hoone ja) seadmete süsteem telesaadete edastamiseks

televisioonisaatetoru
[nimisõna, substantiiv]
elektronkiiretoru, mis muundab optilise kujutise moodustava valguskiirguse elektrisignaaliks

televisioonisaatja
[nimisõna, substantiiv]
televisiooni- ja helisignaale edastav raadiosaatja

televisioonisignaal
[nimisõna, substantiiv]
televisioonis kujutist edastav elektrisignaal

televisioonistuudio
[nimisõna, substantiiv]
televisioonisaadete tegemiseks sobivate akustiliste omadustega ruum(id) (koos tarvilike seadmetega)

televusser
[nimisõna, substantiiv]
1. seade televisioonisaadete vastuvõtuks ja esitamiseks

2. ekraaniga seade, kust saab vaadata heli ja liikuva pildiga saateid

televäitlus
[nimisõna, substantiiv]
telesaatena edastatav väitlus

teleülekanne
[nimisõna, substantiiv]
sündmuse, saate, reportaaži vm edastamine televisiooni kaudu

telfer
[nimisõna, substantiiv]
hoone laes relsil liikuv elektriline tõsteseade lasti tõstmiseks ja teisaldamiseks

telg
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduki pöörlevaid rattaid kandev pikk põigitine kang

2. mehhanismi või seadme pöörlevaid osi kandev hrl silindriline detail

telgiava
[nimisõna, substantiiv]
avaus telki sisenemiseks ja sealt väljumiseks

telginöör
[nimisõna, substantiiv]
nöör telgi pingutamiseks ja vaiade külge kinnitamiseks

telgiriie
[nimisõna, substantiiv]
tugev vettpidav riie telkide vms valmistamiseks

telgisuu
[nimisõna, substantiiv]
avaus telki sisenemiseks ja sealt väljumiseks

telgitagune
[nimisõna, substantiiv]
1. avalikkuse eest varjatud elu või tegevus

2. millegi tagamaad

telgivai
[nimisõna, substantiiv]
telgi kinnitamiseks maasse löödav vai

telgjoon
[nimisõna, substantiiv]
millegi mõttelist telge või keskjoont märkiv joon

telgkoormus
[nimisõna, substantiiv]
auto teljele (sillale) langev raskusjõud, mis koormab teed

telglõige
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) tasandiline kujund, mis tekib ruumilise kujundi lõikamisel tasandiga, millel paikneb lõigatava kujundi telg

telglüli
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) teine kaelalüli

telgmine
[omadussõna, adjektiiv]
taime varre või rao küljes olev

telgniit
[nimisõna, substantiiv]
närviraku pikk niitjas jätke, mis juhib närviimpulsse rakust välja

telgpump
[nimisõna, substantiiv]
labapump, milles vedelik teisaldub piki pumba telge

telgsümmeetria
[nimisõna, substantiiv]
geomeetriliste kujundite omadus kattuda iseendaga pärast pööret teatava joone ümber

telgsümmeetriline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud sirge (sümmeetriatelje) suhtes sümmeetriline

telik
[nimisõna, substantiiv]
lennuki kandev ratastega osa, mis on tarvilik startimiseks, maandumiseks ja ruleerimiseks

teliospoor
[nimisõna, substantiiv]
õistaimedel nugivate nõgiseente paljunemisrakk

teljed
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis käsitsi kangakudumiseks

teljekoormus
[nimisõna, substantiiv]
auto teljele (sillale) langev raskusjõud, mis koormab teed

teljeline
[omadussõna, adjektiiv]
(mõttelist) telge omav, sellega seotud

teljeriigid
[nimisõna, substantiiv]
Teise maailmasõja eelõhtul liidu moodustanud Saksamaa ja Itaalia ning sõja ajal nendega ühinenud Jaapan

teljestik
[nimisõna, substantiiv]
1. taustaandmed, tunnused vm alus- või võrdlusandmed millegi analüüsimiseks

2. selle graafiline esitus (nt tabelina, joonisena)

teljevahe
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki telgede vahekaugus

telk
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl tugedele pingutatav ja vaiadega maa külge kinnitatav kerge kinnine peavari nt ööbimiskohana matkal või ajutise müügi- ehk etenduskohana

2. nomaadide telkelamu

3. väike riidest maja, mille sees saab näiteks matkal magada

4. suurem koonusekujuline, riidest v nahast

telkar
[nimisõna, substantiiv]
1. seade televisioonisaadete vastuvõtuks ja esitamiseks

2. ekraaniga seade, kust saab vaadata heli ja liikuva pildiga saateid

telkarihm
[nimisõna, substantiiv]
sedelgarihm

telkelamu
[nimisõna, substantiiv]
rändrahvaste ajutine, kergesti ümberpaigutatav vildist, nahkadest, tohust vm elamu

telkima
[tegusõna, verb]
1. telki üles seadma, telklaagrisse asuma

2. telgis elama, telklaagris olema

telkimiskoht
[nimisõna, substantiiv]
telkimiseks sobiv või ette nähtud koht

telkimispaik
[nimisõna, substantiiv]
telkimiseks sobiv või ette nähtud koht

telkkatus
[nimisõna, substantiiv]
püramiidikujuline katus

telkkiiver
[nimisõna, substantiiv]
kooniline või püramiidjas tornikiiver

telkkleit
[nimisõna, substantiiv]
suure laiusega A-lõikeline vöötamata kleit lühikesest kuni maksipikkuseni

telkkond
[nimisõna, substantiiv]
ühes telgis asuvad inimesed

telkla
[nimisõna, substantiiv]
telkimisala (telgi püstitamiseks või juba püstitatud telkidega)

telklaager
[nimisõna, substantiiv]
1. laager, kus ööbitakse telkides

2. ajutine peatuspaik telgi või telkide kasutamisega

telklinnak
[nimisõna, substantiiv]
suur telklaager või ajutine telkelamutega asula

telkmantel
[nimisõna, substantiiv]
suur tükk veekindlat riiet, mida saab teiste samasugustega telgiks ühendada või ümber võetult vihmamantlina kasutada

telko
[nimisõna, substantiiv]
kaugsideteenuseid osutav ettevõte

telku
[nimisõna, substantiiv]
1. seade televisioonisaadete vastuvõtuks ja esitamiseks

2. ekraaniga seade, kust saab vaadata heli ja liikuva pildiga saateid

teller
[nimisõna, substantiiv]
klienditeenindaja pangas

tellija
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, asutus vms, kes midagi tellib, teha või valmistada laseb

2. töövõtulepingu üks pooli

3. inimene, kes midagi tellib

tellijaskond
[nimisõna, substantiiv]
tellijad (kogumina)

tellima
[tegusõna, verb]
1. hrl tasu eest, teenusena või tellimustööna midagi teha, valmistada või sooritada laskma, millegi hankimist, kohaletoomist või -saatmist taotlema

2. paluma, et mingi ettevõte või inimene sulle kaupa saadaks või teatud teenust osutaks

3. küsima toitu või jooki restoranis, kohvikus, baaris vms

Ühendtegusõnad: ette tellima, ette tellima, ära tellimaära tellima

tellima
[tegusõna, verb]
millegi pikkust, kõrgust vm parameetreid soovi kohaselt muutma, reguleerima

Ühendtegusõnad: ette tellima, ette tellima, ära tellimaära tellima

tellimishind
[nimisõna, substantiiv]
hind, millega saab midagi (ette) tellida

tellimiskiri
[nimisõna, substantiiv]
dokument, millega tellija taotleb kauba ostmist ja kohaletoimetamist

tellimiskviitung
[nimisõna, substantiiv]
tellimuse vormistamist tõendav kviitung

tellimisleht
[nimisõna, substantiiv]
tellimist registreeriv või vormistav leht (nt toodete nimekirja ning hindadega)

tellimus
[nimisõna, substantiiv]
1. üks konkreetne tellimisjuht

2. vastav taotlus

3. see, kui keegi tellib mingit kaupa või teenust

tellimuslend
[nimisõna, substantiiv]
(lennureisi kohta:) väljaspool tavagraafikut sooritatav lend

tellimuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tellimuse peale tehtud

2. tellimuse peale tehtud, tellimus-

tellimuslugu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tellimusel loodud muusikapala, kirjutatud artikkel vms

tellimusmõrv
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tellimusel sooritatav mõrv

tellimustöö
[nimisõna, substantiiv]
tellimuse peale tehtud töö

telling
[nimisõna, substantiiv]
1. ajutine abiehitis ehitus- või remonditöödel kõrgel töötavate inimeste, materjalide ja tööriistade alusena

2. raketist või püstitatava ehitise osi toetav tarind

tellis
[nimisõna, substantiiv]
1. väike risttahukakujuline tööstuslikult valmistatud ehituskivi

2. väike kandiline savist kivi, mis on kõvaks põletatud ja mida kasutatakse ehitamiseks

tellisahi
[nimisõna, substantiiv]
tellistest laotud ahi

tellisarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
ehituskunsti haru, milles materjalina kasutatakse tellist

telliseahi
[nimisõna, substantiiv]
1. tellisepõletusahi

2. töökoda telliste põletamiseks

tellisekarva
[omadussõna, adjektiiv]
punase tellise värvi, pruunikaspunane

telliselööv
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne töökoda telliste põletamiseks

tellisepunane
[omadussõna, adjektiiv]
punase tellise värvi, pruunikaspunane

tellisepuru
[nimisõna, substantiiv]
telliste purustamisel või murenemisel tekkinud väikesed tellisetükid

tellisepõletamine
[nimisõna, substantiiv]
telliste valmistamine toortelliste (saviplonnide) tugeva kuumutamise teel

tellisepõletus
[nimisõna, substantiiv]
telliste valmistamine toortelliste (saviplonnide) tugeva kuumutamise teel

tellisepõletusahi
[nimisõna, substantiiv]
ahi toortelliste kuumutamiseks

tellisetehas
[nimisõna, substantiiv]
tehas, kus valmistatakse telliseid

tellishoone
[nimisõna, substantiiv]
tellistest ehitatud hoone

telliskivi
[nimisõna, substantiiv]
1. väike risttahukakujuline tööstuslikult valmistatud ehituskivi

2. väike kandiline savist kivi, mis on kõvaks põletatud ja mida kasutatakse ehitamiseks

telliskivihoone
[nimisõna, substantiiv]
tellistest ehitatud hoone

telliskivikarva
[omadussõna, adjektiiv]
punase tellise värvi, pruunikaspunane

telliskivimaja
[nimisõna, substantiiv]
tellistest ehitatud maja

telliskivimüür
[nimisõna, substantiiv]
tellistest laotud müür

telliskivine
[omadussõna, adjektiiv]
telliskivist tehtud

telliskivisein
[nimisõna, substantiiv]
tellistest laotud sein

telliskivitehas
[nimisõna, substantiiv]
tehas, kus valmistatakse telliseid

telliskorsten
[nimisõna, substantiiv]
tellistest laotud korsten

tellismaja
[nimisõna, substantiiv]
tellistest ehitatud maja

tellismüür
[nimisõna, substantiiv]
tellistest laotud müür

tellispunane
[omadussõna, adjektiiv]
punase tellise värvi, pruunikaspunane

tellissein
[nimisõna, substantiiv]
tellistest laotud sein

tellisvooder
[nimisõna, substantiiv]
tellistest välisvooder (nt hoonel, ahjul)

tellitu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on tellitud

tellitult
[määrsõna, adverb]
tellimise peale

telluur
[nimisõna, substantiiv]
1. habras hõbehall kristalne poolmetall, keemiline element järjenumbriga 52

2. element

telluurium
[nimisõna, substantiiv]
1. mudel, millega näidatakse Kuu ja planeetide liikumist ning selgitatakse öö ja päeva vaheldumist, aastaaegade teket ja varjutusi

2. mudel, millega näidatakse Kuu ja planeetide liikumist

telluurjoon
[nimisõna, substantiiv]
spektrijoon, mis on tingitud valguskiirte neeldumisest Maa atmosfääris

telluurne
[omadussõna, adjektiiv]
Maasse, maakerasse puutuv

telmatoloog
[nimisõna, substantiiv]
soode arengut ja iseärasusi uuriv eriteadlane

telmatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
soode arengut ja iseärasusi käsitlev teadus

telnjaška
[nimisõna, substantiiv]
triibuline õhuke madrusesärk

telo
[nimisõna, substantiiv]
1. telefonikõnede edastamiseks ja vastuvõtmiseks kasutatav seade

2. seade, mille abil saab rääkida kellegagi, kes on teises kohas

telomeer
[nimisõna, substantiiv]
kromosoomide otstes asuv DNA piirkond, mille ülesanne on kaitsta kromosoomiotsi kahjustuste eest

telomeraas
[nimisõna, substantiiv]
ensüüm, mis parandab telomeere ja on seotud nende pikenemisega

teloom
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede ürgseks põhiorganiks peetav lihtsa steeliga varretaoline moodustis

2. varretaoline moodustis

telugu
[nimisõna, substantiiv]
draviidi rahva liige Lõuna-Indias

tema
[asesõna, pronoomen]
1. osutab inimesele, kes ei ole kõneleja ega kuulaja

2. tähistab isikut, kes ei ole kõneleja ega kuulaja

temaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
tema kaasaegne, tema ajal olnud v esinenud

temaatika
[nimisõna, substantiiv]
1. teemad kogumina

2. mingisse ainevalda kuuluvate teemade ring

temaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühtse teemaga seotud, ühtsel teemal põhinev

2. teemadeks jaotamisel, eri teemade kaupa käsitlemisel põhinev, teemasse või temaatikasse puutuv

3. temaatikasse puutuv

4. ühtse teemaga seotud

temaealine
[omadussõna, adjektiiv]
temaga võrreldes sama vana olev

temake
[asesõna, pronoomen]
1. (naispoole kohta hrl armusuhete kontekstis)

2. kallim, pruut

temakene
[asesõna, pronoomen]
1. (naispoole kohta hrl armusuhete kontekstis)

2. kallim, pruut

temalik
[omadussõna, adjektiiv]
temale omane või iseloomulik

tema'p
[asesõna, pronoomen]
(rõhutavalt, kinnitavalt:) just tema

temap
[asesõna, pronoomen]
(rõhutavalt, kinnitavalt:) just tema

temapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. temast lähtuv, temalt pärinev

2. tema pool küljes v suunas paiknev

temasarnane
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline nagu tema

2. selline nagu tema

temasugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline nagu tema

2. selline nagu tema

temataoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline nagu tema

2. selline nagu tema

temavanune
[omadussõna, adjektiiv]
temaga võrreldes sama vana olev

tema-vorm
[nimisõna, substantiiv]
kõnes või kirjas kasutatav vorm, milles sisu antakse edasi ainsuse kolmandas isikus

temavorm
[nimisõna, substantiiv]
kõnes või kirjas kasutatav vorm, milles sisu antakse edasi ainsuse kolmandas isikus

tembeldama
[tegusõna, verb]
kedagi kellekski (või millekski) väitma või kuulutama (hrl põhjendamatult, ebaõiglaselt või halvustavalt)

tembukas
[omadussõna, adjektiiv]
vigurit täis, vallatu

tembumees
[nimisõna, substantiiv]
see, kes vigurdab või vastu puikleb, tembutaja

tembutaja
[nimisõna, substantiiv]
keegi, kes teeb vallatusi, koerusi

tembutama
[tegusõna, verb]
1. vallatust, koerust tegema

2. midagi mitte tõsimeeli rääkima või tegema

3. vempe, vallatust, üleannetust tegema

4. veidrusi, vempe tegema

tembutis
[nimisõna, substantiiv]
see, kes vigurdab või vastu puikleb, tembutaja

tembutus
[nimisõna, substantiiv]
vallatu, üleannetu, (veidi) ulakas tegu või ettevõtmine, mis pälvib hrl leebet suhtumist

te-mitmus
[nimisõna, substantiiv]
d-, de-, te-tunnuse varal moodustatud mitmus, nt puu/d/, puu/de/l, aasta/te/l

temmima
[tegusõna, verb]
1. metalldetaili vasardades või survega viimistlema (nt silendamiseks, pragude sulgemiseks)

2. metallesemeid vasardades survega viimistlema

temm-meisel
[nimisõna, substantiiv]
meisel, mida kasutatakse metalldetaili vasardades või survega viimistlemisel ehk temmimisel

temp
[nimisõna, substantiiv]
vallatu, üleannetu, (veidi) ulakas tegu või ettevõtmine, mis pälvib hrl leebet suhtumist

temp
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur

tempe
[nimisõna, substantiiv]
Indoneesiast pärit toit fermenteeritud ja pressitud sojaubadest

tempeh
[nimisõna, substantiiv]
Indoneesiast pärit toit fermenteeritud ja pressitud sojaubadest

tempel
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt antiikaegne, hinduistlik, budistlik pühamu

2. püha koht v ehitis, pühamu, kultushoone

tempel
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgtrüki põhimõttel jäljendit jättev vahend

2. värvipitsat

3. vastav jäljend

tempelmaks
[nimisõna, substantiiv]
lõiv, mida võetakse tehingu vormistamisel pitseri, tempelmargi või tempelpaberi eest

tempelmark
[nimisõna, substantiiv]
tempelmaksu tasumise tõenduseks dokumendile kleebitav postmargilaadne ese

tempelpaber
[nimisõna, substantiiv]
tempelmaksu tasumisel saadav templiga paber dokumendi vormistamiseks

tempeltrükk
[nimisõna, substantiiv]
nahkehistöö tehnika, mille korral naha pinda kaunistatakse templijäljenditega

tempera
[nimisõna, substantiiv]
värv, mille värvaineks on värvimuld ja sideaineks vees lahustuvast liimainest (munast, kaseiinist, kummiaraabikust) emulsioon

temperamaal
[nimisõna, substantiiv]
1. temperavärvidega tehtud maal

2. maal

temperamendikas
[omadussõna, adjektiiv]
elavaloomuline, särtsakas, keevaline

temperamenditu
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuim, loid, tasakaalukas, ilma särtsakuseta

2. tuim, loid, ilma särtsakuseta

temperamenditüüp
[nimisõna, substantiiv]
inimese tunde- ja käitumislaadi määrav isiksuse omaduste kogum

temperamendivaene
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuim, loid, tasakaalukas, ilma särtsakuseta

2. tuim, loid, ilma särtsakuseta

temperament
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese tunde- ja käitumislaad, isiksuse omadus, mis sõltub psüühiliste protsesside kiirusest, tundmuste püsivusest, tundlikkusest vms

2. tunde- ja käitumislaad

temperamentne
[omadussõna, adjektiiv]
elavaloomuline, särtsakas, keevaline

temperatehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. maalitehnika, milles kasutatakse temperavärve

2. maalitehnika

temperatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. keha, aine või keskkonna soojusaste

2. seda väljendav füüsikaline suurus

3. keha, aine või keskkonna soojuse aste

temperatuuriandur
[nimisõna, substantiiv]
andur temperatuuri ja muude termiliste protsessidega seotud muutujate mõõtmiseks ja jälgimiseks

temperatuurikindel
[omadussõna, adjektiiv]
järskudele ja korduvatele temperatuurimuutustele vastupidav

temperatuurikindlus
[nimisõna, substantiiv]
materjali vms omadus pidada vastu järskudele ja korduvatele temperatuurimuutustele

temperatuurikõikumine
[nimisõna, substantiiv]
temperatuuri ebastabiilsus, temperatuuri pidev või sage muutumine

temperatuurikõver
[nimisõna, substantiiv]
temperatuuri muutumist graafiliselt kujutav kõver

temperatuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
temperatuuriga seotud, temperatuuri puutuv

temperatuurimeerik
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist temperatuuri automaatseks üleskirjutamiseks

temperatuurimuutus
[nimisõna, substantiiv]
temperatuuri tõus või langus

temperatuuriskaala
[nimisõna, substantiiv]
kindlale füüsikaseadusele toetuv temperatuuri mõõtmise astmik (nt Celsiuse skaala, Fahrenheiti skaala)

temperatuuritundlik
[omadussõna, adjektiiv]
temperatuuri suhtes tundlik, temperatuurimuutustele reageeriv

temperatuuritundlikkus
[nimisõna, substantiiv]
temperatuuri ja selle muutumise suhtes tundlik olemine

temperatuurivahemik
[nimisõna, substantiiv]
temperatuuride vahemik, milles nt mingi nähtus aset leiab

temperatuurivuuk
[nimisõna, substantiiv]
liitekoht ehitises temperatuuri muutumisel tekkivate pingete vältimiseks

temperavärv
[nimisõna, substantiiv]
värv, mille värvaineks on värvimuld ja sideaineks vees lahustuvast liimainest (munast, kaseiinist, kummiaraabikust) emulsioon

temperdama
[tegusõna, verb]
malmi lõõmutamisel sitkendama

tempereerima
[tegusõna, verb]
vajaliku temperatuurini viima ning sellel hoidma

tempermalm
[nimisõna, substantiiv]
valgemalmist saadav sitke ja hästi valatav materjal, mida kasutatakse masinaosade vm seadmete valmistamiseks

tempestoso
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) tormiliselt, marulise hooga

tempima
[tegusõna, verb]
1. vedelikke lahjemaks (või kangemaks) segama, millegi lisamisega parajaks tegema või maitsestama

2. jooke vms sobivas vahekorras kokku segama

3. vedelikke lahjemaks segama

templihärra
[nimisõna, substantiiv]
Templiordusse kuulunud rüütel

templijäljend
[nimisõna, substantiiv]
vastav jäljend midagi tõendava märgina (nt dokumentide ehtsuse tõendamiseks, postmarkide kustutamiseks)

templikool
[nimisõna, substantiiv]
templis asuv kool, kus õpetajateks on hrl preestrid (nt Sumeris, vanaaja Egiptuses, Hiinas)

templimeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
haiguste uurimine ja ravimine templite juures

templiori
[nimisõna, substantiiv]
antiikajal templis teeninud ori või orjatar

templipadi
[nimisõna, substantiiv]
templivärviga immutatud vilditükk vms templi niisutamiseks

templiplokid
[nimisõna, substantiiv]
Koreast pärinev löökpill, mis koosneb 3–5 pirnikujulisest jalandile kinnitatud puitplokist

templiprostitutsioon
[nimisõna, substantiiv]
rituaalne suguline suhtlemine templi kultustalitustes (peamiselt Indias, Jaapanis ja Mehhikos)

templiprostituut
[nimisõna, substantiiv]
antiikajal templis prostituudina teeninud orjatar või preestritar

templirüütel
[nimisõna, substantiiv]
Templiordusse kuulunud rüütel

templitants
[nimisõna, substantiiv]
rituaalne, algselt templis esitatud tants

templitantsija
[nimisõna, substantiiv]
1. India templitantsude esitaja

2. India templitantsijatar

templiteener
[nimisõna, substantiiv]
templi teenistuses olev isik

templiteenistus
[nimisõna, substantiiv]
templis peetav kultustalitus

templivaremed
[nimisõna, substantiiv]
lagunenud, purunenud templi jäänused

templivärv
[nimisõna, substantiiv]
jäljendi löömisel templi niisutamiseks kasutatav värv

tempo
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi liikumise või soorituse kiirus

2. mingi protsessi või tegevuse (näiteks muusika esitamise) kiirus

tempokalt
[määrsõna, adverb]
kiires tempos, kiiresti, hoogsalt

tempokas
[omadussõna, adjektiiv]
kiires tempos toimuv, tehtav vms

tempoline
[omadussõna, adjektiiv]
temposse puutuv, sellega seotud

tempomeister
[nimisõna, substantiiv]
jooksu või sõidu vedaja (eesliikuja), kes määrab tempo

tempomängija
[nimisõna, substantiiv]
(võrkpallis:) ründaja, kes mängib ees võrgu keskel, lööb sidemängija poolt ette antud lühikesi sööte ning sulustab vastase lööke

temporaalkonjunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
sidesõna, mis alustab ajaga seonduvat osalauset (eesti keeles varem nt kuna)

temporaallause
[nimisõna, substantiiv]
kõrvallause, mis täpsustab pealauses väljendatud asjaolu aega, kestust vms (nt värav tuli just siis, kui keegi seda enam ei oodanud)

temporaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaline, ajaga seotud

2. ajaline, aja-

temporaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. oimuga seotud

2. oimuga seotud, oimu-

temporaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mittealatine, teatavaks või mõneks ajaks arvestatud, mõnda aega kestev

2. mittepüsiv

3. ajutine, lühiajaline, mööduv

temporikas
[omadussõna, adjektiiv]
kiires tempos toimuv, tehtav vms

temporündaja
[nimisõna, substantiiv]
(võrkpallis:) ründaja, kes lööb lühikesi tõusvaid tõsteid

temposõit
[nimisõna, substantiiv]
(rattaspordis:) eraldistardist kiireima aja peale sõitmine, hrl võistluse osana

tempotegija
[nimisõna, substantiiv]
jooksu või sõidu vedaja (eesliikuja), kes määrab tempo

tempura
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani aedvilja- ja kalatoit, hrl tainas frititud köögiviljad ja mereannid

tempus
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) hrl verbi grammatiline kategooria, mis väljendab tegevuse või olukorra suhet mineviku, oleviku või tulevikuga (eesti keeles: olevik, lihtminevik, täisminevik ja enneminevik)

tenaakel
[nimisõna, substantiiv]
(trükitööstuses:) ladumismasina külge kinnitatud käsikirjahoidik

tencel
[nimisõna, substantiiv]
pehmelt langev kangas, mis on valmistatud eukalüptipuust vm puust saadud tselluloosist, looduslikku päritolu kunstsiid

tendeerima
[tegusõna, verb]
(kavatsetult) kalduma, teatavat eesmärki silmas pidama, millegi poole püüdlema

tendents
[nimisõna, substantiiv]
1. arengusuund, suundumus, kallak millegi poole

2. kallak, suunitlus, suundumus

tendentsioosne
[omadussõna, adjektiiv]
teatud suunitlusega, erapoolik, kallutatud

tendentslik
[omadussõna, adjektiiv]
teatud suunitlusega, erapoolik, kallutatud

tender
[nimisõna, substantiiv]
1. veduriga vahetult ühendatud veok kütuse, vee, määrdeaine ja abiseadmete jaoks

2. veduriosa kütuse, vee ja abiseadmete jaoks

tenderpost
[nimisõna, substantiiv]
1. palkehitiste ukse- ja aknaavade palgiotstele paigaldatav uste- ja aknapiitade kinnitusdetail

2. püstpruss palkseina v akna- ja ukseavade kinnitamiseks

tendiniit
[nimisõna, substantiiv]
kõõluses nt ülekoormuse tagajärjel tekkinud põletik

tendovaginiit
[nimisõna, substantiiv]
kõõlust ümbritseva sidekoelise tupe põletik

tenebroso
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) süngelt, salapäraselt

tenero
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) õrnalt, pehmelt

tenesm
[nimisõna, substantiiv]
valulik kuse- või roojapakitsus

teng
[nimisõna, substantiiv]
1. peenem ümarpuu masti otsas, masti jätk, esimene pikend

2. masti esimene pikend

teng
[nimisõna, substantiiv]
raha (eriti väiksem summa), rahakopikas

tenge
[nimisõna, substantiiv]
Kasahstani suurem rahaühik

tengelpung
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kott raha hoidmiseks ja kaasaskandmiseks

2. väike kott raha jaoks

3. kotike raha hoidmiseks

tennessiin
[nimisõna, substantiiv]
berkeeliumi ja kaltsiumi aatomite ühinemisel tekkinud gaas, omadustelt väärisgaas, keemiline element järjenumbriga 117

tennis
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, mida mängitakse reketi ja väikese nailonkattega kummipalliga, viimast reketiga üle väljakut poolitava madala võrgu lüües

2. sportlik mäng kahe või nelja mängijaga, kes löövad väikest palli reketiga üle võrgu

tennisehall
[nimisõna, substantiiv]
spordihoone tenniseväljakute ja vajalike abiruumidega

tenniseking
[nimisõna, substantiiv]
1. kummitallaga ja riidest või nahast pealsega kontsata spordijalats (algselt vaid tennisemänguks)

2. riidest jalanõu, millel on kummist tald

tennisekleit
[nimisõna, substantiiv]
lühike (püksteosaga) kleit tennisemänguks

tenniseklubi
[nimisõna, substantiiv]
tennisistide, tennisehuviliste klubi

tennisekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
tennisevõistluste kohtunik

tennisekursus
[nimisõna, substantiiv]
kursus tennisemängu põhiteadmiste omandamiseks

tenniselootus
[nimisõna, substantiiv]
tennisemängija, kellelt (tulevikus) loodetakse silmapaistvaid tulemusi

tennisemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, mida mängitakse reketi ja väikese nailonkattega kummipalliga, viimast reketiga üle väljakut poolitava madala võrgu lüües

2. sportlik mäng kahe või nelja mängijaga, kes löövad väikest palli reketiga üle võrgu

tennisemängija
[nimisõna, substantiiv]
1. tennisega tegelev sportlane

2. tennist mängiv sportlane

tennisepaar
[nimisõna, substantiiv]
paarismängu mängijad tennises

tennisepall
[nimisõna, substantiiv]
väike nailonkattega kummipall tennisemänguks

tenniseriietus
[nimisõna, substantiiv]
tennisemänguks ettenähtud riietus

tenniseseelik
[nimisõna, substantiiv]
lühike (püksteosaga) seelik tennisemänguks

tennisesein
[nimisõna, substantiiv]
seina meenutav abivahend tennisemängu treenimiseks

tennisesärk
[nimisõna, substantiiv]
lühikeste varrukatega puuvillane särk, millel on soonikkoes krae ja kolme nööbiga esiliist

tennisevarustus
[nimisõna, substantiiv]
tennisemänguks vajalik varustus (reket, pall, riietus, jalatsid)

tenniseväljak
[nimisõna, substantiiv]
1. võrguga poolitatud väljak tennisemänguks (väljas või spordihallis)

2. spetsiaalne väljak, mis on keskelt võrguga pooleks tehtud ja kus saab tennist mängida

tennisist
[nimisõna, substantiiv]
1. tennisega tegelev sportlane

2. tennist mängiv sportlane

tennisking
[nimisõna, substantiiv]
1. kummitallaga ja riidest või nahast pealsega kontsata spordijalats (algselt vaid tennisemänguks)

2. riidest jalanõu, millel on kummist tald

tenor
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge meeshääl hrl laulmises

2. koori kõrgeim meeshääl

tenoraalne
[omadussõna, adjektiiv]
tenori moodi kõlav, tenori värvinguga

tenorbariton
[nimisõna, substantiiv]
kõrge bariton hrl laulmises, tenori värvinguga bariton

tenorivõti
[nimisõna, substantiiv]
noodivõti, mis määrab esimese oktavi do asukohaks noodijoonestiku neljanda joone

tenorsaksofon
[nimisõna, substantiiv]
altsaksofonist suurem ja baritonsaksofonist väiksem puupuhkpill

tenortuuba
[nimisõna, substantiiv]
teatud keskmise ulatusega vaskpuhkpill

tenrek
[nimisõna, substantiiv]
1. Madagaskaril elav väike putuktoiduline loom (imetaja)

2. putuktoiduline loom

tensel
[nimisõna, substantiiv]
pehmelt langev kangas, mis on valmistatud eukalüptipuust vm puust saadud tselluloosist, looduslikku päritolu kunstsiid

tensomeeter
[nimisõna, substantiiv]
riist deformatsioonide mõõtmiseks [tensomeetrias]

tensomeetria
[nimisõna, substantiiv]
tarinduselementide pinguse mõõtmine

tensoon
[nimisõna, substantiiv]
(keskaja trubaduuride luules:) kahekõne vormis vaidlus kahe luuletaja vahel (kellest teine võib olla fiktiivne), mis käsitleb tollase seltskonna vaateid mitmesugustes küsimustes (nt armastus, truudus)

tensor
[nimisõna, substantiiv]
teatud lineaarsele teisenduseeskirjale alluv suurus

tensorarvutus
[nimisõna, substantiiv]
tensoreid, nende omadusi ja nendega sooritatavaid tehteid käsitlev teooria

tent
[nimisõna, substantiiv]
1. purjeriidest vari nt laevalael

2. tugev presendist vm materjalist kate veokil

3. purjeriidest vari

tentaakel
[nimisõna, substantiiv]
1. tundlik näärmekarv putuktoidulistel taimedel

2. näärmekarv putuktoidulisel taimel

tentsik
[nimisõna, substantiiv]
1. ohvitseri või ametnikku teenindanud Tsaari-Venemaa armee sõdur

2. ohvitseri v ametnikku teenindav soldat Tsaari-Venemaal

tenuto
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) väljapeetult

tenuur
[nimisõna, substantiiv]
1. tippteadlase püsiv akadeemiline staatus, töökohakindlus teataval professori ametikohal

2. alaline akadeemiline ametikoht teaduses, hrl professori ametikoht

tenuuriprofessor
[nimisõna, substantiiv]
püsiva akadeemilise staatusega professor, professor tenuuris

teobromiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kakaoubades ja teelehtedes sisalduv alkaloid, mis laiendab veresooni ning lõõgastab bronhe

2. alkaloid

teod
[nimisõna, substantiiv]
1. meres, magevees ja maismaal elavate (lubikojaga) limuste klass

2. limuste klass

teodiike
[nimisõna, substantiiv]
eriti 17.–18. sajandil levinud usulis-filosoofiline suund, mis selgitab ja õigustab vastuolu Jumala headuse ja kõikvõimsuse ning maailmas valitseva kurjuse vahel

teodoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. riist nurkade mõõtmiseks ning suundade määramiseks (maamõõtmisel, ehituses vm)

2. nurgamõõtmisriist

teofaania
[nimisõna, substantiiv]
jumala ilmumine inimesele

teofülliin
[nimisõna, substantiiv]
1. teelehtedes ja kohvis sisalduv alkaloid, mida kasutatakse nt hingamisteede haiguste raviks

2. alkaloid

teogoonia
[nimisõna, substantiiv]
usundimüüdid jumalate tekkest, suhteist ja tegevusest

teohimuline
[omadussõna, adjektiiv]
toimekas ja aktiivne, tegutsemist armastav

teoinimene
[nimisõna, substantiiv]
teotahteline, tegutseja inimene

teojõud
[nimisõna, substantiiv]
(suur) teovõime

teojõuetu
[omadussõna, adjektiiv]
võimetu tegutsema

teojõuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurt teovõimet omav, suutlik palju tegutsema

2. suurt teovõimet omav, energiline, hakkaja

teokaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi samas liinis, suunas tegutsev inimene

teokarp
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede tigude hrl lehterjas spiraalselt keerduv lubikoda

2. tigude lubikoda, teokoda

teokas
[omadussõna, adjektiiv]
ettevõtlik, aktiivne

teokiirusel
[määrsõna, adverb]
väga aeglaselt

teokoda
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede tigude hrl lehterjas spiraalselt keerduv lubikoda

2. tigude lubikoda, teokoda

teokoht
[nimisõna, substantiiv]
feodalismiaegne talukoht, mille eest pidi mõisale teopäevi tegema

teokohustus
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal talupoegade kohustus maa kasutamise eest mõisale tegu teha

teokohustuslik
[omadussõna, adjektiiv]
teoorjuse ajal mõisale teokohustuse täitmisega seotud

teokoormis
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal talupoegade kohustus maa kasutamise eest mõisale tegu teha

teokraat
[nimisõna, substantiiv]
valitseja või valitseva vaimulikkonna liige teokraatia korral

teokraatia
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsusvorm, mille puhul kõrgema riigivõimu allikaks peetakse jumalat ning tegelik valitseja kas jumalustatakse või teda käsitatakse jumala asemikuna maa peal

2. vaimulikkonna võim ühiskonnas

teokraatlik
[omadussõna, adjektiiv]
teokraatial rajanev või sellele omane

teoksil
[määrsõna, adverb]
1. parasjagu tegemisel, käimas

2. käsil, tegemisel

teokssaamine
[nimisõna, substantiiv]
teostumine, täitumine

teokstegemine
[nimisõna, substantiiv]
teostamine, elluviimine, ellurakendamine

teokus
[nimisõna, substantiiv]
(suur) teovõime

teokäik
[nimisõna, substantiiv]
väga aeglane käik

teoline
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal mõisateol käija, mõisateo tegija

teoloog
[nimisõna, substantiiv]
usuteadusega tegelev õpetlane

teoloogia
[nimisõna, substantiiv]
usutõdede mõistuspärane ja süstematiseeritud käsitlus (eriti ristiusuga seonduvalt)

teoloogiadoktor
[nimisõna, substantiiv]
1. doktorikraad usuteaduse eriala doktoriväitekirja kaitsnutele

2. selle kraadi saanud isik

teoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. usuteaduse valdkonda kuuluv või seda puudutav, teoloogial põhinev

2. usuteaduse valdkonda kuuluv

teoloom
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal mõisateol kasutatav talupoja tööloom (härg, hobune)

teomees
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal talust teopäevade tegemiseks mõisa saadetud mees (hrl sulane)

teonimi
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevust või seisundit väljendav nimisõna, mida saab tuletada hrl kõigist verbidest (nt söömine, rääkimine)

2. tegevust v seisundit väljendav tuletis

teoori
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal mõisateol käija, mõisateo tegija

teooria
[nimisõna, substantiiv]
1. teaduslike mõistete, väidete, mõtteliste eksperimentide ja tõestuste terviklik süsteem, mis kirjeldab mingit tegelikkuse valdkonda

2. ideede süsteem, mille eesmärk on seletada, kuidas või miks miski toimub

teooriaeksam
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl liiklusreeglistiku tundmist hindav eksam, mis (koos sõidueksamiga) tuleb sooritada juhilubade saamiseks

2. liiklusreeglistiku tundmist hindav eksam, mis (koos sõidueksamiga) tuleb sooritada juhilubade saamiseks

teoorine
[omadussõna, adjektiiv]
teoorjuse alla kuuluv

teoorjus
[nimisõna, substantiiv]
1. feodaalse maarendi vorm, mille korral talupoeg peab oma kasutuses oleva talumaa eest tasumiseks mõisa jaoks tööd tegema

2. töökohustus mõisale maa kasutamise eest

teoorjuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(majandamissüsteemi, ühiskonnakorra kohta:) teoorjust viljelev, talupoegadelt mõisale teorenti nõudev

teopoiss
[nimisõna, substantiiv]
talust teopäevade tegemiseks mõisa saadetud noorem (vallaline) mees

teopulk
[nimisõna, substantiiv]
1. pügalpulk teopäevade arvestamiseks (teoorjuse ajal)

2. pügalpulk teopäevade arvestamiseks

teopäev
[nimisõna, substantiiv]
1. teoorjuse ajal mõisale tehtav tööpäev

2. hobusemehel

teorb
[nimisõna, substantiiv]
14–16 keelega madal lauto, peamiselt 16.–18. sajandi keelpill

teoreem
[nimisõna, substantiiv]
väide, mille õigsus tõestatakse loogilise arutlusega, tuginedes aksioomidele ja varem tõestatule

teoreetik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tegeleb mingi valdkonna või teadusala teoreetiliste küsimustega

teoreetiline
[omadussõna, adjektiiv]
teatava teadusala, valdkonna teooriaga seotud, teoorial põhinev või teooriat arendav

teorent
[nimisõna, substantiiv]
1. feodaalse maarendi vorm, mille korral talupoeg peab oma kasutuses oleva talumaa eest tasumiseks mõisa jaoks tööd tegema

2. töökohustus mõisale maa kasutamise eest

teoretiseerima
[tegusõna, verb]
1. mingi teema, probleemi üle arutlema, (põhjalikult) mõtteid vahetama

2. teoreetiliselt, abstraktselt arutlema

teoretiseering
[nimisõna, substantiiv]
1. läbimõeldud, üldistavaid väiteid sisaldav arutlus või arvamus

2. teoretiseerimisel põhinev arutlus v arvamus

teos
[nimisõna, substantiiv]
1. loova töö või tegevuse tulemus hrl kirjanduse, kunsti, teaduse valdkonnas (nt raamat, maal, helitöö, film vm)

2. loomingulise tegevuse tulemus, näiteks raamat, ooper või maal

3. loova töö v tegevuse tulemus

teosammul
[määrsõna, adverb]
väga aeglaselt

teosammuline
[omadussõna, adjektiiv]
väga aeglane

teosoof
[nimisõna, substantiiv]
teosoofiaga tegelev isik

teosoofia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus Jumala müstilisest tunnetamisest ülemeelelise teadmise ja üleloomulike vägedega vahetusse ühendusse astumise kaudu

2. jumala vahetu, müstilise tunnetamise õpetus

teosoofiline
[omadussõna, adjektiiv]
teosoofia valdkonda kuuluv või seda puudutav, teosoofial põhinev

teostama
[tegusõna, verb]
1. (mõeldut, plaanitsetut, kavandatut) ellu viima, ära tegema, täide viima

2. tegelikuks tegema, ellu viima

teostamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole võimalik teoks teha, täide viia

teostamatus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus midagi teoks teha, täide viia

teostatav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on võimalik teoks teha, täide viia

2. selline, mida on võimalik teostada

teostatavus
[nimisõna, substantiiv]
millegi teokstegemise, täideviimise võimalikkus

teostuma
[tegusõna, verb]
1. tegelikuks muutuma, täide minema, realiseeruma

2. täituma, tegelikkuseks muutuma

teostumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei saa teoks, ei täitu

teostus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kuidas miski on teoks tehtud, täide viidud

2. teokstegemine, teostamine

3. teostamine, selle tulemus

teosulane
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal talupoja ülalpidamisel olev sulane mõisateole saatmiseks

teotahe
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov tegutseda, midagi ära teha või korda saata

teotahteline
[omadussõna, adjektiiv]
(suure) teotahtega, ettevõtlik ja energiline

teotama
[tegusõna, verb]
teo või sõnaga rängalt solvama, au ja väärikust alandama, kedagi või midagi rüvetama

teotapik
[nimisõna, substantiiv]
must või pruun pika peaga putukas, kelle valmikud ja tõugud toituvad tigudest

teotegemine
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal teokohustuse täitmine, mõisas teol käimine

teotsema
[tegusõna, verb]
1. tegevuses olema, midagi tegema või toimetama

2. töötama, mingil alal pidevalt tegevuses olema

teotus
[nimisõna, substantiiv]
1. teotamine

2. alandav, häbistav olukord

3. teotav ütlus või tegu

teotöö
[nimisõna, substantiiv]
teoorjuse ajal teorendi korral mõisale tehtav töö

teovalmis
[omadussõna, adjektiiv]
tegutsemiseks, millegi tegemiseks valmis, hakkamas

teovõimas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurt teovõimet omav, suutlik palju tegutsema

2. suurt teovõimet omav, energiline, hakkaja

teovõime
[nimisõna, substantiiv]
suutlikkus tegutseda

teovõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes suudab tegutseda, tööd teha

teovõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
võimetu tegutsema

tepidaarium
[nimisõna, substantiiv]
leige ruum Vana-Rooma termides, kus viibiti pärast kuuma kümblust, enne külma kümblusse minekut

teping
[nimisõna, substantiiv]
tepitud kaunistus või koht riideesemel

teppima
[tegusõna, verb]
(ridadena) läbi õmblema

teppimismasin
[nimisõna, substantiiv]
teppimisel kasutatav eriline õmblusmasin

teppmasin
[nimisõna, substantiiv]
teppimisel kasutatav eriline õmblusmasin

teps
[määrsõna, adverb]
[eitusega:] sugugi, üldse [mitte]

tequila
[nimisõna, substantiiv]
1. Mehhikost pärit kange alkohoolne jook, mida saadakse sinise agaavi mahla kääritades

2. Mehhiko agaavibrändi

tera
[nimisõna, substantiiv]
1. tööriista või külmrelva lõikav osa

2. selle lõikeserv või terav ots

3. mingi eseme (näiteks noa või kääride) terav, lõikav osa

tera
[nimisõna, substantiiv]
1. teravilja või kaunvilja väike kõva vili või seeme

2. teravilja väike kõva vili või seeme

3. teravilja või kaunvilja seeme

tera
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

tera
mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust triljon (10^12) korda suurem, nt TW (teravatt)

teraapia
[nimisõna, substantiiv]
haige tervise taastamiseks või vaevuste vähendamiseks rakendatavad menetlused, ravi(mine) (sagedamini kasutatakse ühenduses psühhoteraapia ja alternatiivmeditsiini meetoditega)

teraapiakoer
[nimisõna, substantiiv]
eritreeningu läbinud koer, kes suudab luua ning pakkuda kontakti seda vajavatele inimestele, leevendades sellega pingeid ja luues sideme ümbritseva maailmaga

teraapialoom
[nimisõna, substantiiv]
eritreeningu läbinud loom (nt koer, hobune või delfiin), kes on kaasatud inimpatsiendi ravisse, tema aitamisse või õpetamisse

teraapiline
[omadussõna, adjektiiv]
raviv, ravimisega seotud, teraapia valdkonda kuuluv

terabaidine
[omadussõna, adjektiiv]
(infotehnoloogias:) mahuga üks terabait

terabait
[nimisõna, substantiiv]
infohulga ja salvestusmahu mõõtühik, 1024 gigabaiti ehk 1 099 511 627 776 baiti

terafim
[nimisõna, substantiiv]
väike kujuke või muu asi koduse pühakujuna

terahaaval
[määrsõna, adverb]
1. üks väga väike osa korraga

2. vähehaaval, tasapisi

terahoidik
[nimisõna, substantiiv]
lõiketera hoidev seadis (nt trei-, höövelpingil)

terajas
[omadussõna, adjektiiv]
1. teradest koosnev, terasid moodustav

2. kujult teralaadne

3. teradest koosnev, terasid moodustav, terataoline

terajämedus
[nimisõna, substantiiv]
teraja aine osakese läbimõõt

terakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. terarohke

2. suure teraga

3. suure täie teraga

terakaupa
[määrsõna, adverb]
1. üks väga väike osa korraga

2. vähehaaval, tasapisi

terake
[nimisõna, substantiiv]
väike tera (viljatera, aineosake vm)

terake
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

terakene
[nimisõna, substantiiv]
väike tera (viljatera, aineosake vm)

terakene
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

terakoi
[nimisõna, substantiiv]
viljateri kahjustav kirjutiivaline koi, tuntud laokahjureid

terakärsakas
[nimisõna, substantiiv]
viljateri kahjustav viljahoidlate kahjur

teraleib
[nimisõna, substantiiv]
viljateri sisaldav leib

teraliim
[nimisõna, substantiiv]
nisus jt teraviljades sisalduv vees lahustumatu valk

teraline
[omadussõna, adjektiiv]
1. harvadest, ükshaaval eristatavatest tükkidest, tompudest (ja õhuvahedest) koosnev, mitte ühtlase peene või püdela koostisega

2. teraline

3. sõmeratest koosnev, teraline

teralisus
[nimisõna, substantiiv]
hrl fotokujutise suurendamisel ilmnev fotokihi tumeduse ebaühtlus

teralumi
[nimisõna, substantiiv]
kuni ühemillimeetrise läbimõõduga lumekristallidest koosnev lumi

teramais
[nimisõna, substantiiv]
terade saamiseks täisküpsuseni kasvatatav mais

teramardikas
[nimisõna, substantiiv]
kaunvilja kahjustav mardikas, kelle tõugud elavad taimede seemneis

teramik
[nimisõna, substantiiv]
(noa, mõõga) teraosa

terane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vaatamisviisi, pilgu kohta:) tähelepanelik, huvitatud, ärgas

2. tähelepanelik, valvas, ärgas, ergas

terane
[omadussõna, adjektiiv]
(infotehnoloogias:) mahuga üks terabait

terapardel
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme žiletiteraga mehaaniline raseerimisriist, žilett

terapeut
[nimisõna, substantiiv]
oma tegevuses mitmesuguseid (alternatiivmeditsiini, psühhoteraapia) ravivõtteid rakendav spetsialist (nt nõustaja, koolitaja, psühholoogilise abi andja)

terapeutika
[nimisõna, substantiiv]
ravimisõpetus

terapipar
[nimisõna, substantiiv]
tervete kuivatatud viljadena (piprateradena) kaubastatav pipar (vastandatuna peenestatud või kaunpiprale)

terariist
[nimisõna, substantiiv]
lõiketeraga varustatud tööriist või relv

terarohke
[omadussõna, adjektiiv]
palju viljateri sisaldav

teras
[nimisõna, substantiiv]
raua ja süsiniku sulam, levinud (masina)ehitusmaterjal

terasaak
[nimisõna, substantiiv]
1. põllul või aias kasvatatud teravilja või kaunvilja valminud terad kogumina

2. põllult saagina kogutud viljaterad

terasalumiiniumjuhe
[nimisõna, substantiiv]
juhe, mille sisemised kiud on terasest, välimised alumiiniumist

terasbetoon
[nimisõna, substantiiv]
1. terasepuru sisaldav kulumiskindel betoon

2. raudbetoon

terasekarva
[omadussõna, adjektiiv]
terase värvi (tume)hall

terasekuningas
[nimisõna, substantiiv]
terasetööstuse magnaat

teraselt
[määrsõna, adverb]
tähelepanelikult, keskendunult, pingsalt

terasene
[omadussõna, adjektiiv]
1. terast meenutavalt tumehall, külma helgiga vms

2. tumehall, külma helgiga

teraseskadu
[nimisõna, substantiiv]
energia, mis tekib trafo terassüdamikus magnetvoo muutumisest

terasesulataja
[nimisõna, substantiiv]
tööline, kelle tööalaks on terasesulatus

terasesulatus
[nimisõna, substantiiv]
terase tootmine malmist sulatuse teel

terasesulatusahi
[nimisõna, substantiiv]
kõrgahi terasesulatuseks

terasetööstus
[nimisõna, substantiiv]
terase tootmine (rauast, malmist)

terasevalaja
[nimisõna, substantiiv]
tööline, kelle tööalaks on terasevalamine

terasevalamine
[nimisõna, substantiiv]
toorikute või detailide valmistamine sulaterase valamisega valuvormidesse

terasevalu
[nimisõna, substantiiv]
toorikute või detailide valmistamine sulaterase valamisega valuvormidesse

terashall
[omadussõna, adjektiiv]
1. terase värvi tumehall

2. terase värvi tumehall

terashari
[nimisõna, substantiiv]
terastraadist harjastega hari

teraskapp
[nimisõna, substantiiv]
1. terasest kapp (hrl seif)

2. seif

teraskatus
[nimisõna, substantiiv]
terasplekist katus

teraskonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
hoone, masina vm peamine, hrl kandev terasest osa

teraskõva
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl materjali kohta:) väga kõva, väga tugev, ülimalt vastupidav

teraskülm
[omadussõna, adjektiiv]
väga külm, jäine

teraslaev
[nimisõna, substantiiv]
teraskerega laev

terasleht
[nimisõna, substantiiv]
plaatjas (harvemini lindina lõigatud) tükk lehtterast

teraslind
[nimisõna, substantiiv]
(lennuki kohta)

terasplekk
[nimisõna, substantiiv]
terasest toodetud plekk

terassulg
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja terasest kirjutussulg

terastarind
[nimisõna, substantiiv]
hoone, masina vm peamine, hrl kandev terasest osa

terastross
[nimisõna, substantiiv]
hrl terastraatidest kokkukeerutatud tugev painduv köis hrl millegi tõstmiseks, vedamiseks või kinnitamiseks

terastugev
[omadussõna, adjektiiv]
1. (füüsilistelt omadustelt, hingejõult:) väga tugev või vastupidav

2. väga tugev v vastupidav

terasus
[nimisõna, substantiiv]
terane olek

terasuurus
[nimisõna, substantiiv]
(liiva, kruusa vm mineraalide) jämedus, osakese keskmine läbimõõt

terasvaier
[nimisõna, substantiiv]
hrl terastraatidest kokkukeerutatud tugev painduv köis hrl millegi tõstmiseks, vedamiseks või kinnitamiseks

terasvalatis
[nimisõna, substantiiv]
terasest valatud ese (hrl pooltoode või detail)

terasvedru
[nimisõna, substantiiv]
terastraadist vedru

terasvõrk
[nimisõna, substantiiv]
terastraadist võrk

terasõel
[nimisõna, substantiiv]
viljateri prahist eraldav sõel (viljapeksumasinal)

terasööt
[nimisõna, substantiiv]
peenestamata viljaterad linnu- või loomasöödana

teratogeen
[nimisõna, substantiiv]
loote väärarendeid põhjustav välistegur (aine vm)

teratogeenne
[omadussõna, adjektiiv]
loote väärarendeid põhjustav, loodet kahjustav

teratogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. embrüonaalse arengu häire, mis avaldub peamiselt elundite väärarendeina

2. embrüonaalse arengu häire

teratoiduline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. (hrl lindude kohta:) selline, kes toitub viljateradest või seemnetest

2. viljateradest ja seemnetest toituv

teratoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusharu, mis käsitleb organismide väärarendeid ning nende tekkepõhjusi

2. organismide väärarendite õpetus

teratoode
[nimisõna, substantiiv]
teraviljast valmistatud teraline toiduaine

teratoom
[nimisõna, substantiiv]
1. kaasasündinud healoomuline kasvaja, mis koosneb vastava kehaosa koest erinevatest koeelementidest

2. kaasasündinud healoomuline kasvaja

terav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (lõiketera, lõikevahendi kohta:) õhukese servaga ja hästi lõikav

2. selline, mis lõikab või torkab hästi

3. teritatud

4. hästi lõikav

teravalehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile omaselt teravatipuliste lehtedega

teravalt
[määrsõna, adverb]
(tegevuse vms intensiivsuse kohta:) jõuliselt, järsult

teravamaitseline
[omadussõna, adjektiiv]
maitselt terav, mitte mahe

teravaninaline
[omadussõna, adjektiiv]
terava ninaga (hrl jalanõude, ka inimeste vm olendite kohta)

teravapilguline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hea nägemisega

2. tähelepanelik, asja olemust tabav

teravasti
[määrsõna, adverb]
(ühenduses millegi märkamise, silmahakkamisega:) teravalt

teravasõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
kriitilise, täpse, pilkava, ründava ütlemisega

teravatipuline
[omadussõna, adjektiiv]
terava tipuga

teravatt-tund
[nimisõna, substantiiv]
energiaühik, milles sisaldub tuhat gigavatt-tundi

teravavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
(ütlemislaadi, suhtumise kohta:) üsna torkav, võrdlemisi pilkav, ründav

teravdama
[tegusõna, verb]
suhteid, olukorda pingestama, konfliktsemaks tegema

teravduma
[tegusõna, verb]
1. (suhete, olukordade vms kohta:) pingestuma, konfliktsemaks minema

2. (vajaduse poolest) suurenema

teravik
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi terav või teravnev ots

2. terav(nev)a otsaga asi või detail

teravikmikroskoop
[nimisõna, substantiiv]
üliteravat nõela või sondi kasutav skaneeriv mikroskoop, mida kasutatakse üliväikeste objektide ehk nn nanomaailma uurimiseks aatomtasandil (nt tunnelmikroskoop, aatomjõumikroskoop)

teravili
[nimisõna, substantiiv]
1. tärklise- ja valgurohkete terade saamiseks kasvatatav peamiselt kõrreline taim (nt rukis, nisu, oder, riis)

2. taim, mida inimesed kasvatavad söödavate terade pärast

teraviljakombain
[nimisõna, substantiiv]
põllumajandusmasin teravilja koristamiseks

teraviljakultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. taim, mida kasvatatakse teravilja saamiseks

2. vastav ala

teraviljasaadus
[nimisõna, substantiiv]
teraviljast saadav toiduaine (nt leib, riis, pasta)

teraviljasaak
[nimisõna, substantiiv]
põllul kasvatatud teraviljast kogutud viljaterade seemned kogumina

teraviljatalu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt teraviljakasvatusega tegelev talu

teraviljaviski
[nimisõna, substantiiv]
idandamata odrast, nisust või maisist valmistatud alkohoolne jook

teravkaar
[nimisõna, substantiiv]
1. (arhitektuuris:) kitsas ja kõrge kaar, mille küljed moodustavad ühinedes teravnurga

2. vastav kaarekuju

teravkeel
[nimisõna, substantiiv]
1. (torkava, ründava, ka tabava ütlemislaadiga inimese kohta)

2. teravkeelne inimene

teravkeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. torkava, ründava, ka tabava ülemislaadiga

2. nii öeldud

3. terava, õela ütlemisega, teravasõnaline

teravmeel
[nimisõna, substantiiv]
vaimukus, nutikus, leidlikkus

teravmeelitsema
[tegusõna, verb]
1. midagi teravmeelset, vaimukat ütlema

2. pingutatult teravmeelne olema, vaimutsema

3. midagi teravmeelset, vaimukat ütlema, vaimutsema

teravmeelne
[omadussõna, adjektiiv]
vaimukas, nutikas, leidlik

teravmeelsus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimukas-olek, nutikus, leidlikkus

2. meeleteravus

teravmokk-ninasarvik
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas elav ninasarvik, kellel on keskelt teravnev ja veidi allapoole rippuv ülamokk

teravmõtteline
[omadussõna, adjektiiv]
nutikas, teravmeelne

teravnema
[tegusõna, verb]
1. (suhete, olukordade vms kohta:) pingestuma, konfliktsemaks minema

2. (vajaduse poolest) suurenema

teravnina
[nimisõna, substantiiv]
(terava ninaga looma, nt siili kohta)

teravnurk
[nimisõna, substantiiv]
täisnurgast väiksem nurk

teravnurkne
[omadussõna, adjektiiv]
täisnurgast (90°) väiksemat, teravnurka omav või seda moodustav

teravpeamadu
[nimisõna, substantiiv]
piitsja kere ning kitsa teritunud peaga madu peamiselt Ameerika troopikametsades

teravsilmne
[omadussõna, adjektiiv]
teravapilguline, tähelepanelik

teravsinine
[omadussõna, adjektiiv]
teravalt, väga eredalt sinine

teravtipp
[nimisõna, substantiiv]
soodes ja niisketel niitudel kasvav sammal, mille vars ja külgharud on teravate jäikade tippudega

teravus
[nimisõna, substantiiv]
millegi terav-olek (nt küsimuse aktuaalsus, pilgu tähelepanelikkus, rünnaku hoogsus)

teravussügavus
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa, mille ulatuses esemed kujutuvad fotomaterjalil rahuldava teravusega

teravustama
[tegusõna, verb]
1. kujutist terava(ma)ks tegema

2. teravdama

terbium
[nimisõna, substantiiv]
pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 65

tere
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. tervitussõna, mida kasutatakse kohtumisel või kellegi poole pöördumisel

2. sõna, mida sa ütled, kui sa kellegagi kohtud

tere
[nimisõna, substantiiv]
1. tervitussõna „tere”

2. teretus

terekest
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. tervitussõna, mida kasutatakse kohtumisel või kellegi poole pöördumisel

2. sõna, mida sa ütled, kui sa kellegagi kohtud

terekäsi
[nimisõna, substantiiv]
1. teretuseks sirutatud käsi

2. teretuseks sirutatud käsi

teremin
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline kahe antenniga muusikariist, mida mängitakse käsi antennide läheduses liigutades

terendama
[tegusõna, verb]
1. (hrl tulevikusündmuse kohta:) kujutlusse, mõtteisse, vaimusilma ette tulema

2. aimatav olema

terenduma
[tegusõna, verb]
1. (hrl tulevikusündmuse kohta:) kujutlusse, mõtteisse, vaimusilma ette tulema

2. aimatav olema

terendus
[nimisõna, substantiiv]
1. optiline atmosfäärinähtus, mille puhul õhus nähakse kauge eseme hrl moonutatud, kiiresti muutuvat kujutist

2. optiline atmosfäärinähtus

tereseong
[nimisõna, substantiiv]
(rahvatantsus:) tantsijate paremate või vasakute käte ühendus nagu teretamisel

teretama
[tegusõna, verb]
(kohtumisel) sõna (ja žestiga) tervitama, tere ütlema

teretulnud
[omadussõna, adjektiiv]
oodatud, soovitud

teretus
[nimisõna, substantiiv]
1. teretamine

2. mingi teretussõna

teretuttav
[nimisõna, substantiiv]
1. põgusalt tuttav (keda juhuslikult kohates sageli vaid teretatakse)

2. põgusalt tuttav

teretutvus
[nimisõna, substantiiv]
põgus tutvus

tergaal
[nimisõna, substantiiv]
1. lavsaanile vastav Prantsusmaa sünteeskiudaine

2. sellest kiust valmistatud riie

teriakk
[nimisõna, substantiiv]
1. paljudest ainetest koosnev vana- ja keskaegne tervistusjook, millel usuti olevat universaalravimi omadusi

2. endisaegne tervistusjook

terike
[määrsõna, adverb]
natuke, väheke

terike
[nimisõna, substantiiv]
vähene hulk

teriofauna
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala, piirkonna imetajad (liigid ja isendid kokku)

2. imetajate fauna

teriohooria
[nimisõna, substantiiv]
taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine imetajate vahendusel

terioloog
[nimisõna, substantiiv]
imetajaid uuriv zooloogia eriteadlane

terioloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. imetajaid uuriv zooloogia haru

2. imetajaid uuriv zooloogia haru, imetajateadus

teris
[nimisõna, substantiiv]
1. üheseemneline sulgvili, mille nahkjas viljakest on seemnekestaga kokku kasvanud

2. üheseemneline sulgvili

teritaja
[nimisõna, substantiiv]
vahend metallist lõikeriistade või uisutera teritamiseks

teritama
[tegusõna, verb]
lõikeriista, uisutera vm metallist eset servast teravaks, kiilukujuliseks töötlema (hrl millegi vastu hõõrudes), et see hästi lõikaks, libiseks vms

teriti
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend millegi (nt lõikeriistade) teritamiseks

2. teritusvahend

terituma
[tegusõna, verb]
1. erksa(ma)ks minema

2. arenema

3. erksamaks minema

teritunud
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl taimelehe kohta:) otsast, tipust teravnenud

teritus
[nimisõna, substantiiv]
1. noa, uisu vm asja teritamine

2. sellise asja terav-olek

teritusketas
[nimisõna, substantiiv]
abrasiivpinnaga ketas lõikeriistade teritamiseks

teritusmasin
[nimisõna, substantiiv]
lõikeriistade (nt saeketaste, höövliterade) teritamise seade

teritusnurk
[nimisõna, substantiiv]
nurk, mille all lõikeriista teritatakse

teriyaki
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani-pärane maitsekaste, mis koosneb sojast, riisiäädikast, suhkrust, ingverist, küüslaugust

terjer
[nimisõna, substantiiv]
1. väike karmi karvaga koer, kes algselt on aretatud urukoeraks

2. koeratõug

term
[nimisõna, substantiiv]
loogilise otsustuse ja süllogismi osa

term
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelleni?, milleni? (nt vennani, majani)

2. kääne

3. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelleni?/milleni? (nt vennani, õpikuni)

termaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (maasisese) soojusega seotud

2. [maasisese] soojusega seotud

3. termiline

termaalvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjavesi, mille temperatuur on üle 37 °C

2. üle 20-kraadise temperatuuriga põhjavesi

termaalõli
[nimisõna, substantiiv]
väga kuum õli, mida kasutatakse soojuskandjana kateldes ja tsisternides nt soojatootmisel

termid
[nimisõna, substantiiv]
1. avalik kümblusasutus Vana-Roomas paljude eriotstarbeliste ruumide, basseinide, spordiväljakute ja raamatukoguga

2. avalik kümblusasutus Vana-Roomas

termidoor
[nimisõna, substantiiv]
1. Suure Prantsuse revolutsiooni aegse kalendri 11. kuu (19. (20.) juulist kuni 17. (18.) augustini)

2. 11. kuu Suure Prantsuse revolutsiooni aegse kalendri järgi

termiidimanulane
[nimisõna, substantiiv]
termiidipesas (osa oma elutsüklist) elav teist liiki putukas vm selgrootu

termiidipesa
[nimisõna, substantiiv]
termiitide pesa

termiit
[nimisõna, substantiiv]
1. soojadel maadel elutsev, peamiselt puidust toituv sipelgasarnane putukas

2. soojadel maadel elutsev ühiseluline putukas

termiit
[nimisõna, substantiiv]
1. põlemisel kõrget kuumust andev metalli ja metallioksiidi (hrl alumiiniumi ja raudoksiidi) pulbriline segu, mida kasutatakse nt keevitamisel ja süütepommides

2. põlemisel suurt kuumust andev segu

termiitsegu
[nimisõna, substantiiv]
1. põlemisel kõrget kuumust andev metalli ja metallioksiidi (hrl alumiiniumi ja raudoksiidi) pulbriline segu, mida kasutatakse nt keevitamisel ja süütepommides

2. põlemisel suurt kuumust andev segu

termiline
[omadussõna, adjektiiv]
soojusega, kuumusega töödeldav vm viisil seotud

termin
[nimisõna, substantiiv]
1. erialast mõistet tähistav, täpselt piiritletud tähendusega sõna või sõnaühend

2. oskuskeele sõna

terminaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. lõpul olev või asetsev, viimasena tulev

2. lõpul olev v asetsev, lõpp-

terminaator
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuu vm taevakeha pinnal olev valguse ja varju piir, mis muudab oma asukohta vastavalt taevakeha faasile

2. valguse ja varju piir planeedi v selle kaaslase pinnal

terminal
[nimisõna, substantiiv]
1. reisijate teenindamiseks mõeldud hoone reisiliinide lähte- ja lõpp-punktis (nt sadamas, lennujaamas, bussijaamas)

2. suur hoone, kus rongid, bussid, lennukid ja laevad oma sõitu alustavad ja lõpetavad

terminatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelleni?, milleni? (nt vennani, majani)

2. kääne

3. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelleni?/milleni? (nt vennani, õpikuni)

termineerima
[tegusõna, verb]
midagi piiritlema, kindlaks määrama

terminikomisjon
[nimisõna, substantiiv]
mingi eriala ekspertidest moodustatud komisjon oskussõnavara korrastamiseks

terministandard
[nimisõna, substantiiv]
korrastatud termineid sisaldav ametlik dokument

terminisõnastik
[nimisõna, substantiiv]
teatava valdkonna termineid seletav sõnastik

terminiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õpetus oskuskeelest, eriti termineist ja neile esitatavaist nõudeist

terminoloog
[nimisõna, substantiiv]
terminoloogia asjatundja

terminoloogia
[nimisõna, substantiiv]
erialaste mõistete kogum, neid hõlmav kirjakeele osa

terminoloogiakomisjon
[nimisõna, substantiiv]
mingi eriala ekspertidest moodustatud komisjon oskussõnavara korrastamiseks

terminoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. oskussõnade kasutamisse puutuv, terminitega, terminitööga seotud

2. terminoloogiasse puutuv, sellega seotud

termist
[nimisõna, substantiiv]
tööline, kelle tööalaks on metallide termiline töötlemine

termistor
[nimisõna, substantiiv]
termoelektriline pooljuhtseadis, mille takistus sõltub tugevalt temperatuurist

termitofiil
[nimisõna, substantiiv]
termiidipesas (osa oma elutsüklist) elav teist liiki putukas vm selgrootu

termo
1. soojuse, soojusnähtustega seotud (nt kuumuskindel või sooja hoidev), temperatuurile reageeriv, vastupidav vms

2. temperatuuri-

3. sooja-, soojus-

termoandur
[nimisõna, substantiiv]
andur temperatuuri ja muude termiliste protsessidega seotud muutujate mõõtmiseks ja jälgimiseks

termodünaamika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis uurib soojusnähtusi (nt soojusliikumist, siseenergiat) ja nende seost aine füüsikalis-keemiliste omadustega (nt rõhu, ruumala ja temperatuuriga)

termoelekter
[nimisõna, substantiiv]
vahetult soojusenergiast tekkiv elektrivool või pinge

termoelement
[nimisõna, substantiiv]
kahest eri metallist või pooljuhist seade termoelektri tekitamiseks

termofiil
[nimisõna, substantiiv]
sooja keskkonda vajav organism (mikroob, vetikas, seen, loom vms)

termofiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (organismide, nt taimede, loomade kohta:) sooja keskkonda vajav

2. sooja keskkonda eelistav

termofikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. linnades ja tiheda asustusega piirkondades kasutatav keskküttesüsteem, kus paljusid hooneid köetakse samast soojusallikast väljastpoolt köetavat maja

2. kaugküte

termofitseerima
[tegusõna, verb]
kaugkütet sisse seadma

termogenees
[nimisõna, substantiiv]
organismis soojuse tekkimine (ja eraldumine) (nt energia põletamisel)

termogeneraator
[nimisõna, substantiiv]
soojusenergiat vahetult elektrienergiaks muundav seade

termograaf
[nimisõna, substantiiv]
mõõteriist temperatuuri automaatseks üleskirjutamiseks

termograafia
[nimisõna, substantiiv]
ehitise konstruktsioonielementide soojuspidavuse tuvastamine termokaamera abil

termogramm
[nimisõna, substantiiv]
temperatuurikõver termograafi lindil

termoisolaator
[nimisõna, substantiiv]
soojusisolatsiooniks kasutatav vahend (nt materjal, vaakum)

termoisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tõke, mis vähendab soojuse levimist nt hoonest väliskeskkonda või väliskeskkonnast külmutus- või jahutusseadmesse

termokaamera
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab objekte leida ja avastada nendest lähtuva soojuskiirguse järgi

termokamber
[nimisõna, substantiiv]
õhukindlalt suletav, hea soojusisolatsiooniga ruum või anum vajaliku soojusrežiimi tekitamiseks ja säilitamiseks

termokapp
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukindlalt suletav, hea soojusisolatsiooniga kapp vajaliku soojusrežiimi tekitamiseks ja säilitamiseks

2. spetsiaalne kapp vajaliku soojusrežiimi tekitamiseks ja säilitamiseks

termokarp
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsest materjalist karp, mis hoiab toidu sooja (või külma)

termokarst
[nimisõna, substantiiv]
negatiivsete pinnavormide, nt lohkude, nõgude teke igikeltsa sulamise tagajärjel

termokaustika
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne ravivõte:) kudede, haavandite põletamine kõrge temperatuuri abil

termokauter
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kirurgiriist kudede põletamiseks ravi otstarbel

termokeemia
[nimisõna, substantiiv]
keemia haru, mis tegeleb keemiliste protsesside soojusefekti määramise ja arvutamisega

termokliin
[nimisõna, substantiiv]
sügavate veekogude suhteliselt õhuke vahekiht, milles temperatuuri muutumine püstsihis on suurim

termokott
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsest materjalist kott, mis hoiab toidu ja joogid vm sooja või külmana

termolabiilne
[omadussõna, adjektiiv]
temperatuuri suhtes tundlik

termoliit
[nimisõna, substantiiv]
lupja või kipsi sisaldav saepurutäidis

termoluminestsents
[nimisõna, substantiiv]
mõne kristallilise keha soojendamisel täheldatav luminestsents, teatav helendus, mis tekib, kui keha on eelnevalt neelanud elektromagnetilist energiat

termoluminestsentsmeetod
[nimisõna, substantiiv]
termoluminestsentsil põhinev kivimite ja muististe vanuse määramise meetod

termolüüs
[nimisõna, substantiiv]
protsess, mille käigus aine kõrge temperatuuri toimel laguneb kaheks või enamaks aineks, termiline lagundamine

termomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. riist temperatuuri mõõtmiseks

2. ese, millega saab temperatuuri mõõta

termomeetria
[nimisõna, substantiiv]
temperatuuride mõõtmise õpetus

termopaar
[nimisõna, substantiiv]
temperatuuri mõõtmiseks kasutatav generaator, mis koosneb kahest eri metallist juhtmest, mille liitekohaga mõõdetakse juhtmete vabade otste vahel tekkivat elektripinget

termopaber
[nimisõna, substantiiv]
soojustundlik paber, mida kasutatakse nt faksiaparaatides, kus kujutis tekib soojaimpulssidest

termopasta
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt elektroonikasja arvutitööstuses kasutatav aine, mis suurendab jahutatava komponendi ja jahutuse vahelist soojusülekannet

termopatarei
[nimisõna, substantiiv]
voolu andev seade, mis koosneb ühendatud termoelementidest

termopesu
[nimisõna, substantiiv]
sooja andvast erimaterjalist pesu

termopildistamine
[nimisõna, substantiiv]
ehitise konstruktsioonielementide soojuspidavuse tuvastamine termokaamera abil

termopilt
[nimisõna, substantiiv]
infrapunakaameraga tehtud detailne pilt hoone, seadme või eseme pinnatemperatuurist

termoplast
[nimisõna, substantiiv]
keemiliselt väga vastupidav ja väikese veeimevusega sünteetiline polümeer, mida kasutatakse nt prügikottide ja toidukile valmistamiseks

termoplastik
[nimisõna, substantiiv]
kõrge löögitaluvusega ja kõrge temperatuuritaluvusega aine, mida kasutatakse nt sõidutee telgjoonte, sõiduradade ja ristmike märgistamiseks

termoplastne
[omadussõna, adjektiiv]
(aine kohta:) selline, mis temperatuuri tõustes muutub plastseks ning temperatuuri langedes tahkestub

termoprinter
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis kasutab kujutiste paberile kandmiseks soojusülekannet

termopsis
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Aasias, Siberis ja Mongoolias kasvav kollaste herneõisi meenutavate õitega ja risoomiga rohttaim, mille ürti kasutatakse rögalahtistina

termopuit
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnamõjude suhtes vastupidav puitmaterjal, mida on töödeldud kõrgel temperatuuril

termopüksid
[nimisõna, substantiiv]
sooja andvast erimaterjalist püksid

termoreaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(aine kohta:) selline, mis kuumutamisel kõvastub

termoregulaator
[nimisõna, substantiiv]
seade vajaliku (püsiva) temperatuuri tagamiseks (nt triikraual, pesumasinal)

termoregulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
püsisoojaste loomade ja inimese füsioloogiliste talitluste korraldus, mis tagab püsiva kehatemperatuuri

termoretseptor
[nimisõna, substantiiv]
retseptor, mis reageerib temperatuuriärritustele, kuumale ja külmale

termos
[nimisõna, substantiiv]
1. kahekordse seinaga anum toidu, joogi või muude ainete hoidmiseks kuumana või külmana

2. hrl joogi või toidu hoidmiseks kuumana

termosauto
[nimisõna, substantiiv]
soojusisolatsiooni ja jahutusseadmetega auto kiiresti rikneva kauba veoks

termosfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. atmosfäärikiht mesosfääri ja eksosfääri vahel, mis ulatub Maa pinnast umbes 80–400 km kõrguseni

2. atmosfäärikiht mesosfääri ja eksosfääri vahel

termoskann
[nimisõna, substantiiv]
kannukujuline termosnõu

termoskruus
[nimisõna, substantiiv]
kruusi kujuga termosnõu joogi hoidmiseks kuumana või külmana ning ka selle joogi joomiseks

termosnõu
[nimisõna, substantiiv]
1. kahekordse seinaga anum toidu, joogi või muude ainete hoidmiseks kuumana või külmana

2. hrl joogi või toidu hoidmiseks kuumana

termospudel
[nimisõna, substantiiv]
pudelikujuline termosnõu

termostaat
[nimisõna, substantiiv]
1. seade püsiva temperatuuri hoidmiseks (nt laboris)

2. seade ühtlase temperatuuri hoidmiseks

termostabiilne
[omadussõna, adjektiiv]
temperatuuri muutumise, kuumuse suhtes kindel või vastupidav

termosvagun
[nimisõna, substantiiv]
soojusisolatsiooni ja jahutusseadmetega vagun kiiresti rikneva kauba veoks

termotakisti
[nimisõna, substantiiv]
termoelektriline pooljuhtseadis, mille takistus sõltub tugevalt temperatuurist

termotaksis
[nimisõna, substantiiv]
organismide suundliikumine temperatuuriärrituse mõjul (nt viburloomadel, amööbidel, bakteritel)

termoteraapia
[nimisõna, substantiiv]
soojuse rakendamine raviks

termotuumapomm
[nimisõna, substantiiv]
termotuumareaktsiooni käigus vabaneval energial rajanev pomm

termotuumareaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
väga kõrgel temperatuuril toimuv kergemate aatomituumade ühinemine raskemateks tuumadeks, reaktsioon, mis vallandab suurel hulgal energiat

termotuumarelv
[nimisõna, substantiiv]
termotuumareaktsiooni käigus vabaneval energial rajanev massihävitusrelv

termotuumasüntees
[nimisõna, substantiiv]
väga kõrgel temperatuuril toimuv kergemate aatomituumade ühinemine raskemateks tuumadeks, reaktsioon, mis vallandab suurel hulgal energiat

termotöötlus
[nimisõna, substantiiv]
metalli, puidu vm töötlemine soojuse, kuumutamise abil, termiline töötlemine

termovärv
[nimisõna, substantiiv]
soojuse toimel kinnituv või teatud temperatuuridel värvi muutev värv

ternaarne
[omadussõna, adjektiiv]
kolmeliikmeline

ternes
[nimisõna, substantiiv]
1. imetajail esimestel sünnitusjärgsetel päevadel erituv kollakas piim

2. esimeste sünnitusjärgsete päevade piim

ternespiim
[nimisõna, substantiiv]
1. imetajail esimestel sünnitusjärgsetel päevadel erituv kollakas piim

2. esimeste sünnitusjärgsete päevade piim

terofüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese elutsükliga taim (nt põldmagun)

2. taim, mis viljub ühe korra elu jooksul

terpeen
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt eeterlikes õlides leiduv küllastumata süsivesinik

terpuug
[nimisõna, substantiiv]
Vaikse ookeani põhjaosa rannikumerede kala

terraarium
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum (ka puur, kast) või maa-ala roomajate ja kahepaiksete kasvatamiseks ning näitamiseks

2. vastav loomaaia osakond või hoone

3. ruum v maa-ala kahepaiksete ja roomajate hoidmiseks

terrakota
[nimisõna, substantiiv]
1. roostepruuni värvi põletatud (glasuurimata) savi, mida kasutatakse keraamiliste esemete valmistamiseks

2. põletatud savi

3. sellest valmistatud ese[med]

terrakotasõdalane
[nimisõna, substantiiv]
terrakotasavist valmistatud sõdalasekuju

terramütsiin
[nimisõna, substantiiv]
tugevatoimeline antibiootikum

terrasiit
[nimisõna, substantiiv]
1. tsemendist ja mõne värvilise kivimi, klaasi vms materjali purust koosnev dekoratiivkrohv

2. kvartsliiva, kivipuru sisaldav krohv

terrasiitkrohv
[nimisõna, substantiiv]
1. tsemendist ja mõne värvilise kivimi, klaasi vms materjali purust koosnev dekoratiivkrohv

2. kvartsliiva, kivipuru sisaldav krohv

terrass
[nimisõna, substantiiv]
hoone juurde kuuluv (avar) lahtine tasane ala, mida kasutatakse hrl puhkekohana või välikohvikuna

terrassaed
[nimisõna, substantiiv]
rõhtsate terrasidena rajatud aed

terrassiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (maapinna kohta:) terrassi(de)ga, astanguline

2. terrassi[de]ga, astanguline

terrassima
[tegusõna, verb]
maapinda terrassiliseks tegema, terrassidega varustama

terrassitama
[tegusõna, verb]
maapinda terrassiliseks tegema, terrassidega varustama

terrassmaja
[nimisõna, substantiiv]
1. maja, mille igal korteril on rõdu või terrassipind

2. kallakule ehitatud ridamaja, mille iga üksiku maja katust saab kasutada järgmise maja terrassiks

terrasspõld
[nimisõna, substantiiv]
mäenõlval rõhtsate toestatud terrassidena rajatud põld

terratso
[nimisõna, substantiiv]
värvilist kivipuru sisaldav dekoratiivne tsementbetoon (hrl põranda- ja trepimaterjalina)

terratsopõrand
[nimisõna, substantiiv]
värvilist kivipuru sisaldavast tsementbetoonist valatud või sellest materjalist katteplaatidega põrand

terrigeenne
[omadussõna, adjektiiv]
maismaalt pärit

terriin
[nimisõna, substantiiv]
1. piklikus savist vormis veevannis küpsetatav soolane või magus piduroog

2. keraamilises vormis veevannis küpsetatav piduroog

terrikoonik
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuline aherainemägi

territoorium
[nimisõna, substantiiv]
1. (kellelegi kuuluv) piiritletud maa-ala (riigi korral ka mere- ja õhuala)

2. (kellelegi või millelegi kuuluv) piiratud maa-ala

territooriumihüüd
[nimisõna, substantiiv]
lindude eriline häälitsus, millega teatatakse elupaiga hõivamisest

territoriaal
1. maa-alane

2. (riigi) territooriumisse puutuv, sellega seotud

territoriaalkaitse
[nimisõna, substantiiv]
riigi julgeoleku tagamine ja elanikkonna kaitsmine sõjalise ohu olukorras oma riigi piires, relvajõudude piirkondlik toimimine

territoriaalkorpus
[nimisõna, substantiiv]
1940.-1941. aastal Punaarmee koosseisu kuulunud Eesti territoriaalne laskurkorpus

territoriaalmeri
[nimisõna, substantiiv]
rannikuriigile kuuluv rannaga rööbiti kulgev mere osa

territoriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. maa-alane

2. (riigi) territooriumisse puutuv, sellega seotud

territoriaalplaneerimine
[nimisõna, substantiiv]
(plaanimajanduses:) rahvamajanduse planeerimine majandusharude ja territooriumide kaupa

territoriaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. territooriumiga seostatus

2. mingi territooriumi juurde kuulumine

3. territooriumiga seostatus

4. mingi territooriumi juurde kuulumine

5. loomade iseärasus omada valdusala

territoriaalveed
rannikuriigile kuuluv rannaga rööbiti kulgev mere osa

territoriaalvägi
[nimisõna, substantiiv]
väekoondised ja väeosad, mis on komplekteeritud mingist kindlast paikkonnast teenistusse kutsutud sõjaväelastest

terror
[nimisõna, substantiiv]
1. eeskätt poliitiliste, sotsiaalsete, usuliste eesmärkide saavutamiseks rakendatav vägivald

2. sellised vägivalla-, hirmuteod

3. [poliitiliselt motiveeritud] vägivald, hirmuvalitsus

terroriakt
[nimisõna, substantiiv]
poliitilistel, sotsiaalsetel, usulistel motiividel toime pandud vägivallategu (nt pommiplahvatus, inimrööv, mõrv)

terrorilaine
[nimisõna, substantiiv]
paljud üksteisele järgnevad vägivalla- ja hirmuteod

terrorioht
[nimisõna, substantiiv]
terrorirünnakute toimumise oht

terrorirežiim
[nimisõna, substantiiv]
terrorile ja vägivallale tuginev süsteem riigis, ühiskonnas

terrorirühmitus
[nimisõna, substantiiv]
hrl äärmuslike vaadetega poliitiline rühmitus, mis oma eesmärkide saavutamiseks kasutab vägivalda

terrorirünnak
[nimisõna, substantiiv]
äge ja vägivaldne, suuri kahjustusi põhjustav relvastatud kallaletung kellelegi või millelegi

terroriseerima
[tegusõna, verb]
kedagi hirmu all hoidma, kellegi üle võimutsema, vägivalda rakendama

terrorism
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilistest, usulistest või ideoloogilistest motiividest põhjustatud sihipärane vägivald või sellega ähvardamine, terroriaktide toimepanek

2. terrorile rajatud poliitika

3. terroriaktide teostamine

terrorismioht
[nimisõna, substantiiv]
terrorirünnakute toimumise oht

terrorismivastane
[omadussõna, adjektiiv]
terrorismi ennetav ja tõkestav, terrorismi vastu suunatud

terrorist
[nimisõna, substantiiv]
1. terroriaktide toimepanija

2. terrorismi pooldaja

terroristlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. terroril, vägivallal põhinev, seda rakendav

2. terrorismi pooldav ja teostav

3. terroril põhinev, seda rakendav

terroritegu
[nimisõna, substantiiv]
poliitilistel, sotsiaalsetel, usulistel motiividel toime pandud vägivallategu (nt pommiplahvatus, inimrööv, mõrv)

terrorivõrgustik
[nimisõna, substantiiv]
omavahel seotud terroristid või terroriorganisatsioonid

terrorivõrk
[nimisõna, substantiiv]
omavahel seotud terroristid või terroriorganisatsioonid

terts
[nimisõna, substantiiv]
1. seitsmest alushelist koosneva diatoonilise helirea kolmas aste

2. kolme astme suurune intervall kahe sellise heli vahel

3. diatoonilise helirea kolmas aste

4. vastav intervall

tertsett
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kolmele häälele kirjutatud helitöö

2. helitöö kolmele lauljale

tertsiaar
[nimisõna, substantiiv]
geoloogiline ajastu, uusaegkonna vanem, kvaternaarile eelnev ajastu

tertsiaar
[nimisõna, substantiiv]
ilmikutest koosneva frantsisklaste ordu haru mees- või naisliige

tertsiaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kolmandana, teisest hiljem kujunenud või tekkinud, teisest tulenev või sellele lisandunud, järjelt kolmas

2. kolmandas järgus või astmes olev

3. kolmandana tekkinud, teisele lisanduv

tertsiin
[nimisõna, substantiiv]
kolmikvärss, kolmevärsiline stroof

terutama
[tegusõna, verb]
meelde suruma, toonitama

terve
[omadussõna, adjektiiv]
1. tervise juures olev, mitte haige ega viga saanud

2. selline, kelle tervis on korras

tervelehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile omaselt väljalõigeteta lehelabaga

tervelt
[määrsõna, adverb]
1. (esineb mingi koguse või hulga suurust tugevdava ja rõhutava sõnana)

2. sõna, mida kasutatakse, et tuua esile millegi ootamatult, üllatavalt suurt hulka

tervemõistuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. realistlik, arukas

2. normaalse mõistusega, mõistuse juures

tervendama
[tegusõna, verb]
1. ihu- või hingehädasid ravima, tervist andma, terve(ma)ks tegema

2. terveks tegema

3. tervist andma, tervendama

tervendav
[omadussõna, adjektiiv]
tervist parandav või soodustav

tervendus
[nimisõna, substantiiv]
ihu- või hingehädade ravimine, tervise andmine, terve(ma)ks tegemine

tervendusjutlustaja
[nimisõna, substantiiv]
jutlustaja, kes kuulutab peamiselt sõnumit sellest, et Jumal teeb inimesed terveks

tervenduskuur
[nimisõna, substantiiv]
tervendavate abinõude rakendamine

tervenema
[tegusõna, verb]
1. heasse tervislikku seisundisse jõudma, tervist korda saama, enam mitte haige olema

2. enam mitte haige olema, hea tervise juurde jõudma

terveni
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

tervenisti
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

tervenoot
[nimisõna, substantiiv]
muusikaline noot helivältusega kaks poolnooti, noodi terve põhivältus

terveservaline
[omadussõna, adjektiiv]
sileda (mitte sakilise vms) servaga (ka taimeliikide nimetustes)

tervetoon
[nimisõna, substantiiv]
kahest võrdsest pooltoonist koosnev intervall

tervik
[nimisõna, substantiiv]
1. üksikosadest moodustuv kogum, mida käsitatakse ühtsena

2. kogum, mille moodustavad üksikud osad

tervikasi
[nimisõna, substantiiv]
(filateelias:) ümbrik või postkaart, millele on trükitud postmargi kujutis

tervikkäsitlus
[nimisõna, substantiiv]
probleemi, isikut vm igakülgselt ja terviklikult käsitlev teaduslik uurimus

terviklahendus
[nimisõna, substantiiv]
terviklik lahendus (sageli teenuse kohta, mis hõlmab mitut eraldiseisvana võetavat teenust)

terviklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tervikut moodustav

2. ülevaatlik ja ammendav

3. [harmooniliselt] tervikut moodustav

terviklikult
[määrsõna, adverb]
1. tervikut moodutsavalt

2. täielikult, kogu ulatuses

3. tervikuna, täielikult

terviklus
[nimisõna, substantiiv]
1. tervikolek, terviklikkus

2. ühtsus

tervikpilt
[nimisõna, substantiiv]
terviklik pilt millestki, tervikut haarav ülevaade või mulje

terviktekst
[nimisõna, substantiiv]
täielik tekst

terviktoit
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslikult töötlemata toit

tervikumõiste
[nimisõna, substantiiv]
tervikut tähistav mõiste, hrl vastandudes kitsamale osamõistele, üks ülemmõisteid

tervikvara
[nimisõna, substantiiv]
vara, mida käsitatakse ühe tervikuna

tervis
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi normaalne, häireteta elutegevus, sellest johtuv kehaline, sotsiaalne ja vaimne heaolu

2. (üldisemalt:) organismi seisund

3. organismi (normaalne) seisund

tervisealane
[omadussõna, adjektiiv]
inimese tervisliku seisundiga, terve-olemisega seotud

terviseallikas
[nimisõna, substantiiv]
1. allikas, mille veel usutakse olevat tervistav toime

2. tervisveeallikas

terviseamet
[nimisõna, substantiiv]
riigiamet, mille tegevusvaldkondadeks on tervishoid, nakkushaiguste seire ja epideemiatõrje, keskkonnatervis, kemikaaliohutus ja meditsiiniseadmete ohutus

terviseamps
[nimisõna, substantiiv]
tervislik suutäis

terviseaudit
[nimisõna, substantiiv]
põhjalik tervisekontroll, mis annab tervikliku ülevaate inimese tervisest ning juhised, kuidas oma tervist hoida

tervisedendaja
[nimisõna, substantiiv]
rahvatervise spetsialist, kes sihipäraselt kujundab tervist väärtustavat ja hoidvat elulaadi ning tervislikku elukeskkonda

tervisedendus
[nimisõna, substantiiv]
tervist väärtustava ja hoidva elulaadi ning tervisliku elukeskkonna sihipärane kujundamine

terviseedendaja
[nimisõna, substantiiv]
rahvatervise spetsialist, kes sihipäraselt kujundab tervist väärtustavat ja hoidvat elulaadi ning tervislikku elukeskkonda

terviseedendus
[nimisõna, substantiiv]
tervist väärtustava ja hoidva elulaadi ning tervisliku elukeskkonna sihipärane kujundamine

tervisehäda
[nimisõna, substantiiv]
(igasuguse haiguse, vaevuse või valu kohta)

tervisehäire
[nimisõna, substantiiv]
mingi haigus vm tervisliku seisundi rike

tervisejook
[nimisõna, substantiiv]
tervistav või tervislik jook

tervisejooks
[nimisõna, substantiiv]
korrapärane mõõduka tempoga jooks tervise tugevdamiseks ja enese vormis hoidmiseks

tervisejooksja
[nimisõna, substantiiv]
tervisejooksu harrastaja

tervisekaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart, kuhu kantakse terviseandmed

tervisekahjulik
[omadussõna, adjektiiv]
tervist kahjustav, tervist rikkuv

tervisekahjustus
[nimisõna, substantiiv]
haigus, inimese kehalise või vaimse heaolu häirituse seisund, mis vajab ravi

tervisekaitse
[nimisõna, substantiiv]
abinõud inimestele tervisliku elukeskkonna tagamiseks ning keskkonnaga seonduvate tervisehäirete ja haiguste vältimiseks

tervisekaitsetalitus
[nimisõna, substantiiv]
riiklik asutus, mis terviseohutuse seisukohalt jälgib mitmesuguseid elukeskkonna mõjureid

tervisekapsel
[nimisõna, substantiiv]
kujult kapslilaadne seade erinevateks terviseprotseduurideks (hüdroteraapia, vibromassaaž, infrapunakiirgus vm)

tervisekassa
[nimisõna, substantiiv]
1. riiklik asutus, mis korraldab töötajate ravikindlustust

2. riigiasutus, mis tegeleb ravikindlustusega

tervisekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
tervist väärtustava eluhoiaku ja käitumise (nt tervislik toit, kehaline aktiivsus, turvaseks) kujundamine

tervisekeskus
[nimisõna, substantiiv]
1. perearsti- või eriarstiteenust pakkuv meditsiiniasutus

2. perearsti- või eriarstiteenust pakkuv meditsiiniasutus

tervisekilomeeter
[nimisõna, substantiiv]
liigutamise ja harjutamise mõõtühik, kus kulutatud energia arvutatakse ümber kilomeetriteks (160 kcal = 1 tervisekilomeeter)

tervisekindlustus
[nimisõna, substantiiv]
süsteem, millega tagatakse haigus- ja ravikulude tasumine ning kaotatud sissetuleku hüvitamine

terviseklubi
[nimisõna, substantiiv]
1. sportimisvõimalusi ja tervistamisprotseduure pakkuv asutus

2. sportimisvõimalusi ja tervistamisprotseduure pakkuv asutus

tervisekontroll
[nimisõna, substantiiv]
tervisliku seisundi, tervisenäitajate arstlik ülevaatus

terviseks
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. sõna, mida kasutatakse alkoholi joomisel klaase tõstes või kokku lüües

2. sõna, mida kasutame, kui lööme klaase kokku, et kellegi või millegi auks juua

tervisekõnd
[nimisõna, substantiiv]
korrapärane mõõduka tempoga energiline kõndimine tervise tugevdamiseks ja enese vormis hoidmiseks

tervisekäitumine
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta:) tervisega seonduv käitumisviis ja harjumused (nt toitumine, kehaline aktiivsus, suitsetamine, sõeluuringutel osalemine)

terviseleht
[nimisõna, substantiiv]
tervise teemasid käsitlev väljaanne (nt ajaleht või selle lisa)

tervisemuda
[nimisõna, substantiiv]
ravi otstarbel kasutatav looduslik muda

tervisemure
[nimisõna, substantiiv]
muret tekitav terviseprobleem, haigus vms

tervisenaps
[nimisõna, substantiiv]
kellegi auks, terviseks võetav naps

tervisenäitaja
[nimisõna, substantiiv]
rahva või üksikisiku tervist iseloomustav näitaja (nt südametegevus, vererõhk, veresuhkur)

terviseoht
[nimisõna, substantiiv]
oht tervisele

terviseohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
tervisele ohtlik, tervist ohustav

terviseparandus
[nimisõna, substantiiv]
tervise taastamine või turgutamine (nt kuurordis)

tervisepass
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis registreerib isiku (või looma) tervisliku seisundi ja talle tehtud vaktsineerimised ning võimaldab sel alusel isikut (või looma) tuvastada (nt ravikindlustushüvitiste korral)

terviseprobleem
[nimisõna, substantiiv]
mingi tervisehäda või -häire, sellega seonduvad vaevused (valu vms)

tervisepäev
[nimisõna, substantiiv]
tervise väärtustamisele ja hoidmisele pühendatud päev (ka üritusena)

terviserada
[nimisõna, substantiiv]
tervisespordiks vajalike harjutusvahenditega varustatud ja tähistatud jooksu-, matka- või suusarada

terviserike
[nimisõna, substantiiv]
(oluline) tervisekahjustus, mingi haigus

terviserisk
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, mis võib endast kujutada ohtu inimese tervisele

terviseseisund
[nimisõna, substantiiv]
tervisest tingitud olek teatud ajahetkel

tervisespordiklubi
[nimisõna, substantiiv]
tervisesporti harrastavate inimeste klubi

tervisesport
[nimisõna, substantiiv]
mingi spordiala harrastamine tervise tugevdamiseks ja enese vormis hoidmiseks

tervisesportlane
[nimisõna, substantiiv]
tervisespordi harrastaja

tervisesõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
organismi heaolule, tervisele kasulik, seda säästev vms

terviseteadus
[nimisõna, substantiiv]
erinevaid inimese tervist uurivaid teadusvaldkondi hõlmav teadus

tervisetee
[nimisõna, substantiiv]
(tervisespordi harrastamiseks)

tervisetee
[nimisõna, substantiiv]
(ravim-, taimetee kohta)

tervisetoode
[nimisõna, substantiiv]
tervisele kasulik või ohutu, hrl looduslikest lähteainetest või saadustest valmistatud (toidu)aine või ese

terviseturism
[nimisõna, substantiiv]
reisimine tervise hoidmise või parandamise eesmärgil

tervisetõend
[nimisõna, substantiiv]
tervislikku seisundit, hrl tervise korrasolekut tõendav dokument

terviseuuring
[nimisõna, substantiiv]
uuring tervisliku seisundi hindamiseks tehtav uuring, nt luutiheduse mõõtmine, EKG

tervisevastane
[omadussõna, adjektiiv]
tervisele kahjulik, tervist kahjustav

terviseveed
[nimisõna, substantiiv]
(kuurordi kohta, kus on tervistavad mineraalveed)

tervisevesi
[nimisõna, substantiiv]
ravitoimega mineraalvesi

tervisevõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
võimlemine tervise tugevdamiseks ja enese vormis hoidmiseks

terviseõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. tervist puudutavate teadmiste ja oskuste õpetamine

2. vastav õppeaine

terviseärev
[omadussõna, adjektiiv]
irratsionaalselt ja ärevalt oma tervise pärast muretsev, terviseärevuse all kannatav

terviseärevus
[nimisõna, substantiiv]
1. irratsionaalne mure ja hirm oma tervise pärast, oma terviseseisundi pidev ärev jälgimine

2. ärev enesejälgimine

tervishoid
[nimisõna, substantiiv]
tegevusvaldkond, mis hõlmab üksikisikute tervise edendamist, hoidmist ja taastamist

tervishoidlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tervist hoidev, tervishoiunõuetele vastav

2. tervishoiuga seotud

3. tervishoiuline, sanitaarne

tervishoiualane
[omadussõna, adjektiiv]
tervishoiu valdkonnaga seotud

tervishoiuasutus
[nimisõna, substantiiv]
inimese terviseprobleemidega tegelev asutus (nt haigla, polikliinik, sanatoorium)

tervishoiukomisjon
[nimisõna, substantiiv]
tervishoiuküsimustega tegelev komisjon

tervishoiuline
[omadussõna, adjektiiv]
tervishoiu valdkonnaga seotud

tervishoiuministeerium
[nimisõna, substantiiv]
mõnes riigis meditsiinivaldkonda ning tervishoiupoliitikat korraldav ministeerium

tervishoiuminister
[nimisõna, substantiiv]
meditsiinivaldkonda ning tervishoiupoliitikat korraldav minister mõnes riigis

tervishoiumuuseum
[nimisõna, substantiiv]
muuseum, mis uurib ja eksponeerib anatoomia, meditsiiniajaloo ning riigi tervishoiuga seotud materjale

tervishoiupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi sotsiaalpoliitika osa, mis on suunatud tervise ja tervishoiu väärtustamisele ning tervishoiu eesmärkide saavutamisele

tervishoiusekretär
[nimisõna, substantiiv]
1. tervishoiuasutuse sekretär

2. mingi piirkonna tervishoidu korraldav ametnik

tervishoiusüsteem
[nimisõna, substantiiv]
haiglatest, polikliinikutest jt tervishoiuasutustest koosnev haiguste ennetamise ja ravimise korraldus ühiskonnas

tervishoiuteenus
[nimisõna, substantiiv]
haiguse, vigastuse vms profülaktikaks, diagnoosimiseks, ravimiseks osutatav teenus

tervishoiutöötaja
[nimisõna, substantiiv]
haiglas, polikliinikus vm töötav, haigeid raviv, hooldav vms tööd tegev inimene (nt arst, õde)

tervislik
[omadussõna, adjektiiv]
tervisele kasulik

tervislikkus
[nimisõna, substantiiv]
tervisele kasu toomine, hea tervise toetamine

tervislikult
[määrsõna, adverb]
tervisele kasulikult, tervist säästes ja toetades

tervismuda
[nimisõna, substantiiv]
ravi otstarbel kasutatav looduslik muda

tervist
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. tervitussõna, mida kasutatakse kohtumisel või kellegi poole pöördumisel

2. sõna, mida sa ütled, kui sa kellegagi kohtud

tervistama
[tegusõna, verb]
1. ihu- või hingehädasid ravima, tervist andma, terve(ma)ks tegema

2. terveks tegema

3. tervist andma, tervendama

tervistu
[nimisõna, substantiiv]
1. lõõgastavaid ja tervistavaid veeprotseduure pakkuv puhkeasutus

2. asutus, kus saab puhata, ujuda ja saunas käia

tervistuma
[tegusõna, verb]
1. heasse tervislikku seisundisse jõudma, tervist korda saama, enam mitte haige olema

2. enam mitte haige olema, hea tervise juurde jõudma

tervistusasutus
[nimisõna, substantiiv]
lõõgastavaid ja tervistavaid veeprotseduure pakkuv puhkeasutus, nt spaa

tervistusraie
[nimisõna, substantiiv]
metsa hooldusraie, kus puistust raiutakse välja kuivanud, haigestunud ja vigastatud puud, et parandada puistu tervislikku seisundit

tervisveed
[nimisõna, substantiiv]
(kuurordi kohta, kus on tervistavad mineraalveed)

tervisvesi
[nimisõna, substantiiv]
ravitoimega mineraalvesi

tervitama
[tegusõna, verb]
1. kedagi kohates tutvuse märgiks või kombekohaselt tervitussõnu lausuma või žestidega reageerima

2. sõnade ja/või liigutuste abil näitama, et sa märkad kedagi või pead temast lugu

3. tere ütlema

4. teretama

Ühendtegusõnad: vastu tervitamavastu tervitama

tervitatav
[omadussõna, adjektiiv]
1. oodatud, soovitud

2. rõõmustav, meeldiv

3. teretulnud, rõõmustav, meeldiv

tervitus
[nimisõna, substantiiv]
1. tervitamine

2. žestid, sõnad, väljendid vm, millega tervitatakse nt kellegagi kohtudes, kedagi vastu võttes

3. sõnad või liigutused, millega sa tervitad kedagi, keda kohtad

tervitushüüd
[nimisõna, substantiiv]
tervituseks hõigatav sõna või lause

tervitushüüe
[nimisõna, substantiiv]
tervituseks hõigatav sõna või lause

tervitusjook
[nimisõna, substantiiv]
kuhugi saabumisel pakutav pokaal, klaas või pits joogiga

tervituskiri
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tervitamiseks kirjutatav (ja saadetav) kiri

tervituskohv
[nimisõna, substantiiv]
seminari vm ürituse algul tulijatele pakutav kohv

tervituskõne
[nimisõna, substantiiv]
tervituseks peetav kõne (nt ürituse avamisel, kellegi saabumisel, kedagi väisates)

tervituslaul
[nimisõna, substantiiv]
tervituseks lauldav laul (nt mingi ürituse avamisel, kedagi pidulikult vastu võttes)

tervitusmarss
[nimisõna, substantiiv]
tervituseks mängitav marss nt kellegi saabumisel

tervitusnaps
[nimisõna, substantiiv]
ürituse alguses tervituseks pakutav pits või pokaal alkohoolset jooki

tervitussõna
[nimisõna, substantiiv]
kohtumisel või kellegi poole pöördumisel peetav lühike sõnavõtt

terüleen
[nimisõna, substantiiv]
1. lavsaanile vastav Inglismaa sünteeskiudaine

2. sellest kiust valmistatud riie

tesaurus
[nimisõna, substantiiv]
sõnastik vm sõnakogu, kus sõnad on organiseeritud mõisteliselt, hierarhiliste tähendusseoste kaudu (eeskätt ülamõistete ja sünonüümide, aga ka antonüümide vms kaudu)

tesla
[nimisõna, substantiiv]
magnetilise induktsiooni ühik SI-süsteemis

tessa
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 2.

2. mingis järjekorras 2. kohal

tessalooniklane
[nimisõna, substantiiv]
1. (Piiblis:) Tessaloonika elanik

2. Tessaloonika kristlane

tessatin
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne pinnamõõt, umbes 1,1 hektarit

2. endisaegne pinnamõõt

tessellatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. pinna katmine korduvate, hrl geomeetriliste kujutistega ilma lünkade ja kattumisteta

2. sel viisil loodud pilt, muster, mosaiikpind vms

tessituur
[nimisõna, substantiiv]
enim esinev helikõrguste vahemik häälerühma või muusikariista partiis muusikateoses või selle osas

test
[nimisõna, substantiiv]
1. standardiseeritud ülesannete või küsimuste kogum, millega uuritakse ja hinnatakse inimese võimeid ja omadusi või teadmisi ja oskusi

2. selleks korraldatud üritus

3. kirjalikult või suuliselt esitatud küsimused, mille abil tehakse kindlaks, kas inimene tunneb teatud valdkonda

testaator
[nimisõna, substantiiv]
1. pärandaja, kes teeb oma pärandi kohta surma puhuks korraldusi

2. testamenditegija

testamendijärgne
[omadussõna, adjektiiv]
testamendile vastav, testamendiga määratud

testamenditegija
[nimisõna, substantiiv]
1. pärandaja, kes teeb oma pärandi kohta surma puhuks korraldusi

2. testamenditegija

testamenditäitja
[nimisõna, substantiiv]
1. pärandaja poolt tema tahteavalduse täideviijaks määratud isik

2. pärandaja poolt tema tahteavalduse täideviijaks määratud isik, testamenditegija

testament
[nimisõna, substantiiv]
1. pärandamist tõestav dokument (või ühepoolne tahteavaldus), millega pärandaja teeb oma surma puhuks pärandi kohta korraldusi

2. dokument, millega sa ütled, kellele läheb sinu vara ja raha pärast sinu surma

3. pärandit tõestav dokument v ühepoolne tahteavaldus

testamentaarne
[omadussõna, adjektiiv]
testamendil põhinev, testamendijärgne

testamentlik
[omadussõna, adjektiiv]
uus- või vanatestamentlik

testeerija
[nimisõna, substantiiv]
1. pärandaja, kes teeb oma pärandi kohta surma puhuks korraldusi

2. testamenditegija

testeerima
[tegusõna, verb]
testamenti tegema, testamendiga pärandama

tester
[nimisõna, substantiiv]
vahend mingi näidu mõõtmiseks, mingi seisu hindamiseks

testija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes midagi katsetab või kontrollib (kasutuskõlblikkuse, nõuetele vastavuse või vigade kindlakstegemiseks)

testikatse
[nimisõna, substantiiv]
(autospordis:) enne põhivõistlust tehtavad kiiruskatsed, mis on ühtlasi piirnormiks

testima
[tegusõna, verb]
testiga võimeid ja omadusi või teadmisi ja oskusi mõõtma, kellelegi testi tegema

Ühendtegusõnad: ära testimaära testima

testimine
[nimisõna, substantiiv]
1. algse mudeli, rakenduse vm kasutamine, et hinnata selle töökindlust, IT valdkonnas prototüüpimisele järgnev etapp

2. millegi või kellegi sobivuse järeleproovimine

testimispunkt
[nimisõna, substantiiv]
(ajutine) koht, kus saab anda analüüsimiseks (nt koroonatestimiseks) minevat proovi

testis
[nimisõna, substantiiv]
mehe suguelund, ovaalne paariselund, milles valmivad seemnerakud

testisõit
[nimisõna, substantiiv]
sõiduvahendit katsetav, kontrolliv või sõitmist harjutav sõit

testitav
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes sooritab mingit testi omaduste, võimete, teadmiste või oskuste kontrolliks

testosteroon
[nimisõna, substantiiv]
1. olulisim meessuguhormoon, mis reguleerib isassuguelundite arengut ja talitlust

2. meessuguhormoon

testprogramm
[nimisõna, substantiiv]
arvutiprogramm mingi seadme või selle osade talitluse kontrollimiseks

testriba
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne riba, mida kasutatakse mingite proovide võtmiseks (nt veresuhkru mõõtmiseks, pH taseme määramiseks)

testtabel
[nimisõna, substantiiv]
1. pilt, mille televisioonikujutise järgi häälestatakse elektroonilisi seadmeid, eriti televiisoreid

2. kujutis teleri häälestamiseks

tetaania
[nimisõna, substantiiv]
1. haigusseisund, mida iseloomustavad tugevad pingsad lihasekrambid

2. lihasekrampides avalduv haigus

tête-à-tête
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kahekesi omavahel, kõrvaliste isikute juuresolekuta

2. kahekesi, ilma kõrvaliste isikute juuresolekuta

tetraedriit
[nimisõna, substantiiv]
hall kuni must mineraal, hrl tetraeedrikujuliste kristallidega vasemaak

tetraeeder
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) (korrapärane) hulktahukas, millel on neli tahku

tetraeedriline
[omadussõna, adjektiiv]
neljatahuline

tetraetüülplii
[nimisõna, substantiiv]
mootorikütuse plahvatuskindlust suurendav aine, väga mürgine värvuseta vedelik

tetragonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
nelinurga kujuga

tetragoon
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, millel on neli tippu, mis on ühendatud sirglõikudega

tetrahord
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaliste helide neljaastmeline helirida

2. neljaastmeline helirida

tetrakord
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaliste helide neljaastmeline helirida

2. neljaastmeline helirida

tetraloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. neli kirjandusteost (nt romaani), lavastust või filmi, mis moodustavad sisulise terviku

2. neli teost, mis moodustavad terviku

tetrameeter
[nimisõna, substantiiv]
antiikluulest pärinev neljajalaline värss

tetrapakend
[nimisõna, substantiiv]
nelitahukakujuline joogipakend

tetrapakk
[nimisõna, substantiiv]
nelitahukakujuline joogipakend

tetrapleegia
[nimisõna, substantiiv]
halvatus, mille tagajärjel kaotavad osaliselt või täielikult liikumisvõime kõik jäsemed

tetraploid
[nimisõna, substantiiv]
organism, kelle rakkudes on neli kromosoomikomplekti või genoomi

tetraploidne
[omadussõna, adjektiiv]
neljakordse kromosoomide arvuga iseloomustuv

tetrarh
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi maa-ala neljanda osa valitseja

2. hellenismi ja Rooma keisririigi ajal teatud maa-ala valitseja, kes esindas Rooma keisrit

tetrarhia
[nimisõna, substantiiv]
1. võimu kuulumine neljale valitsejale

2. tetrarhi valitseda olev maa-ala

tetratsükliin
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud laia toimealaga antibiootikum

2. antibiootikum

tetrood
[nimisõna, substantiiv]
nelja elektroodiga elektronlamp

tetrüül
[nimisõna, substantiiv]
vees lahustumatu valge plahvatusohtlik aine, mida kasutatakse lõhkeainena

teurgia
[nimisõna, substantiiv]
maagia jumalate ja vaimude mõjutamiseks

teutoon
[nimisõna, substantiiv]
1. Jüütimaa läänerannikul ja Elbe suudmealal elanud germaani hõimu liige

2. germaanlaste hõimu liige

3. sakslane

tex
1. kiu või lõnga jämeduse mõõtühik, 1000 m pikkuse kiu või lõnga raskus grammides (1 tex = 1 g / 1000 m)

2. kiu v lõnga jämeduse mõõtühik

texaslane
[nimisõna, substantiiv]
Texase elanik

tex-mex
[nimisõna, substantiiv]
Texase osariigi ja Mehhiko piirialade toiduvalmistamisviis ja roogade valik, milles on segunenud mõlema ala mõjutused

thatcherlik
[omadussõna, adjektiiv]
ranget majanduspoliitikat pooldav, 1980-ndate Suurbritannia peaministri Margaret Thatcheri majanduspoliitikale omane

thriller
[nimisõna, substantiiv]
1. põnev, pingestatud sündmustikuga romaan, jutustus, film vms

2. põnevusfilm

3. põnevusjutt

tiaara
[nimisõna, substantiiv]
1. paavsti kolmekordse krooni kujuline peakate pidulikeks puhkudeks

2. paavsti kolmekordne kroon

tiamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. üks B-rühma vitamiinidest (B1-vitamiin), toiduainetest (nt õllepärmist, hirsist) saadav aine, mis reguleerib seedimist

2. vitamiin B1

tiba
[nimisõna, substantiiv]
1. piisk, tilk (hrl vihmapiisa kohta)

2. väike kogus

tiba
[määrsõna, adverb]
1. õige vähesel määral, üsna natuke

2. natuke, pisut, veidi

tibake
[määrsõna, adverb]
1. õige vähesel määral, üsna natuke

2. natuke, pisut, veidi

tibake
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

tibakene
[määrsõna, adverb]
1. õige vähesel määral, üsna natuke

2. natuke, pisut, veidi

tibakene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

tibama
[tegusõna, verb]
(hrl vihma kohta:) vaikselt sadama

tibamisi
[määrsõna, adverb]
tibahaaval, väikeste tilkadena

tibatama
[tegusõna, verb]
(vihma kohta:) üksikute harvade piiskadena sadama

tibatilluke
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt väike

2. pisitilluke, väga tilluke

tibatillukene
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt väike

2. pisitilluke, väga tilluke

tibens-tobens
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
nii nagu vaja, korras, tipp-topp

tiben-toben
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
nii nagu vaja, korras, tipp-topp

tibetoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. Tiibeti riigi ajalugu ning tiibeti keelt, kultuuri ja pärimuslikku teadust uuriv eriteadlane

2. tibetoloogia eriteadlane

tibetoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. Tiibeti riigi ajalugu ning tiibeti keelt, kultuuri ja pärimuslikku teadust uuriv orientalistika haru

2. orientalistika haru

tibi
[nimisõna, substantiiv]
välimusele suurt rõhku panev, hrl efektne, silmahakkav tüdruk või noor naine

tibima
[tegusõna, verb]
väikeste sammudega tippima

tibin
[nimisõna, substantiiv]
välimusele suurt rõhku panev, hrl efektne, silmahakkav tüdruk või noor naine

tibistama
[tegusõna, verb]
(vihma kohta:) üksikute harvade piiskadena sadama

tibi-tibi
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (kanade, tibude kutsumiseks)

2. kanade, tibude kutsumiseks

tibla
[nimisõna, substantiiv]
(venelase kohta)

tibu
[nimisõna, substantiiv]
1. noor, hrl veel udusulis kana- vm kodulinnupoeg

2. noor kana või kukk

tibuke
[nimisõna, substantiiv]
1. (hellitavalt beebi, väikelapse kohta)

2. lapse kohta

tibukene
[nimisõna, substantiiv]
1. (hellitavalt beebi, väikelapse kohta)

2. lapse kohta

tibukollane
[omadussõna, adjektiiv]
udusulis kanapoja värvi kollane, helekollane

tibula
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone või ruum tibude kasvatamiseks

2. hoone v ruum tibude kasvatamiseks

tibupoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. noor, hrl veel udusulis kana- vm kodulinnupoeg, tibu

2. kanapoeg

tibutagi
[nimisõna, substantiiv]
1. (mõnust, õnnest, erutusest tingitud) kananahk ihul

2. kananahk

tibutama
[tegusõna, verb]
(vihma kohta:) üksikute harvade piiskadena sadama

tibutants
[nimisõna, substantiiv]
populaarne seltskonnatants 1980. aastatel

tige
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebasõbraliku, vihase või ründava olekuga

2. ründavalt, vihaselt tegutsev või sel viisil mõjuv

3. selline, kes pole iseloomult lahke ega sõbralik (ja kes võib sulle teha midagi halba)

4. õel, tige

tigedalt
[määrsõna, adverb]
ebasõbralikkust, tigedust ilmutades, vaenulikkust või õelust väljendavalt

tigedamalt
[määrsõna, adverb]
rohkem tigedalt

tigedamini
[määrsõna, adverb]
rohkem tigedalt

tigedasti
[määrsõna, adverb]
ebasõbralikkust, tigedust ilmutades, vaenulikkust või õelust väljendavalt

tigedik
[nimisõna, substantiiv]
tigeda loomuga inimene (või tige loom)

tigedus
[nimisõna, substantiiv]
õel, kuri või ründav hoiak, teistele halvasti ütlemine

tigedusehunnik
[nimisõna, substantiiv]
tigeda, kurja loomusega inimene

tigekops
[nimisõna, substantiiv]
tigeda, kurja loomusega inimene

tigenema
[tegusõna, verb]
1. tigeda(ma)ks saama või minema

2. tigeda[ma]ks saama v minema

tigestama
[tegusõna, verb]
tigedaks tegema

tigestuma
[tegusõna, verb]
1. tigedaks minema või muutuma

2. tigedaks muutuma v minema

tigetsema
[tegusõna, verb]
tige olema, tigedust ilmutama

tiglits
[nimisõna, substantiiv]
ohakalind

tigrai
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Eritreas ja Etioopia põhjaosas elava rahva liige

tigree
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Eritreas ja Etioopia põhjaosas elava rahva liige

tigrinja
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Eritreas ja Etioopia põhjaosas elava rahva liige

tigu
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme kehaga väike selgrootu loom, kes roomab ja kelle seljal on hrl spiraalne lubiainest koda

2. väike pehme loom, kellel on selja peal teatud kõva osa, mille sisse ta ennast tõmmata saab

tigudiivan
[nimisõna, substantiiv]
keerduvate otstega diivan

tigukiirusel
[määrsõna, adverb]
väga aeglaselt

tigukonveier
[nimisõna, substantiiv]
konveier, mille torus või rennis teisaldab lasti pöörlev tigukruvi

tigukruvi
[nimisõna, substantiiv]
1–4-käigulise keermega (silindriline) masinaelement

tigupost
[nimisõna, substantiiv]
harilik postside (võrreldes elektronpostiga, pidades silmas esimese suhtelist aeglust)

tiguratas
[nimisõna, substantiiv]
tigukruviga hambuv hammasratas, mida mida kasutatakse tiguülekandes pöörlemisliikumise ülekandmiseks võllide vahel

tigusammul
[määrsõna, adverb]
väga aeglaselt

tigutriöör
[nimisõna, substantiiv]
keermeliste pindadega seemnete puhastamise ja sortimise masin

tiguülekanne
[nimisõna, substantiiv]
teost ja tigurattast koosnev mehhanism pöörlemise ülekandmiseks kiivaste telgede vahel

tihane
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese peenikese nokaga (ja kollase kõhualusega) väike lind

2. teatud väike lind. Eestis on levinud liik, mida iseloomustab kollane kõht

tihasekull
[nimisõna, substantiiv]
1. pika sabaga loomtoiduline lind, kes sööb putukaid ja nende vastseid, kahepaikseid, roomajaid, närilisi ja väikseid linde

2. lind

tihashein
[nimisõna, substantiiv]
pea kogu maakeral levinud lillakassiniste õitega rohttaim

tihe
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljudest ühesugustest lähestikku asetsevatest osadest koosnev

2. selline, mis koosneb paljudest samasugustest üksteise lähedal paiknevatest osadest

3. mitte hõre

tiheasustatud
[omadussõna, adjektiiv]
tiheasustusega

tiheasustus
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kuhu on asunud elama palju inimesi (vastandatuna hajaasustusele)

tiheasustusala
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt inimestega asustatud maa-ala (nt linna, alevi territoorium)

tihedakoeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tiheda koega

2. sellisest materjalist

tihedalt
[määrsõna, adverb]
1. väga lähestikku, külg külje kõrval asetsevalt (ka selliselt asetseva arvulist rohkust silmas pidades)

2. tugevasti kokku surutuna või millegi vastu hoiduvana, vähima avauseta

3. üksteisele väga lähedal

tihedamalt
[määrsõna, adverb]
(asetuselt, paiknemiselt) rohkem üheskoos, vähema vahemaaga üksteise vahel, rohkem tihedasti

tihedamini
[määrsõna, adverb]
(asetuselt, paiknemiselt) rohkem üheskoos, vähema vahemaaga üksteise vahel, rohkem tihedasti

tihedapuhmikuline
[omadussõna, adjektiiv]
(rohttaime kohta:) selline, kus võsud moodustavad tiheda puhmiku

tihedasti
[määrsõna, adverb]
1. väga lähestikku, külg külje kõrval asetsevalt (ka selliselt asetseva arvulist rohkust silmas pidades)

2. tugevasti kokku surutuna või millegi vastu hoiduvana, vähima avauseta

3. üksteisele väga lähedal

tihedasüüline
[omadussõna, adjektiiv]
(puidu kohta:) kõva, tiheda süüga

tihedus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi hulk või kogus pinna-, ruumi-, pikkus- või harvemini ajaühiku kohta

2. tihe-olek

tihedushoovus
[nimisõna, substantiiv]
vee tiheduse erinevustest põhjustatud hoovus

tihedusmõõtur
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku või gaasi tiheduse mõõtmise riist

tiheladu
[nimisõna, substantiiv]
kitsa reavahega trükiladu

tiheli
[määrsõna, adverb]
tihedalt, tihedasti

tihemini
[määrsõna, adverb]
ajaliselt tihedamalt, sagedamini

tihend
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend, mis väldib või vähendab vedeliku, auru, gaasi vm aine läbitungimist detailidevahelisest pilust

2. tihendusvahend

tihendama
[tegusõna, verb]
1. hulgalt, asetuselt midagi tihedamaks tegema (arvu, hulka suurendades)

2. sagendama

tihendrõngas
[nimisõna, substantiiv]
ümmarguse ristlõikega tihend

tihendus
[nimisõna, substantiiv]
1. tihendamine või selle tulemus

2. tihenenud koht

3. tihendamine

4. tihend

tihenduskarp
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mis aitab tihendada rõhu all töötavast seadmest väljaulatuvat või seadme külge kinnitatavat pöörlevat võlli või edasi-tagasi liikuvat (kolvi)varrast

tihendusmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin, mille tööseadme veeremine, trampimine või vibratsioon tihendab materjale (nt killustikku, pinnast, asfaltkatet)

tihendusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
materjal liite-, ühenduskohtade tihendamiseks

tihenema
[tegusõna, verb]
hulgalt, asetuselt tiheda(ma)ks minema või muutuma

tihi
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimängus ühe mängukorra ajal välja käidud kaardid, mis lähevad tugevaima kaardi välja pannud mängijale

2. kaardimängus

tihkama
[tegusõna, verb]
1. julgema midagi väljendada või midagi teha, hrl kartes teist poolt segada või rünnata

2. julgema

tihke
[omadussõna, adjektiiv]
tihedasti koosseisvatest osadest moodustuv, konsistentsilt kõva, sitke

tihkelt
[määrsõna, adverb]
kõvasti ja kindlalt ühendatuna või millegi vastu hoiduvana

tihkendama
[tegusõna, verb]
kõvaks, sitkeks, tihkeks tegema

tihkenema
[tegusõna, verb]
kõvemaks, sitkemaks, tihkemaks minema

tihkestama
[tegusõna, verb]
kõvaks, sitkeks, tihkeks tegema

tihkesti
[määrsõna, adverb]
1. väga lähestikku, külg külje kõrval asetsevalt (ka selliselt asetseva arvulist rohkust silmas pidades)

2. tugevasti kokku surutuna või millegi vastu hoiduvana, vähima avauseta

3. üksteisele väga lähedal

tihkesti
[nimisõna, substantiiv]
tihkestav aine

tihkestuma
[tegusõna, verb]
(koe kohta:) kõvaks, tihkeks minema

tihkjas
[omadussõna, adjektiiv]
üsna tihke, tihkepoolne

tihkuma
[tegusõna, verb]
tasakesi, nuuksudes nutma

tihnik
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe, raskesti läbipääsetav (valguseta) (kuuse)mets või võsa

2. tihedalt, läbipõimunult kasvavate taimede, okste vms kogum

tihnitähniline
[omadussõna, adjektiiv]
(tihedalt) tähniline, paljude (väikeste) tähnidega

tihti
[määrsõna, adverb]
1. väikeste vaheaegade järel, aina kordudes

2. paljudel juhtudel

3. väikeste vaheaegade järel

tihtilugu
[määrsõna, adverb]
1. üsna sageli, üsna tihti

2. üsna sageli

tihtima
[tegusõna, verb]
1. laeva, paadi, plankude vms pragusid, vahesid kinni toppima, liitekohti tihendama

2. tihendama

tihtine
[omadussõna, adjektiiv]
tihti esinev, sagedane

tihtipeale
[määrsõna, adverb]
1. üsna sageli, üsna tihti

2. üsna sageli

tihtipuhku
[määrsõna, adverb]
1. üsna sageli, üsna tihti

2. üsna sageli

tihttuul
[nimisõna, substantiiv]
poolpõiki vastu puhuv tuul

tihu
[nimisõna, substantiiv]
1. puidu mahuühik, mille aluseks on 1 m^3 puhta puidu maht ilma koore ja õhuvahedeta

2. puidumassi kuupmeeter

tihumeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. puidu mahuühik, mille aluseks on 1 m^3 puhta puidu maht ilma koore ja õhuvahedeta

2. puidumassi kuupmeeter

tihutama
[tegusõna, verb]
peent vihma sadama, pihutama, udutama

tihv
[nimisõna, substantiiv]
kangaspuudel kanga vahelike vahele pandav pulk või liist

tihvt
[nimisõna, substantiiv]
1. silindriline või kooniline metallpulk (detailide ühendamiseks või ettenähtud asendis hoidmiseks)

2. ühendusdetail

tihvthammas
[nimisõna, substantiiv]
juurekanalisse paigutatud tihvtist ja selle külge kinnitatud kroonist koosnev kunsthammas

tii
[nimisõna, substantiiv]
(golfis:) tikk, millele avalöögil asetatakse pall, avalöögitikk

tiib
[nimisõna, substantiiv]
1. (lindudel, putukatel:) keha küljele kinnituv lendamist võimaldav kulgemiselund

2. üks kahest osast, mille abil lind või putukas lendab

tiibadjutant
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne sõjaväeline ametikoht, nt riigivalitseja adjutant vm kõrgem käsundusohvitser

2. keisri õukonna juurde arvatud ohvitseri aunimetus

tiibaltar
[nimisõna, substantiiv]
altar, mille kõrge dekoratiivne tagaosa (ehk retaabel) on varustatud liigutatavate külgosadega

tiibama
[tegusõna, verb]
1. (sõjategevuses:) külgedelt, tiivalt vastase märki või lahingukorda tulistama

2. külgedelt haarama, tiibhaarangut tegema

3. tiibhaarangut tegema

tiibehitis
[nimisõna, substantiiv]
peahoonega risti, rööbiti vm viisil ühendatud ehitiseosa

tiibetlane
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Tiibeti kiltmaal ja Hiinas elava rahva liige

2. Tiibeti päritolu inimene

tiibhaarang
[nimisõna, substantiiv]
1. vastase haaramine küljelt

2. vastase haaramine tiivalt, küljelt, tiibamine

tiibhobu
[nimisõna, substantiiv]
1. India ookeani troopiliste rannikuvete kala, kellel on suured tiibjad rinnauimed

2. kala

tiibhoone
[nimisõna, substantiiv]
peahoonega risti, rööbiti vm viisil ühendatud ehitiseosa

tiibjalalised
[nimisõna, substantiiv]
selts meres elavaid tigusid, kelle iseloomulikuks tunnuseks on jala ülemisest osast moodustunud külgmised uimed

tiibjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tiiba meenutav, tiivataoline

2. tiivataoline, tiivakujuline

tiibkala
[nimisõna, substantiiv]
soojades meredes korallriffide vahel elav kala, kellel on erakordselt pikkade kiirtega rinna- ja seljauimed

tiibklaver
[nimisõna, substantiiv]
tiivakujulise rõhtasendis kõlakastiga klaver

tiibkostüüm
[nimisõna, substantiiv]
(langevarjuril:) nahkhiirt meenutav kostüüm, mille kahekordne kate täitub lennu ajal õhuga ning muudab kostüümi tiiva sarnaseks

tiiblema
[tegusõna, verb]
lendlema

tiiblöök
[nimisõna, substantiiv]
rünnak, mis lähtub (lahinguvälja) äärelt või küljelt

tiibmutter
[nimisõna, substantiiv]
käsitsi kinni- ja lahtikeeramist hõlbustavate tiibjate osadega kinnitusmutter

tiibpähklipuu
[nimisõna, substantiiv]
sulgjate lehtede ja tiivuliste viljadega lõunamaine lehtpuu

tiibrakett
[nimisõna, substantiiv]
mehitamata, lõhkelaenguga lennuaparaat, millel on nii raketi kui lennuki tunnuseid

tiibsisalik
[nimisõna, substantiiv]
1. ürgajal elanud kuni 9-meetrise tiivaulatusega lennuvõimeline roomaja

2. ürgaja lennuvõimeline roomaja

tiibtuli
[nimisõna, substantiiv]
küljelt, piki rinnet suunatud tuli, flankeeriv tuli

tiibuks
[nimisõna, substantiiv]
kahe poolega uks

tiibur
[nimisõna, substantiiv]
laev, mille kere alla on kinnitatud tõstejõudu tekitavad tiivad

tiiburlaev
[nimisõna, substantiiv]
laev, mille kere alla on kinnitatud tõstejõudu tekitavad tiivad

tiibvari
[nimisõna, substantiiv]
langevarju erivariant, mille kupliosas olevad tunnelid täituvad kukkumisel õhuga ning moodustub tiiva kujuga vari

tiibvili
[nimisõna, substantiiv]
1. pähklitaoline tiibjate lisamoodustistega sulgvili (peamiselt lehtpuudel)

2. tiibjate lisemetega sulgvili

tiidakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. viltu vajunud, ümber kukkumas

2. viltu vajunud, vildakil

tiidakile
[määrsõna, adverb]
viltu, vildakile

tiideviltu
[määrsõna, adverb]
viltu

tiidsalt
[määrsõna, adverb]
kiiresti, kärmesti

tiidsasti
[määrsõna, adverb]
kiiresti, kärmesti

tiidus
[omadussõna, adjektiiv]
1. ettevõtlik, hakkamist täis, kiire ja kerge liikumisega

2. tragi, kärmas

tiidus
[nimisõna, substantiiv]
45-kraadise nurgaga nurgamõõteriist

tiigel
[nimisõna, substantiiv]
1. tulekindlast materjalist nõu ainete tööstuslikuks või laboratoorseks kuumutamiseks, sulatamiseks vms

2. tulekindel kuumutusnõu

tiigelahi
[nimisõna, substantiiv]
tööstusahi, milles kuumutatav, keedetav või sulatatav materjal või ese paikneb tiiglis

tiiger
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna- ja Ida-Aasia metsatihnikutes elutsev suur vöödilise karvkattega kaslane

2. suur kassi moodi loom, kelle kollase karva peal on mustad triibud

tiigerhai
[nimisõna, substantiiv]
tumepruunide põik- ja ristivöötidega hai

tiigerkrevett
[nimisõna, substantiiv]
krevett musta triibuga koorel, mis jääb pärast puhastamist alles ka lihale

tiigerlehik
[nimisõna, substantiiv]
troopilise Ameerika metsade alustaimestiku kaunimustriliste lehtedega igihaljas rohttaim, Eestis toataim

tiigerliilia
[nimisõna, substantiiv]
tumedalaiguliste telliskivipunaste õitega liilia, Eesti vana taluaia taim

tiigerpüüton
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna- ja Kagu-Aasias elutsev suur tumedalaiguline madu, maailma suurimaid madusid

tiigersaag
[nimisõna, substantiiv]
pendeldava raamistiku küljes oleva saekettaga mehaaniline saag puidu järkamiseks

tiigersääsk
[nimisõna, substantiiv]
Euroopasse levinud Kagu-Aasiast pärit sääsk, kes kannab edasi nt troopilist dengepalavikku

tiiger-tömpsuu
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika ja Mehhiko suure suuga kahepaikne, kelle isendid jäävad külmades veekogudes vastsejärku, soojades aga arenevad täiskasvanuks

tiigikala
[nimisõna, substantiiv]
tiigis kasvatatav kala

tiigikalakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
kalade kasvatamine tiikides

tiigikana
[nimisõna, substantiiv]
1. kinnikasvavail veekogudel ja järvede kaldataimestikus pesitsev hakisuurune lind

2. lind

tiigikonn
[nimisõna, substantiiv]
väike roheline, ka kollane mustalaigulise seljaga konn

tiigilendlane
[nimisõna, substantiiv]
üks suuremaid Eestis esinevaid nahkhiiri

tiigi-roolind
[nimisõna, substantiiv]
ühtlaselt pruunika sulestikuga omapäraselt häälitsev väike rändlind

tiigriaasta
[nimisõna, substantiiv]
(Hiina kalendri järgi:) aasta, mida mõjutab tiigri märk

tiigrihüpe
[nimisõna, substantiiv]
suur samm edasi (hrl IT-võimaluste arengus)

tiigrikutsikas
[nimisõna, substantiiv]
väike kasvueas tiiger

tiigripoeg
[nimisõna, substantiiv]
väike kasvueas tiiger

tiigrisilm
[nimisõna, substantiiv]
kuldpruun viiruline omapäraselt helklev poolvääriskivi

tiik
[nimisõna, substantiiv]
1. väike looduslik või inimtekkeline seisuveekogu

2. kunstlik või looduslik järvest väiksem veekogu

tiikpuit
[nimisõna, substantiiv]
tiikpuupuit väga kõva ja vastupidav ilusa toimega kollakaspruun väärispuiduna

tiikpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasias kasvav äärmiselt vastupidava puiduga võimas lehtpuu

2. Kagu-Aasia lehtpuu

tiim
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi lähimad abilised või mõttekaaslased

2. eriülesandega töörühm

3. rühm inimesi, kes koos töötavad

tiimitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. meeskonnana töötamine ühtse eesmärgi nimel

2. meeskonnana töötamine ühtse eesmärgi nimel, töö organiseerimise viise

tiin
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne pinnamõõt, umbes 1,1 hektarit

2. endisaegne pinnamõõt

tiine
[omadussõna, adjektiiv]
(imetajate emaslooma kohta:) oma organismis arenevat loodet kandev

tiinekas
[nimisõna, substantiiv]
noor inimene, kes on umbes 11–17-aastane

tiiner
[nimisõna, substantiiv]
noor inimene, kes on umbes 11–17-aastane

tiinestama
[tegusõna, verb]
tiineks tegema

tiinestuma
[tegusõna, verb]
tiineks jääma

tiinestus
[nimisõna, substantiiv]
1. tiinestamine

2. tiinestumine

tiinus
[nimisõna, substantiiv]
imetajate emaslooma füsioloogiline seisund loote kandmise ajal

tiinusaeg
[nimisõna, substantiiv]
tiinuse kestus

tiinusperiood
[nimisõna, substantiiv]
tiinuse kestus

tiir
[nimisõna, substantiiv]
1. ringjoone vm suletud kõverjoone kujuline liikumine, mis algab ja lõpeb samas punktis

2. see, kui inimesed või asjad liiguvad nii, et sissepoole jääb ring

tiir
[nimisõna, substantiiv]
pikkade kitsaste tiibade, harkis saba ja lühikeste jalgadega väike kajaka moodi veelind

tiir
[nimisõna, substantiiv]
laskeharjutusteks ja -võistlusteks kohandatud maa-ala või ruum

tiirane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl halvustava varjundiga:) suguiha kütkes olev, sugukihu, kiima tundev või väljendav

2. ihar, himur

tiiraselt
[määrsõna, adverb]
(hrl halvustava varjundiga:) suguiha kütkes olevana, kiima tundes või seda väljendades

tiirastama
[tegusõna, verb]
1. tiiraseks tegema

2. tiiraseks tegema

tiirasus
[nimisõna, substantiiv]
tiirane olek

tiira-taara
[määrsõna, adverb]
taarudes, kõikudes, lookeid tehes

tiirlema
[tegusõna, verb]
1. kehast väljaspool asuva keskpunkti (või telje) ümber liikuma, tiire tegema

2. tiire tegema, keerlema, pöörlema

tiirlemisperiood
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mis kehal (nt taevakehal, kosmoseaparaadil) kulub ühe täistiiru sooritamiseks ümber teise keha

tiirud
[nimisõna, substantiiv]
1. kõhuõõneelundite haiguslikest seisundeist põhjustatud ägedad valuhood hobustel (harvemini veistel, sigadel, koertel)

2. ägedad valuhood hobustel vm loomadel

tiirutama
[tegusõna, verb]
1. tiire, ringe tegema

2. siia-sinna, kohast kohta liikuma

Ühendtegusõnad: ringi tiirutamaringi tiirutama

tiisel
[nimisõna, substantiiv]
vahend veoki või mingi riista või seadeldise, nt loomarakendi, traktorihaagise juhtimiseks või vedamiseks

tiiser
[nimisõna, substantiiv]
filmi, saadet vaatama meelitav hrl väga lühike eelreklaam

tiisiker
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes põeb tuberkuloosi

2. tuberkuloosi põdeja

tiisikus
[nimisõna, substantiiv]
tuberkuloosibakteri (Kochi kepikese) tekitatud pikaldase kuluga nakkushaigus, mis kõige sagedamini kahjustab kopse

tiisikushaige
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes põeb tuberkuloosi

2. tuberkuloosi põdeja

tiiskant
[nimisõna, substantiiv]
1. (lapse, poisi) kõrge hääl

2. kõrge kile hääl

tiisu
[nimisõna, substantiiv]
1. (lastekeeles, hellitavalt:) kass

2. kass, kiisu

tiitel
[nimisõna, substantiiv]
1. seisust, teaduskraadi, positsiooni tähistav nimetus

2. aunimetus

tiitelleht
[nimisõna, substantiiv]
raamatu või veebiväljaande alguses olev leht, millel on autori nimi, teose pealkiri, ilmumisandmed

tiiter
[nimisõna, substantiiv]
uuritava aine koguse kindlaksmääramiseks kasutatava reaktiivlahuse kontsentratsioon

tiitlikaitsja
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmameistri vms tiitli omanik, kes taotleb uuesti sama tiitli võitmist

2. maailma- vm meister, kes taotleb uuesti sama tiitli võitmist

tiitlimatš
[nimisõna, substantiiv]
matš maailma- vm meistri selgitamiseks (nt males, poksis)

tiitlipretendent
[nimisõna, substantiiv]
maailmameistri vms tiitli taotleja

tiitlisoosik
[nimisõna, substantiiv]
arvatav, eeldatav maailmameistri vms tiitli võitja

tiitlistik
[nimisõna, substantiiv]
isiku ameti- ja aunimetused

tiitlivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
1. spordivõistlus meistritiitlile

2. kõrgetasemelised võistlused riigi vm piirkonna parima võistleja või võistkonna selgitamiseks mingil spordialal

tiitlivõit
[nimisõna, substantiiv]
võit tiitlivõistlustel

tiitrid
[nimisõna, substantiiv]
seletav tekst filmis või telesaates (pealkiri, andmed tegijate kohta, seletav vahetekst vms)

tiitrima
[tegusõna, verb]
1. uuritava aine lahusele lisama kindla kontsentratsiooniga reaktiivilahust, et teha kindlaks uuritava aine kogust või kontsentratsiooni

2. lahust analüüsima

tiivakas
[omadussõna, adjektiiv]
suurte tiibadega

tiivakont
[nimisõna, substantiiv]
linnu tiivas paiknev luu (nt küünarluu, kodarluu)

tiivaküüdus
[nimisõna, substantiiv]
läikiv heledam laik linnu tiivasulestikus

tiivalaik
[nimisõna, substantiiv]
läikiv heledam laik linnu tiivasulestikus

tiivaluu
[nimisõna, substantiiv]
linnu tiivas paiknev luu (nt küünarluu, kodarluu)

tiivalöök
[nimisõna, substantiiv]
tiibade allapoole suunatud liigutus (hrl lendamisel)

tiivamees
[nimisõna, substantiiv]
äärmine sõdur rivis

tiivamärgis
[nimisõna, substantiiv]
tiiva külge kinnitatav märgis lindude märgistamisel

tiivanukk
[nimisõna, substantiiv]
linnu tiiva kehapoolseim osa, mis toetub õlavarreluule

tiivapaar
[nimisõna, substantiiv]
(linnu, lennumasina vm) kaks tiiba

tiivaplagin
[nimisõna, substantiiv]
tiivalöökide tekitatud plaksuv heli

tiivapuu
[nimisõna, substantiiv]
ree veerepuu

tiivarips
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi flirtimine, kellelegi külgelöömine

2. flirt, kuramaaž

tiivaripsutama
[tegusõna, verb]
kellegagi flirtima, kellelegi külge lööma

tiivaripsutus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi flirtimine, kellelegi külgelöömine

2. flirt, kuramaaž

tiivas
[nimisõna, substantiiv]
suurema linnu (nt hane, pardi) tiib endisaegse pühkimisvahendina

tiivasoon
[nimisõna, substantiiv]
kitiinist toruke putuka tiivas

tiivasulg
[nimisõna, substantiiv]
linnu tiivas olev sulg

tiivatähn
[nimisõna, substantiiv]
tähn putuka tiival

tiivaulatus
[nimisõna, substantiiv]
väljasirutatud tiibade otste vaheline vahekaugus, (linnu, liblika, lennuki) tiiva siruulatus

tiivavihin
[nimisõna, substantiiv]
tiibade kiire liikumise tekitatud terav kõrgetooniline heli

tiivik
[nimisõna, substantiiv]
1. telje ümber vabalt pöörlevate labadega seadis nt propelleril, ventilaatoril

2. propeller

tiiviklennuk
[nimisõna, substantiiv]
1. õhusõiduk, mille tõstejõu tekitab vastuvoolava õhu toimel pöörlev tiivik ja mille edasiliikumine toimub propelleri abil

2. õhusõiduk

tiivikliugur
[nimisõna, substantiiv]
hõljukiga sarnanev, ent propelleriga varustatud päästesõiduk, mis on võimeline liikuma vees, jääl, lumel

tiivikpropeller
[nimisõna, substantiiv]
1. laevapõhjaga tasa paigaldatud eenduvate labadega ratas edasiliikumiseks vajaliku jõu tekitamiseks

2. laeval

tiivikratas
[nimisõna, substantiiv]
1. laevapõhjaga tasa paigaldatud eenduvate labadega ratas edasiliikumiseks vajaliku jõu tekitamiseks

2. laeval

tiivuline
[omadussõna, adjektiiv]
tiibu omav, tiibadega

tiivustama
[tegusõna, verb]
millekski hoogu, indu andma, innustama

tiivustuma
[tegusõna, verb]
innustuma

tiivustus
[nimisõna, substantiiv]
innustus, hoog, tiivustamine

tiivutama
[tegusõna, verb]
lendama

tiivutu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma tiibadeta

tikand
[nimisõna, substantiiv]
1. riidele vm alusmaterjalile nõela ja niitidega (ka litrite, helmestega vms) tehtud kaunistus

2. tikitud v õmmeldud kaunistus

tikandikiri
[nimisõna, substantiiv]
tikandi muster

tikandus
[nimisõna, substantiiv]
1. tikand

2. tikkimine

tika-taka
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) pideva liikumise ja palli hoidmisega kiire, ülitäpne lühikeste söötudega mäng, mis on suunatud vastasmängijate väsitamisele ja nende taktika nurjamisele

tikats
[nimisõna, substantiiv]
kella pendel

tikerber
[nimisõna, substantiiv]
1. karusmarjapõõsa rohekas või punakas mari

2. suur ümmargune mari, mis kasvab põõsal ja on rohelist või lillat värvi

tiki-taka
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) pideva liikumise ja palli hoidmisega kiire, ülitäpne lühikeste söötudega mäng, mis on suunatud vastasmängijate väsitamisele ja nende taktika nurjamisele

tikjas
[omadussõna, adjektiiv]
tikutaoline, peenike ja sirge

tikk
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest otsast süüteseguga kaetud pulgake tule tekitamiseks

2. õhuke piklik pulk, millega saab tuld süüdata

tikk
[nimisõna, substantiiv]
tahtmatu, kiire ja korduv ebarütmiline ühe lihasgrupi tõmblus või vokaalne avaldus, mis algab ootamatult ja millel ei ole mingit eesmärki

tikk
[nimisõna, substantiiv]
kirju sulestiku ja tugeva koonilise nokaga lind

tikk
[nimisõna, substantiiv]
triibuline madratsi- ja mööbliriie

tikk
[nimisõna, substantiiv]
püssiraua otsa asetatav või kinnitatav torkerelv

tikkama
[tegusõna, verb]
1. (puusse) auku tegema (nt mahlalaskmiseks)

2. [puusse] auku tegema [hrl mahlalaskmiseks]

tikkeljätke
[nimisõna, substantiiv]
(elundil vm kehaosal:) terava tipuna väljaulatuv moodustis

tikker
[nimisõna, substantiiv]
1. karusmarjapõõsa rohekas või punakas mari

2. suur ümmargune mari, mis kasvab põõsal ja on rohelist või lillat värvi

tikkeraam
[nimisõna, substantiiv]
kahest rõngast koosnev pingutatav raam, millele tõmmatakse tikitav kangas

tikkerida
[nimisõna, substantiiv]
tikkpistes tikitud rida

tikketöö
[nimisõna, substantiiv]
tikkimistöö

tikkima
[tegusõna, verb]
1. niidi või lõngaga teatud nõelapistetega mingit kujundit, mustrit, kaunistust õmblema

2. midagi tikandiga kaunistama

3. niidi ja nõelaga mustreid tegema

tikkimislõng
[nimisõna, substantiiv]
peenem lõng tikkimiseks, nt mulineelõng

tikkimismasin
[nimisõna, substantiiv]
õmblusmasin tikandite tegemiseks

tikkimisniit
[nimisõna, substantiiv]
tikkimisel kasutatav niit

tikkimisraam
[nimisõna, substantiiv]
kahest rõngast koosnev pingutatav raam, millele tõmmatakse tikitav kangas

tikkjalg
[nimisõna, substantiiv]
peenike, tikule sarnanev jalg

tikk-konts
[nimisõna, substantiiv]
1. jalatsi kõrge ja peenike konts

2. peenike ja terav konts

tikkpeen
[omadussõna, adjektiiv]
väga peenike

tikkpiste
[nimisõna, substantiiv]
vahedeta reastuvatest pistetest koosnev tarbe- ja kaunistuspiste

tikkpolt
[nimisõna, substantiiv]
ilma peata polt, mille mõlemas otsas on keere

tikkriie
[nimisõna, substantiiv]
triibuline madratsi- ja mööbliriie

tikksaag
[nimisõna, substantiiv]
1. noataoline kitsa lehega saag, mida kasutatakse avade saagimiseks

2. noataoline saag

tikksirge
[omadussõna, adjektiiv]
väga, täiesti sirge

tikk-takk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kella tiksumist

tikkuma
[tegusõna, verb]
1. visalt, vägisi kuhugi minna, midagi teha või kellekski saada püüdma

2. tahtma midagi teha või kuhugi minna

3. vastu kellegi tahtmist minna, teha v kellekski saada püüdma, kippuma, tükkima

4. kellegi juurde, sõbraks, külla

Ühendtegusõnad: kallale tikkuma, kallale tikkuma, ligi tikkuma, ligi tikkuma, peale tikkumapeale tikkuma

tikripõõsas
[nimisõna, substantiiv]
1. aias kasvatatav ogadega põõsas, mille viljad on karusmarjad

2. põõsas, mille küljes kasvavad rohelist või lillat värvi suured ümmargused marjad

tiks
[nimisõna, substantiiv]
1. kella käimise ühekordne heli (ka vastava osutisammu kohta)

2. muu samalaadne heli

tiksatama
[tegusõna, verb]
kella käimise ühekordne heli kuuldavale laskma, korraks tiksuma

tiksima
[tegusõna, verb]
1. toksima

2. täksima

tiksotroopia
[nimisõna, substantiiv]
aine vedeldumine mehaanilisel mõjutusel

tiksotroopne
[omadussõna, adjektiiv]
(nt värvi kohta:) mehaanilise välisjõu toimel voolavaks muutuv ja selle toime lakkamisel geelistruktuuri taastav

tiksuma
[tegusõna, verb]
kella käimise rütmilist heli kuuldavale laskma

Ühendtegusõnad: täis tiksumatäis tiksuma

tiksutama
[tegusõna, verb]
korrapäraselt, ühtlaselt katkendlikke helisid tekitades midagi tegema

tiktokker
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes postitab ühismeedia keskkonda TikTok regulaarselt omatehtud lühivideoid ja kogub nendega tuntust

tiktokkima
[tegusõna, verb]
omatehtud lühivideoid (regulaarselt) ühismeedia keskkonda TikTok postitama

tikukarp
[nimisõna, substantiiv]
karbikesekujuline tuletikupakend, mille külgedel on spetsiaalse seguga kaetud ribad tiku süütamiseks

tikuots
[nimisõna, substantiiv]
tuletiku ots

tikupea
[nimisõna, substantiiv]
süüteseguga kaetud ots tuletikul

tikusuupiste
[nimisõna, substantiiv]
tiku külge kinnitatud väike suupiste

tikutaja
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel elutsev pikkade jalgade ja väga pika nokaga lind

tikutama
[tegusõna, verb]
(tikutajalinnu kohta:) mängulaulu "tik-ut, tik-ut" kuuldavale tooma

tikutama
[tegusõna, verb]
tikkudega või tikuga kinnitama

tikutoos
[nimisõna, substantiiv]
karbikesekujuline tuletikupakend, mille külgedel on spetsiaalse seguga kaetud ribad tiku süütamiseks

tikutops
[nimisõna, substantiiv]
karbikesekujuline tuletikupakend, mille külgedel on spetsiaalse seguga kaetud ribad tiku süütamiseks

tikutopsisuurune
[omadussõna, adjektiiv]
1. tikutopsi suurusega

2. väga väike

tikutraat
[nimisõna, substantiiv]
poolvalmis, ilma peata tikk

tikutuli
[nimisõna, substantiiv]
tuletiku põlemise tuli

tikutööstus
[nimisõna, substantiiv]
tuletikke tootev tööstusharu

tikuvabrik
[nimisõna, substantiiv]
vabrik, kus toodetakse tuletikke, tuletikuvabrik

tikuvõileib
[nimisõna, substantiiv]
tiku külge kinnitatud suupistevõileib

tikuväävel
[nimisõna, substantiiv]
tikkude tootmisel kasutatav väävlit sisaldav süütesegu

tila
[nimisõna, substantiiv]
1. toru või renn anumal vedeliku väljavalamiseks

2. valamistoru, renn

tilaapia
[nimisõna, substantiiv]
valge lihaga söögikala ahvenaliste seltsist

tilbendama
[tegusõna, verb]
lõdvalt, korratult (alla, kuskilt välja) rippuma

tilbendis
[nimisõna, substantiiv]
miski ripnev, tilbendav ese

tilberdama
[tegusõna, verb]
kuskil ilma kindla sihita viibima või liikuma

tilde
[nimisõna, substantiiv]
1. lainjas märk (~)

2. diakriitiline lainjas märk

tilder
[nimisõna, substantiiv]
veekogude ääres ja soodes pesitsev sihvakas pikajalgne lind

tilgajalg
[nimisõna, substantiiv]
teisaldatav tilgutiga statiiv

tilgakaupa
[määrsõna, adverb]
üksikute tilkadena, üks piisk korraga

tilgake
[nimisõna, substantiiv]
väike tilk

tilgakene
[nimisõna, substantiiv]
väike tilk

tilgakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
tilka meenutav, tilga kujuga

tilgalukk
[nimisõna, substantiiv]
tilkumist lukustav seade (nt kohvimasinal, triikraual)

tilgapüüdja
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne tilaga kork pudelist valamiseks

tilgastama
[tegusõna, verb]
1. (piima kohta:) kergelt, veidi hapuks minema

2. veidi hapuks minema

tilgats
[nimisõna, substantiiv]
eseme rippuv osa, ripats

tilgatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte tilkagi sisaldav

2. mitte tilkagi sisaldav

tilgatult
[määrsõna, adverb]
1. viimse tilgani

2. täiesti

3. tilgatumaks

tilgatumaks
[määrsõna, adverb]
osutab, et miski saab või on saanud (vedelikust) täiesti tühjaks või et miski saab täiesti otsa või on täiesti otsas

tilgatumalt
[määrsõna, adverb]
1. viimse tilgani

2. täiesti

3. tilgatumaks

tilgendama
[tegusõna, verb]
tilkadega kaetud olema

tilgutama
[tegusõna, verb]
tilkadena, tilkhaaval langeda laskma

tilguti
[nimisõna, substantiiv]
1. pudel ja voolikud ravimi vm vedeliku tilkhaaval veeni manustamiseks

2. tilgutuspudel

tilgutuspudel
[nimisõna, substantiiv]
1. pudelike ravimi tilkhaaval annustamiseks või manustamiseks

2. ravimi tilkhaaval manustamiseks

tilgutusvoolik
[nimisõna, substantiiv]
tilkumisavadega kastmisvoolik

tilin
[nimisõna, substantiiv]
kellukese, kuljuse tekitatud hele helin või kõlin

tilisang
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hobustega veetav postitõld

tilisema
[tegusõna, verb]
heledalt helisema või kõlisema

tilistama
[tegusõna, verb]
1. heledalt helisema või panema panema, tiliseda laskma

2. tilinaga märku andma

tilk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kerajas või pirnjas vedeliku osake

2. väga väike kogus vedelikku, millel on ümar kuju

tilkanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
keemilise mikroanalüüsi meetod, mille puhul aine koostisosi määratakse talle reaktiivilahust peale tilgutades

tilkekivi
[nimisõna, substantiiv]
1. mineraalne moodustis, mille on tekitanud tilkuv vesi (nt stalagmiit, stalaktiit)

2. koopa laest ja seintelt tilkuvast veest tekkinud purikataoline moodustis

tilkepunkt
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur, mille juures määrde soojendamisel vastavas seadmes eraldub esimene õlitilk

tilkhaaval
[määrsõna, adverb]
üksikute tilkadena, üks piisk korraga

tilkinfusioon
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku viimine veenikanüüli ja infusioonisüsteemi abil veresoonde

tilkjas
[omadussõna, adjektiiv]
tilgakujuline

tilkpall
[nimisõna, substantiiv]
(tennises või võrkpallis:) löök, mille puhul pall lüüakse üle võrgu nii, et see langeb võrgu lähedale

tilks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi tilga langemise heli, tilkumist

tilksatama
[tegusõna, verb]
korraks tilksuma

tilksuma
[tegusõna, verb]
lühikest heledalt kõlavat heli kuuldavale tooma

tilksüda
[nimisõna, substantiiv]
organismi kasvust maha jäänud väike süda

tilkuma
[tegusõna, verb]
tilkadena, tilkhaaval langema

Ühendtegusõnad: läbi tilkuma, läbi tilkuma, välja tilkumavälja tilkuma

till
[nimisõna, substantiiv]
1. maitsetaimena kasvatatav aromaatne köögivili

2. taim, mille lehti ja vart kasutatakse maitseainena

till
[nimisõna, substantiiv]
mehe suguti

tillandsia
[nimisõna, substantiiv]
paljuliigiline Kesk- ja Lõuna-Ameerika taim, Eestis ilutaim

tilla-talla
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi (aisa)kella rütmilist tilinat

2. annab edasi kella rütmilist tilinat

tillem
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, ulatuselt, mahult vm vähem kui miski teine

tillerdama
[tegusõna, verb]
ilma kindla sihita kuskil ringi liikuma või viibima

tilliit
[nimisõna, substantiiv]
1. varasematel geoloogilistel ajastutel moodustunud kivistunud moreen

2. kivistunud moreen

tillikas
[nimisõna, substantiiv]
1. altminek, pettasaamine

2. altvedamine

tillikaste
[nimisõna, substantiiv]
kaste, millele on lisatud rohkesti hakitud tilli

tillileht
[nimisõna, substantiiv]
hrl aedtilli leht maitseainena

tillitama
[tegusõna, verb]
petma, segadusse viima, lolliks tegema

tillivõi
[nimisõna, substantiiv]
tilliga maitsestatud või

till-tall
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi (aisa)kella rütmilist tilinat

2. annab edasi kella rütmilist tilinat

till-till
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kellukese, kella vms tilinat, heledat kõlinat

tillu
[omadussõna, adjektiiv]
(lapse vm elusolendi kohta:) vanuselt väga noor (ja üksiti kogult väike)

tillu
[nimisõna, substantiiv]
poisslapse suguti

tilluke
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogult, suuruselt (väga) väikeste mõõtmetega

2. väga väike

tillukene
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogult, suuruselt (väga) väikeste mõõtmetega

2. väga väike

tilpama
[tegusõna, verb]
(niisama, ringi) käima, hüplema, jooksma

tilpnema
[tegusõna, verb]
lõdvalt, korratult (alla, kuskilt välja) rippuma

tiltsatama
[tegusõna, verb]
korraks tiltsuma, piiksatama, heledalt häälitsema

tiltsuma
[tegusõna, verb]
1. heledat, kõlavat heli tekitama

2. lindude kohta: heledalt häälitsema

tiltsutama
[tegusõna, verb]
1. tiltsuma panema, tiltsuda laskma

2. korduvalt tiltsudes lööma

tilulilu
[nimisõna, substantiiv]
miski tühine, kergekaaluline

timm
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hinnanguna:) kihvt, äge

2. korras, hea

timmermann
[nimisõna, substantiiv]
(laeva) puusepp

timmi
[määrsõna, adverb]
1. (vajalikku, sobivasse, heasse) korda, töökorda

2. sobivasse või vajalikku korda

timmima
[tegusõna, verb]
seadet, rakendust vms töökorda või vajalikku, sobivasse korda seadma

timmis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (vajalikus, sobivas, heas) korras, töökorras

2. töökorras

timpan
[nimisõna, substantiiv]
häälestatav poolkerakujuline löökpill, mis on pealt kaetud pinguldatud nahaga

timpima
[tegusõna, verb]
lühikeste sammudega käima

timpnarmik
[nimisõna, substantiiv]
1. heleda altpoolt narmalise kübaraga söögiseen

2. seen

timpsai
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne nelja väljaulatuva nurgaga kandiline saiake

timpu
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne nelja väljaulatuva nurgaga kandiline saiake

timpusai
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne nelja väljaulatuva nurgaga kandiline saiake

timukakirves
[nimisõna, substantiiv]
hukkamisriist, timuka kirves pea maharaiumiseks

timukas
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) surmanuhtluse täideviija

timukasulane
[nimisõna, substantiiv]
timuka abiline

timukatöö
[nimisõna, substantiiv]
(tapmise, piinamise, hävitamise kohta)

timurlane
[nimisõna, substantiiv]
entusiastlik abimees

timut
[nimisõna, substantiiv]
1. kareda rullikujulise õisikuga looduslikult kasvav või kultuurina kasvatatav kõrreline heintaim

2. kõrreline heintaim

tina
[nimisõna, substantiiv]
normaaltingimustel hõbejasvalge väga plastiline metall, keemiline element järjenumbriga 50

tinahall
[omadussõna, adjektiiv]
metalse tooniga, seatinale omase läikega hall

tinajas
[omadussõna, adjektiiv]
metalse tooniga, seatinale omase läikega hall

tinajuur
[nimisõna, substantiiv]
mitmeaastane pika õitsemisajaga püsilill, pindakattev aiailutaim

tinakarva
[omadussõna, adjektiiv]
metalse tooniga, seatinale omase läikega hall

tinakas
[nimisõna, substantiiv]
joomiskõlbmatuks tehtud piiritus vm aine, mis on mõeldud ainult tehniliseks kasutamiseks

tinakatk
[nimisõna, substantiiv]
tinaesemete pulbristumist põhjustav tina kristallistruktuuri muutumine teatud temperatuuril

tinakiht
[nimisõna, substantiiv]
tinakord

tinakirst
[nimisõna, substantiiv]
tinast (surnu)kirst

tinakivi
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl tumepruun mineraal, peamine tinamaak

2. tinamaak

tinakuul
[nimisõna, substantiiv]
pliist ehk seatinast (püssi)kuul

tinaladu
[nimisõna, substantiiv]
(varasemal ajal:) teksti ladumine tinast trükimärkidega

tinalõige
[nimisõna, substantiiv]
(graafikas:) kõrgtrükitehnika, mille korral kujutis lõigatakse seatinast trükiplaati

tinaläik
[nimisõna, substantiiv]
1. pliihall või sinakashall metalse läikega mineraal, tähtsaim pliimaak

2. pliimaak

tinamaak
[nimisõna, substantiiv]
tina sisaldav mineraal

tinamennik
[nimisõna, substantiiv]
oranž- või erepunane kristalliline aine, mida on kasutatud värvipigmendina õli- ja temperamaalis või korrosioonivastase kruntvärvi koostises

tinamürgistus
[nimisõna, substantiiv]
plii või selle ühendite toimel tekkiv mürgitus

tinamürgitus
[nimisõna, substantiiv]
plii või selle ühendite toimel tekkiv mürgitus

tinane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl kehalise või psüühilise tunde, meeleolu vms kohta:) ütlemata raske, üliraske

2. ütlemata raske, tinaraske

tinaneitsi
[nimisõna, substantiiv]
roosakaslilla kerakujulise õisikuga niidulill

tinanõu
[nimisõna, substantiiv]
tinast valmistatud toidunõu

tinapaber
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke tina- või alumiiniumsulamist lehtmaterjal

2. õhuke lehtmaterjal

tinaplekk
[nimisõna, substantiiv]
rooste vältimiseks tinakihiga kaetud ehk tinatatud terasplekk, millest tehakse põhiliselt konservikarpe, majapidamisriistu ja mänguasju

tinapronks
[nimisõna, substantiiv]
vase ja tina (Sn) sulam

tinapulm
[nimisõna, substantiiv]
abiellumise 10. aastapäev, ka selle tähistamine

tinaraske
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl kehalise või psüühilise tunde, meeleolu vms kohta:) ütlemata raske, üliraske

2. ütlemata raske, tinaraske

tinaraskus
[nimisõna, substantiiv]
suur, rõhuv raskustunne

tinasamblik
[nimisõna, substantiiv]
tinahall põõsasjas samblik

tinasulam
[nimisõna, substantiiv]
sulam, mille põhiosa on tina

tinasõdur
[nimisõna, substantiiv]
seatinast ehk pliist mängusõdur

tinatama
[tegusõna, verb]
tinakihiga katma

tinatolm
[nimisõna, substantiiv]
hrl seatina ehk plii lendlevad kübemed

tinaturka
[nimisõna, substantiiv]
joomiskõlbmatuks tehtud piiritus vm aine, mis on mõeldud ainult tehniliseks kasutamiseks

tinauba
[nimisõna, substantiiv]
(püssikuuli kohta)

tinavalge
[nimisõna, substantiiv]
pliist ja äädikast tehtud kunstlik valge värvaine

tinavile
[nimisõna, substantiiv]
1. tinasulamist (oreli)vile

2. tinasulamist [oreli]vile

tinavitraaž
[nimisõna, substantiiv]
tinalindi abil ühendatud (värvilistest) klaasitükkidest kunstiteos (vitraaž)

tinderdama
[tegusõna, verb]
Tinderi suhtlusportaalis tegutsema

tindijüri
[nimisõna, substantiiv]
(kirjatöötegija kohta)

tindik
[nimisõna, substantiiv]
1. seen, mille viljakeha laguneb vananedes mustaks tintjaks massiks

2. tindiseen

tindikala
[nimisõna, substantiiv]
1. meres elutsev värvust muutev ja enda varjamiseks tumepruuni sekreeti väljapaiskav selgrootu loom

2. peajalgne

tindikassett
[nimisõna, substantiiv]
jugaprinteris kasutatav kassett tindi hoidmiseks

tindikiri
[nimisõna, substantiiv]
tindiga kirjutatud kiri

tindikuli
[nimisõna, substantiiv]
kirjatöö tegija, nt ajakirjanik

tindimõrd
[nimisõna, substantiiv]
tindipüügiks mõeldud kalapüünis

tindine
[omadussõna, adjektiiv]
1. tindiga koos, sellega määrdunud

2. tindiga koos, sellega määrdunud

tindinina
[nimisõna, substantiiv]
(kirjatöö tegija kohta)

tindipaun
[nimisõna, substantiiv]
tumedat nõret tootev elund mõnedel selgrootutel loomadel (nt seepial, kalmaaril)

tindiplekk
[nimisõna, substantiiv]
(sulega või sulepeaga kirjutamisel) tindist jäänud plekk

tindipliiats
[nimisõna, substantiiv]
pastapliiatsilaadne kirjutus- või joonistusvahend, milles pasta asemel on tint

tindiplärakas
[nimisõna, substantiiv]
(sulega või sulepeaga kirjutamisel) tindist jäänud plekk

tindipott
[nimisõna, substantiiv]
topsike tindiga, kuhu kasteti sulg või kust võeti tinti sulepea täitmiseks

tindiprinter
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl värviprinter, mis tekitab märke värviosakeste või -piiskade paiskamisega paberile

2. tinti kasutav värviprinter

tindiprits
[nimisõna, substantiiv]
tindiprinter

tindipritsmed
[nimisõna, substantiiv]
millegi peale paiskunud tindipiisad

tindisinine
[omadussõna, adjektiiv]
väga tume, pimeda öö värvi sinine, peaaegu must

tine
[omadussõna, adjektiiv]
1. ähmane, tuhm(hall)

2. tuhm, kahvatuhall

ting
[nimisõna, substantiiv]
peatäi muna

ting
[nimisõna, substantiiv]
rahvakoosolek muistses Skandinaavias

tingeltangel
[nimisõna, substantiiv]
1. pidutsemine, lõbutsemine

2. lõbus kerge sisuga üritus

tinghind
[nimisõna, substantiiv]
(analüütilistes arvutustes:) mingil ajal kehtinud tegelik hind, mis loetakse tinglikult kehtivaks või kehtinuks pikema aja jooksul

tingima
[tegusõna, verb]
1. millegi põhjuseks, eelduseks olema

2. kui miski on millestki tingitud, siis see on sellest põhjustatud

3. põhjuseks, eelduseks olema

Ühendtegusõnad: alla tingima, alla tingima, maha tingima, maha tingima, välja tingimavälja tingima

tingimata
[määrsõna, adverb]
1. täie kindlusega, ilma et mingit kahtlust tekiks

2. ilma et tekiks kahtlust

tingimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. tingimustest, olukorrast mitteolenev

2. kindlasti vajalik või nõutav

3. tingimusi mitte seadev, tingimusteta

tingimatus
[nimisõna, substantiiv]
tingimustest, olukorrast mitteolenemine

tingimisi
[määrsõna, adverb]
1. teatud tingimustega seotud, teatud tingimustel (hrl kohtuliku karistuse kohta, mida kindlaksmääratud tingimusel täide ei viida)

2. teatud tingimustel, kokkuleppeliselt

tingimus
[nimisõna, substantiiv]
1. (määratud, seatud) asjaolu, millest oleneb mingi muu asjaolu või nähtuse tekkimine või olemasolu

2. see, millest oleneb, kas miski läheb nii, nagu vaja

3. eeldus

4. asjaolu, millest oleneb mingi muu asjaolu, eeldus

tingimuslause
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tingimust sisaldav kõrvallause (nt kui-osa lauses Kui Juku ei õpi, siis Juhan ei tea)

tingimuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud tingimustel esinev, teatud tingimustega seotud

2. tingimustele vastav

tingitult
[määrsõna, adverb]
millestki tingituna, millegi tõttu

tingitus
[nimisõna, substantiiv]
1. millestki tingitud olek

2. tingitud-olek

tingkarp
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne konservitoodangu arvestamise ühik (= 1 karp netokaaluga 350 grammi)

tingkütus
[nimisõna, substantiiv]
eri kütuseliikide võrdlemisel kasutatav arvutuslik kütus alumise kütteväärtusega 7000 kcal/kg

tinglik
[omadussõna, adjektiiv]
reaalselt sellisena mitteeksisteeriv, vaid ettekujutatav, markeeritud vms, kokkuleppeline

tinglikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, kus miski avaldub ainult seoses mõne teise nähtuse või objektiga, on millestki sõltuv või tingitud

2. loomingule eriomane mittevastavus tegelikkuse ja selle kujutise vahel

tingloom
[nimisõna, substantiiv]
standardne mõõtühik, mis võimaldab koondada eri liiki loomade ja lindude andmeid

tingmõõtühik
[nimisõna, substantiiv]
kokkuleppeline arvestusühik, nt toodangu kavandamisel ja arvestamisel kasutatav mõõtühik, mis võimaldab summeerida ühesuguse otstarbega, kuid eri tarbimisomadustega toodete koguseid

tingmärk
[nimisõna, substantiiv]
kaardil, plaanil, skeemil vm kasutatav objekti kokkuleppeline graafiline kujutis

tingnimetus
[nimisõna, substantiiv]
kokkuleppeline nimetus

tingrefleks
[nimisõna, substantiiv]
organismi kogemuslik, õppimise teel kujunenud reflektoorne reaktsioon ärritusele, tingitud refleks

tingtoos
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude-aegne konservitoodangu arvestamise ühik (= 1 karp netokaaluga 350 grammi)

tingtrükipoogen
[nimisõna, substantiiv]
trükipoogen, mis vastab paberipoogna formaadile 60 × 90 cm

tingvagun
[nimisõna, substantiiv]
kokkuleppeline kaubavagunite pikkuse mõõtühik (kaubarongide pikkuse võrreldavaks väljendamiseks)

tingühik
[nimisõna, substantiiv]
kokkuleppeline arvestusühik, nt toodangu kavandamisel ja arvestamisel kasutatav mõõtühik, mis võimaldab summeerida ühesuguse otstarbega, kuid eri tarbimisomadustega toodete koguseid

tinin
[nimisõna, substantiiv]
1. pingul pillikeele, traadi vms tekitatud pidev meloodiline ja vaikne kõrge (vibreeriv) heli

2. vaikne kõrge [vibreeriv] heli

tinisema
[tegusõna, verb]
(nagu) pingul pillikeele tekitatud pidevat ja vaikset kõrget (vibreerivat) heli andma või tekitama

tinistama
[tegusõna, verb]
pidevat ja vaikset kõrget (vibreerivat) heli tekitama, nt kitarri, keelpilli mängides

tinkpiiritus
[nimisõna, substantiiv]
hingamist ergutav teravalõhnaline vedelik, ammoniaagi vesilahus

tinks
[nimisõna, substantiiv]
natuke, raas

tinktuur
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl taimedest alkoholitõmmisena valmistatud vedel ravim

2. vedel ravim

tinn
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi pingul pillikeele vibreerimise kõrget heli vms

tinna
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kükkimisega seltskonnatants

tinnaga
[määrsõna, adverb]
(väga) kiiresti, suure hooga, kihutades

tinnitus
[nimisõna, substantiiv]
kõrvades kuuldav (terav, tume) heli, mis ei ole pärit välisest allikast

tint
[nimisõna, substantiiv]
1. väike sihvakas tumeda selja ja hõbedaste külgede ning kõhuga mere- ja mageveekala (meritint või selle järvevorm Peipsi tint)

2. kala

tint
[nimisõna, substantiiv]
mingi värvaine vesilahus vms vedelik, mida kasutatakse nt sulepeaga kirjutamiseks, samuti printimiseks

tintekas
[nimisõna, substantiiv]
pastapliiatsilaadne kirjutus- või joonistusvahend, milles pasta asemel on tint

tintelpenn
[nimisõna, substantiiv]
pastapliiatsilaadne kirjutus- või joonistusvahend, milles pasta asemel on tint

tintenpenn
[nimisõna, substantiiv]
pastapliiatsilaadne kirjutus- või joonistusvahend, milles pasta asemel on tint

tintinnabuli
[nimisõna, substantiiv]
Arvo Pärdi heliteoste kaudu välja kujunenud, väljendusvahendite äärmusliku lihtsuse ja minoorse kõlaga iseloomustatav muusikastiil

tintjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tinti meenutavalt sügavtume, tintmust või -sinine

2. tintmust v -sinine

tintmust
[nimisõna, substantiiv]
täiesti must, väga tume või pime

tintpliiats
[nimisõna, substantiiv]
pastapliiatsilaadne kirjutus- või joonistusvahend, milles pasta asemel on tint

tinulised
[nimisõna, substantiiv]
väiksed mustrilise pealispinnaga tinanaastud, mida vanasti kasutati rõivaste kaunistamiseks

tinutama
[tegusõna, verb]
1. midagi jootetina vm sulami abil ühendama, parandama või kinnitama

2. joodise vahelesulatamise teel ühendama

3. tinaga jootma

tinutama
[tegusõna, verb]
(ohtralt, kanget) alkoholi jooma, viina võtma

tinutus
[nimisõna, substantiiv]
1. tinutamine, kokkujootmine

2. tinutamine

tinutuskolb
[nimisõna, substantiiv]
tööriist pehme jootesulamiga jootmiseks

tiofoss
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne väävlit sisaldav putukamürk

tiohape
[nimisõna, substantiiv]
hape, mille molekulis on üks või mitu hapnikuaatomit asendunud väävliaatomi(te)ga

tiool
[nimisõna, substantiiv]
ebameeldiva lõhnaga, vees lahustumatu orgaaniline ühend, mida kasutatakse nt tarbegaasile lõhna andmiseks

tip
[hüüdsõna, interjektsioon]
kanade kutsumiseks

tipa-tapa
[määrsõna, adverb]
(väikeste sammudega kõndimise kohta)

tipe
[nimisõna, substantiiv]
sakk, tipp

tiperdama
[tegusõna, verb]
väikeste sammudega, tippides käima

tipi
[nimisõna, substantiiv]
1. traditsiooniline Põhja-Ameerika indiaanlaste püstkoda

2. Põhja-Ameerika indiaanlaste püstkoda

tipikas
[nimisõna, substantiiv]
omaaegse Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI ehk Tipi) üliõpilane

tipitops
[nimisõna, substantiiv]
tops, kuhu panna jootraha

tipitäpiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. täppidega, täpiline

2. täpiline

tipmine
[omadussõna, adjektiiv]
tipupoolne, tipus asetsev

tipnema
[tegusõna, verb]
sündmuse, pinge, arengu vms haripunkti saavutama, tipus olema

tipp
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi terav ülaots või ahenev lõpuots

2. millegi kõige kõrgem või kõige rohkem väljapoole ulatuv ots

3. terav ülaosa

4. millegi ahenev lõpposa

tipp
[nimisõna, substantiiv]
hrl teenindajale lisaks makstud rahasumma, mis ületab teenuse eest ettenähtud tasu

tipp
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne Tallinna Polütehniline Instituut (praegu Tallinna Tehnikaülikool)

tippaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, millal miski saavutab oma kõrgseisu

tippaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. suurima intensiivsusega aeg

2. parim või edukaim aeg

tippama
[tegusõna, verb]
lühikeste väikeste sammudega astuma

tippametnik
[nimisõna, substantiiv]
kõrgel positsioonil ametnik

tipparv
[nimisõna, substantiiv]
kellegi suurim arvuline hulk

tippdomeen
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeima taseme domeen domeeninimede hierarhias (nt .ee, .eu)

tippen-toppen
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
nii nagu vaja, korras, tipp-topp

tipphetk
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil miski on kõrgseisus, haripunktis

tipphooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mil sellega seotud tegevus saavutab kõrgseisu, hooaja tipp (hrl millegi rohkuse poolest)

tippima
[tegusõna, verb]
sõrmistikuga (arvutil, telefonis) kirjutama, selliselt mingit teksti sisestama

tippjalgpall
[nimisõna, substantiiv]
maailmatasemel võistlemine jalgpallis, tipptasemel mängitav jalgpall

tippjuht
[nimisõna, substantiiv]
kõrge(i)ma astme juht

tippkeskus
[nimisõna, substantiiv]
uurimiskeskus, mis koosneb rahvusvaheliselt kõrge tasemega uurimisrühmadest ja töötab ühtse juhtimise all ühiste eesmärkide nimel

tippkiirus
[nimisõna, substantiiv]
maksimaalne, suurim võimalik kiirus

tippklass
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistvalt hea, kõige kõrgem tase (nt spordis, kunstis)

tippklubi
[nimisõna, substantiiv]
tipptasemel mängiv, parimate hulka kuuluv spordiklubi

tippkohtumine
[nimisõna, substantiiv]
kohtumine riigijuhtide tasemel

tippkommunist
[nimisõna, substantiiv]
juhtpositsioonil olev, võimuladvikusse kuuluv kommunist

tippkoormus
[nimisõna, substantiiv]
suurim koormus, suurim rakendatus

tipplavastus
[nimisõna, substantiiv]
parimal tasemel lavastus

tippmampsel
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne (kutseline) kirjutusmasinal kirjutaja

tippmamsel
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne (kutseline) kirjutusmasinal kirjutaja

tippmark
[nimisõna, substantiiv]
rekord, eriti spordis

tippmees
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala tipus olev isik, parimaid tegijaid omal alal (hrl mehe kohta)

tippmeeskond
[nimisõna, substantiiv]
kõrgetasemeline, tippklassi kuuluv meeskond

tippmodell
[nimisõna, substantiiv]
moetööstuses eriti tuntud, tipptasemele jõudnud modell

tippmängija
[nimisõna, substantiiv]
tipptasemel mängija, hrl spordis

tippnaine
[nimisõna, substantiiv]
naine, kes on oma ala parim(aid) esindaja(id)

tippnurk
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) üks võrdsetest nurkadest, mis tekib kahe sirge lõikumisel

tippnõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeimal tasemel nõupidamine, eriti riigijuhtide nõupidamine

tipp-poliitik
[nimisõna, substantiiv]
juhtiv, juhtpositsioonil poliitik

tippsaavutus
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistev, tippklassi kuuluv, suurim saavutus

tippsamm
[nimisõna, substantiiv]
lühike, tippiv samm

tippsibul
[nimisõna, substantiiv]
seemnest kasvatatav sibul, mis järgmisel kevadel uuesti mulda tipitakse

tippspetsialist
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala kõrgtasemel asjatundja

tippsport
[nimisõna, substantiiv]
maailmatasemel tehtav, tipptulemusi taotlev sport, hrl vastanduses rahvaspordile või tervisespordile

tippsportlane
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistev, tipptasemel sportlane

tippsündmus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi poolest silmapaistev, eriti oluline või eriline sündmus

2. tähtis, eriline sündmus

tipptarbimine
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrienergia vms tarbimine tippajal

2. tarbitava elektrienergia vms maksimaalne väärtus ööpäeva jooksul (hrl riigi ulatuses)

tipptase
[nimisõna, substantiiv]
millegi kõige kõrgem või parem kvaliteet, teostus, oskus vms

tippteadlane
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistev, tipptasemel teadlane

tipptegija
[nimisõna, substantiiv]
väljapaistev, tipptasemel tegutsev inimene mingil alal

tipptehnika
[nimisõna, substantiiv]
kõige parem ja uuem tehnika

tipptehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. oma aja tipptasemel olev teaduspõhine tootmisviis

2. vastavad seadmed ja vahendid

tipptehnoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
uusimal, ülisuurel teadusmahukusel ja keerukal tehnoloogial põhinev

tippteos
[nimisõna, substantiiv]
1. (kunstis, loometöös:) silmapaistev või kõige parem teos

2. silmapaistev teos

tipp-tipp
[määrsõna, adverb]
(tippides astumise, tippiva sammu või (kiire) kõnni kohta)

tipp-topp
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga hea, suurepärane, (laitmatult) korralik, igati meeldiv

2. laitmatu, korralik

tipptulemus
[nimisõna, substantiiv]
kõige parem tulemus hrl spordis

tipptund
[nimisõna, substantiiv]
1. tippkoormuse aeg hrl liikluses

2. liikluses

tipputõus
[nimisõna, substantiiv]
mäetippu tõusmine

tippviidikas
[nimisõna, substantiiv]
selgeveelistes jõgedes ja järvedes elutsev, piki küljejoont kulgeva musta punktiiriga väike kala

tippvorm
[nimisõna, substantiiv]
1. treenitusest, harjutamisest vm tingitud väga hea seis(und)

2. parim [sportlik] vorm

tippvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
(mootori, seadme) suurim võimsus

tippvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
esinduslik tippsportlaste osavõtuga võistlus

tips
[nimisõna, substantiiv]
tita, imik

tips
[nimisõna, substantiiv]
väike kogus alkoholi

tipsi
[nimisõna, substantiiv]
tita, imik

tipsima
[tegusõna, verb]
tihedate väikeste sammudega astuma, selliselt liikuma

tipskin
[nimisõna, substantiiv]
tita, imik

tipsu
[nimisõna, substantiiv]
tita, imik

tipsuke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt väikese lapse vm armsa olevuse kohta)

tipsutama
[tegusõna, verb]
1. (väikestviisi, aga pidevalt) alkohoolseid jooke pruukima

2. napsitama

tip-tip
[määrsõna, adverb]
(tippides astumise, tippiva sammu või (kiire) kõnni kohta)

tip-tip
[hüüdsõna, interjektsioon]
(kanade kutsumiseks)

tipukasv
[nimisõna, substantiiv]
1. taime oksa või ladva noor jätk

2. noor ladva jätk

tipukoormus
[nimisõna, substantiiv]
suurim koormus, suurim rakendatus

tipunurk
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) võrdhaarse kolmnurga haarade vaheline nurk

tipupung
[nimisõna, substantiiv]
võsu tipus paiknev pung, millest taim pikemaks kasvab

tipuründaja
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) tavaliselt vastase väravale kõige lähemal asuv ründaja, keskmine ründemängija

tipurünne
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) mängimine vastase väravale kõige lähemal paikneval positsioonil

tiputarbimine
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrienergia vms tarbimine tippajal

2. tarbitava elektrienergia vms maksimaalne väärtus ööpäeva jooksul (hrl riigi ulatuses)

tiputund
[nimisõna, substantiiv]
kõige suurema energia- või gaasitarbimise kellaaeg

tiraad
[nimisõna, substantiiv]
1. erutatud paljusõnaline sõnavõtt, sõnavaling

2. sõnavaling

tiraaž
[nimisõna, substantiiv]
trükise ühe väljalaske eksemplaride üldarv

tiramisu
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia magustoit, mis põhineb valge-pruuni ja magusa-mõru kontrastil ning mille põhikomponente on Mascarpone toorjuust ja toores muna

tiražeerima
[tegusõna, verb]
1. teatud tiraažis välja laskma

2. (ajakirjanduses) paljundama, levitama

3. tiraaži määrama

4. paljundama, levitama

tire
[nimisõna, substantiiv]
1. nire

2. tilgarida

tire
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) erk, elav, vilgas

tiree
[nimisõna, substantiiv]
pika kriipsu kujuline kirjavahemärk (–), mida tarvitatakse nt pikema kiilu eraldamiseks muust lausest või sõna ees, mis peab mõjuma üllatavana

tirel
[nimisõna, substantiiv]
keha ring üle pea ette või taha, veeredes kumeral seljal

tireldama
[tegusõna, verb]
tirelit, tireleid tegema

tirelköide
[nimisõna, substantiiv]
köide, milles teineteise suhtes pööratud asendis tekstidest üks algab trükise esiküljelt ja teine tagaküljelt

tirelring
[nimisõna, substantiiv]
keha hoogne ring üle kätelseisu ette, taha või kõrvale

tireltõus
[nimisõna, substantiiv]
üleminek rippseisust (rööbaspuudel, kangil) toengusse

tirgutama
[tegusõna, verb]
tirguga kala püüdma

tiri
[nimisõna, substantiiv]
asend, kus pea on all ja jalad ülal

tiriasend
[nimisõna, substantiiv]
asend, kus pea on all ja jalad ülal

tirilimps-poolteist
[määrsõna, adverb]
1. (lonkamise kohta

2. millegi kehva, mittetäisväärtusliku kohta)

tiriliri
[nimisõna, substantiiv]
(lõõritamise vm heledate häälitsuste kohta)

tirima
[tegusõna, verb]
1. (tugevasti, pingutusega, hoogsalt) tõmbama

2. tõmmates midagi (järel) vedama vm tegema

3. peale, selga, jalga

Ühendtegusõnad: alla tirima, alla tirima, välja tirimavälja tirima

tirin
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaanega nõu peamiselt supi lauale andmiseks

tirin
[nimisõna, substantiiv]
1. telefoni, äratuskella vm märguandevahendi tekitatud pidev vibreeriv heli

2. muu samalaadne heli

tirinui
[nimisõna, substantiiv]
1. endisajal kasutatud tirisevate raudrõngastega kepp karjast eemaldunud hobuste tagasi- ja metsloomade eemalepeletamiseks

2. tirisevate raudrõngastega kepp loomade ajamiseks

tiripitski
[nimisõna, substantiiv]
pitsitäis napsi

tiriripe
[nimisõna, substantiiv]
tiriasendis ripe võimlemisriistal

tiriseis
[nimisõna, substantiiv]
1. (võimlemisel:) keha asend, kus aluspinnale toetutakse turja ja kuklaga, jalad sirgelt üleval

2. võimlemisasend

tirisema
[tegusõna, verb]
märguandeks pidevat vibreerivat heli kuuldavale tooma

tiristama
[tegusõna, verb]
märguandeks pidevat vibreerivat heli kuuldavale laskma (uksekella nupule vajutades, kellelegi helistades, kella helistades vms)

tiritamm
[nimisõna, substantiiv]
1. seis pea peal käte toetusel, jalad ülal

2. peapealseis

tiritammitama
[tegusõna, verb]
1. seisma pea peal, jalad üleval, tiritamme tegema

2. tiritamme kasvatama

tirk
[nimisõna, substantiiv]
1. sööta jäljendava läikiva metallkehaga ja selle külge kinnitatud kahe konksuga lühike õng eriti jääaugust püüdmiseks

2. kalapüügiriist

tirk
[nimisõna, substantiiv]
musta ülapoole ja valge alapoolega jässakas veelind

tiroollane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tirooli elanik

2. Tiroolist pärit inimene

tirp
[nimisõna, substantiiv]
neeme tipp

tirpitski
[nimisõna, substantiiv]
pitsitäis napsi

tirr
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi telefoni, äratus-, uksekella vms tirinat

tirt
[nimisõna, substantiiv]
1. valjusti siristav putukas, sarnastiivaliste seltsi esindaja

2. teat putukas

3. siristiga putukas

tirts
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) tüdruk, tütarlaps

2. väike tüdruk

tirts
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

tirtsatama
[tegusõna, verb]
äkki korraks "tirr" tegema

tirtsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
lirtsu kuuldavale lastes

tirtsuke
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) tüdruk, tütarlaps

2. väike tüdruk

tirtsukene
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) tüdruk, tütarlaps

2. väike tüdruk

tirtsuparv
[nimisõna, substantiiv]
(suure korrapäratu inimeste kogumi kohta)

tirtsutama
[tegusõna, verb]
1. korduvalt ja katkendlikult, vähese koguse haaval valama või pritsima

2. (elusolendi kohta:) sel viisil pissima

tisler
[nimisõna, substantiiv]
1. mööblit jt puittooteid valmistav oskustööline

2. mööbelsepp, laudsepp

tisleriamet
[nimisõna, substantiiv]
(tisleri töö kohta)

tisleriliim
[nimisõna, substantiiv]
loomade nahast ja luust valmistatav liim puidu liimimiseks

tisleripink
[nimisõna, substantiiv]
puutöö tegemiseks mõeldud tööpink

tislermeister
[nimisõna, substantiiv]
tisler (meistri, mitte selli kohta)

tiss
[nimisõna, substantiiv]
naiserind

tissima
[tegusõna, verb]
rinda imema

tissipiim
[nimisõna, substantiiv]
ema rinnast saadav piim

tissitama
[tegusõna, verb]
last rinnaga toitma

tissitusk
[nimisõna, substantiiv]
1. (rinnalapse rahutu tahtmise kohta rinda saada

2. kassipoja samalaadse käitumise kohta)

tissivest
[nimisõna, substantiiv]
1. rindu toetav naiste pesuese

2. see osa naiste aluspesust, mis katab ja toetab rindu

tita
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, hrl imik

titaan
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti mõjuvõimas inimene, nähtus või asi

2. kogult väga suur inimene või asi

titaan
[nimisõna, substantiiv]
1. hõbevalge plastne, tugev ja korrosioonikindel metall, keemiline element järjenumbriga 22

2. keemiline element

titaandioksiid
[nimisõna, substantiiv]
valge pulber, looduslik mineraal, mis lahustub nii vees kui ka õlis ja mida kasutatakse toiduainete ja kosmeetikatööstuses valgendava ainena (nt puudrites), titaani ühend hapnikuga

titaanimaak
[nimisõna, substantiiv]
titaani sisaldav kivim (nt ilmeniit)

titaanjuur
[nimisõna, substantiiv]
võhaliste sugukonda kuuluv paljuliigiline Euraasia ja Aafrika troopiliste metsade mugultaim, Eestis ilutaim

titaanlik
[omadussõna, adjektiiv]
hiiglaslik, võimas, vägilaslik

titaanoksiid
[nimisõna, substantiiv]
valge pulber, looduslik mineraal, mis lahustub nii vees kui ka õlis ja mida kasutatakse toiduainete ja kosmeetikatööstuses valgendava ainena (nt puudrites), titaani ühend hapnikuga

titaanrauamaak
[nimisõna, substantiiv]
hallikaspruun või pruunikasmust metalse läikega mineraal

titaanvalge
[nimisõna, substantiiv]
titaanoksiidist koosnev valgeim kristalne värvaine

titake
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, hrl imik

titakene
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, hrl imik

titalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. titale omane või iseloomulik

2. titale omane v iseloomulik

titaniit
[nimisõna, substantiiv]
1. tumepruun, kollakas, hall vm värvusega mineraal, mida kasutatakse nii poolvääriskivina kui ka titaani tootmiseks

2. mineraal

titeema
[nimisõna, substantiiv]
imiku, väikelapse ema

titeiga
[nimisõna, substantiiv]
(imikuea, väikelapseea kohta)

titeisu
[nimisõna, substantiiv]
1. (soovi kohta last saada)

2. soov last saada

titejalg
[nimisõna, substantiiv]
1. õlu või viin, millega vanasti kostitati lapse sünni puhul

2. alkohol, millega vanasti kostitati lapse sünni puhul

titekas
[omadussõna, adjektiiv]
(nagu) väikestele lastele mõeldud, liiga lihtne, liiga väike, lapsik vms

titekõõm
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakaspruun ketendav koorik hrl imiku peanahal

2. peakärn imikutel

titekäru
[nimisõna, substantiiv]
(istuvas asendis) väikelapse sõidutamise vahend

titelapp
[nimisõna, substantiiv]
(imikul kasutatava mähkme kohta)

titemamma
[nimisõna, substantiiv]
imiku, väikelapse ema

titeootel
[määrsõna, adverb]
1. rase-olekus

2. (rase-olemise kohta)

titeootele
[määrsõna, adverb]
1. rase-olekusse

2. (rase-olemise kohta)

titepidu
[nimisõna, substantiiv]
enne lapse sündi peetav pidu, millega tähistatakse peatset lapsesaamist

titepuder
[nimisõna, substantiiv]
varasemate aegade katsikutoit, hrl tangupuder

titepuhkus
[nimisõna, substantiiv]
(lapsehoolduspuhkuse kohta)

titeroosa
[omadussõna, adjektiiv]
1. puhas, selge heleroosa, beebi naha värvi

2. beebi naha värvi roosa

titetegemine
[nimisõna, substantiiv]
(lapse saamisele sihitud seksi kohta)

titetegu
[nimisõna, substantiiv]
(lapse saamisele sihitud seksi kohta)

titeuudis
[nimisõna, substantiiv]
uudis lapse (peatsest) sünnist

titevanker
[nimisõna, substantiiv]
1. enda ees lükatav ratastega vahend lamava imiku sõidutamiseks

2. nelja rattaga ese, mille sees saab beebit sõidutada

titevarbad
[nimisõna, substantiiv]
1. õlu või viin, millega vanasti kostitati lapse sünni puhul

2. alkohol, millega vanasti kostitati lapse sünni puhul

titevoodi
lastele mõeldud voodi

tits
[nimisõna, substantiiv]
1. toeks olev puu

2. rõhtne puu, millele käega toetutakse

titt
[nimisõna, substantiiv]
väike laps, hrl imik

titulaarnõunik
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaa keisririigi tsiviilteenistuse kõrge teenistusaste

2. selles auastmes isik

titulatuur
[nimisõna, substantiiv]
isiku ameti- ja aunimetused

tituleerima
[tegusõna, verb]
1. tiitliga, aunimetusega nimetama

2. teatud (sh halvustava või sobimatu) nimega kutsuma

3. tiitliga nimetama

tiu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi linnu tiuksumist

tiuksuma
[tegusõna, verb]
1. (väikeste lindude kohta:) siutsuma

2. piuksuma, siutsuma

tiu-tiu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hrl väikese linnu siutsumist

tivoli
[nimisõna, substantiiv]
lõbustuspark karusselli, vaateratta jt (teisaldatavate) ajaviitevahendite ja atraktsioonidega

tjaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab arupidamist, ebamäärast konstateeringut või mõtlikku, kõhklevat seisukohavõttu

2. märgib arupidamist, mõtlikku, kõhklevat seisukohavõttu

tjah
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab arupidamist, ebamäärast konstateeringut või mõtlikku, kõhklevat seisukohavõttu

2. märgib arupidamist, mõtlikku, kõhklevat seisukohavõttu

tk
1. loendatav üksikese või ühik

2. üksik ese

tl
(hrl toiduretseptides:) teelusikat täitev, sellesse mahtuv kogus

tlk
1. inimene, kes teksti hrl kirjalikult ühest keelest teise tõlgib

2. kirjalikult tõlkiv inimene

3. ka elukutsena

tlt
laevasõidu ohutust tagav ja orienteerumist kergendav tornikujuline ehitis, mille tipus on tugev valgusallikas

tm
1. puidu mahuühik, mille aluseks on 1 m^3 puhta puidu maht ilma koore ja õhuvahedeta

2. puidumassi kuupmeeter

tn
1. majade või aedadega ääristatud (ja kõnniteedega varustatud) linna- vm asula tee

2. linnas või külas asuv tee, mille ääres on majad

tn
germaani keel, mida kõneldakse Taanis, Fääri saartel, Gröönimaal ja Põhja-Saksamaal

toajalats
[nimisõna, substantiiv]
toas, siseruumis kantav jalanõu (nt sussid, kerged kingad)

toakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellega elatakse ühes toas (nt hotellis, ühiselamus) või töötatakse samas ruumis

toakask
[nimisõna, substantiiv]
1. lõunamaadel kasvav suurte värvikate õite ja suurte läikivate lehtedega põõsas või puu, Eestis toataim

2. ilutaim

toakass
[nimisõna, substantiiv]
ruumis sees peetav kass

toakilk
[nimisõna, substantiiv]
hoonetes nt ahjupragudes ja soemüürivahedes elutsev kollakaspruun siristav putukas

toaking
[nimisõna, substantiiv]
toas kantav kerge king

toakoer
[nimisõna, substantiiv]
toas peetav koer

toakuusk
[nimisõna, substantiiv]
toataimena või väikese jõulupuuna potis kasvatatav kõrge araukaaria (Araucaria heterophylla)

toakärbes
[nimisõna, substantiiv]
harilik elamuis levinud kärbes

toaleige
[omadussõna, adjektiiv]
normaalsele toasoojusele omase temperatuuriga

toaliilia
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Aafrikast pärinev suure valge õisikuga sibultaim, Eestis toalill

2. sibullill

toalill
[nimisõna, substantiiv]
elu-, avalikes või tööruumides kasvatatav taim

toamail
[määrsõna, adverb]
1. toas

2. kodus

toamaile
[määrsõna, adverb]
1. tuppa

2. koju

toamailt
[määrsõna, adverb]
1. toast

2. kodunt

toanaaber
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellega elatakse ühes toas (nt hotellis, ühiselamus) või töötatakse samas ruumis

toaneitsi
[nimisõna, substantiiv]
1. endisajal kellegi isiklik teenijanna

2. isiklik teenijanna

toanõges
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilises Aafrikas ja Aasias kasvav rohttaim, Eestis kirevalehine toalill

2. troopika-, ka toataim

toapalm
[nimisõna, substantiiv]
toataimena kasvatatav palm

toapealne
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone katuse ja ülemise korruse lae vaheline ruum

2. ruum, mis asub maja katuse ja ülemise korruse lae vahel

toapoiss
[nimisõna, substantiiv]
kellegi isiklik teener, hrl endisajal

toaroos
[nimisõna, substantiiv]
1. lõunamaadel kasvav suurte värvikate õite ja suurte läikivate lehtedega põõsas või puu, Eestis toataim

2. ilutaim

toasistuja
[nimisõna, substantiiv]
vähe kodust väljas käiv inimene

toasoe
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumide soojus (sageli seda tagava kütte kohta)

2. toasoojus

toasoojus
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumide soojus (sageli seda tagava kütte kohta)

2. toasoojus

toasuss
[nimisõna, substantiiv]
kerge ja pehme jalats toas kandmiseks

toataim
[nimisõna, substantiiv]
elu-, avalikes või tööruumides kasvatatav taim

toateenija
[nimisõna, substantiiv]
1. hotelli vms töötaja, kes teenindab numbritube

2. hotelliteenija

toatemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
normaalne siseruumide temperatuur (umbes 20 kraadi)

toatuhvel
[nimisõna, substantiiv]
kerge ja pehme jalats toas kandmiseks

toatüdruk
[nimisõna, substantiiv]
1. endisajal kellegi isiklik teenijanna

2. isiklik teenijanna

toavaher
[nimisõna, substantiiv]
1. toataimena kasvatatav abuutilon, mille lehed meenutavad vahtralehti

2. ilutaim abuutilon

toaõhk
[nimisõna, substantiiv]
õhk siseruumides, eriti eluruumides

tobe
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, ka looma kohta:) vähese aruga

2. lihtsameelne, kogenematu

tobedalt
[määrsõna, adverb]
1. rumalasti, narrilt

2. piinlikkust tekitavalt

tobedasti
[määrsõna, adverb]
1. rumalasti, narrilt

2. piinlikkust tekitavalt

tobedus
[nimisõna, substantiiv]
rumal, arutu tegu, jutt vms

tobetsema
[tegusõna, verb]
tobedusi tegema, tobedalt käituma

tobevaim
[nimisõna, substantiiv]
hrl pahameelt väljendav kerge kirumissõna

tobi
[nimisõna, substantiiv]
väike lühike piip

tobias
[nimisõna, substantiiv]
1. pikliku ümara keha ja terava ninamikuga ujupõieta merekala

2. ujupõieta merekala

tobiväät
[nimisõna, substantiiv]
1. südajate lehtede ja piibukujuliste õitega vääntaim

2. vääntaim

tobogan
[nimisõna, substantiiv]
1. Kanada indiaanlaste jalasteta, kaardu painutatud otsaga kelk

2. ka vastav spordikelk

3. Kanada indiaanlaste jalasteta kelk

tobu
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

tobuke
[nimisõna, substantiiv]
(sageli heatahtlikult:) tobu, rumaluke

tobukene
[nimisõna, substantiiv]
(sageli heatahtlikult:) tobu, rumaluke

todi
[nimisõna, substantiiv]
1. alkoholist ja kuumast veest segatud jook, maitsestatud suhkruga (vahel ka vürtsidega)

2. alkoholist ja kuumast veest segatud jook

toekas
[omadussõna, adjektiiv]
(kasvult, kogult) tugev, massiivne, kindel

toekus
[nimisõna, substantiiv]
kindlus, tugevus

toel
[postpositsioon, tagasõna]
1. millelegi või kellelegi toetudes, midagi kasutades, millegi abil

2. kellegi või millegi abiga

toend
[nimisõna, substantiiv]
tugidetail või alus, millele mingi (seinale kinnitatav) seade toetub

toeng
[nimisõna, substantiiv]
1. asend võimlemisriistadel, kus õlavööde on toetuspunktidest kõrgemal

2. võimlemisasend

toengharjutus
[nimisõna, substantiiv]
toengus sooritatav harjutus

toenghöör
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) ringliikumine kangil, mis algab jalgade hooga taha ja ette ning kere langemisega taha, käed pealthoides

toenghüpe
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) teatud kehaasendis hüpe üle hüpperiista, kus lennu ulatust tõstab käte toeng riistale

toengiste
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) iste käte toetusel

toengkükk
[nimisõna, substantiiv]
kükk käte toetusel

toenglamang
[nimisõna, substantiiv]
(treenides:) asend, kus sirutatud keha on rinnaga aluspinna poole ja toetub mõlemale käele ning pöiale

toengpõlvitus
[nimisõna, substantiiv]
põlvitus, käed maas, jalad ja käed kerega täisnurga all

toengseis
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) asend, kus käed toetuvad võimlemisriistale ja keha moodustab aluspinna suhtes nurga üle 45°

toes
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja looma keha tugisüsteem, mis selgroogsetel koosneb peamiselt luudest ja nende ühendustest

toesehaigus
[nimisõna, substantiiv]
reumaatiline haigus

toestama
[tegusõna, verb]
toega või tugedega kindlustama (teatud asendis või olekus püsimiseks)

toestik
[nimisõna, substantiiv]
1. toed, tugikonstruktsioon

2. toed, tugikonstruktsioon

toestus
[nimisõna, substantiiv]
1. toestamine

2. toestik

3. toestamine

toestuskaar
[nimisõna, substantiiv]
kaarekujuline vahend millegi toestamiseks

toestusriit
[nimisõna, substantiiv]
toestik, mis koosneb puittugede või metalltalade riitadest

toetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes kellelegi või millelegi (hingelist, materiaalset vm) tuge pakub

2. kellegi vaadete, seisukohtade vms jagaja, poolehoidja

3. see, kes kedagi või midagi toetab

toetajaliige
[nimisõna, substantiiv]
isik või asutus, kes aitab kaasa organisatsiooni eesmärkide saavutamisele (majanduslikult või muul kombel)

toetajaskond
[nimisõna, substantiiv]
1. toetajate kogum, toetajad

2. toetajad

toetama
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi ülal või püsti hoidma, millelegi või kellelegi teatud asendis püsimiseks kindlust andma

2. kellelegi või millelegi füüsiliseks toeks olema (et see püsiks teatud asendis)

toetav
[omadussõna, adjektiiv]
moraalseks vms abiks olev, poolt olemisega tuge pakkuv

toetavalt
[määrsõna, adverb]
toetades, toetust pakkuvalt (sageli moraalse, hingelise vms toetuse kohta)

toetuma
[tegusõna, verb]
1. ennast, mingit oma kehaosa või mingit eset millegi või kellegi najale seadma, millestki tuge saama

2. midagi millegi toeks oleva peale või vastu asetama

3. end millegi vastu või millegi peale toetama

toetus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hingeline, rahaline vm) toetamine, tugi või abi

2. kellegi või millegi poolt olemine

3. (rahaline) toetamine

4. millegi poolt olemine

toetusallkiri
[nimisõna, substantiiv]
mingi ühisavalduse, üleskutse toetuseks antav allkiri

toetusavaldus
[nimisõna, substantiiv]
avaldus millegi või kellegi toetamiseks

toetusel
kellelegi või millelegi toetudes, kellegi või millegi (kaas)abiga

toetusesaaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene (või asutus), kes mingiks ettevõtmiseks, projektiks kelleltki rahalist toetust saab

toetusfond
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi toetamiseks rajatud fond

toetusgrupp
[nimisõna, substantiiv]
rühm inimesi mingi idee või ülesande toetamiseks

toetushääl
[nimisõna, substantiiv]
millegi toetuseks või hääletamisel poolt antud hääl

toetuskõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
abi saamise tingimustele vastav, sobiv toetust saama

toetuspind
[nimisõna, substantiiv]
pind, millele miski toetub

toetuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kuhu saab toetuda või kuhu miski toetub

2. see, mis on toeks või abiks

toetusraha
[nimisõna, substantiiv]
1. ühekordne või regulaarne abiks antav rahasumma

2. abiks antav rahasumma

toetusravi
[nimisõna, substantiiv]
toetav ravi (nt põhiravi abistav ravi või kaebusi leevendav abi)

toetusrühm
[nimisõna, substantiiv]
rühm inimesi mingi idee või ülesande toetamiseks

toetusstreik
[nimisõna, substantiiv]
streik teise organisatsiooni, piirkonna streikijate nõudmiste toetuseks

toetussumma
[nimisõna, substantiiv]
toetuseks antav või saadav rahasumma

toetussõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
rahalise vm toetuse enesestmõistetavaks pidamine ja sageli ebamõistlik kasutamine

toetusüksus
[nimisõna, substantiiv]
peaülesannet täitvaid jõude toetama määratud väeüksus

toffee
[nimisõna, substantiiv]
1. sitke piima-, koore- või võikompvek, mille täidiseks on sageli mandlid, pähklid või mahl

2. pehme iiris(komm)

tofu
[nimisõna, substantiiv]
1. sojapiimast valmistatud kohupiima- või juustulaadne toiduaine

2. sojakohupiim

togima
[tegusõna, verb]
1. korduvalt müksama, kergelt tõukama või lööma

2. kergeid lööke andma

Ühendtegusõnad: tagant togimatagant togima

togu
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

tohe
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) olekult uhkevõitu, kõrk ning sõnaaher

2. tõre, pahane, tusane

3. tõre, pahane, tusane

tohhoh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

tohhoo
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

tohik
[nimisõna, substantiiv]
1. kasekoore pealmine korgistunud valgete kihtidena eraldatav osa

2. kase koore pealmine osa

tohl
[nimisõna, substantiiv]
miski tohletanud, pehkinud, vana

tohlakas
[nimisõna, substantiiv]
hoop, löök

tohlama
1. hoogsalt, hrl midagi kuskilt otsides käega (või mingi vahendiga) mingeid asju edasi-tagasi liigutama, neid pahupidi pöörama

2. tuuseldama, tuhnima

3. otsides

tohletama
[tegusõna, verb]
(taimede, puidu kohta:) vananedes, seistes käsnjaks muutuma, närtsima, pehkima või koltuma

tohletuma
[tegusõna, verb]
(taimede, puidu kohta:) vananedes, seistes käsnjaks muutuma, närtsima, pehkima või koltuma

tohlkude
[nimisõna, substantiiv]
taimelehe põhikude, milles on korrapäratu kujuga rakud ja suured rakuvaheruumid

tohm
[omadussõna, adjektiiv]
rumal, ohmakas, loll

tohmakas
[omadussõna, adjektiiv]
rumal, ohmakas, loll

tohman
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

tohoh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

tohoo
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab imestust, üllatust või vaimustust, ka sellega kaasneda võivat rahulolematust, nördimust, pahameelt

2. sõna, mis väljendab ja rõhutab üllatust, uhkust või tunnustust

toht
[nimisõna, substantiiv]
1. kasekoore pealmine korgistunud valgete kihtidena eraldatav osa

2. kase koore pealmine osa

tohter
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema meditsiinilise haridusega inimene, kellele on antud õigus haigeid uurida ja ravi määrata

2. arst (kasutatakse sageli arsti perekonnanime ees)

3. inimene, kelle töö on haigeid ravida

tohterdama
[tegusõna, verb]
ravima, ravitsema

tohterdus
[nimisõna, substantiiv]
tohterdamine, ravitsus

tohtima
[tegusõna, verb]
1. osutab tegevuse lubatusele, näitab, et miski on lubatud

2. lubatud olema

3. osutab tegevuse lubatusele

tohtjas
[omadussõna, adjektiiv]
tohusarnane, tohtu meenutav

tohtkiri
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kasetohule kirjutatud dokument

tohtrihärra
[nimisõna, substantiiv]
(austavalt:) arst

tohutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebatavaliselt, erakordselt suur, ülimalt suur

2. väga suur

tohutu
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

tohutult
[määrsõna, adverb]
1. väga palju, väga suurel määral

2. väga palju

tohuvabohu
[nimisõna, substantiiv]
1. tohutu segadus, suur korralagedus, möll

2. korralagedus, tohuvabohu

3. segadus, korralagedus, möll

toi
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

toibuma
[tegusõna, verb]
1. tervise poolest kosuma, ennast paremini tundma hakkama

2. teadvusele tulema

toibutama
[tegusõna, verb]
1. kedagi elu, tervise, parema enesetunde juurde tooma, millestki toibuma panema

2. toibuma panema, turgutama

3. joogi, söögiga

4. end

toibutus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis kosutab, toibutab, teeb enesetunde paremaks

2. see, mis virgutab, ergutab

toide
[nimisõna, substantiiv]
(elektri)energiaga varustamine

toiduabi
[nimisõna, substantiiv]
1. vaeste, katastroofiohvrite vm hädaliste abistamine toiduga

2. abiks antav toit

toiduabipakk
[nimisõna, substantiiv]
vähekindlustatud inimestele abi korras pakutavad toiduained

toiduahel
[nimisõna, substantiiv]
organismide jada, kellest igaüks on toiduks järgmisele

toiduaine
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mida inimene tarvitab toiduks või millest ta toitu valmistab (nt köögivili, suhkur, liha, piim, munad)

2. see, mida süüakse või millest valmistatakse toitu

toiduainetööstus
[nimisõna, substantiiv]
täästusharu, mis tegeleb toidukaupade tootmisega

toiduala
[nimisõna, substantiiv]
toidu valmistamisega, tootmisega vms seotud valdkond

toiduallergeen
[nimisõna, substantiiv]
toidus leiduv allergiat põhjustav aine

toiduallergia
[nimisõna, substantiiv]
mingi toiduaine söömisel tekkiv allergia

toiduauto
[nimisõna, substantiiv]
toidu valmistamiseks ja müümiseks kohandatud auto

toidubaar
[nimisõna, substantiiv]
väiksemat sorti söögikoht, kus pakutakse hrl kiiret ja kerget sööki ning jooki

toidublogi
[nimisõna, substantiiv]
toidutegemisele ja muule toiduga seonduvale pühendatud blogi

toiduenergia
[nimisõna, substantiiv]
toidus sisalduv, toidust saadav energia

toiduhape
[nimisõna, substantiiv]
toitude valmistamisel kasutatav looduslik aine (nt äädikhape, sidrunhape, õunhape)

toiduhügieen
[nimisõna, substantiiv]
meetmed toidu ohutuse ja kõlblikkuse tagamiseks töötlemise, pakendamise, turustamise vm etapis

toidujulgeolek
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna või riigi toiduga kindlustatus

toidujätted
[nimisõna, substantiiv]
1. söömisest, toidust järelejäänu

2. toidujäätmed

toidujää
[nimisõna, substantiiv]
puhtast veest valmistatud jääkuubikud hrl joogi jahutamiseks

toidujääk
[nimisõna, substantiiv]
toidu ülejääk

toidujäänused
[nimisõna, substantiiv]
1. söömisest, toidust järelejäänu

2. toidujäätmed

toidujäätmed
[nimisõna, substantiiv]
söögist ülejäänu, mida edaspidi enam oma toiduks ei tarvitata

toidukaart
[nimisõna, substantiiv]
1. erikaart normitud toiduainete ostmiseks

2. muu selline kaart, mis võimaldab teatud tingimustel toitu soetada

3. erikaart kaardisüsteemi korral

toidukartul
[nimisõna, substantiiv]
toiduks kasutatav kartul

toidukast
[nimisõna, substantiiv]
transportimiseks v hoidmiseks

toidukaup
[nimisõna, substantiiv]
toiduained kaubana

toidukauplus
[nimisõna, substantiiv]
1. kauplus, kus müüakse toiduaineid

2. pood, kus müüakse toiduaineid

toidukehv
[nimisõna, substantiiv]
toitainevaene, oligotroofne

toidukile
[nimisõna, substantiiv]
väga õhuke liibuv kile

toidukoht
[nimisõna, substantiiv]
restoran, kohvik, söökla vms toitlustusasutus

toidukooma
[nimisõna, substantiiv]
liigsest söömisest tingitud olek

toidukord
[nimisõna, substantiiv]
1. üks iga päev toimuvatest söömistest

2. üks söögiaeg

3. üks igapäevane söögiaeg

toidukorv
[nimisõna, substantiiv]
1. korv toidu kandmiseks

2. korv toiduga

3. toidu kandmiseks

toidukott
[nimisõna, substantiiv]
1. kott toidu tassimiseks

2. kott toiduga

toidukraam
[nimisõna, substantiiv]
toiduained, toit, hrl suuremas koguses, varuna

toidukuivataja
[nimisõna, substantiiv]
puuviljade, köögiviljade vm toiduainete kuivatamiseks mõeldud seade

toidukuller
[nimisõna, substantiiv]
restoranist, kauplusest vm tellitud toidu kohaletoimetaja

toidukultuur
[nimisõna, substantiiv]
toitumise kombed, söömise tavad

toidukulu
[nimisõna, substantiiv]
kulutus toidule

toidukõrb
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kus soodsaid ja tervislikke toidukaupu on raske kätte saada

toidukõrvane
[nimisõna, substantiiv]
(söögi kõrvale tarvitatava joogi või lisandite kohta)

toidukäitleja
[nimisõna, substantiiv]
füüsiline või juriidiline isik, kes tegeleb toidu valmistamise ja sellega seotud tegevustega esmatootmisest lõpptarbijani

toidulaud
[nimisõna, substantiiv]
1. söögiajaks kaetud laud

2. toidulaud, toit

toidulisa
[nimisõna, substantiiv]
(ettenähtud ratsiooni) täiendav toit

toidulisaaine
[nimisõna, substantiiv]
loodusliku päritoluga või tehislik aine, mida lisatakse toidule selle säilivuse, maitse vm omaduste parandamiseks

toidulisand
[nimisõna, substantiiv]
hrl kontsentreeritud kujul esinev toitaine või toitainesegu, mida tavatoidu lisana kasutatakse organismi toitainevajaduse rahuldamiseks

toidumaitsja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kelle ülesanne on maitsta toitu enne valitsejat, välistamaks viimase mürgitamist (nt õukonnas)

toidumaja
[nimisõna, substantiiv]
väike ehitis hrl lindudele söögi panemiseks

toidumajake
[nimisõna, substantiiv]
väike ehitis hrl lindudele söögi panemiseks

toidumoon
[nimisõna, substantiiv]
toiduained, toit, hrl suuremas koguses, varuna

toidumürgistus
[nimisõna, substantiiv]
1. riknenud või saastunud toidu söömisel tekkiv mürgitus, mille peamised nähud on kõhulahtisus ja oksendamine

2. soolenakkus

toidumürgitus
[nimisõna, substantiiv]
1. riknenud või saastunud toidu söömisel tekkiv mürgitus, mille peamised nähud on kõhulahtisus ja oksendamine

2. soolenakkus

toidunatuke
[nimisõna, substantiiv]
vähene toit

toidunatukene
[nimisõna, substantiiv]
vähene toit

toidunautija
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes hindab head toitu

2. peente toitude tundja ja nautija

3. hõrgutseja

toidunautleja
[nimisõna, substantiiv]
1. peente toitude tundja ja nautija

2. hõrgutseja

toidune
[omadussõna, adjektiiv]
toiduga koos

toiduneofoobia
[nimisõna, substantiiv]
hirm proovida uusi, sööjale tundmatuid ja harjumatuid toite

toidunorm
[nimisõna, substantiiv]
mingi ajaühiku peale ettenähtud toidu kogus ühele isikule

toidunõu
[nimisõna, substantiiv]
söömisel (ka söögitegemisel) kasutatav nõu

toiduohutus
[nimisõna, substantiiv]
kindlus, et toit ei kahjusta sööja tervist

toidupakk
[nimisõna, substantiiv]
vähekindlustatud inimestele abi korras pakutavad toiduained

toidupala
[nimisõna, substantiiv]
väike tükk toitu, mida saab korraga hammustada või suhu panna, suutäis toitu

toidupaluke
[nimisõna, substantiiv]
väike tükk toitu, mida saab korraga hammustada või suhu panna, suutäis toitu

toidupank
[nimisõna, substantiiv]
töökaotuse vm tõttu majanduslikult keerulisse olukorda sattunud inimeste abistamiseks mõeldud, tasuta toiduannetusi koguv ja neid abivajajatele välja jagav asutus

toidupood
[nimisõna, substantiiv]
1. kauplus, kus müüakse toiduaineid

2. pood, kus müüakse toiduaineid

toidupoolis
[nimisõna, substantiiv]
miski söödav, mingi (kerge) toit

toidupäevik
[nimisõna, substantiiv]
päevik (elektrooniline keskkond), kuhu inimene märgib päev-päevalt, mida ja kui palju ta sööb, et analüüsida oma toitumisharjumusi

toidupüramiid
[nimisõna, substantiiv]
püramiidikujuline skeem, mis näitab, kui palju ja mida süüa, et toituda tervislikult ning tasakaalustatult

toiduraha
[nimisõna, substantiiv]
raha toidu ostmiseks, söögile kuluv raha

toidurasv
[nimisõna, substantiiv]
toiduks tarvitatav taimne või loomne rasvaine (nt toiduõli, searasv)

toiduratsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimese (või looma) hrl päevane toidunorm

toidurežiim
[nimisõna, substantiiv]
toitumisrežiim

toiduretk
[nimisõna, substantiiv]
1. käik või sõit toidu järele

2. lindude-loomade toiduotsimise retk

toiduroheline
[nimisõna, substantiiv]
maitseköögiviljade rohelised pealsed maitselisandina (nt sibulapealsed, till, petersell)

toidus
[nimisõna, substantiiv]
söök, toit, eine

toidusalu
[nimisõna, substantiiv]
loodusliku metsa ökosüsteemi jäljendav permakultuuriaed, kus kasvatatakse toitu, ravimtaimi ja puitu, hoides elurikkust ja mullaviljakust

toidusedel
[nimisõna, substantiiv]
1. igapäevased või teatava toidukorra toidud ja joogid (liikide järgi), kuskil pakutav toitude ja jookide valik

2. toitude ja jookide valik

toidusool
[nimisõna, substantiiv]
toitude maitsestamiseks tarvitatav sool (nt keedusool, jämesool, meresool)

toidusõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
söömishäire, mida iseloomustab intensiivne isu millegi järele, kontrolli kaotamine söömisel vms

toidutagavara
[nimisõna, substantiiv]
toiduvaru, tagavaraks hoitud toit

toidutaim
[nimisõna, substantiiv]
söödav taim, toiduks kasutatav taim

toidutalong
[nimisõna, substantiiv]
talong toidu ostmiseks või saamiseks

toidutalumatus
[nimisõna, substantiiv]
mitteallergiline ülitundlikkus mõne toidu või joogi suhtes

toidutarve
[nimisõna, substantiiv]
tarve, vajadus toidu järele

toidutehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. toidu tootmise protsessidega tegelev teadusharu, toiduainete tehnoloogia

2. vastavad meetodid, seadmed ja vahendid

toiduteravili
[nimisõna, substantiiv]
inimeste toiduna kasutatav teravili

toiduturism
[nimisõna, substantiiv]
reisimine selleks, et õppida tundma maailma maade ja rahvaste rahvuskööke ning nautida kohalikke toite ja jooke

toidutänav
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude (väli)söögikohtadega tänav

2. ridamisi paiknevate söögikohtade ala nt festivaliplatsil

toiduvajadus
[nimisõna, substantiiv]
tarve, vajadus toidu järele

toiduvalik
[nimisõna, substantiiv]
1. igapäevased või teatava toidukorra toidud ja joogid (liikide järgi), kuskil pakutav toitude ja jookide valik

2. toitude ja jookide valik

toiduvaru
[nimisõna, substantiiv]
toidu hulk teatud olukorras

toiduvili
[nimisõna, substantiiv]
inimeste toiduna kasutatav teravili

toiduvõrgustik
[nimisõna, substantiiv]
ühe ökosüsteemi põimuvatest ja hargnevatest toiduahelatest moodustuv võrk

toiduvõrk
[nimisõna, substantiiv]
ühe ökosüsteemi põimuvatest ja hargnevatest toiduahelatest moodustuv võrk

toiduvärv
[nimisõna, substantiiv]
värvaine, mida kasutatakse toiduainele soovitava värvuse andmiseks

toiduõli
[nimisõna, substantiiv]
1. toiduks kasutatav taimeõli

2. taimedest tehtud õli, millega saab toitu valmistada

toigas
[nimisõna, substantiiv]
jämedapoolne kepp

toim
[nimisõna, substantiiv]
kanga omadus või välimus, mis tekib kanga koelõngade paksusest ja tihedusest

toime
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsiline või füsioloogiline mõju

2. millegi füüsiline või muu mõju

3. mõju

toimeabi
[nimisõna, substantiiv]
looduskatastroofide, näljahäda, sõja vms korral inimestele osutatav kiireloomuline abi nt toidu, riiete ja ravimite näol

toimeaeg
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi aine, nt ravimi toimimise, mõjumise aeg

toimeaine
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ravimi kohta:) teatud toimet avaldav aine

toimeainepõhine
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl retsepti kohta:) ravimi toimeainel (ja mitte nimetusel) põhinev

toimekas
[omadussõna, adjektiiv]
ettevõtlik, aktiivne

toimel
[postpositsioon, tagasõna]
millegi toimimisest tingituna, millegi mõjul

toimemehhanism
[nimisõna, substantiiv]
millegi toimimisviis

toimepandu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on sooritatud, korda saadetud (hrl õigusvastane tegu)

toimepanek
[nimisõna, substantiiv]
1. sooritamine, kordasaatmine (hrl õigusvastaste tegudega seoses)

2. (hrl õigusvastase teo) sooritamine

toimepanemine
[nimisõna, substantiiv]
1. sooritamine, kordasaatmine (hrl õigusvastaste tegudega seoses)

2. (hrl õigusvastase teo) sooritamine

toimepanija
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi õigusvastase teo sooritaja

2. õigusrikkuja

toimepidevus
[nimisõna, substantiiv]
võimelisus, suutlikkus toimida edaspidi, jätkata alustatud tegevust

toimes
[määrsõna, adverb]
korras, valmis, tehtud

toimetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. saadet, raamatut, artiklit, uudist vms materjali avaldamiseks ette valmistav töötaja

2. inimene, kelle töö on ajalehe, raamatu või saate materjal enne avaldamist ette valmistada

3. mingit materjali avaldamiseks ettevalmistav töötaja

toimetajapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
toimetaja tehtud, toimetajalt lähtuv

toimetama
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi ühest kohast teise kandma, sõidutama, saatma vm

2. ühest kohast teise viima või tooma (tavaliselt mingi sõidukiga)

Ühendtegusõnad: kõrvale toimetama, kõrvale toimetama, kätte toimetamakätte toimetama

toimetamine
[nimisõna, substantiiv]
1. teksti, väljaande, saate vms avaldamisvalmiks seadmine

2. mingi väljaande avaldamiseks, trükiks ettevalmistamine, redigeerimine

toimetis
[nimisõna, substantiiv]
1. seltsi, teadus-, õppe- vm asutuse teadustööde ja -uuringute perioodiline väljaanne

2. seltsi, teadus- v õppeasutuse teadustööde väljaanne

toimetu
[omadussõna, adjektiiv]
(aine, ka ravimi kohta:) selline, mis ei toimi, ilma toimeta

toimetulek
[nimisõna, substantiiv]
1. võime millegagi hakkama saada, toime tulla

2. milleski tulemuslik olemine

3. inimese v perekonna võime igapäevaelus toime tulla

4. äraelamine

toimetulekuklass
[nimisõna, substantiiv]
mõõduka intellektipuudega laste õpetamise klass põhikoolis

toimetulekukool
[nimisõna, substantiiv]
kool puuetega õpilaste jaoks

toimetulekupiir
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mis on vajalik minimaalseks igapäevaseks äraelamiseks ühe kuu jooksul ning mille aluseks on kaudselt arvestuslik elatusmiinimum

2. minimaalsetest tarbimiskuludest lähtuv madalaim piirmäär

toimetulekuraskus
[nimisõna, substantiiv]
1. materiaalselt kehv seis

2. õpiraskus vm raskused töös vm

toimetulekutoetus
[nimisõna, substantiiv]
1. toimetulekupiirist allapoole jääva kuusissetulekuga isikule makstav sotsiaaltoetus

2. sotsiaaltoetus

toimetulekuõpe
[nimisõna, substantiiv]
mõõduka intellektipuudega õpilastele kohaldatud põhihariduse standardi alusel koostatud individuaalse õppekava järgi toimuv õpe

toimetulematus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus oma igapäevaeluga hakkama saada, mittetoimetulek

toimetulemine
[nimisõna, substantiiv]
1. võime millegagi hakkama saada, toime tulla

2. milleski tulemuslik olemine

3. inimese v perekonna võime igapäevaelus toime tulla

4. äraelamine

toimetus
[nimisõna, substantiiv]
1. kollektiiv, mis tegeleb nt ajalehe, ajakirja, saadete, raamatute tegemisega ja /või väljaandmisega

2. selle kitsam valdkondlik allosa

3. inimesed, kes teevad mingit ajalehte, ajakirja või saadet

4. koht, kus nad töötavad

toimetusartikkel
[nimisõna, substantiiv]
toimetuse seisukohta esitav artikkel mingis küsimuses (nt ajalehes)

toimetusel
kellegi poolt toimetatuna

toimetuskolleegium
[nimisõna, substantiiv]
ajakirja vm väljaande toimetuse nõuandev ja korraldav kogu

toimetustöö
[nimisõna, substantiiv]
raamatu, väljaande vms ilmumisvalmiks seadmine

toimeühik
[nimisõna, substantiiv]
teatud toime avaldamiseks vajalik toimeaine hulk

toimik
[nimisõna, substantiiv]
1. üheks kaustaks koondatud dokumentide kogum

2. (ülekantult ka asja kohta, mille kohta vastavad dokumendid käivad)

3. ühtede kaante vahele pandud dokumentide kogum

toimikukaaned
[nimisõna, substantiiv]
mapp dokumentide säilitamiseks

toimima
[tegusõna, verb]
1. mõju avaldama

2. funktsioneerima, töötama

3. (soovitud) toimet avaldama

4. töötama

toiming
[nimisõna, substantiiv]
1. tegu, tegevus, toimetus

2. tegu, tegevus

toimingupiirang
[nimisõna, substantiiv]
keeld teha korruptiivse tulu saamist võimaldavaid toiminguid

toimkond
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm inimesi mingi ülesande täitmiseks

2. korraliste teenistusülesannete täitmiseks määratav allüksus või meeskond

toimkondlane
[nimisõna, substantiiv]
toimkonna liige, toimkonnas olija

toimne
[omadussõna, adjektiiv]
(kanga siduse kohta:) selline, kus koelõng katab järjest mitut lõimelõnga ja vastupidi, nii et kangale moodustuvad diagonaalsed jooned (nt denim-kangal, tvillil)

toimuma
[tegusõna, verb]
1. (sündmuse või protsessi kohta:) teoks saama, aset leidma

2. sündmuse või protsessi kohta: aset leidma või juhtuma

toimunu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on toimunud

2. see, mis on toimunud

toipuudel
[nimisõna, substantiiv]
kääbuspuudlist väiksem puudel, kelle turja kõrgus on 25–28 sentimeetrit

toit
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida süüakse, et hankida eluspüsimiseks vajalikke aineid

2. see, mida inimesed või loomad söövad

toitaine
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis on organismile vajalik ainevahetuses või energiallikana (nt valgud, süsivesikud, rasvad, mineraalained)

2. [toiduaines sisalduv] toitev aine

toiteadapter
[nimisõna, substantiiv]
seade väikese võimsusega elektritarvikute varustamiseks elektrienergiaga

toiteaine
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis on organismile vajalik ainevahetuses või energiallikana (nt valgud, süsivesikud, rasvad, mineraalained)

2. [toiduaines sisalduv] toitev aine

toiteala
[nimisõna, substantiiv]
(hrl maa-ala kohta, kust lähtub põhjavesi)

toiteallikas
[nimisõna, substantiiv]
seade, seadmete kogum vms, mille abil varustatakse mingit seadet elektrienergiaga

toiteelement
[nimisõna, substantiiv]
organismile vajalik keemiline element

toitejuhe
[nimisõna, substantiiv]
seadet toiteallikaga ühendav juhe

toitekaabel
[nimisõna, substantiiv]
toitejuhtmena toimiv kaabel

toitekeskkond
[nimisõna, substantiiv]
keskkond, kust organism ammutab toitu

toitekreem
[nimisõna, substantiiv]
nahka toitev kreem

toitekude
[nimisõna, substantiiv]
tärklise- ja valguteri ning õlitilgakesi sisaldav kude, mis varustab arenevat idu toitainetega (paikneb enamikul taimedel seemnes sisetoitekoena)

toitekuubik
[nimisõna, substantiiv]
toitainerikkast mullasegust pressitud kuubik taime kasvatamiseks enne istutamist

toitekülaline
[nimisõna, substantiiv]
lind, kes mingis piirkonnas toitub, kuid ei pesitse seal

toitelahus
[nimisõna, substantiiv]
vajalikke toiteelemente sisaldav lahus

toiteliin
[nimisõna, substantiiv]
liin, mille kaudu elektrienergia saabub elektrijaamast või alajaamast peajaotusseadmesse (nt peakilpi)

toiteline
[omadussõna, adjektiiv]
organismi toitumisega seotud

toitelisus
[nimisõna, substantiiv]
1. orgaanilist päritolu ainete ja muude aineringet määravate ühendite sisaldus veekogu vees ja põhjasetteis

2. aineringet määravate ühendite sisaldus vees ja põhjasetteis

toitemask
[nimisõna, substantiiv]
nahka toitev mask

toitepiim
[nimisõna, substantiiv]
1. noorte töömesilaste eritis, millega nad toidavad mesilasema ja nooremaid mesilaste vastseid ning mida tarvitatakse ka toniseeriva vahendina ja ravimite valmistamiseks

2. noorte töömesilaste eritis vaklade toitmiseks

toitepind
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, millelt miski võrsub, kust miski oma jõu saab

toitepinge
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadet toitev pinge

toitepinnas
[nimisõna, substantiiv]
asjaolu, millelt miski võrsub, kust miski oma jõu saab

toiteplokk
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis varustab arvutit vm voolu tarbivat seadet elektriga

toiterjer
[nimisõna, substantiiv]
1. imepisike õrna kehaehitusega kõrgejalgne lühikarvaline koer

2. ilukoeratõug

3. seda tõugu koer

toiteseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis varustab mootorit, hoonet või mingit muut seadet energia või kütusega

toitesool
[nimisõna, substantiiv]
organismi kasvuks vajalik mineraalsool

toitesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
energia, kütuse vm sellisega varustav seadmete kompleks

toitev
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) rohkesti toitaineid sisaldav, hea toiteväärtusega

toiteväärtus
[nimisõna, substantiiv]
toidu energeetilise väärtuse ja toitainete sisalduse põhjal määratav toiduaine väärtus

toiteväärtuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(head) toiteväärtust omav

toitja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes kellegi või millegi eest majanduslikku hoolt kannab

2. elatise andja

toitjakaotus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi ülalpidajaks olnud lapsevanema või abikaasa surm

toitjakaotuspension
[nimisõna, substantiiv]
toitja surma korral tema ülalpidamisel olnud perekonnaliikmetele määratav pension

toitkört
[nimisõna, substantiiv]
1. maomahlast ja osaliselt seedunud toiduainetest koosnev vedel puderjas mass seedetraktis

2. seedimisel maos ja sooltes tekkiv mass

toitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. toiduga, toiduainetega varustamine

2. söömisega seonduva korraldamine, kellegi organiseeritult toitmine

3. kellegi organiseeritult toitmine

toitluskomitee
[nimisõna, substantiiv]
Tsaari-Venemaal rühm ametnikke, kes juhtisid piirkonna toidukaupadega varustamist

toitlusmaks
[nimisõna, substantiiv]
Tsaari-Venemaal kehtestatud maks, mis asendas toiduainete andmise kohustuse

toitlustama
[tegusõna, verb]
söömisega seonduvat korraldama, kedagi organiseeritult toitma

toitlustamine
[nimisõna, substantiiv]
1. toiduga, toiduainetega varustamine

2. söömisega seonduva korraldamine, kellegi organiseeritult toitmine

3. kellegi organiseeritult toitmine

toitlustus
[nimisõna, substantiiv]
1. toiduga, toiduainetega varustamine

2. söömisega seonduva korraldamine, kellegi organiseeritult toitmine

3. kellegi organiseeritult toitmine

toitlustusjuht
[nimisõna, substantiiv]
mingi asutuse toitlustusala juhtiv ja arendav, selle valdkonna eest vastutav töötaja

toitlustusteenindus
[nimisõna, substantiiv]
1. teeninduse valdkond toitlustusega tegelevas ettevõttes, nt restoranis, pubis, catering-ettevõttes

2. vastav eriala kutsekoolis vms

toitlustustelk
[nimisõna, substantiiv]
suur telk, kus on korraldatud toitlustamine välitingimustes (nt vabaõhuüritustel)

toitma
[tegusõna, verb]
1. kellelegi süüa andma, kedagi söötma

2. süüa andma

Ühendtegusõnad: ära toitma, ära toitma, üle toitmaüle toitma

toituma
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi toiduks tarvitama, toiduvajadust rahuldama

2. midagi toiduks kasutama, sööma

toitumine
[nimisõna, substantiiv]
organismi toitainevajaduse rahuldamine

toitumisahel
[nimisõna, substantiiv]
organismide jada, kellest igaüks on toiduks järgmisele

toitumisalane
[omadussõna, adjektiiv]
toitumisvaldkonnaga seotud

toitumisgenoomika
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis uurib inimese genoomi, toitumise ja tervise vahelisi suhteid

toitumisharjumus
[nimisõna, substantiiv]
söömisega seotud kombed ja eelistused, väljakujunenud söömisviis (nt toiduvalik, söögikogus, söögiajad)

toitumishäire
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mis on põhjustatud liigsest murest oma kehakaalu ja kehakuju pärast ning avaldub söömisel (nt buliimia, anoreksia)

toitumiskava
[nimisõna, substantiiv]
hrl asjatundja koostatud juhised tervislikuks toitumiseks

toitumislend
[nimisõna, substantiiv]
(lindudel toidu hankimiseks)

toitumisnõustaja
[nimisõna, substantiiv]
1. toitumisspetsialist, kes nõustab eeskätt üldise tasakaalustatud toitumise osas

2. kõrgema astme toitumisspetsialist

toitumisnõustamine
[nimisõna, substantiiv]
1. toitumise ja toidulisandite abil tervisehäirete ja enesetunde korrigeerimine

2. nõustamine eeskätt üldise tasakaalustatud toitumise osas

toitumispäevik
[nimisõna, substantiiv]
päevik (elektrooniline keskkond), kuhu inimene märgib päev-päevalt, mida ja kui palju ta sööb, et analüüsida oma toitumisharjumusi

toitumisränne
[nimisõna, substantiiv]
loomade ränne toitumispaika (sagedamini kalade kohta)

toitumisspetsialist
[nimisõna, substantiiv]
toitumisteaduse asjatundja, nt toitumisnõustaja, toitumisterapeut

toitumisteadlane
[nimisõna, substantiiv]
toitumisteaduse asjatundja, nt toitumisnõustaja, toitumisterapeut

toitumisteadus
[nimisõna, substantiiv]
rakenduslik teadusharu, mis uurib toitaineid, organismi vastavaid vajadusi ja võimet neid omastada

toitumisteraapia
[nimisõna, substantiiv]
1. toitumise ja toidulisandite abil tervisehäirete ja enesetunde korrigeerimine

2. nõustamine eeskätt üldise tasakaalustatud toitumise osas

toitumisterapeut
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaõppinud toitumisteraapia asjatundja, kõrgema astme toitumisspetsialist

2. kõrgema astme toitumisspetsialist

toitumistüüp
[nimisõna, substantiiv]
põhiüksus organismide liigitamisel toitumise järgi

toitumisökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
loomade toiduvalikut, toiduhankimisviise vms uuriv loomaökoloogia haru

toitumus
[nimisõna, substantiiv]
toitumisest tulenev organismi seisund

toitvus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hea) toiteväärtus

2. toiteväärtus

tojakil
[määrsõna, adverb]
millelegi, millegi vastu lohakalt, poolviltu toetudes

tojakile
[määrsõna, adverb]
millelegi, millegi vastu lohakalt, poolviltu toetuvasse asendisse

tok
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi koputamise, toksimise heli

tokaata
[nimisõna, substantiiv]
1. virtuooslik kiireloomuline (peamiselt klahvpillidele loodud) instrumentaalpala

2. kiireloomuline muusikapala

tokee
[nimisõna, substantiiv]
Kagu-Aasiast pärit väike sisalikulaadne roomaja gekolaste sugukonnast

tokenism
[nimisõna, substantiiv]
sümboolne, moe pärast läbi viidud aktsioon, mis on suunatud näitamisele, et mingit väidetavalt ahistatud ühiskonnagruppi ei diskrimineerita

tokerdama
[tegusõna, verb]
pulstunult sassis, sakris olema või selliseks minema

tokerduma
[tegusõna, verb]
1. pulsti, sakri, sassi minema

2. takerduma, kinni jääma

3. pulsti, sassi, sakri minema

tokerjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (juuste, karva kohta:) sasitud, (pulstunult) sassis

2. tokerduv, [pulstunult] sassis

tokk
[nimisõna, substantiiv]
1. kepp, toigas

2. kepp

3. teivas

4. teritatud otsaga

tokk
[nimisõna, substantiiv]
väike lõngaviht

tokkroos
[nimisõna, substantiiv]
kõrgete püstiste varte ja suurte kaunite õitega aiailutaim

tokk-tokk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi toksimise või koputamise heli

tokoferool
[nimisõna, substantiiv]
1. üks E-vitamiini looduslikest, erineva aktiivsuse ja toksilisusega vormidest

2. tokotrienool, E-vitamiin

tokogoonia
[nimisõna, substantiiv]
(organismidel:) endasarnaste järglaste saamine

tokotrienool
[nimisõna, substantiiv]
üks E-vitamiini looduslikest, erineva aktiivsuse ja toksilisusega vormidest

toks
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu nokalöök või üldse kerge löök

2. sellega kaasnev heli

3. kerge järsk löök

toks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi linnu nokalöögi vm kerge löögi heli

2. annab edasi toksimise, toksamise heli

toksama
[tegusõna, verb]
1. kergelt lööma või müksama, õrnalt tõukama

2. kergelt lööma

toksatama
[tegusõna, verb]
kergelt korraks midagi puutuma, toksti millegi vastu sattuma

toksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu nokalöök või üldse kerge löök

2. sellega kaasnev heli

3. kerge järsk löök

tokseemia
[nimisõna, substantiiv]
pisikute toodetud või ainevahetushäirete tõttu tekkinud mürkide leidumine veres

toksiin
[nimisõna, substantiiv]
1. mikroobse, taimse või loomse päritoluga mürk

2. mikroobse, taimse v loomse päritoluga mürk

toksikoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. mürkide ja mürgistuste eriteadlane

2. toksikoloogia eriteadlane

toksikoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. mürke ja mürgistusi käsitlev arstiteaduse haru

2. mürkide ja mürgistuste õpetus

toksikomaan
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kel on haiguslik tung tarvitada mingit mürgist, kehalisi ja vaimseid häireid põhjustavat ainet, mida ei loeta narkootikumiks (nt mõnd psühhostimulaatorit, tarbekeemiaainet)

toksikomaania
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik tung tarvitada mingit mürgist, kehalisi ja vaimseid häireid põhjustavat ainet, mida ei loeta narkootikumiks (nt mõnd psühhostimulaatorit, tarbekeemiaainet)

2. selle aine järjekindel tarvitamine

3. haiguslik tung tarvitada mingit toksilist ainet

4. selle järjekindel tarvitamine

toksikoos
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mis tekib organismi sattunud või seal tekkiva mürgise aine toimel

toksiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. elule või tervisele ohtlik, mürgina toimiv või mürkaineid sisaldav

2. selline, mis toimib mürgina

3. mürkaineid sisaldav

toksilisus
[nimisõna, substantiiv]
mürgisus

toksima
[tegusõna, verb]
korduvalt kergeid lööke andma, kergelt taguma

Ühendtegusõnad: sisse toksimasisse toksima

toksoplasma
[nimisõna, substantiiv]
rakusisene ainurakne parasiit, kellega inimene võib nakatuda hrl kasside kaudu

toksoplasmoos
[nimisõna, substantiiv]
1. ainurakse eoslooma Toxoplasma gondii tekitatud parasitaarhaigus, millesse nakatumine on ohtlik rasedatele ja immuunpuudulikkuse all kannatajatele

2. ainurakse eoslooma tekitatud haigus

tok-tok
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi toksimise või koputamise heli

tola
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes lolli mängib, nõmetseb või lollitab

2. napakas, lollpea

toladus
[nimisõna, substantiiv]
tobedus, lollus, tolategemine

tolajüri
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, taipamatu inimese kohta, ka halvustavalt)

tolamats
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, taipamatu inimese kohta, ka halvustavalt)

tolapea
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, taipamatu inimese kohta, ka halvustavalt)

tolar
[nimisõna, substantiiv]
Sloveenia suurem rahaühik enne euro kasutuselevõttu

tolatsema
[tegusõna, verb]
1. lollusi tegema, totralt, tolana käituma

2. tola mängima

tolavasikas
[nimisõna, substantiiv]
lollpea

tolerantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. heatahtlik, salliv harjumuspärasest erineva suhtes

2. teistsuguseid inimesi või inimrühmi, nende arvamusi, hoiakuid, kombeid vms tunnustav

3. salliv, leplik

tolerants
[nimisõna, substantiiv]
1. heatahtlik, salliv suhtumine harjumuspärasest erinevasse

2. teistsuguste inimeste või inimrühmade, nende arvamuste, hoiakute, kommete tunnustamine

tolerantsus
[nimisõna, substantiiv]
1. heatahtlik, salliv suhtumine harjumuspärasest erinevasse

2. teistsuguste inimeste või inimrühmade, nende arvamuste, hoiakute, kommete tunnustamine

tolerast
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, keda peetakse eeskätt seksuaalvähemuste, pagulaste, teiserassiliste suhtes liiga sallivaks, ka sõimusõnana)

tolereerima
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi suhtes rahulikult, heatahtlikult meelestatud olema

2. kedagi või midagi taluma, välja kannatama

3. välja kannatama, taluma

4. eitusega

tolgend
[nimisõna, substantiiv]
miski tolknev

tolgendama
[tegusõna, verb]
lõdvalt, korratult (alla, kuskilt välja) rippuma

tolgus
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, laisa, loru, millegi poolest halva inimese kohta)

tolk
[nimisõna, substantiiv]
1. aru, mõistus, taip(amine)

2. aru, mõistus, taip, oid

3. arusaamine

tolknema
[tegusõna, verb]
lõdvalt, korratult (alla, kuskilt välja) rippuma

tolksti
[määrsõna, adverb]
(väljendab hrl äkitset kukkumist või millegi ootamatut ilmnemist)

toll
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri ületavalt kaubalt võetav maks

toll
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkusühik Inglise mõõdustikus (2,54 cm)

2. Eestis endisaegne pikkusühik (umbes 2,5 cm)

3. pikkusühik

tollal
[määrsõna, adverb]
1. tol möödunud ajal

2. palju aega tagasi, ammu möödunud ajal

3. tol ajal

4. tookord

tollane
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingil möödunud ajal, tol ajal olnud, toimunud vms

2. tol ajal olnud, kunagine

tolleaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingil möödunud ajal, tol ajal olnud, toimunud vms

2. tol ajal olnud, kunagine

tollepärast
[määrsõna, adverb]
1. seepärast, sellepärast

2. sellepärast, tol põhjusel, tolle tõttu

tollhaaval
[määrsõna, adverb]
1. väga aeglaselt (edenedes), üks väike osake korraga

2. suure põhjalikkusega

3. väga aeglaselt (ja põhjalikult)

tollialune
[omadussõna, adjektiiv]
tollimisele kuuluv

tolliamet
[nimisõna, substantiiv]
tollimaksude määramise ja nende sissenõudmisega tegelev ametiasutus

tolliametnik
[nimisõna, substantiiv]
1. tolliasutuse töötaja

2. tollikontrolli teostav isik

3. inimene, kelle ülesanne on kontrollida inimesi ja kaupa, mis ületab kahe riigi vahelist piiri

tolliasutus
[nimisõna, substantiiv]
tollimisega tegelev ametiasutus

tollibarjäär
[nimisõna, substantiiv]
kõrged sisseveotollid importkaupade sisseveo tõkestamiseks

tollideklaratsioon
[nimisõna, substantiiv]
pagasi- või kaubaandmetega dokument, mille reisija või veose valdaja peab esitama tolliametnikule või tolliasutusele

tollieeskiri
[nimisõna, substantiiv]
eeskiri, mis seab nõuded tollikaubandusele

tolliinspektor
[nimisõna, substantiiv]
ametiisik, kes kontrollib riiki sissetoodava ja riigist väljaviidava kauba seadustega vastavuses olekut

tolliinspektuur
[nimisõna, substantiiv]
tollieeskirjade täitmise ja tollimaksude laekumise järele valvav riigiasutus

tollikontroll
[nimisõna, substantiiv]
kauba või pagasi kontrollimine tolliasutuse esindaja(te) poolt

tolliladu
[nimisõna, substantiiv]
ladu, kus hoitakse tollialuseid kaupu kuni tollimaksu tasumiseni või nende taasväljaveoni

tollilagi
[nimisõna, substantiiv]
tollimaksu ülemmäär

tollileping
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline tollialane leping

tolliliit
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline kokkulepe ühtseks tollipoliitikaks

tollilõiv
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri ületavalt kaubalt võetav maks

tollima
[tegusõna, verb]
1. tollimaksu määrama, tolliga maksustama

2. tolliga maksustama

Ühendtegusõnad: lahti tollimalahti tollima

tollimaks
[nimisõna, substantiiv]
riigipiiri ületavalt kaubalt võetav maks

tollimäär
[nimisõna, substantiiv]
tollimaksu määr

tollimüür
[nimisõna, substantiiv]
kõrged sisseveotollid importkaupade sisseveo tõkestamiseks

tolline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe tolli (umbes 2,5 cm) pikkune või paksune

tollioksjon
[nimisõna, substantiiv]
tollis ära võetud kauba või sõiduvahendi müük enampakkumise teel

tollipiir
[nimisõna, substantiiv]
piir, mille ületamisel tuleb kaup või pagas tollimiseks esitada

tollipiirang
[nimisõna, substantiiv]
1. koguseline piirang vm kitsendus kaupade toimetamisel üle tollipiiri

2. mõnd kaubarühma või riiki puudutav tollialane kitsendus

tollipoliitika
[nimisõna, substantiiv]
kaubanduspoliitika osa, millega riik kaitseb oma majandust, reguleerides sisse- ja väljavedu

tolliprotseduur
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupade üle riigipiiri toimetamise kord

2. tollikontrollis kauba suhtes rakendatav toiming või toimingute jada

tollipulk
[nimisõna, substantiiv]
1. algselt mõõdupulk, millele olid peale märgitud tollid, hiljem (kokkukäänatav) sentimeeterjaotusega mõõtevahend pikkuste mõõtmiseks

2. mõõdupulk

3. liigendmeeter

tollipunkt
[nimisõna, substantiiv]
tolliasutus, kus tehakse tollikontrolli

tollipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. algselt mõõdupulk, millele olid peale märgitud tollid, hiljem (kokkukäänatav) sentimeeterjaotusega mõõtevahend pikkuste mõõtmiseks

2. mõõdupulk

3. liigendmeeter

tolliraamat
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tollitava kauba registreerimise raamat sadamas

tollirežiim
[nimisõna, substantiiv]
riiki sissetoodavate kaupade maksustamise tingimused ja kord

tolliseadus
[nimisõna, substantiiv]
seadus, mis määrab tollisse puutuvate küsimuste lahendamise, tolli organiseerimise alused ja muud

tollisoodustus
[nimisõna, substantiiv]
seaduse alusel antav soodustus kaupade üle piiri toimetamiseks

tollisõda
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline majanduslik võitlus vastastikku tollitariife tõstes

tollitariif
[nimisõna, substantiiv]
tollimaksu määr

tolliterritoorium
[nimisõna, substantiiv]
territoorium, kus kehtivad tollieeskirjad

tollitrahv
[nimisõna, substantiiv]
trahv tollieeskirjade rikkumise eest

tollitsoon
[nimisõna, substantiiv]
riikide piiril olev ala, kus kehtivad teatavad maksusoodustused

tollitulu
[nimisõna, substantiiv]
tollimaksudest saadav tulu

tollitõke
[nimisõna, substantiiv]
kõrged sisseveotollid importkaupade sisseveo tõkestamiseks

tollivaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma tollimaksuta, tollimisele mitte kuuluv

2. selline, kus ei tollita

3. tollimaksust vabastatud

4. ilma tollimaksuta

tollivõlg
[nimisõna, substantiiv]
tasumata tollimaks, kohustus see tasuda

tolliväärtus
[nimisõna, substantiiv]
imporditud kauba väärtus tollimise hetkel

tollkeere
[nimisõna, substantiiv]
1. tollimõõdustikus kujundatud keere

2. tollimõõdus kujundatud keere

toll-tollilt
[määrsõna, adverb]
1. väga aeglaselt (edenedes), üks väike osake korraga

2. suure põhjalikkusega

3. väga aeglaselt (ja põhjalikult)

tolm
[nimisõna, substantiiv]
1. väga väikeste, õhus heljuda võivate tahke aine osakeste kogum

2. väga väikesed tahke aine osad, mis on õhus ja näiteks mööbli või põranda peal

tolmama
[tegusõna, verb]
tolmu levitama

tolmeldama
[tegusõna, verb]
1. õietolmu õie emakasuudmele kandma, tolmlemist esile kutsuma

2. õietolmu üle kandma, tolmlemist esile kutsuma

tolminfektsioon
[nimisõna, substantiiv]
haigustekitajaid sisaldavate kuivanud eritiseosakestega edasikanduv nakkus

tolmjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga peenikestest osakestest koosnev, tolmu meenutav

2. tolmu meenutav

tolmkuiv
[omadussõna, adjektiiv]
tolmavalt kuiv, väga kuiv

tolmlema
[tegusõna, verb]
(õietolmu kohta:) taimede viljastumisprotsessi osana edasi kanduma

tolmlemisviis
[nimisõna, substantiiv]
õietolmu edasikandumise viis taimede viljastumisprotsessis (nt tuultolmlemine, putuktolmlemine)

tolmliiv
[nimisõna, substantiiv]
(ehitusgeoloogias:) tolmpeentest terakestest koosnev liiv

tolmne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tolmu kujul esinev

2. tolmu kujul esinev, tolmust koosnev

tolmpea
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Lääne-Eestis kasvav valge või roosa kobarõisikuga käpaline

2. käpaline

tolmpeen
[omadussõna, adjektiiv]
ülimalt peenikestest osadest koosnev, peen kui tolm

tolmsuhkur
[nimisõna, substantiiv]
väga peeneks jahvatatud suhkur

tolmuahv
[nimisõna, substantiiv]
(väga tolmuse, määrdunud inimese kohta)

tolmuandja
[nimisõna, substantiiv]
õietolmu andev taim

tolmuebe
[nimisõna, substantiiv]
väga väike õhus heljuv osake, tolmu üks osake

tolmufilter
[nimisõna, substantiiv]
filter tolmu kinnipidamiseks

tolmuhall
[omadussõna, adjektiiv]
pruunika varjundiga, tolmu värvi hall

tolmuhari
[nimisõna, substantiiv]
hari tolmu pühkimiseks

tolmuimeja
[nimisõna, substantiiv]
1. masin, mis kõrvaldab tolmu seda endasse imedes

2. kodumasin, mis eemaldab tolmu ja millega puhastatakse vaipa või põrandat

tolmujutt
[nimisõna, substantiiv]
jutina nähtav õhku paiskunud tolm

tolmukaniit
[nimisõna, substantiiv]
(taimel:) tolmuka niitjas osa

tolmukapea
[nimisõna, substantiiv]
(taimel:) kahest tolmukotist moodustuv tolmuka osa

tolmukas
[nimisõna, substantiiv]
1. õie osa, milles valmivad tolmuterad

2. isassuguorgan taime õies

tolmukeeris
[nimisõna, substantiiv]
päikesepaistese ilmaga tõusev liiva, tolmu ja prahiga pöörlev õhusammas, mis liigub edasi mõnikümmend meetrit ja siis vaibub

tolmukindel
[omadussõna, adjektiiv]
tolmu mitte läbilaskev

tolmukkond
[nimisõna, substantiiv]
tolmukate kogum õies

tolmukott
[nimisõna, substantiiv]
1. kott tolmu kogumiseks (nt tolmuimejal)

2. tolmuimejas

tolmukuiv
[omadussõna, adjektiiv]
(värvi vms kuivamisaega iseloomustavana:) pindmiselt kuiv

tolmukurat
[nimisõna, substantiiv]
päikesepaistese ilmaga tõusev liiva, tolmu ja prahiga pöörlev õhusammas, mis liigub edasi mõnikümmend meetrit ja siis vaibub

tolmukübe
[nimisõna, substantiiv]
väga väike õhus heljuv osake, tolmu üks osake

tolmulapp
[nimisõna, substantiiv]
lapp tolmu pühkimiseks

tolmulest
[nimisõna, substantiiv]
kodutekstiilides pesitsev silmaga nähtamatu ämblikulaadne pisiolend

tolmuma
[tegusõna, verb]
1. tolmuga kattuma, tolmuseks saama

2. tolmuga kattuma, tolmuseks saama

tolmumantel
[nimisõna, substantiiv]
tihedast riidest kerge mantel

tolmumask
[nimisõna, substantiiv]
hingamiselundeid tolmu eest kaitsev (ühekordse kasutusega) nina- ja suukate või lihtsam respiraator

tolmune
[omadussõna, adjektiiv]
1. tolmuga kaetud, tolmukihi all

2. tolmu sisaldav, tolmu täis vms

3. tolmuga kaetud, tolmu täis

tolmuohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
tolmuplahvatuse ohuga

tolmuosake
[nimisõna, substantiiv]
väga väike õhus heljuv osake, tolmu üks osake

tolmupilv
[nimisõna, substantiiv]
1. õhku paisatud tolmu kogum

2. kosmilise tolmu kogum

tolmuplahvatus
[nimisõna, substantiiv]
tolmu süttimisel tekkiv plahvatus (nt kaevanduses, viljaelevaatoris)

tolmuprillid
[nimisõna, substantiiv]
silmi tolmu eest kaitsvad prillid

tolmupüüdur
[nimisõna, substantiiv]
seadis tolmu eemaldamiseks õhust vm gaasidest

tolmurull
[nimisõna, substantiiv]
mahalangenud tolmu moodustis

tolmusaba
[nimisõna, substantiiv]
üles keerutatud tolmupilv hrl liikuva sõiduki taga

tolmusammas
[nimisõna, substantiiv]
sambana üles kerkiv tolm

tolmustama
[tegusõna, verb]
tolmpeeneks tegema

tolmustuma
[tegusõna, verb]
tolmuks muutuma

tolmutama
[tegusõna, verb]
1. tolmu tekitama või üles ajama

2. midagi tolmu tekitades tegema

tolmutaoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga peenikestest osakestest koosnev, tolmu meenutav

2. tolmu meenutav

tolmutera
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimel:) tolmukas valmiv sugulise paljunemise kehake, õietolmu üks osake

2. kehake taimede tolmukais

tolmuterake
[nimisõna, substantiiv]
väga väike õhus heljuv osake, tolmu üks osake

tolmuti
[nimisõna, substantiiv]
1. seade taimede tolmutamiseks pulbriliste mürkkemikaalidega

2. masin taimede tolmutamiseks mürkkemikaalidega

tolmutorm
[nimisõna, substantiiv]
tolmupilvi üleskeerutav torm

tolmutort
[nimisõna, substantiiv]
mahalangenud tolmu moodustis

tolmutoru
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimedel:) emakasuudmele sattunud tolmuterast munarakuni kasvav peenike torujas moodustis

2. tolmuterast kasvav torujas moodustis

tolmutustama
[tegusõna, verb]
tolmu kontsentratsiooni vähendama

tolmutõrje
[nimisõna, substantiiv]
teepinna töötlemine nii, et see ei tolmaks

tolstoilane
[nimisõna, substantiiv]
Lev Tolstoi vanaea usulis-eetilist õpetust järgiv isik, kes pooldab lihtsat elu, maaharimist, omandist loobumist ja kurjale mittevastuhakkamist

tolstoilus
[nimisõna, substantiiv]
Lev Tolstoi usulis-eetiline õpetus, mis tähtsustab kristlikku ligimesearmastust, talupoeglikku eluviisi ja isiklikku enesetäiustamist

tolstovka
[nimisõna, substantiiv]
venepärane pikk ja lai vööga pluus

tolteek
[nimisõna, substantiiv]
1. indiaani hõimuliidu liige Kesk-Ameerikas

2. Kesk-Ameerika indiaanlane

tolueen
[nimisõna, substantiiv]
benseeniga sarnanev värvuseta vedelik, mida kasutatakse nt lahustina või sünteetiliste kiudainete valmistamisel

tolvan
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu inimene, lollpea

tomahook
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika indiaanlaste kerge sõjakirves

tomat
[nimisõna, substantiiv]
1. köögiviljana kasvatatav peamiselt punaste lihakate viljadega rohttaim

2. taim, mille küljes kasvavad pehmed punased viljad, mida kasutatakse köögiviljana

tomatikaste
[nimisõna, substantiiv]
püreetaoline, kuid sellest vedelam ja hrl maitsestatud tomatimass

tomatikepp
[nimisõna, substantiiv]
kepp, mis on pandud tomatile kasvamisel toeks

tomatine
[omadussõna, adjektiiv]
(rohkelt) tomatit või tomatipastat sisaldav, tomatimaitseline

tomatipasta
[nimisõna, substantiiv]
kontsentreeritud tomatipüree

tomatipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopilises Ameerikas kasvav pehmekarvaste lehtede ja munajate viljadega (tamarillodega) väike puu või põõsas

tomatipüree
[nimisõna, substantiiv]
tomatitest valmistatud püree (hrl maitsestamata)

tomatisalat
[nimisõna, substantiiv]
salat, mille põhiosa on tomat

tomatisupp
[nimisõna, substantiiv]
supp, mille põhikomponendiks on tomatid

tomatitaim
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljataim, millel on enamasti punased lihakad viljad

tomatpunane
[omadussõna, adjektiiv]
sügava tooniga tumepunane, küpse tomati värvi

tombak
[nimisõna, substantiiv]
vähese tsingisisaldusega (kuni 30%) messing

tombak
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikese jämeda nokaga väike jässakas lind (isaslinnul on keha alapool punane)

2. punase kõhuga väike lind

tombolo
[nimisõna, substantiiv]
1. saart maismaaga (või kaht saart omavahel) ühendav maasääre moodi kuhjevorm

2. saart maismaaga v kaht saart omavahel ühendav kuhjevorm

tombuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kühmudega kaetud, kühme omav

2. kühmudega kaetud

tomism
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu filosoofia suund, mille lõi Thomas Aquinost

tomograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiinis ja mujal rakendatav röntgeni-, ultraheli-, footon- vm seade, millega saadakse objekti kihitine kujutis

2. tomograafiaaparaat

tomograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. meditsiiniline uuring tomograafi abil

2. vastav piltdiagnostika valdkond

3. kihiline röntgenograafia

tomogramm
[nimisõna, substantiiv]
tomograafiga saadud kihitine kujutis (nt mingist kehapiirkonnast)

tomos
[nimisõna, substantiiv]
(õigeusu kirikus:) kohaliku kiriku (täieliku) iseseisvuse väljakuulutamise või taasjõustamise dokument, mille väljastab kirikute kõrgeim juhtorgan ehk Püha Sinod

tomp
[nimisõna, substantiiv]
1. miski või keegi ebamäärase kujuga

2. [ebamäärase kujuga] tükk, klomp, kämp

tompjas
[omadussõna, adjektiiv]
tombutaoline, tükkis

tompu
[määrsõna, adverb]
1. (pehme aine, materjali kohta:) tükki, tombuks või tompudeks

2. tükki, tombuks v tompudeks

tompus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(pehme aine, materjali kohta:) tükkis, tompu või tompe sisaldav

tomtomm
[nimisõna, substantiiv]
Hiinast pärit väike tünni- või silindrikujuline trumm

tomu
[nimisõna, substantiiv]
paks suits, tolm, udu vms

tomutama
[tegusõna, verb]
1. tubaka vm mõnuaine põletamisel tekkivat suitsu sisse hingama ja seejärel välja puhuma

2. sigareti suitsu suu kaudu sisse hingama ja välja puhuma

tonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl muusikas:) tonaalsusega iseloomustatav, tonaalsusesse puutuv

2. tonaalsusega seotud

tonaalsus
[nimisõna, substantiiv]
millegi valdav meeleolu või tundetoon

tondihobu
[nimisõna, substantiiv]
1. suur, suhteliselt jämeda tagakeha ja suurte silmadega kiil

2. suur kiil

tondijutt
[nimisõna, substantiiv]
(rahva)jutt tontidest

tondiloss
[nimisõna, substantiiv]
tühjalt seisev mahajäetud hoone

tondilugu
[nimisõna, substantiiv]
(rahva)jutt tontidest

tondinahk
[nimisõna, substantiiv]
1. paks sametitaoline puuvillane riie (nt raamatuköideteks, tööriiete valmistamiseks)

2. paks puuvillriie

tondinahkne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tondinahast ehk moleskiinist (sametitaolisest puuvillasest riidest) valmistatud

2. tondinahast valmistatud

tondipalm
[nimisõna, substantiiv]
Haiti saarel kasvav astlalise tüvega palm, mille valged viljad mõjuvad pimedal ajal õudust tekitavalt

tondipea
[nimisõna, substantiiv]
1. paljuliigiline kitsaleheline rohttaim

2. huulõieline rohttaim

tondipiibel
[nimisõna, substantiiv]
(mängukaartide kohta)

tondisilm
[nimisõna, substantiiv]
väike ilma klaasita lamp

tonditama
[tegusõna, verb]
kummitama, tondina hirmutama

tonditosin
[arvsõna, numeraal, nimisõna, substantiiv]
kolmteist

tondo
[nimisõna, substantiiv]
1. ümara kujuga maal või reljeef renessansskunstis

2. ümara kujuga maal v reljeef

tonfa
[nimisõna, substantiiv]
50–60 cm pikkune käepidemega kepp Okinawa võitluskunsti relvana, mis kuulub mõnel maal politseinike varustusse

tong
[nimisõna, substantiiv]
(padruni) sütik

tongalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tonga põhirahva liige

2. Tonga kodanik või elanik

3. Tonga päritolu inimene

tonger
[nimisõna, substantiiv]
rannavalvur, piirivalvur

tongi
[määrsõna, adverb]
1. (kergelt) purju

2. purju

tongipüstol
[nimisõna, substantiiv]
plõksu tegeva laenguga mängupüstol, mida kasutatakse nt täpsuslaskmiseks

tongis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

toniseerima
[tegusõna, verb]
1. toonust tõstma, pingust parandama

2. toonust tõstma

toniseerivalt
[määrsõna, adverb]
toonust tõstvalt

toniseeruma
[tegusõna, verb]
mõõdukat pinget, toonust juurde saama

tonka
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüügivahend, mis koosneb õngenöörist, raskusest ja kuni kolmest lipsudega kinnitatud üheharulisest konksust

2. veekogu põhja lastud õng

tonkama
[tegusõna, verb]
1. kergelt lööma või müksama, õrnalt tõukama

2. kergelt lööma

tonkauba
[nimisõna, substantiiv]
Amazonase vihmametsades kasvava tonkapuu must kortsuline seeme, mille maitse meenutab vanilli ja mida kasutatakse nt magustoitude ja kookide maitsestamiseks

tonkima
[tegusõna, verb]
1. korduvalt müksama, kergelt tõukama või lööma

2. kergeid lööke andma

tonks
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge löök

2. kerge löök, toks

tonks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerge löögi heli

tonksama
[tegusõna, verb]
kergelt lööma, müksama

tonksima
[tegusõna, verb]
1. korduvalt müksama, kergelt tõukama või lööma

2. kergeid lööke andma

tonksti
[määrsõna, adverb]
(väljendab tukkumisel pea allapoole vajumist)

tonksutama
[tegusõna, verb]
(seksimise kohta)

tonn
[nimisõna, substantiiv]
1. massiühik, 1000 kilogrammi

2. kaalu mõõtühik. Ühes tonnis on 1000 kilogrammi

tonna
[nimisõna, substantiiv]
(raha kohta:) 1000 eurot, krooni vm

tonnaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. vaguni, auto kandevõime tonnides

2. laeva või laevastiku veeväljasurve tonnides, ka mahutavus registertonnides

tonnine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe tonni raskune, sellise tonnaažiga või kandejõuga

tonniraskune
[omadussõna, adjektiiv]
raskusega üks tonn, üks tonn kaaluv

tonnkilomeeter
[nimisõna, substantiiv]
kaubaveo arvestamise ühik (ühe tonni kauba vedu ühe kilomeetri kaugusele)

tonnmiil
[nimisõna, substantiiv]
mereveonduse mõõtühik (ühe tonni lasti vedu ühe miili kaugusele)

tonomeeter
[nimisõna, substantiiv]
seade silma siserõhu mõõtmiseks

tonsill
[nimisõna, substantiiv]
lümfikoest koosnev paariline elund kurgus, suulaes ja keelepäras

tonsilliit
[nimisõna, substantiiv]
kurgumandlites tekkinud põletik

tonsuur
[nimisõna, substantiiv]
katoliku vaimuliku paljaks pöetud lagipea

tont
[nimisõna, substantiiv]
1. ebamäärane üleloomulik olend, kuri vaim, koll, viirastus vms

2. miski hirmutav, ähvardav

tontkandlane
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aasia metsade suuresilmne pika koheva sabaga primaat

tontlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. hirmutav, ähvardav

2. tondile omane või tonti meenutav

tontmust
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti must, väga pime, must nagu tont

2. süsimust

tontsuru
[nimisõna, substantiiv]
1. suur liblikas surnupealuud meenutavate joontega kehal

2. suur liblikas

too
[asesõna, pronoomen]
(otsesel viitamisel ümbritsevale reaalsusele) osutab kaugemal asuvale inimesele, esemele või olukorrale

toober
[nimisõna, substantiiv]
ülalt laienev kahe kõrvaga ja sõõriku põhjaga puunõu

toobiline
[nimisõna, substantiiv]
1. toobine nõu

2. toobitäis

toobripuu
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasemal ajal:) tugev ümar puu veetoobri kandmiseks kahe mehe vahel

2. puu toobri kandmiseks

toodam
[nimisõna, substantiiv]
kaasatoodu

toodang
[nimisõna, substantiiv]
ettevõttes, majandusharus toodetu (valmistatud tooted, põllumajandussaadused vms)

toodanguühik
[nimisõna, substantiiv]
toodangu mõõtühik

toode
[nimisõna, substantiiv]
1. tootmise teel valmistatud asi, tootmise tulemus, materiaalne kaup (nt tarbeese, materjal, tööstusseade)

2. see, mis on müügi eesmärgil toodetud või kasvatatud

tooder
[nimisõna, substantiiv]
1. meremärk vees püsti seisva ankurdatud varda otsas

2. meremärk

toodu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis kuskil on esitatud, esile toodud vms

toofus
[nimisõna, substantiiv]
kusihappest moodustunud kristallide sõlmjas kogumik kudedes

tooga
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Rooma kodanike mantlitaoline, hrl valgest villasest riidest mähitav ülerõivas

2. Vana-Rooma meeste üleriie

tookord
[määrsõna, adverb]
1. tol korral (või ajal), teatud varasemal korral

2. tol korral, siis, tollal, tol ajal

tookordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingil möödunud ajal, tol ajal olnud, toimunud vms

2. tol ajal olnud, kunagine

tool
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl nelja jalaga ja seljatoega iste ühe inimese jaoks

2. iste ühe inimese jaoks, millel on enamasti neli jalga ja tugi, kuhu saab selga toetada

tool
[nimisõna, substantiiv]
1. tahke pruunikaskollane suure lõhkejõuga aine, mis saadakse tolueeni nitreerimisel ning mille plahvatusjõud on võetud teiste lõhkeainete standardmõõduks

2. lõhkeaine

toolikate
[nimisõna, substantiiv]
hrl tekstiilist kate, mis kaitseb ja kaunistab tooli

toolikori
[nimisõna, substantiiv]
tooli seljatugi

toolileen
[nimisõna, substantiiv]
tooli seljatugi

toolipadi
[nimisõna, substantiiv]
väike toolile asetatav padi (et oleks pehmem istuda)

toolipõhi
[nimisõna, substantiiv]
tooli rõhtne osa, millel istutakse

tooliselg
[nimisõna, substantiiv]
tooli seljatugi

tooltip
[nimisõna, substantiiv]
lühike selgitus, mis veebis annab vihje infoüksuse sisu või mingi toimingu kohta

toolvärk
[nimisõna, substantiiv]
sarikaid kandev tarind, sarikatoestik

toom
[nimisõna, substantiiv]
piiskopkonna peakirik Saksa kultuuriruumis ja Itaalias

toom
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete lõhnavate õiekobarate ja mustade või punaste luuviljadega lehtpuu või -põõsas

2. puu, millel on tugeva lõhnaga valged õied ja hiljem mustad väiksed marjad

tooma
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi kellelegi või kuhugi toimetama (kaugemalt lähemale)

2. kuhugi tulles kedagi või midagi kaasa võtma

Ühendtegusõnad: alla tooma, alla tooma, esile tooma, esile tooma, ette tooma, ette tooma, juurde tooma, juurde tooma, kaasa tooma, kaasa tooma, kokku tooma, kokku tooma, sisse tooma, sisse tooma, tagasi tooma, tagasi tooma, välja tooma, välja tooma, ära tooma, ära tooma, ühes tooma, ühes tooma, üles tooma, üles tooma, üle toomaüle tooma

toomapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 21. detsember, katoliku kirikus apostel Tooma mälestuspäev ning eesti rahvakalendris jõuluaja algust märkiv päev

2. 21. detsember

toomasjahu
[nimisõna, substantiiv]
fosforväetisena kasutatav toormalmist terase tootmise protsessi fosforirikas kõrvalprodukt, aluseline räbu

toomasoon
[nimisõna, substantiiv]
neeruarteri haru, mis varustab neerupäsmakest verega

toomehelves
[nimisõna, substantiiv]
lendlev toominga õieleht

toomelõhn
[nimisõna, substantiiv]
toomingaõite lõhn

toomepuu
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete lõhnavate õiekobarate ja mustade või punaste luuviljadega lehtpuu või -põõsas

2. puu, millel on tugeva lõhnaga valged õied ja hiljem mustad väiksed marjad

toomeõis
[nimisõna, substantiiv]
toominga õis

toomhärra
[nimisõna, substantiiv]
1. toomkapiitli liige, kelle olulisemaks vaimulikuks ülesandeks oli missade läbiviimine

2. vaimulik

3. toomkapiitli liige

toomingalõhn
[nimisõna, substantiiv]
toomingaõite lõhn

toomingamari
[nimisõna, substantiiv]
toominga marjataoline vili

toomingane
[omadussõna, adjektiiv]
toomingapuust, -koorest, -vitstest tehtud

toomingapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
põõsana kasvav toomingas

toomingas
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete lõhnavate õiekobarate ja mustade või punaste luuviljadega lehtpuu või -põõsas

2. puu, millel on tugeva lõhnaga valged õied ja hiljem mustad väiksed marjad

toomingaõis
[nimisõna, substantiiv]
toominga õis

toomkapiitel
[nimisõna, substantiiv]
vaimulike nõukogu toomkiriku juures

toomkirik
[nimisõna, substantiiv]
piiskopkonna peakirik Saksa kultuuriruumis ja Itaalias

toomkogudus
[nimisõna, substantiiv]
kogudus, kelle jumalateenistused ja muud kogunemised toimuvad toomkiriku hoones

toomkool
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne toomkiriku juures asuv, ka selle ülalpeetav õppeasutus

toompihlakas
[nimisõna, substantiiv]
tumedate söödavate marjataoliste õunviljadega põõsas või madal lehtpuu, Eestis ilupuuna

toompraost
[nimisõna, substantiiv]
toomkiriku vaimulike juht ja piiskopi asetäitja mõnel maal

toompuu
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete lõhnavate õiekobarate ja mustade või punaste luuviljadega lehtpuu või -põõsas

2. puu, millel on tugeva lõhnaga valged õied ja hiljem mustad väiksed marjad

toon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe ja sama põhivärvuse erinev nüanss, värvivarjund

2. teistest (spektri)värvidest eristuvana tajutav värv

3. värv

4. ühe ja sama värvi veidi erinev variant

5. värvitoon, värving, värvivarjund

toona
[määrsõna, adverb]
1. mõne aja eest, mõni aeg tagasi

2. tookord, tol ajal

toonane
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingil möödunud ajal, tol ajal olnud, toimunud vms

2. tol ajal olnud, kunagine

toonekurelised
[nimisõna, substantiiv]
selts märgaladel esinevaid suurekasvulisi pikkade jalgade ja pika kaelaga linde

toonekurg
[nimisõna, substantiiv]
suur pika kaela, pikkade jalgade ja pika nokaga lind

toonekägu
[nimisõna, substantiiv]
põõsasniitudel ja hõredates metsatukkades elutsev pika kõvera noka ja suure suletutiga lind

toonela
[nimisõna, substantiiv]
surnute asupaik eesti rahvausundis

toonelane
[nimisõna, substantiiv]
toonela elanik, surnu

tooner
[nimisõna, substantiiv]
1. laserprinterites vm kasutatav tahmataoline värvipulber (ka koos kassetiga)

2. printeri värvipulber

toonesepp
[nimisõna, substantiiv]
1. tömbi peaga must või pruun silinderjas mardikas, kelle tõugud kahjustavad peamiselt puitseinu ja mööblit

2. mardikas

toonetutt
[nimisõna, substantiiv]
põõsasniitudel ja hõredates metsatukkades elutsev pika kõvera noka ja suure suletutiga lind

tooniandev
[omadussõna, adjektiiv]
1. määrava tähtsusega, väga mõjukas

2. mõjukas, määrav, domineeriv

toonija
[nimisõna, substantiiv]
tooniv juuksevärv

toonik
[nimisõna, substantiiv]
1. aromatiseeritud ja maitsestatud jook, mida kasutatakse kangete alkohoolsete jookide lahjendamiseks

2. maitsestatud karastusjook

toonika
[nimisõna, substantiiv]
1. heliastmiku esimene aste

2. sellele astmele ehitatud akord

3. helilaadi esimene aste

toonikeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, kus ühesuguse häälikulise koosseisuga sõnu või sõnavorme eristatakse iseloomuliku põhitooni abil

toonikum
[nimisõna, substantiiv]
1. toniseeriv aine või ravim

2. toniseeriv aine

3. ravim

tooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pingusest, pingeseisundist tingitud, toonusega seotud

2. pingne, pingusest tingitud

3. toonusesse puutuv

tooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värssidega seoses:) rõhuliste ja rõhutute silpide vaheldumisel põhinev

2. rõhuliste ja rõhutute silpide vaheldumisel põhinev

toonima
[tegusõna, verb]
1. (kergelt) värvima, millelegi värvivarjundit, värvingut andma

2. toonima, kergelt värvima

toonimislahus
[nimisõna, substantiiv]
mustvalgel fotomaterjalil saadud kujutise värvimiseks kasutatav lahus

toonitama
[tegusõna, verb]
1. (kõneldes) olulist esile tõstma, olulise väitena ütlema

2. midagi eriti, rõhutatult esile tooma

3. olulist esile tooma

toonivahe
[nimisõna, substantiiv]
erinevus värvitoonis

toonklaas
[nimisõna, substantiiv]
toonitud klaas

toonmaal
[nimisõna, substantiiv]
1. vaba pintslitehnikaga maalimisviis, mis sulatab kontuurid ja detailid ühtsesse üldtooni

2. maalimisviis, mis sulatab kontuurid ja detailid ühtsesse üldtooni

toonmeister
[nimisõna, substantiiv]
helitausta tehnilis-kunstiline kujundaja raadio- ja televisioonisaadetes ning helifilmis

toonus
[nimisõna, substantiiv]
1. närvi- ja lihaskoe pidev mõõdukas pingeseisund

2. pingeseisund

toonvalimine
[nimisõna, substantiiv]
telefoni tehniline lahendus, kus numbrid ja sümbolid edastatakse kahe sageduse kombinatsioonidena

toop
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne paikkonniti erineva mahuga peamiselt vedelike mahumõõt (1,2–1,3 l)

toopärast
[määrsõna, adverb]
1. seepärast, sellepärast

2. sellepärast, tol põhjusel, tolle tõttu

toor
[nimisõna, substantiiv]
(kujutavas geomeetrias:) pöördpind, mis tekib ringjoone pöörlemisel ümber telje, mis asetseb selle ringjoone tasapinnas, kuid ei läbi ringjoone tsentrit

toora
[nimisõna, substantiiv]
1. viie Moosese raamatu ning nendes olevate seaduste nimetus juutidel

2. ka Toora: viie Moosese raamatu koondnimetus

tooraine
[nimisõna, substantiiv]
1. töötlemata või osaliselt töödeldud materjal, mida kasutatakse valmistoodete tootmisel

2. materjal, mida kasutatakse valmistoodete tootmisel

tooraineallikas
[nimisõna, substantiiv]
koht või aine, millest toorainet saadakse

toorainebaas
[nimisõna, substantiiv]
millelegi aluseks olev tooraineallikas

tooraks
[nimisõna, substantiiv]
kaela ja kõhu vaheline kere osa

toore
[nimisõna, substantiiv]
1. töötlemata või osaliselt töödeldud materjal, mida kasutatakse valmistoodete tootmisel

2. materjal, mida kasutatakse valmistoodete tootmisel

toorehitis
[nimisõna, substantiiv]
viimistlemata ehitis, hoone karp enne sisetööde alustamist

toorelt
[määrsõna, adverb]
valmimata, küpsemata

toores
[omadussõna, adjektiiv]
1. (marjade, puuviljade, viljaterade vms kohta:) valmimata, nii et viljad pole veel söömiskõlbulikud ega korjata saaki

2. kui puuviljad või marjad on toored, siis nad pole veel valmis saanud

3. küpsemata

toorestama
[tegusõna, verb]
tooreks, julmaks, metsikuks muutma

toorestuma
[tegusõna, verb]
tooreks, julmaks, metsikuks muutuma, minema

toorevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (puuviljade, toidu vms kohta:) mitte päris küpsenud või valminud, veidi või üsna toores

2. üsna toores

toorfilm
[nimisõna, substantiiv]
säritamata film

toorgaas
[nimisõna, substantiiv]
puhastamata gaas

toorhoidis
[nimisõna, substantiiv]
säilitamiseks sissetehtud puuvili, marjad või aedvili, mida ei kuumtöödelda

toori
[nimisõna, substantiiv]
Suurbritaania Konservatiivse Partei liige (mitteametliku nimetusena)

toorik
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlate mõõtmetega pooltoode, mille töötlemisel saadakse valmisdetail

2. pooltoode

toorikkere
[nimisõna, substantiiv]
auto viimistluseta kere

toorium
[nimisõna, substantiiv]
1. radioaktiivne valge metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 90

2. radioaktiivne element

toorjuust
[nimisõna, substantiiv]
värske, laagerdamata pehme (kreemjas) juust (nt feta, Philadelphia juust)

toorjuustukook
[nimisõna, substantiiv]
tort, mille täidise põhikomponent on toorjuust

toorkaal
[nimisõna, substantiiv]
aine või toote kaal toorena (või märjana)

toorkakao
[nimisõna, substantiiv]
kooritud ja peenestatud kakaoubadest vähese kuumutamisega valmistatud kakao, kus on säilinud mitmed kasulikud vitamiinid ja ained ning mida kasutatakse tooršokolaadi või teiste magustoitude koostisosana

toorkala
[nimisõna, substantiiv]
töötlemata kala

toorkanep
[nimisõna, substantiiv]
töötlemata kanep toiduna või materjalina

toorkangas
[nimisõna, substantiiv]
viimistlemata kangas

toorkarusnahk
[nimisõna, substantiiv]
parkimata karusnahk

toorkiud
[nimisõna, substantiiv]
töötlemata kiud

toorkivi
[nimisõna, substantiiv]
1. põletamata savitellis

2. põletamata tellis

toorkummi
[nimisõna, substantiiv]
väga elastne tahke kõrgmolekulaarne aine

toorlaen
[nimisõna, substantiiv]
keeles muganemata, asjaomase keele süsteemis võõrana mõjuv laensõna või -väljend

toorlina
[nimisõna, substantiiv]
linavarred, mida linakiudude eraldamiseks töötlema hakatakse

toorlubi
[nimisõna, substantiiv]
(hallikas)valge, kahvatukollane või kahvatuhall kristalne aine, kaltsiumi oksiid, mida saadakse lubjakivi põletamisel ning mida kasutatakse nt ehitusmaterjalina

toorlõige
[nimisõna, substantiiv]
filmi esialgne ehk must montaaž

toormahl
[nimisõna, substantiiv]
mahl, mida pole kõrgel temperatuuril töödeldud, kuumtöötlemata mahl

toormalm
[nimisõna, substantiiv]
terase tootmiseks kasutatav malm

toormaterjal
[nimisõna, substantiiv]
1. töötlemata või osaliselt töödeldud materjal, mida kasutatakse valmistoodete tootmisel

2. materjal, mida kasutatakse valmistoodete tootmisel

toormetall
[nimisõna, substantiiv]
töötlemisele minev, puhastamata metall

toormoos
[nimisõna, substantiiv]
1. suhkruga hõõrutud marjad või puuviljad

2. nii valmistatud toorhoidis

toornafta
[nimisõna, substantiiv]
töötlemata nafta

toornahk
[nimisõna, substantiiv]
parkimata loomanahk

toorpasta
[nimisõna, substantiiv]
värske, kuivatamata pasta, nt sellised spagetid või lasanjeplaadid

toorpiim
[nimisõna, substantiiv]
kuumtöötlemata, pastöriseerimata piim

toorpiiritus
[nimisõna, substantiiv]
puskariõlisid sisaldav, puhastamata piiritus

toorpuit
[nimisõna, substantiiv]
raiealalt tulev laasitud metsamaterjal, mis pole läbinud kuivatusprotsessi

toorpuuvill
[nimisõna, substantiiv]
koos seemnetega korjatud puuvill

toorraud
[nimisõna, substantiiv]
rauamaagist sulatatud, töötlemisele minev raud

toorriie
[nimisõna, substantiiv]
töötlemisele minev pleegitamata või värvimata riie

toorsalat
[nimisõna, substantiiv]
kuumtöötlemata ainetest, peamiselt toorest aedviljast valmistatud salat

toorsavi
[nimisõna, substantiiv]
looduslik, töötlemata savi

toorsiid
[nimisõna, substantiiv]
täissiidlõngast kootud labase sidusega pleegitamata kangas

toorsink
[nimisõna, substantiiv]
madalal temperatuuril suitsutatud liha, mis on saadud looma tagapoolest, eriti kintsuosast

toorsuhkur
[nimisõna, substantiiv]
puhastamata ja rafineerimata suhkur

toorsuitsuvorst
[nimisõna, substantiiv]
külmsuitsutatud vorst

toorsööt
[nimisõna, substantiiv]
mahlakas sööt (silo, haljassööt, juur- ja mugulviljad)

tooršokolaad
[nimisõna, substantiiv]
toorkakaost madalal kuumutamisel valmistatud (tervislik) töötlemata šokolaad

toortaimetoitlane
[nimisõna, substantiiv]
taimetoitlane, kes hoidub toiduks kasutamast keedetud või praetud taimseid toiduaineid

toortatar
[nimisõna, substantiiv]
tatar, millel kestad on teradest eemaldatud kuivkoorimise, mitte kuumutamise teel

toortellis
[nimisõna, substantiiv]
1. põletamata savitellis

2. põletamata tellis

toortoit
[nimisõna, substantiiv]
kuumtöötlemata toit

toortoitlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes toitub peamiselt toortoidust

2. toortoidust toituv inimene

toortoitlus
[nimisõna, substantiiv]
toitumisviis, milles on ülekaalus kuumtöötlemata (taimsed) toiduained

toortoitumine
[nimisõna, substantiiv]
toitumisviis, milles on ülekaalus kuumtöötlemata (taimsed) toiduained

toorturvas
[nimisõna, substantiiv]
maapinnast väljavõetud kuivatamata turvas

toortõlge
[nimisõna, substantiiv]
esialgne, sageli sõnasõnaline viimistlemata tõlge

toorus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoolimatus, jõhkrus

2. selline käitumine, tegu, jutt vms

toorutseja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes käitub toorelt, kasutab tooreid võtteid

toorutsema
[tegusõna, verb]
toorelt käituma, tooreid võtteid kasutama

toorvalk
[nimisõna, substantiiv]
kõikides organismides ja viirustes esinev orgaaniline ühend, mille molekulid koosnevad pikkadeks ahelateks liitunud aminohapetest

toorvariant
[nimisõna, substantiiv]
esialgne viimistlemata variant

toorvask
[nimisõna, substantiiv]
puhastamata, töötlemisele minev vask

toorvesi
[nimisõna, substantiiv]
puhastamata, filtreerimata

toorvill
[nimisõna, substantiiv]
pöetud vill, milles on lisaks villarasvale ja -higile ka mitmesuguseid muid lisandeid

toorvorst
[nimisõna, substantiiv]
kuumtöötlemata vorst, mille valmistamisel on kasutatud soolatud ja maitsestatud toorest liha

toorõli
[nimisõna, substantiiv]
puhastamata õli (nt toornafta, rafineerimata raskõli)

toos
[nimisõna, substantiiv]
karbike vms anum hrl millegi hoidmiseks

toosama
[asesõna, pronoomen]
tollega (eelnevalt teada oleva või mainituga) võrreldes jätkuvalt sama, mitte muu või teine

toosamane
[omadussõna, adjektiiv, asesõna, pronoomen]
tollega (eelnevalt teada oleva või mainituga) võrreldes jätkuvalt sama, mitte muu või teine

toosamune
[omadussõna, adjektiiv, asesõna, pronoomen]
tollega (eelnevalt teada oleva või mainituga) võrreldes jätkuvalt sama, mitte muu või teine

tooselatern
[nimisõna, substantiiv]
öisel ahingupüügil kasutatud valgusallikas veepinna valgustamiseks

toosepüük
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) madalas vees tulevalgel ahinguga kalapüüdmine

2. endisaegne kalapüügiviis

tooseraud
[nimisõna, substantiiv]
endisajal paadi ninasse kinnitatud raudhark, mille otsas põles tulusepüügil tõrvas või taht

toost
[nimisõna, substantiiv]
lühike, mõnesõnaline kõne tervisejoomisel

toot
[nimisõna, substantiiv]
riideriba seeliku allääre sisepoolel kaitseks kulumise vastu

tootearendus
[nimisõna, substantiiv]
uute toodete loomine ja olemasolevate toodete hrl tehnoloogiline uuendamine

tootedisain
[nimisõna, substantiiv]
1. toodete loomine ja kujundamine tööstustootmise tarbeks

2. toote väliskujundus

tootekataloog
[nimisõna, substantiiv]
müügiks toodetud esemete kirjeldusi ja hindu sisaldav kataloog

tootekategooria
[nimisõna, substantiiv]
teatud rühm või liik tooteid

tootekood
[nimisõna, substantiiv]
toote ühest kindlaksmääramist võimaldav numbrikombinatsioon (nt vöötkood), mida kasutatakse kauba turustamisel

tootekujunduskunst
[nimisõna, substantiiv]
1. toodete kujundust hõlmav kunstiharu, disain

2. disain, kujustus

tootekujunduskunstnik
[nimisõna, substantiiv]
1. toodete kujundamise, disainimisega tegelev kunstnik

2. disainer, kujustaja

tooteliik
[nimisõna, substantiiv]
liik tooteid

tootem
[nimisõna, substantiiv]
1. austatav, pühaks peetav loom, harvemini taim, ese või loodusnähtus loodusrahvastel

2. selle kujutis

3. austatav, sugulaseks peetav loom, taim, ese v loodusnähtus loodusrahvastel

tootemark
[nimisõna, substantiiv]
1. nimi või kujutis, mis eristab toodet eristav ja loob kuvandit

2. toode, mis sellise nime või kujutise abil eristub

tootemisammas
[nimisõna, substantiiv]
kõrge, austatavat olendit või nähtust kujutav post (nt indiaanlastel)

tootemloom
[nimisõna, substantiiv]
austatav, sugulaseks peetav loom loodusrahvastel (nt indiaanlastel, põhjarahvastel)

tootenimetus
[nimisõna, substantiiv]
tootele antud nimi või nimetus

tootenimi
[nimisõna, substantiiv]
tootele antud nimi või nimetus

tooteportfell
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtte pakutav eri liiki toodete kogum

2. ühe ettevõtte pakutav eri liiki toodete, teenuste kogum

tooterühm
[nimisõna, substantiiv]
toodangu klassifitseerimisel ühes rühmas käsitletavad ligikaudu sarnased tooted

tootesari
[nimisõna, substantiiv]
rühm ühe kaubamärgiga seotud (ühelaadseid) tooteid

tooteseeria
[nimisõna, substantiiv]
ühe standardi järgi müügiks valmistatud ühe kaubamärgi tooted kogumina

tootestama
[tegusõna, verb]
tooteks tegema, eeskätt tootena müüdavaks tegema

tootetutvustus
[nimisõna, substantiiv]
uudistoodet või -tooteid tutvustav tekst, üritus vm

tootevalik
[nimisõna, substantiiv]
teatav hulk samaliigilisi tooteid, (müüdavate) toodete sortiment

tooteühik
[nimisõna, substantiiv]
toode arvestusühikuna

tootja
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, ettevõte või riik, kes toodab mingeid asju, kaupu

2. inimene või ettevõte, mis midagi toodab

tootjafirma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis koordineerib filmi, telesaate, heliplaadi vms tootmist ning vastutab teose kogu tootmise ja loomeprotsessi eest

tootjahind
[nimisõna, substantiiv]
hind, mida toodetud kauba või osutatud teenuse eest makstakse tootjale või teenuse osutajale

tootjahinnaindeks
[nimisõna, substantiiv]
suhtarv, mis iseloomustab tootjahindade muutumist

tootjamaa
[nimisõna, substantiiv]
toodet tootev või selle tootnud riik

tootjamärk
[nimisõna, substantiiv]
tootjat osutav täheühend vm märk tootel

tootjaorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühise turukorralduse eesmärgil loodud millegi tootjaid koondav ühendus

tootjavastutus
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnahoiu põhimõte, mille puhul tootja on kohustatud tagama tema tootest tekkivate probleemsete jäätmete kokkukogumise, taaskasutamise või kõrvaldamise

tootlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis annab head toodangut, suure tootlikkusega

2. rohkesti tootev, viljakas

tootlikkus
[nimisõna, substantiiv]
tootmise efektiivsust väljendav näitaja, nt väärtuse hulk, mida töötaja suudab luua teatud ajavahemikus

tootlus
[nimisõna, substantiiv]
tootmise efektiivsust väljendav näitaja, nt väärtuse hulk, mida töötaja suudab luua teatud ajavahemikus

tootlusnorm
[nimisõna, substantiiv]
ajaühikus valmistamiseks ettenähtud toodangu hulk

tootma
[tegusõna, verb]
1. tootmisvahendite abil (suures koguses) asju, kaupu valmistama

2. midagi (suures koguses) valmistama, et seda müüa

Ühendtegusõnad: üle tootmaüle tootma

tootmisaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. tootmistsükli kestus

2. aasta, kuu vm, mil miski on toodetud

tootmisala
[nimisõna, substantiiv]
tootmise piikond, maa-ala, kus midagi toodetakse

tootmisalane
[omadussõna, adjektiiv]
tootmisega seotud, sellesse puutuv või seda käsitlev

tootmisaruanne
[nimisõna, substantiiv]
aruanne, kus on esitatud kokkuvõte (all)üksuse tootmistegevusest mingis ajavahemikus

tootmisbaas
[nimisõna, substantiiv]
ainelised väärtused (ruumid, masinad, seadmed) ja tingimused, millel tootmine rajaneb

tootmisettevõte
[nimisõna, substantiiv]
tootmisvahendite abil millegi tootmise või hüvede loomisega tegelev ettevõte, nt tehas, piimakombinaat, õmblusettevõte

tootmisharu
[nimisõna, substantiiv]
1. valdkond, mis tegeleb energia, masinate, seadmete, tööriistade, tarbekaupade vm tootmisega

2. vastav tegevussuund

tootmishind
[nimisõna, substantiiv]
toote valmistamise kulud pluss keskmiselt neis majandusoludes saadav kasum

tootmishoone
[nimisõna, substantiiv]
tootmistegevuseks vajalik hoone

tootmisjuht
[nimisõna, substantiiv]
vahetult tootmist juhtiv inimene

tootmisjääk
[nimisõna, substantiiv]
materjal, mis jääb toodangu valmistamisel üle, järele

tootmisjäätmed
[nimisõna, substantiiv]
tööstuses ja muus tootmises tekkinud jäätmed

tootmiskadu
[nimisõna, substantiiv]
materjalikadu tootmisprotsessis

tootmiskatse
[nimisõna, substantiiv]
katse toota mingit põllumajandussaadust, nt teravilja, mune, piima

tootmiskeskus
[nimisõna, substantiiv]
hoone või hoonete kompleks, kus toimub tootmine

tootmiskompleks
[nimisõna, substantiiv]
suur, sageli tervet piirkonda hõlmav tootmisettevõtete kogum

tootmiskoondis
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) ettevõtete kogum või mitme omavahel seotud tootmisettevõtte ühendus, millesse võis kuuluda ka teadusasutusi, uurimislaboreid ja muid struktuuriüksusi

tootmiskultuur
[nimisõna, substantiiv]
tootmise tehniline tase ja korraldus ning töötajate üldine ettevalmistus

tootmiskulud
[nimisõna, substantiiv]
toodangu valmistamisega seotud rahasumma

tootmisküps
[omadussõna, adjektiiv]
tootmisse andmiseks valmis

tootmisliin
[nimisõna, substantiiv]
teatud kindla toote valmistamiseks määratud masinate järjestatud kogum

tootmislik
[omadussõna, adjektiiv]
tootmisesse puutuv, tootmisega seotud

tootmislõik
[nimisõna, substantiiv]
tootmisprotsessi konkreetne, eristatav osa

tootmismaht
[nimisõna, substantiiv]
toodangu hulk

tootmisnõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
nõupidamine, kus arutatakse tootmisega seotud küsimusi (hrl Nõukogude-aegses keelekasutuses)

tootmisnäitaja
[nimisõna, substantiiv]
tootmist iseloomustav näitaja

tootmisohje
[nimisõna, substantiiv]
tootjapoolne, nt tehase pidev sisemine kontroll tootmise üle

tootmisomahind
[nimisõna, substantiiv]
tootmiskulud (sh materjali- ja tööjõukulud, tootmise üldkulud) ühe tooteühiku kohta

tootmisosakond
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte allüksus, mis tegeleb kaupade valmistamise ja müügiga

tootmispind
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte tootmisruumide pind

tootmisruum
[nimisõna, substantiiv]
tootmistegevuseks vajalik ruum

tootmissektor
[nimisõna, substantiiv]
tootmist, materiaalsete hüviste loomist hõlmav majandussektor

tootmissfäär
[nimisõna, substantiiv]
tootmisega, materiaalsete hüviste loomisega seotud valdkond

tootmissuhted
[nimisõna, substantiiv]
otseses tootmisprotsessis tekkivad inimestevahelised suhted (nt lepingu- ja alluvussuhted, konkurents)

tootmistehnika
[nimisõna, substantiiv]
tootmise tarbeks loodud tehniliste vahendite (nt masinate, mehhanismide, tööriistade) kogum

tootmistehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
tootmises rakendatav tehnoloogia

tootmistsükkel
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik toorme töötlemise algusest kuni toote täieliku valmimiseni

tootmisvahend
[nimisõna, substantiiv]
tootmisprotsessis rakendatav materiaalne, esemeline vahend (nt hoone, tööriist, masin)

tootmisvaru
[nimisõna, substantiiv]
ettevõttes oleva toorme, abi- ja põhimaterjali, kütuse, pakkematerjali, tööriistade ja muu varu

tootmisviis
[nimisõna, substantiiv]
võtted ja meetodid, kuidas midagi toodetakse

tootmisvõime
[nimisõna, substantiiv]
1. töötaja, töövahendi, ettevõtte omadus, võime ja suutlikkus anda ajaühikus teatav hulk toodangut

2. produktiivsus, viljakus, jõudlus

tootmisvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
1. toodang, mida ettevõte suudab anda tootmises kõiki võimalikke tegureid ära kasutades

2. toodang, mida ettevõte suudab anda

tootmisõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. (Nõukogude ajal:) teoreetiline ja praktiline väljaõpe mingil kutsealal koos tööga tootmisettevõttes

2. vastav õppeaine koolis, polütehniline õpetus

tootmisühistu
[nimisõna, substantiiv]
ühistu, mille peamiseks põhikirjaliseks ülesandeks on toodangu valmistamine

tootmisüksus
[nimisõna, substantiiv]
tootmissfääris toimiv majandusüksus

tootsilik
[omadussõna, adjektiiv]
Oskar Lutsu romaanide kangelasele Joosep Tootsile omane, temaga seonduv või sarnane

tootus
[omadussõna, adjektiiv]
1. tootlik, produktiivne, rohkesti tootev

2. tootlik, produktiivne

top
[nimisõna, substantiiv]
paremusjärjestus, pingerea paremik

topaas
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva värvusetu või erinevate värvivarjunditega mineraal, hinnaline vääriskivi

2. vääriskivi

topakas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) rumal, taipamatu, vähese aruga

topane
[omadussõna, adjektiiv]
räpane, (higi ja tolmuga) määrdunud

topeldama
[tegusõna, verb]
1. kaks korda suuremaks tegema, kahekordseks muutma

2. samasugusena kordama

topelt
[määrsõna, adverb]
kaks korda suuremana, rohkemana vms, kahekordselt

topeltagent
[nimisõna, substantiiv]
mõlema vastaspoole teenistuses olev salakuulaja

topeltaken
[nimisõna, substantiiv]
kahekordse klaasiga aken

topeltkangas
[nimisõna, substantiiv]
kaks ülestikust kangast telgedel, kahekordne kangas

topeltkasu
[nimisõna, substantiiv]
kahekordne kasu

topeltklaas
[nimisõna, substantiiv]
kahekordne klaas

topeltklõps
[nimisõna, substantiiv]
kahekordne vajutus arvutihiirel

topeltkodakondne
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel on topeltkodakondsus

topeltkodakondsus
[nimisõna, substantiiv]
kaks või enam kodakondsust üheaegselt

topeltkohv
[nimisõna, substantiiv]
kahekordse kangusega masinakohv

topeltkvartett
[nimisõna, substantiiv]
ansambel, milles iga häält (neljast) esitavad kaks lauljat

topeltlai
[omadussõna, adjektiiv]
(voodi ja vastavate vooditarvete kohta:) laiuse poolest kahele inimesele sobiv

topeltlõug
[nimisõna, substantiiv]
lõuaaluse voldiga lõug

topeltmaksustamine
[nimisõna, substantiiv]
ühtede ja samade tulude, varade, tehingute vms pealt maksu võtmine kahes riigis

topeltmoraal
[nimisõna, substantiiv]
erinev suhtumine või käitumisviis sõltuvalt sellest, kellele see suhtumine või käitumine suunatud on

topeltmõrv
[nimisõna, substantiiv]
mõrv, mille käigus tapetakse kaks inimest

topeltmõrvar
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on sooritanud mitu mõrva

topeltmäng
[nimisõna, substantiiv]
(ebasiira, reetliku tegutsemise kohta)

topeltnelson
[nimisõna, substantiiv]
teatud maadlusvõte partermaadluses

topeltnägemine
[nimisõna, substantiiv]
nägemishäire, mis seisneb eseme samaaegses nägemises kahes eri kohas

topeltpime
[omadussõna, adjektiiv]
(katse kohta hrl meditsiini valdkonnas:) selline, kus uuritav ega uurija kumbki ei tea katse olulisi üksikasju, nt millisele grupile manustatakse ravitoimega ainet ja millisele platseebot

topeltports
[nimisõna, substantiiv]
tavapärasest kaks korda suurem kogus mingit toitu, jooki vms

topeltportsjon
[nimisõna, substantiiv]
tavapärasest kaks korda suurem kogus mingit toitu, jooki vms

topeltpõhi
[nimisõna, substantiiv]
kahekordne põhi (mingil esemel või sõiduriistal)

topeltstandard
[nimisõna, substantiiv]
erinev suhtumine või käitumisviis sõltuvalt sellest, kellele see suhtumine või käitumine suunatud on

topelttoll
[nimisõna, substantiiv]
kahekordne tollimaks

topelttorge
[nimisõna, substantiiv]
epeevehklemises vastaste üheaegne torge, mille eest mõlemad saavad punkti

topelt-v
1. eesti tähestiku võõrtäht (esineb üksnes võõrnimedes ja tsitaatsõnades)

2. vastav häälik võõrkeele hääldusreeglite kohaselt

3. eesti tähestiku võõrtäht

4. vastav häälik

topeltviga
[nimisõna, substantiiv]
(tennises:) kaks järjestikust viga pallingul

topeltvõit
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe esikoha saavutamine

2. 1.-2. koha saavutamine, kaksikvõit

topeltõis
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest suurema kroonlehtede arvuga õis

topenant
[nimisõna, substantiiv]
raade ja poomide vabu otsi hoidev tross

topend
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mis tihendab tihenduskarbi ühenduskohti

topiaarkunst
[nimisõna, substantiiv]
puude ja põõsaste kujundamine

topieemaldaja
[nimisõna, substantiiv]
riist lõnga-, karva- vm tupsude eemaldamiseks riidelt

topieemaldi
[nimisõna, substantiiv]
riist lõnga-, karva- vm tupsude eemaldamiseks riidelt

topiline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl riideeseme või kanga kohta:) harunenud, tokerdanud lõnga-, villa- või karvatupsukesi enda pinnal omav

topinambur
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärinev kultuurtaim, mille juuremugulaid tarvitatakse toiduks või söödaks

2. Põhja-Ameerikast pärit kultuurtaim

topinurk
[nimisõna, substantiiv]
masti ülaotsa ulatuv purje nurk

topipuri
[nimisõna, substantiiv]
kolmnurkne puri kahvelpurje peal

topis
[nimisõna, substantiiv]
uurimisobjektiks või eksponaadina esitamiseks looma (ka linnu, kala) terviknahast või peast valmistatud kuju

topisetegija
[nimisõna, substantiiv]
loomatopiste tegija, taksidermist

topispall
[nimisõna, substantiiv]
nahast vm materjalist kattega pehme pall jõutreeninguks

topistama
[tegusõna, verb]
mingi vahendi abil avaust vms sulgema

topistuma
[tegusõna, verb]
(bronhi, veresoone vm kohta:) sulguma ummistava moodustise või mujalt kandunud kehakese tõttu

topistumine
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoone, bronhi vm ummistumine mingi moodustisega või mujalt tulnud kehakesega

2. vastav seisund

topistus
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoone, bronhi vm ummistumine mingi moodustisega või mujalt tulnud kehakesega

2. vastav seisund

topituli
[nimisõna, substantiiv]
1. märgutuli laeva vööris (nt fokkmastis)

2. märgutuli laeva vööris

topka
[nimisõna, substantiiv]
väike napsiklaas, (viina)pits

topless
[määrsõna, adverb]
rindu paljaks jätvalt, katmata rindadega

topless
[nimisõna, substantiiv]
katmata rindadega olek

topograaf
[nimisõna, substantiiv]
1. maapinna mõõdistamise ja kaardistamise, topograafia asjatundja

2. topograafia asjatundja

topograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. maapinna mõõdistamise ja kaardistamise õpetus, geodeesia haru

2. maakoha üksikpunktide vastastikune asetus

3. maapinna mõõdistamise ja kaardistamise õpetus

4. maakoha üksikpunktide vastastikune asetus

5. kehapiirkondade ja üksikute elundite paiksete suhete kujutus

topograafiline
[omadussõna, adjektiiv]
topograafiasse kuuluv või puutuv, sellega seotud

topokaart
[nimisõna, substantiiv]
1. maapinna füüsilisi omadusi peegeldav suuremõõtkavaline kaart, topograafiline kaart

2. topograafiline kaart

topoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. matemaatika haru, mis uurib geomeetriliste kujundite üldisi omadusi

2. kujundite üldiste omaduste uurimine

topoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
geomeetriliste kujundite üldiste omadustega seotud

toponomastika
[nimisõna, substantiiv]
1. nimeteaduse haru, mis keskendub kohanimedele

2. kohanimeteadus

toponüüm
[nimisõna, substantiiv]
1. geograafilise objekti (mere, jõe, mäe, asula vms) nimi (nt Aafrika, Vaikne ookean, Tallinn)

2. geograafilise objekti nimi

toponüümia
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna kohanimed

toponüümik
[nimisõna, substantiiv]
1. kohanimeuurija

2. kohanimede uurija

toponüümika
[nimisõna, substantiiv]
1. nimeteaduse haru, mis keskendub kohanimedele

2. kohanimeteadus

toponüümiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kohanimedesse või nende uurimisse kuuluv või puutuv

2. toponüümikasse kuuluv v puutuv

topoteek
[nimisõna, substantiiv]
küla, valla, seltsi koostatav ja hallatav paikkondlik veeb, mis annab ligipääsu kogukondade digiteeritud ajalooallikatele

topp
[nimisõna, substantiiv]
1. ilma varrukateta (lühike, liibuv) pluus

2. lühike pluus, nabapluus, nabavest

topp
[nimisõna, substantiiv]
(purjelaeval:) masti või tengi ülaots

topp
[nimisõna, substantiiv]
väike riidest, paberist, vatist vm materjalist nutsak hrl millegi sulgemiseks või täitmiseks

topp
[nimisõna, substantiiv]
paremusjärjestus, pingerea paremik

toppama
[tegusõna, verb]
1. (mingi takistava asjaolu tõttu) liikumises peatuma või takerduma

2. liikumises peatuma, takerduma, pidurduma

toppelihas
[nimisõna, substantiiv]
vaagnavöötme tagumine lihas

toppematerjal
[nimisõna, substantiiv]
1. soojustamiseks millegi vahele (nt mesitaru seinte või palkseina palkide vahele) topitav materjal

2. toppimiseks kasutatav materjal

toppima
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi kuhugi kitsasse kohta suruma, (vägisi, jõuga) sisse lükkama

2. kiirustades v hooletult kuhugi panema

Ühendtegusõnad: kinni toppimakinni toppima

toppuma
[tegusõna, verb]
(bronhi, veresoone vm kohta:) sulguma ummistava moodustise või mujalt kandunud kehakese tõttu

tops
[nimisõna, substantiiv]
väike jooginõu

topseil
[nimisõna, substantiiv]
kolmnurkne puri kahvelpurje peal

topsel
[nimisõna, substantiiv]
kolmnurkne puri kahvelpurje peal

topsihoidik
[nimisõna, substantiiv]
jooginõu hoidmiseks mõeldud vahend (nt autos, jalgrattal)

topsihoidja
[nimisõna, substantiiv]
jooginõu hoidmiseks mõeldud vahend (nt autos, jalgrattal)

topsijogurt
[nimisõna, substantiiv]
plastist topsi pakendatud jogurt

topsik
[nimisõna, substantiiv]
väike jooginõu

topsikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kellega koos napsitatakse

2. kellega koos napsitatakse

topsikohv
[nimisõna, substantiiv]
topsis müüdav kohv kaasa võtmiseks või kohapeal joomiseks

topsisõber
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab alkoholi

2. alkoholi armastav isik, napsitaja

topsitama
[tegusõna, verb]
1. napsitama

2. napsitama, tipsutama

topsitäis
[nimisõna, substantiiv]
1. topsi (jooginõud, pakendit või karbikest) täitev kogus

2. topsi täitev kogus

topsivend
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes armastab alkoholi

2. alkoholi armastav isik, napsitaja

topsiõng
[nimisõna, substantiiv]
söödakorviga kalapüügiks mõeldud painduva otsaga ritv

topski
[nimisõna, substantiiv]
1. rumal, taipamatu inimene

2. rumal inimene, tohman

topsutama
[tegusõna, verb]
1. hrl millegi pehmega kergelt, korduvalt vajutama

2. õrnalt vajutades mingit ainet pinnale kandma

3. kuivatama

torakaalkirurgia
[nimisõna, substantiiv]
kirurgia haru, mis hõlmab kopsu- ja rindkerehaiguste, osalt ka söögitoruhaiguste kirurgilist ravi

torakaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. rindkeresse puutuv

2. rindkeresse puutuv, rinna-, rindmiku-

torakas
[nimisõna, substantiiv]
miski rippuv, tolgenav

torakoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. rindkere sisemiseks vaatluseks kasutatav optiline riist

2. vaatluseks kasutatav optiline riist torakoskoopias

torakoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
rindkereõõne arstlik vaatlus torakoskoobi abil

torakotoomia
[nimisõna, substantiiv]
1. lõikus, millega avatakse rindkere

2. rindkere operatiivne avamine

torbik
[nimisõna, substantiiv]
millestki keeratud kooniline ajutine nõu

torbikmüts
[nimisõna, substantiiv]
torbikukujuline müts

torbikseen
[nimisõna, substantiiv]
torujas-lehterjas tumepruuni või pruunmusta viljakehaga söögiseen

torbikukujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult torbikut meenutav

tordikahvel
[nimisõna, substantiiv]
väike kahvel koogi või tordi söömiseks

tordikarp
[nimisõna, substantiiv]
1. karp tordi jaoks

2. selline karp tordiga

tordiküünal
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne peenike küünal tordi vm küpsetise sisse torkamiseks

tordilabidas
[nimisõna, substantiiv]
labidakesekujuline riist koogi- või tordilõigu tõstmiseks

tordipilt
[nimisõna, substantiiv]
söödav, suhkrupaberile prinditud pilt tordi kaunistusena

tordiprits
[nimisõna, substantiiv]
vahetatavate otsakutega riist tordikaunistuste tegemiseks

tordipõhi
[nimisõna, substantiiv]
hrl biskviiditainast küpsetatud alus, millest lisanditega kujundatakse tort

tordivulkaan
[nimisõna, substantiiv]
hrl tordi sisse torgatav küünal, mis süüdatuna paiskab üles säriseva tulejoa

tore
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese olemuse, mingi nähtuse, tegevuse vm kohta:) selline, kes või mis kutsub esile poolehoidu, meeldimust, sümpaatiat

2. väga meeldiv, suurepärane

3. lõbus

toreadoor
[nimisõna, substantiiv]
1. härjavõitlusest osavõtja, härjaga võitleja

2. härjavõitlusest osavõtja

toredalt
[määrsõna, adverb]
1. väga meeldivalt, toredal kombel

2. hästi

toredus
[nimisõna, substantiiv]
1. (väline) hiilgus, (väline) sära, suursugusus

2. uhke, ilus ese või sellised esemed

toreero
[nimisõna, substantiiv]
1. härjavõitlusest osavõtja, härjaga võitleja

2. härjavõitlusest osavõtja

toretsema
[tegusõna, verb]
1. (liialdatult) uhkena, silmahakkavana esile tulema

2. välist hiilgust, toredust taga ajama

toretsev
[omadussõna, adjektiiv]
(liialdatult) uhke, uhkelt külluslik

toretsus
[nimisõna, substantiiv]
uhkeldamine, silma paista tahtmine, toretsemine

torgatama
[tegusõna, verb]
1. äkki meenuma, mõttesse, pähe tulema

2. äkki meenuma, mõttesse, pähe tulema, turgatama

torge
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl teravaotsalise asjaga millegi sisse järsult vajutamine

2. hammustus, nõele

toriit
[nimisõna, substantiiv]
tooriumi sisaldav väga radioaktiivne mineraal

torik
[nimisõna, substantiiv]
puutüvedel või kändudel kasvav seen

torikseen
[nimisõna, substantiiv]
põlismetsades, kuuskede lagunevatel tüvedel kasvav seen, Eestis haruldane seeneliik

torikulised
[nimisõna, substantiiv]
rühm kandseeni

torin
[nimisõna, substantiiv]
suuline rahulolematuse, pahane-oleku väljendus

toriseja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes alailma (natuke) nuriseb, väljendades oma rahulolematust või pahameelt

torisema
[tegusõna, verb]
rahulolematust või pahameelt väljendama, millegi üle nurisema

Ühendtegusõnad: vastu torisemavastu torisema

toristama
[tegusõna, verb]
1. millegagi tugevat madalat põrinat tekitama

2. sellise heli saatel sõitma

torkama
[tegusõna, verb]
1. hrl teravaotsalist eset kiire, järsu liigutusega millegi sisse lükkama või suruma

2. midagi teravaotsalise asja otsa ajama

3. millegi teravat otsa kuskile sisse suruma

Ühendtegusõnad: ette torkama, ette torkama, läbi torkama, läbi torkama, sisse torkama, sisse torkama, taha torkama, taha torkama, vahele torkama, vahele torkama, välja torkamavälja torkama

torkav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis torkab, teravaotsaline

2. (järsu terava valupiste kohta)

torkehaav
[nimisõna, substantiiv]
teravaotsalise eseme tekitatud haav

torkekoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu on tehtud torge (nt putukahammustuse koht)

torkeoda
[nimisõna, substantiiv]
endisajal torkerelvana kasutatud oda

torkerelv
[nimisõna, substantiiv]
relv torkamiseks (nt pistoda, tääk, stilett)

torkeriist
[nimisõna, substantiiv]
tööriist või külmrelv torkamiseks

torkevalmis
[omadussõna, adjektiiv]
(kiireks) torkamiseks valmis

torkima
[tegusõna, verb]
1. hrl teravaotsalise asjaga korduvalt kuhugi sisse vajutama

2. (terava otsaga asja kohta:) millessegi korduvalt sisse minema, midagi kraapima vms

Ühendtegusõnad: läbi torkima, läbi torkima, tagant torkima, tagant torkima, taga torkima, taga torkima, välja torkimavälja torkima

torklema
[tegusõna, verb]
aeg-ajalt, korduvalt torkima

torkreetbetoon
[nimisõna, substantiiv]
tsemendikahuriga paigaldatav betoon

torkreetima
[tegusõna, verb]
tsemendikahuri abil betoonima

torkvõsa
[nimisõna, substantiiv]
lähistroopilises kliimas kasvav torkivate asteldega põõsastik

torm
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuul

tormaja
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) peamiselt ründeülesannetega võistleja, edurivimängija

tormakas
[omadussõna, adjektiiv]
äge, läbematu, tasakaalutu

tormalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Torma elanik

2. Tormast pärit inimene

tormama
[tegusõna, verb]
1. joostes või käies väga kiiresti liikuma

2. kuhugi kiirustama

Ühendtegusõnad: kaasa tormama, kaasa tormama, mööda tormama, mööda tormama, ringi tormama, ringi tormama, sisse tormama, sisse tormama, välja tormamavälja tormama

tormiankur
[nimisõna, substantiiv]
vette lastav purjeriidest või presendist kott paadi või väikese laeva triivi vähendamiseks

tormiheide
[nimisõna, substantiiv]
1. puud, mis tugev tuul on juurtega välja kiskunud ja ümber paisanud

2. puude ümberpaiskumine koos juurtega tugeva tuule toimel

tormihell
[omadussõna, adjektiiv]
tormi suhtes tundlik, tormi vähetaluv

tormihoiatus
[nimisõna, substantiiv]
ilmateade, milles hoiatatakse tugeva tuule või tormi peatse lähenemise eest

tormihoog
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuulepuhang (ka koos vihmaga)

tormihäda
[nimisõna, substantiiv]
tormist tingitud hädaolukord

tormi-iil
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuulepuhang (ka koos vihmaga)

tormijooks
[nimisõna, substantiiv]
otsustav lähivõitlusega üldpealetung vastase kindluse, tugipunkti või positsioonide vallutamiseks

tormikahjustus
[nimisõna, substantiiv]
tugeva tuule tekitatud mehaaniline vigastus vm kahjustus looduses või mujal

tormikajakas
[nimisõna, substantiiv]
üldiselt valge sulestiku, kuid sinihalli selja ja tiibadega suur kajakas, Eesti tavalisemaid kajakaid

tormikeeris
[nimisõna, substantiiv]
keeriseline tormihoog

tormikindel
[omadussõna, adjektiiv]
tormile vastupidav, hästi tormi taluv

tormikuub
[nimisõna, substantiiv]
veekindel õliriidest pealisrõivas

tormilaine
[nimisõna, substantiiv]
väga tugeva tuule tekitatud kõrge laine

tormilatern
[nimisõna, substantiiv]
kantav tuule- ja vihmakindel latern, milles põlevaineks on petrooleum vm plahvatusohutu vedelik

tormilind
[nimisõna, substantiiv]
tormilinnuliste seltsi kuuluv ulgumerelind

tormiline
[omadussõna, adjektiiv]
(mingit tegevust, selle kulgemist iseloomustades:) äge, intensiivne, väga hoogne

tormilinnulised
[nimisõna, substantiiv]
selts pikkade tiibadega ulgumerelinde

tormimantel
[nimisõna, substantiiv]
veekindel õliriidest pealisrõivas

tormimurd
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevast tuulest murtud puud

2. puude murdumine tüvest tugeva tuule toimel

tormimöll
[nimisõna, substantiiv]
tormi äge märatsus

tormimüts
[nimisõna, substantiiv]
1. meremehe laiaääreline pead ja kaela vee eest kaitsev peakate

2. vee eest kaitsev [meremehe] laiaääreline peakate

tormine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ilma vm loodusnähtuse kohta:) väga tugeva tuulega, millega sageli kaasneb vihm, tuisk või äike

2. väga tugeva tuulega, tormiga

tormipagu
[nimisõna, substantiiv]
paopaik tormi eest

tormipuri
[nimisõna, substantiiv]
tugeva tuule ajaks heisatav tavalisest purjest märksa väiksem, väga tugevast purjeriidest või presendist puri

tormipääsu
[nimisõna, substantiiv]
tormilinnuliste hulka kuuluv tiibade ja lennu poolest pääsukest meenutav lind

tormipüha
[nimisõna, substantiiv]
(päeva kohta, mil tormi tõttu ei saa merele minna)

tormipüksid
[nimisõna, substantiiv]
tormioludes kantavad vee- ja tuulekindlast materjalist püksid nt meremeestel

tormiredel
[nimisõna, substantiiv]
1. laevalt allalastav nöörredel või kerge trepp (laevast paati või paadist laeva minekuks)

2. nöörredel, kerge trapp

tormiristsed
(esmakordse tormikogemuse kohta)

tormitsema
[tegusõna, verb]
(ilma vm loodusnähtuse kohta:) tormine, rajune olema, metsiku jõuga liikuma

tormituul
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuul

tormivangi
[määrsõna, adverb]
tormi tõttu kusagile sunnitud paigalolekusse

tormivangis
[määrsõna, adverb]
tormi tõttu kusagil sunnitud paigalolekus

tormivangist
[määrsõna, adverb]
tormi tõttu kusagilt sunnitud paigalolekust

tormivari
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitse tormi eest

2. seda pakkuv koht (ka rajatis või vahend)

tormlema
[tegusõna, verb]
tungeldes, tormates liikuma

tormutama
[tegusõna, verb]
suitsetama, tossutama

torn
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge kitsas ehitis või ehitise kõrgusse pürgiv osa

2. pikk kitsas ehitis, näiteks kiriku või lossi osana

torn
[nimisõna, substantiiv]
rakis, millega kinnitatakse tööpingi spindlisse õõnsaid toorikuid ja lõikeriistu

tornaado
[nimisõna, substantiiv]
1. keeristormina liikuv õhukeeris (ehk tromb) Põhja-Ameerikas

2. väga tugev keeristorm Põhja-Ameerikas

tornelamu
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsevatest hoonetest kõrgem hrl ühe trepikojaga kõrge paljukorruseline elamu

tornhoone
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsevatest hoonetest kõrgem hrl ühe trepikojaga paljukorruseline hoone

tornihüpe
[nimisõna, substantiiv]
hüppetornist sooritatav vettehüpe

tornikell
[nimisõna, substantiiv]
ehitise tornis olev kell (helistamisvahend või ajanäitaja)

tornikiiver
[nimisõna, substantiiv]
(kiriku)torni katus, mille vormiga taotletakse ehitise mõjuvust

tornikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult torni meenutav

tornikukk
[nimisõna, substantiiv]
metallist kukk kirikutorni tipus

torniline
[omadussõna, adjektiiv]
tornidega, torne omav

tornipääsuke
[nimisõna, substantiiv]
pääsukesesarnane pruunikasmusta sulestiku, lühikese saba ja pikkade väga kitsaste tiibadega lind

tornipääsukene
[nimisõna, substantiiv]
piirpääsuke, piiritaja

tornitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult torni meenutav

tornivaht
[nimisõna, substantiiv]
1. tornis vahti pidav valvur

2. tornis korda pidav valvur

tornjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult torni meenutav

tornkraana
[nimisõna, substantiiv]
kraana, mille nool asetseb tornja seadise otsas

tornlinnus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustatud torn, mida hrl ümbritseb eeslinnus

tornmaja
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsevatest hoonetest kõrgem hrl ühe trepikojaga paljukorruseline hoone

torntuulik
[nimisõna, substantiiv]
tuulik, millel pööratakse tuulde ainult pea

toroid
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) pöördpind, mis tekib tasandilise kinnise joone pöörlemisel samal tasandil asuva ning temaga mittelõikuva sirge ümber

toroon
[nimisõna, substantiiv]
maakoores uraani ja tooriumi radioaktiivsel lagunemisel tekkiv mürgine gaas, radooni isotoop

torp
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne hobusele pähe seotav kott, millega loomale süüa anti

2. hobusel

torpar
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja Soome väikemaapidaja, kes rentis põllumaad

2. Soome ja Rootsi väikemaapidaja v rentnik

torpedeerima
[tegusõna, verb]
1. hrl laeva torpeedoga ründama või põhja laskma

2. laeva torpeedoga ründama v põhja laskma

torpedist
[nimisõna, substantiiv]
torpeedode asjatundja, nendega tegelev mereväelane

torpeedo
[nimisõna, substantiiv]
1. sigarikujuline vees liikuv lõhkekeha all- ja pealveelaevade ning vesiehitiste purustamiseks

2. sigarikujuline liikurmiin

torpeedokaater
[nimisõna, substantiiv]
väike sõjalaev, mille põhirelvastuseks on pealveelaevade hävitamiseks mõeldud torpeedod

torpeedolennuk
[nimisõna, substantiiv]
sõjalennuk vastase laevade torpeedodega ründamiseks ja miinitõkete rajamiseks

torpeedopaat
[nimisõna, substantiiv]
torpeedoaparaatide ja väiksemakaliibrilise suurtükiga relvastatud väiksem sõjalaev

torpiidne
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse vms seoses:) loid, tuim, tundetu, reageerimatu

torr
[nimisõna, substantiiv]
1. (mittesüsteemne rõhu mõõtühik:) rõhk, mida avaldab 1 mm kõrgune elavhõbedasammas

2. rõhu mõõtühik

torrama
[tegusõna, verb]
torisema, virisema

torri
mossi, tusaseks

torris
[määrsõna, adverb]
mossis, tusane, torssis

torsakalt
[määrsõna, adverb]
pahas tujus olles, oma pahameelt väljendades

torsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. pahur, tõre, tusane

2. pahur, pahane, tusane

torsioon
[nimisõna, substantiiv]
(haigusseisund:) mingi elundi või selle osa keerd pikitelje suhtes

torsioonkaal
[nimisõna, substantiiv]
torsioonvedru paindeelastsusel põhinev kaal

torsioonvedru
[nimisõna, substantiiv]
väändele alluv elastne terasvedru

torso
[nimisõna, substantiiv]
1. jäsemeteta ja peata inimfiguur, hrl raidkuju

2. jäsemeteta ja peata raidkuju

torssi
[määrsõna, adverb]
1. tusaseks, mossi, tujust ära

2. mossi, tusaseks

torssis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. tusane, mossis, tujust ära

2. mossis, tusane

tort
[nimisõna, substantiiv]
1. suur, hrl ümmargune mitmekihiline kaunistatud kook

2. suur kook, millel on mitu kihti ja mis on pealt kaunistatud

tort
[nimisõna, substantiiv]
kohevil kimp või tükk mingit ainet või materjali

tortelliin
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia päritolu sõõrjas täidetud makaronitoode

torti
[määrsõna, adverb]
1. tuuste, torte sisaldavaks, vanunuks ja takku

2. pulstunud olekusse

tortilja
[nimisõna, substantiiv]
nisu- või maisijahust valmistatud õhuke Mehhiko-pärane pannileib, mille täidiseks võivad olla nii soolased kui ka magusad lisandid

tortilla
[nimisõna, substantiiv]
nisu- või maisijahust valmistatud õhuke Mehhiko-pärane pannileib, mille täidiseks võivad olla nii soolased kui ka magusad lisandid

tortis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. tuuste, torte sisaldav, vanunud ja takkus

2. pulstunud olekus

torts
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

tortsutama
[tegusõna, verb]
väikeste koguste kaupa langema või langeda laskma

tortuur
[nimisõna, substantiiv]
(kaebealuse) piinamine

toru
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk silindriline õõneskeha

2. pikk metallist või plastist vahend, mille kaudu liigub vedelik või gaas ühest kohast teise

3. väike

toruahi
[nimisõna, substantiiv]
ahi, milles kuumutatav vedelik läbib küttepinnaks oleva pika torustiku (nt keemiatööstuses nafta ja naftasaaduste töötlemisel)

torudreen
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune toru pinnasevee kogumiseks ja ärajuhtimiseks

torugaas
[nimisõna, substantiiv]
torustiku kaudu transporditav maagaas

torugrammofon
[nimisõna, substantiiv]
ruuporina toimiva lehterja toruga grammofon

torujas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult toru meenutav

torujuhe
[nimisõna, substantiiv]
ühendatud torude kogum gaaside, vedelike või tahkete materjalide ja toodete transportimiseks

torujüri
[nimisõna, substantiiv]
torude valmistamisele ja remondile spetsialiseerunud lukksepp

torukaev
[nimisõna, substantiiv]
metalltoruga puurkaev

torukeere
[nimisõna, substantiiv]
keere torude ühendamiseks

torukil
[määrsõna, adverb]
(huulte vm toru meenutava kuju kohta)

torukile
[määrsõna, adverb]
torusse, torru, torukujuliseks

torukile
[nimisõna, substantiiv]
torukujuliseks töödeldud kile

toruklamber
[nimisõna, substantiiv]
1. eriklamber torude, elektrijuhtmete, kaablite vms kinnitamiseks mingile pinnale

2. klamber torude vm kinnitamiseks

torukolmik
[nimisõna, substantiiv]
kolme toru ühendav T-kujuline toruliitmik

torukool
[nimisõna, substantiiv]
põhikool ja gümnaasium, mis tegutsevad ühe asutusena (kaheteistklassiline kool), kus õpilased liiguvad ühelt kooliastmelt teisele

torukraav
[nimisõna, substantiiv]
maa-alune veejuhe (toru) pinnasevee kogumiseks ja ärajuhtimiseks

torukruustangid
[nimisõna, substantiiv]
kruustangid toru kinnihoidmiseks (töötlemisel, monteerimisel)

torukujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult toru meenutav

torukübar
[nimisõna, substantiiv]
sirge või veidi ülespoole kaarduva servaga kõva kübar, mis meenutab püstist toru

torulamp
[nimisõna, substantiiv]
torukujuline elektrilamp (nt selline luminofoorlamp)

toruli
[määrsõna, adverb]
(huulte vm toru meenutava kuju kohta)

toruliide
[nimisõna, substantiiv]
torustikuosade ühendus

toruliitmik
[nimisõna, substantiiv]
torusid ühendav või toru sulgev torustiku osa, hrl väliskeerme või äärikuga detail

toruloru
[nimisõna, substantiiv]
1. (rumala, saamatu inimese kohta)

2. rumal, oskamatu, saamatu inimene

torulukksepp
[nimisõna, substantiiv]
torude valmistamisele ja remondile spetsialiseerunud lukksepp

toruluu
[nimisõna, substantiiv]
üla- või alajäseme pikk luu

torumees
[nimisõna, substantiiv]
torude valmistamisele ja remondile spetsialiseerunud lukksepp

torumööbel
[nimisõna, substantiiv]
metalltorudest elementidega mööbel

torumüts
[nimisõna, substantiiv]
kõrge torujas müts

toruninalised
[nimisõna, substantiiv]
selts pikkade tiibadega ulgumerelinde

torupill
[nimisõna, substantiiv]
1. hülgemaost või loomanahksest tuulekotist ja 2–3 puutorust koosnev puhutav rahvapill

2. puhutav rahvapill

torupillimees
[nimisõna, substantiiv]
meessoost torupillimängija

torupillimängija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes mängib torupilli

torupomm
[nimisõna, substantiiv]
isetehtud lõhkekeha, mille puhul plahvatama pandud metalltoru sisse on pandud püssirohtu, naelu vm

torupost
[nimisõna, substantiiv]
torusüsteem, mis on mõeldud saadetiste (nt raha, dokumentide, väiksemate esemete) ühest kohast teise transportimiseks õhuvoolu teel hrl ühe asutuse või ettevõtte piires

torupõlv
[nimisõna, substantiiv]
käänuga toruliitmik

torupõlvis
[nimisõna, substantiiv]
käänuga toruliitmik

torupüksid
[nimisõna, substantiiv]
pikad ilma viikideta torus säärtega püksid

torusall
[nimisõna, substantiiv]
1. hea venivusega ja ilma õmblusteta torujas sall, mis tõmmatakse kaela üle pea

2. torukujuline sall

torusselüps
[nimisõna, substantiiv]
1. masinlüps, kus piim juhitakse lüpsimasinast torustiku kaudu piimaruumi

2. masinlüps, kus piim juhitakse torustiku kaudu piimaruumi

torustik
[nimisõna, substantiiv]
torude süsteem, torud

torutama
[tegusõna, verb]
(suu, huulte kohta:) torru (või prunti) ajama

torutangid
[nimisõna, substantiiv]
torude paigaldamisel kasutatavad tangid, mille mokkade vahekaugust saab muuta

torutanu
[nimisõna, substantiiv]
Pärnu- ja Viljandimaa põhjaosale iseloomulik kõrge koonusekujuline tanu

toruteip
[nimisõna, substantiiv]
1. veekindel teip (sobib mh torude parandamiseks ja lekete likvideerimiseks)

2. veekindel teip (sobib mh torude parandamiseks ja lekete likvideerimiseks

torutransport
[nimisõna, substantiiv]
transpordi liik, mille puhul veos kulgeb mööda torujuhtmeid

torutus
[nimisõna, substantiiv]
1. liigvee kogumiseks ja ärajuhtimiseks maasse rajatud veejuhtmestik, dreenide süsteem

2. torud maast vee ärajuhtimiseks

toruujumine
[nimisõna, substantiiv]
toru kaudu hingates ujumine

tosin
[arvsõna, numeraal]
arvult kaksteist

tosinajagu
[määrsõna, adverb]
rohkem kui kümmekond, umbes kaksteist

tosinakaupa
[määrsõna, adverb]
1. tosin korraga

2. (millegi rohkuse, külluse kohta:) suures koguses

3. tosin korraga, tosina kaupa

tosinakesi
[määrsõna, adverb]
tosin korraga, tosin koos

tosinameheline
[omadussõna, adjektiiv]
tosinast mehest koosnev

tosinas
[arvsõna, numeraal]
kaheteistkümnes

tosinkond
[arvsõna, numeraal]
1. üle kümne, tosina jagu, umbes tosin

2. tosina jagu, umbes tosin

toslem
[nimisõna, substantiiv]
1. rumal, taipamatu, saamatu inimene

2. rumal, taipamatu inimene

toss
[nimisõna, substantiiv]
1. (paks) suits või aur

2. (paks) suits

toss
[nimisõna, substantiiv]
1. spordi- ja vabaajajalats

2. teatud jalanõu, mida sa kannad, kui sporti teed

toss
[omadussõna, adjektiiv]
tahtejõuetu ja saamatu

tossama
[tegusõna, verb]
suitsu või auru välja ajama, suitsema või aurama

tosseldama
[tegusõna, verb]
tasapisi, kohmitsedes, ka saamatult tegutsema, (ringi) koperdama

tosserdama
[tegusõna, verb]
tasapisi, kohmitsedes, ka saamatult tegutsema, (ringi) koperdama

tossike
[omadussõna, adjektiiv]
tahtejõuetu ja saamatu

tossikene
[omadussõna, adjektiiv]
tahtejõuetu ja saamatu

tossis
[määrsõna, adverb]
1. tusane, mossis, tujust ära

2. mossis, tusane

tossuke
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
saamatu (inimene), tossike

tossukene
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
saamatu (inimene), tossike

tossune
[omadussõna, adjektiiv]
1. suitsu või auru, tossu sisaldav, seda täis

2. tossu sisaldav, tossu täis

tossupilv
[nimisõna, substantiiv]
suitsust või heitgaasidest tekkinud pilvetaoline moodustis

tossupomm
[nimisõna, substantiiv]
põlemisel ohtralt suitsu tekitav pürotehnikavahend

tossutama
[tegusõna, verb]
1. (liiklusvahendi kohta:) suitsu või auru välja paiskama

2. seda tehes edasi liikuma

tossutäkk
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl auruveduri kohta)

2. (rongiveduri kohta)

totaal
üldine, kõikehaarav, täielik

totaalkaitse
[nimisõna, substantiiv]
riigistruktuuride, omavalitsuste, kaitsejõudude ning kogu rahva vaimse, füüsilise, majandusliku ja muu potentsiaali alaline valmidus lahendada kriise, hoida ära ohtu või kallaletungi

totaalne
[omadussõna, adjektiiv]
üldine, kõikehaarav, täielik

totaalobjekt
[nimisõna, substantiiv]
omastavas või nimetavas käändes sihitis, mis näitab, et tegevus on suunatud tervikule või väljendab tegevuse tulemuslikkust

totaalprotees
[nimisõna, substantiiv]
protees, mis asendab mingit kehaosa täies mahus (nt kogu ülemist või alumist hambakaart asendav hambaprotees)

totaalselt
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

totaalsubjekt
[nimisõna, substantiiv]
nimetavas käändes alus

totaalsõda
[nimisõna, substantiiv]
sõjapidamisviis, mille puhul riik, majandus ja ühiskonnaelu allutatakse täielikult sõjapidamise vajadustele

totakas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) rumal, taipamatu, vähese aruga

totakavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
veidi napakas, veidi juhm

totalisaator
[nimisõna, substantiiv]
1. kihlveokassa (nt hobuste võiduajamistel)

2. [hobuste] võiduajamiste kihlveokassa

totaliseerima
[tegusõna, verb]
enda juhtimise alla sundima, diktaatorlikult valitsema hakkama

totalitaar
1. (ühiskonna, riigi kohta:) tugevasti tsentraliseeritud, autokraatlikul või diktaatorlikul võimukasutusel põhinev, totalitarismil rajanev

2. totalitarismil rajanev

totalitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ühiskonna, riigi kohta:) tugevasti tsentraliseeritud, autokraatlikul või diktaatorlikul võimukasutusel põhinev, totalitarismil rajanev

2. totalitarismil rajanev

totalitaarrežiim
[nimisõna, substantiiv]
tugevasti tsentraliseeritud, autokraatsel või diktaatorlikul võimul põhinev, kontrollimehhanisme kasutav valitsemisviis riigis

totalitarism
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsusvorm või poliitiline režiim, mis põhineb tugevasti tsentraliseeritud, autokraatlikul või diktaatorlikul võimukasutusel ning millega kaasneb kontroll kodanike mõtteavalduste ja väljendusvõimaluste üle ning inimõiguste rikkumine

2. autokraatlikul v diktaatorlikul võimukasutusel põhinev valitsusvorm

totalitaristlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ühiskonna, riigi kohta:) tugevasti tsentraliseeritud, autokraatlikul või diktaatorlikul võimukasutusel põhinev, totalitarismil rajanev

2. totalitarismil rajanev

totemism
[nimisõna, substantiiv]
1. loodusrahvaste uskumus, et ollakse sugulussuhtes mingi tootemiga

2. tootemi austamisel põhinev uskumus

totemistlik
[omadussõna, adjektiiv]
totemismiga seotud, sellele omane

toterdama
[tegusõna, verb]
1. komberdades liikuma

2. kohmitsema

toto
[nimisõna, substantiiv]
1. kihlveokassa (nt hobuste võiduajamistel)

2. [hobuste] võiduajamiste kihlveokassa

totrus
[nimisõna, substantiiv]
1. totter-olemine

2. rumal, naeruväärne tegu, jutt, olukord vms

tots
[nimisõna, substantiiv]
tütarlaps, tüdruk

totsakas
[omadussõna, adjektiiv]
priske, paksuvõitu

totsatama
[tegusõna, verb]
pehme potsatusega vajuma või kukkuma

totsik
[nimisõna, substantiiv]
1. topsik, purgike või muu (väike) anum

2. väike nõu

totsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
pehmelt, potsuva heli saatel

totter
[omadussõna, adjektiiv]
(asjaolude, olukordade, nähtuste ja muu sellise kohta:) rumalust ilmutav, naeruväärne, tobe

totu
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl heatahtlikult:) rumal, taipamatu

totutama
[tegusõna, verb]
1. mitte midagi tehes aega viitma, niisama vahtima

2. aega viitma v raiskama

tou
[nimisõna, substantiiv]
1. jäme, kolmest taimekiulisest trossist vastupäeva kokkukeerutatud tross (nt ankru- ja puksiirtrossiks)

2. jäme tross

tou
[nimisõna, substantiiv]
hoop, löök

touch
[nimisõna, substantiiv]
vihje millelegi, aimdus millestki

tournedos
[nimisõna, substantiiv]
veise sisefilee keskmine väike osa

toy-puudel
[nimisõna, substantiiv]
kääbuspuudlist väiksem puudel, kelle turja kõrgus on 25–28 sentimeetrit

tprr
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. hobust peatuma sundiv hüüatus

2. hüüatus hobuse peatamiseks

tpruu
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. hobust peatuma sundiv hüüatus

2. hüüatus hobuse peatamiseks

tpruutama
[tegusõna, verb]
1. peatamist nõudva hüüatusega hobust seisma sundima

2. hobust seisma sundima

tr
mingi trükise korraga trükitud partii

tr
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelleks?, milleks? (nt vennaks, majaks)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelleks?/milleks? (nt vennaks, õpikuks)

traadikäärid
[nimisõna, substantiiv]
lõiketeradest pikema käepidemeosaga käärid pleki või traadi lõikamiseks

traadine
[omadussõna, adjektiiv]
1. pläriseva, terava, läbilõikava kõlaga

2. pläriseva kõlaga

traadistik
[nimisõna, substantiiv]
traadid, traatide süsteem või kogum

traadita
[omadussõna, adjektiiv]
juhtmevaba, raadiolainete abil toimiv

traaditõmbaja
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl varjatud suunaja või otsustaja

2. varjatud suunaja v otsustaja

traageldama
[tegusõna, verb]
1. kergelt mõne pistega kokku õmblema

2. mõne pistega kokku v kinni v külge õmblema

Ühendtegusõnad: kinni traageldama, kinni traageldama, kokku traageldamakokku traageldama

traageldus
[nimisõna, substantiiv]
1. kergelt mõne pistega kokkuõmblemine

2. kokkuõmblemise tulemus

3. traageldamine

4. selle tulemus

traagelduspiste
[nimisõna, substantiiv]
traageldamisel tehtav pikk piste

traagelniit
[nimisõna, substantiiv]
traagelduse õmblusniit

traagelpiste
[nimisõna, substantiiv]
traageldamisel tehtav pikk piste

traagik
[nimisõna, substantiiv]
1. traagilisi osi mängiv näitleja

2. traagiliste osade mängija

traagika
[nimisõna, substantiiv]
1. mingist suurest kaotusest vm õnnetusest põhjustatud kurb ja raske olukord või olek

2. kurb ja raske olukord või olek

traagiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kurbust, kannatust, vapustust tekitav, väga raskete tagajärgedega

2. selline, mis tekitab suurt kurbust

traaklane
[nimisõna, substantiiv]
muistse Traakia elanik

traal
[nimisõna, substantiiv]
1. kotitaoline laeva või paadi taga veetav võrkpüünis

2. kalapüünis

traaler
[nimisõna, substantiiv]
kalade, kalmaaride ja krevettide püügiks kasutatav laev, millelt põhiliselt püütakse järelveetava traalnoodaga

traalima
[tegusõna, verb]
traaliga kalu või vees olevaid esemeid püüdma

traalimees
[nimisõna, substantiiv]
(traaleril töötava või traalnoodaga püüdva kaluri kohta)

traali-vaali
[nimisõna, substantiiv]
kärarikas lõbutsemine, hoogne pidutsemine

traalivaali
[nimisõna, substantiiv]
kärarikas lõbutsemine, hoogne pidutsemine

traalivaier
[nimisõna, substantiiv]
terastross traali pukseerimiseks

traallaev
[nimisõna, substantiiv]
kalade, kalmaaride ja krevettide püügiks kasutatav laev, millelt põhiliselt püütakse järelveetava traalnoodaga

traallaevastik
[nimisõna, substantiiv]
traallaevad kogumina

traallaud
[nimisõna, substantiiv]
lauakujuline seadis traalnooda tiibade laialipingutamiseks

traalmeister
[nimisõna, substantiiv]
kalapüügi spetsialist traaleril

traalnoot
[nimisõna, substantiiv]
1. kotitaoline laeva või paadi taga veetav võrkpüünis

2. kalapüünis

traalpüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük traalnoodaga

traalvints
[nimisõna, substantiiv]
mehhanism vaierite ja kaablite sisselaskmiseks ja väljavõtmiseks traalpüügil

traan
[nimisõna, substantiiv]
1. vaala, hülge jt mereloomade õlijas rasv

2. vaala- v hülgerasv

traanilamp
[nimisõna, substantiiv]
rasvalamp, milles põletusaineks on traan

traat
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk ja peenike, hrl ümmarguse ristlõikega metallriba, mida kasutatakse nt sidumismaterjalina, juhtmete valmistamiseks

2. pikk ja peenike metallist ese, mis näeb välja nagu jäme niit

traataed
[nimisõna, substantiiv]
1. traadist valmistatud tara (nt võrkaed, okasatraataed)

2. traattara

traathari
[nimisõna, substantiiv]
terastraadist harjastega hari

traathääling
[nimisõna, substantiiv]
raadiolainete vastuvõtmine ja edastamine ülekandeliinide, nt krapi abil

traatima
[tegusõna, verb]
1. traadiga kinnitama või köitma

2. traadiga kinnitama v köitma

traatjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kujult, tugevuselt) traaditaoline

2. traaditaoline

traatjuhe
[nimisõna, substantiiv]
traat juhtmena, juhe, mis on ehituselt traat

traatkarv
[nimisõna, substantiiv]
jäik, traatjas karv

traatkõva
[omadussõna, adjektiiv]
(millegi eeldatavalt pehme kohta:) kõva nagu traat

traatraam
[nimisõna, substantiiv]
traadist vm metallist prilliraam

traatsang
[nimisõna, substantiiv]
traadist sang

traatside
[nimisõna, substantiiv]
1. informatsiooni edastamine sideliinide kaudu

2. vastav elekterside liik

traattakisti
[nimisõna, substantiiv]
suure takistusega traadist valmistatud takisti

traattõke
[nimisõna, substantiiv]
(okas)traadist tõke (nt riigipiiril)

traatuss
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud mardikate (naksurite) kõva kitiinkestaga kaetud vastne

2. naksuri vastne

traatvõrk
[nimisõna, substantiiv]
1. traadist punutud võrk

2. (traatside võrgu kohta)

traav
[nimisõna, substantiiv]
1. hobuse ühtlane kiire jooks, kus vaheldumisi puudutavad üheaegselt maad vastaspoolne esi- ja tagajalg

2. looma ühtlane kiire jooks

traavel
[nimisõna, substantiiv]
1. kiirsõiduhobune, kelle põhiline liikumisviis on traav

2. kiirsõiduhobune

traaveldama
[tegusõna, verb]
traavi jooksma, traavima

traavers
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva sõidusuunaga, kursiga või pikitasandiga ristuv suund

2. laeva kursiga, sõidusuunaga risti olev suund

traavihobune
[nimisõna, substantiiv]
1. kiirsõiduhobune, kelle põhiline liikumisviis on traav

2. kiirsõiduhobune

traavima
[tegusõna, verb]
1. (hobuse kohta:) ühtlaselt kiiresti jooksma nii, et vaheldumisi puudutavad üheaegselt maad vastaspoolne esi- ja tagajalg

2. (ratsutaja kohta:) nõnda traavi jooksval hobusel ratsutama

3. traavi jooksma või ratsutama

Ühendtegusõnad: ringi traavimaringi traavima

traavisport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab (hipodroomil) hobusõidukiga ratsutamisega seotud alad

traavisõit
[nimisõna, substantiiv]
traavivõidusõit traavivõistlustel

traavivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
1. hipodroomil korraldatav traavlite võidusõit (hrl kaarikutega)

2. hipodroomil hobuste võidusõit

trabant
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgest soost isiku ihukaitsja keskajal

2. kõrgest soost isiku relvastatud saatja keskajal

tradeskantsia
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerikast pärinev mitmeaastane aia- ja toataim

2. rohttaim

traditsionaal
[nimisõna, substantiiv]
1. põline rahvalik laul või viis, mille autor ei ole teada

2. põline rahvalik laul, mille autor ei ole teada

3. rahvalik viis

traditsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. pikaajalist varasemat eeskuju järgiv, traditsioonil põhinev

2. tavaks saanud, tavapärane

3. traditsioonil põhinev

4. tavapärane

traditsionalism
[nimisõna, substantiiv]
1. traditsioonide järgimine, traditsiooniliste väärtuste kaitsmine võõraste mõjude eest

2. traditsioonide järgimine

traditsionalist
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes hoiab kinni vanadest väärtustest, ei poolda muutusi

2. traditsionalismi esindaja v pooldaja

traditsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. põlvest põlve eeskuju najal edasi antud, kellelegi pärandatud (väga vana) komme, uskumus vms

2. selliste kommete kogum

3. pika aja vältel kujunenud komme või tava

traditsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. pikaajalist varasemat eeskuju järgiv, traditsioonil põhinev

2. tavaks saanud, tavapärane

3. traditsioonil põhinev

4. tavapärane

traditsioonipärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. pikaajalist varasemat eeskuju järgiv, traditsioonil põhinev

2. tavaks saanud, tavapärane

3. traditsioonil põhinev

4. tavapärane

trafaretne
[omadussõna, adjektiiv]
üldtuntud, paljukasutatud, kulunud

trafarett
[nimisõna, substantiiv]
1. plaat, millesse on lõigatud tähed vm kujundid nende mingile materjalile kandmiseks

2. plaat tähtede v joonistega

trafo
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mille abil muudetakse vahelduvvoolu pinget ja tugevust sagedust muutmata

2. vahelduvpinge muundur

trafoalajaam
[nimisõna, substantiiv]
pinget muundavate trafodega alajaam

trafopunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest või kahest trafost koosnev alajaam, mis toidab elektritarbijate madalpingevõrkusid

2. kesk- ja madalpinge alajaam

trafoõli
[nimisõna, substantiiv]
mineraalõli, mida kasutatakse trafodes ja muudes elektriseadmetes mähiste isoleerimiseks ja jahutamiseks

tragakant
[nimisõna, substantiiv]
kummivaik, mida saadakse hundihamba (Astragalus subg. tragacantha) mahlast

tragant
[nimisõna, substantiiv]
kummivaik, mida saadakse hundihamba (Astragalus subg. tragacantha) mahlast

tragi
[omadussõna, adjektiiv]
hakkamist täis, usin ja ettevõtlik

tragi
[nimisõna, substantiiv]
1. haralise konksu taoline riist veekogu põhjas olevate esemete otsimiseks ja ülestõstmiseks

2. riist uppunud esemete otsimiseks ja ülestõstmiseks

tragifarss
[nimisõna, substantiiv]
traagilise ainestiku käsitlus farsina

tragikomöödia
[nimisõna, substantiiv]
näidend või film, mis käsitleb traagilist ainestikku koomiliselt või vastupidi, üks komöödia vorme

tragikoomiline
[omadussõna, adjektiiv]
kurb ja ühtlasi naljakas

tragima
[tegusõna, verb]
tragiga veekogu põhjast esemeid otsima ja välja tõstma

tragism
[nimisõna, substantiiv]
1. mingist suurest kaotusest vm õnnetusest põhjustatud kurb ja raske olukord või olek

2. kurb ja raske olukord või olek

tragun
[nimisõna, substantiiv]
1. kergeratsaväelane 16.–20.sajandil

2. ratsaväelane

tragunipolk
[nimisõna, substantiiv]
kergeratsaväelastest koosnev polk 16.–20.sajandil

tragöödia
[nimisõna, substantiiv]
1. suur õnnetus, traagiline sündmus või asi

2. väga kurb sündmus

tragöödiakirjanik
[nimisõna, substantiiv]
tragöödiaid kirjutav näitekirjanik

trah
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi nt laskmise, plahvatuse, järsu löögi, tugeva astumise heli

2. annab edasi laskmise, plahvatuse, järsu löögi, tugeva astumise vms heli

trahh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi nt laskmise, plahvatuse, järsu löögi, tugeva astumise heli

2. annab edasi laskmise, plahvatuse, järsu löögi, tugeva astumise vms heli

trahhea
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrile järgnev hingamisteede torujas elastne osa

2. kõrile järgnev kehaosa

trahheakanüül
[nimisõna, substantiiv]
toru (eriline kanüül), millega hoitakse lahti kaelalt otse hingetorru tekitatud kunstlik hingamistee

trahhee
[nimisõna, substantiiv]
1. (putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) torukesekujuline hingamiselund

2. hingamiselund lülijalgsel

trahheeloomad
[nimisõna, substantiiv]
1. torukujuliste hingamiselunditega (trahheedega) hingavad putukad, ämblikud jt lülijalgsed

2. trahheedega hingavad lülijalgsed

trahheelõpus
[nimisõna, substantiiv]
hingamiselund paljudel vees elunevatel putukavastsetel

trahheiid
[nimisõna, substantiiv]
piklik surnud juhtkoerakk

trahheiit
[nimisõna, substantiiv]
hingetoru limaskesta põletik

trahheostoom
[nimisõna, substantiiv]
kaelalt otse hingetorru tekitatud kunstlik hingamistee, mis hoitakse lahti erilise kanüüliga (trahheakanüüliga)

trahheostoomia
[nimisõna, substantiiv]
kirurgiline protseduur, mis hõlmab ava moodustamist hingetorru ja avasse toru (kanüüli) paigaldamist

trahheotoomia
[nimisõna, substantiiv]
1. ava lõikamine lämbumisohus haige hingetorusse

2. hingetorusse ava tegemine

trahhoom
[nimisõna, substantiiv]
silma(de) krooniline nakkuslik side- ja sarvkestapõletik, mida põhjustab klamüüdiabakter

trahhüüt
[nimisõna, substantiiv]
hele väga peenekristalliline purskekivim, mida tarvitatakse ehitusmaterjalina

trahter
[nimisõna, substantiiv]
maalähedane restoran, kõrts vms söögikoht

trahteripidaja
[nimisõna, substantiiv]
trahteri omanik või rentnik

trahv
[nimisõna, substantiiv]
1. karistusena määratav rahanõue

2. raha, mida sa pead maksma, kui oled seadust rikkunud

trahvilöök
[nimisõna, substantiiv]
mängureeglite rikkumise trahviks vastaspoolele karistusjoonelt võimaldatav pealelöök (jalgpallis)

trahvima
[tegusõna, verb]
1. trahvi määrama, trahviga karistama

2. trahvi määrama

trahviminut
[nimisõna, substantiiv]
minutipikkune karistusaeg, mille vältel mängija on kas mängust eemaldatud (nt hokis) või mis lisatakse distantsi läbimise ajale (nt laskesuusatamises)

trahvipataljon
[nimisõna, substantiiv]
karistusalustest sõjaväelastest moodustatud erirežiimiga pataljon sõja ajal

trahvipink
[nimisõna, substantiiv]
pink karistusajaks mängust kõrvaldatud sportlastele (nt hokis)

trahvipunkt
[nimisõna, substantiiv]
trahviks määratud miinuspunkt mõnel spordialal (nt ratsutamises)

trahviraha
[nimisõna, substantiiv]
karistusena, trahviks määratud rahasumma

trahviring
[nimisõna, substantiiv]
(laskesuusatamises:) möödalaskude eest trahviks läbida tulev ringdistants

trahvirood
[nimisõna, substantiiv]
karistusalustest sõjaväelastest moodustatud erirežiimiga rood sõja ajal

trahvisumma
[nimisõna, substantiiv]
trahvi suurus

trahviühik
[nimisõna, substantiiv]
rahatrahvi kindlaksmääratud suurusega baassumma

traiel
[nimisõna, substantiiv]
keerulisel maastikul toimuv mootorrattavõistlus, kus ei arvestata aega, vaid raja läbimise oskust

traik
[nimisõna, substantiiv]
kolmerattaline mootorsõiduk, millel on ees üks ja taga kaks ratast

trajektoor
[nimisõna, substantiiv]
1. kujuteldav joon, mida mööda keha tasapinnal või ruumis liigub, keha liikumistee

2. keha v punkti liikumistee

3. orbiit

trakats
[nimisõna, substantiiv]
traktor

trakeen
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandil Ida-Preisimaal algselt sõjahobuseks aretatud sporthobune

2. sporthobune

traks
[omadussõna, adjektiiv]
hakkamist täis, usin ja ettevõtlik

traksid
[nimisõna, substantiiv]
üle õlgade käiv kaheharuline vahend riietuseseme, hrl pükste ülalhoidmiseks

traksipüksid
[nimisõna, substantiiv]
traksidega püksid

traksis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(elusolendi kohta:) tragi ja hakkaja olekuga

traksistama
[tegusõna, verb]
traksidega varustama

trakt
[nimisõna, substantiiv]
1. (organismi kehas:) kulgemistee, liikumistee (nt seedekulgla)

2. kulgemistee

traktaat
[nimisõna, substantiiv]
1. arutlev uurimus, mingi üksikküsimuse arutlev käsitlus

2. uurimus, mingi üksikküsimuse arutlev käsitlus

traktaatlik
[omadussõna, adjektiiv]
traktaadi laadis kirjutatud

trakteerima
[tegusõna, verb]
1. arutlema, käsitlema

2. tõlgendama

trakteering
[nimisõna, substantiiv]
1. käsitlus

2. tõlgendus

traktor
[nimisõna, substantiiv]
1. suure jõudlusega mootorveok haake- või rippmasinate või -riistadega töötamiseks ning veoste teisaldamiseks

2. suur võimas veok, millega töötatakse põllul ja mille külge saab ühendada teisi masinaid

traktorihaagis
[nimisõna, substantiiv]
traktorile järelehaagitud veok, põllutöömasin vms

traktorijaam
[nimisõna, substantiiv]
(masina-traktorijaama kohta)

traktoripark
[nimisõna, substantiiv]
traktorid, traktorite kogum

traktorirong
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme haagisega traktor

2. mitme haagisega traktor

traktorist
[nimisõna, substantiiv]
traktorijuht

traktoritee
[nimisõna, substantiiv]
üksnes traktoritega liikumiseks kõlbav tee

traktuur
[nimisõna, substantiiv]
oreli ülekandemehhanism

trall
[nimisõna, substantiiv]
kärarikas lõbutsemine, hoogne pidutsemine

trallallaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi rõõmutunnet, juubeldust

trallallaa
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis tundub kerglane või tühine

trallam
[nimisõna, substantiiv]
trallitamine, trall

trallama
[tegusõna, verb]
1. lõbusalt, lustlikult aega veetma, meelt lahutama

2. (lärmakalt) pidutsema

trallerdama
[tegusõna, verb]
1. lõbusalt, lustlikult aega veetma, meelt lahutama

2. (lärmakalt) pidutsema

trallima
[tegusõna, verb]
1. lõbusalt, lustlikult aega veetma, meelt lahutama

2. (lärmakalt) pidutsema

tralling
[nimisõna, substantiiv]
pidutsemine, pillerkaar

trallitama
[tegusõna, verb]
1. lõbusalt, lustlikult aega veetma, meelt lahutama

2. (lärmakalt) pidutsema

trallitus
[nimisõna, substantiiv]
lõbus laulmine, pillimäng või häälitsemine

tramburai
[nimisõna, substantiiv]
kärarikas mürgel, möll, madin vms

tramburaitama
[tegusõna, verb]
kärarikkalt möllama, mürgeldama, tramburaid tegema

tramm
[nimisõna, substantiiv]
1. linnatänavate rööbasteedel liikuv ühest või mitmest vagunist koosnev sõiduk inimeste veoks

2. ühest või mitmest vagunist koosnev sõiduk, mis veab sõitjaid mööda linna

trammi
[määrsõna, adverb]
1. pingule, pinguldatud olekusse

2. pingule

trammidepoo
[nimisõna, substantiiv]
depoo, kus hoitakse, hooldatakse ja remonditakse tramme

trammiliin
[nimisõna, substantiiv]
trammide regulaarne liikumistee (koos rööbastee ja kontaktjuhtmetega)

trammipark
[nimisõna, substantiiv]
trammid, trammide kogum

trammipeatus
[nimisõna, substantiiv]
trammide peatuskoht liinil

trammirööbas
[nimisõna, substantiiv]
trammitee rööbas

trammis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. pingul, pinguldatud olekus

2. pingul

trammitee
[nimisõna, substantiiv]
rööbastee, millel sõidavad trammid

trammiühendus
[nimisõna, substantiiv]
(eri paiku ühendava trammiliikluse kohta)

tramp
[nimisõna, substantiiv]
(kiirete tööde-tegemiste kohta)

trampett
[nimisõna, substantiiv]
väike batuut akrobaatiliste hüpete sooritamiseks (nt trampoliinvõimlemises)

trampima
[tegusõna, verb]
korduvalt jalgadega kõvasti vastu maad lööma

Ühendtegusõnad: ringi trampimaringi trampima

tramplaev
[nimisõna, substantiiv]
juhuvedusid tegev kaubalaev

tramplema
[tegusõna, verb]
korduvalt jalgadega kõvasti vastu maad lööma

trampliin
[nimisõna, substantiiv]
vettehüpetes, rallispordis vm kasutatav tõukejõudu suurendav seadeldis

trampoliin
[nimisõna, substantiiv]
akrobaatilist laadi hüppeharjutusteks mõeldud vahend, mille puhul on tugev kangas keerdvedrudega terasraamile pingule tõmmatud

trampoliinvõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis hõlmab hüppeid batuudil, minibatuudil ja akrobaatikarajal

tramvai
[nimisõna, substantiiv]
1. linnatänavate rööbasteedel liikuv ühest või mitmest vagunist koosnev sõiduk inimeste veoks

2. ühest või mitmest vagunist koosnev sõiduk, mis veab sõitjaid mööda linna

trandulett
[nimisõna, substantiiv]
sõiduk, hrl auto

trankvillisaator
[nimisõna, substantiiv]
1. ravim, mis leevendab ärevust, pingetunnet ja agressiivsust

2. rahustusvahend

transa
[nimisõna, substantiiv]
1. transportimine, vedu

2. transporditöö

transaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. ärikokkulepe, pangatehing

2. ärikokkulepe, [suur] pangatehing

transamees
[nimisõna, substantiiv]
meesterahvast transporditööline

transatlantiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. üle Atlandi ookeani kulgev või toimuv

2. Atlandi ookeani tagune

transavangardism
[nimisõna, substantiiv]
1970. aastate lõpus peamiselt Itaalia maalikunstis tekkinud suund, milles pöördutakse tagasi figuraalse kujutamise juurde ning kus taotletakse kunstniku ülimat subjektiivsust, kasutades mineviku kunstiloomingut, sellele vihjates või seda töödeldes

transduktsioon
[nimisõna, substantiiv]
geneetilise informatsiooni kandumine ühelt bakterirakult teisele viiruste vahendusel

transept
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku vm ehitise pikiteljega risti kulgev, hrl sammastega eraldatud ruumiosa

2. romaani või gooti stiilis kiriku (pikliku põhiplaaniga) pearuumi risti läbilõikav ruum

transfeer
[nimisõna, substantiiv]
kohaleviimine, päralesõit (nt lennujaamast majutuspaika)

transfeerbuss
[nimisõna, substantiiv]
inimesi nt lennujaamast majutuspaika pärale viiv buss

transfiniitne
[omadussõna, adjektiiv]
(arvu kohta:) lõpmatu, lõputu

transfoobia
[nimisõna, substantiiv]
umbusaldav või vaenulik hoiak soolise enesemääratluse suhtes, mis erineb eeldatavast sünnipärasest soost

transformaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mille abil muudetakse vahelduvvoolu pinget ja tugevust sagedust muutmata

2. vahelduvpinge muundur

transformatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi (või kedagi) (olemuslikult) muutev või muundav

2. millegi (olemusliku) ümberkujunemise või ümberkujundamisega seotud

3. transformatsioonidega seotud

transformatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi (või kedagi) (olemuslikult) muutev või muundav

2. millegi (olemusliku) ümberkujunemise või ümberkujundamisega seotud

3. transformatsioonidega seotud

transformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. (olemuslikult) teistsuguseks, teiselaadiliseks muutumine või muutmine

2. millegi (olemuslik) ümberkujunemine või ümberkujundamine

3. teisenemine, muundumine

transformatsioonigrammatika
[nimisõna, substantiiv]
grammatikateooria, mis seob keele konstruktsioone keeleliste muutuste ja fraasistruktuuridega

transformatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. midagi (või kedagi) (olemuslikult) muutev või muundav

2. millegi (olemusliku) ümberkujunemise või ümberkujundamisega seotud

3. transformatsioonidega seotud

transformatsioonireegel
[nimisõna, substantiiv]
transformatsioonigrammatika reegel, mis seob keele konstruktsioone keeleliste muutuste ja fraasistruktuuridega

transformeerima
[tegusõna, verb]
1. teatud ainete omadusi mitmesugusel viisil muutma (nt geneetiliselt, keemiliselt)

2. paremaks, (olemuslikult) teiselaadiliseks muutma

transformeeruma
[tegusõna, verb]
1. (olemuslikult) teistsuguseks, teiselaadiliseks muutuma või teisenema

2. teiseks muutuma

transfusioon
[nimisõna, substantiiv]
vedelike ülekanne, eriti vereülekanne

transgeen
[nimisõna, substantiiv]
geenmuundamise käigus organismi (taime või looma) viidud mõne teise organismi geen

transgeenne
[omadussõna, adjektiiv]
(taime või looma kohta:) selline, millesse on omaduste parandamiseks viidud teisest organismist pärit geen, muudetud genoomiga

transgressiivne
[omadussõna, adjektiiv]
mingeid (sotsiaalseid) piire ületav, tavanormidele vastanduv, seetõttu paljusid šokeeriv, hrl vastikust ja jäledustunnet tekitav (nt hälbeid ja tabusid kirjeldades)

transgressioon
[nimisõna, substantiiv]
mingite (sotsiaalsete) piiride ületamine, järsk vastandumine tavanormidele, seisundi, nähtuse vm radikaalne muutmine

transiidikoridor
[nimisõna, substantiiv]
läbi mitme riigi kauba ja reisijate veoks mõeldud teed

transiidikäive
[nimisõna, substantiiv]
transiitkaubanduse käive

transiidilõiv
[nimisõna, substantiiv]
transiitkaupadelt võetav tollimaks

transiidimaa
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille läbi toimub kauba või reisijate vedu ühest riigist teise

transiidisadam
[nimisõna, substantiiv]
transiitvedude sadam

transiiditoll
[nimisõna, substantiiv]
transiitkaupadelt võetav tollimaks

transiidiviisa
[nimisõna, substantiiv]
välismaalasel teatud riigist läbisõitu lubav viisa

transiit
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba (või reisijate) vedu ühest riigist teise läbi kolmanda riigi

2. kauba (või reisijate) vedu läbi kolmanda riigi

transiitkaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaubavedu ühest riigist teise läbi kolmanda riigi

transiitkaup
[nimisõna, substantiiv]
transiidina veetav kaup

transiitliiklus
[nimisõna, substantiiv]
läbisõitudega seotud liiklus

transiitmaa
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille läbi toimub kauba või reisijate vedu ühest riigist teise

transiitne
[omadussõna, adjektiiv]
läbiveetav, läbiminev

transiitreisija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes istub mingi riigi lennujaamas või sadamas ümber järgmisele sõidule ilma riiki sisenemata

transiitsadam
[nimisõna, substantiiv]
transiitvedude sadam

transiittee
[nimisõna, substantiiv]
maantee peamiselt transiitliikluseks

transiitvedu
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba (või reisijate) vedu ühest riigist teise läbi kolmanda riigi

2. kauba (või reisijate) vedu läbi kolmanda riigi

transiitveos
[nimisõna, substantiiv]
veos, mis liigub ühest riigist teise läbi kolmanda riigi, transiitne veos

transiitviisa
[nimisõna, substantiiv]
välismaalasel teatud riigist läbisõitu lubav viisa

transiiver
[nimisõna, substantiiv]
seade nii digitaal- kui analoogsignaalide saatmiseks ja vastuvõtmiseks

transinimene
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle sooidentiteet või sooväljendus erineb neile sündimisel omistatud soost

transiseisund
[nimisõna, substantiiv]
1. hüpnoosist, usulisest ekstaasist või psüühikahäirest põhjustatud teadvuse lühiaegne hämarolek, mille vältel tegelikkuse, tõeluse tunnetamine on väga lünklik või puudub

2. teadvushäire, hämarolek

3. hüpnoosi järk

4. spiritismimeediumi seisund

transistor
[nimisõna, substantiiv]
1. pooljuhtseadis elektrisignaalide võimendamiseks või tekitamiseks (nt raadios, protsessoris, mikrokiibis)

2. pooljuhtseadis

transistorraadio
[nimisõna, substantiiv]
1. pooljuhtseadiste kasutamisel põhinev (kaasaskantav) raadioaparaat

2. (kaasaskantav) raadioaparaat

transistorvastuvõtja
[nimisõna, substantiiv]
1. pooljuhtseadiste kasutamisel põhinev (kaasaskantav) raadioaparaat

2. (kaasaskantav) raadioaparaat

transitiiv
[nimisõna, substantiiv]
tegusõna, mis väljendab sihilist tegevust ja esineb hrl koos sihitisega (nt lükkama, võtma)

transitiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(tegusõna kohta:) selline, mis esineb lauses hrl koos sihitisega

transitiivsus
[nimisõna, substantiiv]
(tegusõna kohta:) omadus esineda lauses hrl sihitisega, s.t et väljendatud tegevus või olukord on otseselt millelegi suunatud

transkontinentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. üle mandri ulatuv

2. mandritevaheline

transkribeerima
[tegusõna, verb]
hääldust kirjas üles märkima

transkriptsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. häälduse üleskirjutus

2. selleks kasutatavate tähtede ja märkide süsteem

transkriptsioonimärk
[nimisõna, substantiiv]
kõne häälduspärase ülesmärkimise süsteemis kasutatav erimärk

translaator
[nimisõna, substantiiv]
1. (infotehnoloogias:) programm tõlkimiseks ühest (programmeerimis)keelest teise keelde

2. programm tõlkimiseks ühest algoritmikeelest teise

translatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis vastab küsimustele kelleks?, milleks? (nt vennaks, majaks)

2. eesti keele kääne, mis vastab küsimusele kelleks?/milleks? (nt vennaks, õpikuks)

translatoorne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (tasapinnal) edasi minev, kulgev

2. edasi minev, kulgev

translatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. sündmuse, saate, reportaaži vm edastamine veebi, raadio, televisiooni vm sidekanali kaudu

2. see, kui midagi edastatakse näiteks raadio või televisiooni teel

translatsioonivõrk
[nimisõna, substantiiv]
raadiotranslatsioonivõrk

transleerima
[tegusõna, verb]
1. raadio või televisiooni kaudu midagi edastama, üle kandma

2. translatsiooni tegema, üle kandma

transleering
[nimisõna, substantiiv]
raadio või televisiooni kaudu millegi edastamine, ülekandmine

transliteratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. täht-tähelt ühest kirjast, tähestikust teise üle kandmine, translitereerimine

2. sel viisil kirja pandud tekst

3. ümbertähtimine, translitereerimine

translitereerima
[tegusõna, verb]
1. täht-tähelt ühest kirjast, tähestikust teise üle kandma

2. täht-tähelt ühest kirjast teise üle kandma, ümber tähtima

translitereering
[nimisõna, substantiiv]
1. täht-tähelt ühest kirjast, tähestikust teise üle kandmine, translitereerimine

2. sel viisil kirja pandud tekst

3. ümbertähtimine, translitereerimine

translokatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kohamuutus, ümberpaigutus

2. kromosoomi lõigu ülekanne teisele kromosoomile

transmees
[nimisõna, substantiiv]
bioloogiliste tunnuste poolest naissoost inimene, kes ennast identifitseerib ja elab mehena, transsooline mees

transmissioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaanilise energia ülekanne jõuseadmelt töömasinale

2. vastav seadmestik

transmissiooniõli
[nimisõna, substantiiv]
naftast toodetud õli ülekandeseadmete määrimiseks

transmitter
[nimisõna, substantiiv]
1. saateaparaat, nt raadio- või televisioonisaatja

2. mõõtemuundur

transmutatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(alkeemias:) tavaliste metallide muundamine väärismetallideks

transnaine
[nimisõna, substantiiv]
bioloogiliste tunnuste poolest meessoost inimene, kes ennast identifitseerib ja elab naisena, transsooline naine

transnatsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
üle riigipiiride ulatuv, mitmel maal tegevust arendav

transparent
[nimisõna, substantiiv]
1. kiri või kujutis riidel vm materjalil

2. loosung, kujutis v kiri riidel vm materjalil

3. jooneleht

transparentne
[omadussõna, adjektiiv]
läbipaistev

transpiratsioon
[nimisõna, substantiiv]
vee aurumine taimedest, eeskätt lehtedest

transplantaat
[nimisõna, substantiiv]
1. siiratav või siiratud kehakude või elund

2. siirdamisel kasutatav koetükk, elund v selle osa, siirik

transplantatsioon
[nimisõna, substantiiv]
elusa elundi või koe ümberistutamine

transplanteerima
[tegusõna, verb]
1. elundit või kudet ühest organismist teise ümber istutama

2. elundeid v kudesid ümber istutama

transplantoloogia
[nimisõna, substantiiv]
siirdamisega tegelev meditsiiniharu

transponder
[nimisõna, substantiiv]
raadiosideseade, mis teatud kindla raadiosignaali vastuvõtmisel automaatselt edastab vastussignaali või saadab signaali teisendatult ja võimendatult edasi (rakendatakse nt lennunduses lennukite identimiseks ja satelliittelevisioonis)

transponeerima
[tegusõna, verb]
ümber asetama, ümber paigutama

transponeerimine
[nimisõna, substantiiv]
heliteose ülekandmine ühest helistikust teise

transpordiamet
[nimisõna, substantiiv]
transpordi ja liikluse korraldamisega tegelev asutus (nt linnavalitsuse koosseisus)

transpordiettevõte
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja kaupade veoga tegelev ettevõte (nt laevakompanii, bussikoondis)

2. veoteenuseid pakkuv firma

transpordifirma
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja kaupade veoga tegelev ettevõte (nt laevakompanii, bussikoondis)

2. veoteenuseid pakkuv firma

transpordikast
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalne kast looma transportimiseks

2. muu kauba-, kolimis- vms kast

transpordikindel
[omadussõna, adjektiiv]
veokindel, transportimiskindel

transpordikindlustus
[nimisõna, substantiiv]
veose kindlustus veol tekkida võivate õnnetuste vastu

transpordikoridor
[nimisõna, substantiiv]
hrl rahvusvaheliseks transpordiveoks mõeldud teed

transpordikulu
[nimisõna, substantiiv]
transpordiga seotud kulutus

transpordikõlblik
[omadussõna, adjektiiv]
veokõlblik, transportimiskõlblik

transpordilaev
[nimisõna, substantiiv]
sõjalise, harvem muu otstarbega vedudeks mõeldud laev

transpordilennuk
[nimisõna, substantiiv]
lennuk kauba, varustuse vms vedamiseks

transpordiliik
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ja kaupade veoga tegeleva majandusharu liik (nt raudteeveondus, bussiliiklus)

transpordipuur
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne puur looma transportimiseks

transpordisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
inimeste või kaupade veo korraldus koos vajaminevate busside, rongide vm veokitega

transporditariif
[nimisõna, substantiiv]
veoteenuse tasumäär

transporditavus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastupidavus transportimisele

2. mugavus, kergus millegi transportimiseks

transporditöö
[nimisõna, substantiiv]
transpordiga seotud töö, millegi vedamine, tassimine vms

transporditööline
[nimisõna, substantiiv]
transporditööd tegev inimene

transporditöötaja
[nimisõna, substantiiv]
veonduse valdkonnas töötav inimene, nt bussijuht, autojuht, lennundustöötaja vms

transpordivahend
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes sõiduriist, millega kedagi või midagi ühest kohast teise toimetatakse

transpordiühendus
[nimisõna, substantiiv]
(eri paiku ühendava (ühistranspordi) liikluse, ka vastavate võimaluste kohta)

transport
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste, loomade, kaupade vedu (majandusharuna, valdkonnana)

2. inimeste ja kaupade veoga tegelev majanduse haru

transporter
[nimisõna, substantiiv]
valk, mis organismis aitab transportida aineid ja edastada infot, vajadusel oma kuju muutes

transportervalk
[nimisõna, substantiiv]
valk, mis organismis aitab transportida aineid ja edastada infot, vajadusel oma kuju muutes

transportima
[tegusõna, verb]
1. kaupa, koormat, inimesi vms ühest kohast teise toimetama

2. midagi või kedagi ühest kohast teise sõidutama

transportimine
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste, kauba, materjalide vm ühest kohast teise toimetamine veovahendiga

2. see, kui inimesi, kaupa või midagi muud viiakse sõidukiga ühest kohast teise

transporttöö
[nimisõna, substantiiv]
transpordiga seotud töö, millegi vedamine, tassimine vms

transporttööline
[nimisõna, substantiiv]
transporditööd tegev inimene

transportöör
[nimisõna, substantiiv]
seade lasti, materjali või toodete teisaldamiseks pideva vooluna

transpositsioon
[nimisõna, substantiiv]
ümberasetus, ümberpaigutus, kohavahetus

transrasv
[nimisõna, substantiiv]
tahkestatud taimerasvades tekkiv (tervisele kahjulik) küllastamata rasv, trans-küllastumata rasv

transrasvhape
[nimisõna, substantiiv]
vedelate taimeõlide osalisel tahkestamisel tekkiv või piimarasvas sisalduv rasvhape, mis kahjustab tervist

transs
[nimisõna, substantiiv]
1. hüpnoosist, usulisest ekstaasist või psüühikahäirest põhjustatud teadvuse lühiaegne hämarolek, mille vältel tegelikkuse, tõeluse tunnetamine on väga lünklik või puudub

2. teadvushäire, hämarolek

3. hüpnoosi järk

4. spiritismimeediumi seisund

transseksuaal
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle sooline identiteet ja/või sooline eneseväljendus ei lange kokku tema sünnipärase sooga

transseksuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle sooline identiteet ja/või sooline eneseväljendus ei lange kokku tema sünnipärase sooga

transsooline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle sooline identiteet ja/või sooline eneseväljendus ei lange kokku tema sünnipärase sooga

transsubstantsiatsioon
[nimisõna, substantiiv]
(nt katoliku kiriku õpetuses:) armulauatalitusel leiva ja veini olemuse muutumine Kristuse tõeliseks ihuks ja vereks

transtsendentaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(Immanuel Kanti filosoofias:) tunnetuskogemuse eel olev, seda võimalikuks tegev

transtsendentalism
[nimisõna, substantiiv]
1. romantismist ja Saksa idealismist lähtunud filosoofiline ja kirjanduslik liikumine USA-s 19. sajandi keskpaiku

2. filosoofiline ja kirjanduslik liikumine

transtsendentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. üleloomulik, sealpoolne

2. kogemuse ja tunnetuse piire ületav

transtsendents
[nimisõna, substantiiv]
filosoofia mõiste, mis tähistab inimliku kogemuse ja tunnetuse varal vahetult mitte hõlmatavat ja tunnetatavat reaalsust

transudaat
[nimisõna, substantiiv]
1. läbi veresoonte kudedesse ja kehaõõntesse imbunud vereseerum (vere- ja lümfiringehäirete korral)

2. transudatsiooni tõttu läbiimbunud vereseerum

transudatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vereseerumi imbumine läbi veresoonte kudedesse ja kehaõõntesse vere- ja lümfiringehäirete tõttu

transuraan
[nimisõna, substantiiv]
1. uraanist suurema järjenumbriga kunstlik radioaktiivne aine (nt neptuunium, plutoonium)

2. uraanist suurema järjenumbriga element

transvaal
[nimisõna, substantiiv]
madin, möll, kisa-kära

transversaalne
[omadussõna, adjektiiv]
põiki või risti kulgev

transvestiit
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kannab teise soo rõivaid ja matkib nende käitumist

2. teise soo rõivaid kandev isik

transvestism
[nimisõna, substantiiv]
soov näida teise soosse kuuluvana, eriti kanda teise soo rõivaid

transvestitism
[nimisõna, substantiiv]
soov näida teise soosse kuuluvana, eriti kanda teise soo rõivaid

tranšee
[nimisõna, substantiiv]
kraavikujuline rajatis

trapets
[nimisõna, substantiiv]
1. nelinurk, mille üks paar vastaskülgi on paralleelsed ja teine paar ei ole

2. nelja nurgaga kujund, mille kaks teineteise vastas olevat külge on on igas punktis võrdsel kaugusel ja teised kaks ei ole

trapetsikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult trapetsit meenutav, trapetsi kujuga

2. trapetsi kujuga

trapetsikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
trapetsitel esinev tsirkuseartist

trapetsjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult trapetsit meenutav, trapetsi kujuga

2. trapetsi kujuga

trapetskeere
[nimisõna, substantiiv]
trapetsikujulise ristlõikega keere

trapetslihas
[nimisõna, substantiiv]
kolmnurkne lai nahaalune lihas selja ülaosas, mis liigutab abaluud

trapetsoid
[nimisõna, substantiiv]
paralleelsete külgedeta nelinurk

trapist
[nimisõna, substantiiv]
17. sajandil tsistertslaste ordust eraldunud La Trappe'i rühma ehk nn rangete tsisterlaste ordu munk

trapistlik
[omadussõna, adjektiiv]
rangete tsisterlaste ordu (ehk La Trappe'i rühma) mungale iseloomulik

trapp
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva- või lennukitrepp

2. laeva v lennuki trepp

trapp
[nimisõna, substantiiv]
steppide ja poolkõrbete pruunikirju, tugevate jooksujalgadega lind

trapp
[nimisõna, substantiiv]
1. restiga avaus (põrandas, kraanikausis) vee äranõrgumiseks (nt köögis, saunas, duširuumis)

2. restiga avaus põrandas vee äranõrgumiseks

trapp
[nimisõna, substantiiv]
1. magmakivimitest koosnev kihiline laavakate

2. vulkaaniline kivim

trapper
[nimisõna, substantiiv]
(Põhja-Ameerika, Austraalia) karusloomakütt

trasjanka
[nimisõna, substantiiv]
Valgevenes kõneldav vene-valgevene segakeel, mille sõnavara pärineb vene keelest, aga grammatika valgevene keelest

trass
[nimisõna, substantiiv]
ettevalmistatud pikk maariba (nt süvend, puhastatud maariba või seda tähistav joon), kuhu rajatakse maantee, raudtee, torustik vm pikk rajatis

trass
[nimisõna, substantiiv]
tufi laadi kivim

trasseerima
[tegusõna, verb]
1. trassi märgistama (maastikul, kaardil)

2. trassi tähistama

trasseerkuul
[nimisõna, substantiiv]
pürotehnilise laenguga kuul, mis jätab lennul järele ereda valgusjoa

trassoloog
[nimisõna, substantiiv]
jälgede uurimisega tegelev kriminalistika spetsialist

trassoloogia
[nimisõna, substantiiv]
kriminalistika haru, mis tegeleb jälgede uurimisega

tratt
[nimisõna, substantiiv]
võlakiri, mille esitajale maksab vekslisumma välja kolmas isik veksli väljaandja korraldusel

trauma
[nimisõna, substantiiv]
1. välisteguri või psüühilise mõjuri tekitatud tervisekahjustus

2. vigastus või halb vaimne seisund, mille on tekitanud välised tegurid

traumaatiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. traumast põhjustatud, traumast tulenev

2. traumat tekitav

3. traumast põhjustatud

traumajärgne
[omadussõna, adjektiiv]
traumale järgnev

traumakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduse liik, mis käsitleb olevikus kummitavat minevikulist kogemust

traumakirurg
[nimisõna, substantiiv]
traumakirurgia spetsialist, kirurg, kes teeb lõikusi elutähtsate organite vigastuste korral

traumakirurgia
[nimisõna, substantiiv]
kirurgia haru, mis hõlmab elutähtsate organite vigastuste korral tehtavaid erakorralisi lõikusi

traumaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. traumast põhjustatud, traumast tulenev

2. traumat tekitav

3. traumast põhjustatud

traumapunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. raviasutus või selle osa, kus antakse esmast arstiabi vigastatuile

2. haigla või selle osa, kuhu inimesed pöörduvad, kui nad on vigastada saanud

traumatism
[nimisõna, substantiiv]
traumade esinemine

traumatoloog
[nimisõna, substantiiv]
vigastusi raviv arst

traumatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus traumadest, vigastatute abistamist ja ravi käsitlev kirurgia eriala

2. traumaõpetus

traumatoloogiaosakond
[nimisõna, substantiiv]
vigastatute raviks haiglas

traumeerima
[tegusõna, verb]
1. (psüühilist) traumat tekitama

2. [psüühilist] traumat tekitama

traumeerivalt
[määrsõna, adverb]
traumeerides, traumat tekitavalt

travee
[nimisõna, substantiiv]
1. löövidega kiriku võlvistiku põiksuunaline osa, mis ulatub ühest pikiseinast teiseni

2. kahe seina vaheline ruumiosa löövidega võlvruumis

travelaator
[nimisõna, substantiiv]
inimeste jalgsi liikumist hõlbustav konveierilaadne liikuv tee, nt lennujaamas või sadamas

travers
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva sõidusuunaga, kursiga või pikitasandiga ristuv suund

2. laeva kursiga, sõidusuunaga risti olev suund

travertiin
[nimisõna, substantiiv]
poorne settekivim, mis on sadestunud lubjarikka põhjavee väljumiskohtades

travesteerima
[tegusõna, verb]
1. end moondama, maskipeoks ümber rõivastuma

2. kirjandusteose süžeed koomilises võtmes ümber muutma, travestiat looma

travestia
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjandusteose süžee kasutamine uues vormis koomilisel või pilaval eesmärgil

2. nii loodud teos

3. teos, milles tõsine süžee on esitatud pilaval kujul

traväär
[nimisõna, substantiiv]
1. ratsahobuse liikumine, külg ees

2. (ratsutamises:) üks külgliikumisi

treema
[nimisõna, substantiiv]
diakriitiline märk ¨ vokaali kohal

treemel
[nimisõna, substantiiv]
abielunaiste mütsi äärepits

treemor
[nimisõna, substantiiv]
1. keha, kehaosa värin

2. värin

treen
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Kreeka surnuitk

treener
[nimisõna, substantiiv]
1. sportlaste õpetaja ja võistlusteks ettevalmistaja

2. treeningu läbiviija, juhendaja

3. inimene, kelle töö on sportlasi õpetada ja võistlusteks ette valmistada

treenima
[tegusõna, verb]
1. teatud kehaliste või vaimsete omaduste saavutamiseks või säilitamiseks süstemaatiliselt harjutama

2. kehalisi harjutusi tegema

Ühendtegusõnad: üle treenimaüle treenima

treening
[nimisõna, substantiiv]
1. harjutamine kehaliste või vaimsete võimete arendamiseks

2. vastav puhk, treeningukord

3. (regulaarne) kehaliste harjutuste tegemine

treeninggrupp
[nimisõna, substantiiv]
treeneri juhendamisel korrapäraselt kogunev ja treeniv (harrastus)sportlaste rühm

treeninghüpe
[nimisõna, substantiiv]
treeninguks sooritatav hüpe (nt suusahüpe, langevarjuhüpe)

treeningkava
[nimisõna, substantiiv]
treeningu läbiviimise üksikasjalik, eesmärgipärane plaan

treeningkogunemine
[nimisõna, substantiiv]
sportlaste kokkutulek nt spordibaasis treeninguteks

treeningkoormus
[nimisõna, substantiiv]
treeningul rakendatav koormus, treeningu intensiivsus

treeninglaager
[nimisõna, substantiiv]
sportlastele treenimiseks korraldatud laager (nt enne suuremaid võistlusi)

treeninglend
[nimisõna, substantiiv]
piloodioskuste treenimiseks tehtav lend (eriti sõjalennukitel)

treeningmäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng peamiselt treenimise eesmärgil ning sportliku vormi kontrolliks

treeningpartner
[nimisõna, substantiiv]
treeningukaaslane

treeningplaan
[nimisõna, substantiiv]
treeningu läbiviimise üksikasjalik, eesmärgipärane plaan

treeningpäev
[nimisõna, substantiiv]
treeningu toimumise päev

treeningpäevik
[nimisõna, substantiiv]
1. sportlase või treeneri märkmed treeningukoormuste, tulemuste vms kohta

2. koht nende tegemiseks, nt märkmik, virtuaalne keskkond

treeningpüksid
[nimisõna, substantiiv]
dressi alumine osa, hrl pikad spordipüksid

treeningrühm
[nimisõna, substantiiv]
treeneri juhendamisel korrapäraselt kogunev ja treeniv (harrastus)sportlaste rühm

treeningsaal
[nimisõna, substantiiv]
spordisaal treeningute läbiviimiseks

treeningseade
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mille abil treenitakse spordisaalis jõudu, kiirust, vastupidavust vm kehalist vormi

2. seade kehalise vormi treenimiseks

treeningsõit
[nimisõna, substantiiv]
harjutamise, treenimise eesmärgil toimuv sõit

treeningtund
[nimisõna, substantiiv]
üks treeningukord

treeningud
[nimisõna, substantiiv]
dressi alumine osa, hrl pikad spordipüksid

treeningugrupp
[nimisõna, substantiiv]
treeneri juhendamisel korrapäraselt kogunev ja treeniv (harrastus)sportlaste rühm

treeningukaaslane
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega koos trenni tehakse

treeningukava
[nimisõna, substantiiv]
treeningu läbiviimise üksikasjalik, eesmärgipärane plaan

treeningukoormus
[nimisõna, substantiiv]
treeningul rakendatav koormus, treeningu intensiivsus

treeningulaager
[nimisõna, substantiiv]
sportlastele treenimiseks korraldatud laager (nt enne suuremaid võistlusi)

treeningupaik
[nimisõna, substantiiv]
treeningute toimumise koht

treeningupartner
[nimisõna, substantiiv]
treeningukaaslane

treeninguplaan
[nimisõna, substantiiv]
treeningu läbiviimise üksikasjalik, eesmärgipärane plaan

treeningupäev
[nimisõna, substantiiv]
treeningu toimumise päev

treeningupäevik
[nimisõna, substantiiv]
1. sportlase või treeneri märkmed treeningukoormuste, tulemuste vms kohta

2. koht nende tegemiseks, nt märkmik, virtuaalne keskkond

treeningupüksid
[nimisõna, substantiiv]
dressi alumine osa, hrl pikad spordipüksid

treeningurežiim
[nimisõna, substantiiv]
treeningute kindel korraldus

treeningurühm
[nimisõna, substantiiv]
treeneri juhendamisel korrapäraselt kogunev ja treeniv (harrastus)sportlaste rühm

treeningusaal
[nimisõna, substantiiv]
spordisaal treeningute läbiviimiseks

treeninguseade
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mille abil treenitakse spordisaalis jõudu, kiirust, vastupidavust vm kehalist vormi

2. seade kehalise vormi treenimiseks

treeningutund
[nimisõna, substantiiv]
üks treeningukord

treeninguvahend
[nimisõna, substantiiv]
treenimiseks kasutatav vahend

treeningvahend
[nimisõna, substantiiv]
treenimiseks kasutatav vahend

treeningvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus peamiselt treenimise eesmärgil ning sportliku vormi kontrolliks

treenitus
[nimisõna, substantiiv]
1. treenitud olek

2. selle aste, määr

treepel
[nimisõna, substantiiv]
poorne setteline ränikivim, mis on irdne või nõrgalt tsementeerunud

treffnerist
[nimisõna, substantiiv]
1. Hugo Treffneri Gümnaasiumi õpilane või vilistlane

2. Treffneri gümnaasiumi õpilane

trehaloos
[nimisõna, substantiiv]
taimedes ja loomades leiduv aine, mida kasutatakse ravimitööstuses (nt silmatilkades)

trehter
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuline süvend maapinnas (nt selline karstivorm)

trehvama
[tegusõna, verb]
1. kellegagi kokku sattuma, kedagi (juhuslikult) kohtama

2. [juhuslikult] kohtama

Ühendtegusõnad: ette trehvama, ette trehvama, kokku trehvama, kokku trehvama, peale trehvamapeale trehvama

trehvunks
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepitud kohtamine, kokkusaamine kellegagi

treial
[nimisõna, substantiiv]
treipingil töötav oskustööline

treidjunionism
[nimisõna, substantiiv]
ametiühinguliikumine 19. sajandi Inglismaal

treila
[nimisõna, substantiiv]
suure kandevõimega haagis, treiler

treilaast
[nimisõna, substantiiv]
treimisel tekkinud (metalli)laast

treiler
[nimisõna, substantiiv]
suure kandevõimega haagis raskete ja suurte esemete vedamiseks

treima
[tegusõna, verb]
esemeid treipingil lõiketöötlusega valmistama, treipingil töötlema

treimistöö
[nimisõna, substantiiv]
treimine

treipeitel
[nimisõna, substantiiv]
treimisel kasutatav viltuse teraga peitel

treipink
[nimisõna, substantiiv]
treimisel kasutatav tööpink (pöörlevat toorikut töödeldakse laastude lõikamise teel)

treitera
[nimisõna, substantiiv]
treipingi lõiketera

treitöö
[nimisõna, substantiiv]
treimine

treivineer
[nimisõna, substantiiv]
treimisega saadud vineer

trekirattur
[nimisõna, substantiiv]
trekisõidus võistlev jalgrattasportlane

trekisõit
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgratturite sõit velotrekil

2. vastav spordiala

trekisõitja
[nimisõna, substantiiv]
trekisõidus võistlev jalgrattasportlane

trekk
[nimisõna, substantiiv]
1. kaldringrajaga spordirajatis, kus harrastatakse jalgrattasporti (trekisõitu)

2. jalgrattastaadion

trell
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav (elektri)tööriist puurimiseks

trellid
[nimisõna, substantiiv]
sisse- ja väljapääsu takistavad jämedad raudvarvad peamiselt akna- või ukseava ees

trellimärk
[nimisõna, substantiiv]
märk #

trellitama
[tegusõna, verb]
trellidega varustama

trellpuur
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav (elektri)tööriist puurimiseks

trematoodid
[nimisõna, substantiiv]
klass parasiitseid kahe iminapaga lameusse

trembita
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk puust õõnestatud pasun, hutsuulide rahvapill

2. hutsuulide rahvapill

tremoleerima
[tegusõna, verb]
(laulmisel) värisevat, lainetavat heli tekitama

tremolo
[nimisõna, substantiiv]
sama heli kiire kordumine või kahe heli kiire vaheldumine

tremulant
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) kaashäälik, mis moodustatakse keele vm hääldusorgani vibreerimisega (nt r)

trenažöör
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mille abil treenitakse spordisaalis jõudu, kiirust, vastupidavust vm kehalist vormi

2. seade kehalise vormi treenimiseks

trend
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud (arvuliselt esitatava) nähtuse muutumise suund, millegi suundumus, kallak

2. mood

3. statistikas: nähtuse pikemaajalise muutumise põhisuund

4. suund, suunitlus

trendiinimene
[nimisõna, substantiiv]
uuemaid (moe)suundi järgiv, moekas inimene

trendikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale ajale iseloomulik või kohane, (oma arengult) sellele vastav

2. valitsevale moele või ajastu suundumustele vastav, moes olev või moodi järgiv

3. nüüdsele, praegusele ajale vastav

4. moes olev, moodi järgiv

trendikaup
[nimisõna, substantiiv]
moekatele trenditeadlikele inimestele suunatud kaup, moodne asi kui kaup

trendirestoran
[nimisõna, substantiiv]
toidu, interjööri vms osas uuemaid suundumusi järgiv moekas restoran

trenditeadlik
[omadussõna, adjektiiv]
moe-, arengusuundadest teadlik, moekas, ajaga kaasas käiv

treng
[nimisõna, substantiiv]
1. loogata rakendi veonöör, -rihm või -kett, mis kinnitatakse ühe otsaga rangide ja teise otsaga veoki või veetava eseme külge

2. loogata rakendi veonöör, -kett, -rihm

trenn
[nimisõna, substantiiv]
1. harjutamine kehaliste või vaimsete võimete arendamiseks

2. vastav puhk, treeningukord

3. (regulaarne) kehaliste harjutuste tegemine

trennihunt
[nimisõna, substantiiv]
spordi ja treenimisega tõsiselt tegelev ja sellele pühendunud inimene

trennikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega koos trenni tehakse

trennikott
[nimisõna, substantiiv]
hrl spordikott trenniriiete ja muu treeninguvarustuse kaasaskandmiseks

trennima
[tegusõna, verb]
1. teatud kehaliste omaduste saavutamiseks või säilitamiseks süstemaatiliselt harjutama

2. treenimas, trennis käima

3. kehalisi harjutusi tegema

4. trennis käima

trennipäev
[nimisõna, substantiiv]
treeningu toimumise päev

trenniriided
[nimisõna, substantiiv]
trennis, sportimisel kantav riietus (nt spordisärk ja jooksupüksid)

trentškot
[nimisõna, substantiiv]
1. kaherealine vööga vihmamantel

2. kaherealine pagunite ja vööga puuvillane vihmamantel

trentškotmantel
[nimisõna, substantiiv]
1. kaherealine vööga vihmamantel

2. kaherealine pagunite ja vööga puuvillane vihmamantel

trepakk
[nimisõna, substantiiv]
1. elavaloomuline Vene rahvatants 2/4-taktis

2. elavaloomuline vene rahvatants

trepanatsioon
[nimisõna, substantiiv]
luuõõne, eriti kolju avamine

trepaneerima
[tegusõna, verb]
1. luuõõnt, eriti koljut avama

2. trepanatsiooni tegema

trepang
[nimisõna, substantiiv]
1. söödav meripura

2. meripura klassi kuuluvate söödavate okasnahksete üldnimetus

trepialune
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. trepi all, taga paiknev

2. trepi all, taga paiknev

trepiaste
[nimisõna, substantiiv]
trepi osa, millele astutakse üles- või allaminekul

trepijooks
[nimisõna, substantiiv]
jooks treppidel (treeninguks, võistlusena)

trepikoda
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmekorruselise hoone koridoriosa, kus asuvad trepp ja mademed

2. hoone osa, kus on trepp, mis läheb läbi mitme korruse

trepikäik
[nimisõna, substantiiv]
astmestik kahe trepimademe vahel

trepiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. treppidega, astmeline

2. auklik, järskude konarustega

trepimade
[nimisõna, substantiiv]
trepi (ka trepikoja) osa kahe trepikäigu vahel (ja viimase trepikäigu peal)

trepimarss
[nimisõna, substantiiv]
astmestik kahe trepimademe vahel

trepiots
[nimisõna, substantiiv]
trepi algus- või lõpuosa

trepipealne
[nimisõna, substantiiv]
1. korruse trepimade

2. aida vm hoone trepile järgnev palkidest või laudadest osa

3. [korruse] trepimade

trepironija
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis toimetab liikumispuudega inimese (ratastoolis või ilma) trepist üles ja alla

trepirõdu
[nimisõna, substantiiv]
välisrõdu majaesise trepi kohal

trepistik
[nimisõna, substantiiv]
trepid, treppide rida

trepitõstuk
[nimisõna, substantiiv]
tõstuk, mis võimaldab liikumispuudega inimesel trepist üles ja alla liikuda

trepp
[nimisõna, substantiiv]
1. eri kõrgusel paiknevate tasandite vaheline astmestik, mis võimaldab jalakäijate liikumist (hoones või mujal)

2. eri kõrgusel astmed, mida mööda inimesed näiteks hoones üles või alla kõnnivad

treppi
[määrsõna, adverb]
1. astmeliseks, järskude konarustega, auklikuks

2. astmeliseks

treppis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
astmeline, järskude konarustega, auklik

treppisõit
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone välistrepi ette sõitmine

2. välistrepi ette sõitmine

trepplaskumine
[nimisõna, substantiiv]
treppsammuga laskumine suusatamisel

treppredel
[nimisõna, substantiiv]
1. teisaldatav astmetega ronimisvahend, mis meenutab treppi või redelit (nt lennukisse minekuks)

2. teisaldatav astmetega ronimisvahend, mis meenutab treppi v redelit

treppsamm
[nimisõna, substantiiv]
küljetsi suusasamm mäkketõusul või laskumisel

trepptee
[nimisõna, substantiiv]
treppidega varustatud tee

trepptõus
[nimisõna, substantiiv]
treppsammuga mäkketõus suusatamisel

trepptänav
[nimisõna, substantiiv]
rohkete trepiastmetega varustatud mäkke tõusev tänav

tresoor
[nimisõna, substantiiv]
rahakapp või varakamber (pangas)

tress
[nimisõna, substantiiv]
kulla- või hõbedakarva ääris või pael rõivastel

trett
[nimisõna, substantiiv]
1. käik, teekond

2. kord

trg
üks turgi keeli, Türgi riigikeel

triaad
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme isiku, eseme või mõiste ühtekuuluvus

2. kolme isiku, eseme v mõiste ühtekuuluvus, kolmik

triaaž
[nimisõna, substantiiv]
patsientide esmane sortimine vajatava arstiabi laadi järgi (edasilükkamatut, kiiret abi vajavad haiged vms)

triaažima
[tegusõna, verb]
patsientide seisundit hinnates neid abivajamiskiiruse järgi sortima

triaažiõde
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniõde, kes sordib arstiabi vajavad haiged vajatava abi laadi järgi

trial
[nimisõna, substantiiv]
keerulisel maastikul toimuv mootorrattavõistlus, kus ei arvestata aega, vaid raja läbimise oskust

triangel
[nimisõna, substantiiv]
1. metallvarrastega mängitav kolmnurkne terasvardast löökpill

2. kolmnurkne terasvardast löökpill

triangulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
meetod maapinna punktide vastastikuse asendi kindlaksmääramiseks külgnevate kolmnurkade võrgu abil, maamõõtmine kolmnurkade kaudu

triangulatsioonitorn
[nimisõna, substantiiv]
triangulatsioonipunkti rajatud vaatetorn punktide omavahelise nähtavuse tagamiseks

trianguleerima
[tegusõna, verb]
asukohta kindlaks määrama külgnevate kolmnurkade võrgu abil

triatleet
[nimisõna, substantiiv]
triatloni harrastav sportlane

triatlon
[nimisõna, substantiiv]
ujumist, jalgrattasõitu ja jooksu hõlmav spordiala

triatlonisportlane
[nimisõna, substantiiv]
triatloni harrastav sportlane

triatlonivõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus triatlonis

tribalism
[nimisõna, substantiiv]
hõimkondlik kokkukuuluvus, ka rahvuslikku ühtsust vastustav hõimusuhete ja -huvide liigne esiletõstmine (eriti Aafrika riikides)

tribitski
[nimisõna, substantiiv]
pitsitäis napsi

triblama
[tegusõna, verb]
1. palli või litrit kergete löökidega või põrgatades edasi toimetama (nt jalgpallis, korvpallis, hokis)

2. palli v litrit kergete [pette]löökidega v põrgatades edasi toimetama

tribling
[nimisõna, substantiiv]
palli või litri kergete löökidega või põrgatades edasitoimetamine (nt jalgpallis, korvpallis, hokis)

triboloogia
[nimisõna, substantiiv]
rakendusteadus, mis uurib omavahel hõõrduvate pindade vastastikuseid mõjusid

triboluminestsents
[nimisõna, substantiiv]
ainete (nt kvartsi erimite) vastastikusel hõõrdumisel ilmnev luminestsents (helendus)

tribrahh
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmesilbiline värsijalg, värsirea korduv üksus, mis koosneb kolmest lühikesest (või rõhutust) silbist (ᵕ ᵕ ᵕ)

2. kolmest lühikesest silbist koosnev värsijalg

tribunal
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud erikohus, hrl sõjatribunal

2. vastav kohtukoosseis või kohtuprotsess

3. kohus

tribuun
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Rooma riigiametnik ja sõjaväeline juht

tribuut
[nimisõna, substantiiv]
1. alistatud või valitsetavalt rahvalt nõutav maks

2. alistatud rahvalt võetav maks

tribuutkontsert
[nimisõna, substantiiv]
kellegi auks, meenutamiseks, mälestamiseks vms korraldatav kontsert

tribüün
[nimisõna, substantiiv]
astmetena tõusvate istmeridadega ehitis pealtvaatajate tarvis nt staadionil

trieer
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Kreeka sõjalaev kolme pealistikuse sõudjate reaga kummalgi küljel (sama mis roomlaste trireem)

2. Vana-Kreeka sõjalaev

triennaal
[nimisõna, substantiiv]
1. iga kolme aasta järel toimuv kunsti ülevaatenäitus

2. iga kolme aasta järel toimuv kunstiülevaatus

trifoorium
[nimisõna, substantiiv]
galeriitaoline kitsas käik romaani ja gooti basiilikate seinamüüris

triftong
[nimisõna, substantiiv]
1. sama silbi kolmest eri täishäälikust koosnev häälikuühend

2. (koosneb sama silbi kolmest täishäälikust)

triger
[nimisõna, substantiiv]
1. (elektroonikas:) kahe stabiilse tasakaaluolekuga lülitus

2. lülitus

triglüüf
[nimisõna, substantiiv]
(dooria stiilis templi friisil:) neljakandiline plaat, mis on kahe püstvaokesega jaotatud kolmeks

trigonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kolmnurga kujuga

trigonomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. matemaatika haru, mis käsitleb kolmnurga külgede ja nurkade vastastikuseid seoseid ning nende rakendusi geomeetrias

2. kolmnurga külgede ja nurkade seoseid käsitlev matemaatika haru

trigoon
[nimisõna, substantiiv]
(astroloogias:) planeetidest moodustuv kolmnurga kujund, 120-kraadine nurkkaugus taevakehade vahel, üks astroloogilise maailma aspekte

trihapnik
[nimisõna, substantiiv]
1. hapniku teisend, suhteliselt ebapüsiv iseloomuliku lõhna ja sinaka värvusega gaas, aine, mis neelab organismidele ohtlikku ultraviolettkiirgust

2. hapniku teisend

trihhiin
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma peensooles parasiteeriv väike ümaruss

2. parasiitne ümaruss

trihhinelloos
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja loomade nakkushaigus, mida põhjustab lihastesse kapselduv ümaruss Trichinella spiralis

2. trihhiinide tekitatud parasitaarhaigus

trihhinoos
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja loomade nakkushaigus, mida põhjustab lihastesse kapselduv ümaruss Trichinella spiralis

2. trihhiinide tekitatud parasitaarhaigus

trihhofüütia
[nimisõna, substantiiv]
koduloomade ja inimese krooniline naha seenhaigus, mis loomadel avaldub karvade laigutises väljalangemises, inimesel kahjustab ka juukseid ning küüsi

trihholoog
[nimisõna, substantiiv]
peanaha- ja juusteprobleemide spetsialist

trihholoogia
[nimisõna, substantiiv]
peanaha ja juuste uurimisega ning nende probleemidega tegelev ala

trihhomoniaas
[nimisõna, substantiiv]
1. kuseteede ja suguelundite põletikuna avalduv algloomade tekitatud nakkushaigus

2. kuseteede ja suguelundite parasitaarhaigus

trihhomonoos
[nimisõna, substantiiv]
1. kuseteede ja suguelundite põletikuna avalduv algloomade tekitatud nakkushaigus

2. kuseteede ja suguelundite parasitaarhaigus

trihhomoonas
[nimisõna, substantiiv]
1. trihhomonoosi tekitav viburloom

2. trihhomonoosi tekitav algloom

trihhoom
[nimisõna, substantiiv]
väike madal karv taimedel

trihvaa
[nimisõna, substantiiv]
teatud laste peitemäng

triias
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegkonna ehk mesosoikumi vanim, juurale eelnev ajastu ning ladestu

2. keskaegkonna vanim ajastu ning ladestu

triibik
[nimisõna, substantiiv]
triibuline ese või olend, hrl kass

triibu
[nimisõna, substantiiv]
ahvena rahvapärane nimetus

triibuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. triipe omav, triipudega, triibumustriline

2. triipudest koosneva mustriga

triibulised
[nimisõna, substantiiv]
(karistuse, endisajal vitsanuhtluse kohta)

triibumuster
[nimisõna, substantiiv]
triipudega, triibuline muster

triibus
[nimisõna, substantiiv]
(Vana-Roomas:) algul sugukondade ehk kuuriate ühendus, hiljem territoriaalne üksus

triibuseelik
[nimisõna, substantiiv]
(piki)triibuline seelik (hrl rahvariideseelik)

triibustama
[tegusõna, verb]
1. triibuliseks tegema, triipudega või triipudena katma

2. triibuliseks tegema

triibustik
[nimisõna, substantiiv]
triibud, triipude kogum

triibutama
[tegusõna, verb]
1. triibuliseks tegema, triipudega või triipudena katma

2. triibuliseks tegema

triiki
[määrsõna, adverb]
(ääretasa, pilgeni täis oleku või sellise täitumise kohta)

triikima
[tegusõna, verb]
1. tekstiilesemeid kuuma triikrauaga siledaks siluma ja pressima

2. riideid kuuma triikraua abil siledaks tegema

triikimine
[nimisõna, substantiiv]
tekstiilesemete kuuma triikrauaga siledaks silumine ja pressimine

triikimislapp
[nimisõna, substantiiv]
triigitavale esemele peale asetatav riidetükk, mille läbi triigitakse

triikimislaud
[nimisõna, substantiiv]
1. triikimisel kasutatav pikk kitsavõitu (jalgadel) alus

2. spetsiaalne pikliku kujuga laud, mille peal saab riideid triikida

triikis
[määrsõna, adverb]
(pilgeni, ääretasa täis oleku kohta)

triiklaud
[nimisõna, substantiiv]
1. triikimisel kasutatav pikk kitsavõitu (jalgadel) alus

2. spetsiaalne pikliku kujuga laud, mille peal saab riideid triikida

triikmasin
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl elektriga töötav sileda kuumutatava tallaga, käes hoitav tööriist riiete, linade jt tekstiilesemete silumiseks ja pressimiseks

2. elektriga töötav ese, mis läheb kuumaks ja mille abil saab riideid triikida

triikpuu
[nimisõna, substantiiv]
pikk sirge puu, millega vili vanasti mõõdunõus pealt tasaseks tõmmati

triikraud
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl elektriga töötav sileda kuumutatava tallaga, käes hoitav tööriist riiete, linade jt tekstiilesemete silumiseks ja pressimiseks

2. elektriga töötav ese, mis läheb kuumaks ja mille abil saab riideid triikida

triiksärk
[nimisõna, substantiiv]
meeste (pidulik) päevasärk

triip
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk ja kitsas riba või ala millegi pinnal, mis muust eristub hrl värvi poolest

2. muust pinnast erinevat värvi joon, näiteks riietel

triiphoone
[nimisõna, substantiiv]
1. klaasist vm valgust läbilaskvast materjalist katuse ja seintega ehitis kultuurtaimede kasvatamiseks

2. klaasist ehitis taimede kasvatamiseks

triipkood
[nimisõna, substantiiv]
kauba vm tähistamiseks kasutatav eri laiusega vöötidest koosnev märgistus, mida on võimalik vöötkoodilugejaga identifitseerida

triipkoodilugeja
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil saab vöötkoodi automaatselt identifitseerida

triipseelik
[nimisõna, substantiiv]
(piki)triibuline seelik (hrl rahvariideseelik)

triipus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
triipe omav, triibuna

triitium
[nimisõna, substantiiv]
1. vesiniku radioaktiivne teisend, mida kasutatakse reageeriva ainena vesinikupommis ning radioaktiivse indikaatorina keemias ja bioloogias

2. vesiniku isotoop

triiton
[nimisõna, substantiiv]
väike pikliku keha ja pika lapiku sabaga kahepaikne

triiton
[nimisõna, substantiiv]
triitiumi aatomi tuum

triitseps
[nimisõna, substantiiv]
kolmeharulise algusosaga lihas õlavarres, õlavarre-kolmpealihas

triiv
[nimisõna, substantiiv]
1. tuulest, voolust vm tõugatuna liikumine

2. millegi aeglane liikumine või algasendist hälbimine

triiv
[nimisõna, substantiiv]
1. tihendusmaterjal, mis topitakse laeva või paadi plankude vettpidavaks tegemiseks nende vahele

2. tihtimismaterjal

triivankur
[nimisõna, substantiiv]
vette lastav purjeriidest või presendist kott paadi või väikese laeva triivi vähendamiseks

triivhoovus
[nimisõna, substantiiv]
tuule tekitatud merehoovus

triivima
[tegusõna, verb]
tuulest, hoovustest aetuna aeglaselt liikuma

triivima
[tegusõna, verb]
1. laeva, paadi, plankude vms pragusid, vahesid kinni toppima, liitekohti tihendama

2. tihendama

triivjaam
[nimisõna, substantiiv]
jääpangale rajatud ja koos sellega triiviv polaarjaam

triivjää
[nimisõna, substantiiv]
1. tuule ja hoovuste toimel triiviv jää

2. triiviv jää

triivmeister
[nimisõna, substantiiv]
merel (triiv)püügi eest hoolt kandev spetsialist

triivpakis
[määrsõna, adverb]
(purjelaeva kohta:) peaaegu liikumatus, purjedeta või väheste purjede all olekus

triivpakki
[määrsõna, adverb]
(purjelaeva kohta:) peaaegu liikumatusse, purjedeta või väheste purjede all olekusse

triivpüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük laevaga ühendatud või vabalt triiviva võrgujadaga

triivraud
[nimisõna, substantiiv]
1. tihendusmaterjal, mis topitakse laeva või paadi plankude vettpidavaks tegemiseks nende vahele

2. tihtimismaterjal

triivvõrk
[nimisõna, substantiiv]
vees ujuv võrgujada (triivpüügil)

trikijalgratas
[nimisõna, substantiiv]
osavust nõudvate trikkide sooritamiseks mõeldud tugeva ehitusega jalgratas

trikikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. trikirohke, krutski(te)ga

2. keerukas

trikilohe
[nimisõna, substantiiv]
kahe või enama juhtnööriga tuulelohe, millega saab õhus trikke teha

trikimees
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb vempe, üleannetusi, koerusi

trikimeister
[nimisõna, substantiiv]
osav trikkide tegija (nt mustkunstniku, ekstreemsportlase või kaskadööri kohta)

trikipark
[nimisõna, substantiiv]
rampidega plats või väljak, kus tegeldakse ekstreemspordiga, vahendeiks rulad, rulluisud ja (triki)jalgrattad

trikiratas
[nimisõna, substantiiv]
osavust nõudvate trikkide sooritamiseks mõeldud tugeva ehitusega jalgratas

trikirattur
[nimisõna, substantiiv]
trikirattaga sõitja

trikirula
[nimisõna, substantiiv]
osavust nõudvate trikkide sooritamiseks mõeldud tugeva ehitusega rula

trikirulluisk
[nimisõna, substantiiv]
hüpete ja muude osavust nõudvate trikkide sooritamiseks mõeldud tugeva saapaga ja vastupidavate ratastega rulluisk

trikirulluisutamine
[nimisõna, substantiiv]
ekstreemspordi ala, kus trikirulluiskudel sooritatakse hüppeid ja muid osavust nõudvaid trikke

trikitama
[tegusõna, verb]
1. trikke, vigureid tegema

2. trikke tegema

trikitsema
[tegusõna, verb]
trikitama

trikiuisk
[nimisõna, substantiiv]
hüpete ja muude osavust nõudvate trikkide sooritamiseks mõeldud tugeva saapaga ja vastupidavate ratastega rulluisk

trikk
[nimisõna, substantiiv]
1. erilist oskust, ettevõtmist vms nõudev toiming

2. erilist oskust nõudev keeruline toiming

trikkel
[nimisõna, substantiiv]
1. päästik (käsitulirelval)

2. päästik

triklosaan
[nimisõna, substantiiv]
antimikroobne valge pulber, mida kasutatakse toimeainena nt hambapastades

trikoloor
[nimisõna, substantiiv]
kolmevärviline lipp

trikoo
[nimisõna, substantiiv]
1. keha ümber liibuv trikooriidest riietusese (nt supelkostüüm, võimlemistrikoo)

2. naiste riideese ujumiseks

trikookangas
[nimisõna, substantiiv]
masinaga (nõelte abil) kootud silmuseline veniv riie

trikookaup
[nimisõna, substantiiv]
trikooriidest valmistatud esemed

trikoopesu
[nimisõna, substantiiv]
trikookangast aluspesu

trikoopüksid
[nimisõna, substantiiv]
jalgade ümber liibuvad pikad püksid (nt spordirõivana, aluspesuna)

trikooriie
[nimisõna, substantiiv]
masinaga (nõelte abil) kootud silmuseline veniv riie

trikoosärk
[nimisõna, substantiiv]
trikooriidest (spordi)särk

trikootooted
[nimisõna, substantiiv]
trikooriidest valmistatud esemed

trikoovoor
[nimisõna, substantiiv]
1. iludus-, missivõistluste osa, kus osavõtjad esinevad trikoos

2. iludus-, missivõistluste osa, kus osavõtjad esinevad trikoos

trikotaaž
[nimisõna, substantiiv]
trikooriidest valmistatud esemed

triksis-traksis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(elusolendi kohta:) tragi ja hakkaja olekuga

trikster
[nimisõna, substantiiv]
müütiline, sageli loomakujuline tegelaskuju, kes teeb tempe, leiutab uusi asju ja võtab osa kultuuri või kogu maailma loomisest

triks-traks
(võtmekeeramist imiteerides)

triktrak
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe inimese lauamäng, mida mängitakse mängulaual nuppudega, veeretades kaht täringut

2. täringumäng

trilemma
[nimisõna, substantiiv]
vajadus valida kolme üksteist välistava võimaluse või asja vahel

triljon
[arvsõna, numeraal]
1. tuhat miljardit (10^12)

2. miljon miljonit

trill
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi helinat

2. annab edasi heledat kõlavat heli

trillallaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi rõõmutunnet, juubeldust

trillallaa
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis tundub kerglane või tühine

trillama
[tegusõna, verb]
lusti pidama, pillerkaaritama

triller
[nimisõna, substantiiv]
(meloodia kaunistus:) kahe lähestikuse heli (mitmekordne) kiire vaheldumine

triller
[nimisõna, substantiiv]
1. põnev, pingestatud sündmustikuga romaan, jutustus, film vms

2. põnevusfilm

3. põnevusjutt

trillerdama
[tegusõna, verb]
(lindude kohta:) ühest helist teise üleminevalt, trilleritega laulma

trillerdus
[nimisõna, substantiiv]
trillerdamine

trillium
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Põhja-Ameerikas kasvav liilialaadne lill

trill-trall
[nimisõna, substantiiv]
1. lõbus pidu, lustlik oleng

2. lõbutsemine, pidutsemine

trilma
[nimisõna, substantiiv]
kahe vastase lauamäng, kus mängijal tuleb liigutada nuppe teatud strateegia järgi, et viia kõik nupud mängulaua vastaskolmnurka

trilobiidid
[nimisõna, substantiiv]
1. klass vanaaegkonna madalmeredes elanud lüliliste jalgadega selgrootuid

2. klass vanaaegkonna lülijalgseid

triloog
[nimisõna, substantiiv]
kõnelus, mõttevahetus kolme isiku vahel

triloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. kolm kirjandusteost (nt romaani), lavastust või filmi, mis moodustavad sisulise terviku

2. kolmikteos

trimaraan
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme rööpse, ülaosas omavahel ühendatud kerega veesõiduk

2. kolmekereline veesõiduk

trimeeter
[nimisõna, substantiiv]
kolmest jambilisest dipoodist koosnev värsirida (antiikkirjanduses)

trimester
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmandik õppeaastast, üks kolmest õppeaasta osast

2. kolmandik õppeaastast

trimm
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva asend vaikses vees, mis määratakse laeva süvisega ning piki- ja põikikaldega

2. laeva tasakaaluasend vees

trimmer
[nimisõna, substantiiv]
1. tööriist muru pügamiseks (murutrimmer), paksema rohu lõikamiseks (rohulõikur) või võsa lõikamiseks (võsalõikur)

2. käes hoitav lõikur

trimmer
[nimisõna, substantiiv]
aurulaeva meeskonnas kütja abi, kelle töö oli kühveldada punkrist sütt kütjale ette ning laeva tasakaalustada kütust, ballasti või lasti ümber paigutades

trimmerdama
[tegusõna, verb]
1. trimmeriga muru pügama, paksemat rohtu või võsa lõikama

2. trimmeriga muru pügama, paksemat rohtu või võsa lõikama

trimmerkondensaator
[nimisõna, substantiiv]
väike muudetava mahtuvusega kondensaator, mida kasutatakse peamiselt võnkeringide täppishäälestamiseks

trimmi
[määrsõna, adverb]
(keha kohta:) treenituks, heasse vormi

trimmima
[tegusõna, verb]
1. (keha, kehaosade kohta:) treenides vormi viima, pinguldama

2. pinguldama

trimmis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (keha kohta:) treenitud, heas vormis

2. treenitud, heas vormis

trimpama
[tegusõna, verb]
1. alkohoolseid jooke pruukima, napsi võtma

2. alkohoolseid jooke pruukima

trinitrofenool
[nimisõna, substantiiv]
mürgine, plahvatusohtlik kollane kristalne pulber, mida saadakse fenooli nitreerimisel ning mida kasutatakse lõhkeainena, varem ka prussakatõrjevahendina

trinitrotolueen
[nimisõna, substantiiv]
1. tahke pruunikaskollane suure lõhkejõuga aine, mis saadakse tolueeni nitreerimisel ning mille plahvatusjõud on võetud teiste lõhkeainete standardmõõduks

2. lõhkeaine

trinoom
[nimisõna, substantiiv]
(algebralises avaldises:) kolme üksliikme summa

trio
[nimisõna, substantiiv]
kolmest interpreedist või lauljast koosnev ansambel

trioksiid
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi ja hapniku ühend (ehk oksiid), mis sisaldab kolme hapniku aatomit

triolett
[nimisõna, substantiiv]
1. kaheksarealine luuletus või stroof üksikute värsiridade või riimsõnade reeglipärase kordumisega

2. kaheksarealine stroof

triood
[nimisõna, substantiiv]
kolme elektroodiga elektronlamp või vastav pooljuhtseadis

triool
[nimisõna, substantiiv]
rütmikujund, mis koosneb kahe asemel kolmest niisama pika koguvältusega noodist

triphop
[nimisõna, substantiiv]
1990-ndate Suurbritanniast pärit muusikažanr, mis ühendab elektroonilist muusikat ja hiphop'i

tripihoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. naiste trippidega pesuese sukkade ülevalhoidmiseks

2. sukahoidja

tripimadu
[nimisõna, substantiiv]
Kanadas, USA-s ja Mehhikos elutsev väike mürgitu madu

triplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kolme tiivaga lennuk (nt maailmasõjaaegne Fokker DR-1)

2. kolme kandepinnaga lennuk

tripleks
[nimisõna, substantiiv]
1. purunemisel kildumatu kolmekordne klaas

2. purunemisel kildumatu klaas

tripleksklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. purunemisel kildumatu kolmekordne klaas

2. purunemisel kildumatu klaas

triplett
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmeosaline ese või süsteem

2. kolmeosaline ese v süsteem

3. mingi eseme kolmas eksemplar

triploidne
[omadussõna, adjektiiv]
kolmekordse kromosoomide arvuga iseloomustuv

tripp
[nimisõna, substantiiv]
aas, mille abil saab nt riideeset nagisse, konksu otsa vms riputada

tripp
[nimisõna, substantiiv]
reis, ränd, sõit

tripper
[nimisõna, substantiiv]
1. gonokokist põhjustatud põletikuline suguhaigus

2. suguhaigus

tripperililla
[nimisõna, substantiiv]
tugevalt oksüdeeriv ja desinfitseeriv punakasvioletne vees lahustuv aine

trippima
[tegusõna, verb]
reisima, rändama

trips
[nimisõna, substantiiv]
1. kübe

2. raas

3. täpp

trips-traps-trull
[nimisõna, substantiiv]
1. (laste)mäng, kus üks mängija teeb ruudustikku riste ja teine nulle ning võidab see, kel õnnestub kolm ühesugust kujundit ritta paigutada

2. teat mäng

triptaan
[nimisõna, substantiiv]
ravim, mis sekkub migreenihoo tekkemehhanismi ja võib selle protsessi katkestada

triptühhon
[nimisõna, substantiiv]
kolmeosaline maal vm kunstiteos

trireem
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Rooma sõjalaev kolme pealistikuse sõudjate reaga kummalgi küljel (sama mis kreeklaste trieer)

2. trieerile vastav Vana-Rooma sõjalaev

trisahhariid
[nimisõna, substantiiv]
kolmest monosahhariidi jäägist koosnev sahhariid

triskele
[nimisõna, substantiiv]
kolmest kodaraina ühte punkti kinnitatud jooksvast jalast või spiraalist moodustatud kujund (maagilise märgina)

trisoomia
[nimisõna, substantiiv]
mingi kromosoomi esinemine kolmekordsena diploidses rakus

tritik
[nimisõna, substantiiv]
1. nisu ja rukki hübriid, mida viljeldakse omaette teraviljaliigina ja mida kasutatakse nt sigade ja lindude söödana

2. nisu ja rukki hübriid

tritikale
[nimisõna, substantiiv]
1. nisu ja rukki hübriid, mida viljeldakse omaette teraviljaliigina ja mida kasutatakse nt sigade ja lindude söödana

2. nisu ja rukki hübriid

tritoon
[nimisõna, substantiiv]
muusikas kolme tervetooni hõlmav dissoneeriv intervall

trits
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne (puupakust valmistatud ja metallteraga varustatud) uisk

tritseeratops
[nimisõna, substantiiv]
1. kriidiajastul Põhja-Ameerika aladel elanud taimtoiduline kolme sarvega dinosaurus

2. kolme sarvega dinosaurus

tritsutama
[tegusõna, verb]
(tritsudega) uisutama

triumf
[nimisõna, substantiiv]
hiilgav võit, suur edu

triumfaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. võidutsev, juubeldav

2. äärmiselt edukas, hiilgav, triumfina iseloomustatav

3. võidukas, võidutsev, triumfeeriv

triumfaator
[nimisõna, substantiiv]
1. austatav võitja (eriti Vana-Roomas)

2. austatav võitja [Vana-Roomas]

triumfeerima
[tegusõna, verb]
hiilgavalt võitma, suurt edu saavutama

triumfikaar
[nimisõna, substantiiv]
monumentaalne, mõlemalt küljelt rikkalikult kaunistatud väravakaar võiduka väepealiku või tähtsa sündmuse auks (algselt auvärav Rooma väepealikuile)

triumfikäik
[nimisõna, substantiiv]
väga suur edu

triumfivärav
[nimisõna, substantiiv]
monumentaalne, mõlemalt küljelt rikkalikult kaunistatud väravakaar võiduka väepealiku või tähtsa sündmuse auks (algselt auvärav Rooma väepealikuile)

triumvir
[nimisõna, substantiiv]
Vanas-Roomas ametnik, kes kuulus kolmest ametnikust koosnevasse kolleegiumi ehk triumviraati

triumviraat
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Roomas kolmest ametnikust koosnev kolleegium

2. kolme isiku poliitiline liit

3. kolmemehevalitsus Vana-Roomas

triviaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavaline

2. kulunud, lihtlabane

triviaalsus
[nimisõna, substantiiv]
1. miski tavaline või lihtlabane ja kulunud, nt selline mõte, väljend

2. tavalisus

trivialiseerima
[tegusõna, verb]
tavaliseks,triviaalseks tegema

triöör
[nimisõna, substantiiv]
seemnete puhastamise ja sortimise masin

trobikond
[nimisõna, substantiiv]
ebamäärane, korratu hulk inimesi vm olendeid

trobikonniti
[määrsõna, adverb]
hulgakesi, paljukesi koos

trofee
[nimisõna, substantiiv]
1. võistluse võitmist tähistav ese (nt spordivõistluste võitja karikas)

2. mälestusese edukast jahilkäigust (tabatud looma sarved, nahk vm)

3. jahi- v võidumälestis

trofeefilm
[nimisõna, substantiiv]
sõjasaagiks saadud, vastaselt äravõetud film

trofeekunst
[nimisõna, substantiiv]
sõjasaagiks saadud, vastaselt äravõetud kunstiteosed

trofeenaine
[nimisõna, substantiiv]
(ilusa noore naise kohta, kes on abielus rikka, hrl ka vanema mehega)

trofeerelv
[nimisõna, substantiiv]
sõjasaagina saadud, vastaselt ära võetud relv

troglodüüt
[nimisõna, substantiiv]
ürgaegne inimene, kes kasutas looduslikke koopaid elupaigana

trohheiline
[omadussõna, adjektiiv]
(värsi kohta:) trohheustest moodustuv, trohheustega iseloomustuv

trohheus
[nimisõna, substantiiv]
1. kahesilbiline värsijalg, värsirea korduv üksus, milles esimene silp on pikk (või rõhuline), teine aga lühike (või rõhutu) (– ᵕ, nt värsis Tere, laine! mere laine!)

2. värsijalg, milles esimene silp on pikk v rõhuline, teine aga lühike v rõhutu

trohhofoor
[nimisõna, substantiiv]
meres elavate rõngusside, limuste vms loomade vastne, kes on varustatud ripsmetega

troi
[nimisõna, substantiiv]
Kihnu meeste kampsun, algselt eelkõige tööriietus, tänapäeval (pidulik) rahvariie

troika
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme etterakendatud hobusega veovahend

2. kolme kõrvuti etterakendatud hobusega sõiduk [peam Venemaal]

trois
[määrsõna, adverb]
1. vajalikus korras

2. tegutsemiseks valmis, hakkamas

troisse
[määrsõna, adverb]
1. vajalikku korda

2. tegutsemiseks valmis, hakkama

trokaar
[nimisõna, substantiiv]
1. pika peenikese õõnesnõelaga riist, mille abil võetakse kehaõõnest või koest vedelikku välja või lastakse gaase välja

2. riist punkteerimiseks

troll
[nimisõna, substantiiv]
1. kontaktjuhtmete kaudu energiat saav rööpmeta elektri-tänavasõiduk

2. buss, mis sõidab elektriga, mida ta saab tänava kohal olevatest juhtmetest

troll
[nimisõna, substantiiv]
1. üleloomulik olend Skandinaavia mütoloogias, hrl inimpõlglik ja kole

2. paha vaim Skandinaavia rahvausundis

trollibuss
[nimisõna, substantiiv]
1. kontaktjuhtmete kaudu energiat saav rööpmeta elektri-tänavasõiduk

2. buss, mis sõidab elektriga, mida ta saab tänava kohal olevatest juhtmetest

trolliliin
[nimisõna, substantiiv]
trollibusside regulaarne liikumistee (koos kontaktjuhtmetega)

trollima
[tegusõna, verb]
veebikeskkonnas (nt foorumites, kommentaariumis) huligaanitsema, solvavaid, vaenu õhutavaid ja asjakohatuid sõnumeid postitama

trollipark
[nimisõna, substantiiv]
linna, ettevõtte trollibusside kogum

trollipeatus
[nimisõna, substantiiv]
trollibusside peatuskoht liinil

trollisõit
[nimisõna, substantiiv]
trollibussiga sõitmine

trollivabrik
[nimisõna, substantiiv]
huvirühma loodud (ja sageli ka rahastatud) asutus, mille eesmärgiks on levitada interneti kanalite kaudu kindla suunitlusega arvamusi sel moel, et tekiks mulje kodanikualgatuse võitlusest ülla eesmärgi nimel

tromb
[nimisõna, substantiiv]
hüübinud vere tombuke

tromb
[nimisõna, substantiiv]
1. äikesepilvest alla ulatuv tugev purustav õhukeeris, mis liigub keeristormina maismaa või vee kohal

2. äikesepilvest alla rippuv tugev purustav õhukeeris

trombektoomia
[nimisõna, substantiiv]
trombi kõrvaldamine veresoonest kirurgilisel teel

trombemboolia
[nimisõna, substantiiv]
veresoone ummistumine vereringega kohale kandunud trombitükikestest

trombiin
[nimisõna, substantiiv]
1. vere hüübimist põhjustav ensüüm organismis

2. vere hüübimist põhjustav ensüüm

trombofiilia
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik häire, mis suurendab trombide teket südames või veresoontes

tromboflebiit
[nimisõna, substantiiv]
1. veenipõletik, millega kaasneb veeni umbumine trombiga

2. veenipõletik, millega kaasneb veeni ummistumine

trombolüüs
[nimisõna, substantiiv]
(ravimeetod:) trombi või emboli lõhustamine teatud preparaatide abil

trombolüütikum
[nimisõna, substantiiv]
trombe lahustav ravim

trombonist
[nimisõna, substantiiv]
tromboonil mängija

tromboon
[nimisõna, substantiiv]
1. kausshuuliku ja lehterotsaga vaskpuhkpill, mille helikõrgust vaheldatakse toru pikkust muutes

2. teat vaskpuhkpill

tromboonimängija
[nimisõna, substantiiv]
tromboonil mängija

tromboos
[nimisõna, substantiiv]
1. trombide teke või olemasolu veresoontes või südameõõntes

2. trombi teke v olemasolu

tromboseeruma
[tegusõna, verb]
1. trombiga ummistuma

2. trombiga ummistuma

trombotsütopeenia
[nimisõna, substantiiv]
vere hüübimises osalevate vererakkude (trombotsüütide ehk vereliistakute) vähesus

trombotsüüt
[nimisõna, substantiiv]
väike tuumata vererakk, mis võtab osa vere hüübimisest

trombuma
[tegusõna, verb]
1. trombiga ummistuma

2. trombiga ummistuma

trompet
[nimisõna, substantiiv]
1. otsast laieneva, pikerguse kujuliseks painutatud toruga, kõrgeima heliulatusega vaskpuhkpill

2. teat vaskpuhkpill

trompetiklass
[nimisõna, substantiiv]
trompeti eriala üksus muusikaõppeasutuses

trompetipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. ilupuuna kasvatatav suurte lehtede ja kellukjate õitega lõunamaine puu

2. ilupuu

trompetist
[nimisõna, substantiiv]
trompetimängija

trompetlill
[nimisõna, substantiiv]
1. Tšiilist pärit pikkade peente varte, kleepjate lehtede ja suurte sametjate õitega aialill

2. aiailutaim

trompetluik
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikas ja Alaskal elutsev suur musta peaga luik, kõige suurem veelind, kes päevas sööb umbes 5 kg rohelist haljasmassi

trompetnartsiss
[nimisõna, substantiiv]
nartsiss, mille õiekrooni sees on trompetikujuline lisakroon

troofika
[nimisõna, substantiiv]
rakkude ainevahetus, rakkude toitumine

troofiline
[omadussõna, adjektiiv]
organismi toitumisega seotud

troofsus
[nimisõna, substantiiv]
1. orgaanilist päritolu ainete ja muude aineringet määravate ühendite sisaldus veekogu vees ja põhjasetteis

2. aineringet määravate ühendite sisaldus vees ja põhjasetteis

troog
[nimisõna, substantiiv]
liustiku kujundatud U-kujulise ristlõikega järsuveeruline mäestikuorg (hrl endine jõeorg)

troojalane
[nimisõna, substantiiv]
muistse Trooja elanik

troon
[nimisõna, substantiiv]
monarhi, paavsti vm kõrge valitseja kaunistatud iste vastuvõttudel jt ametlikel tseremooniatel

troonijärglane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes tava või seaduse kohaselt uueks monarhiks saab

troonijärglus
[nimisõna, substantiiv]
õigus valitsevaks monarhiks tõusta, troonijärglaseks-olek

troonikõne
[nimisõna, substantiiv]
kõne, millega monarh esineb rahvaesindusele või rahvale

trooniletulek
[nimisõna, substantiiv]
valitsema asumine

troonima
[tegusõna, verb]
1. kesksel või aukohal olema

2. kõrgemal asuvana või millegi poolest esile kerkivana silma hakkama

trooninõudleja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes pürib monarhiks

troonipretendent
[nimisõna, substantiiv]
see, kes pürib monarhiks

troonipärija
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on troonipärimisjärjekorras esimene, tulevane monarh

2. see, kel on õigus monarhiks saada, kui järjekorras eesmised ära langevad

troonipärimisjärjekord
[nimisõna, substantiiv]
seaduse või tava kohane troonipärijate järjestus monarhiks saamisel

troonisaal
[nimisõna, substantiiv]
valitsejakojas saal, kus asub troon ja toimuvad ametlikud talitused

troonitüli
[nimisõna, substantiiv]
tüli monarhitiitli pärast

troop
[nimisõna, substantiiv]
1. ülekantud tähenduses kasutatav kunstikavatsuslik sõna või väljend

2. ülekantud tähenduses kasutatav sõna või väljend

troopika
[nimisõna, substantiiv]
1. piirkond põhja- ja lõunapöörijoone vahel ja läheduses (nt Amazonase vihmametsad, Vaikse ookeani nn lõunamere saared)

2. troopikavööde

troopikagrinda
[nimisõna, substantiiv]
suur lühikeste uimedega delfiinlane, kes elab peamiselt soojades meredes

troopikahaigus
[nimisõna, substantiiv]
haigus, mis esineb peamiselt troopilise või subtroopilise kliimaga aladel (nt malaaria, kollapalavik)

troopikakiiver
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kantav korgist kiiver kaitseks kuuma päikesepaiste eest

troopikakuumus
[nimisõna, substantiiv]
troopilisele kliimale iseloomulik kuumus

troopikalind
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikaalade lind

2. troopikas elav peamiselt valge sulgestikuga ookeanilind

troopikaloom
[nimisõna, substantiiv]
troopikaalade loom (nt kameeleon, marmosett)

troopikamaa
[nimisõna, substantiiv]
1. riik või piirkond troopikas

2. riik

3. piirkond

troopikamaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus on loodud troopikale omased tingimused ja kus kasvavad troopilised taimed või elavad troopikaalade loomad

troopikamets
[nimisõna, substantiiv]
troopikaalade mets, vihma- või mussoonmets

troopikapalavik
[nimisõna, substantiiv]
kõrge palavikuga kulgev troopikahaigus, nt kollapalavik

troopikapuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikale iseloomulik, seal kasvav puu (nt balsapuu, tiikpuu, dalbergia)

troopikapäike
[nimisõna, substantiiv]
troopikaalade päikesepaiste

troopikasaar
[nimisõna, substantiiv]
troopilises piirkonnas asuv saar

troopikavööde
[nimisõna, substantiiv]
lähisekvatoriaalse ja lähistroopilise vöötme vahel asetsev vööde, mida iseloomustab kõrge õhutemperatuur ja suur päikesekiirgus, troopiline vööde

troopiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. troopikasse kuuluv või sealt pärinev

2. troopikale omane

3. palavvöötmeline, troopikavöötmeline, troopikale omane

troost
[nimisõna, substantiiv]
1. mure, kurbuse või hingevalu leevendus

2. see, mis muret vm leevendab

troostima
[tegusõna, verb]
1. muret, kurbust või hingevalu leevendama või leevendada püüdma

2. kui sa kedagi lohutad, siis sa püüad tema muret, kurbust või leina vähendada, kergemaks teha

troostisõnad
[nimisõna, substantiiv]
1. lohutuseks öeldavad sõnad, lohutav ütlus

2. lohutavad sõnad

troostitu
[omadussõna, adjektiiv]
ängistavalt mõjuv, masendav, seetõttu kurb

troostitus
[nimisõna, substantiiv]
lohutu seisund, masendav-olu

tropism
[nimisõna, substantiiv]
taimeosade liikumine ärriti poole või sellest eemale

tropopaus
[nimisõna, substantiiv]
1. atmosfäärikiht troposfääri ja stratosfääri piiril kõrgusel 8 kuni 17 km maapinnast

2. troposfääri ja stratosfääri vaheline siirdeala

troposfäär
[nimisõna, substantiiv]
1. atmosfääri kõige alumine kiht, mis ulatub Maa pinnast umbes 17 km kõrguseni

2. atmosfääri kõige alumine kiht

tropp
[nimisõna, substantiiv]
väike riidest, paberist, vatist vm materjalist nutsak hrl millegi sulgemiseks või täitmiseks

tropp
[nimisõna, substantiiv]
naps viina vm kangemat alkoholi

tropp
[nimisõna, substantiiv]
1. aasadega tross laadungi kinnitamiseks tõstemehhanismi konksu otsa

2. aasadega tross lasti kinnitamiseks tõstekonksu otsa

tropp
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, taipamatu inimese kohta, ka sõimusõnana)

troppi
[määrsõna, adverb]
1. (tiheda) hulgana, salgana kokku

2. tiheda salgana kokku

troppija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kinnitab aasadega trossi abil laadungit tõstemehhanismi konksu otsa

troppima
[tegusõna, verb]
aasadega trossi abil laadungit tõstemehhanismi konksu otsa kinnitama

troppis
[määrsõna, adverb]
(tiheda) hulgana, salgana koos

trops
[nimisõna, substantiiv]
1. veneaegne sõõrjas klaaskomm

2. need torujalt pakendatuna

troska
[nimisõna, substantiiv]
1. voorimehesõiduk

2. ühe-kahe inimese lahtine sõiduvanker

3. lahtine sõiduk

tross
[nimisõna, substantiiv]
hrl terastraatidest kokkukeerutatud tugev painduv köis hrl millegi tõstmiseks, vedamiseks või kinnitamiseks

trossiratas
[nimisõna, substantiiv]
kuni nelja ühisel teljel pöörleva rattaga trossülekanne

trossisilm
[nimisõna, substantiiv]
1. metallrõngas aasa moodustamiseks köie otsas või avause säilitamiseks purjes

2. metallrõngas aasa moodustamiseks köie otsas

trossistik
[nimisõna, substantiiv]
trosside süsteem, trosside kogum

trossisõit
[nimisõna, substantiiv]
1. laskumine raskusjõu toimel mööda kaldtrossi, selle küljes rippuval istmel (rakmetes või kettal)

2. vastav trossiga laskumisrada või atraktsioon

trosslaskumine
[nimisõna, substantiiv]
1. laskumine raskusjõu toimel mööda kaldtrossi, selle küljes rippuval istmel (rakmetes või kettal)

2. vastav trossiga laskumisrada või atraktsioon

trosslukk
[nimisõna, substantiiv]
metallist trossiga varustatud lukk (nt jalgrataste lukustamiseks)

trosstee
[nimisõna, substantiiv]
ripptee, millel veovahendid (nt kabiinid, kandetoolid, suusatõstukid) liiguvad kandetrossil veotrossi veetuna või on kinnitatud liikuva trossi külge

trossülekanne
[nimisõna, substantiiv]
seade pöörlemise ülekandmiseks trossi ja trossirataste abil

trost
[nimisõna, substantiiv]
puupuhkpilli lame lestjas huulik, mille võnkumisel tekib heli

trots
[nimisõna, substantiiv]
1. tõrksus, allumatus, tahe midagi teha kellegi või millegi kiuste

2. kangekaelne, järeleandmatu tahe kedagi v midagi mitte arvestada, kellegi v millegi kiuste midagi teha

trotsima
[tegusõna, verb]
1. kangekaelselt millestki või kellestki mitte välja tegema või mitte hoolima, midagi mitte arvestama

2. trotsi täis olema

trotskism
[nimisõna, substantiiv]
Lev Trotskilt pärinev marksismist lähtuv ideoloogia, mille üks doktriine on pidev revolutsioon

trotslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõrksust, trotsi täis

2. seda väljendav

3. trotsi täis

4. trotsi väljendav

trotslikkus
[nimisõna, substantiiv]
tõrksust, trotsi täis olek

trotuaar
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnnitee

2. tänava- v teeäärne kõnnitee

trotüül
[nimisõna, substantiiv]
1. tahke pruunikaskollane suure lõhkejõuga aine, mis saadakse tolueeni nitreerimisel ning mille plahvatusjõud on võetud teiste lõhkeainete standardmõõduks

2. lõhkeaine

trotüülekvivalent
[nimisõna, substantiiv]
tuumaplahvatusel vabanevat energiat iseloomustav suurus

trr
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi telefoni, uksekella vms tirinat

truba
[nimisõna, substantiiv]
1. otsast laieneva, pikerguse kujuliseks painutatud toruga, kõrgeima heliulatusega vaskpuhkpill

2. teat vaskpuhkpill

trubaduur
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt 12.–14. sajandi Provence'i luuletaja-rändlaulik, kelle looming ülistas armastust, rüütlite vaprust ja muud sellist

2. keskaegne provansi rüütlilaulik

trugima
[tegusõna, verb]
metalleset treipingil vormima

truism
[nimisõna, substantiiv]
algteadmine millegi kohta, üldtuntud tõde

trukk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest poolest koosnev kinni surutav nööp

2. nööp, millel on kaks poolt ning mida saab kokku ja lahti suruda

trukknööp
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest poolest koosnev kinni surutav nööp

2. nööp, millel on kaks poolt ning mida saab kokku ja lahti suruda

trull
[nimisõna, substantiiv]
väike ümar olend või ese

trulla
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha)vormidelt ümar, vormilt täidlane või (üsna) paks

2. vormilt täidlane, ümar

trullakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha)vormidelt ümar, vormilt täidlane või (üsna) paks

2. vormilt täidlane, ümar

trullallaa
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi rõõmutunnet, juubeldust

trullallaa
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis tundub kerglane või tühine

trulling
[nimisõna, substantiiv]
1. pisike mageveekogude põhjakala, kelle keha katab limakiht

2. mageveekogu kala

trumbimast
[nimisõna, substantiiv]
1. teistest kõrgem, trumbiks olev mast kaardimängus

2. trumbiks olev mast [kaardimängus]

trumm
[nimisõna, substantiiv]
1. lame sõõrikujuline löökpill, mida mängitakse pulkade või sõrmedega pinguldatud nahast või tehiskilest membraanile lüües

2. pill, mida sa lööd spetsiaalsete pulkadega

trumm
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitis, mille abil oja või kraavi vesi juhitakse tee alt läbi

2. rajatis, mille abil juhitakse väike veekogu tee alt läbi

trummar
[nimisõna, substantiiv]
1. pillimees, kelle instrumendiks on trumm

2. trummi mängiv pillimees

trummel
[nimisõna, substantiiv]
hrl silindriline õõnes masina, seadme või riista osa

trummeldama
[tegusõna, verb]
heli tekitades millegi vastu korduvalt lööma või langema

trummelkuivati
[nimisõna, substantiiv]
aeglaselt pöörleva trumliga seade millegi kuivatamiseks

trummelpidur
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki pidur, mille pidurdab piduriklotside ja piduritrumli sisekülje vahelise hõõrdejõu toimel

trummelskanner
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille puhul skannitav objekt kinnitatakse trumlile, millele lastakse seisvast valgusallikast valguskiir

trummelveski
[nimisõna, substantiiv]
veski, kus materjali purustavad pöörlevas trumlis liikuvad kuulid (kuulveski) või varvad (varbveski)

trummiastrik
[nimisõna, substantiiv]
(sisekõrvas:) ümaraknast algav teokujuliselt keerdunud kanal

trummikile
[nimisõna, substantiiv]
välis- ja keskkõrva piiril paiknev kile, mis annab õhuvõnked edasi kuulmeluukestele

trummilööja
[nimisõna, substantiiv]
1. pillimees, kelle instrumendiks on trumm

2. trummi mängiv pillimees

trummilöök
[nimisõna, substantiiv]
löök vastu trummi membraani

trummimees
[nimisõna, substantiiv]
hrl meessoost trummilööja

trummimängija
[nimisõna, substantiiv]
1. pillimees, kelle instrumendiks on trumm

2. trummi mängiv pillimees

trumminahk
[nimisõna, substantiiv]
välis- ja keskkõrva piiril paiknev kile, mis annab õhuvõnked edasi kuulmeluukestele

trumminui
[nimisõna, substantiiv]
trummilöömise nui

trummipulk
[nimisõna, substantiiv]
trummilöömise pulk

trummipõrin
[nimisõna, substantiiv]
trummilöökide põrin

trummirütm
[nimisõna, substantiiv]
trummilöökide rütm

trummitants
[nimisõna, substantiiv]
tants trummi põristamise saatel

trummitüdruk
[nimisõna, substantiiv]
tütarlapsest trummar

trummiõõs
[nimisõna, substantiiv]
keskkõrvas asuv kitsas õhuga täidetud ruum trummikile ja luulabürindi vahel

trump
[nimisõna, substantiiv]
1. teistest kõrgem mast kaardimängus

2. sellesse kuuluv kaart

trumpala
[nimisõna, substantiiv]
tugev, otsekui trumbina mõjuv võistlus- (või tegevus)ala kellelgi

trumpama
[tegusõna, verb]
1. (kaardimängus:) trumbiga lööma, trumpi käima

2. kaardimängus trumbiga lööma

Ühendtegusõnad: üle trumpamaüle trumpama

trumpism
[nimisõna, substantiiv]
Ameerika Ühendriikide presidendi (aastatel 2017–2021) Donald Trumpi natsionalistlik, väljakujunenud võimustruktuure eitav ja vastuoluline ideoloogia ning sellele vastav liikumine

trumpkaart
[nimisõna, substantiiv]
trumbimasti kaart kaardimängus

trumpäss
[nimisõna, substantiiv]
trumbimasti äss

trupp
[nimisõna, substantiiv]
näiteseltskond, teatri, tsirkuse vm esinejate väiksem kollektiiv

trusparid
[nimisõna, substantiiv]
1. (lühikese säärega) hrl meeste, harvemini naiste aluspüksid

2. püksikud

trussarid
[nimisõna, substantiiv]
1. (lühikese säärega) hrl meeste, harvemini naiste aluspüksid

2. püksikud

trussikud
[nimisõna, substantiiv]
1. (lühikese säärega) hrl meeste, harvemini naiste aluspüksid

2. püksikud

trust
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtete ühendus mõne tootmisharu monopoolseks hõlmamiseks ja turul ülekaalu saavutamiseks

truu
[omadussõna, adjektiiv]
1. suhtes kellegagi või millegagi muutumatult kindel ja usaldusväärne

2. (tegevuse, harjumuste vms püsivuse kohta)

3. selline, kes püsib alati kellegi kõrval ja toetab teda, ka raskel ajal

4. millegi suhtes kindel ja püsiv

truualamlik
[omadussõna, adjektiiv]
ülikuulekalt alluv, alandlikku ustavust osutav

truualamlikkus
[nimisõna, substantiiv]
ülim kuulekus

truualamlikult
[määrsõna, adverb]
ülikuulekalt, alandlikku ustavust osutavalt

truualamlus
[nimisõna, substantiiv]
ülim kuulekus

truudus
[nimisõna, substantiiv]
muutumatu kindlus ja usaldusväärsus mingis suhtes

truudusemurdmine
[nimisõna, substantiiv]
truudusetus, petmine (hrl kõrvalehüppe kohta abielu- või armastussuhetes)

truudusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes pole truu, truudust rikkuv (hrl abielu- ja armastussuhetes)

2. mitte truu

truudusetus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalsuhete harrastamine väljaspool abielu või kooselu

truudusetõotus
[nimisõna, substantiiv]
1. tõotus püsida ustavana (nt riigile, valitsusele)

2. tõotus püsida ustavana

truudusevanne
[nimisõna, substantiiv]
1. tõotus püsida ustavana (nt riigile, valitsusele)

2. tõotus püsida ustavana

truudusrabatt
[nimisõna, substantiiv]
1. hüvitis (hinnaalandus) ühelt ja samalt müüjalt teatud kauba pideva ostmise eest

2. teatud hinnaalandus

truudusvanne
[nimisõna, substantiiv]
1. tõotus püsida ustavana (nt riigile, valitsusele)

2. tõotus püsida ustavana

truuilt
[määrsõna, adverb]
kellelegi või millelegi vankumatult kindlaks jäädes, ülimalt kohusetundlikult

truuisti
[määrsõna, adverb]
kellelegi või millelegi vankumatult kindlaks jäädes, ülimalt kohusetundlikult

truult
[määrsõna, adverb]
kellelegi või millelegi vankumatult kindlaks jäädes, ülimalt kohusetundlikult

truup
[nimisõna, substantiiv]
1. torujas kanal, mis juhib küttekoldest väljuvad suitsugaasid korstnasse

2. lõõr, ahju-

truusti
[määrsõna, adverb]
kellelegi või millelegi vankumatult kindlaks jäädes, ülimalt kohusetundlikult

truusüdamlik
[omadussõna, adjektiiv]
truu ja (väga) heatahtlik

truuvilt
[määrsõna, adverb]
kellelegi või millelegi vankumatult kindlaks jäädes, ülimalt kohusetundlikult

truväär
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaegne (peamiselt 12.-13. sajandi) rüütlilaulik Põhja-Prantsusmaal

2. keskaegne rüütlilaulik Prantsusmaal

trähniline
[omadussõna, adjektiiv]
tähniline, täpiline

träna
[nimisõna, substantiiv]
1. igasugused (mõttetud) asjad

2. rämps, pahn

träni
[nimisõna, substantiiv]
1. igasugused (mõttetud) asjad

2. rämps, pahn

träps
[nimisõna, substantiiv]
väike laiguke, tähn

träpsuline
[omadussõna, adjektiiv]
laigukestega, tähniline

trääl
[nimisõna, substantiiv]
ori ürgühiskonna lagunemise ja feodalismi kujunemise ajal, peamiselt Skandinaavias ja Baltimaadel

trään
[nimisõna, substantiiv]
1. igasugused (mõttetud) asjad

2. rämps, pahn

tröökama
[tegusõna, verb]
1. ohtralt kasutama, selle tõttu (ära) kulutama või rikkuma

2. kulutama, rikkuma

trööpama
[tegusõna, verb]
1. ohtralt kasutama, selle tõttu (ära) kulutama või rikkuma

2. kulutama, rikkuma

trööst
[nimisõna, substantiiv]
1. mure, kurbuse või hingevalu leevendus

2. see, mis muret vm leevendab

trööstima
[tegusõna, verb]
1. muret, kurbust või hingevalu leevendama või leevendada püüdma

2. kui sa kedagi lohutad, siis sa püüad tema muret, kurbust või leina vähendada, kergemaks teha

trööstimatu
[omadussõna, adjektiiv]
lohutamatu

trööstisõnad
[nimisõna, substantiiv]
1. lohutuseks öeldavad sõnad, lohutav ütlus

2. lohutavad sõnad

trööstitu
[omadussõna, adjektiiv]
ängistavalt mõjuv, masendav, seetõttu kurb

trööstitult
[määrsõna, adverb]
viisil, mis mõjub ängistavalt, masendavalt, seetõttu kurvalt

trööstitus
[nimisõna, substantiiv]
lohutu seisund, masendav-olu

trügima
[tegusõna, verb]
1. endale teed tehes kitsas paigas, tungluses edasi liikuma, tõugeldes liikuma

2. tõuklema, tunglema

Ühendtegusõnad: ette trügima, ette trügima, läbi trügima, läbi trügima, mööda trügima, mööda trügima, sisse trügima, sisse trügima, vahele trügima, vahele trügima, välja trügimavälja trügima

trügin
[nimisõna, substantiiv]
trügimine, tõuklemine, tunglemine

trühvel
[nimisõna, substantiiv]
1. šokolaadikompvek, mille täidisele on lisatud šokolaadi või kakaod

2. šokolaadikompvek

trühveltort
[nimisõna, substantiiv]
trühvlipuru ja -tükikestega kaunistatud, rohkesti šokolaadi või kakaod sisaldav kihiline tort

trühvlikomm
[nimisõna, substantiiv]
1. šokolaadikompvek, mille täidisele on lisatud šokolaadi või kakaod

2. šokolaadikompvek

trühvlikompvek
[nimisõna, substantiiv]
1. šokolaadikompvek, mille täidisele on lisatud šokolaadi või kakaod

2. šokolaadikompvek

trühvlitort
[nimisõna, substantiiv]
trühvlipuru ja -tükikestega kaunistatud, rohkesti šokolaadi või kakaod sisaldav kihiline tort

trükiajakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
paberajalehed ja -ajakirjad

trükiandmed
[nimisõna, substantiiv]
trükise lõppu või tiitellehe pöördele märgitud andmed trükise loomisel osalenud isikute, kirjastuse, toimetuse, trükikoja vms kohta

trükiarv
[nimisõna, substantiiv]
trükise ühe väljalaske eksemplaride üldarv

trükiasjandus
[nimisõna, substantiiv]
trükiste, trükitoodete valmistamine tegevusalana

trükigraafika
[nimisõna, substantiiv]
graafikatehnika, mille puhul kunstiteoseid paljundatakse trükkimise teel

trükikaart
[nimisõna, substantiiv]
trükitud maakaart

trükikataloog
[nimisõna, substantiiv]
enamasti raamatuna ilmuv kataloog

trükikiri
[nimisõna, substantiiv]
1. teksti trükitehniliseks paljunduseks vajalikud tähed jt märgid

2. nende kindla nimega, kujuga, kõrgusega komplekt

trükikoda
[nimisõna, substantiiv]
trükiseid tootev ettevõte

trükikoht
[nimisõna, substantiiv]
artikli vm teose trükkimise koht (nt linn või väljaanne)

trükikulu
[nimisõna, substantiiv]
kulutused millegi trükkimiseks

trükikulud
[nimisõna, substantiiv]
kulutused millegi trükkimiseks

trükikunst
[nimisõna, substantiiv]
1. trükiste valmistamise oskus

2. (kitsamalt:) trükimärkide kujundamise ja paigutamise kunst ja tehnika

trükikurat
[nimisõna, substantiiv]
(märkamata jäänud trükivigade kohta)

trükikvaliteet
[nimisõna, substantiiv]
trükise kvaliteet trükitehnilisest küljest

trükiladu
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasema aja kasutuses:) trükkimiseks valmis laotud tekst, trükivormi tekstiosa

2. trükiladu

trükiladuja
[nimisõna, substantiiv]
(endiaegses trükitööstuses:) inimene, kes trükivormis koostas trükkimiseks valmis teksti

trükilehekülg
[nimisõna, substantiiv]
lehekülg trükitud tekstiga

trükiluba
[nimisõna, substantiiv]
hrl tsensori ametlik luba teose trükis avaldamiseks

trükilõhnaline
[omadussõna, adjektiiv]
värskelt ilmunud, (lausa) trükivärvi järele lõhnav

trükimasin
[nimisõna, substantiiv]
masin, mis kannab trükivärvi trükivormilt paberile vm materjalile

trükimeedia
[nimisõna, substantiiv]
paberajalehed ja -ajakirjad

trükimenetlus
[nimisõna, substantiiv]
trükiviis, trükkimisel kasutatav menetlus

trükimust
[nimisõna, substantiiv]
1. (must) trükivärv

2. [must] trükivärv

trükimuster
[nimisõna, substantiiv]
trükitud muster (riidel)

trükimärk
[nimisõna, substantiiv]
trükkimisel kasutatav märk (täht, number, kirjavahemärk, sümbol vm)

trükindus
[nimisõna, substantiiv]
trükiste, trükitoodete valmistamine tegevusalana

trüking
[nimisõna, substantiiv]
(trükitööstuses:) osatiraaž

trükipaber
[nimisõna, substantiiv]
trükiste valmistamiseks kasutatav paber (nt ajalehepaber, kaanepaber)

trükipakk
[nimisõna, substantiiv]
rahvapärane reljeefse pealispinnaga puupakk riidele mustri trükkimiseks

trükipilt
[nimisõna, substantiiv]
trükitud pilt

trükiplaat
[nimisõna, substantiiv]
isoleermaterjalist plaat, millele on monteeritud kiibid, takistid, kondensaatorid jt elektroonikaelemendid

trükipoogen
[nimisõna, substantiiv]
trükise mahu arvestamise ühik, mis väljendab trükitöö hulka: võrdub poole paberipoognaga, mille mõlemale küljele on trükitud, sisaldab hrl 16 lk

trükipress
[nimisõna, substantiiv]
masin, mis kannab trükivärvi trükivormilt paberile vm materjalile

trükiproov
[nimisõna, substantiiv]
esimene trükis avaldatud kirjatöö

trükireklaam
[nimisõna, substantiiv]
trükitud kujul nt välireklaamina või ajakirjanduses esitatav reklaam

trükiriie
[nimisõna, substantiiv]
trükitud mustriga riie

trükis
[nimisõna, substantiiv]
trükitehnika vahenditega valmistatud toode, nt raamat, ajaleht, postkaart, plakat

trükisoe
[omadussõna, adjektiiv]
(raamatu vms kohta:) värskelt trükist ilmunud, äsja välja antud

trükisõna
[nimisõna, substantiiv]
trükis ilmunud tekstid, trükised

trükisõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
trükistena esinev, trükitud

trükitehnika
[nimisõna, substantiiv]
1. tehnikaharu, mis tegeleb teksti, piltide ja muude kujutiste paljundamisega ning trükiste valmistamisega

2. trükkimiseks vajalikud seadmed

trükitehniline
[omadussõna, adjektiiv]
millegi trükkimisega, printimisega seotud

trükitekst
[nimisõna, substantiiv]
paberile vms trükitud tekst

trükiteos
[nimisõna, substantiiv]
trükitud teos (nt kirjandus-, teatmeteos)

trükitina
[nimisõna, substantiiv]
tina, mida endisajal kasutati kõrgtrükiks

trükitoode
[nimisõna, substantiiv]
trükitehnika vahenditega valmistatud toode, nt raamat, ajaleht, postkaart, plakat

trükitu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on trükitud

trükitäht
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kirjutatud või trükitud täht, suurtäht

2. trükikirjas kasutav, mitte käsitsi kirjutatud täht

trükitöö
[nimisõna, substantiiv]
trükkimisega seotud tööprotsess, trükkimine

trükitööline
[nimisõna, substantiiv]
teatud trükitöö tegija (nt laduja, trükkija, monteerija, kopeerija, köitja)

trükitööstus
[nimisõna, substantiiv]
trükiseid valmistav tööstusharu

trükitüüp
[nimisõna, substantiiv]
käsiladumisel ja täheladumismasinal ladumisel kasutatav trükitähe või -märgi reljeefse peegelpildis kujutisega risttahukas, mis trükkimisel kaetakse trükivärviga

trükivabadus
[nimisõna, substantiiv]
õigus vabalt väljendada oma mõtteid, arvamusi ja veendumusi trükisõnas vm infovahendites (üks demokraatlikke põhiõigusi)

trükivalmis
[omadussõna, adjektiiv]
(käsikirja vm teose kohta:) trükkimiseks valmis

trükiveakurat
[nimisõna, substantiiv]
(märkamata jäänud trükivigade kohta)

trükiversioon
[nimisõna, substantiiv]
väljaande vm trükitud, paberkandjal versioon

trükiviga
[nimisõna, substantiiv]
1. trükkimisel, teksti sisestamisel tekkinud viga

2. trükkimisel tekkinud viga

trükivorm
[nimisõna, substantiiv]
plaat või silinder, mille pealispinnale on moodustatud värvi ülekandvad elemendid

trükiväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
trükis avaldatud, paberile trükitud väljaanne

trükivärske
[omadussõna, adjektiiv]
äsja trükikojast tulnud, vasttrükitud

trükivärv
[nimisõna, substantiiv]
trükkimiseks kasutatav värv

trükk
[nimisõna, substantiiv]
1. trükimenetlusega tõmmiste tegemine, trükkimine

2. trükkimine

trükkal
[nimisõna, substantiiv]
1. trükikojas töötav trükkimise spetsialist, ka elukutsena

2. trükikojas

trükkija
[nimisõna, substantiiv]
1. trükikojas töötav trükkimise spetsialist, ka elukutsena

2. trükikojas

trükkima
[tegusõna, verb]
1. trükimenetlusega tõmmiseid saama (nt trükivormilt paberile paljundatuna, digitrükina), trükitooteid valmistama

2. sõnu ja pilte vastava masina abil paberile panema

Ühendtegusõnad: juurde trükkima, juurde trükkima, peale trükkima, peale trükkima, sisse trükkima, sisse trükkima, välja trükkima, välja trükkima, ära trükkima, ära trükkima, ümber trükkimaümber trükkima

trükkiminek
[nimisõna, substantiiv]
mingi väljaande või kaastöö avaldamine paberile trükitud kujul

trükkitoimetamine
[nimisõna, substantiiv]
1. käsikirja trükivalmiks toimetamine

2. käsikirja trükivalmis toimetamine

trükkplaat
[nimisõna, substantiiv]
isoleermaterjalist plaat, millele on monteeritud kiibid, takistid, kondensaatorid jt elektroonikaelemendid

trükla
[nimisõna, substantiiv]
trükikoda

trümm
[nimisõna, substantiiv]
laeva alumise teki ja topeltpõhja vaheline ruum

trümoo
[nimisõna, substantiiv]
akendevaheline (postiga) seinaosa

trümoopeegel
[nimisõna, substantiiv]
1. suur, hrl põrandast laeni ulatuv seinapeegel

2. peegliga tualettlaud

3. suur seinapeegel

trünnima
[tegusõna, verb]
survestama, peale käima

trüpanosoom
[nimisõna, substantiiv]
1. algloom, kelle elutsüklist osa kulgeb putuka soolestikus, osa selgroogse veres ja kudedes

2. algloom

trüpofoobia
[nimisõna, substantiiv]
auguliste pindade kartus, seisund, kus aukude nägemine või tajumine tekitab tugevat kõhedust

trüpsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtvalke lõhustav kõhunäärmenõre ensüüm

2. kõhunäärme ensüüm

trüptofaan
[nimisõna, substantiiv]
1. valkudes sisalduv inimesele asendamatu neutraalne aminohape, mida saadakse toiduga

2. aminohape

ts
1. 100 kilogrammi

2. sada kilogrammi

tsaar
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost riigipea tiitel mõnedes monarhistlikes slaavi riikides (Venemaal 1547–1721, mitteametlikult hiljemgi)

2. seda tiitlit kandev isik

tsaariaeg
[nimisõna, substantiiv]
tsaarivalitsuse aeg (Eestis ja Venemaal kuni 1917. aastani)

tsaariaegne
[omadussõna, adjektiiv]
Vene tsaarivalitsuse aega kuuluv, sel ajal olnud või toimunud

tsaariarmee
[nimisõna, substantiiv]
tsaaririigi sõjavägi (hrl Tsaari-Venemaa sõjaväe kohta)

tsaarikull
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse Vene tsaaririigi vapikotkas, Tsaari-Venemaa sümbol

tsaarinna
[nimisõna, substantiiv]
1. tsaaririigi naissoost valitseja

2. tsaari abikaasa

tsaariohvitser
[nimisõna, substantiiv]
tsaariarmee ohvitser

tsaariraha
[nimisõna, substantiiv]
tsaariaegne raha

tsaaririik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mida valitseb tsaar (või tsaarinna)

tsaarirubla
[nimisõna, substantiiv]
Tsaari-Venemaa rubla

tsaaritar
[nimisõna, substantiiv]
tsaari tütar

tsaarivalitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. tsaarivõimu esindav valitsussüsteem

2. tsaarivõim

3. vastavad organid või nende esindajad

tsaarivõim
[nimisõna, substantiiv]
1. monarhistlik riigikord, kus valitseb tsaar

2. tsaarile kuuluv võim

tsahh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi madalat sahisevat heli

tsang
[nimisõna, substantiiv]
1. puksitaoline haaratsitega kinnitus- või haardedetail (nt tööpinkides)

2. haaratsitega kinnitus- v haardedetail

tsareevitš
[nimisõna, substantiiv]
tsaari poeg

tsarevna
[nimisõna, substantiiv]
tsaari tütar

tsarinna
[nimisõna, substantiiv]
1. tsaaririigi naissoost valitseja

2. tsaari abikaasa

tsarism
[nimisõna, substantiiv]
1. monarhistlik riigikord, kus valitseb tsaar, tsaarivõim

2. tsaarivõim, tsaarirežiim

tsaristlik
[omadussõna, adjektiiv]
tsarismiga seotud, sellele omane

tsau
[hüüdsõna, interjektsioon]
tervitus- ja hüvastijätusõna

tsauki
[hüüdsõna, interjektsioon]
tervitus- ja hüvastijätusõna

tseerium
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 58

2. teat element

tseesar
[nimisõna, substantiiv]
keisri tiitel Vana-Roomas

tseesium
[nimisõna, substantiiv]
1. kuldse värviga hõbedaselt läikiv pehme metall, omadustelt leelismetall, keemiline element järjenumbriga 55

2. leelismetallide hulka kuuluv kergmetall

tsefeiid
[nimisõna, substantiiv]
1. korrapäraselt pulseeriv muutuva heledusega hiidtäht

2. muutuva heledusega hiidtäht

tsehh
[nimisõna, substantiiv]
1. tehase tootmisüksus

2. vastavad ruumid

tsekiin
[nimisõna, substantiiv]
keskaja Veneetsia kuldmünt

tsekkima
[tegusõna, verb]
(järele) vaatama, kontrollima

tselaster
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Aasias kasvav tugev liaan või lehtpõõsas, üks puukägistajaid, Eestis ilutaim

2. puukägistaja

tselkva
[nimisõna, substantiiv]
1. Ees- ja Ida-Aasias kasvav raske kõva puiduga puu, ka ilupuu

2. raske kõva puiduga puu

tsellofaan
[nimisõna, substantiiv]
tselluloosist saadud õhuke läbipaistev pakke- ja kattematerjal

tsellofaankott
[nimisõna, substantiiv]
tsellofaanist kotike

tsellofaanpaber
[nimisõna, substantiiv]
tselluloosist saadud õhuke läbipaistev pakke- ja kattematerjal

tsellulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. rakkudest koosnev, rakuna esinev

2. rakkudesse puutuv, rakkudega seotud

3. rakkudest koosnev, rakuna esinev

tsellulaarpatoloogia
[nimisõna, substantiiv]
haiguste tekke rakuteooria, mille kohaselt põhjustavad haigusi rakkude ehituse või talitluse puuded

tsellulaas
[nimisõna, substantiiv]
tselluloosi lõhustav ensüüm

tselluliidikreem
[nimisõna, substantiiv]
nahka silendav ja muid tselluliidinähte leevendav kreem

tselluliit
[nimisõna, substantiiv]
(kosmetoloogias:) rasvkoe ebaühtlane ladestumine naha alla, nähtav nahas olevate lohukeste ja mügarikena

tselluloid
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud elastne kergesti süttiv plastmass

2. elastne kergesti süttiv plastmass

tselluloos
[nimisõna, substantiiv]
1. taimerakkude seinte kiudaine, taimne süsivesik

2. taimne süsivesik, taimerakkude seinte kiudaine

tselluloosatsetaat
[nimisõna, substantiiv]
tselluloosi äädikhappeester, tarvitatav atsetaatkiu, filmi, elektriisolatsioonimaterjalide ja plastmassesemete tootmiseks

tselluloositehas
[nimisõna, substantiiv]
puidust tselluloosi tootev tehas

tsellulooskest
[nimisõna, substantiiv]
taimerakku ümbritsev põhiliselt tselluloosist koosnev kõva kest

tselluloosne
[omadussõna, adjektiiv]
tselluloosist koosnev või sellest valmistatud

tselluloospaber
[nimisõna, substantiiv]
tselluloosist valmistatud pehme paber, millest tehakse nt tualettpaberit ja salvrätikuid

tselluvill
[nimisõna, substantiiv]
1. tselluloosist, vanapaberist või puitkiust valmistatud materjal ehitiste soojustamiseks

2. makulatuurmassist valmistatud materjal ehitiste soojustamiseks

tsellvill
[nimisõna, substantiiv]
1. tselluloosist toodetav villa või puuvilla omadustega tehisvill

2. tselluloosist toodetav villa ja puuvilla omadustega tehisvill

tsemendiahi
[nimisõna, substantiiv]
tööstusahi tsemendi tooraine põletamiseks

tsemendikahur
[nimisõna, substantiiv]
suruõhu toimel töötav aparaat tsementmördi paiskamiseks betoonitavale pinnale

tsemendiklinker
[nimisõna, substantiiv]
tsemendiahjus töödeldud tooraine, jahvatamata tsement

tsemendikott
[nimisõna, substantiiv]
tsemendiga täidetud kott

tsemendipiim
[nimisõna, substantiiv]
vedel tsemenditainas

tsemendiveski
[nimisõna, substantiiv]
seade tsemendiklinkri jahvatamiseks

tsement
[nimisõna, substantiiv]
hall pulberjas sideaine, mida kasutatakse peamiselt betoonis ja mörtides nende tugevuse ja kõvaduse saavutamiseks

tsementbetoon
[nimisõna, substantiiv]
betoon, mis sisaldab sideainena tsementi

tsementeerima
[tegusõna, verb]
tsemendiga töötlema, liitma või tugevdama

tsementeeruma
[tegusõna, verb]
1. (hrl purdainese kohta:) (tsemendi toimel) liituma, kivistuma

2. [tsemendi toimel] liituma, kivistuma

tsementiit
[nimisõna, substantiiv]
1. sulamites struktuuriosana, samuti iseseisvalt esinev raua ja süsiniku ühend

2. raua ja süsiniku ühend

tsementima
[tegusõna, verb]
tsemendiga töötlema, liitma või tugevdama

tsementkivi
[nimisõna, substantiiv]
tsemendist ja liivast toodetud tehiskivi

tsementkrohv
[nimisõna, substantiiv]
krohv, mille sideaineks on tsement

tsementmört
[nimisõna, substantiiv]
tsemendist, liivast ja veest koosnev mört

tsementuma
[tegusõna, verb]
1. (hrl purdainese kohta:) (tsemendi toimel) liituma, kivistuma

2. [tsemendi toimel] liituma, kivistuma

tsenderdama
[tegusõna, verb]
jalgpallimängus palli söötma väljaku äärelt keskele, võimalikult värava alla

tsenderdamine
[nimisõna, substantiiv]
jalgpallimängus palli söötmine väljaku äärelt keskele, võimalikult värava alla

tsenderdus
[nimisõna, substantiiv]
jalgpallimängus palli söötmine väljaku äärelt keskele, võimalikult värava alla

tsenseerima
[tegusõna, verb]
teksti, filmi vm kontrollivalt läbi vaatama

tsensor
[nimisõna, substantiiv]
1. ametnik, kelle töö on trükiteoste vms kontrolliv läbivaatamine

2. tsenseeriv ametnik

tsensus
[nimisõna, substantiiv]
eeltingimus poliitiliste õiguste, eeskätt valimisõiguse saamiseks

tsensuur
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt totalitaarriikides ametivõimude poolt teostatav tsenseerimine, takistamaks ebasoovitavate andmete või ideede levikut

tsensuurne
[omadussõna, adjektiiv]
1. sünnis, hea tooni kohane

2. tsensuuri poolt lubatud

3. sünnis

tsenter
[nimisõna, substantiiv]
millegi keskpunkt, keskkoht või keskosa

tsenterpuur
[nimisõna, substantiiv]
madalate aukude puurimiseks mõeldud puuritera

tsentner
[nimisõna, substantiiv]
1. 100 kilogrammi

2. sada kilogrammi

tsentnerine
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe tsentneri raskune, üks tsentner kaaluv

2. tsentneri kaaluv

tsentraal
[nimisõna, substantiiv]
keskus, kese, keskkoht

tsentraalküte
[nimisõna, substantiiv]
kaugküte, keskküte

tsentraalmoment
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas, tõenäosusteoorias)

tsentraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (tähtsuselt, asendilt) keskne, peamine või põhiline

2. (kõige) kõrgema üksuse poolt korraldatud või juhitud

tsentraalprojektsioon
[nimisõna, substantiiv]
(joonestamisel, geomeetrias:) ühest punktist lähtuvate kiirtega saadav ruumilise kujundi kolmemõõtmeline kujutis tasapinnal

tsentraalsus
[nimisõna, substantiiv]
keskne-olek, keskel paiknemine

tsentraalsümmeetria
[nimisõna, substantiiv]
geomeetriliste kujundite omadus kattuda iseendaga pärast pööret teatava punkti ümber

tsentraaltolmuimeja
[nimisõna, substantiiv]
tsentraalseadmest, majja paigaldatud torustikust, tõmbepesadest ja muust koosnev tolmuimemise süsteem, millega puhastades juhitakse must õhk majast välja

tsentralisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. keskusesse või keskvõimu alla koondamine, koondumine või koondatus

2. sellega kaasnev allutatus

3. tsentraliseerimine

4. tsentraliseerumine

5. tsentraliseeritus

tsentraliseerima
[tegusõna, verb]
1. keskusesse koondama

2. keskusele või keskvõimule allutama

3. ühte kohta koondama

4. keskusele v keskvõimule allutama

tsentraliseeritus
[nimisõna, substantiiv]
keskusesse koondatus, keskvõimule allutatus

tsentraliseeruma
[tegusõna, verb]
1. keskusesse või keskvõimu alla koonduma

2. ühte kohta koonduma

tsentralism
[nimisõna, substantiiv]
1. juhtimissüsteem, kus kohalikud võimuorganid on allutatud keskvõimule ja tegutsevad viimase korralduste kohaselt

2. tsentraliseeritud juhtimissüsteem

tsentralistlik
[omadussõna, adjektiiv]
tsentralismiga iseloomustuv, tsentralismil põhinev

tsentreerima
[tegusõna, verb]
1. keskpunkti või telje asukohta määrama

2. keskmeid ühele teljele reguleerima

tsentreering
[nimisõna, substantiiv]
keskpunkti või telje asukoha määramine

tsentriettur
[nimisõna, substantiiv]
males

tsentrifugaal
1. keskpunktist eemale tungiv, keskpunktist lähtuv

2. keskpunktist eemale tungiv, keskpunktist lähtuv, kesktõuke-

tsentrifugaaljõud
[nimisõna, substantiiv]
inertsist tulenev jõud, mis püüab ringliikumises olevat keha viia tiirlemise keskpunktist eemale

tsentrifugaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskpunktist eemale tungiv, keskpunktist lähtuv

2. keskpunktist eemale tungiv, keskpunktist lähtuv, kesktõuke-

tsentrifugaalpump
[nimisõna, substantiiv]
labapump, milles vedelik teisaldub tööratta pöörlemisel tekkiva tsentrifugaaljõu toimel

tsentrifuug
[nimisõna, substantiiv]
1. tsentrifugaaljõu tekitamise seade (nt pesumasinal, koorelahutajal)

2. tsentrifugaaljõu tekitamise seade

tsentrifuugima
[tegusõna, verb]
aineid tsentrifugaaljõu abil üksteisest eraldama

tsentriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskmes asuv

2. keskmesse puutuv või rakendatud

tsentripetaal
1. keskpunkti poole tungiv, selle poole suunduv

2. keskpunkti poole tungiv

tsentripetaaljõud
[nimisõna, substantiiv]
inertsist tulenev jõud, mis püüab ringliikumises olevat keha viia tiirlemise keskpunkti poole

tsentripetaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. keskpunkti poole tungiv, selle poole suunduv

2. keskpunkti poole tungiv

tsentrism
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilisel spektril vasak- ja parempoolsuse vahele jääv vaadete süsteem

2. vasak- ja parempoolsuse vahele jääv vaadete süsteem

tsentrist
[nimisõna, substantiiv]
1. tsentrismi seisukohtadel olija

2. tsentristliku ehk keskpartei liige

tsentristlik
[omadussõna, adjektiiv]
vasak- ja parempoolsuse vahele jäävate vaadete süsteemile omane

tsentrosoom
[nimisõna, substantiiv]
(loomadel ja alamatel taimedel:) raku osa, mis täidab oma ülesannet raku jagunemisel

tsentrum
[nimisõna, substantiiv]
1. keskkoht, kese

2. keskus

3. keskus, keskosa

tsentuuria
[nimisõna, substantiiv]
1. leegioni väikseim osa (kuni 100 jalameest) Vana-Roomas

2. leegioni väikseim osa Rooma sõjaväes

tsentuurio
[nimisõna, substantiiv]
1. umbes sajakonnast mehest koosneva üksuse (ehk tsentuuria) ülem Vana-Roomas

2. tsentuuria ülem Rooma sõjaväes

tseoliit
[nimisõna, substantiiv]
1. alumosilikaatide hulka kuuluv vett sisaldav mineraal, mida leidub nt tardkivimeis ja purskekivimeis

2. vett sisaldav mineraal

tsepeliin
[nimisõna, substantiiv]
1. metalli või riidega kaetud jäiga sõrestikkerega õhulaev

2. sigarikujuline õhulaev

tserebraalne
[omadussõna, adjektiiv]
peaajusse puutuv

tserebrospinaalne
[omadussõna, adjektiiv]
pea- ja seljaajusse puutuv, sellega seotud

tseremoniaal
[nimisõna, substantiiv]
1. tseremoonia(te) pidamise kord

2. tseremooniate kogu

3. tseremoonia[te] pidamise kord

tseremoniaalmarss
[nimisõna, substantiiv]
pidulik marss

tseremoniaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tseremoonia(te)ga seotud, pidulikult kombepärane

2. tseremoonia[te]ga seotud

3. pidulikult kombepärane

tseremoniaalsus
[nimisõna, substantiiv]
tseremoonia(te)ga seotud olek, pidulik kombepärasus

tseremoonia
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi piduliku sündmuse kindlakskujunenud kord, sellega kaasnevad kombetalitused (nt tervituskõne, lipuheiskamine)

2. pidulik kombetalitus

tseremooniameister
[nimisõna, substantiiv]
1. piduliku kombetalituse vms tegevuse korraldaja ning läbiviija

2. (varasemal ajal:) tseremoniaali täitmist korraldav õukonnaametnik

3. tseremooniate juhataja

tseremoonitsema
[tegusõna, verb]
1. (liialt) viisakalt, (rõhutatult) kombekohaselt käituma

2. (tarbetuid) tseremooniaid korraldama või rakendama

3. tarbetuid tseremooniaid rakendama, liialt viisakalt käituma

tseresiin
[nimisõna, substantiiv]
1. vahataoline aine, mida kasutatakse nt kreemide ja salvide valmistamisel

2. vahataoline aine

tserussiit
[nimisõna, substantiiv]
1. galeniidist tekkiv valge või hallikas mineraal, tähtis pliimaak

2. pliimaak

tservitsiit
[nimisõna, substantiiv]
emakakaela kudede põletik, mida hrl tekitavad sugulisel teel levivad mikroobid, viirused või algloomad

tsesalpiinia
[nimisõna, substantiiv]
1. troopika ja lähistroopika dekoratiivne puu või põõsas

2. troopikapuu v -põõsas

tsesareevitš
[nimisõna, substantiiv]
1. kroonprintsile vastav troonipärija tiitel Vene Keisririigi ajal

2. seda tiitlit kandev inimene

tsessioon
[nimisõna, substantiiv]
võlausaldaja nõude loovutus kolmandale isikule

tsesuur
[nimisõna, substantiiv]
värsisisene paus

tsetaaniarv
[nimisõna, substantiiv]
diislikütuse süttivust iseloomustav suurus

tsetsekärbes
[nimisõna, substantiiv]
1. unitõbe vm haigusi edasi kandev troopilise Aafrika vereimeja putukas

2. Aafrika vereimeja putukas

tsiboorium
[nimisõna, substantiiv]
kunstipäraselt kujundatud, kaanega karikas pühitsetud armulaualeiva hoidmiseks

tsiibet
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika või Aasia mõneti kärpi meenutav kiskja

tsiibetikohv
[nimisõna, substantiiv]
kohv, mida valmistatakse Aasia palmitsiibeti (Paradoxurus hermaphroditus) soolestikust läbi käinud kohviubadest, maailma hinnalisimaid kohve

tsiibetkass
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika või Aasia mõneti kärpi meenutav kiskja

tsiitsero
[nimisõna, substantiiv]
1. (trükikirja suuruse mõõtühik:) 12 punkti (umbes 4,5 mm)

2. 12-punktine trükikiri

tsiitserokiri
[nimisõna, substantiiv]
1. (trükikirja suuruse mõõtühik:) 12 punkti (umbes 4,5 mm)

2. 12-punktine trükikiri

tsiitsitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. värvuliste hulka kuuluv varblasesuurune Euraasia ja Aafrika lind

2. varblasesuurune lind

tsiitsitama
[tegusõna, verb]
lindude häälitsemise kohta

tsikaad
[nimisõna, substantiiv]
1. valjusti siristav putukas, sarnastiivaliste seltsi esindaja

2. teat putukas

3. siristiga putukas

tsikk
[nimisõna, substantiiv]
välimusele suurt rõhku panev, hrl efektne, silmahakkav tüdruk või noor naine

tsikkel
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe või kolme rattaga mootorsõiduk, mille mootori töömaht on vähemalt 50 cm^3 ja mis liigub kiirusega vähemalt 45 km/h

2. mootoriga sõiduk, millel on kaks ratast

tsiklimees
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorrattaga sõitja

2. inimene, kes sõidab mootorrattaga

tsiklist
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorrattaga sõitja

2. inimene, kes sõidab mootorrattaga

tsikuraat
[nimisõna, substantiiv]
1. Sumeri, Babüloonia ja Assüüria arhitektuuris püramiidjas astmeline torn, mille ülemisel astmel on tempel

2. püramiidjas astmeline torn

tsiliaadid
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm ripsmete abil kulgevaid keeruka ehitusega ainurakseid

2. rühm ripsmete abil kulgevaid ainurakseid

tsilinder
[nimisõna, substantiiv]
sirge või veidi ülespoole kaarduva servaga kõva kübar, mis meenutab püstist toru

tsilk
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi piisa kukkumist ja selle heli

2. annab edasi veetilga kukkumise heli

tsilk-tsolk
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi väike-lehelinnu häälitsust (mis meenutab lehmalüpsil tekkivat heli)

2. annab edasi lehelinnu silksumist, silk-solk

tsilktsolk
[nimisõna, substantiiv]
1. mustade jalgadega lehelind, kelle rütmiline laul meenutab helisid, mida tekitavad üksteise järel langevad veetilgad

2. väike-lehelind

tsillima
[tegusõna, verb]
mõnusasti aega veetma, lõõgastuma, meeldivalt niisama olema

tsimbel
[nimisõna, substantiiv]
kahe haamrikesega mängitav trapetsikujuline keelpill

tsineraaria
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte valgete või (mitme)värviliste õitega ja paljude õisikutega rohttaim või põõsas, Eestis toataim

2. ilutaim

tsingimaak
[nimisõna, substantiiv]
tsinki sisaldav kivim

tsink
[nimisõna, substantiiv]
1. sinakasvalge läikega rabe metall, keemiline element järjenumbriga 30

2. element, sinakasvalge rabe metall

tsinkfosfiid
[nimisõna, substantiiv]
tsingi ja fosfori ühend, mürgine pulber näriliste hävitamiseks

tsinkiit
[nimisõna, substantiiv]
punane tsingimaak, tsinkoksiidi kristalne vorm

tsinkima
[tegusõna, verb]
tsingiga katma

tsinkkloriid
[nimisõna, substantiiv]
tsingi lahustamisel soolhappega saadava ühendi vesilahus, mida kasutatakse erinevate metallide (nt raua, terase, vase) tinaga jootmisel või puidu immutamiseks

tsinkläik
[nimisõna, substantiiv]
väävli ja tsingi ühend

tsinkograaf
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) spetsialist, kelle eriala on fotograafial ja söövitamisel põhinev tsinkklišeede valmistamine

tsinkograafia
[nimisõna, substantiiv]
fotograafial ja söövitamisel põhinev tsinkklišeede valmistamine endisajal

tsinkoksiid
[nimisõna, substantiiv]
valge pulbriline aine, mida kasutatakse ravimitööstuses (nt geelina kergete nahapõletike raviks või täidisena hambaravis), tsingi ühend hapnikuga

tsinkplekk
[nimisõna, substantiiv]
rooste vältimiseks tsingikihiga kaetud ehk tsingitud terasplekk, mida kasutatakse katuste, vihmaveetorude ja veeanumate valmistamiseks

tsinksalv
[nimisõna, substantiiv]
tsinkoksiidi sisaldav salv nahahaiguste raviks

tsinksulfaat
[nimisõna, substantiiv]
tsingi ühend väävelhappega reageerimisel

tsinktoru
[nimisõna, substantiiv]
tsingitud toru

tsinkvalge
[nimisõna, substantiiv]
tsinkoksiidist koosnev valge värvaine

tsinnia
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte dekoratiivsete värviliste õitega aialill

2. aialill

tsinnoober
[nimisõna, substantiiv]
punakat värvi mineraal, peamine elavhõbedamaak

tsipa
[määrsõna, adverb]
1. õige vähesel määral, üsna natuke

2. natuke, pisut, veidi

tsipa
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

tsipake
[määrsõna, adverb]
1. õige vähesel määral, üsna natuke

2. natuke, pisut, veidi

tsipake
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

tsipakene
[määrsõna, adverb]
1. õige vähesel määral, üsna natuke

2. natuke, pisut, veidi

tsipakene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

tsirguke
[nimisõna, substantiiv]
väike või armas lind

tsirgukene
[nimisõna, substantiiv]
väike või armas lind

tsirk
[nimisõna, substantiiv]
lind

tsirk
[nimisõna, substantiiv]
1. suur lameda põhjaga kraater Kuul

2. kraater Kuul

tsirkadiaankell
[nimisõna, substantiiv]
sisemine regulatsioonimehhanism, mis sünkroniseerib organismi talitluse öö ja päeva vaheldumise rütmiga

tsirkadiaanne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (organismidega seoses:) ööpäevane, ööpäevaga või ööpäevarütmiga seotud

2. ööpäevane

tsirkadiaanrütm
[nimisõna, substantiiv]
1. ööpäevane elutalitluste korrapära, mitmesuguste eluavalduste (nt une ja ärkveloleku) korrapärane vaheldumine ööpäevast ööpäeva

2. elutalitluste ööpäevane rütm

tsirkoon
[nimisõna, substantiiv]
1. peamine tsirkooniumi sisaldav mineraal, mille puhtaid kristalle kasutatakse ka vääriskivina

2. tsirkooniumi sisaldav mineraal

tsirkoonium
[nimisõna, substantiiv]
1. hõbevalge läikiv metall, keemiline element järjenumbriga 40

2. element

tsirkpump
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis tagab vedeliku ringvoolu, nt vee ringluse küttesüsteemis

tsirkulaar
[nimisõna, substantiiv]
ametlik dokument või kiri, mis saadetakse mitmele (alluvale) isikule või asutusele

tsirkulaardušš
[nimisõna, substantiiv]
dušš, mille puhul vesi on suunatud kümblejale nii ülalt vertikaalselt kui ka ümberringi horisontaalselt

tsirkulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ringikujuline, ringjas

2. ringlev

tsirkulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. suletud süsteemis liikvel-olek, voolamine või ringlemine

2. ringkäik, -vool aineringes

tsirkulatsioonipump
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis tagab vedeliku ringvoolu, nt vee ringluse küttesüsteemis

tsirkuleerima
[tegusõna, verb]
suletud süsteemis liikuma, ringvoolus olema

tsirkumfleks
[nimisõna, substantiiv]
1. diakriitiline märk vokaali kohal (nt prantsuse keeles ^, vanakreeka keeles ~)

2. diakriitiline märk vokaali kohal

tsirkumpolaarne
[omadussõna, adjektiiv]
poolust ümbritsev, pooluselähedane

tsirkus
[nimisõna, substantiiv]
1. lõbustusasutus, kus esitatakse jõudu, julgust ja osavust nõudvaid ning koomilisi vaatemänge, samuti mustkunsti ning näidatakse dresseeritud loomi

2. vastav hoone või telk

3. etendus, kus osalevad inimesed ja treenitud loomad

4. koht, kus see etendus toimub

5. lõbustusasutus

tsirkuseartist
[nimisõna, substantiiv]
tsirkuseetendustes esineja

tsirkuseetendus
[nimisõna, substantiiv]
tsirkuse poolt antav etendus

tsirkusehobune
[nimisõna, substantiiv]
tsirkuseetenduste hobune

tsirkusekunst
[nimisõna, substantiiv]
vaatemänguline meelelahutuskunst, mis põhineb jõu-, osavus-, julgus- ja naljanumbrite esitamisel

tsirkusekunstnik
[nimisõna, substantiiv]
tsirkuseetendustes esineja

tsirkusenumber
[nimisõna, substantiiv]
tsirkuseetenduse etteaste

tsirkusetelk
[nimisõna, substantiiv]
suur telk, kus rändtsirkus esineb

tsirkusetola
[nimisõna, substantiiv]
kloun (vm tsirkuseartist)

tsirkusetrupp
[nimisõna, substantiiv]
tsirkuseartistide trupp

tsirkusorg
[nimisõna, substantiiv]
tasane liustikujää kogunemisala mäestikus

tsirr
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi lindude siristavat lauluhäälitsust

tsirroos
[nimisõna, substantiiv]
1. siseelundi, hrl maksa kõvastumine, kortsumine ja kootumine elundi sidekoestumise tagajärjel

2. kootumine

tsissus
[nimisõna, substantiiv]
1. troopika ja lähistroopika köitraagudega ronitaim, Eestis toataim

2. ronitaim

tsistern
[nimisõna, substantiiv]
suur silindriline metallist mahuti vedelike hoidmiseks ja veoks

tsisternauto
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku (nt vee, kütuse), aga ka gaasi ja pulbrilise või granuleeritud aine veoks mõeldud auto, mille oluliseks osaks on spetsiaalne mahuti

tsisternvagun
[nimisõna, substantiiv]
vedelike veoks mõeldud spetsiaalne vagun

tsistertslane
[nimisõna, substantiiv]
1. 11. sajandil benediktlastest hargnenud katoliku ordu liige

2. katoliku munga-, nunnaordu liige

tsistron
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasemal ajal:) valgu sünteesi määrav geen kui talitluslik üksus

2. valgu sünteesi määrav geen

tsitaat
[nimisõna, substantiiv]
sõnasõnaline väljavõte tekstist (hrl viitega autorile või allikale)

tsitaatlaen
[nimisõna, substantiiv]
keeles esinev võõrkeelne sõna või väljend, mis kirjutatakse ja hääldatakse nagu lähtekeeles

tsitaatsõna
[nimisõna, substantiiv]
keeles esinev võõrkeelne sõna või väljend, mis kirjutatakse ja hääldatakse nagu lähtekeeles

tsitadell
[nimisõna, substantiiv]
1. kindluse enim kaitstud keskosa, vanaaegse linna või lossi sees asuv kindluse tüüpi ehitis

2. südakindlus

tsiteerima
[tegusõna, verb]
1. teiselt autorilt pärit tekstilõiku, andmeid või kunstilist kujundit esitama, teisest allikast võetud tsitaati või tsitaate esitama

2. tsitaati esitama

tsiteering
[nimisõna, substantiiv]
sõnasõnaline väljavõte tekstist (hrl viitega autorile või allikale)

tsitraal
[nimisõna, substantiiv]
tugeva sidrunilõhnaga vedel orgaaniline ühend

tsitraat
[nimisõna, substantiiv]
sidrunhappe sool või ester

tsitramoon
[nimisõna, substantiiv]
varem laialt kasutusel olnud valu vaigistav ja palavikku alandav ravim

tsitriin
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaka varjundiga poolvääriskivi, kvartsi teisend

2. poolvääriskivi, kvartsi kollane teisend

tsitriin
[nimisõna, substantiiv]
toidust (nt arooniast, ebaküdooniast, mustsõstrast) saadav aine, mis tugevdab veresoonte seinte elastsust, alandab vererõhku ja viib välja kantserogeensed aineid

tsitrulliin
[nimisõna, substantiiv]
mittestandardne aminohape, uurea tsükli vaheprodukt

tsitrus
[nimisõna, substantiiv]
1. lähistroopikas kasvav igihaljas puu või põõsas, nt apelsini-, greibi-, mandariini-, sidrunipuu

2. igihaljas lehtpuu v -põõsas

tsitrusenoot
[nimisõna, substantiiv]
tsitrusearoomi (või ka -maitse) varjund veinil, parfüümil vm

tsitrusepress
[nimisõna, substantiiv]
riist tsitrusviljadest mahla väljapressimiseks

tsitrusepuu
[nimisõna, substantiiv]
1. lähistroopikas kasvav igihaljas puu või põõsas, nt apelsini-, greibi-, mandariini-, sidrunipuu

2. igihaljas lehtpuu v -põõsas

tsitruspress
[nimisõna, substantiiv]
riist tsitrusviljadest mahla väljapressimiseks

tsitruspuu
[nimisõna, substantiiv]
1. lähistroopikas kasvav igihaljas puu või põõsas, nt apelsini-, greibi-, mandariini-, sidrunipuu

2. igihaljas lehtpuu v -põõsas

tsitrusvili
[nimisõna, substantiiv]
apelsini-, greibi-, mandariini-, sidrunipuu mahlakas vili, mille sisu on jaotunud lõigukesteks, milles paiknevad seemned

tsitter
[nimisõna, substantiiv]
kandlesarnane sõrmlauaga keelpill (peamiselt Austrias ja Saksamaal)

tsiuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab liigutuse, liikumise vm tegevuse kiirust ja hoogsust

2. annab edasi sellega kaasnevat heli

tsiuh-tsäuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab liigutuse, liikumise vm tegevuse kiirust ja hoogsust

2. annab edasi sellega kaasnevat heli

tsiutsuma
[tegusõna, verb]
siutsuma

tsiviil
[nimisõna, substantiiv]
erariie (hrl vastanduses sõjaväevormile)

tsiviil
mittesõjaline, tavaeluga, mitte sõja või sõjaväega seotud

tsiviilabielu
[nimisõna, substantiiv]
riiklikult kehtestatud õigusnormide alusel sõlmitud abielu (hrl vastandatult kiriklikule abielule)

tsiviilaeg
[nimisõna, substantiiv]
igapäevases elus kasutatav ajaarvestus, milles loetakse ööpäeva alguseks Päikese alumise kulminatsiooni hetk ehk kesköö

tsiviilajateenistus
[nimisõna, substantiiv]
asendusteenistus kutsealustele, kes kaitseväeteenistusse tervislikel põhjustel ei sobi, nende kohustuslik riigikaitseline väljaõpe tsiviilteenistuses (siseturvalisuse, tervishoiu vm valdkonnas)

tsiviilala
[nimisõna, substantiiv]
mittesõjalise otstarbega, otsese sõjategevusega mitteseotud maa-ala

tsiviilametnik
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilalal töötav ametnik

tsiviilasi
[nimisõna, substantiiv]
eraõiguse valdkonda kuuluv kohtuasi

tsiviilehitus
[nimisõna, substantiiv]
elamute ja ühiskondlike hoonete ehitamine

tsiviilelanik
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväega mitteseotud isik, mittesõjaväelane

tsiviilelanikkond
[nimisõna, substantiiv]
mingis paigas või alal elavad sõjaväkke mittekuuluvad isikud, mittesõjaväelased

tsiviilelu
[nimisõna, substantiiv]
tavapärane, igapäevane elu (hrl vastanduses sõjaväeteenistusele)

tsiviilhageja
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilhagi esitaja

tsiviilhagi
[nimisõna, substantiiv]
hagi kriminaalasjas süüdistatava või tema tegude eest varalist vastutust kandva(te) isiku(te) vastu

tsiviilis
erus, sõjaväeteenistusest lahkunud

tsiviilisik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes ei kuulu sõjaväkke, kaitseväkke vm kaitseorganisatsiooni

tsiviilkaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteem, mille abil riik korraldab oma territooriumil asuvate inimeste kaitset ja abiandmist erakorralistes olukordades

2. kodanikukaitse

tsiviilkohtumenetlus
[nimisõna, substantiiv]
kohtumenetlus, kus vaadatakse läbi tsiviilasi

tsiviilkohtunik
[nimisõna, substantiiv]
eraõigussuhete, nt pärimisasjade või asjaõiguse vaidlusi lahendav, tsiviilkohtus töötav kohtunik

tsiviilkohus
[nimisõna, substantiiv]
kohus, mis lahendab eraõigussuhetest tekkinud vaidlusi (nt pärimisasjade, asjaõiguse vaidlusi)

tsiviilkontroll
[nimisõna, substantiiv]
avalikkuse, eriti sõjaväkke vm kaitseorganisatsiooni mittekuuluvate isikute võim riigikaitse üle (nt relvajõudude üle)

tsiviilkoodeks
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilõiguse allikate, seaduste ja tavade süstematiseeritud kogum

tsiviilkostja
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalasjasse tõmmatud isik (või asutus), kes seaduse järgi kannab varalist vastutust kuriteoga tekitatud kahju eest

tsiviilkuberner
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kubermangu kõrgeim halduslike ülesannetega ametiisik

tsiviilkäive
[nimisõna, substantiiv]
õiguslik seisund, kus õigused kuuluvad eraomanikule (mitte riigile või omavalitsusele), võimaldades vara ostu-müüki jt tehinguid

tsiviillaev
[nimisõna, substantiiv]
mittesõjalise otstarbega laev (nt reisilaev, kaubalaev, kalalaev)

tsiviillendur
[nimisõna, substantiiv]
tsiviillennunduses teeniv lendur

tsiviillennuk
[nimisõna, substantiiv]
mittesõjalise otstarbega lennuk (nt reisi- või kaubalennuk)

tsiviillennundus
[nimisõna, substantiiv]
mittesõjalise otstarbega lennundus

tsiviilmenetlus
[nimisõna, substantiiv]
kohtumenetlus, kus vaadatakse läbi tsiviilasi

tsiviilmissioon
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheline operatsioon, mille eesmärk on anda humanitaarabi või aidata ennetada ja ohjata konflikte

tsiviilne
[omadussõna, adjektiiv]
mittesõjaline, tavaeluga, mitte sõja või sõjaväega seotud

tsiviilpartnerlus
[nimisõna, substantiiv]
samasoolise paari seadustega reguleeritud kooselu, millele ei laiendata abielu mõistet

tsiviilprotsess
[nimisõna, substantiiv]
kohtumenetlus, kus käsitletakse eraõigussuhetest tekkinud vaidlusi (nt pärimisasjade, asjaõiguse vaidlusi)

tsiviilrelv
[nimisõna, substantiiv]
jahipidamiseks, spordiks või isikliku turvalisuse tagamiseks kasutatav relv

tsiviilriided
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane riietus, hrl vastandatuna vormiriietusele

tsiviilriietus
[nimisõna, substantiiv]
igapäevane riietus, hrl vastandatuna vormiriietusele

tsiviilseadustik
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilõiguse allikate, seaduste ja tavade süstematiseeritud kogum

tsiviilteenistus
[nimisõna, substantiiv]
teenistus päästjana, abiõpetajana, hooldajana, kasvatajana vm mittesõjalises ametis, hrl asendusteenistusena kohustusliku ajateenistuse kõrval või sõjaolukorras

tsiviilvaidlus
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilkohtumenetluses lahendatav vaidlus

tsiviilvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
mittesõjaväelastest koosnev valitsus (hrl vastanduses sõjaväelisele valitsemisele)

tsiviilvastutus
[nimisõna, substantiiv]
õiguslik vastutus majandustegevuse eest, mille rikkumise puhul kohaldatakse tsiviilkaristust (nt rahatrahv, ühiskondlikult kasulik töö), varaline vastutus

tsiviilvõim
[nimisõna, substantiiv]
1. mittesõjaväeline võim

2. seda teostavad institutsioonid ja ametiisikud

tsiviilõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. seadustest ja tavadest koosnevad õigusnormid, mis reguleerivad isikutevahelisi varalisi ja muid õigussuhteid

2. sellest lähtuv isiku õigus

tsiviilühiskond
[nimisõna, substantiiv]
1. avaliku elu valdkond, mis asub väljaspool valitsust ja riiklikke institutsioone, hõlmates inimeste omaalgatuslikku koostööd ning osalemist avalike asjade arutamises ja otsustamises

2. seda koostööd võimaldavad institutsioonid ja ühendused

tsivilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
inimühiskond koos oma ainelise ja vaimse kultuuriga (ka paikkondlikult või mingil ajaloo arenguastmel)

tsivilisatsioonihaigus
[nimisõna, substantiiv]
nüüdistsivilisatsiooni nähtudega kohanematusest tingitud, eriti rohkel määral esinev haigus (nt vähk, neerukivitõbi, neuroosid)

tsiviliseerima
[tegusõna, verb]
1. kõrgeltarenenud, eesrindlikku ainelist ja vaimset kultuuri levitama, kedagi harima või arendama

2. tsivilisatsiooni levitama, kultuurseks tegema

tsiviliseeritud
[omadussõna, adjektiiv]
kultuurne ja haritud, kõrgeltarenenud ühiskonda kuulumisega seotud

tsiviliseeritus
[nimisõna, substantiiv]
kultuursus, haritud olek

tsiviliseeruma
[tegusõna, verb]
1. kõrgeltarenenud, eesrindlikku ainelist ja vaimset kultuuri omandama, haridust saama ja teatavaid kombeid omandama

2. tsiviliseerituks saama

tsivilist
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes ei kuulu sõjaväkke, kaitseväkke vm kaitseorganisatsiooni

tskae
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab imestust, üllatust, vahel ka pahameelt

2. väljendab imestust, üllatust

tsolk
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
koos sõnaga tsilk annab edasi piisa langemist ja selle heli

tsonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tsooni(de)sse puutuv, tsonaalsusega iseloomustatav

2. tsooni kuuluv, tsooni hõlmav

3. tsooni hõlmav, piirkondlik

4. vööndiline

tsonaalsus
[nimisõna, substantiiv]
nähtuste või asjade paiknemine või ilmnemine vöönditena

tsoneerima
[tegusõna, verb]
vöönditeks jagama

tsoneering
[nimisõna, substantiiv]
jaotus vöönditeks

tsoon
[nimisõna, substantiiv]
1. mingite omaduste poolest ühtne, sageli midagi ümbritsev või ääristav ala

2. teatavate piirangutega või erirežiimiga piirkond või ala

tsoonihind
[nimisõna, substantiiv]
ostjate geograafilisest asukohast sõltuv hind

tsooniteraapia
[nimisõna, substantiiv]
raviviis, mille puhul masseeritakse haigele elundile või kehaosale vastavat punkti jalatallal

tsooniterapeut
[nimisõna, substantiiv]
refleksoloogia spetsialist

tsooniturniir
[nimisõna, substantiiv]
turniir mingi piirkonna edasipääsejate väljaselgitamiseks

tss
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. vaikusele või vaikimisele manitsev häälitsus

2. tasa!

tsst
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. vaikusele või vaikimisele manitsev häälitsus

2. tasa!

tst
1. vaikusele või vaikimisele manitsev häälitsus

2. tasa!

tsuhh-tsuhh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi sõitva rongi, eriti auruveduri tekitatavat heli

tsukemono
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani köögist pärit marineeritud köögiviljad

tsukiini
[nimisõna, substantiiv]
1. rullkõrvitsataime vili toiduna

2. (toiduna)

tsuk-tsuk
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi orava häälitsust

2. oravat lähemale kutsuv häälitsus

tsunaami
[nimisõna, substantiiv]
hiiglaslik merelaine, mille on põhjustanud veealune maavärin

tsunami
[nimisõna, substantiiv]
hiiglaslik merelaine, mille on põhjustanud veealune maavärin

tsunft
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme lähedase eriala linnakäsitööliste kutseühing Lääne-Euroopas 10.–19. sajandil

tsunftijänes
[nimisõna, substantiiv]
keskajal käsitööline, kes ei olnud ühegi tsunfti liige

tsunftikord
[nimisõna, substantiiv]
keskajal linnakäsitööliste tegevust suunanud kord Lääne-Euroopas 10.–19. sajandil

tsunftikäsitöö
[nimisõna, substantiiv]
linnakäsitööliste tehtud töö Lääne-Euroopas 10.–19. sajandil

tsunftikäsitööline
[nimisõna, substantiiv]
keskaegsesse tsunfti kuulunud linnakäsitööline Lääne-Euroopas 10.–19. sajandil

tsunftisell
[nimisõna, substantiiv]
keskaegsesse tsunfti kuulunud käsitööline, kes oli meistri teenistuses

tsunftisundus
[nimisõna, substantiiv]
keskaja linnakäsitööliste kohustus kuuluda tsunfti

tsunftivaim
[nimisõna, substantiiv]
kitsa (eriala)ringkonna ühtekuuluvustunne

tsunftivanem
[nimisõna, substantiiv]
keskaegse tsunfti tööd juhtinud ametnik Lääne-Euroopas 10.–19. sajandil

tsura
[nimisõna, substantiiv]
poiss

tsurr
[hüüdsõna, interjektsioon]
puutumist keelav, mängukatkestust taotlev vms hüüatus laste mängudes

tsuskama
[tegusõna, verb]
noa, astla vm terava asjaga (kiirelt) torkama, sel viisil hammustama või vigastama

tsuti
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

tsutike
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

tsutike
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

tsutikene
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

tsutikene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

tsutt
[määrsõna, adverb]
1. natuke, veidi, pisut

2. veidi, pisut, natukene

tsuuga
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika ja Ida-Aasia igihaljas lamedate okaste ja väikeste rippuvate käbidega okaspuu, eriti hinnatud ilupuuna

2. igihaljas okaspuu

tsvana
[nimisõna, substantiiv]
ühe Lõuna-Aafrika rahva liige

tsäks
[nimisõna, substantiiv]
välgumihkel

tsässon
[nimisõna, substantiiv]
väike õigeusu kabel Setumaal, Venemaal ja muudes õigeusklikes piirkondades

tsöliaakia
[nimisõna, substantiiv]
nisus, odras ja rukkis sisalduvast gluteenist põhjustatud autoimmuunhaigus, mille korra kahjustub peensoole limaskest ja häirub toitainete imendumine

tsöliaatik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle organism ei talu nisus, odras ja rukkis sisalduvat gluteeni

tsölibaat
[nimisõna, substantiiv]
1. teadlik loobumine abielust ja seksuaalelust (usulistel vm põhjustel)

2. vaimulike abielukeeld

tsönoloogia
[nimisõna, substantiiv]
tsönoose ehk kooslusi uuriv bioloogia haru

tsönoos
[nimisõna, substantiiv]
1. teatavas elupaigas koos elavate organismide kogum

2. organismide kooselu vorm

tsüaan
[nimisõna, substantiiv]
1. süsiniku ja lämmastiku ühend, mürgine terava lõhnaga värvuseta gaas

2. mürgine gaas

tsüaankobalamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. üks B-rühma vitamiinidest, loomsetest toiduainetest (nt maksast, mereandidest, lihast, piimatoodetest) saadav mineraalainet (koobaltit) sisaldav aine, mis reguleerib närvisüsteemi funktsioneerimist ja vereloomet

2. üks B-rühma vitamiinidest, mis reguleerib närvisüsteemi funktsioneerimist, vereloomet vm

tsüaansinine
[nimisõna, substantiiv]
keskmiselt hele sinine värv

tsüaniid
[nimisõna, substantiiv]
vesiniktsüaniidhappe ehk sinihappe sool, mürgistust põhjustav aine

tsüaniin
[nimisõna, substantiiv]
teat sinine värvaine

tsüanobakter
[nimisõna, substantiiv]
niitjas organism, kes võib põhjustada vee õitsemist või eritada vette tugevatoimelisi mürke ning kes kuulub sinivetikate hõimkonda

tsüanokobalamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. üks B-rühma vitamiinidest, loomsetest toiduainetest (nt maksast, mereandidest, lihast, piimatoodetest) saadav mineraalainet (koobaltit) sisaldav aine, mis reguleerib närvisüsteemi funktsioneerimist ja vereloomet

2. üks B-rühma vitamiinidest, mis reguleerib närvisüsteemi funktsioneerimist, vereloomet vm

tsüanoos
[nimisõna, substantiiv]
1. naha või limaskestade sinakas värvus, mille tingib hapnikuvaegus

2. naha ja limaskesta sinakaks muutumine

tsüanootiline
[omadussõna, adjektiiv]
tsüanoosile iseloomulik, tsüanoosist tingitud, sinakas

tsüanotüüpia
[nimisõna, substantiiv]
menetlus, mille korral rauasisaldusega kemikaalide ning ultraviolettvalguse koostoimel saadakse sinakaid pilte

tsükkel
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtuste, sündmuste vms korrapäraselt korduv ring

2. ühe sellise ringi läbimiseks kuluv ajavahemik

tsükliline
[omadussõna, adjektiiv]
1. korrapäraselt korduv, tsüklitena esinev või korduv

2. tsüklitena korduv

3. tsüklit moodustav

tsükliliselt
[määrsõna, adverb]
tsüklitena, tsüklite kaupa

tsükliõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppevorm, kus õpe toimub sessioonidena ja iseseisva töö maht on suhteliselt suur

tsüklogenees
[nimisõna, substantiiv]
1. tsükloni tekkimine ja kujunemine

2. tsükloni teke

tsükloid
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kõverjoon, mille kujundab mööda sirget veereva ringjoone üks kindel punkt

tsüklon
[nimisõna, substantiiv]
pilvist ja sajust ilma kujundav õhukeeris, mille keskmes on õhurõhk madalam kui äärtes

tsüklonaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tsüklonist tingitud, tsüklonile omane, sellega seotud

2. tsüklonist tingitud, tsüklonile omane

tsükloop
[nimisõna, substantiiv]
soerd, kellel on vaid üks silm näo keskjoonel

tsüklotron
[nimisõna, substantiiv]
raskete laetud osakeste elektriväljaga resonantsis olev kiirendi, mida kasutatakse aatomituuma lõhustamisel, meditsiinis ka lühiajaliste radioaktiivsete isotoopide valmistamiseks

tsüklotüümia
[nimisõna, substantiiv]
psühhoos, mida iseloomustab erutatud ja rõhutud meeleolu perioodide kestev vaheldumine

tsümbiidium
[nimisõna, substantiiv]
õiterohke lõhnav orhidee

tsüst
[nimisõna, substantiiv]
1. koes või elundis tekkiv vedela või puderja sisuga õõnes moodustis

2. õõnes moodustis koes või elundis

tsüstiidid
[nimisõna, substantiiv]
klass vanaaegkonna meredes elanud okasnahkseid, kes kinnitusid lülilise varre abil merepõhja

tsüstiit
[nimisõna, substantiiv]
1. kusepõie limaskesta põletik

2. kusepõiepõletik

tsüstiline
[omadussõna, adjektiiv]
tsüstidega seotud

tsüstitserk
[nimisõna, substantiiv]
paelussi põiekujuline vastne loomadel

tsüstitserkoos
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja loomade parasitaarhaigus, millele on iseloomulik paelussi vastsete ehk tsüstitserkide leidumine lihastes, südames, kesknärvisüsteemis vm

tsüstoskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. kusepõide viidav valgusallikaga riist põie siseseina vaatluseks

2. põievaatlusriist

tsüstoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. kusepõie uurimine valgusallikaga arstiriista abil

2. kusepõie peegelvaatlus

tsütodiagnostika
[nimisõna, substantiiv]
haiguse diagnoosimine kehavedelike tsütoloogilise uurimise teel

tsütokiin
[nimisõna, substantiiv]
üks vere valgelibledes jt rakkudes toodetavatest valkudest, mis reguleerivad põletikku ja immuunvastust ning osalevad kudede kahjustuse tekkel ja paranemisel

tsütoloog
[nimisõna, substantiiv]
1. raku ehitust, arenemist ja funktsioneerimist uuriv eriteadlane

2. rakuteadlane

tsütoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. bioloogia haru, milles uuritakse raku ehitust, arenemist ja talitlemist mikroskoobi ja molekulaarbioloogiliste meetodite abil

2. rakuteadus

tsütoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rakkude ehitusse, arenemisse ja funktsioneerimisse puutuv, tsütoloogia valdkonda kuuluv

2. raku-

tsütolüüs
[nimisõna, substantiiv]
rakkude lagunemine nende täieliku või osalise lahustumise teel

tsütomegaloviirus
[nimisõna, substantiiv]
herpesviiruste hulka kuuluv suur viirus, mis võib nt lootel põhjustada raskeid kesknärvisüsteemi kahjustusi

tsütoplasma
[nimisõna, substantiiv]
rakutuuma ümbritsev elusaine, raku elussisu

tsütosiin
[nimisõna, substantiiv]
üks DNA ja RNA koostisse kuuluvaid lämmastikaluseid

tsütostaatikum
[nimisõna, substantiiv]
1. rakkude jagunemist aeglustav või takistav aine, mida kasutatakse ravimites

2. vastava toimega ravim

tsütotoksiline
[omadussõna, adjektiiv]
rakkudele mürgine, rakke hävitav (nt ravimi vm aine, selle toime kohta)

tšaardaš
[nimisõna, substantiiv]
1. aeglase sissejuhatusega ja kiireneva temperamentse põhiosaga Ungari rahvatants 2/4-taktimõõdus

2. selle tantsu muusika

3. ungari rahvatants

4. selle muusika

tšaarlston
[nimisõna, substantiiv]
1. afroameeriklaste rahvatantsust arenenud 4/4-taktimõõdus seltskonnatants

2. tants

tšadoor
[nimisõna, substantiiv]
must täispikk poolringikujuline kangatükk, mille Iraani naised välja minnes üle pea viskavad ja oma keha ümber kokku tõmbavad

tšahh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi äkilist, kiire liigutusega kaasnevat (sahisevat) heli

tšahhobili
[nimisõna, substantiiv]
Gruusia kanahautis, mis sisaldab rikkalikult ürte (koriandrit, estragoni, münti, basiilikut, tilli, peterselli)

tšaihanaa
[nimisõna, substantiiv]
1. teemaja (Kesk-Aasias ja Iraanis)

2. teemaja Kesk-Aasias ja Iraanis

tšaitja
[nimisõna, substantiiv]
Vana-India buda usu tempel

tšakra
[nimisõna, substantiiv]
silmale nähtamatu energiapööris inimese kehas mitmesuguste jooga-, New Age'i ja muude õpetuste järgi

tšao
[hüüdsõna, interjektsioon]
tervitus- ja hüvastijätusõna

tšarlston
[nimisõna, substantiiv]
1. afroameeriklaste rahvatantsust arenenud 4/4-taktimõõdus seltskonnatants

2. tants

tšaroiit
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Siberis Tšara jõe ääres leiduv sirelililla mineraal, mis on tekkinud maakoores lubjakivi ja magma kokkupuutel

tšarter
[nimisõna, substantiiv]
laeva või lennuki üürileping

tšarterlaev
[nimisõna, substantiiv]
tellimusvedu sooritav laev

tšarterlend
[nimisõna, substantiiv]
(lennureisi kohta:) väljaspool tavagraafikut sooritatav lend

tšarterlennuk
[nimisõna, substantiiv]
tšarterlendu tegev lennuk

tšarterreis
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lennureisi kohta:) tellimus- või üürireis

tšartism
[nimisõna, substantiiv]
töölisliikumine 19. sajandil Inglismaal

tšastuška
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl päevakajalise sisuga lõppriimiline nelikvärssides vene rahvalaul

2. vene rahvalaul

tšatni
[nimisõna, substantiiv]
1. indiapärane vürtsidega maitsestatud puu- või köögiviljakaste

2. vürtsmoos

tšatša
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuubalt pärinev 4/4 taktimõõdus Ladina-Ameerika seltskonna- ja võistlustants

2. seltskonna- ja võistlustants

tšatša
[nimisõna, substantiiv]
1. Gruusiast pärit, viinamarjadest valmistatud (maitsestatud) viin

2. Gruusia viinamarjaviin

tša-tša-tšaa
[nimisõna, substantiiv]
1. Kuubalt pärinev 4/4 taktimõõdus Ladina-Ameerika seltskonna- ja võistlustants

2. seltskonna- ja võistlustants

tšau
[hüüdsõna, interjektsioon]
tervitus- ja hüvastijätusõna

tšau-tšau
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud ilukoeratõug

2. seda tõugu kahekordse karvkatte ja sinakasmusta keelega koer

3. ilukoeratõug

tšeburekk
[nimisõna, substantiiv]
lambalihatäidisega rasvapirukas

tšehh
[nimisõna, substantiiv]
1. Tšehhi põhirahva liige

2. Tšehhi kodanik või elanik

3. Tšehhi päritolu inimene

tšehhi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
tšehhide või tšehhi keelega seotud

tšehhitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost tšehh

tšehhovlik
[omadussõna, adjektiiv]
Anton Tšehhovi moodi, Anton Tšehhovile iseloomulik

tšekaa
[nimisõna, substantiiv]
1917.–1922. aastal Venemaal tegutsenud julgeolekuorgani, Ülevenemaalise Erakorralise Komisjoni lühinimetus

tšekiraamat
[nimisõna, substantiiv]
köidetud kogum rebitavaid planke pangatšekkide kirjutamiseks

tšekist
[nimisõna, substantiiv]
1. 1917.–1922. aastal Venemaal tegutsenud julgeolekuorgani tšekaa töötaja

2. tšekaa töötaja

tšekk
[nimisõna, substantiiv]
1. raha valdaja kirjalik korraldus, mille järgi pank maksab selle esitajale välja korraldusel märgitud summa

2. dokument, mille järgi pank peab selle esitajale dokumendis märgitud rahasumma välja maksma

tšekkama
[tegusõna, verb]
(järele) vaatama, kontrollima

tšekkima
[tegusõna, verb]
(järele) vaatama, kontrollima

tšelesta
[nimisõna, substantiiv]
1. väliselt harmooniumi meenutav klahvistikuga löökpill

2. harmooniumitaoline pill

tšellist
[nimisõna, substantiiv]
tšellol mängija (orkestris vm)

tšello
[nimisõna, substantiiv]
1. viiulite perekonda kuuluv keelpill, mida hoitakse mängimisel põlvede vahel

2. keelpill

tšelloklass
[nimisõna, substantiiv]
tšello eriala üksus muusikaõppeasutuses

tšellokontsert
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslikum helitöö tšellole ja orkestrile

tšellomängija
[nimisõna, substantiiv]
tšellol mängija (orkestris vm)

tšembalo
[nimisõna, substantiiv]
1. kolmnurkse tiivakujulise kerega klavessiin

2. teat klavessiin

tšempion
[nimisõna, substantiiv]
meistrivõistluste võitja, meister

tšempionaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordi)võistlused parima selgitamiseks mingil alal, võistlused meistritiitlile

2. võistlused meistritiitlile

tšempionitiitel
[nimisõna, substantiiv]
meistrivõistluste võitja tiitel

tšeremiss
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Marimaal elava soome-ugri rahva liige

tšerkess
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Põhja-Kaukaasias ja Ees-Aasias elava rahva liige

2. Põhja-Kaukaasias ja Ees-Aasias elava rahva liige

tšernogoorlane
[nimisõna, substantiiv]
1. peam Montenegros elava lõunaslaavi rahva liige

2. peam Montenegros elava lõunaslaavi rahva liige

tšerokii
[nimisõna, substantiiv]
indiaani hõimurühma liige USA-s ja Kanadas

tšervoonets
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kullast münt Tsaari-Venemaal

tšetšeen
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe Põhja-Kaukaasia rahva liige

2. Tšetšeenia põhirahva liige

tšetšeeni
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
tšetšeenide või tšetšeeni keelega seotud

tšetvertnoi
[nimisõna, substantiiv]
veerandpangene pudel (viina)

tšiia
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerikast pärit punakate või valgete õitega taim, mille seemneid kasutatakse maitseainena ning tervist tugevdava vahendina

2. taim

tšiiaseemned
[nimisõna, substantiiv]
1. õlisalvei ehk tšiia toitainerikkad väikesed ümarad (mustjad) seemned, mida kasutatakse maitseainena ning tervist tugevdava vahendina

2. Lõuna-Ameerika taime seemned tervise tugevdajana

tšiillane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tšiili kodanik või elanik

2. Tšiili päritolu inimene

tšikk
[nimisõna, substantiiv]
välimusele suurt rõhku panev, hrl efektne, silmahakkav tüdruk või noor naine

tšill
[omadussõna, adjektiiv]
1. pingeta, rahulik, lõõgastunud

2. mõnus, kihvt

tšilli
[nimisõna, substantiiv]
1. tšillipipar

2. tšillipulber või seda sisaldav maitseainesegu

3. tšillipipar või -pulber

tšillihelbed
[nimisõna, substantiiv]
kuivatatud ja peenestatud tšillipipra kaunad

tšillima
[tegusõna, verb]
mõnusasti aega veetma, lõõgastuma, meeldivalt niisama olema

tšillimoos
[nimisõna, substantiiv]
tšillipipart sisaldav vürtsikas moos

tšilline
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) maitsmisel tuntavalt tšillipipart sisaldav, väga terava maitsega

tšillipaprika
[nimisõna, substantiiv]
kibedamaitselisse paprikasorti kuuluv taim, mille kaunataolist vilja tarvitatakse maitseainena

tšillipipar
[nimisõna, substantiiv]
kibedamaitselisse paprikasorti kuuluva taime (vürts- ehk tšillipaprika) maitseainena tarvitatav kaunataoline vili

tšillipulber
[nimisõna, substantiiv]
tšillipipra teravamaigulisest viljast tehtud pulber maitseainena

tšinovnik
[nimisõna, substantiiv]
1. ametnik

2. [tsaariaegne] riigiametnik, bürokraat, formalist

tšintšilja
[nimisõna, substantiiv]
1. väga pehme ja tiheda karvkatte ning koheva sabaga sinakashall Andide näriline

2. näriline

tšipsid
[nimisõna, substantiiv]
1. kuumas õlis praetud kartuli vm köögivilja laastud

2. õlis küpsetatud kartuli õhukesed viilud, mida süüakse külmalt

tširr
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Jäämere vesikonna jõgedes elutsev siig

2. siig

tšmobik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes Venemaal on sõjaväkke värvatud osalise mobilisatsiooni korras

tšoseenia
[nimisõna, substantiiv]
1. Ida-Aasiast pärinev kõrge sirge lehtpuu

2. lehtpuu

tšš
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. vaikusele või vaikimisele manitsev häälitsus

2. tasa!

tšš
[hüüdsõna, interjektsioon]
vaikusele v vaikimisele manitsev häälitsus

tššš
[hüüdsõna, interjektsioon]
vaikusele v vaikimisele manitsev häälitsus

tššt
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. vaikusele või vaikimisele manitsev häälitsus

2. tasa!

tšuhh-tšuhh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi sõitva rongi, eriti auruveduri tekitatavat heli

tšuhnaa
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt venelaste kõnepruugis eestlase vm läänemeresoomlase kohta)

tšuktši
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Tšuktšimaal elava väikerahva liige

2. Kirde-Siberi rahva liige

tšuktši
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
tšuktšide või tšuktši keelega seotud

tšumm
[nimisõna, substantiiv]
Kaug-Põhja rahvaste püstkoda

tšurka
[nimisõna, substantiiv]
(Vene ajal peamiselt keskaasialase või kaukaaslase kohta, nüüd ka muu tumedama nahaga inimese, nt araablase kohta)

tšurr
[hüüdsõna, interjektsioon]
puutumist keelav, mängukatkestust taotlev vms hüüatus laste mängudes

tšurtšhela
[nimisõna, substantiiv]
Gruusia traditsiooniline maius, mis koosneb paksendatud viinamarjamahla sisse kastetud ja nööri otsa aetud pähklitest

tšutšufrei
[hüüdsõna, interjektsioon]
peamiselt Nõukogude ajal kasutatud hüvastijätuväljend

tšuud
[nimisõna, substantiiv]
mõne läänemeresoome rahva liikme (nt eestlase, vadjalase, vepslase) muistne nimetus idaslaavlastel

tšuvaši
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
tšuvaššide või tšuvaši keelega seotud

tšuvašš
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Tšuvaššias, Tatarstanis, Baškortostanis elava turgi rahva liige

tšätt
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik vestlus virtuaalses suhtluskeskkonnas (nt Facebookis, Skype'is)

tšättima
[tegusõna, verb]
1. virtuaalses suhtluskeskkonnas kellegagi kirjalikult suhtlema

2. (telefonis) lobisema

tzatziki
[nimisõna, substantiiv]
jogurtist, kurgist, küüslaugust segatud Kreeka päritolu dipikaste, mida serveeritakse hrl grillitud liha juurde

tualetipott
[nimisõna, substantiiv]
1. suur istmega anum tualettruumis

2. suur istmega anum WC-s

tualetitarbed
[nimisõna, substantiiv]
välimuse korrastamiseks vajalikud vahendid

tualett
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalne ruum urineerimiseks ja roojamiseks

2. ruum, kuhu sa lähed, et näiteks uriinist vabaneda

tualettlaud
[nimisõna, substantiiv]
peegliga lauake, millel hoitakse peamiselt tualett- ja kosmeetikatarbeid

tualettpaber
[nimisõna, substantiiv]
1. tualetis pühkimiseks kasutatav pehme paber

2. pehme paber, millega inimene tualetis oma tagumikku pühib

tualettpeegel
[nimisõna, substantiiv]
tualettlaua juurde kuuluv peegel

tualettpott
[nimisõna, substantiiv]
1. suur istmega anum tualettruumis

2. suur istmega anum WC-s

tualettruum
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalne ruum urineerimiseks ja roojamiseks

2. ruum, kuhu sa lähed, et näiteks uriinist vabaneda

tualettseep
[nimisõna, substantiiv]
seep ihu pesemiseks

tualett-tarbed
[nimisõna, substantiiv]
välimuse korrastamiseks vajalikud vahendid

tualettvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. väikese lõhnaaine kontsentratsiooniga lõhnastusvahend, healõhnaline värskendav ja desinfitseeriv vedelik

2. lõhnavesi

tuareeg
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe berberi rahva liige Kesk-Saharas

2. Kesk-Sahara berberi rahva liige

tuataara
[nimisõna, substantiiv]
mõnel Uus-Meremaa väikesaarel elutsev, väliselt sisalikku meenutav roomaja

tuba
[nimisõna, substantiiv]
1. elamiseks kasutatav ruum majas või korteris

2. maja või korteri üks ruum, mille ümber on seinad

tubak
[nimisõna, substantiiv]
tubakas

tubakakollane
[omadussõna, adjektiiv]
1. pruunika varjundiga või tubaka pruukimisest kollane

2. tubaka pruukimisest kollane

tubakakott
[nimisõna, substantiiv]
1. kotike tubakaga

2. kotike tubakaga, tubakapusar

tubakaleht
[nimisõna, substantiiv]
tubakataime leht (tarvitatakse nt sigarite ja sigarettide valmistamiseks)

tubakane
[omadussõna, adjektiiv]
1. tubakapuruga koos

2. tubaka järele lõhnav

tubakanälg
[nimisõna, substantiiv]
himu suitsetada

tubakapruun
[omadussõna, adjektiiv]
hallika või kollaka varjundiga pruun, tubaka värvi pruun

tubakarull
[nimisõna, substantiiv]
rulli keeratud tubakas, hrl õhukese filterpaberi vm ümbrise sees (nt sigaret, sigar)

tubakas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Kesk- ja Lõuna-Ameerikas kasvav suurte ovaalsete, rohkesti nikotiini sisaldavate lehtedega niiskuslembene rohttaim

tubakasuits
[nimisõna, substantiiv]
sigareti, piibu vm tubakatoote suitsetamisel tekkiv suits

tubakatoode
[nimisõna, substantiiv]
tubakast valmistatud toode, mida saab suitsetada, närida, imeda või ninna tõmmata

tubakatööstus
[nimisõna, substantiiv]
tubakattöötlev ja tubakatooteid valmistav tööstusharu

tubakavaba
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus või millal ei suitsetata ega tarbita muid tubakatooteid, ilma tubakata

tubakavedelik
[nimisõna, substantiiv]
1. e-sigaretis kasutatav vedelik

2. vedelik, mida kasutatakse tubakale või selle aseainele lisamiseks

tubakaving
[nimisõna, substantiiv]
1. tubakasuits

2. selle kibe ja kange lõhn

tubakoks
[nimisõna, substantiiv]
1. oks, mis on muutunud hallikaspruuniks või kirjuks massiks ning on pulbriks hõõrutav, üks puidurikkeid

2. puidurike: kuiv, kõdunenud oks puidus

tubane
[omadussõna, adjektiiv]
toas, siseruumides tehtav, kasutatav, esinev vms

tubateater
[nimisõna, substantiiv]
1. intiimsemat laadi teatrilavastus minimalistlikus kammerlikus mängupaigas, kus puudub selge piir lava ja vaatajate vahel

2. intiimsemat laadi teatrilavastus selleks kohandatud ruumis

tuber
[nimisõna, substantiiv]
lühikeste põikpulkadega pikk peamiselt meski segamise riist

tuberkul
[nimisõna, substantiiv]
tuberkuloosi korral tekkiv köbruke

tuberkuliin
[nimisõna, substantiiv]
1. preparaat, mida kasutatakse tuberkuloosi diagnoosimiseks

2. preparaat tuberkuloosi diagnoosimiseks

tuberkuliiniproov
[nimisõna, substantiiv]
1. tuberkuliini süstimine naha sisse või hõõrumine naha pinnale, et tekkiva reaktsiooni järgi tuberkuloosi nakatumist kindlaks teha

2. tuberkuliinile reageerivuse proov

tuberkuloos
[nimisõna, substantiiv]
tuberkuloosibakteri (Kochi kepikese) tekitatud pikaldase kuluga nakkushaigus, mis kõige sagedamini kahjustab kopse

tuberkuloosiarst
[nimisõna, substantiiv]
1. tuberkuloosi diagnostika ja raviga tegelev arst

2. tuberkuloosiarst

tuberkuloosibakter
[nimisõna, substantiiv]
tuberkuloosi tekitav pulkjas bakter

tuberkuloosihaige
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes põeb tuberkuloosi

2. tuberkuloosi põdeja

tuberkuloosihaigla
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne haigla tuberkuloosihaigete raviks

tuberkuloosikepike
[nimisõna, substantiiv]
tuberkuloosi tekitav bakter, Kochi kepike

tuberkuloosivaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
tuberkuloosivastane vaktsiin

tuberkuloosivastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuberkuloosibakterite arengut pidurdav või tuberkuloosi raviv

2. tuberkuloosi levikut tõkestav

tuberkuloosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuberkuloosist tingitud, tuberkuloosile iseloomulik

2. tuberkuloosist tingitud, tuberkuloosile omane

3. tuberkuloosi põdev

tuberoos
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete lõhnavate õitega sibultaim, Eestis potilill

2. sibultaim

tubli
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese vm elusolendi kohta:) millegagi hästi hakkama saav, ootustele vastav, omadustelt millekski hea ja sobiv

2. selline, kes saab hästi hakkama, on milleski hea

tublidus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl inimese vm elusolendi kohta:) hea hakkamasaamine millegagi, tubli-olek

tublilt
[määrsõna, adverb]
(kellegi või millegi tegevusega või omadustega ühenduses:) hästi, kiitust väärivalt

tublisti
[määrsõna, adverb]
1. üsna suurel määral, küllaltki palju

2. suurel määral, palju

tubrutama
[tegusõna, verb]
1. (keerlevate) pahmakatena levima või tõusma

2. [keerlevate] pahmakatena levima v tõusma

tudeerima
[tegusõna, verb]
(kõrgkoolis) õppima

tudeng
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkoolis õppija

2. inimene, kes õpib kõrgkoolis

tudengielu
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaste elu ja tegevus ülikoolis õppimise ajal

tudengifilm
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilas(t)e loodud film (kursuse- või diplomitöö vms)

tudengikaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart, mis toimib nii üliõpilaspileti kui ka pangakaardina

tudengilaul
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilasringkondadele omane (seltskonna)laul

tudengilinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, kus on ülikool(id) ja seetõttu elab palju üliõpilasi

tudengimüts
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilase vormimüts, üliõpilase tekkel

tudengineiu
[nimisõna, substantiiv]
naisüliõpilane

tudengipõlv
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilasena elamine, nii elamise aeg

tudengipäevad
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõpilaskonna hrl mitmel järjestikusel päeval toimuv ürituste sari

2. üliõpilaskonna üritused

tudengivaim
[nimisõna, substantiiv]
tudengitele omane või iseloomulik meelsus ja tõekspidamised

tudengkond
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik üliõpilased kokku, üliõpilased kogumina

2. üliõpilased kogumina

tuder
[nimisõna, substantiiv]
1. Euraasia parasvöötmes esinev kahvatukollaste õite ja pirnjate kõdrakestega rohttaim, mida kasvatatakse õlitaimena

2. rohttaim

tuderluga
[nimisõna, substantiiv]
rannaniitudel kasvav püstise rulja varrega rohttaim

tudi
[nimisõna, substantiiv]
vanadusest väeti inimene

tudi
[nimisõna, substantiiv]
uni, magamine

tudike
[nimisõna, substantiiv]
vanadusest väeti inimene

tudile
[määrsõna, adverb]
(voodisse) magama

tudima
[tegusõna, verb]
magama

tudin
[nimisõna, substantiiv]
(vanadusest, haigusest, erutusest vm johtuv) värin või vabin, tudisemine

tudipea
[nimisõna, substantiiv]
vanadusest väeti inimene

tudisema
[tegusõna, verb]
1. (vanadusest, erutusest vms:) värisema, vabisema

2. kergelt rappuma

tudistama
[tegusõna, verb]
kehaosa vms väristama (nt haigusest, erutusest)

tud-kesksõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) umbisikulise tegumoe mineviku kesksõna (nt komplitseeritud)

tud-partitsiip
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) umbisikulise tegumoe mineviku kesksõna (nt komplitseeritud)

tudraõli
[nimisõna, substantiiv]
põldtudra seemnetest pressitud õli, mida kasutatakse nt toiduõlina või kosmeetikatoodetes

tudu
[nimisõna, substantiiv]
uni, magamine

tudule
[määrsõna, adverb]
(voodisse) magama

tuduma
[tegusõna, verb]
magama

tuff
[nimisõna, substantiiv]
1. vulkaani purskesaadustest tsementeerumisel moodustunud kivim

2. (laiemalt:) igasugune urbne ja rabe kivim

3. kivim

tugai
[nimisõna, substantiiv]
mets, mis kasvab ribana jõeorgudes Aasia kõrbelistel aladel

tugaimets
[nimisõna, substantiiv]
mets, mis kasvab ribana jõeorgudes Aasia kõrbelistel aladel

tugema
[tegusõna, verb]
toetuma, nõjatuma, tuge leidma

tugev
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese, looma kohta:) suure kehajõuga, suurt füüsilist jõudu omav või ilmutav

2. selline, kellel või millel on palju jõudu

3. vastupidav

4. suure jõuga

tugevaastmeline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõnatüve kohta seoses astmevaheldusega:) hrl 3. vältes olev või sulghäälikut, s-i sisaldav (nt haara/ma, tõbi, käsi)

tugevaimini
[määrsõna, adverb]
1. kõige tugevamal määral

2. kõige suurema jõuga

tugevajõuline
[omadussõna, adjektiiv]
tugeva jõuga, suure intensiivsusega

tugevakasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime kohta:) selline, mis kasvab kõrgeks

2. tugeva varre ja kõrrega, seisukindel

3. pookealuse kohta

4. tugeva varre või kõrrega

tugevakondiline
[omadussõna, adjektiiv]
tugeva luustikuga, tugeva kehaehitusega

tugevakoosseisuline
[omadussõna, adjektiiv]
heatasemeliste osalejate või tegijatega

tugevalt
[määrsõna, adverb]
suure jõuga, jõuliselt

tugevalõhnaline
[omadussõna, adjektiiv]
tugeva, intensiivse lõhnaga, tugevasti lõhnav

tugevamini
[määrsõna, adverb]
(millegagi võrreldes) tugevamal määral

tugevapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (jõult, olekult) üsna tugev

2. natuke (liiga) tugev

tugevasti
[määrsõna, adverb]
suure jõuga, jõuliselt

tugevatoimeline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl mingi aine kohta:) kange toimega, tugevasti mõjuv

tugevavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (jõult, olekult) üsna tugev

2. natuke (liiga) tugev

tugevdama
[tegusõna, verb]
1. tugeva(ma)ks tegema, vastupidavamaks, intensiivsemaks, kõrgetasemelisemaks muutma

2. tugevamaks või paremaks tegema

3. vastupidavamaks, võimsamaks, intensiivsemaks tegema

tugevdi
[nimisõna, substantiiv]
tugevdav saine

tugevdus
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevdamine

2. vahend tugevdamiseks

tugevdusriie
[nimisõna, substantiiv]
[vahe]riie rõiva teatud osade jäikuse suurendamiseks

tugevnema
[tegusõna, verb]
jõult, vastupidavuselt tugeva(ma)ks minema

tugevune
[omadussõna, adjektiiv]
teatava eespool mainitud tugevusega

tugevus
[nimisõna, substantiiv]
1. (mitmesuguste (füüsika)nähtuste kohta:) intensiivsus, mõjujõud, tõhusus

2. seda väljendav suurus

3. jõu olemasolu

4. tugev olek

tugevusarvutus
[nimisõna, substantiiv]
materjali tugevuse, jäikuse ja püsivuse arvutamine

tugevusomadus
[nimisõna, substantiiv]
materjali tugevust iseloomustav suurus, nt tõmbetugevus, survetugevus, murdetugevus

tugevuspiir
[nimisõna, substantiiv]
suurim pinge (või koormus), mida materjal talub ilma purunemata

tugevusvaru
[nimisõna, substantiiv]
suhe purustava pinge ja suurima kasutusel tekkida võiva pinge vahel

tugevusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
rakendusmehaanika haru, mis käsitleb materjalide mehaanilisi omadusi ja annab nende tugevusarvutuse alused

tugevvool
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmeid hõlmava voolusüsteemi üldnimetus (nt valgustehnika, elektripaigaldised)

tugi
[nimisõna, substantiiv]
1. ese, mille najal miski püsib püsti, ülal või muus soovitavas asendis

2. see, mis hoiab midagi või kedagi püsti, nii et see maha või ümber ei kuku

3. see, mille najal miski püsib

tugiala
[nimisõna, substantiiv]
kindlustatud koht või ala vägede kogunemiseks enne lahingutegevuse algust, rünnaku lähteala

tugialus
[nimisõna, substantiiv]
millelegi toeks olev alus

tugielundkond
[nimisõna, substantiiv]
elundite süsteem, mis võimaldab liikuda (luud, lihased)

tugigrupp
[nimisõna, substantiiv]
rühm inimesi mingi idee või ülesande toetamiseks

tugihark
[nimisõna, substantiiv]
hargikujuline tugi

tugiisik
[nimisõna, substantiiv]
abivajaja toetaja, abistaja või nõustaja (nt sotsiaaltöös)

tugijaam
[nimisõna, substantiiv]
mobiilside tarbeks rajatud seadmekompleks raadiosignaalide saatmiseks ja vastuvõtmiseks

tugijalg
[nimisõna, substantiiv]
jalg, millele keegi toetub

tugijuur
[nimisõna, substantiiv]
taime vart või tüve toetav lisajuur

tugikaar
[nimisõna, substantiiv]
(gooti basiilikas:) pikk tugev kaar, mis ulatub tugipiilarist üle külglöövi katuse kõrgseinani

tugikepp
[nimisõna, substantiiv]
taimele toeks olev kepp

tugikeskus
[nimisõna, substantiiv]
abistav, nõustav, toimetulekut toetav asutus

tugikodu
[nimisõna, substantiiv]
hoolekandeasutus kodus elavatele puuetega isikutele

tugikoht
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus keegi on end (sõjaliselt) kindlustanud (ka kaitsepositsiooni osa või sõjaväebaasi kohta)

2. rünnaku või edasiste vallutuste lähteala

tugikomando
[nimisõna, substantiiv]
hõredama asustusega alal tegutsev pääsetekomando

tugikonstruktsioon
[nimisõna, substantiiv]
hoone, masina vm peamine, kandev osa

tugikude
[nimisõna, substantiiv]
tugifunktsiooniga loomne kude (tihe sidekude, kõhr- ja luukude)

tugikäpp
[nimisõna, substantiiv]
ehitise, masina vm osa, mis midagi toetab, kannab või hoiab paigal

tugilaager
[nimisõna, substantiiv]
amordi, veovõlli vm toena talitlev masinaosa

tugi-liikumiselundkond
elundite süsteem, mis võimaldab liikuda (luud, lihased)

tugiliit
[nimisõna, substantiiv]
vabatahtlike ühendus (nt erivajadustega inimeste abistamiseks)

tugimaantee
[nimisõna, substantiiv]
riigi liiklustee, mis ühendab linnu omavahel ning linna põhimaanteega (Eestis nt Keila–Haapsalu)

tugimüür
[nimisõna, substantiiv]
konstruktsioon pinnase toestamiseks või erinevate tasapindade tekitamiseks ja hoidmiseks

tuginema
[tegusõna, verb]
midagi aluseks võtma, millestki lähtuma

tugiosa
[nimisõna, substantiiv]
kandev osa

tugiost
[nimisõna, substantiiv]
väärtpaberite kokkuost nende hinna tõusu esilekutsumiseks

tugipere
[nimisõna, substantiiv]
pere, kus lastekodulaps saab ajutiselt viibida (nt nädalalõppudel, suviti vm)

tugipersonal
[nimisõna, substantiiv]
töötajad, kelle tegevus toetab ettevõtte või organisatsiooni põhitegevust

tugipiilar
[nimisõna, substantiiv]
1. seina tugevdus võlvide külgsurve tasakaalustamiseks

2. seina tugevdus

tugipost
[nimisõna, substantiiv]
toeks olev post

tugipunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus keegi on end (sõjaliselt) kindlustanud (ka kaitsepositsiooni osa või sõjaväebaasi kohta)

2. rünnaku või edasiste vallutuste lähteala

tugipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. toeks olev puu

2. rõhtne puu, millele käega toetutakse

tugiraam
[nimisõna, substantiiv]
käimisraskuste puhul kasutatav toetav raam

tugiraamistik
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitist vms ümbritsev või toetav piire või tugi, kandesõrestik vms

2. tugedest, postidest koosnev kogum, kandesõrestik

tugiratas
[nimisõna, substantiiv]
hrl laste jalgrattal tasakaalu hoidmiseks mõeldud väike (äravõetav) lisaratas

tugirühm
[nimisõna, substantiiv]
rühm inimesi, kes tegutseb üht või teist laadi raskesse olukorda sattunud inimeste heaks (nt tervisehädaga, sotsiaalsete või psühholoogiliste probleemidega toimetulekuks)

tugisammas
[nimisõna, substantiiv]
see, millel miski põhineb, millele või kellele toetutakse, mis või kes on kandev jõud

tugisein
[nimisõna, substantiiv]
konstruktsioon pinnase toestamiseks või erinevate tasapindade tekitamiseks ja hoidmiseks

tugiside
[nimisõna, substantiiv]
elastne tugev (lai) side hrl lihaste või liigeste kaitseks, millegi toestamiseks või korrigeerimiseks

tugispetsialist
[nimisõna, substantiiv]
tugiteenuse osutaja, nt eripedagoog või psühholoog tavakoolis

tugistruktuur
[nimisõna, substantiiv]
1. põhitegevust toetavad struktuuriüksused asutuses

2. mingit tegevust toetav teenuste, asutuste vm võrk

tugisukk
[nimisõna, substantiiv]
elastne jalga toetav sukk, mida kantakse nt veenilaiendite vm jalavaevuste puhul

tugisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
omavahel seotud tugiteenuste kogum

tugitaim
[nimisõna, substantiiv]
teis(t)ele taime(de)le tuge pakkuv taim

tugitala
[nimisõna, substantiiv]
see, millele või kellele toetutakse, mis või kes on kandev jõud

tugitarind
[nimisõna, substantiiv]
hoone, masina vm peamine, kandev osa

tugiteenus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese toimetulekut toetav teenus, nt õpe, nõustamine

2. inimese toimetulekut toetav teenus, nt õpe, nõustamine

tugitool
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl polsterdatud, suurem ning mugav seljatoe ja käetugedega tool

2. (pehme) tool, millel on osad, kuhu saab selga ja käsi toetada

tugitoolisport
[nimisõna, substantiiv]
(spordiülekannete aktiivse jälgimise kohta)

tugitoolvoodi
[nimisõna, substantiiv]
voodiks lahtivõetav tugitool

tugiverb
[nimisõna, substantiiv]
1. tegusõna, mis ühendis toimib nimisõna toetava sõnana, on ise tähenduse poolest tühi (tähenduse annab ühendile nimisõna), väljendades ise üksnes isikut, aega vm grammatilist kategooriat (nt tegema ühendis tööd tegema, pidama ühendis kõnet pidama)

2. tegusõna, mis ühendis toimib nimisõna toetava sõnana, on ise tähenduse poolest tühi (tähenduse annab ühendile nimisõna), väljendades ise üksnes isikut, aega vm grammatilist kategooriat (nt tegema ühendis tööd tegema, pidama ühendis kõnet pidama)

tugivõrgustik
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalsetest suhetest ja asjakohastest ametnikest ning teenustest moodustuv süsteem kellegi toetamisel ja abistamisel

tugiõpe
[nimisõna, substantiiv]
1. toetatud õpe, järeleaitamine

2. õpiraskustega lapse abistamiseks

tugiõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
aine- või klassiõpetajat toetav õpetaja, kes abistab erineva keele, kultuuritausta vm erivajadustega lapsi

tugiõpilane
[nimisõna, substantiiv]
õpilane, kes pärast vastavat koolitust saab koolikaaslasi aidata ja toetada nt vägivalla vastu

tugrik
[nimisõna, substantiiv]
1. Mongoolia suurem rahaühik

2. Mongoolia rahaühik

tuhaase
[nimisõna, substantiiv]
põlenud maja jäänused, ahervaremed

tuhahelbed
[nimisõna, substantiiv]
tuhamassist eralduvad liblekesed

tuhajuhan
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

tuhakarva
[omadussõna, adjektiiv]
tuhm ja kahvatu hall, nagu eluta

tuhakast
[nimisõna, substantiiv]
1. tuhakogumise kast

2. näiteks küttekoldel

tuhakott
[nimisõna, substantiiv]
(laisa, saamatu, tuhmi inimese kohta)

tuhalabidas
[nimisõna, substantiiv]
(võimuka abielunaise kohta)

tuhaleelis
[nimisõna, substantiiv]
tuhast saadav leelis (kasutati nt vanasti seebi valmistamiseks)

tuhamägi
[nimisõna, substantiiv]
ärapõletatud põlevkivi või söe jäätmetest kuhjatud tehismägi

tuhandeaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) tuhat aastat vana või (umbes) tuhat aastat kestev

tuhandehäälne
[omadussõna, adjektiiv]
väga paljudest häältest koosnev

tuhandekesi
[määrsõna, adverb]
tuhat koos, tuhat korraga

tuhandekordistama
[tegusõna, verb]
(umbes) tuhat korda suuremaks, tuhandekordseks muutma

tuhandekordistuma
[tegusõna, verb]
(umbes) tuhat korda suuremaks, tuhandekordseks muutuma

tuhandekordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingist (endisest) tasemest, arvust vms tuhat korda suurem või rohkem

2. väga palju kordi suurem või rohkem

tuhandekordselt
[määrsõna, adverb]
mingist (endisest) tasemest, arvust vms tuhat korda suuremal määral

tuhandekroonine
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega tuhat krooni

2. väärtusega tuhat krooni

tuhandeline
[nimisõna, substantiiv]
1. rahatäht, mille väärtus on 1000 ühikut (nt 1000-drahmine)

2. paberraha mingi tuhande ühiku väärtuses

tuhandene
[nimisõna, substantiiv]
1. rahatäht, mille väärtus on 1000 ühikut (nt 1000-drahmine)

2. paberraha mingi tuhande ühiku väärtuses

tuhandenäoline
[omadussõna, adjektiiv]
(väliselt) laadilt või sisult väga mitmesugune

tuhandepealine
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) tuhandest isendist koosnev

tuhandepäine
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) tuhandest isendist koosnev

tuhandes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 1000.

2. arv: mingis järjekorras 1000. kohal

tuhandest
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
väga

tuhandik
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/1000 ehk 0,001, üks tuhandest võrdselt jagatud osast

2. murdarv 0,001

tuhane
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuhaga kaetud, tuhaga koos, tuhka sisaldav

2. tuhaga kaetud, tuhaga koos

3. tuhka sisaldav

tuhapea
[nimisõna, substantiiv]
(rumala, juhmi inimese kohta, ka halvustavalt)

tuhapilv
[nimisõna, substantiiv]
vulkaanipurskel atmosfääri paisatud suur tuhakogum

tuhaplokk
[nimisõna, substantiiv]
põlevkivituhka sisaldav ehitusplokk

tuhapoiss
[nimisõna, substantiiv]
Mulgimaal tuhkapäevaks tehtud laiskust ja mustust kehastav suur nukk, mis viidi salaja mõne teise talu ukse taha

tuhapäev
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakalendris vastlapäevale järgnev päev

tuhapüüdur
[nimisõna, substantiiv]
seade tuhaosakeste püüdmiseks põlemisgaasidest

tuhar
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest ümarast pehmest kehaosast, mis moodustavad tagumiku

tuharalihas
[nimisõna, substantiiv]
tuharat moodustav lihas vaagnavöötmes

tuharest
[nimisõna, substantiiv]
rest küttekolde põhjas

tuhasadu
[nimisõna, substantiiv]
suure hulga tuha õhkupaiskumine ja mahalangemine, hrl vulkaanipurskel

tuhasool
[nimisõna, substantiiv]
1. vees lahustuv valget värvi kaaliumi ja süsihappe sool, mida kasutatakse nt seebi ja klaasi tootmisel, varem ka kergitusainena kohevate küpsetiste (nt mee- ja siirupikookide) valmistamisel

2. kaaliumi ja süsihappe sool

tuhastama
[tegusõna, verb]
surnuid põletama (krematooriumis)

tuhastamismatus
[nimisõna, substantiiv]
1. matusetseremoonia ümber lahkunu kirstu, pärast mida surnu tuhastatakse

2. matusetseremoonia

tuhastuma
[tegusõna, verb]
tuhaks põlema

tuhastus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl surnu tuhastamise kohta)

2. tuhastamine

3. tuhastumine

tuhastusahi
[nimisõna, substantiiv]
ahi surnute tuhastamiseks (krematooriumis)

tuhasus
[nimisõna, substantiiv]
1. tuha määr aine täielikul põlemisel, aine tuhasisaldus

2. tuha määr aine täielikul põlemisel, tuhasisaldus

tuhat
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 1000 (10^3)

2. 1000

tuhatjalg
[nimisõna, substantiiv]
1. tuhatjalgsete hulka kuuluv silinderja või lameda kehaga kõdutoiduline hulkjalgne

2. hulkjalgne

tuhatjalgsed
[nimisõna, substantiiv]
hulkjalgsete alamklass, kus looma igal kerelülil viiendast alates on kaks paari jalgu

tuhatkond
[arvsõna, numeraal]
arvult umbes tuhat, tuhande ringis

tuhatkordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingist (endisest) tasemest, arvust vms tuhat korda suurem või rohkem

2. väga palju kordi suurem või rohkem

tuhatkunstnik
[nimisõna, substantiiv]
väga paljude oskustega mees

tuhatnelja
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, väga suure kiiruga

tuhatnik
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) umbes tuhandemehelist väesalka (ehk tuhatkonda) juhtinud isik Vana-Venes

2. tuhatkonna ülem Vana-Venes

tuhatoos
[nimisõna, substantiiv]
1. nõu peamiselt sigaretituha ja konide jaoks

2. väike nõu sigarettide tuha jaoks

tuhat-tulist
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, väga suure kiiruga

tuhaurn
[nimisõna, substantiiv]
anum surnu tuha säilitamiseks

tuhavesi
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuutuha leotis, aluseline vedelik, mida vanasti kasutati pesupesemisel, põrandate küürimisel ja seebikeetmisel

tuhavulkaan
[nimisõna, substantiiv]
vulkaan, mis purskab vaid tahkeid aineid

tuhaväli
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik tuhaga kaetud ala, nt põlevkivienergeetika jäätmehoidla

tuhaärastus
[nimisõna, substantiiv]
tuha ja räbu kõrvaldamine põletusseadmest

tuhh
[nimisõna, substantiiv]
tuhat

tuhh
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt spordislängis:) ind, hoog, tarm, suur otsusekindlus

tuhin
[nimisõna, substantiiv]
1. ind, õhin midagi teha

2. tegevuse hoogsus

tuhisema
[tegusõna, verb]
kiiresti, suure hooga liikuma

Ühendtegusõnad: mööda tuhisemamööda tuhisema

tuhistama
[tegusõna, verb]
kiiresti, suure hooga liikuma

tuhk
[nimisõna, substantiiv]
1. orgaanilise aine täielikul põlemisel tekkiv hallikas pulbritaoline jääk

2. hall pulber, mis jääb alles, kui miski (näiteks puud kaminas) on ära põlenud

tuhkakolmapäev
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakalendris vastlapäevale järgnev päev

tuhkama
[tegusõna, verb]
tuhka andma või ajama

tuhkapoiss
[nimisõna, substantiiv]
Mulgimaal tuhkapäevaks tehtud laiskust ja mustust kehastav suur nukk, mis viidi salaja mõne teise talu ukse taha

tuhkapäev
[nimisõna, substantiiv]
eesti rahvakalendris vastlapäevale järgnev päev

tuhkblond
[omadussõna, adjektiiv]
tuha värvi blond, hallika varjundiga blond

tuhkhall
[omadussõna, adjektiiv]
1. nõrgalt, ebamääraselt, tuha värvi (heledam) hall

2. (näo kohta:) kahvatu, ebaterve jumega

3. ebamääraselt hall

tuhkhaud
[nimisõna, substantiiv]
1. reheahju suu esine kividega piiratud süvend, kuhu tõmmati söed ja tuhk (ja kus valmistati süüa)

2. selline omaette keedukoht suveköögis

tuhkjas
[omadussõna, adjektiiv]
tuhm ja kahvatu hall, nagu eluta

tuhkjashall
[omadussõna, adjektiiv]
1. nõrgalt, ebamääraselt, tuha värvi (heledam) hall

2. (näo kohta:) kahvatu, ebaterve jumega

3. ebamääraselt hall

tuhkkuiv
[omadussõna, adjektiiv]
tuhka meenutavalt ülikuiv

tuhkliiv
[nimisõna, substantiiv]
väga peentest terakestest koosnev liiv

tuhklumi
[nimisõna, substantiiv]
tuhka meenutavalt peen ja kuiv lumi

tuhkmari
[nimisõna, substantiiv]
1. pohla meenutav roomavate varte ja punaste marjadega kääbuspõõsas, mida on kasutatud ravimtaimena

2. kääbuspõõsas

tuhkmuld
[nimisõna, substantiiv]
väga peentest terakestest koosnev muld

tuhknai
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, väga suure kiiruga

tuhknai
[nimisõna, substantiiv]
rumal, taipamatu, juhm inimene, ka sõimusõnana

tuhkne
[omadussõna, adjektiiv]
tuhm ja kahvatu hall, nagu eluta

tuhkpeen
[omadussõna, adjektiiv]
väga peen, tuhkjalt peen

tuhkpihlakas
[nimisõna, substantiiv]
Lääne-Saaremaal kasvav altpoolt valgeviltjate lehtedega haruldane pihlakas

tuhkpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikult esinev, ka ilupõõsana kasvatatav väikeste õite ning marjataoliste õunviljadega puu või põõsas

2. puu v põõsas

tuhkrukarva
[omadussõna, adjektiiv]
tuhkjashall

tuhkrunahk
[nimisõna, substantiiv]
tuhkrult saadud karusnahk

tuhksuhkur
[nimisõna, substantiiv]
väga peeneks jahvatatud suhkur

tuhkur
[nimisõna, substantiiv]
1. kastan- kuni mustjaspruun, pika saleda keha, madalate jalgadega ning kirju näoga kiskja

2. pika kehaga kiskja

tuhkur
[omadussõna, adjektiiv]
1. (peamiselt hobuse kohta:) tuhakarva hall

2. tuhakarva

tuhkvalgus
[nimisõna, substantiiv]
Kuu otseselt valgustamata pinnaosa nõrk helendus Maalt peegeldunud päikesevalguse toimel

tuhlama
[tegusõna, verb]
1. hoogsalt, hrl midagi kuskilt otsides käega (või mingi vahendiga) mingeid asju edasi-tagasi liigutama, neid pahupidi pöörama

2. tuuseldama, tuhnima

3. otsides

tuhlis
[nimisõna, substantiiv]
1. kartulimugul toiduna

2. tavaliselt pruuni koorega köögivili, mis kasvab maa all

tuhm
[omadussõna, adjektiiv]
(mingi eseme pinna, värvi kohta:) mitte kirgas, säratu, läiketu

tuhmhall
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata hall

tuhmilt
[määrsõna, adverb]
(valgusallika, valguse kohta:) vähe valgustavalt, vähe helendavalt, hämaralt või ähmaselt

tuhmipoolne
[omadussõna, adjektiiv]
üsna ebaselge, teravuseta, mitte kirgas

tuhmistama
[tegusõna, verb]
1. midagi ähmaseks, ebaselgeks, ebamääraseks tegema

2. ähmaseks muutma

tuhmistuma
[tegusõna, verb]
1. (materjali, värvi kohta:) läiget, sära, eredust, läbipaistvust kaotama

2. eredust kaotama

tuhmivõitu
[omadussõna, adjektiiv]
üsna ebaselge, teravuseta, mitte kirgas

tuhmjas
[omadussõna, adjektiiv]
üsna ebaselge, teravuseta, mitte kirgas

tuhmkollane
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata kollane

tuhmmust
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata must

tuhmpunane
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata punane

tuhmroheline
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata roheline

tuhmuma
[tegusõna, verb]
1. (materjali, värvi kohta:) läiget, sära, eredust, läbipaistvust kaotama

2. eredust kaotama

tuhmus
[nimisõna, substantiiv]
kirkuse, sära, läike puudumine

tuhmvalge
[omadussõna, adjektiiv]
läiketa, särata valge

tuhnik
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas elutsev pika saba ja kärssa meenutava koonuga imetaja

tuhnima
[tegusõna, verb]
1. mullas, pinnases uuristades seda täiesti, põhjalikult segi, pahupidi pöörama, hrl sellest midagi otsides

2. sonkides rikkuma, segi pöörama

3. sasima, räsima, tuuseldama

Ühendtegusõnad: läbi tuhnima, läbi tuhnima, ringi tuhnima, ringi tuhnima, välja tuhnima, välja tuhnima, üles tuhnimaüles tuhnima

tuhnus
[nimisõna, substantiiv]
1. rumal, taipamatu inimene

2. rumal inimene, tohman

tuhud
[nimisõna, substantiiv]
1. emaka sünnituspuhused perioodilised kokkutõmbed

2. sünnitusvalud

tuhv
[nimisõna, substantiiv]
trepi osa, millele astutakse üles- või allaminekul

tuhvel
[nimisõna, substantiiv]
kerge ja pehme jalats toas kandmiseks

tuhvlialune
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. hrl oma naise (harvem mehe) valitsuse, kontrolli all olev

2. selline mees (harvem naine)

3. oma naise valitsuse all olev

4. oma naise valitsuse all olev mees

tuhvlikangelane
[nimisõna, substantiiv]
oma naise valitsuse all olev tuhvlialune mees

tui
[nimisõna, substantiiv]
1. tiheda sulestikuga suuremapoolne lind, kes elab ka suurlinnades

2. linnades elav lind, kellel on hallid suled

tuiakas
[omadussõna, adjektiiv]
[kasvult, kogult] suur, tugev, jäme

tuiam
[nimisõna, substantiiv]
1. tuim, uimane inimene

2. tuim, uimane, mühakas inimene

tuiama
[tegusõna, verb]
1. niisama sihitult ringi käima

2. aeglaselt (ebakindlalt) liikuma

Ühendtegusõnad: ringi tuiamaringi tuiama

tuigatama
[tegusõna, verb]
korraks tuikama, tuksatama

tuige
[nimisõna, substantiiv]
1. (nõrk, tuim) valuilming, mis hrl kordub

2. selliselt valutamine

tuigerdama
[tegusõna, verb]
1. (jalgade nõtkudes) ebakindlalt kõikuma

2. sellisena vaevaliselt liikuma

3. joobnu kohta

tuikama
[tegusõna, verb]
rütmiliselt või hooti (nõrka, tuima) valu tunda andma

tuike
[nimisõna, substantiiv]
tuvi (hrl võrdlustes ühtehoidva paarikese kohta)

tuiklema
[tegusõna, verb]
südamelihase kokkutõmbumise ja lõtvumise vahelduvas rütmis pidevalt võppuma või lööma, korduvate löökidena, tuksetena tajutav olema, hrl tajutav ärevuse, pinge seisundis

tuiksoon
[nimisõna, substantiiv]
verd südamest kudedesse kandev veresoon

tuiksoonelaiend
[nimisõna, substantiiv]
veresoone seina nõrgenemisest tingitud laiem koht tuiksoonel

tuiksoonelubjastus
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mida iseloomustab arterite seinte lubjastumine, kõvastumine ja hapraks muutumine

2. haigus

tuiksoonepõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnest nakkushaigusest või allergiast tingitud arteriseinte põletik

2. arteriseinte põletik

tuikuma
[tegusõna, verb]
1. (jalgade nõtkudes) ebakindlalt kõikuma

2. sellisena vaevaliselt liikuma

3. joobnu kohta

tuim
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei tunne puudutust, valu vms, ilma tundlikkuseta

tuimalt
[määrsõna, adverb]
osavõtmatult, ükskõikselt, tundetult

tuimastama
[tegusõna, verb]
1. kehalist tundlikkust vähendama, tuimemaks muutma

2. kehapiirkonda tundetuks, tuimaks tegema

tuimasti
[nimisõna, substantiiv]
1. kehalise valu eemaldamiseks kasutatav tuimastusaine

2. valu tuimestav aine

tuimastus
[nimisõna, substantiiv]
operatsioonide ja valulike protseduuride puhul kasutatav tundlikkuse väljalülitamine nt ravimi süstimise või veeni tilgutamise või masknarkoosi abil

tuimastusvahend
[nimisõna, substantiiv]
1. kehalise valu eemaldamiseks kasutatav tuimastusaine

2. valu tuimestav aine

tuimavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
olulise omaduse poolest võrdlemisi üksluine, üsna vähe huvi, innukust äratav või tundev

tuimendama
[tegusõna, verb]
1. (hingeliselt) tuimemaks tegema, vähem tundlikuks muutma

2. tuimemaks tegema

tuimenema
[tegusõna, verb]
1. tuimemaks jääma või muutuma

2. tuimemaks jääma

tuimestama
[tegusõna, verb]
1. kehalist tundlikkust vähendama, tuimemaks muutma

2. kehapiirkonda tundetuks, tuimaks tegema

tuimesti
[nimisõna, substantiiv]
1. kehalise valu eemaldamiseks kasutatav tuimastusaine

2. valu tuimestav aine

tuimestus
[nimisõna, substantiiv]
operatsioonide ja valulike protseduuride puhul kasutatav tundlikkuse väljalülitamine nt ravimi süstimise või veeni tilgutamise või masknarkoosi abil

tuimuma
[tegusõna, verb]
tuimaks või tuimemaks jääma või muutuma

tuisakas
[omadussõna, adjektiiv]
äge, tormakas, kärsitu

tuisk
[nimisõna, substantiiv]
1. ilmastikunähtus, mida iseloomustab lahtise või sadava lume edasikandumine tuule mõjul

2. nähtus, kus tuul kannab sadavat lund kiiresti edasi

tuiskama
[tegusõna, verb]
1. (ilma kohta:) tuisune olema

2. (hrl lume kohta:) tuule mõjul hooga edasi kanduma

3. kui väljas tuiskab, siis tuul kannab sadavat lund kiiresti edasi

Ühendtegusõnad: kinni tuiskama, kinni tuiskama, mööda tuiskama, mööda tuiskama, ringi tuiskama, ringi tuiskama, sisse tuiskama, sisse tuiskama, täis tuiskama, täis tuiskama, välja tuiskamavälja tuiskama

tuisklema
[tegusõna, verb]
(kergelt) tuiskama

tuiskliiv
[nimisõna, substantiiv]
tuulega edasi kanduv, hrl luidetesse kuhjuv liiv

tuisklumi
[nimisõna, substantiiv]
tuulega edasikanduv kerge kuiv lumi, selle kiht või kuhjatis

tuiskuma
[tegusõna, verb]
täis tuiskama

tuisukott
[nimisõna, substantiiv]
kapuutsitaoline peakate

tuisulumi
[nimisõna, substantiiv]
tuulega edasikanduv kerge kuiv lumi, selle kiht või kuhjatis

tuisumärul
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuisk

tuisumöll
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev tuisk

tuisune
[omadussõna, adjektiiv]
sagedase (või lakkamatu) tuisuga, tuisku täis, tuisu võimuses olev

tuisupea
[nimisõna, substantiiv]
tormakas, läbematu, keevaline inimene

tuisupoiss
[nimisõna, substantiiv]
(isikustatult tuisu kohta)

tuisupäine
[omadussõna, adjektiiv]
tormakalt, keevaliselt, läbematult tegutsev

tuisupäiselt
[määrsõna, adverb]
tormakalt, keevaliselt, läbematult

tuisupüha
[nimisõna, substantiiv]
(päeva kohta, mil ei saa tuisu tõttu kooli või välja tööle minna)

tuisutaat
[nimisõna, substantiiv]
(isikustatult tuisu kohta)

tuisutama
[tegusõna, verb]
tuiskama panema

tuisutuul
[nimisõna, substantiiv]
tuisku tekitav tuul

tuisuvaal
[nimisõna, substantiiv]
tuisklumest kuhjunud vall

tuisuvihur
[nimisõna, substantiiv]
keerutav tuisutuul

tui-tähtpea
[nimisõna, substantiiv]
läänesaarte loopealsetel kasvav lillakate nuttis õitega rohttaim

tuiutama
[tegusõna, verb]
1. ainiti (tühjal pilgul) vahtima

2. tegevusetult või otsustada mitte osates aega mööda saatma

tujoon
[nimisõna, substantiiv]
koirohus jt taimedes sisalduv mürgine psühhotroopne aine, mis lõhnalt meenutab mentooli

tuju
[nimisõna, substantiiv]
1. meeleolu, muutlik emotsionaalne seisund

2. see, kuidas sa mingil hetkel tunned ja mõtled

tujukas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese vm elusolendi kohta:) kiiresti vahelduvate meeleoludega, muutliku meelega, tujude järgi talitav

tujukuju
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kirjamärkidest koostatud piltmärk emotsioonide väljendamiseks veebisuhtluses

tujuküllane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ürituse, sündmuse vms kohta:) head tuju tekitav või väljendav, heatujuline

2. head tuju tekitav v väljendav

3. heatujuline, rõõmus

tujusõrmus
[nimisõna, substantiiv]
sõrmus, mis muudab värvi vastavalt kehatemperatuurile ja mille puhul värvid tähistavad erinevaid emotsioone

tujuti
[määrsõna, adverb]
tujude järgi, hooti

tujutsema
[tegusõna, verb]
tujukas või halvas tujus olema

tujutu
[omadussõna, adjektiiv]
tujust ära, halvas tujus

tujutult
[määrsõna, adverb]
halva tujuga

tujutus
[nimisõna, substantiiv]
halvas tujus olemine

tukalill
[nimisõna, substantiiv]
Austraalias kasvav sinakate, valkjate või roosakate õitega puhmakujuline rohttaim, Eestis aialill

tukastama
[tegusõna, verb]
korraks (kergesti, lühidalt) uinuma, korraks magama jääma

tukastuma
[tegusõna, verb]
korraks (kergesti, lühidalt) uinuma, korraks magama jääma

tukastus
[nimisõna, substantiiv]
lühike, kerge uinak, (kerge) uni

tukat
[nimisõna, substantiiv]
1. algselt Veneetsias, hiljem paljudes Euroopa maades käibinud kuldmünt

2. kuldmünt

tukerdama
[tegusõna, verb]
1. vaevaliselt, pingutusega liikuma

2. ebakindlalt, saamatult töötama või toimetama

tukiving
[nimisõna, substantiiv]
1. tukkidest eralduv ving

2. tukkidest eralduv ving

tukk
[nimisõna, substantiiv]
otsmikule ulatuvad juuksed

tukk
[nimisõna, substantiiv]
1. (pooleldi) söele põlenud puutükk

2. tukk

tukk
[nimisõna, substantiiv]
tukastus, kerge uinak

tukkapidi
[määrsõna, adverb]
1. juustest, karvadest (nt hobusel tukast) kinni haarates või hoides

2. karvupidi

tukkuma
[tegusõna, verb]
kergelt, lühidalt või hetketi magama

tukkumistõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. unehäire, aeg-ajalt tekkiv vastupandamatu unevajadus, mis võib inimest tabada igas asendis ja tegevuses

2. haiguslik unehoog

tuks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
korduvana annab edasi (südame) tuksumist ja selle heli

tuks
[nimisõna, substantiiv]
1. südamelihase kokkutõmme

2. selle ilming, mis on tajutav südame või veresoonte kerge võpatusena

tuksatama
[tegusõna, verb]
kergelt võpatama, korraks võbelema lööma

tuksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge võpatus

2. kerge valuhoog, tuige

3. südametegevuse ilming, tukse

tukse
[nimisõna, substantiiv]
1. südamelihase kokkutõmme

2. selle ilming, mis on tajutav südame või veresoonte kerge võpatusena

tuksi
[määrsõna, adverb]
1. korrast ära mineku kohta, nt rikki, katkiseks, haigeks

2. korrast ära, rikki

tuksis
[määrsõna, adverb]
1. korrast ära, nt rikkis, katki, haige

2. korrast ära, rikkis

tukslema
[tegusõna, verb]
südamelihase kokkutõmbumise ja lõtvumise vahelduvas rütmis pidevalt võppuma või lööma, korduvate löökidena, tuksetena tajutav olema, hrl tajutav ärevuse, pinge seisundis

tuksu
[määrsõna, adverb]
1. korrast ära mineku kohta, nt rikki, katkiseks, haigeks

2. korrast ära, rikki

tuksuma
[tegusõna, verb]
südamelihase kokkutõmbumise ja lõtvumise vahelduvas rütmis pidevalt võppuma või lööma, korduvate löökidena, tuksetena tajutav olema, hrl tajutav ärevuse, pinge seisundis

tuksus
[määrsõna, adverb]
1. korrast ära, nt rikkis, katki, haige

2. korrast ära, rikkis

tuk-tuk
[nimisõna, substantiiv]
kolmerattaline mootorsõiduk Tais vm, mida kasutatakse hrl taksona

tuktukk
[nimisõna, substantiiv]
kolmerattaline mootorsõiduk Tais vm, mida kasutatakse hrl taksona

tukukott
[nimisõna, substantiiv]
varasemaaegne kiriku korjanduskott, mis oli kinnitatud pika kepi otsa

tukunui
[nimisõna, substantiiv]
1. (uimase, pikatoimelise, ka laisa inimese kohta)

2. uimane, saamatu inimene

tulareemia
[nimisõna, substantiiv]
1. näriliste nakkushaigus, millesse võivad nakatuda ka koduloomad ja inimesed

2. nakkushaigus

tulband
[nimisõna, substantiiv]
rinnatise tulp, võrepost, baluster

tulbandik
[nimisõna, substantiiv]
umbes rinnakõrgune rajatis, mis koosneb käsipuuga ühendatud pirnitaoliste postide reast (nt rõdu serval, trepi ääres)

tulbikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
tulbi õit meenutav

tulbipuu
[nimisõna, substantiiv]
1. tulpi meenutavate õitega heitlehine lehtpuu

2. lehtpuu

tuldpurskav
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl vulkaani, lohe või draakoni kohta:) tuld endast välja paiskav

tuldsülgav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (lohe vms olevuse kohta:) tuld suust välja paiskav

2. tuldpurskav

tuldvõttev
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis (kergesti) süttib

tulealtar
[nimisõna, substantiiv]
zoroastristide ohvrialus, millel põleb tuli

tulease
[nimisõna, substantiiv]
(algeline) tuletegemiskoht ehitises või looduses

tuledesära
[nimisõna, substantiiv]
küünalde, tulede vm valgusallikate helendus ja kiirgus

tulehaav
[nimisõna, substantiiv]
tule tekitatud põletushaav

tulehakatis
[nimisõna, substantiiv]
tuletegemisel alustuseks kasutatav hästi tuld võttev materjal (või aine)

tulehakatus
[nimisõna, substantiiv]
tuletegemisel alustuseks kasutatav hästi tuld võttev materjal (või aine)

tulehaldjas
[nimisõna, substantiiv]
tuld kaitsev haldjas, tule kaitsevaim

tulehark
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kaheharulise otsaga paarimeetrine puu põlevate tukkide kohendamiseks ahjus

tulehelk
[nimisõna, substantiiv]
tulevalguse peegeldus millelgi

tulehoidja
[nimisõna, substantiiv]
tule eest hoolitseja

tulejalg
[nimisõna, substantiiv]
1. umbes meetrikõrgune põrandal seisnud riist rehetoas põleva peeru hoidmiseks

2. riist põleva peeru hoidmiseks

tulejoon
[nimisõna, substantiiv]
1. (lasketiirus, väljal:) joon või ala, millelt toimub laskmine

2. joon, millelt toimub laskmine

tulejuga
[nimisõna, substantiiv]
purskuv, liikuv tuleleek vm valgusvoog

tulejuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
kaudtulerelvade tule suunamine

tulejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb tuld

tulejutt
[nimisõna, substantiiv]
liikuv tuleleegi põhjustatud hele triip (hrl taevas)

tulejõud
[nimisõna, substantiiv]
relva või väeüksuse võime tekitada vastasele oma tulega kahjustusi

tulejärv
[nimisõna, substantiiv]
(Piiblis:) tule ja väävli järv põrgus kui igavene häving

tulek
[nimisõna, substantiiv]
1. elusolendi või objekti lähenev liikumine

2. ajaliselt kättejõudmine

3. see, kui keegi või miski liigub kellelegi või millelegi lähemale

tulekahi
[nimisõna, substantiiv]
1. kontrolli alt väljunud, kahju põhjustav põlemine

2. tuli, mis levib kiiresti ning hävitab hooneid ja puid

tulekahju
[nimisõna, substantiiv]
1. kontrolli alt väljunud, kahju põhjustav põlemine

2. tuli, mis levib kiiresti ning hävitab hooneid ja puid

tulekahjumärk
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoonkonnast lähtuv sinakaspunane healoomuline kasvaja

2. sinakaspunane kasvaja

tulekahjuoht
[nimisõna, substantiiv]
tulekahju tekkimise oht

tulekaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone kaitsmine tulekahju eest

2. vastavad seadmed

tulekaitseriba
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk kitsas ala metsas, mis on vabastatud tuldvõtvast pinnakihist, et tagada metsa tuleohutus

2. tuldvõtvast pinnakihist vabastatud riba

tulekarva
[omadussõna, adjektiiv]
väga ere, kiiskavalt punane, tuleleegi värvi

tulekeel
[nimisõna, substantiiv]
keelt meenutav tuleleegi osa

tulekeeris
[nimisõna, substantiiv]
tuleleekide keeris

tulekera
[nimisõna, substantiiv]
helendav või leegitsev kerajas objekt (sageli taevas vaadeldavana)

tulekindel
[omadussõna, adjektiiv]
süttimatu või kõrgel temperatuuril sulamatu

tulekindlus
[nimisõna, substantiiv]
materjalide omadus kõrgel temperatuuril mitte süttida või sulada

tulekindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustus tulekahjude vastu

tulekiri
[nimisõna, substantiiv]
helendav valguskiri

tulekivi
[nimisõna, substantiiv]
1. ränidioksiidist koosnev muguljas orgaaniline aine, kvartsi teisend

2. ränikivi

tulekivilukk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne relvalukk, milles püssirohu süütas kukele kinnitatud ränikivi löök vastu tulerauda

tuleklaas
[nimisõna, substantiiv]
päikesekiiri koondav lääts tule süütamiseks

tulekolle
[nimisõna, substantiiv]
tule tekke- või levikukoht tulekahjus, tulekahju kolle

tulekuaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil kuhugi kohale jõuatakse

tulekultus
[nimisõna, substantiiv]
kultus, kus austamisobjektiks on tuli või tulehaldjas (nt vanadel roomlastel, pärslastel)

tulekummardaja
[nimisõna, substantiiv]
tulekultusega seotud isik, tule usundiline austaja

tulekummardamine
[nimisõna, substantiiv]
tulekultus, tule usundiline austamine

tulekustuti
[nimisõna, substantiiv]
algava või väikese tulekahju kustutamise seade

tulekustutus
[nimisõna, substantiiv]
1. tule kustutamine (tulekahjul)

2. tulekahjul

tulekustutusaine
[nimisõna, substantiiv]
(tulekahju kustutamiseks, nt süsinikdioksiid)

tulekustutustekk
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsest riidest valmistatud vaip põlengu lämmatamiseks

tulekustutusvahend
[nimisõna, substantiiv]
seade, tööriist vm vahend, mida kasutatakse tulekustutustöödel

tulekuvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
valmis tulema, tulekuks valmis

tulelaev
[nimisõna, substantiiv]
ankurdatud laev, mis annab teistele laevadele märku ohtlikust kohast või laevatee käänukohast

tuleleek
[nimisõna, substantiiv]
tuli, leek

tuleliin
[nimisõna, substantiiv]
vastasega kokkupuutumise ala sõjatandril, rinne või eesliin

tulelont
[nimisõna, substantiiv]
1. põlemisel, plahvatusest vm moel tekkiv pikk tulejuga või -keeris

2. tulekeeris põlengutes, tulekahjudel

tulelukk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne relvalukk, milles püssirohu süütas kukele kinnitatud ränikivi löök vastu tulerauda

tulelõke
[nimisõna, substantiiv]
1. leegitsedes põlev hrl väiksem kogus puid, hagu ja muud põlevat materjali

2. hunnik põlevaid puid, tavaliselt väljas

tulelõõm
[nimisõna, substantiiv]
tugevasti leegitsev tuli

tulelöök
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu, tugev suurtüki- (või miinipilduja)tuli mingi sihtmärgi pihta

tulelöömine
[nimisõna, substantiiv]
tulerauaga lüües tulekivist tule saamine

tulem
[nimisõna, substantiiv]
1. konkreetne tulemus

2. konkreetne tulemus

tulema
[tegusõna, verb]
1. lähenedes, lähemale liikuma

2. kõneleja suhtes lähemale või lähemal asuva koha poole liikuma

Ühendtegusõnad: alla tulema, alla tulema, esile tulema, esile tulema, ette tulema, ette tulema, juurde tulema, juurde tulema, järele tulema, järele tulema, järgi tulema, järgi tulema, kaasa tulema, kaasa tulema, kokku tulema, kokku tulema, kätte tulema, kätte tulema, külge tulema, külge tulema, lahti tulema, lahti tulema, ligi tulema, ligi tulema, läbi tulema, läbi tulema, maha tulema, maha tulema, peale tulema, peale tulema, sisse tulema, sisse tulema, tagasi tulema, tagasi tulema, täis tulema, täis tulema, vahele tulema, vahele tulema, vastu tulema, vastu tulema, välja tulema, välja tulema, ära tulema, ära tulema, üles tulema, üles tulema, üle tulemaüle tulema

tulema
[tegusõna, verb]
1. vaja olema, kohustatud või sunnitud olema

2. olema sunnitud või kohustatud midagi tegema

Ühendtegusõnad: alla tulema, alla tulema, esile tulema, esile tulema, ette tulema, ette tulema, juurde tulema, juurde tulema, järele tulema, järele tulema, järgi tulema, järgi tulema, kaasa tulema, kaasa tulema, kokku tulema, kokku tulema, kätte tulema, kätte tulema, külge tulema, külge tulema, lahti tulema, lahti tulema, ligi tulema, ligi tulema, läbi tulema, läbi tulema, maha tulema, maha tulema, peale tulema, peale tulema, sisse tulema, sisse tulema, tagasi tulema, tagasi tulema, täis tulema, täis tulema, vahele tulema, vahele tulema, vastu tulema, vastu tulema, välja tulema, välja tulema, ära tulema, ära tulema, üles tulema, üles tulema, üle tulemaüle tulema

tulema
[määrsõna, adverb]
kusagilt ära

Ühendtegusõnad: alla tulema, alla tulema, esile tulema, esile tulema, ette tulema, ette tulema, juurde tulema, juurde tulema, järele tulema, järele tulema, järgi tulema, järgi tulema, kaasa tulema, kaasa tulema, kokku tulema, kokku tulema, kätte tulema, kätte tulema, külge tulema, külge tulema, lahti tulema, lahti tulema, ligi tulema, ligi tulema, läbi tulema, läbi tulema, maha tulema, maha tulema, peale tulema, peale tulema, sisse tulema, sisse tulema, tagasi tulema, tagasi tulema, täis tulema, täis tulema, vahele tulema, vahele tulema, vastu tulema, vastu tulema, välja tulema, välja tulema, ära tulema, ära tulema, üles tulema, üles tulema, üle tulemaüle tulema

tulemaalane
[nimisõna, substantiiv]
Tulemaa indiaani päritolu algasukas

tulemasin
[nimisõna, substantiiv]
1. kompaktne, hrl taskus kantav seade tule saamiseks

2. süüteseadis

tulemasinakivi
[nimisõna, substantiiv]
tulemasinas kasutatav erilisest sulamist kivike tule saamiseks

tulemeri
[nimisõna, substantiiv]
(hiiglasliku tulekahju või paljude valgusallikana säravate tulede kohta)

tulemkeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, millesse tõlgitakse

tulemus
[nimisõna, substantiiv]
1. (sihikindla) tegevuse või mingi protsessi tagajärg

2. mingi tegevuse (soovitud) tagajärg

3. mingis võistluses saavutatud koht

tulemusel
millegi tõttu, millestki põhjustatuna

tulemusjuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
strateegiline, kogu organisatsiooni hõlmav protsess, mis eesmärkide saavutamiseks keskendub meeskondade tulemuslikkuse tõstmisele

tulemuskonto
[nimisõna, substantiiv]
tulude ja kulude konto, mis väljendab ettevõtte kasumit või kahjumit

tulemuslik
[omadussõna, adjektiiv]
häid tulemusi andev, soovitud tulemuseni viiv

tulemuslikult
[määrsõna, adverb]
häid tulemusi andvalt, edukalt

tulemuspalk
[nimisõna, substantiiv]
põhipalgale lisanduv tasuosa, mida makstakse töö tulemuslikkuse eest

tulemusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
häid tulemusi andev

tulemusrikkalt
[määrsõna, adverb]
häid tulemusi andvalt, edukalt

tulemusrohke
[omadussõna, adjektiiv]
häid tulemusi andev

tulemustasu
[nimisõna, substantiiv]
põhipalgale lisanduv tasuosa, mida makstakse töö tulemuslikkuse eest

tulemägi
[nimisõna, substantiiv]
1. purskesaadustest koosnev koonusjas või kuplitaoline mägi, millest purskub Maa sisemusest pidevalt või ajuti laavat, tuhka, kuuma gaasi, auru või kive

2. koonusjas mägi, millest purskub laavat

tulemärk
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoonkonnast lähtuv sinakaspunane healoomuline kasvaja

2. sinakaspunane kasvaja

tulemöll
[nimisõna, substantiiv]
suur tulekahi, suurejooneline ilutulestik vms

tulemühin
[nimisõna, substantiiv]
tugeva põlemise müha

tulemüür
[nimisõna, substantiiv]
tark- või riistvara, mis kaitseb kohtvõrku volitamata sissetungi eest

tuleneelaja
[nimisõna, substantiiv]
tuleneelamise trikki etendav illusionist

tulenema
[tegusõna, verb]
1. põhjustatud, tingitud olema

2. millestki põhjustatud, tingitud olema

tulenevalt
[määrsõna, adverb]
tingituna

tulenool
[nimisõna, substantiiv]
põlev nool

tulenui
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisaegne) püss

2. püss

tuleoht
[nimisõna, substantiiv]
tulekahju tekkimise oht

tuleohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergesti süttiv

2. suure tõenäosusega põlengut põhjustav

tuleohutu
[omadussõna, adjektiiv]
süttimise või põlengu tekkimise suhtes ohutu

tuleohutus
[nimisõna, substantiiv]
1. tuleohutu olukord

2. tuleohu vältimine

tuleohutusalane
[omadussõna, adjektiiv]
tuleohutusvaldkonnaga seotud

tuleohutuseeskiri
[nimisõna, substantiiv]
reeglistik tuleohu vältimiseks

tuleohutuspaigaldis
[nimisõna, substantiiv]
seade või tehnosüsteem, mis on mõeldud tulekahju avastamiseks, tule ja suitsu leviku takistamiseks ning ohutuks evakuatsiooniks ja päästetööks

tuleohver
[nimisõna, substantiiv]
1. ohverdusviis, mille puhul ohvriloom (või inimene) altaril põletatakse

2. selliselt ohverdatu

tulepaak
[nimisõna, substantiiv]
tuletorni laadi, kuid sellest väiksema nähtavuskaugusega ehitis

tulepaiste
[nimisõna, substantiiv]
1. elavast tulest leviv soojus (ja valgus)

2. tulest leviv soojus (ja valgus)

tulepesa
[nimisõna, substantiiv]
tule tekke- või levikukoht tulekahjus, tulekahju kolle

tulepoi
[nimisõna, substantiiv]
plinkiva valgustusseadega poi

tulepositsioon
[nimisõna, substantiiv]
(ettevalmistatud, kindlustatud) koht, kust tulistatakse

tulepragin
[nimisõna, substantiiv]
põlemise pragin

tuleproov
[nimisõna, substantiiv]
(esimene) tõsine, kellegi (või millegi) vastupidavust ja sobivust osutav sündmus või olukord

tulepulk
[nimisõna, substantiiv]
tuletegemise vahend, nt magneesiumpulk, piki mida tõmmates tekitatakse sädemeid

tulepunkt
[nimisõna, substantiiv]
tulistamiseks, tulelöögi andmiseks ettevalmistatud koht

tulepuu
[nimisõna, substantiiv]
tuletegemiseks kasutatav puu

tulepüsiv
[omadussõna, adjektiiv]
süttimatu või kõrgel temperatuuril sulamatu

tulepüsivus
[nimisõna, substantiiv]
materjalide omadus kõrgel temperatuuril mitte süttida või sulada

tulerahe
[nimisõna, substantiiv]
äge, lakkamatu tulistamine

tuleratas
[nimisõna, substantiiv]
ilutulestiku raketist tekkiv pöörlev tuledega rõngas

tuleraud
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, peamiselt kringlikujuline rauast või terasest riist, mida vastu tulekivi lüües saadakse süütamiseks vajalik säde

2. rauast riist, millega sai vastu tulekivi lüües tuld teha

tuleriba
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, mida väeüksus hoiab tule all

tuleriist
[nimisõna, substantiiv]
relv, mille haavlilaeng, kuul, miin, mürsk vm paiskub rauaõõnest välja püssirohu vm lõhkeaine plahvatusel tekkinud gaaside survel

tuleriit
[nimisõna, substantiiv]
1. suur hunnik puid vm kellegi või millegi sellel põletamiseks

2. see põlevana

tulerinne
[nimisõna, substantiiv]
tule liikumise riba (nt metsatulekahjus)

tuleristsed
[nimisõna, substantiiv]
esimene osavõtt lahingust vm tegevusest

tuleroog
[nimisõna, substantiiv]
1. miski ärapõletatav või ärapõlev

2. selle kohta, mis ära põleb

tulerull
[nimisõna, substantiiv]
järk-järgult kaugemale kantav suurtükituli oma ründavate üksuste ees

tulerõngas
[nimisõna, substantiiv]
ala, mida ringina ümbritseb vulkaanide ala

tulesammas
[nimisõna, substantiiv]
sambana kerkiv tuleleek

tulesektor
[nimisõna, substantiiv]
(kuulipildujale, suurtükile) otsesihtimisega tulistamiseks määratud maastikulõik

tulesilm
[nimisõna, substantiiv]
pimeduses valgusallikana paistev tuli

tuleskulptuur
[nimisõna, substantiiv]
puust, kuivast heinast vm materjalist ehitatud skulptuur, mis sündmuse osana süüdatakse põlema

tulestik
[nimisõna, substantiiv]
1. pürotehniliste vahenditega tekitatavad valgus-, suitsu- ja heliefektid

2. meelelahutuseks mõeldud raketid, mis kõrgel õhus värviliste tulede ja valju heliga plahvatavad

tulesurm
[nimisõna, substantiiv]
1. surm tule läbi (nt tulekahjus, tuleriidal)

2. surm tule läbi

tulesõnad
[nimisõna, substantiiv]
nõidussõnad tulekahjule piiri panemiseks

tulesäde
[nimisõna, substantiiv]
1. üliväike põleva või hõõguva aine osake

2. (hrl võrdlustes elavaloomulise inimese kohta)

tulesära
[nimisõna, substantiiv]
küünalde, tulede vm valgusallikate helendus ja kiirgus

tulesüütaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (olümpia-, laulupeo)tuld süütav inimene

2. tulekahju põhjustaja

3. süütaja

tuletael
[nimisõna, substantiiv]
1. seen, mis kasvab lehtpuude surnud tüvedel, kändudel ja mahalangenud puudel ning mis põhjustab puidumädanikku

2. puidumädanikku põhjustav seen

tuletaelik
[nimisõna, substantiiv]
lehtpuudel kasvav pruun seen, mis tekitab valgemädanikku

tuletama
[tegusõna, verb]
1. mõttetegevuse teel midagi looma, moodustama või järeldama millegi olemasoleva alusel

2. valemit, teoreemi

tuletangid
[nimisõna, substantiiv]
tangid süte keeramiseks, millegi tulest haaramiseks vm

tuletants
[nimisõna, substantiiv]
etenduskunsti liik, kus visuaalne efekt luuakse käes hoitavate põlevate tõrvikute vms vahendite abil

tuletekk
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsest riidest valmistatud vaip põlengu lämmatamiseks

tuletikk
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest otsast süüteseguga kaetud pulgake tule tekitamiseks

2. õhuke piklik pulk, millega saab tuld süüdata

tuletis
[nimisõna, substantiiv]
matemaatilise funktsiooni väärtuse muutumise kiirus funktsiooni argumendi muutumisel

tuletistehing
[nimisõna, substantiiv]
tehing, millega pooled vahetavad riske, et neid vähendada (nt loobub üks tehingupool riskist, mida soovib maandada, ja saab asemele riski, millest teine tehingupool soovib loobuda)

tuletisväärtpaber
[nimisõna, substantiiv]
lepinguline väärtpaber (nt optsioon, futuur), mille väärtus sõltub väärtpaberi aluseks oleva vara hinna muutumisest

tuletoetus
[nimisõna, substantiiv]
vägede lahingutegevuse toetamine suurtükkide ja miinipildujate või lennuväe tulega

tuletorm
[nimisõna, substantiiv]
(eriti suure hävitusjõuga tulekahju kohta)

tuletorn
[nimisõna, substantiiv]
laevasõidu ohutust tagav ja orienteerumist kergendav tornikujuline ehitis, mille tipus on tugev valgusallikas

tuletornivaht
[nimisõna, substantiiv]
tuletorni ja selles põleva tule järele valvav isik

tuletukk
[nimisõna, substantiiv]
1. (pooleldi) söele põlenud puutükk

2. tukk

tuletuma
[tegusõna, verb]
millestki tulenema

tuletungal
[nimisõna, substantiiv]
(käes hoitav) lahtise tulega valgusallikas

tuletus
[nimisõna, substantiiv]
uute sõnade moodustamine liidete abil

tuletusalus
[nimisõna, substantiiv]
sõna või tüvi, mis tuletamisel aluseks on

tuletusliide
[nimisõna, substantiiv]
sõnaosa, mille abil tuletatakse uusi sõnu või tüvesid (nt -lik, eba-, -ta-)

tuletuslik
[omadussõna, adjektiiv]
millestki tuletatud, tuletuspõhine

tuletusmall
[nimisõna, substantiiv]
eeskujuks olev viis uute sõnade moodustamiseks

tuletusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õpetus keele sõnatuletuse struktuurist

tuletõke
[nimisõna, substantiiv]
1. tulekahju levimist tõkestav tarind hoones (nt tulemüür, tulekindel vahelagi)

2. tulekahju levimist takistav tarind hoones

tuletõkestus
[nimisõna, substantiiv]
tulekahju leviku tõkestamine

tuletõkestusriba
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk kitsas ala metsas, mis on vabastatud tuldvõtvast pinnakihist, et tagada metsa tuleohutus

2. tuldvõtvast pinnakihist vabastatud riba

tuletõkkekardin
[nimisõna, substantiiv]
tulekindlast materjalist paigaldis, mis võimaldab tulekahju korral sulgeda suuri avausi ning piirata suitsu ja tule levikut hoonetes

tuletõkkesein
[nimisõna, substantiiv]
sein, mis tulekahju korral takistab teatud aja jooksul tule levikut ühest ruumist teise

tuletõkkesektsioon
[nimisõna, substantiiv]
ehitise osa, mis on teistest ehitise osadest eraldatud nii, et tule levik välja- ja sissepoole seda ehitise osa on takistatud

tuletõkkeuks
[nimisõna, substantiiv]
isesulguv uks, mis tulekahju korral takistab teatud aja jooksul tule levikut ühest ruumist teise

tuletõrje
[nimisõna, substantiiv]
1. tulekahjude kustutamise ja ennetusega tegelev organisatsioon

2. selle allüksus

3. organisatsioon, mille liikmed on treenitud tulekahjusid kustutama

tuletõrjeauto
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne tuletõrjevahendite ja veepaagiga varustatud auto

tuletõrjedepoo
[nimisõna, substantiiv]
ehitis tuletõrjeautode ja muu tuletõrjetehnika hoidmiseks

tuletõrjehüdrant
[nimisõna, substantiiv]
seade välisveevõrgust vee võtmiseks tulekahju korral

tuletõrjeinspektor
[nimisõna, substantiiv]
hoonete vms tuleohutust üle vaatav isik

tuletõrjekiiver
[nimisõna, substantiiv]
kiiver, mida kannab tuletõrjuja

tuletõrjekomando
[nimisõna, substantiiv]
tuletõrjujate rühm (tuletõrje allüksus)

tuletõrjelennuk
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne tuletõrjevahendite ja veemahutiga varustatud lennuk

tuletõrjemaja
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalne hoone tuletõrjeautode, varustuse ja valvemeeskonna jaoks

2. tuletõrjehoone

tuletõrjemeeskond
[nimisõna, substantiiv]
tuletõrjujate üksus tulekahju kustutamisel

tuletõrjemuuseum
[nimisõna, substantiiv]
tuletõrjega seotut tutvustav muuseum

tuletõrjepealik
[nimisõna, substantiiv]
tuletõrjekomando vm tuletõrje(all)üksuse juht

tuletõrjepump
[nimisõna, substantiiv]
tulekahju kustutamisel vee saamiseks kasutatav (statsionaarne) pump

tuletõrjeredel
[nimisõna, substantiiv]
redel tuletõrjujate tõusuks tulekahjukohale ning inimeste päästmiseks

tuletõrjesignalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
signalisatsioon hoones tulekahju kiireks avastamiseks ja tuletõrjele teadaandmiseks

tuletõrjesport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mille põhieesmärk on tuletõrjealase meisterlikkuse arendamine

tuletõrjeteenistus
[nimisõna, substantiiv]
päästeteenistuse üksus, mis organiseerib tuletõrjetöid

tuletõrjevahend
[nimisõna, substantiiv]
seade, tööriist vm vahend, mida kasutatakse tulekustutustöödel

tuletõrjevoolik
[nimisõna, substantiiv]
tulekahju puhul vee suunamiseks kasutatav voolik

tuletõrjevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus tuletõrjespordis

tuletõrjeühing
[nimisõna, substantiiv]
vabatahtliku tuletõrje organisatsioon

tuletõrjuja
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalse ettevalmistusega isik, kes kustutab tulekahjusid ning teeb tuleohutusalast selgitustööd

2. inimene, kelle töö on tulekahjusid kustutada

tuletõrjuja-päästja
[nimisõna, substantiiv]
1. tuletõrjuja ja päästja tööd ühendav kutse

2. sellele vastav ametikoht

tulev
[omadussõna, adjektiiv]
1. (aja kohta:) käesolevale, praegusele vahetult järgnev

2. järgmine

tuleva-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
järgmisel, eesoleval aastal esinev või toimuv

tulevaasta
[määrsõna, adverb]
tuleval, järgmisel aastal

tulevahetus
[nimisõna, substantiiv]
vastastikune tulistamine

tulevalge
[nimisõna, substantiiv]
tulevalgus

tulevalgel
[määrsõna, adverb]
lambi põledes, valguse käes

tulevalgele
[määrsõna, adverb]
lambi- või muu valguse kätte

tulevalgus
[nimisõna, substantiiv]
1. tuleleegist, lambist vm põlemisest lähtuv valgus

2. tule põlemise valgus

tulevall
[nimisõna, substantiiv]
järk-järgult kaugemale kantav suurtükituli oma ründavate üksuste ees

tulevalve
[nimisõna, substantiiv]
tule järele valvamine

tulevalvetorn
[nimisõna, substantiiv]
vaatetorn metsatulekahjude avastamiseks

tulevalvur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes valvab, et põlenguid ei tekiks

tulevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. tulevikus esinev, toimuv vms

2. tulevikus esinev

tulevik
[nimisõna, substantiiv]
1. praegusajale järgnev, tulev aeg

2. elu, nähtused, sündmused selles

3. aeg, mis tuleb (aga pole veel käes) ja sündmused, mis siis toimuvad

tulevikuinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. tulevikus elama hakkav inimene

2. tulevikule orienteeritud inimene

tulevikulinn
[nimisõna, substantiiv]
suurejooneliste ehitiste ja uudsete lahendustega linn tulevikus

tulevikulootus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi teostumise võimalusele rajatud usk, millelegi tulevikus toimuvale rajatud lootus

2. tulevikule rajatud lootus[ed]

tulevikumees
[nimisõna, substantiiv]
1. mingil alal heade eeldustega isik, kellelt tulevikus loodetakse palju (nt noor sportlane, teadlane)

2. isiku kohta, kellest tulevikus loodetakse väga palju

tulevikumuusika
[nimisõna, substantiiv]
(millegi kohta, mis ehk tulevikus teoks saab)

tulevikunägemus
[nimisõna, substantiiv]
ettekujutus, kujutlus tulevikust

tulevikuperspektiiv
[nimisõna, substantiiv]
tulevikuga seotud võimalus

tulevikupilt
[nimisõna, substantiiv]
konkreetne kujutlus(pilt) tulevikust

tulevikuplaan
[nimisõna, substantiiv]
plaan, kavatsus tulevikuks

tulevikusuund
[nimisõna, substantiiv]
edaspidise arenemise, tegevuse suund

tulevikusuundumus
[nimisõna, substantiiv]
edaspidise arenemise, tegevuse suund

tulevikuteadus
[nimisõna, substantiiv]
tulevikus arenev, tulevikule omane teadus(haru)

tulevikutrend
[nimisõna, substantiiv]
edaspidise arenemise, tegevuse suund

tulevikuunistus
[nimisõna, substantiiv]
unistus tuleviku suhtes

tuleviku-uurija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tegeleb inimkonna tuleviku prognoosimisega ning valdkondade võimalike arengute analüüsimisega

tuleviku-uuringud
[nimisõna, substantiiv]
1. uurimisvaldkond, mis tegeleb inimkonna tuleviku prognoosimisega ning valdkondade võimalike arengute analüüsimisega

2. tulevikuprognoosidega tegelev uurimisvaldkond

tulevikuvisioon
[nimisõna, substantiiv]
ettekujutus, kujutlus tulevikust

tulevikuväljavaade
[nimisõna, substantiiv]
tulevikuga seotud võimalus

tulevikuühiskond
[nimisõna, substantiiv]
tulevikus esinev, sellele omane ühiskond

tulevärk
[nimisõna, substantiiv]
1. pürotehniliste vahenditega tekitatavad valgus-, suitsu- ja heliefektid

2. meelelahutuseks mõeldud raketid, mis kõrgel õhus värviliste tulede ja valju heliga plahvatavad

tuleõnnetu
[nimisõna, substantiiv]
tuleõnnetuse läbi kannatanu

tuleõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
1. kontrolli alt väljunud, kahju põhjustav põlemine

2. tuli, mis levib kiiresti ning hävitab hooneid ja puid

tuli
[nimisõna, substantiiv]
1. leegiga põlemise ilming, mille juures eraldub valgust ja soojust

2. see, kui miski põleb leegiga, nii et sealt tuleb valgust ja soojust

3. lõke

tuli
väga, äärmiselt, ülimalt

tuliastel
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Euroopast ja Aasiast pärinev hrl erepunaste viljadega igihaljas astlaline lehtpõõsas, Eestis ilupõõsas

2. erepunaste viljadega igihaljas lehtpõõsas

tulihapu
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt hapu

tulihing
[nimisõna, substantiiv]
tulihingeline inimene

tulihingeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes on millelegi kirglikult pühendunud

2. seda väljendav

3. innukas, aateline, millelegi pühendunud

tulihänd
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvapärimuses nõiduslik olend, kes on valmistatud vanadest esemetest vm ning kes tule- või sädemejoana ringi lennates vara kokku veab (nt vilja, rõivaid, raha)

2. lennates vara kokku vedav müütiline olend

tulijook
[nimisõna, substantiiv]
1. (viina, piirituse vm kange alkoholi kohta)

2. viina vm alkoholi kohta

tulikallis
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga palju raha maksev, äärmiselt kallis

2. väga, eriliselt palju maksev

tulikas
[nimisõna, substantiiv]
paljuliigiline mürgine hrl kollaste õitega rohttaim

tulikiri
[nimisõna, substantiiv]
elektritabloo, neoonreklaami vms valgustatud kiri

tulikollane
[omadussõna, adjektiiv]
väga eredalt, kiiskavalt kollane

tulikuiv
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt kuiv

tulikuum
[omadussõna, adjektiiv]
väga kuum, väga palav

tulikülm
[omadussõna, adjektiiv]
väga, põletavalt külm

tuliliilia
[nimisõna, substantiiv]
tulipunaste õitega liilia, aiailutaim

tulilill
[nimisõna, substantiiv]
paljuliigiline mürgine hrl kollaste õitega rohttaim

tulilind
[nimisõna, substantiiv]
1. müütiline kireva sulestikuga lind

2. müütiline lind

tuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. põletavalt, kõrvetavalt kuum

2. temperatuurilt tavalisest palju kõrgem

3. väga kuum

4. põletavalt, kõrvetavalt kuum, väga kuum

tulinelk
[nimisõna, substantiiv]
1. säravate õitega aiailutaim

2. aiailutaim

tuliohakas
[nimisõna, substantiiv]
jäät- ja karjamaadel kasvav teravalt torkav naaskeljate lehetippudega ohakas

tulioks
[nimisõna, substantiiv]
1. ihedalt puu ligi kasvanud oks, mis ulatub pikalt puu sisse, üks puidurikkeid

2. puidurike

tulipalav
[omadussõna, adjektiiv]
väga kuum, väga palav

tulipalavalt
[määrsõna, adverb]
kiirustades, tormakalt

tulipart
[nimisõna, substantiiv]
1. väikese hane suurune roostepunase sulestikuga veelind, Eestis eksikülaline

2. roostepunase sulestikuga veelind

tulipea
[nimisõna, substantiiv]
1. (ulja, ettevõtliku, hulljulge inimese kohta)

2. uljaspea, tulipäine inimene

tulipunane
[omadussõna, adjektiiv]
säravalt, kirkalt punane

tulipunkt
[nimisõna, substantiiv]
1. (ägeda, pingelise) tähelepanu, tegevuse vm keskpunkt

2. tähelepanu, tegevuse vm keskpunkt, fookus

tulipäine
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga kiiresti, hrl mõtlematult, hulljulgelt tegutsev

2. uljas, ettevõtlik, hulljulge

tulipäisus
[nimisõna, substantiiv]
väga kiire, hrl mõtlematu, hulljulge tegutsemine

tulirelv
[nimisõna, substantiiv]
relv, mille haavlilaeng, kuul, miin, mürsk vm paiskub rauaõõnest välja püssirohu vm lõhkeaine plahvatusel tekkinud gaaside survel

tulirelvapass
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis tõendab õigust kanda tulirelva või toimetada edasi laskemoona riigi territooriumil või (Euroopa Liidus) üle riigipiiri

tuliriisikas
[nimisõna, substantiiv]
ookerhalli kübaraga põletavalt kibeda maitsega seen

tulirullid
[nimisõna, substantiiv]
troopika avameres kolooniana elavad helendavad putukad

tuliselt
[määrsõna, adverb]
1. suure innu või hooga

2. kirglikult, ägedalt

3. tundeküllaselt

4. kirglikult

tulisilmne
[omadussõna, adjektiiv]
kirglike, säravate silmadega

tulisoolane
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt soolane

tulistama
[tegusõna, verb]
1. tulirelvast kuuli, mürsku vm lendu paiskama, rakettrelva või ilutulestikurakette välja lennutama

2. kuuli või raketiga tabama

3. tegema nii, et relvast lendab kuul välja

Ühendtegusõnad: alla tulistama, alla tulistama, vastu tulistama, vastu tulistama, välja tulistamavälja tulistama

tulistamine
[nimisõna, substantiiv]
1. tulirelva(de)st laskmine, tulistamisega hävitamine

2. see, kui relva(de)st lastakse

3. tulirelvadest laskmine

tulistjalu
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, väga suure kiiruga

tulistuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
tulistamiseks, tulelöögi andmiseks ettevalmistatud koht

tulistvalu
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, väga suure kiiruga

tulitama
[tegusõna, verb]
valust, väsimusest vm ärritusest kuumav ning valulev või hell olema

tuliterav
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga terav, väga hästi lõikav

2. väga terav, väga vahe

tulitige
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt tige

tuliuus
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti uus

tulivalus
[omadussõna, adjektiiv]
väga, põletavalt valus

tulivesi
[nimisõna, substantiiv]
(viina või piirituse kohta)

tulivihane
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt vihane

tuliürt
[nimisõna, substantiiv]
1. punaste huulõitega stepitaim

2. stepitaim

tull
[nimisõna, substantiiv]
1. paadi parda küljes olev puupulk või raudhark, millele toetub sõudmisel aer

2. aeru tugi paadi parda küljes

tulme
[nimisõna, substantiiv]
muuseumisse jõudnud esemete kogum, muuseumikogude juurdekasv

tulnu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kuhugi saabunud

tulnuk
[nimisõna, substantiiv]
1. Maa-välisest tsivilisatsioonist pärit mõistusega olend

2. kosmosetulnukas

tulnuk
(taime kohta:) võõrsilt toodud või tulnud, tulnukana elutsev

tulnukas
[nimisõna, substantiiv]
1. Maa-välisest tsivilisatsioonist pärit mõistusega olend

2. kosmosetulnukas

tulnuktaim
[nimisõna, substantiiv]
taimeliik, mis on inimtegevuse tulemusena tahtmatult võõrsilt sisse toodud

tulp
[nimisõna, substantiiv]
1. kevadel õitsev püstiste kruusi- või kellukakujuliste õitega sibullill

2. lill, mille õis on tassi kujuga ja mis õitseb kevadel

tulp
[nimisõna, substantiiv]
maasse kinnitatud tugev püstine post

tulpdiagramm
[nimisõna, substantiiv]
diagramm, milles arvandmed esitatakse tulpadena

tulpjas
[omadussõna, adjektiiv]
tulbakujuline

tulprinnatis
[nimisõna, substantiiv]
umbes rinnakõrgune rajatis, mis koosneb käsipuuga ühendatud pirnitaoliste postide reast (nt rõdu serval, trepi ääres)

tulpseelik
[nimisõna, substantiiv]
voltide ja kroogetega vöökohalt paisutatud seelik, mis läheb altpoolt kitsamaks

tulu
[nimisõna, substantiiv]
1. majandusüksusele tema tegevuse tulemusena laekunud raha, millest kaetakse väljaminekud

2. (laiemalt:) teatud perioodi jooksul omandatud raha

3. raha, mille inimene, ettevõte või riik teatud perioodil endale saab

4. omandatud raha v hüved

tuluallikas
[nimisõna, substantiiv]
see, kust või millest rahalist tulu teenitakse või saadakse

tuluartikkel
[nimisõna, substantiiv]
asi, teenus või muu, mis raha sisse toob

tulubaas
[nimisõna, substantiiv]
hrl maksudest laekuvate tulude ettenähtud kogus teataval eelarveaastal

tuludeklaratsioon
[nimisõna, substantiiv]
maksuametile esitatav dokument andmetega aasta jooksul saadud sissetuleku kohta

tulukas
[omadussõna, adjektiiv]
tulutoov, tulus

tuluke
[nimisõna, substantiiv]
hrl väike, nõrk tuli (nii elusa tule kui valgusallika tekitatu kohta)

tulukene
[nimisõna, substantiiv]
hrl väike, nõrk tuli (nii elusa tule kui valgusallika tekitatu kohta)

tulukooslus
[nimisõna, substantiiv]
1. (looduses:) eri liiki organismide kooselu, mis on vastastikku kasulik või tarvilik

2. eri liiki organismide vastastikku kasulik kooselu

tulukus
[nimisõna, substantiiv]
1. tulutoovus, tululikkus

2. tulude suhteline tase

tululik
[omadussõna, adjektiiv]
1. majanduslikku tulu toov

2. mingis suhtes kasuks tulev, kellelegi kasu toov

tulumaks
[nimisõna, substantiiv]
1. maks, mida võetakse üksikisiku või ettevõtte tulult (nt palgalt, preemialt, kasumilt, rendilt)

2. maks, mille riik võtab eraisiku või ettevõtte tulust

tulumaksumäär
[nimisõna, substantiiv]
protsent, mille abil saab välja arvutada konkreetse tulumaksusumma

tulumaksusoodustus
[nimisõna, substantiiv]
mõnele maksumaksjate rühmale tulumaksustamisel tehtav soodustus

tulumaksustama
[tegusõna, verb]
1. tulumaksu määrama või kehtestama

2. tulumaksu peale panema

tulumaksutagastus
[nimisõna, substantiiv]
enammakstud tulumaksu tagastamine

tulumaksuvaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. tulumaksustamata

2. tulumaksust vabastatud

tulumaksuvabastus
[nimisõna, substantiiv]
vabastamine kohustusest maksta tulumaksu

tulunduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. majanduslikku kasu taotlev, tulu saamisele suunatud

2. äriga seotud, äri-

tulundusmaa
[nimisõna, substantiiv]
maa, mida kasutatakse põllumajandussaaduste tootmiseks või metsakasvatuseks või mis omab sellist potentsiaali

tulundusmets
[nimisõna, substantiiv]
mets, mida kasvatatakse ja hooldatakse majandusliku tulu saamiseks, puidu tootmiseks

tulundustegevus
[nimisõna, substantiiv]
majanduslik tegevus tulu saamise eesmärgil

tulundusühing
[nimisõna, substantiiv]
äriühing, mille eesmärk on toetada ja soodustada oma liikmete majanduslikke huve ühise majandustegevuse abil

tulundusühistu
[nimisõna, substantiiv]
äriühing, mille eesmärgiks on toetada ja soodustada oma liikmete majanduslikke huve läbi ühise majandustegevuse (nt tarbijate ühistu)

tulup
[nimisõna, substantiiv]
talumeeste endisaegne pikk ja avar kasukas, mida kasutati hobustega sõitudel ning kanti üleriiete peal

tulupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riiklik poliitika, mille eesmärk on rahvatulu õiglane jaotamine rahvastiku eri kihtide vahel, et soodustada sellega keskmise elatustaseme üldist tõusu

tulupp
[nimisõna, substantiiv]
hüpe iluuisutamises, kus uisutaja tõukab end õhku vasaku jala uisusakilt ja maandub paremale jalale

tulus
[omadussõna, adjektiiv]
1. majanduslikku tulu toov

2. mingis suhtes kasuks tulev, kellelegi kasu toov

tulusalt
[määrsõna, adverb]
tulu toovalt, majanduslikus mõttes kasulikult

tulused
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegsete tulesüütamisvahendite komplekt (tuleraud, tulekivi ja tael)

2. endisaegsed tulesüütamisvahendid: tuleraud, tulekivi ja tael

tulusekott
[nimisõna, substantiiv]
1. nahast või riidest kott, milles vanasti hoiti tulesüütamise vahendeid (tulerauda, tulekivi ja taela)

2. tuluste hoidmiseks

tulusepüük
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) madalas vees tulevalgel ahinguga kalapüüdmine

2. endisaegne kalapüügiviis

tuluseraud
[nimisõna, substantiiv]
endisajal paadi ninasse kinnitatud raudhark, mille otsas põles tulusepüügil tõrvas või taht

tuluskivi
[nimisõna, substantiiv]
lihvitud servaga ovaalne kivi tulelöömise vahendina enne tuleraua tarvituseletulekut

tulusus
[nimisõna, substantiiv]
1. tulutoovus

2. millegi pealt saadava tulu määr

tulutoov
[omadussõna, adjektiiv]
1. majanduslikku tulu toov

2. mingis suhtes kasuks tulev, kellelegi kasu toov

tulutoovus
[nimisõna, substantiiv]
võime tuua kasumit või tulu

tulutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida pole vaja, millest pole kasu

2. selline, millel pole tulemust, mis on tagajärjetu

tulutult
[määrsõna, adverb]
1. ilma tulemuse või tagajärjeta, kasu või tulu toomata

2. põhjuseta, mittevajalikul moel

tulutus
ilma tulemuse või tagajärjeta olek

tuluõhtu
[nimisõna, substantiiv]
etendus, kontsert vm üritus, mille sissetulek läheb mõne osavõtja toetuseks või heategevuseks

tulv
[nimisõna, substantiiv]
1. jõe veetaseme juhuslik kõrgseis

2. vetevoog, ülevoolav vesi

tulvalaine
[nimisõna, substantiiv]
tulvavee laine

tulvama
[tegusõna, verb]
1. (vee, selle taseme kohta:) kõrgseisus olema

2. üle kallaste ajama, üle voolama

3. ohtralt, hooga voolama

tulvavesi
[nimisõna, substantiiv]
1. üle kallaste tõusev vesi

2. üle kallaste voolav vesi

tulvil
[määrsõna, adverb]
1. (osutab millegi rohkusele:) väga täis, üleni täis

2. ülevoolavalt täis, üleni täis

tumba
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pehme seljatoeta iste

2. väike pehme seljatoeta iste

tumba
[nimisõna, substantiiv]
1. peopesade või sõrmedega mängitav Kuuba päritolu kõrge kitsas trumm

2. peopesade või sõrmedega mängitav Lõuna-Ameerika päritolu trumm

tumbler
[nimisõna, substantiiv]
seadis elektriahelate sisse- ja väljalülitamiseks

tume
[omadussõna, adjektiiv]
1. värvilt, toonilt rohkem musta- kui valgepoolne, mitte palju valgust peegeldav

2. selline, mis on värvilt pigem must

3. näitab, et värv on toonilt põhilisest värvist tumedam, näiteks tumesinine, tumeroheline, tumekollane

4. mittehele

tumeaine
[nimisõna, substantiiv]
Universumi koostisest viiendikku moodustav vaatlustele kättesaamatu aine, mille olemasolust on üksnes kaudseid tõendeid

tumedajuukseline
[omadussõna, adjektiiv]
tumedate juustega

tumedalehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile või sordile omaselt tumedate lehtedega

tumedalt
[määrsõna, adverb]
1. heliga, häälega seoses

2. ähmaselt, ebamääraselt

3. värvusega, tooniga seoses

tumedanahaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tumeda nahavärvusega, tõmmu nahaga

2. pruunika või pruuni nahavärvusega

tumedapealine
[omadussõna, adjektiiv]
1. tumedat värvi peaga

2. tumedate juustega

tumedapäine
[omadussõna, adjektiiv]
1. tumedat värvi peaga

2. tumedate juustega

tumedasilmne
[omadussõna, adjektiiv]
tumedate, mustade silmadega

tumedavereline
[omadussõna, adjektiiv]
tumedate juustega ja tõmmu nahaga

tumedavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
värvilt, toonilt üsna tume

tumeenergia
[nimisõna, substantiiv]
hüpoteetiline energia, mida peetakse Universumi kiireneva paisumise põhjuseks

tumehall
[omadussõna, adjektiiv]
tumeda tooniga hall

tumekas
[omadussõna, adjektiiv]
tumedapoolne

tumekollane
[omadussõna, adjektiiv]
tumeda tooniga kollane

tumekõrb
[omadussõna, adjektiiv]
(hobuse värvuse kohta:) toonilt tume punakaspruun

tumelilla
[omadussõna, adjektiiv]
tumeda tooniga lilla

tumemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
sünge, nukker, pessimistlik

tumemust
[omadussõna, adjektiiv]
tugevatooniline, intensiivne must

tumend
[nimisõna, substantiiv]
tumedam koht (nt pildil)

tumendama
[tegusõna, verb]
1. värvuselt, toonilt tumeda(ma)ks tegema

2. tumeda[ma]ks tegema

tumendus
[nimisõna, substantiiv]
1. tumendamine

2. tumedam koht

tumenema
[tegusõna, verb]
värvilt, toonilt tumedamaks muutuma

tumeoranž
[omadussõna, adjektiiv]
tumeda tooniga oranž

tumepunane
[omadussõna, adjektiiv]
tumeda tooniga punane

tumeroheline
[omadussõna, adjektiiv]
kuuseokka, piparmündilehe värvi

tumeromantika
[nimisõna, substantiiv]
iseäraliku süngusega seostuv (kujuteldud) romantiline kunstiteos või eluviis

tumeroosa
[omadussõna, adjektiiv]
tumeda tooniga roosa

tumesinine
[omadussõna, adjektiiv]
ploomi, tumeda viinamarja, tormise mere värvi, spektris violeti ja sinise vahel

tumestama
[tegusõna, verb]
1. rikkuma, segama

2. ähmastama, hägustama

tumestuma
[tegusõna, verb]
1. tumedaks minema

2. süngestuma

3. tuhmuma

tumestus
[nimisõna, substantiiv]
1. tumestamine

2. tumestumine

tumetaiga
[nimisõna, substantiiv]
valgusvaene taiga, kus valdavaks puuliigiks on kuusk ja nulg

tumetilder
[nimisõna, substantiiv]
tumeda sulestikuga tilder, Eestis läbirändaja

tumeturism
[nimisõna, substantiiv]
reisimine kohtadesse, mis on seotud surma, kannatuste ja õudusega (nt sõja või holokaustiga seotud kohad ja katastroofipaigad)

tumeveeb
[nimisõna, substantiiv]
süvaveebi varjatuim, ülekandevõrkudes eksisteeriv veebi osa

tumm
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõnevõimet mitteomav, kõnevõimetu

2. (kurtuse korral:) kõneoskusetu

3. (loomade kohta:) võimetu häälitsema

tumm
[nimisõna, substantiiv]
tangainetest keedetud (ja kurnatud) limane leem

tummahammas
[nimisõna, substantiiv]
1. (vaikse, sõnakehva inimese kohta)

2. vaikne, sõnakehv inimene

tummalt
[määrsõna, adverb]
vaikides, sõnatult

tummfilm
[nimisõna, substantiiv]
film, milles näitlejad ei räägi ja kogu tegevus antakse edasi miimika abil

tummine
[omadussõna, adjektiiv]
(keeduse, joogi kohta:) pisut paks, poolpaks

tummnäidend
[nimisõna, substantiiv]
sõnadeta etendus, pantomiim

tummtempel
[nimisõna, substantiiv]
ilma ühegi tähe ning numbrita (posti)tempel

tummuma
[tegusõna, verb]
1. vaikima

2. vaibuma

tummus
[nimisõna, substantiiv]
1. kõnevõime puudumine, kõnevõimetus

2. (kurtuse korral:) kõneoskuse puudumine

tuna
[määrsõna, adverb]
toona, ennemini

tunaeile
[määrsõna, adverb]
1. eilsele eelnenud päeval

2. eilsele päevale eelnenud päeval

tunaeilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eilsele eelnenud

2. üleeile olnud, toimunud, ilmunud vms

tunahomme
[määrsõna, adverb]
1. homsele järgneval päeval

2. homsele päevale järgneval päeval

tunamullu
[määrsõna, adverb]
1. ülemöödunud aastal, kaks aastat tagasi

2. ülemöödunud aastal

tunamullune
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülemöödunudaastane, kahe aasta tagune

2. kahe aasta tagune

tunane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kunagine

2. tookordne, tolleaegne

tunavu
[määrsõna, adverb]
1. möödunud aastal

2. eelmisel aastal

tunavune
[omadussõna, adjektiiv]
1. eelmisel aastal toimunud või tehtud, eelmise aasta oma

2. möödunud aastal olnud, toimunud

tund
[nimisõna, substantiiv]
1. 1/24 ööpäevast, 60 minutiga võrduv ajaühik

2. sellise kestusega ajavahemik

3. aja mõõtühik. Ühes tunnis on 60 minutit

tundeavaldus
[nimisõna, substantiiv]
tunnete, tundmuste avaldamine või avaldumine

tundeehe
[omadussõna, adjektiiv]
puhast, siirast tunnet väljendav

tundeehtne
[omadussõna, adjektiiv]
puhast, siirast tunnet väljendav

tundeelamus
[nimisõna, substantiiv]
1. reageering millelegi, iseloomust ja meeleolust suunatud seisund, mis avaldub sisemise tundena ja näoilmes (nt rõõm, pingeseisund, ärevus)

2. tunne, näiteks viha või rõõm

tundeelu
[nimisõna, substantiiv]
tunnete, tundmuste valdkond psüühikas

tundeergas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundlikult reageeriv, vastuvõtlik

2. seda väljendav

tundeerk
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundlikult reageeriv, vastuvõtlik

2. seda väljendav

tundehell
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundlik, tundeline, kergesti haavatav, ettevaatlikku lähenemist nõudev

2. seda väljendav

3. tundlik

tundehellus
[nimisõna, substantiiv]
1. hellustunne, õrnustunne

2. õrnahingelisus

tundehäire
[nimisõna, substantiiv]
mõne kehapiirkonna häiritud tundeaisting, nt tuimus, surin, torkimistunne

tundeilm
[nimisõna, substantiiv]
inimese tunnete ring

tundeinimene
[nimisõna, substantiiv]
emotsionaalne inimene, inimene, kes käitub tunnete ajel, lähtub otsuste tegemisel emotsioonidest

tundejõud
[nimisõna, substantiiv]
tunnete tugevus, nende mõjujõud

tundekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) tunnetest lähtuv ja tundeid ilmutav, emotsionaalselt vastuvõtlik, õrna hingega

2. hingeline, emotsionaalne

tundekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
tundmuste sihikindel suunamine ja arendamine

tundekeel
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites tunnete, emotsioonide kohta)

tundekultuur
[nimisõna, substantiiv]
tundekasvatusega saavutatud oskused ja harjumused

tundeküllane
[omadussõna, adjektiiv]
tunnetest tulvil olev, tunnetelt rikas

tundekülm
[omadussõna, adjektiiv]
tundeid mitte välja näitav või tundetu

tundel
[nimisõna, substantiiv]
(putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) paarilise kompimis- ja haistmiselundina talitlev jätke pea eesosa küljes

tundelaad
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tundeelule iseloomulikud omadused, selle eripära

tundelaeng
[nimisõna, substantiiv]
millegi emotsionaalne intensiivsus

tundeliigutus
[nimisõna, substantiiv]
hrl lühiaegne tugev tundepuhang, heldimus või härdus

tundeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) tunnetest lähtuv ja tundeid ilmutav, emotsionaalselt vastuvõtlik, õrna hingega

2. hingeline, emotsionaalne

tundeliselt
[määrsõna, adverb]
tundeid ilmutavalt või rõhutavalt, tundeküllaselt

tundeluule
[nimisõna, substantiiv]
tundeid, tundeelamusi väljendav luule

tundelüürika
[nimisõna, substantiiv]
tundeid, tundeelamusi väljendav luule

tundemaailm
[nimisõna, substantiiv]
inimese tunnete ring

tundemeel
[nimisõna, substantiiv]
1. meelelise kogemise võime

2. vaist, intuitsioon

tundemärk
[nimisõna, substantiiv]
äratundmist, kindlakstegemist võimaldav tunnus

tundenärv
[nimisõna, substantiiv]
närv, mis juhib elunditest erutusi kesknärvisüsteemi, aferentne närv

tundepaisutus
[nimisõna, substantiiv]
rõhutatud, tugevdatud tundeväljendus

tundepalang
[nimisõna, substantiiv]
väga intensiivne tundeväljendus, tundelõõm

tundepeenus
[nimisõna, substantiiv]
tundlikkus, nüansseeritud tundeväljendus, oskus tundeid eritleda

tundepuhang
[nimisõna, substantiiv]
äkiline ja mööduv tugev tundeväljendus

tundepurse
[nimisõna, substantiiv]
äkiline mööduv väga tugev tundeväljendus

tunderakk
[nimisõna, substantiiv]
ärritusi vastu võttev närvirakk (nt silmas)

tunderikas
[omadussõna, adjektiiv]
tunnetest tulvil olev, tunnetelt rikas

tunderõhk
[nimisõna, substantiiv]
tekstiosa, muusikapala osa vm tundeline rõhutamine

tunderõhuline
[omadussõna, adjektiiv]
tunderõhku kandev, tunderõhuga

tundeseisund
[nimisõna, substantiiv]
inimese tunded ja tundmused, tema tundeline, hingeline olek teatud ajahetkel

tundeskaala
[nimisõna, substantiiv]
(erinevate tundmuste kogumi, tunnete ulatuse kohta)

tundesõrmus
[nimisõna, substantiiv]
sõrmus, mis muudab värvi vastavalt kehatemperatuurile ja mille puhul värvid tähistavad erinevaid emotsioone

tundesööst
[nimisõna, substantiiv]
äkiline tugev tundeväljendus

tundesügavus
[nimisõna, substantiiv]
1. tunnete sügavus

2. sügavaid tundeid väljendav käsitlusviis

tundetaip
[nimisõna, substantiiv]
võime (arukalt) tajuda, juhtida ja väljendada oma tundmusi ning võime mõista teiste inimeste tundmusi

tundetarkus
[nimisõna, substantiiv]
võime (arukalt) tajuda, juhtida ja väljendada oma tundmusi ning võime mõista teiste inimeste tundmusi

tundetoon
[nimisõna, substantiiv]
tunnet eristav, sellele varjundit andev erijoon

tundetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma tunneteta, ükskõikne ja osavõtmatu, emotsionaalselt tuim

2. seda väljendav

tundetulv
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev tundepuhang

2. tulvavad tunded

tundevaene
[omadussõna, adjektiiv]
tunnetelt vaene, väheemotsionaalne

tundevarjund
[nimisõna, substantiiv]
tunnet eristav, sellele varjundit andev erijoon

tundevirve
[nimisõna, substantiiv]
mingi tunde kerge ja mööduv avaldumine

tundevirvendus
[nimisõna, substantiiv]
mingi tunde kerge ja mööduv avaldumine

tundeväljendus
[nimisõna, substantiiv]
tunnete, tundmuste väljendamine või väljendumine

tundevärving
[nimisõna, substantiiv]
tunnet eristav, sellele varjundit andev erijoon

tundlapiug
[nimisõna, substantiiv]
tundla niitjas osa, mis koosneb tundlalülidest

tundlema
[tegusõna, verb]
meeleolu ja tundeid ilmutama

tundlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese hingeelu kohta:) emotsionaalselt vastuvõtlik

2. õrnahingeline, kergesti solvuv

3. kergesti solvuv, õrna hingega

tundlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. emotsionaalne vastuvõtlikkus

2. hingelt kergesti haavatavus

tundlikustama
[tegusõna, verb]
tundliku(ma)ks muutma

tundma
[tegusõna, verb]
1. aistinguid (füüsiliselt) vastu võtma, puudutust, temperatuuri, valu, lõhna, maitset, näljatunnet vms tajuma

2. midagi oma keha või meelte abil tajuma

Ühendtegusõnad: ette tundma, ette tundma, kaasa tundma, kaasa tundma, ära tundmaära tundma

tundmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kellest või millest mitte midagi ei teata, keda või mida ei tunta

2. selline, mida või keda ei tunta, ei teata

3. mitte tuttav

tundmatus
[nimisõna, substantiiv]
miski, mida ei tunta

tundmatuseni
[määrsõna, adverb]
väga suurel määral, nii, et endist ei ole võimalik ära tunda

tundmaõppimine
[nimisõna, substantiiv]
teadmiste omandamisele, millegi või kellegi mõistmisele suunatud protsess

tundmus
[nimisõna, substantiiv]
1. emotsionaalne suhtumine ümbritsevasse ning iseendasse (nt rõõm, kurbus, häbi, kannatus, uudishimu, iroonia)

2. emotsioon

3. tunne

tundmuslik
[omadussõna, adjektiiv]
tundmustesse, tunnetesse puutuv, neil põhinev, neis avalduv

tundra
[nimisõna, substantiiv]
1. metsapiirist põhja poole jääv sammalde ja samblikega kaetud ala, kus kasvavad kidurad puud ja põõsad

2. kidura taimestikuga polaarmaastik

tundrakala
[nimisõna, substantiiv]
1. Tšuktši poolsaare ja Alaska jõgedes, järvedes ning soodes elav lõheline

2. lõheline

tundrakiur
[nimisõna, substantiiv]
tundrate soistel aladel elutsev väike pruunikas lind, Eestis harv läbirändaja

tundralind
[nimisõna, substantiiv]
tundras elav lind (nt rabahani, lumekakk)

tundramaastik
[nimisõna, substantiiv]
tundrale iseloomulik kidura taimestikuga maastik

tundraneenets
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa põhjaosa tundrates elava neenetsi rahva liige

tundrarüüt
[nimisõna, substantiiv]
1. Aasia ja Põhja-Ameerika tundras elutsev hakisuurune lind

2. lind

tundravöönd
[nimisõna, substantiiv]
loodusvöönd, mille põhiline maastikutüüp on tundra

tund-tunnilt
[määrsõna, adverb]
1. iga tunniga, tunnist tundi, tunni kaupa

2. iga tunniga, tunnist tundi

tunduma
[tegusõna, verb]
1. mingit muljet jätma (nägemistaju, tunde või mõtlemise põhjal)

2. aimata olema

3. mingit muljet jätma

tundur
[nimisõna, substantiiv]
lage metsatu kõrge mägi või mäeahelik (peamiselt Lapimaal, Põhja-Inglismaal ja Šotimaal)

tunduv
[omadussõna, adjektiiv]
märgatav, ilmne, küllaltki suur

tunduvalt
[määrsõna, adverb]
1. tähelepandaval määral, üsna suurel määral

2. sel määral, mida kohe märkab, tähele paneb

tuneeslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Tuneesia kodanik või elanik

2. Tuneesia päritolu inimene

tung
[nimisõna, substantiiv]
sisemine sund midagi teha, mingit vajadust rahuldada

tungal
[nimisõna, substantiiv]
(käes hoitav) lahtise tulega valgusallikas

tungaltera
[nimisõna, substantiiv]
1. tume sarvekujuline moodustis viljapeas, parasiitseene mügar

2. parasiitseen

3. selle seene mügar

tungalteramürgistus
[nimisõna, substantiiv]
tungalterades sisalduvatest alkaloididest põhjustatud mürgitus

tungalteramürgitus
[nimisõna, substantiiv]
tungalterades sisalduvatest alkaloididest põhjustatud mürgitus

tungan
[nimisõna, substantiiv]
hiinlastele lähedase rahva liige Hiinas ja Kesk-Aasias

tungaõli
[nimisõna, substantiiv]
1. tungpuu seemnetest pressitud mürgine õli, mida kasutatakse lakkide ja emailide tootmisel

2. tungpuu seemnetest pressitud õli

tungil
[määrsõna, adverb]
puupüsti, tihedalt täis, üleni täis

tungima
[tegusõna, verb]
1. vastu kellegi tahtmist, jõuga, ilma loata kuhugi liikuma

2. mingit takistust ületades või jõudu kasutades kuhugi sisenema

Ühendtegusõnad: edasi tungima, edasi tungima, esile tungima, esile tungima, kallale tungima, kallale tungima, läbi tungima, läbi tungima, peale tungima, peale tungima, sisse tungima, sisse tungima, välja tungimavälja tungima

tungiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma tahtmises järelejätmatu, visa ja järjekindel

2. hädavajadust väljendav

tungivalt
[määrsõna, adverb]
1. järelejätmatult, visalt

2. väga, hädasti, ilmtingimata

tunglema
[tegusõna, verb]
1. tihedalt koos olles trügima ja tõuklema

2. sel viisil (ühes kohas, ühes suunas) liikuma

tunglus
[nimisõna, substantiiv]
1. suur soov midagi saavutada, kuhugi pääseda (nt piiratud arvule kohtadele)

2. tunglemine, trügimine

tungpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilises ja lähistroopilises Aasias kasvav igihaljas piimmahlaga lehtpuu, mille seemnetest pressitakse mürgist tungaõli

2. igihaljas lehtpuu

tungraud
[nimisõna, substantiiv]
1. seade masinate vm raskete esemete tõstmiseks väikesele kõrgusele (neid kangi jala pealt alt ülespoole lükates)

2. tõstevahend

tunguus
[nimisõna, substantiiv]
ühe Ida-Siberis elava rahva liige

tuniistehnika
[nimisõna, substantiiv]
heegeldamistehnika, kus silmused heegeldatakse nõelale kogu töö laiuselt

tunked
[nimisõna, substantiiv]
tugevast riidest pihikpüksid, mis tõmmatakse hrl teiste riiete peale (peamiselt töötegemisel)

tunne
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese subjektiivne elamus, hingeline läbielamine

2. tundmus

3. emotsioon

4. midagi, mida sa tunned oma keha või meelte abil

5. emotsionaalne seisund

6. emotsionaalne seisund

tunnel
[nimisõna, substantiiv]
1. maa- või veealune käik liikluse, kanalisatsiooni, kaablite vm tarbeks

2. liikluse jaoks kaevatud käik maa all

tunnelahi
[nimisõna, substantiiv]
pika tunnelikujulise tööruumiga kuumutusahi

tunneliefekt
[nimisõna, substantiiv]
kvantmehaanika nähtus, mikroosakese läbiminek potentsiaalibarjäärist

tunnelimaks
[nimisõna, substantiiv]
tunneli läbimise eest sõidukijuhilt võetav tasu mõnes riigis

tunnelkollektor
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeliku, gaasi või auru kogumise ja edasijuhtimise toru, millesse suubuvad peenemad torud

2. kogur

3. tunnelitaoline käik kaablite, juhtmete, torustiku paigaldamiseks

tunnelmikroskoop
[nimisõna, substantiiv]
tunneliefektil rajanev mikroskoop, mille põhiosaks on üliterav nõel, mida arvuti liigutab vaadeldava objekti pinna lähedal, üks teravikmikroskoope

tunnelnägemine
[nimisõna, substantiiv]
(nägemishäire:) vaatevälja ahenemine, mille korral nähakse ainult seda, mis jääb otse ette, vaatevälja keskossa

tunnelpael
[nimisõna, substantiiv]
kanalisse peidetud, otstest seotav pael nt jaki või mantli allääres

tunnelvöö
[nimisõna, substantiiv]
kanalisse peidetud, otstest seotav vöö, sisseaetav vöö

tunnetama
[tegusõna, verb]
1. psüühiliste protsesside (nt taju, tähelepanu, mõtlemine) abil väliskeskkonnast ja iseendast vaimset pilti looma, midagi tajuma, (ära) tundma, mõistma, millestki (vaistlikult) aru saama

2. tajuma, (ära) tundma

Ühendtegusõnad: läbi tunnetama, läbi tunnetama, ära tunnetamaära tunnetama

tunnetamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole tunnetatav

tunnetatav
[omadussõna, adjektiiv]
see, mida on võimalik tunnetada, tajutav, tuntav

tunnetatavus
[nimisõna, substantiiv]
nähtuste, asjade vm omadus olla tunnetatav, tajutav

tunnetus
[nimisõna, substantiiv]
psüühiliste protsesside (nt taju, tähelepanu, mõtlemine) abil vaimse pildi loomine väliskeskkonnast ja iseendast, tegelikkuse kajastumine teadvuses

tunnetuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tunnetusega seotud, tunnetusse puutuv

2. tunnetega seonduv (vastandatuna mõistuslikule)

tunnetusprotsess
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline protsess (sh aisting, taju, mälu, mõtlemine, tähelepanu), mille käigus luuakse vaimne pilt tegelikkusest

tunnetuspsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia suund, mis rõhutab tunnetusprotsesside ja teadmiste tähtsust inimese hingeelus ja käitumises, kognitiivne psühholoogia

tunnetusteooria
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofia haru, mis käsitleb tunnetuse võimalikkust ja olemust ning teadmise ja selle õigustuse loomust

2. tunnetust käsitlev filosoofia haru

tunnetusteoreetiline
[omadussõna, adjektiiv]
tunnetusteooriaga, tunnetuse olemusega seotud

tunnetusvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime tegelikkust tunnetada

tunniajaline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe tunni kestev või kestnud

tunniajane
[omadussõna, adjektiiv]
ühe tunni kestev või kestnud

tunniandja
[nimisõna, substantiiv]
1. (õpetaja kohta, mõnikord ka osutamaks ta alamõõdulisust)

2. õpetaja

tunniandmine
[nimisõna, substantiiv]
(õpetajatöö kohta)

tunnihind
[nimisõna, substantiiv]
ühe töötunni või tunnise kasutusaja vms hind

tunnihobune
[nimisõna, substantiiv]
tunni kaupa renditav hobune nt algajaile ratsutamistrenniks

tunnihotell
[nimisõna, substantiiv]
hotell, kus saab ühe tunni kaupa tuba üürida

tunnijaotus
[nimisõna, substantiiv]
õppetundide jaotus aineti ja klassiti

tunnijaotusplaan
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis määrab õppeasutuses õpetatavad ained ning tundide arvu ja jaotuse aineti ja klassiti

tunnijooks
[nimisõna, substantiiv]
jooks, kus tulemuse otsustab tunni ajaga läbitud vahemaa

tunnikaupa
[määrsõna, adverb]
1. üks tund korraga

2. tund korraga

tunnikava
[nimisõna, substantiiv]
kavandatava õppetunni kirjeldus, õpetaja abivahend tunni andmisel

tunnikell
[nimisõna, substantiiv]
(täistunde lööv) kell

tunnikene
[nimisõna, substantiiv]
tund

tunnikiirus
[nimisõna, substantiiv]
sõidukiirus teatav arv kilomeetreid tunnis

tunnikonspekt
[nimisõna, substantiiv]
kavandatava õppetunni kirjeldus, õpetaja abivahend tunni andmisel

tunnikontroll
[nimisõna, substantiiv]
väiksemamahuline kirjalik töö tunniks õpitu kontrollimiseks ja hindamiseks

tunniline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe tunni kestev või kestnud

tunnimees
[nimisõna, substantiiv]
vahipostil olev relvastatud sõdur

tunnine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe tunni kestev või kestnud

tunninurk
[nimisõna, substantiiv]
taevakeha asendi koordinaat, mida mõõdetakse ajaühikutes (tundides) taevameridiaani ja ekvaatori kõrgemast lõikepunktist piki ekvaatorit lääne poole taevakeha meridiaanini

tunninäitaja
[nimisõna, substantiiv]
(tunniosuti kohta)

tunniosuti
[nimisõna, substantiiv]
tunde näitav osuti kellal

tunnipalgaline
[omadussõna, adjektiiv]
tunnipalka saav

tunnipalk
[nimisõna, substantiiv]
töötunni pealt makstav töötasu

tunnipalvus
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus, nt katoliikluses:) päeva kindlatel tundidel peetav lihtne jumalateenistus, mis koosneb lauludest, pühakirjalugemisest ja palvetest

tunnipealt
[määrsõna, adverb]
1. tunni täpsusega

2. tunni täpsusega

tunnipikkune
[omadussõna, adjektiiv]
ühe tunni kestev või kestnud

tunnipilet
[nimisõna, substantiiv]
sõidu- vm pilet, mille kehtivusaeg on üks tund

tunniplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. õppetundide või loengute järjestus nädalapäevade kaupa (õppeasutuses)

2. seda esitav tabel

3. tundide või loengute graafik nädalapäevade kaupa

4. seda esitav tabel

tunnisaun
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ühissauna juurde kuuluv privaatseks kasutamiseks mõeldud saunaruum, mida üüritakse välja tunnihinnaga

2. individuaalselt kasutatav saunaruum

tunniskiri
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik tunnistus

tunnismees
[nimisõna, substantiiv]
tunnistaja

tunnismärk
[nimisõna, substantiiv]
millestki tunnistust andev nähtus või ilming

tunnistaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ise on mingi sündmuse, nähtuse juures, näeb toimuvat pealt

2. inimene, kes näeb pealt mingit sündmust, näiteks õnnetust või kuritegu

tunnistajakaitse
[nimisõna, substantiiv]
politseiga koostööd tegevate tunnistajate kaitsmine

tunnistama
[tegusõna, verb]
1. midagi omaks, tõeks, õigeks võtma (ja seda ütlema)

2. midagi möönma

3. nõustuma millegagi, mida sinu kohta öeldakse või sellega, et miski (halb) on tõsi

Ühendtegusõnad: süüdi tunnistama, süüdi tunnistama, usku tunnistama, usku tunnistama, üles tunnistamaüles tunnistama

tunnistus
[nimisõna, substantiiv]
1. tunnistaja antud seletus mingi sündmuse või teo asjaolude kohta

2. tunnistaja seletus mingi sündmuse kohta

tunnistäht
[nimisõna, substantiiv]
jumala antud märk, märguanne (nt imetegu) mingi sündmuse, lubaduse, tõotuse kinnitamiseks

tunnitasu
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe töötunni eest saadav tasu

2. tasu tunnise kasutusaja vms eest

tunnitasuline
[omadussõna, adjektiiv]
tunnitasu alusel töötav

tunniti
[määrsõna, adverb]
tunnikaupa, tunniviisi

tunnitoodang
[nimisõna, substantiiv]
toodang ühes tunnis, tunnine toodang

tunnitöö
[nimisõna, substantiiv]
tunnipalga eest tehtav töö

tunniviisi
[määrsõna, adverb]
1. üks tund korraga

2. tund korraga

tunniväline
[omadussõna, adjektiiv]
väljaspool õppetunde toimuv

tunnukse
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. tundub, näib

2. on tunda

tunnus
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik omadus, mille alusel esemed, organismid, nähtused vms on üksteisega võrreldavad ja üksteisest eristatavad

2. millegi kindlakstegemist, äratundmist võimaldav detail, joon, märk vm

3. miski, mille järgi saab kedagi või midagi ära tunda

4. esemete, nähtuste iseloomulik omadus

5. tundemärk

tunnusese
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi (nt võimukandjale, jumalale) iseloomulik sümboolne ese

tunnusgraafika
[nimisõna, substantiiv]
asutust, üritust vms iseloomustava informatsiooni visuaalne, kunstiliselt kujundatud esitus (nt logo, sildid, kodulehe kujundus)

tunnusikoon
[nimisõna, substantiiv]
veebilehega seotud väike ikoon, mis asub aadressiribal enne veebiaadressi

tunnusjoon
[nimisõna, substantiiv]
1. iseloomulik või eristav omadus

2. iseloomulik või eristav omadus

tunnuskood
[nimisõna, substantiiv]
millegi ühest kindlaksmääramist võimaldav märgikombinatsioon (nt PIN-kood, hotellibroneeringu number, panga SWIFT-kood)

tunnuslause
[nimisõna, substantiiv]
1. lause või fraas, mille järgi tuntakse organisatsiooni, ettevõtet, kampaaniat vm

2. juhtlause, lipukiri

tunnuslik
[omadussõna, adjektiiv]
kedagi või midagi iseloomustav, iseloomulikuks tunnuseks olev

tunnusmeloodia
[nimisõna, substantiiv]
1. saate, filmi, ürituse vm juurde kuuluv, selle äratundmist võimaldav meloodia

2. millegi äratundmist võimaldav meloodia

tunnusmuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. saate, filmi, ürituse vm juurde kuuluv, selle äratundmist võimaldav meloodia

2. millegi äratundmist võimaldav meloodia

tunnusmärk
[nimisõna, substantiiv]
1. eristust, äratundmist võimaldav tähis vm tunnus

2. eristust võimaldav tähis

tunnusnumber
[nimisõna, substantiiv]
eristust võimaldav, midagi või kedagi tuvastav number

tunnusnägu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes esindab avalikkuse silmis mingit ettevõtet, organisatsiooni, üritust vms

tunnusomane
[omadussõna, adjektiiv]
tunnuslik

tunnussõna
[nimisõna, substantiiv]
millelegi või kellelegi iseloomulik sõna või fraas

tunnustama
[tegusõna, verb]
1. midagi kehtivaks tunnistama, maksvaks pidama

2. kehtivaks või sobivaks tunnistama

3. kehtivaks, õigeks, sobivaks tunnistama

tunnustamatus
[nimisõna, substantiiv]
tunnustuse puudumine

tunnustamine
[nimisõna, substantiiv]
kehtivaks, õigeks, sobivaks tunnistamine

tunnustatav
[omadussõna, adjektiiv]
kehtiv, maksev, nõuetele vastav

tunnustatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõrgelt hinnatud, sellisena tuntud

2. auhinnatud või ametlikult kvaliteetseks hinnatud

tunnustatus
[nimisõna, substantiiv]
tunnustuse olemasolu

tunnustav
[omadussõna, adjektiiv]
kiitust, heakskiitu, tunnustust avaldav

tunnustavalt
[määrsõna, adverb]
1. kiitvalt, heakskiitu, tunnustust avaldades

2. tunnustusega, tunnustades

tunnustus
[nimisõna, substantiiv]
1. kiitev hinnang, esiletõstmine

2. kiitev hinnang

tunnustusavaldus
[nimisõna, substantiiv]
miski heakskiitu, tunnustust väljendav

tunnustuskiri
[nimisõna, substantiiv]
kellegi töö või tegevuse tunnustuseks antav hrl kunstipäraselt kujundatud tunnistus

tunnustustarve
[nimisõna, substantiiv]
vajadus kiitva hinnangu, heakskiidu, esiletõstmise järele

tunnustusvajadus
[nimisõna, substantiiv]
vajadus kiitva hinnangu, heakskiidu, esiletõstmise järele

tunnustusüritus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi töö või tegevuse tunnustamiseks korraldatud üritus

tunnustäht
[nimisõna, substantiiv]
jumala antud märk, märguanne (nt imetegu) mingi sündmuse, lubaduse, tõotuse kinnitamiseks

tuntav
[omadussõna, adjektiiv]
1. tähelepandavalt, küllaltki suur

2. tunda olev, tajutav

3. märgatav

4. küllaltki suur

tuntavalt
[määrsõna, adverb]
1. tähelepandaval määral, üsna suurel määral

2. sel määral, mida kohe märkab, tähele paneb

tuntu
[nimisõna, substantiiv]
see, mida tuntakse

tuntud
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, keda või mida paljud teavad, teiste seas esile tõusev

2. selline, keda või mida paljud tunnevad, teavad

tuntus
[nimisõna, substantiiv]
1. tuntud-olek

2. määr, millises mahus kedagi või midagi teatakse, kui palju keegi või miski on tuntud

tupee
[nimisõna, substantiiv]
soengut täiendavad valejuuksed, osaline parukas

tupeerima
[tegusõna, verb]
1. juukseid kohevile seadma neid salguti vastukarva kammides

2. [juukseid] kohevile kammima

tupeesik
[nimisõna, substantiiv]
rennikujuline tupe osa väikeste häbememokkade vahel

tupekramp
[nimisõna, substantiiv]
tupeesiku ja vaagnapõhja lihaste valulik kokkutõmme (nt suguühte ajal)

tupekuul
[nimisõna, substantiiv]
tuppe asetatav kuulike (raviks, raseduse ärahoidmiseks, tupelihaste treenimiseks)

tupekuulike
[nimisõna, substantiiv]
tuppe asetatav kuulike (raviks, raseduse ärahoidmiseks, tupelihaste treenimiseks)

tupeküünal
[nimisõna, substantiiv]
tuppe asetatav ravimküünal

tupepeegel
[nimisõna, substantiiv]
valgusallikaga arstiriist tupe ja emakakaela limaskesta vaatluseks

tupepessaar
[nimisõna, substantiiv]
1. tuppe emakakaela ümber asetatav vahend emaka toestamiseks või spermatosoidide läbipääsu tõkestamiseks

2. emakarõngas

tupepõletik
[nimisõna, substantiiv]
tupe limaskesta põletik (naistel)

tuperõngas
[nimisõna, substantiiv]
naise tuppe viidav rasestumisvastane vahend, millest iga päev imendub verre teatav hulk hormoone

tupeseen
[nimisõna, substantiiv]
pärmseene vohamine tupes, tupe kandidoos

tupetampoon
[nimisõna, substantiiv]
1. tuppe asetatav imavast materjalist vahend menstruatsioonivere imamiseks

2. spetsiaalne vahend, mille naised panevad tupe sisse, kui neil on menstruatsioon

tupevaje
[nimisõna, substantiiv]
naise tupe seina vajumine normaalasendist allapoole (tupe limaskesta väljavenimise korral)

tupevoolus
[nimisõna, substantiiv]
1. naise tupe limaskestast ja emakakaela näärmetest erituv valkjas vedelik

2. naiste tupest erituv valkjas eritis

tupevõlv
[nimisõna, substantiiv]
naise tupe laiem, emakakaela ümbritsev ülaosa

tupik
[nimisõna, substantiiv]
1. tee või tänav, mille teises otsas puudub väljapääs

2. läbipääsu puudumine

tupiktee
[nimisõna, substantiiv]
tee, mille teises otsas puudub väljapääs

tupiktänav
[nimisõna, substantiiv]
tänav, mille teises otsas puudub väljapääs

tupjas
[omadussõna, adjektiiv]
tupekujuline

tupp
[nimisõna, substantiiv]
1. naise torujas sisesuguelund

2. emaslooma suguteede lõpposa

3. naise kehaosa, mida ta kasutab seksiks

tuppima
[tegusõna, verb]
värvi- või krohvipinda tupsutades viimistlema

tuppkleit
[nimisõna, substantiiv]
(pikk) liibuv kleit

tuppkrohv
[nimisõna, substantiiv]
krohv, mida on viimistletud värvi- või krohvipinda tupsutades

tuppleht
[nimisõna, substantiiv]
1. taime õiekatte välimine leht (värvuselt hrl roheline)

2. väline õiekatteleht

tuppuma
[tegusõna, verb]
sopistuma, sisse tungima

tuppumine
[nimisõna, substantiiv]
elundi kihi või osa sissesopistumine, tungimine teise sisse

tuppumus
[nimisõna, substantiiv]
elundi kihi või osa sissesopistumine, tungimine teise sisse

tupp-villpea
[nimisõna, substantiiv]
rabades ja soodes puhmana kasvav rohttaim, mille varre tipus on valge karvatutt

tupruma
[tegusõna, verb]
1. (keerlevate) pahmakatena levima või tõusma

2. [keerlevate] pahmakatena levima v tõusma

tups
[nimisõna, substantiiv]
pehme ümara kujuga moodustis, nt kaunistusena millegi otsas või küljes

tups-rohtliilia
[nimisõna, substantiiv]
pikkade lehtede, väikeste valgete õite ning pikkadel õisikuvartel rippuvate tütartaimedega rohttaim, Eestis toataim

tupsuke
[nimisõna, substantiiv]
väike pehme ja ümar moodustis, väike tups

tupsukene
[nimisõna, substantiiv]
väike pehme ja ümar moodustis, väike tups

tupsuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tupsudega

2. topiline

tupsununnu
[nimisõna, substantiiv]
(hellitlevalt lapse või armastatu kohta)

tupsutama
[tegusõna, verb]
1. hrl millegi pehmega kergelt, korduvalt vajutama

2. õrnalt vajutades mingit ainet pinnale kandma

3. kuivatama

tupsuti
[nimisõna, substantiiv]
tupsutusvahend

turakas
[nimisõna, substantiiv]
rumal, napakas inimene, tobu, lollpea

turb
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesi kiirevoolulisi jõgesid eelistav mage- ja riimveekala

2. kala

turbaauk
[nimisõna, substantiiv]
süvend turbalõikamiskohas

turbaaun
[nimisõna, substantiiv]
piklik virn turbapätse või vallitatud freesturvast

turbabrikett
[nimisõna, substantiiv]
turbapurust pressitud brikett

turbahaud
[nimisõna, substantiiv]
sügav turbaauk

turbakoks
[nimisõna, substantiiv]
turba õhu juurdepääsuta kuumutamisel (ehk utmisel) tekkiv süsinikurikas jääk

turbakuur
[nimisõna, substantiiv]
hoone turba hoidmiseks

turbaküte
[nimisõna, substantiiv]
turbaga kütmine

turbalabidas
[nimisõna, substantiiv]
labidas turba lõikamiseks ja tükeldamiseks

turbalasund
[nimisõna, substantiiv]
soo turbakihid tervikliku kogumina

turbalõikaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes lõikab toorturvast turbalasundist välja

turbalõikamine
[nimisõna, substantiiv]
toorturba eraldamine turbalasundist

turbalõikus
[nimisõna, substantiiv]
toorturba eraldamine turbalasundist

turbamaa
[nimisõna, substantiiv]
turbane maa

turbamuda
[nimisõna, substantiiv]
soojärvedes tekkiv pruunikasmust sete, mis koosneb valdavalt taimejäänustest

turbamuld
[nimisõna, substantiiv]
(orgaanilise väetisena kasutatav) kõrg- või madalsoomuld, turbasegune või turbast koosnev muld

turban
[nimisõna, substantiiv]
islamimaades ja Indias kantav meeste tavapärane peakate: väikese mütsi ümber või vahetult ümber pea mähitav riideriba

turbane
[omadussõna, adjektiiv]
1. turbasegune või turbast koosnev

2. turbaga kaetud, turbaga koos

turbapeenar
[nimisõna, substantiiv]
(turbapätsidega ääristatud) freesturbast peenar hapulembeste taimede, nt rodode, mustikate ja pohlade kasvatamiseks

turbapinnas
[nimisõna, substantiiv]
turbast moodustuv, turbane pinnas

turbapott
[nimisõna, substantiiv]
turbapurust ja tselluloosist pressitud pott (hrl seemikute ja istikute kasvupinnasena)

turbapress
[nimisõna, substantiiv]
seade turba peenestamiseks

turbapõhi
[nimisõna, substantiiv]
turbane põhi (nt rabajärvel)

turbapäts
[nimisõna, substantiiv]
1. turbalasundist lõigatud turbatükk

2. pätsiks vormitud turbamass

turbaraba
[nimisõna, substantiiv]
raba, kust lõigatakse turvast

turbaravi
[nimisõna, substantiiv]
raviturba kasutamine mähistena, protseduurid raviturbaga

turbasammal
[nimisõna, substantiiv]
1. soos kasvav turvast moodustav sammal, mille vars tipust kasvab ja alumisest osast kõduneb

2. turvast moodustav sammal

turbasoo
[nimisõna, substantiiv]
soo, kust kaevandatakse turvast

turbasuits
[nimisõna, substantiiv]
turba põlemisel tekkiv suits

turbasõnnik
[nimisõna, substantiiv]
turvast allapanuna kasutades saadev sõnnik

turbatehas
[nimisõna, substantiiv]
turvast kaevandav ja töötlev tehas

turbatuhk
[nimisõna, substantiiv]
turbakütuse põlemisel tekkiv tuhk, nt briketituhk

turbatuli
[nimisõna, substantiiv]
maasisene tuli turbaaladel

turbatööstus
[nimisõna, substantiiv]
turba kaevandamise ja töötlemisega tegelev kütusetööstuse haru

turbaväli
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kust kaevandatakse turvast

turbekiri
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ürik, mis tagas asjaomasele isikule (nt süüalusele kuni kohtuotsuseni) kaitse ja õiguse vabalt liikuda

2. kaitsekiri

turberaie
[nimisõna, substantiiv]
metsa uuendusraie, kus puud võetakse maha mõneaastaste vaheaegadega, et vanad puud noore metsa kasvamist soodustaksid

turbetarkvara
[nimisõna, substantiiv]
arvuteid ja operatsioonisüsteeme kaitsev tarkvara

turbiin
[nimisõna, substantiiv]
jõumasin, mis muundab vee, veeauru, gaasi või tuule energia pöörleva tööratta mehaaniliseks energiaks

turbiiniõli
[nimisõna, substantiiv]
naftast toodetav õli, mida kasutatakse turbiinide, kompressorite ning elektrigeneraatorite laagrite määrimiseks ja jahutamiseks

turbiinlaev
[nimisõna, substantiiv]
auru- või gaasiturbiini(de) jõul sõitev laev

turbo
[nimisõna, substantiiv]
1. turbiin

2. turbokompressor

turbo
turbiiniga ühendatud, turbiini jõul töötav

turboagregaat
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis koosneb töömasinast ja seda käitavast turbiinist (jõumasinast)

turbodiiselmootor
[nimisõna, substantiiv]
turbokompressoriga varustatud diiselmootor

turbogeneraator
[nimisõna, substantiiv]
auru- või gaasiturbiiniga käitatav elektrigeneraator

turbokompressor
[nimisõna, substantiiv]
turbiini jõul töötav kompressor

turbolaadimine
[nimisõna, substantiiv]
(turbokompressori kohta)

turbomootor
[nimisõna, substantiiv]
turbokompressoriga varustatud mootor

turbopropellerlennuk
[nimisõna, substantiiv]
turbopropellermootoriga lennuk

turbopropellermootor
[nimisõna, substantiiv]
gaasiturbiinmootor, mille gaasiturbiin käitab peale õhukompressori ka propellerit

turboreaktiivlennuk
[nimisõna, substantiiv]
turboreaktiivmootoriga lennuk

turboreaktiivmootor
[nimisõna, substantiiv]
õhureaktiivmootor, milles kompressorit käitab gaasiturbiin

turboülelaadimine
[nimisõna, substantiiv]
(turbokompressori kohta)

turbulentne
[omadussõna, adjektiiv]
keeriseline, pööriseline

turbulents
[nimisõna, substantiiv]
keeriste moodustumine vedelike ja gaaside voolamisel

turbulentsus
[nimisõna, substantiiv]
keeriste moodustumine vedelike ja gaaside voolamisel

turd
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) turske, priske

turdleht
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikast pärit paksuleheline rohttaim või poolpõõsas, Eestis toataim

turdpuu
[nimisõna, substantiiv]
kõrbes kasvav puu, millel lehti asendavad jämenenud vettsisaldavad oksad (nt sammaskaktus)

turdtaim
[nimisõna, substantiiv]
lihakate lehtede ja vartega taim

turduma
[tegusõna, verb]
1. niiskusest paisuma

2. (puunõude kohta:) selle tulemusel vettpidavaks muutuma

turell
[nimisõna, substantiiv]
1. alus, mis võimaldab kuulipildujat või automaatsuurtükki pöörata rõht- ja püstsihis (nt tankil, lennukil, sõjalaeval)

2. relva pööramisalus

turg
[nimisõna, substantiiv]
1. müügilaudadega kauplemiskoht (lahtine plats, tänapäeval ka hoone)

2. vastav kaubandusettevõte

3. plats, kus inimesed ostavad ja müüvad mitmesuguseid asju (tavaliselt toiduaineid)

turgatama
[tegusõna, verb]
1. äkki meenuma, mõttesse, pähe tulema

2. äkki meenuma, mõttesse, pähe tulema, turgatama

turgatus
[nimisõna, substantiiv]
mõtte, tunde vms äkiline ilming

turgid
[nimisõna, substantiiv]
turgi keeli kõnelevad rahvad (nt türklased, tatarlased, usbekid)

turgor
[nimisõna, substantiiv]
taimsete ja loomsete kudede pingus, mida põhjustab osmoosi mõjul rakkudesse sisenenud vee rõhk

turgutama
[tegusõna, verb]
1. kedagi elu, tervise, parema enesetunde juurde tooma, millestki toibuma panema

2. toibuma panema, turgutama

3. joogi, söögiga

4. end

Ühendtegusõnad: üles turgutamaüles turgutama

turgutavalt
[määrsõna, adverb]
kosutavalt, virgutavalt

turgutus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis kosutab, toibutab, teeb enesetunde paremaks

2. see, mis virgutab, ergutab

turi
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese selja ülaosa, kus kael läheb üle seljaks

2. inimese selja ülaosa

turiaad
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmele matkarühmale korraldatud matk koos ühisüritustega

2. matkajate kokkutulek

turiseis
[nimisõna, substantiiv]
1. (võimlemisel:) keha asend, kus aluspinnale toetutakse turja ja kuklaga, jalad sirgelt üleval

2. võimlemisasend

turism
[nimisõna, substantiiv]
1. reisimine meelelahutuseks, huviväärsustega tutvumiseks vms

2. vastav majandusharu, turismindus

3. reisimine meelelahutuseks

4. vastav majanduse haru

turismialane
[omadussõna, adjektiiv]
turismivaldkonnaga seotud

turismibuss
[nimisõna, substantiiv]
buss turistide sõidutamiseks

turismibüroo
[nimisõna, substantiiv]
reise korraldav ning reisiteenuseid pakkuv asutus

turismifirma
[nimisõna, substantiiv]
reise korraldav ning reisiteenuseid pakkuv asutus

turismihooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas (Eestis hrl suvel), mil suurel määral tegeldakse turismiga

turismikaart
[nimisõna, substantiiv]
turismi tarbeks valmistatud kaart, millel on tähistatud vaatamisväärsused, hotellid ja muu turiste huvitav info

turismikeskus
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus käib palju turiste

turismikorraldaja
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kelle ülesannete hulka kuulub kuulub turismi arendamine ja korraldamine mingis piirkonnas

turismikorraldus
[nimisõna, substantiiv]
1. turismi arendamine ja korraldamine

2. vastav eriala

turismimagnet
[nimisõna, substantiiv]
turiste ligitõmbav vaatamisväärsus

turismimajandus
[nimisõna, substantiiv]
turism kui majandusharu

turismimaks
[nimisõna, substantiiv]
turistidele kehtestatud maks sihtkoha avalike teenuste, taristu korrashoiu vm rahastamiseks

turismimeka
[nimisõna, substantiiv]
turistide meelispaik

turismindus
[nimisõna, substantiiv]
turism kui majandusharu

turismiobjekt
[nimisõna, substantiiv]
koht, hoone vms, mida turistid mingil maal vaatamas käivad

turismireis
[nimisõna, substantiiv]
mittetöine reis (nt meelelahutuseks, huviväärsustega tutvumiseks)

turismitalu
[nimisõna, substantiiv]
turistidele majutust, toitlustust, ekskursioone vms pakkuv talu

turismitoode
[nimisõna, substantiiv]
reisimise, puhkuse vms nautimiseks mõeldud toode või teenus (nt linnakaart, lamamistool, toitlustus, bussiekskursioon)

turismiviisa
[nimisõna, substantiiv]
hrl lühemaajaline viisa, mis lubab riigis viibida turistina

turist
[nimisõna, substantiiv]
1. turismireisil olija

2. inimene, kes külastab puhkuse ajal mingit kohta (tavaliselt välisriiki)

turistiklass
[nimisõna, substantiiv]
odavam hinnaklass (nt lennukis, laevas)

turistilõks
[nimisõna, substantiiv]
(paiga kohta, mis turiste ligi meelitab ja pikemaks paigale jääma sunnib)

turistiviisa
[nimisõna, substantiiv]
hrl lühemaajaline viisa, mis lubab riigis viibida turistina

turistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. turistile omane, talle suunatud, turismiga seotud vms

2. turismile v turistile omane

turjakarv
[nimisõna, substantiiv]
turjal kasvav karv

turjakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure, tugeva turjaga

2. suure tugeva turjaga

turjakõrgus
[nimisõna, substantiiv]
(teatud imetajatel:) kõrgus, mis mõõdetakse jalatallast turja kõrgeima punktini

turjakühm
[nimisõna, substantiiv]
(mõnel loomal:) turjal olev kühm

turjal
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. kohustusena või koormana kanda, (koormana) rõhumas, vaevamas või kimbutamas

2. koormana rõhumas

turjale
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
kohustuseks, koormaks (kanda), (koormana) rõhuvaks, vaevavaks

turjalt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
(koormana) rõhumast, vaevamast või kimbutamast ära

turjapealne
[omadussõna, adjektiiv]
turja peal olev

turjapidi
[määrsõna, adverb]
turjast kinni võetuna, jäänuna vms

turkane
[omadussõna, adjektiiv]
(pimeduse kohta rõhutavalt:) pilkane

turkmeen
[nimisõna, substantiiv]
1. Türkmenistani põhirahva liige

2. Türkmenistani kodanik või elanik

3. Türkmenistani päritolu inimene

turkmeeni
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
türkmeenide

turkoloog
[nimisõna, substantiiv]
turgi rahvaste, nende keelte, ajaloo ja kultuuri asjatundja

turkoloogia
[nimisõna, substantiiv]
turgi rahvaste keeli, ajalugu ja kultuuri uuriv teadus

turm
[nimisõna, substantiiv]
häving, hukk, kadu

turmaliin
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesugustes värvitoonides mineraal, mille puhtaid kristalle kasutatakse poolvääriskividena

2. mineraal

turmama
[tegusõna, verb]
hävitama, hukatusse saatma

turmtuli
[nimisõna, substantiiv]
suurtükiväe või laskurrelvade kiirtuli

turnee
[nimisõna, substantiiv]
1. samalaadse tegevusega seotud reis, sõitmine kohast kohta (nt etendustega esinedes, ametliku visiidi raames, turismireisina)

2. (esinemisteks) kohast kohta sõitmine

turniir
[nimisõna, substantiiv]
1. spordivõistlus, kus osavõtjad võistlevad üksteisega kordamööda

2. spordivõistlus, kus osaleb palju mängijaid või võistkondi

turniiripokker
[nimisõna, substantiiv]
turniirisüsteemis mängitav pokker

turniirisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
võistlussüsteem, mille korral iga osavõtja võistleb loositud järjekorras kõigi vastastega

turniiritabel
[nimisõna, substantiiv]
(turniiri paremusjärjestuse, seda näitava tabeli kohta)

turnikee
[nimisõna, substantiiv]
1. pööratava osaga seade läbipääsu reguleerimiseks

2. läbipääsul

turnima
[tegusõna, verb]
1. ronima

2. takistusi ületades, ettevaatlikult edasi liikuma

turnimispuu
[nimisõna, substantiiv]
1. turnimiseks mõeldud rajatis, nt laste mänguplatsil

2. spetsiaalne ehitis, kus lapsed saavad ronida

turnimisredel
[nimisõna, substantiiv]
ronimiseks mõeldud redel (nt rannas, võimlas, laste mänguplatsil)

turnips
[nimisõna, substantiiv]
söödaks kasvatatav lihaka kollaka juurikaga rohttaim

turnüür
[nimisõna, substantiiv]
1. seeliku tagaosa kohevil hoidnud polster või ribistik 19. sajandi lõpul

2. seeliku tagaosa kohevil hoidev polster

turrakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. priske ja hrl tugev, jändriku moega

2. priske, tugev

turri
[määrsõna, adverb]
1. (juuste, karvade, okaste vms kohta:) püstisesse asendisse, (harjasena, salkudena) püsti

2. püstisesse asendisse, harjasena, salkudena püsti, harali

turris
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(juuste, karvade, okaste vms kohta:) püstises asendis, (harjasena, salkudena) püsti

turritama
[tegusõna, verb]
1. (hrl karvade kohta:) püstises asendis, turris olema

2. püsti, turri ajama

Ühendtegusõnad: välja turritamavälja turritama

turrutama
[tegusõna, verb]
1. (puunõude kohta:) vette paisuma panema, turdunuks tegema

2. turdunuks tegema, turduma panema

tursakala
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera meredes parvedena elutsev suure peaga kala

2. teatud kala, kes elab meres ja kellel on suur pea

tursapüük
[nimisõna, substantiiv]
turskade püüdmine merest

turse
[nimisõna, substantiiv]
kogunenud koevedeliku liigsest hulgast tekkinud paisunud olek või koht mingis kehapiirkonnas

tursk
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjapoolkera meredes parvedena elutsev suure peaga kala

2. teatud kala, kes elab meres ja kellel on suur pea

turske
[omadussõna, adjektiiv]
1. priske ja hrl tugev, jändriku moega

2. priske, tugev

tursuma
[tegusõna, verb]
(kehaosade, kudede kohta:) vedeliku kogunemise tagajärjel paisuma

tursutama
[tegusõna, verb]
tursuma, paisuma panema

turteltui
[nimisõna, substantiiv]
1. saleda keha ja pika astmelise sabaga peamiselt Vanas Maailmas elutsev lind

2. (esineb sageli võrdlustes armastajate kohta)

3. tuviline

turteltuvi
[nimisõna, substantiiv]
1. saleda keha ja pika astmelise sabaga peamiselt Vanas Maailmas elutsev lind

2. (esineb sageli võrdlustes armastajate kohta)

3. tuviline

turts
[nimisõna, substantiiv]
intensiivne ja lühiajaline häälitsus või heli (nt aevastus, vihase kassi häälitsus, mootorimöire)

turts
[omadussõna, adjektiiv]
pirtsakas, turtsakas

turts
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi intensiivset ja lühiajalist häälitsust või heli (nt aevastust, vihase kassi häälitsust, mootorimöiret)

turtsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kergesti haavuv või pahanev

2. seda väljendav

turtsama
[tegusõna, verb]
intensiivse puhanguna häälitsema, järsku lühikest heli tekitama

turtsatama
[tegusõna, verb]
intensiivse puhanguna häälitsema, järsku lühikest heli tekitama

turtsatus
[nimisõna, substantiiv]
intensiivne ja lühiajaline häälitsus või heli (nt aevastus, vihase kassi häälitsus, mootorimöire)

turtsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi intensiivset ja lühiajalist häälitsust või heli (nt aevastust, vihase kassi häälitsust, mootorimöiret)

turtsuma
[tegusõna, verb]
ägedate puhangutena häälitsema, sellelaadset järsku heli tekitama

turueit
[nimisõna, substantiiv]
turul kauplev vanem naine

turuhall
[nimisõna, substantiiv]
suur müügilaudadega ja katusega, hrl keskne hoone turul

turuhind
[nimisõna, substantiiv]
turul, nõudluses-pakkumises vabalt kujunev hind

turuhoone
[nimisõna, substantiiv]
suur müügilaudadega ja katusega, hrl keskne hoone turul

turuhäire
[nimisõna, substantiiv]
reguleerimata turu toimimise häire, mis on tingitud nt välispoliitilisest olukorrast, loodukatastroofist, puudulikust konkurentsist vm

turujutt
[nimisõna, substantiiv]
suust suhu liikuv jutt, sõnum vms, millel ei pruugi tõepõhja olla

turujõud
[nimisõna, substantiiv]
turul tegutseva ettevõtte mõjujõud, tema võimalus turgu mõjutada

turukaitse
[nimisõna, substantiiv]
riigi kaubandust ja tootmist kaitsev riiklike ja ühiskondlike meetmete süsteem

turukaubandus
[nimisõna, substantiiv]
turul kauplemine

turukaup
[nimisõna, substantiiv]
turgudel müüdav ja ostetav kaup

turukiosk
[nimisõna, substantiiv]
turul asuv kiosk

turukoht
[nimisõna, substantiiv]
1. paik (nt lahtine plats), kuhu müüjad ja ostjad aeg-ajalt kauplemiseks ja ostmiseks kogunevad

2. turu asupaik

turukonjunktuur
[nimisõna, substantiiv]
turul kujunenud üldine olukord (mingil ajahetkel)

turukonkurents
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupade ja teenuste ostmises, müümises vm turusuhetes osalejate omavaheline võistlus samal turupoolel (nt pakkujate vahel)

2. võistlus suurema kasumi pärast

3. olelusvõitluse vorme

turukorv
[nimisõna, substantiiv]
korv, millesse pannakse turult ostetud kaup

turukott
[nimisõna, substantiiv]
suurem kott turukaupade jaoks

turukubjas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ametimees, kes vastutas turul korra eest

turukurss
[nimisõna, substantiiv]
turul vabalt kujunev kurss

turuletulek
[nimisõna, substantiiv]
müüki, teenust osutama, konkurentsi saabumine

turuliider
[nimisõna, substantiiv]
mingi kauba müümisel suurt turuosa omav ettevõte

turuline
[nimisõna, substantiiv]
turule mineja, seal olija või sealt tulija (nii müüja kui ostja kohta)

turulkäija
[nimisõna, substantiiv]
turule mineja, seal olija või sealt tulija (nii müüja kui ostja kohta)

turumajandus
[nimisõna, substantiiv]
majandussüsteem, mida iseloomustab majandusvabadus, konkurents ning hinna kujunemine nõudluse-pakkumise suhte tulemusena

turumehhanismid
[nimisõna, substantiiv]
turumajanduse oludes kaupade tootmist, jaotamist ja hindu määravad mõjurid

turumutt
[nimisõna, substantiiv]
turul kauplev vanem naine

turumüüja
[nimisõna, substantiiv]
turul (oma) kaupa müüv inimene

turunaine
[nimisõna, substantiiv]
turul kauplev naine

turundama
[tegusõna, verb]
turundusega tegelema (hõlmab toote vms arendamist, kaupade liikumist tootjalt tarbijale, samuti sellega seotud müügi- ja reklaamitööd)

turundus
[nimisõna, substantiiv]
tegevuste süsteem, mis hõlmab tootearendust, hinnakujundust, tarbijagruppide määratlemist, müügi- ja reklaamitööd sihiga viia kokku ostjate soovid/vajadused ning müüja eesmärgid

turundusdirektor
[nimisõna, substantiiv]
asutuse või ettevõtte turundust juhtiv ja korraldav isik

turundusjuht
[nimisõna, substantiiv]
turundusolude analüüsi ja ettevõtte turundusplaanide koostamist korraldav isik

turunduskampaania
[nimisõna, substantiiv]
1. sihipärane aktiivne tegevus toote või teenuse tutvustamiseks ning ostjate ligimeelitamiseks

2. toodet laiaulatuslikult tutvustav ja selle müüki reklaamiv üritus või selline ürituste jada teatud ajavahemikul

turunduslik
[omadussõna, adjektiiv]
toote arendamise, hinnakujunduse, müügi, reklaami ja muu sellise tegevusega seotud, turundusse puutuv

turundusstrateegia
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte (pikaajaline) tegevuskava toote arendamise, hinnakujunduse, müügi, reklaami ja muude turunduslike eesmärkide saavutamiseks

turunišš
[nimisõna, substantiiv]
seni turul täielikult rahuldamata nõudlus teatud kaupade järele

turunõudlus
[nimisõna, substantiiv]
ostujõuline nõudmine mingi toote või teenuse järele, oodatav kogus, mida tarbijad soovivad ja suudavad osta

turuolud
[nimisõna, substantiiv]
nõudmise-pakkumise vahekorras valitsev seis

turuolukord
[nimisõna, substantiiv]
iseloomulik olukord turul (turuhindade, nõudmise ja pakkumise vahekorra ning muu põhjal)

turuosa
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte toote osatähtsus vastava turu üldises läbimüügis

turuosaline
[nimisõna, substantiiv]
turusuhetes osaleja

turuplats
[nimisõna, substantiiv]
väljak, kus asub turg

turuputka
[nimisõna, substantiiv]
müügiputka turul

turupäev
[nimisõna, substantiiv]
turu pidamise, turu lahtioleku päev

turureeglid
kaupade ostmise ja müümise põhimõtted, eeskiri või seaduspära

turuseisund
[nimisõna, substantiiv]
turuosalise positsioon teataval turul

turusituatsioon
[nimisõna, substantiiv]
majanduse, rahavoogude üldine olek, seis teatud ajahetkel

turustaja
[nimisõna, substantiiv]
kauba müüja tootjalt tarbijale, ettevõte, mis tegeleb kaupade müügiga

turustama
[tegusõna, verb]
1. kaupa tootjalt tarbijani viima, kaupa müügile laskma

2. müügile laskma

turustamine
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba tootjalt tarbijani viimine, kauba müügile laskmine, kauba turule saatmine

2. turustamine

turustus
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba tootjalt tarbijani viimine, kauba müügile laskmine, kauba turule saatmine

2. turustamine

turustuskanal
[nimisõna, substantiiv]
tootja, hulgi- ja jaemüüjate vaheline majandussüsteem, mis reguleerib kaupade müümist, kasumi saamist ja jaotamist

turusuhted
[nimisõna, substantiiv]
turumajandust iseloomustavad nõudluse-pakkumise, ostja-müüja suhted

turutasakaal
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus nõudmine ja pakkumine kauba või teenuse järele on teatud hinnatasemel võrdsustunud

turutõrge
[nimisõna, substantiiv]
reguleerimata turu toimimise häire, mis on tingitud nt välispoliitilisest olukorrast, loodukatastroofist, puudulikust konkurentsist vm

turu-uuring
[nimisõna, substantiiv]
tarbijate käitumise, ootuste ja soovide uurimine või konkreetsete turgude olukorra uurimine (hõlmab vastavate andmete kogumise, töötlemise ja analüüsi)

turuvarblane
[nimisõna, substantiiv]
endale juhutöödega ülalpidamist teeniv isik

turuväljak
[nimisõna, substantiiv]
väljak, kus asub turg

turuväärtus
[nimisõna, substantiiv]
1. pakkumise ja nõudmise vahelise suhte alusel kujunev kauba väärtus

2. mingi toodangukoguse maksumus turuhinnas

turv
[nimisõna, substantiiv]
kaitse, julgeolek

turva
[nimisõna, substantiiv]
1. töötaja, kes kaitseb objekte või inimesi, tagab üritustel korda, valvab valveseadmestiku üle vm

2. inimene, kelle töö on valvata ja kaitsta mingit hoonet, inimest või asutust

turvaala
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus rakendatakse turvameetmeid

turvaauk
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) tehtud viga, tegematajätt või tähelepanematus, mis võimaldab kaitsemehhanismidest mööduda või neid blokeerida

turvaauto
[nimisõna, substantiiv]
ringrajasõiduvõitlustel kasutatav auto, mis vajadusel aeglustab võistlusautode kiirust

turvaelement
[nimisõna, substantiiv]
võltsimisvastane kujundusvõte, sissemurdmist tõkestav seade vm abivahend

turvafirma
[nimisõna, substantiiv]
turvateenuseid osutav firma

turvahäll
[nimisõna, substantiiv]
sõiduautos kasutatav turvarihmadega hällilaadne tool kuni aastasele lapsele

turvaintsident
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle infosüsteemide normaalse talitluse reeglitest, olukord, kus ohus on infosüsteemi turvalisus või süsteemis oleva info konfidentsiaalsus, terviklikkus ja käideldavus

turvaiste
[nimisõna, substantiiv]
sõiduautos kasutatav spetsiaalne turvavööga tool lapsele

turvaja
[nimisõna, substantiiv]
1. töötaja, kes kaitseb objekte või inimesi, tagab üritustel korda, valvab valveseadmestiku üle vm

2. inimene, kelle töö on valvata ja kaitsta mingit hoonet, inimest või asutust

turvajuht
[nimisõna, substantiiv]
kutseoskustega turvatöötaja, turvaüksuse juht

turvakaalutlus
[nimisõna, substantiiv]
(osutab, et millegi kavandamisel ja teokstegemisel lähtutakse turvalisuse tagamisest)

turvakaamera
[nimisõna, substantiiv]
videovalve kaamera

turvakala
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesi kiirevoolulisi jõgesid eelistav mage- ja riimveekala

2. kala

turvakapital
[nimisõna, substantiiv]
ootamatuteks olukordadeks hoitav raha, mis aitab kindlustada ootamatuid väljaminekuid, töökaotust vm võimalikku kahjumit

turvakapp
[nimisõna, substantiiv]
seif või turvanõuetele vastav lihtsam kapp kaitset vajavate asjade hoidmiseks

turvakiiver
[nimisõna, substantiiv]
tugevdatud materjalist kaitsev peakate (nt mootorratturil, ehitajal, ratsutajal)

turvakile
[nimisõna, substantiiv]
turvaotstarbeline kile (nt klaasi purunemisel selle killunemist vältiv või suuseksi harrastamisel kaitsevahendina toimiv)

turvaklaas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalselt töödeldud klaas, mis suurendab kaitset sissetungimise, õnnetuste vms vastu

turvakleebis
[nimisõna, substantiiv]
esemele vm pandav kleebis, mille eemaldamisest või eemaldamiskatsest jääb nähtav jälg

turvakodu
[nimisõna, substantiiv]
ajutise hoolduse asutus nt hüljatud lastele või perevägivalla ohvritele

turvakonteiner
[nimisõna, substantiiv]
seif, metallkapp vm spetsiaalne hoidla salastatud teabe või kaitset vajavate asjade hoidmiseks ja transportimiseks

turvakontroll
[nimisõna, substantiiv]
isikute ja nende asjade kontrollimine relvade, lõhkeainete või muude ohtlike asjade leidmiseks

turvakood
[nimisõna, substantiiv]
salajane kood kaitsmaks sellega varustatud eset vm võõraste eest

turvaköis
[nimisõna, substantiiv]
tugev nöör või köis, mille abil kindlustatakse ohutust mägironimisel, kõrgel kohal töötamisel vms

turvaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ohtude eest kaitstud, kindel, rahulik

2. (kasutamisel) ohutu

3. riskivaba

4. kaitstud, kindel, rahulik

turvaliselt
[määrsõna, adverb]
ohtude eest kaitstuna, kindlalt, rahulikult

turvalisus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese kaitstus, ohutus teatavas olukorras

2. ohutu, kaitstud olek

3. ohutus, kaitstus, julgeolek

turvalisustunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et ollakse kaitstud, turvalises keskkonnas, olukorras vms

turvalukk
[nimisõna, substantiiv]
tugeva konstruktsiooniga ukselukk, mida saab nii seest- kui väljastpoolt avada vaid võtmega

turvama
[tegusõna, verb]
1. kaitsma, kindlustama

2. turvatööd tegema

turvamees
[nimisõna, substantiiv]
1. töötaja, kes kaitseb objekte või inimesi, tagab üritustel korda, valvab valveseadmestiku üle vm

2. inimene, kelle töö on valvata ja kaitsta mingit hoonet, inimest või asutust

turvameetmed
[nimisõna, substantiiv]
ohutuse saavutamiseks rakendatavad abinõud

turvamärgistama
[tegusõna, verb]
turvamärgiga varustama

turvamärk
[nimisõna, substantiiv]
turvaelement (nt rahatähel), turvakleebis vms

turvanaine
[nimisõna, substantiiv]
naissoost turvatöötaja

turvaniit
[nimisõna, substantiiv]
üks turvamärke (rahatähel)

turvanõuded
[nimisõna, substantiiv]
turvalisuse tagamiseks esitatavad nõuded

turvaoht
[nimisõna, substantiiv]
oht turvalisusele

turvapadi
[nimisõna, substantiiv]
sõiduauto rooliratta või armatuurlaua külge kinnitatud kott, mis avarii korral gaasiga täitudes takistab sõitja või juhi paiskumist ettepoole (või küljele)

turvapaik
[nimisõna, substantiiv]
turva pakkuv paik

turvapealik
[nimisõna, substantiiv]
mingi ettevõtte, ürituse vms turvameeste ülem

turvapuur
[nimisõna, substantiiv]
metalltorudest raamistik ralliautos, mõeldud sõitjate kaitseks kokkupõrke korral

turvarakmed
[nimisõna, substantiiv]
kinnitamiseks, toeks või kaitseks kasutatavad rihmad vm vahendid (nt mägironimisel, katusetöödel)

turvarihm
[nimisõna, substantiiv]
1. rihm sõitja kinnitamiseks liiklusvahendi istme külge

2. pikk tugevast materjalist rihm autos, bussis või lennukis, mille sa ümber keha kinnitad

turvarisk
[nimisõna, substantiiv]
turvalisust ähvardav oht

turvas
[nimisõna, substantiiv]
osaliselt lagunenud taimejäänustest ja huumusest koosnev mullakiht, mis tekib soostuvate või soomuldade veerohkes ning hapnikuvaeses pindmises kihis

turvasalvestis
[nimisõna, substantiiv]
videokaamera abil salvestatud filmilõik, mida hrl kasutatakse kurjategijate tabamiseks

turvaseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis aitab tagada turvalisust ja vähendada võimalikke ohte

turvaseks
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekord või seksuaalelu, kus kasutatakse suguhaigustesse nakatumist ja rasestumist ärahoidvaid vahendeid

turvaserver
[nimisõna, substantiiv]
äärmiselt piiratud ja kontrollitud ligipääsuga server, mis on varustatud turvatud tarkvaraga

turvasküte
[nimisõna, substantiiv]
turbaga kütmine

turvasmuld
[nimisõna, substantiiv]
muld, mille pindmise kihi moodustab turvas

turvastuma
[tegusõna, verb]
turbaks muutuma

turvatara
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi ligipääsu tõkestav, kaitset pakkuv tara

turvateenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. turvalisust tagav asutus või struktuuriüksus

2. nende vastav tegevus

turvateenus
[nimisõna, substantiiv]
turvalisuse tagamiseks osutatav teenus, nt objekti või isiku kaitsmine, korra tagamine, valveseadmestiku üle valvamine

turvatool
[nimisõna, substantiiv]
sõiduautos kasutatav spetsiaalne turvavööga tool lapsele

turvatraksid
[nimisõna, substantiiv]
kinnitamiseks, toeks või kaitseks kasutatavad rihmad vm vahendid (nt mägironimisel, katusetöödel)

turvatunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et ollakse kaitstud, turvalises keskkonnas, olukorras vms

turvatöö
[nimisõna, substantiiv]
turvajana tehtav töö, nt objektide või isikute kaitsmine, korra tagamine üritustel, valveseadmestiku üle valvamine vm

turvatöötaja
[nimisõna, substantiiv]
1. töötaja, kes kaitseb objekte või inimesi, tagab üritustel korda, valvab valveseadmestiku üle vm

2. inimene, kelle töö on valvata ja kaitsta mingit hoonet, inimest või asutust

turvauks
[nimisõna, substantiiv]
tugeva konstruktsiooniga hrl turvalukuga varustatud uks

turvavarustus
[nimisõna, substantiiv]
ohu vältimiseks ja ohuolukorras tegutsemiseks vaja minevad asjad (nt turvavöö, õhkpadi, päästevest)

turvavest
[nimisõna, substantiiv]
turvakaalutlustel kantav vest

turvavõrgustik
[nimisõna, substantiiv]
inimesi toetavad sotsiaalsed suhted, mitmesugused abistavad meetmed kogumina

turvavõrk
[nimisõna, substantiiv]
võrk, mis kaitseb kukkumise vm ohu eest

turvavärav
[nimisõna, substantiiv]
vargus- või terrorismivastane seade, kust kontrollitav peab läbi minema (nt kaupluses, raamatukogus)

turvavöö
[nimisõna, substantiiv]
1. rihm sõitja kinnitamiseks liiklusvahendi istme külge

2. pikk tugevast materjalist rihm autos, bussis või lennukis, mille sa ümber keha kinnitad

turvaümbrik
[nimisõna, substantiiv]
tugevast paberist ja mullkilega vooderdatud ümbrik, mis kaitseb postisaadetist niiskuse ja purunemise eest

turve
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi, nt õhuruumi, info turvalisuse tagamine

2. kaitse, vari, toetus

turvik
[nimisõna, substantiiv]
1. töötaja, kes kaitseb objekte või inimesi, tagab üritustel korda, valvab valveseadmestiku üle vm

2. inimene, kelle töö on valvata ja kaitsta mingit hoonet, inimest või asutust

turvis
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt rüütlite kaitserõivastus, mis koosneb liikuvalt ühendatud terasplaatidest

turvistik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt rüütlite kaitserõivastus, mis koosneb liikuvalt ühendatud terasplaatidest

turvuma
[tegusõna, verb]
kaitset, varju, abi otsima

tusameel
[nimisõna, substantiiv]
halb meeleolu, paha tuju, morn-olek

tusameelne
[omadussõna, adjektiiv]
(loomult) morn, tusase olekuga

tusane
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) tujutu, pahur, morn

tusanema
[tegusõna, verb]
1. tujutuks, pahuraks, morniks muutuma

2. tusaseks muutuma

tusaselt
[määrsõna, adverb]
pahas tujus olles, oma pahameelt väljendades

tusatsema
[tegusõna, verb]
1. tujutu, pahur, morn olema

2. tusatsema, mossis olema

tusatuju
[nimisõna, substantiiv]
halb meeleolu, paha tuju, morn-olek

tusk
[nimisõna, substantiiv]
1. meelehärm, meelepaha

2. paha tuju

3. äng

tusklema
[tegusõna, verb]
tujutu, pahur, morn olema, tuska tundma

tuss
[nimisõna, substantiiv]
naise (välis)suguelundid, vulva ja vagiina

tussu
[nimisõna, substantiiv]
(lapse) tagumik

tust
[nimisõna, substantiiv]
1. jahutolm

2. peen tolm

tustima
[tegusõna, verb]
otsides kuskil sobrama

tušee
[nimisõna, substantiiv]
klahvide puudutamise viis klaverimängus

tušeerima
[tegusõna, verb]
piljardimängus palli kogemata puudutama

tušijoonis
[nimisõna, substantiiv]
tušiga tehtud sule- või pintslijoonistus

tušijoonistus
[nimisõna, substantiiv]
tušiga tehtud sule- või pintslijoonistus

tušimaal
[nimisõna, substantiiv]
tušiga tehtud ühevärviline maal paberil või siidil

tušipott
[nimisõna, substantiiv]
topsike tušiga

tušitama
[tegusõna, verb]
1. ripsmetušiga ripsmeid värvima

2. ripsmetušiga värvima

tušš
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetiline värv silmaripsmete värvimiseks

tušš
[nimisõna, substantiiv]
1. austamis- ja õnnitlemistseremoonial tervituseks mängitav lühike instrumentaalpala

2. lühike tervituspala

tuššima
[tegusõna, verb]
1. tušiga joonistama v joonestama

2. tušiga katma

tutakas
[nimisõna, substantiiv]
löök, hoop

tuterdama
[tegusõna, verb]
1. vaevaliselt, pingutusega liikuma

2. ebakindlalt, saamatult töötama või toimetama

tutikas
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti uus

tutiline
[omadussõna, adjektiiv]
(püstiste) karva-, heina- vms tuttidega

tutimüts
[nimisõna, substantiiv]
tutiga müts

tutipael
[nimisõna, substantiiv]
1. pael lehvi sidumiseks juustesse

2. lehvi sidumiseks

tutipidu
[nimisõna, substantiiv]
1. koolilõpetajate viimase koolikella pidu

2. viimase koolikella pidu

tuti-pluti
[hüüdsõna, interjektsioon]
häälitsus, mida tehakse väikese lapse tähelepanu püüdmiseks

tutipäev
[nimisõna, substantiiv]
koolilõpetaja viimase koolikella päev, mida tähistatakse tutipeoga

tutistama
[tegusõna, verb]
1. juustest (või karvust) sakutama (karistuseks)

2. juustest, karvust sakutama

tutkas
[nimisõna, substantiiv]
luhtadel ja rannikuniitudel elutsev rästast suurem lind, kelle pulmarüüs isaslinnul on kaelal kohevile aetav sulgkrae

tutki
[määrsõna, adverb]
1. (kasutatakse soovitule, oodatule vastupidise olukorra kujunemise puhul)

2. soovitule, oodatule vastupidise olukorra kujunemise puhul: võta näpust

tutkit
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. (kasutatakse soovitule, oodatule vastupidise olukorra kujunemise puhul)

2. soovitule, oodatule vastupidise olukorra kujunemise puhul: võta näpust

tuts
[nimisõna, substantiiv]
torusid ühendav või toru sulgev torustiku osa, hrl väliskeerme või äärikuga detail

tuts
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus

2. väike kimp või punt (nt sulgi, taimi, ebemeid)

tutsak
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus

2. väike kimp või punt (nt sulgi, taimi, ebemeid)

tutsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kogus

2. väike kimp või punt (nt sulgi, taimi, ebemeid)

tutshabe
[nimisõna, substantiiv]
(lõigatud) vuntsid, vurrud

tutsi
[nimisõna, substantiiv]
Rwanda vähemusrahva liige

tutske
[omadussõna, adjektiiv]
lahe, mõnus, tubli

tutt
[nimisõna, substantiiv]
1. (omaette hoidev) kimp juukseid

2. kimp, salk, kahl (püstiseid) karvu, kõrsi, rohtu vms

tuttav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes või mis on varasemate kokkupuudete põhjal tuntud või teada, varem nähtud, kohatud või kogetud, mitte võõras ega tundmatu

2. selline, mida või keda sa juba varasemast ajast tunned, tead

3. mitte võõras

tuttavlik
[omadussõna, adjektiiv]
tuttavana tunduv, (nagu) tuttav

tuttavlikkus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus keegi või miskit tundub olevat tuttav

tuttavlikult
[määrsõna, adverb]
1. (nagu) tuttavalt

2. [kuidagi] tuttavalt

tuttavus
[nimisõna, substantiiv]
tuttav-olek

tutthabe
[nimisõna, substantiiv]
väike lõuahabe

tutti
[määrsõna, adverb]
1. (märge noodikirjas:) kõik pillid või esinejad koos

2. (instrumentaalkontsertides:) ainult orkestri esituses

tutti
[määrsõna, adverb]
(voodisse) magama

tuttipidi
[määrsõna, adverb]
1. juustest, karvadest (nt hobusel tukast) kinni haarates või hoides

2. karvupidi

tuttkana
[nimisõna, substantiiv]
Amasoonia vihmametsades elutsev lind, kellel on kuklas pikk hõre suletutt

tuttlõoke
[nimisõna, substantiiv]
Eestis haruldane lind, kellel on peas teravatipuline suletutt

tuttmüts
[nimisõna, substantiiv]
tutiga müts

tuttpuu
[nimisõna, substantiiv]
puu, millel on ladvas suurte lehtede kimp, nt palm

tuttpütt
[nimisõna, substantiiv]
1. varesesuurune veelind, kelle pulmarüüs isaslinnul on peas kaheharuline suletutt ja kaela ümber pikenenud sulgedest kaelus

2. lind

tuttsaba
[nimisõna, substantiiv]
1. pikkade kõrvade ja lühikese sabaga taimtoiduline loom

2. väike loom, kes elab metsas ning kellel on pikad kõrvad ja lühike saba

tutt-tihane
[nimisõna, substantiiv]
hallikaspruun tihane, kellel on peas teravatipuline musta-valgekirju suletutt

tutt-tiir
[nimisõna, substantiiv]
sihvakas lind, kes ärevuses turritab kuklasulestikku

tuttu
[määrsõna, adverb]
(voodisse) magama

tuttuus
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti uus

tuttvart
[nimisõna, substantiiv]
veelind, kelle pulmarüüs isaslinnul on peas lühike suletutt, Eestis harilik haudelind

tuttörd
[nimisõna, substantiiv]
väike arktiline merelind, kelle nokal on suur sulg

tutu
[nimisõna, substantiiv]
mitmetest kihtidest koosnev lühike, jäik ja kehast eemale hoidev baleriini tüllseelik

tutu-lutu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi karjapasuna või vilepilli häält

tutulutu
[nimisõna, substantiiv]
karjapasuna või vilepilli hääl

tutulutu
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi karjapasuna või vilepilli häält

tutvuma
[tegusõna, verb]
1. (inimeste kohta:) suhtlemisel üksteisest teada saama, kedagi tuttavaks pidama hakkama

2. kellegagi esimest korda kohtuma, temaga tuttavaks saama

tutvumishind
[nimisõna, substantiiv]
soodushind uuele tootele või teenusele

tutvumiskuulutus
[nimisõna, substantiiv]
kuulutus sõbra, elukaaslase või seksuaalpartneri leidmiseks

tutvumisportaal
[nimisõna, substantiiv]
tutvumiskuulutusi vahendav veebisait

tutvumisteenistus
[nimisõna, substantiiv]
firma, mis aitab soovijail otsida partnerit

tutvumisõhtu
[nimisõna, substantiiv]
tutvumiseks mõeldud õhtune koosviibimine (nt kooliaasta alguses)

tutvumisäpp
[nimisõna, substantiiv]
tutvumisvõimalusi pakkuv mobiilirakendus

tutvunema
[tegusõna, verb]
tutvuma

tutvus
[nimisõna, substantiiv]
1. tuttavatele iseloomulik vahekord

2. tuttavatele iseloomulik suhe

3. kellegi või millegi tundma õppimine

tutvuskond
[nimisõna, substantiiv]
1. tuttavate hulk, kogum tuttavaid

2. tutvusring[kond]

tutvusring
[nimisõna, substantiiv]
1. tuttavate hulk, kogum tuttavaid

2. tutvusring[kond]

tutvusringkond
[nimisõna, substantiiv]
1. tuttavate hulk, kogum tuttavaid

2. tutvusring[kond]

tutvustama
[tegusõna, verb]
1. kedagi kellegagi tuttavaks tegema, kedagi kellelegi esitlema

2. kedagi kellelegi esitlema, kedagi tuttavaks tegema

tutvustus
[nimisõna, substantiiv]
1. tutvustamine

2. tutvustav saade, üritus, kirjutis vms

tuub
[nimisõna, substantiiv]
korgiga suletav torujas hrl plast- või plekkpakend

tuub
[nimisõna, substantiiv]
suur kummirõngas lumest renni mööda või mäest allasõitmiseks

tuuba
[nimisõna, substantiiv]
1. madalaima häälega vaskpuhkpill

2. vaskpuhkpill

tuubikreem
[nimisõna, substantiiv]
tuubi pakendatud kreem

tuubil
[määrsõna, adverb]
inimesi, asju tihedalt täis, viimse võimaluseni inimeste või asjadega täidetud

tuubimesi
[nimisõna, substantiiv]
tuubi pakendatud mesi

tuubirada
[nimisõna, substantiiv]
lumest renn lumerõngaga sõitmiseks

tuubisinep
[nimisõna, substantiiv]
tuubi pakendatud sinep

tuubisõit
[nimisõna, substantiiv]
suure kummirõngaga ehk lumerõngaga lumest renni mööda allasõitmine

tuubitoit
[nimisõna, substantiiv]
tuubi pakendatud toit

tuubitäis
[nimisõna, substantiiv]
tuubi täitev kogus (mingit ainet)

tuubtopp
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt ülakehale liibuv elastsest kangast õlapaelteta riideese

tuubul
[nimisõna, substantiiv]
toruke (hrl neerutorukese kohta)

tuubus
[nimisõna, substantiiv]
1. sadamakail asuv torukujuline ehitis, reisijate maabumissild, mis ühendab reisijate galeriid laevadega

2. sadamakail asuv torukujuline ehitis, reisijate maabumissild, mis ühendab reisijate galeriid laevadega

tuudaimimari
[nimisõna, substantiiv]
(Piiblis:) Vahemere mail kasvava narkootilise toimega alkaloide sisaldava taime (alrauni ehk mandragoori) mari

tuugen
[nimisõna, substantiiv]
tuuleenergiat elektrienergiaks muundav labadega seade

tuukan
[nimisõna, substantiiv]
troopikametsades elav ülisuure värvika nokaga lind

tuuker
[nimisõna, substantiiv]
1. eriettevalmistusega sukelduja, kes on võimeline erivarustuses töötama vee all

2. eriettevalmistusega sukelduja, allveetöötaja

tuukriekspeditsioon
[nimisõna, substantiiv]
meresügavuses ja tuukreid kasutades millegi (teaduslikuks) uurimiseks mõeldud retk või reis

tuukrihaigus
[nimisõna, substantiiv]
haigusseisund, mis tekib kiirel siirdumisel kõrgema rõhuga keskkonnast madalama rõhuga keskkonda (nt sukelduja tõusmisel sügavusest pinnale)

tuukrikell
[nimisõna, substantiiv]
metallkamber tuukri sukeldamiseks ja ülestõstmiseks

tuukrikiiver
[nimisõna, substantiiv]
tuukriülikonna külge kinnitatav hermeetiline kiiver

tuukrilaev
[nimisõna, substantiiv]
laev, millega viiakse tuukrid töökohale ja mis varustab neid töötamise ajal õhu, tööriistade, valguse ja muu tarvilikuga

tuukrimüts
[nimisõna, substantiiv]
kaelusega peakate, mis katab pea, kaela ja osa näost (nt lastel, sportlastel, kaitseväelastel)

tuukriskafander
[nimisõna, substantiiv]
allveetöödel kasutatav skafander

tuukriülikond
[nimisõna, substantiiv]
allveetöödel kasutatav skafander

tuul
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu tuntav liikumine looduslikel põhjustel

2. õhk, mis liigub

tuulama
[tegusõna, verb]
1. milleski tormakalt sorima, segi pöörates otsima

2. otsides ringi liikuma

Ühendtegusõnad: ringi tuulamaringi tuulama

tuulamismasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne masin vilja puhastamiseks

tuulamissari
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur hõre sõel vilja tuulamiseks

tuulamissõel
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur hõre sõel vilja tuulamiseks

tuulduma
[tegusõna, verb]
välisõhu, tuule mõjul puhastuma ja värskenema

tuuleaju
[nimisõna, substantiiv]
tuulest aetud ese(med)

tuulealune
[omadussõna, adjektiiv]
1. tuule eest varjatud

2. allatuult olev (ja kuhu nt leegid kanduvad)

3. allatuult olev, alltuule-, tuulevarjuline

tuuleelekter
[nimisõna, substantiiv]
õhuosakeste liikumise energiast (tuuleenergiast) toodetud elekter

tuuleelektrijaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrijaam, kus tuuleenergia muundatakse elektrituuliku(te) abil elektrienergiaks

tuuleema
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis tuuli valitsev loodushaldjas

tuuleenergeetika
[nimisõna, substantiiv]
tuuleenergia kasutamist käsitlev energeetika haru

tuuleenergia
[nimisõna, substantiiv]
õhuosakeste liikumise energia

tuuleerosioon
[nimisõna, substantiiv]
peeneteraliste ja kuivade setete ärakandumine tuule toimel

tuulefarm
[nimisõna, substantiiv]
1. tuuleelektrijaam, milles elektrienergiat toodetakse mitme elektrituuliku abil

2. mitme elektrituulikuga tuuleelektrijaam

tuulegeneraator
[nimisõna, substantiiv]
tuuleenergiat elektrienergiaks muundav labadega seade

tuulehaak
[nimisõna, substantiiv]
haak akna lahtihoidmiseks

tuuleharf
[nimisõna, substantiiv]
tuule toimel helisevate keeltega kõlakastike, algeline keelpill

tuulehaug
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa rannikumeredes elutsev rulja keha, pikkade lõugade ja rohekate luudega röövkala

2. rohekate luudega kala

tuuleheide
[nimisõna, substantiiv]
1. puud, mis tugev tuul on juurtega välja kiskunud ja ümber paisanud

2. puude ümberpaiskumine koos juurtega tugeva tuule toimel

tuulehingus
[nimisõna, substantiiv]
(nõrk) tuulepuhang, tuuleõhk

tuulehoog
[nimisõna, substantiiv]
(tugev) tuulepuhang

tuulehõng
[nimisõna, substantiiv]
tasakesi liikuv õhk, kerge tuuleke

tuuleihe
[nimisõna, substantiiv]
1. tuulega edasikanduva liiva kulutav ja lihviv toime

2. tuulest kantud liiva kulutav ja lihviv toime

tuuleiil
[nimisõna, substantiiv]
(tugev) tuulepuhang

tuulejaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrijaam, kus tuuleenergia muundatakse elektrituuliku(te) abil elektrienergiaks

tuulejakk
[nimisõna, substantiiv]
tuulekindlast materjalist jakk või kerge jope

tuulejope
[nimisõna, substantiiv]
tuulekindlast riidest kerge jope

tuulejopp
[nimisõna, substantiiv]
tuulekindlast riidest kerge jope

tuulejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb tuuli

tuulejõud
[nimisõna, substantiiv]
õhuosakeste liikumise energia

tuulejõujaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrijaam, kus tuuleenergia muundatakse elektrituuliku(te) abil elektrienergiaks

tuulekaart
[nimisõna, substantiiv]
teatava ala ilmakaart, millel on märgitud prognoositavad tuulesuunad ja -kiirused

tuulekaer
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire paljunemisvõimega metsiku kaera liik, Eestis raskesti tõrjutav umbrohi

2. umbrohi

tuulekaitse
[nimisõna, substantiiv]
kaitse tuule eest

tuulekaitseistandik
[nimisõna, substantiiv]
tuule eest kaitsmiseks istutatud puud või põõsad

tuulekaitseriba
[nimisõna, substantiiv]
maariba tuulekaitseks istutatud taimedega (hrl puudega)

tuulekala
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa rannikumeredes elutsev rulja keha, pikkade lõugade ja rohekate luudega röövkala

2. rohekate luudega kala

tuulekanal
[nimisõna, substantiiv]
seade, milles tekitatakse kiiret õhuvoolu (nt sõiduvahendite katsetamiseks)

tuulekanne
[nimisõna, substantiiv]
peeneteraliste ja kuivade setete ärakandumine tuule toimel

tuulekannel
[nimisõna, substantiiv]
tuule toimel helisevate keeltega kõlakastike, algeline keelpill

tuulekast
[nimisõna, substantiiv]
kattematerjaliga viimistletud katuseräästas

tuuleke
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge, nõrk, meeldivana tajutav tuul

2. tuul

tuulekeer
[nimisõna, substantiiv]
tugev keerlev, pöörlev tuulehoog

tuulekeerd
[nimisõna, substantiiv]
tugev keerlev, pöörlev tuulehoog

tuulekeeris
[nimisõna, substantiiv]
tugev keerlev, pöörlev tuulehoog

tuulekell
[nimisõna, substantiiv]
1. tuule toimel üksteise vastu puutuvate ja seetõttu helinat tekitavate pulkadega seadeldis

2. tuule toimel helisevad kellukesed

tuulekene
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge, nõrk, meeldivana tajutav tuul

2. tuul

tuulekiirul
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, väga suure kiiruga

tuulekiirus
[nimisõna, substantiiv]
tuule puhumise kiirus

tuulekiirusel
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, väga suure kiiruga

tuulekindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. (riietusesemete vm kohta:) selline, mis tuult kinni peab, tuule eest kaitsev

2. tuult hästi kinni pidav

tuuleklaas
[nimisõna, substantiiv]
auto vm sõiduki esiklaas

tuulekoda
[nimisõna, substantiiv]
eeskoda külma õhu sissetungi takistamiseks

tuulekohin
[nimisõna, substantiiv]
õhu liikumisest, tuulehoost tekkiv madal, tumedatooniline heli

tuulekoridor
[nimisõna, substantiiv]
ehitiste, looduslike objektide vms vaheline ala, kus tekib tugev õhuvool

tuulekott
[nimisõna, substantiiv]
(torupillil:) maost või nahast kott, kuhu putke kaudu puhutakse õhku

tuulekulutus
[nimisõna, substantiiv]
kivimipindade kulumine tuulest kantava peenainese toimel

tuulekülm
[nimisõna, substantiiv]
tuul ja külm üheskoos, inimese tegelikult tajutavad külmakraadid

tuulelaine
[nimisõna, substantiiv]
tuule tekitatud pinnalaine

tuulelainetus
[nimisõna, substantiiv]
tuule tekitatud lainetus, lainetus tuulelainetena

tuuleliplus
[nimisõna, substantiiv]
(kindlate) põhimõtete puudumine, eriti poliitikas ja ühiskonnaelus

tuulelipp
[nimisõna, substantiiv]
kõrgesse kohta (nt katusele, tornitippu) paigutatud seadeldis, mis näitab tuule suunda

tuulelohe
[nimisõna, substantiiv]
maalt hoitava nööri veojõu ja tuule tekitatud tõstejõu mõjul õhus püsiv ja lendav hrl karkassiga eri kuju ja nägu ese

tuuleluud
[nimisõna, substantiiv]
1. seenhaiguse vm tagajärjel puu võras tekkinud tihe peenikeste okste põimik

2. puu võras tekkinud tihe oksapõimik

tuulemootor
[nimisõna, substantiiv]
(tuuleturbiini kohta)

tuulemurd
[nimisõna, substantiiv]
1. tugevast tuulest murtud puud

2. puude murdumine tüvest tugeva tuule toimel

tuulemõõdik
[nimisõna, substantiiv]
seade tuule kiiruse (ja suuna) mõõtmiseks

tuulemõõtja
[nimisõna, substantiiv]
seade tuule kiiruse (ja suuna) mõõtmiseks

tuulemõõtur
[nimisõna, substantiiv]
seade tuule kiiruse (ja suuna) mõõtmiseks

tuulemänd
[nimisõna, substantiiv]
tuulises kohas kasvav, hrl tuultest kaardu painutatud mänd

tuulemüra
[nimisõna, substantiiv]
õhu liikumisest tekkiv häiriv heli (nt liikuvas sõidukis)

tuulenihe
[nimisõna, substantiiv]
ilmastikunähtus, kus tuule suund ja kiirus väikese kõrgusvahe jooksul kardinaalselt muutuvad (oluline nt lennuohutuse seisukohalt)

tuulenuusutaja
[nimisõna, substantiiv]
(põhimõttelageda inimese kohta)

tuuleolud
[nimisõna, substantiiv]
tuult puudutavad asjaolud (tuule tugevus, suund vm)

tuulepagi
[nimisõna, substantiiv]
äkiline tugev tuulepuhang, millega hrl kaasnevad sademed ja tuule suuna muutumine

tuulepagin
[nimisõna, substantiiv]
äkiline tugev tuulepuhang, millega hrl kaasnevad sademed ja tuule suuna muutumine

tuulepagu
[nimisõna, substantiiv]
1. paopaik tugeva tuule eest

2. tuulevaikus

tuulepark
[nimisõna, substantiiv]
1. tuuleelektrijaam, milles elektrienergiat toodetakse mitme elektrituuliku abil

2. mitme elektrituulikuga tuuleelektrijaam

tuulepea
[nimisõna, substantiiv]
muretu, hooletu, asju kergelt võttev inimene

tuulepealne
[omadussõna, adjektiiv]
tuultele avatud, pealtuule olev

tuulepesa
[nimisõna, substantiiv]
1. seenhaiguse vm tagajärjel puu võras tekkinud tihe peenikeste okste põimik

2. puu võras tekkinud tihe oksapõimik

tuulepluus
[nimisõna, substantiiv]
tuulekindlast materjalist jakk või kerge jope

tuulepoiss
[nimisõna, substantiiv]
(tuule kohta isikustatuna)

tuulepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
tuultele avatud, pealtuule olev

tuulepugi
[nimisõna, substantiiv]
äkiline tugev tuulepuhang, millega hrl kaasnevad sademed ja tuule suuna muutumine

tuulepuhang
[nimisõna, substantiiv]
1. tuule äkiline ja mööduv (tugevam) puhumine, tuulehoog või tuuleiil

2. tuulehoog

tuulepuu
[nimisõna, substantiiv]
puu, mille tüvi on püsivast tugevast tuulest allatuult kaldu ja võra laiub tuulealusel küljel

tuulepäine
[omadussõna, adjektiiv]
muretu, hooletu, järelemõtlematu

tuulepäisus
[nimisõna, substantiiv]
muretu, hooletu olek, järelemõtlematus

tuulepööris
[nimisõna, substantiiv]
tugev keerlev, pöörlev tuulehoog

tuuleroos
[nimisõna, substantiiv]
diagramm, mis iseloomustab tuule suuna ja kiiruse jaotust teatud kohas mingis ajavahemikus

tuulerootor
[nimisõna, substantiiv]
tuule jõul pöörlev rootor

tuulerõuged
[nimisõna, substantiiv]
eriti kergesti nakkav äge viirushaigus (peamiselt lastel), millele on iseloomulik villiline lööve

tuules
(liikumisega seoses:) vahetult kellegi järel, seetõttu väiksemat takistust kohates

tuulesete
[nimisõna, substantiiv]
tuule kuhjatud peeneteraline sete, eooliline sete

tuulesokk
[nimisõna, substantiiv]
riidest koonusekujuline vahend peamiselt tuule suuna ja kiiruse määramiseks

tuuletahukas
[nimisõna, substantiiv]
tuule toimel tahuliseks lihvunud kivi

tuuletallaja
[nimisõna, substantiiv]
hakisuurune punakaspruun röövlind, kes saaki seirates rapleb õhus ühe koha peal (nagu sõtkuks midagi)

tuuletallamine
[nimisõna, substantiiv]
tühi töö, tarbetu tegevus

tuuletama
[tegusõna, verb]
tuult saama, tuule toimel parkuma

tuuletamm
[nimisõna, substantiiv]
1. auto esiosa all paiknev õhku suunav tarind

2. õhku suunav tarind autol, õhutamm

tuuletantsija
[nimisõna, substantiiv]
õhu jõul end liigutav kergest materjalist üleelusuurune nukk vm, mida kasutatakse hoonele või üritusele tähelepanu tõmbamiseks

tuuletark
[nimisõna, substantiiv]
1. (nõia kohta)

2. Eesti ärkamisajal loodud nõianimetus

tuuletasku
[nimisõna, substantiiv]
keedetud tainast pirukas, mis küpsetamisel kerkib seest tühjaks

tuuletekkeline
[omadussõna, adjektiiv]
tuule tekitatud

tuuletu
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaikne, ilma tuuleta

2. ilma tuuleta

tuuleturbiin
[nimisõna, substantiiv]
tuuleenergiat mehaaniliseks energiaks muundav jõumasin

tuuletus
[nimisõna, substantiiv]
tuuleta olek

tuuletõke
[nimisõna, substantiiv]
tuulekaitseks kasutatav tarind (nt hoone välisseinas)

tuuletõkkeplaat
[nimisõna, substantiiv]
puitkiust, klaasvillast vm tehtud plaat, mida kasutatakse hoonete välisseinte, lagede ja katuste soojustamiseks ja tugevdamiseks

tuuletõmbeline
[omadussõna, adjektiiv]
tuuletõmbega, tuuletõmbene

tuuletõmbus
[nimisõna, substantiiv]
tugev õhuvool, mis tekib nt vastakuti avatud akende korral ja hoonete vahel

tuuletõmme
[nimisõna, substantiiv]
tugev õhuvool, mis tekib nt vastakuti avatud akende korral ja hoonete vahel

tuulevahk
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline tugev tuulepuhang

tuulevaikne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaikne, ilma tuuleta

2. ilma tuuleta

tuulevaikus
[nimisõna, substantiiv]
tuuleta olek

tuulevangi
[määrsõna, adverb]
tugeva tuule tõttu kusagile sunnitult paigale, hrl meresõiduvõimetusega seoses

tuulevangis
[määrsõna, adverb]
tugeva tuule tõttu kusagil sunnitult paigal, hrl seoses võimetusega merele minna

tuulevangist
[määrsõna, adverb]
tugeva tuule tõttu kusagilt sunnitud paigalolekust, hrl meresõiduvõimetusega seoses

tuulevari
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitse tuule eest

2. seda pakkuv koht (ka rajatis või vahend)

tuulevarjuline
[omadussõna, adjektiiv]
tuule eest varjus olev, tuulevarju võimaldav

tuuleveski
[nimisõna, substantiiv]
tuule jõul töötav veski

tuulevihin
[nimisõna, substantiiv]
õhu kiirest liikumisest, tuulehoost tekkiv terav kõrgetooniline heli

tuulevine
[nimisõna, substantiiv]
kerge tuuleõhk, vaevumärgatav puhang

tuulevinu
[nimisõna, substantiiv]
kerge tuuleõhk, vaevumärgatav puhang

tuulevire
[nimisõna, substantiiv]
kerge tuuleõhk, vaevumärgatav puhang

tuuleviru
[nimisõna, substantiiv]
kerge tuuleõhk, vaevumärgatav puhang

tuulevirve
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge õhu liikumine

2. tuulest tingitud veepinna kerge laineline või värisev liikumine

tuulevirvendus
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge õhu liikumine

2. tuulest tingitud veepinna kerge laineline või värisev liikumine

tuulevuhin
[nimisõna, substantiiv]
õhu kiirest liikumisest, tuulehoost tekkiv tumedatooniline heli

tuuleõhk
[nimisõna, substantiiv]
tasakesi liikuv õhk, kerge tuuleke

tuulik
[nimisõna, substantiiv]
tuule jõul töötav veski

tuulilehvik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne lehvikutaoline riist, millega lehvitades eemaldati tuulamisel puhta vilja hunnikule kukkunud praht

tuuliluud
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kerge väike luud vilja tuulamisel tekkiva prahi ärapühkimiseks

tuulimasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne masin vilja puhastamiseks

tuuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure tuulega

2. sagedaste tuultega

3. suure tuulega

tuulipink
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ühe otsaga maapinnale toetuv pikk pink, millel seistes vilja tuulati

tuulispask
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev, suure purustusjõuga õhukeeris, mis liigub maismaa kohal

2. tugev õhukeeris

tuulispea
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev, suure purustusjõuga õhukeeris, mis liigub maismaa kohal

2. tugev õhukeeris

tuulispäine
[omadussõna, adjektiiv]
muretu, hooletu, järelemõtlematu

tuulium
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 69

2. element, hõbevalge pehme metall

tuulkiire
[omadussõna, adjektiiv]
(liikumisega ühenduses:) väga kiire

tuullevi
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine tuule abil

2. seemnete, eoste levimine tuule abil

tuullevija
[nimisõna, substantiiv]
tuule abil leviv taim (nt paju, ohakas)

tuultejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb tuuli

tuulteroos
[nimisõna, substantiiv]
diagramm, mis iseloomustab tuule suuna ja kiiruse jaotust teatud kohas mingis ajavahemikus

tuultolmleja
[nimisõna, substantiiv]
tuule abil tolmlev taim

tuultolmlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. taimede tolmlemine, mille puhul õietolmu kannab edasi tuul

2. tolmlemine tuule abil

tuultpidav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (riietusesemete vm kohta:) selline, mis tuult kinni peab, tuule eest kaitsev

2. tuult hästi kinni pidav

tuulutama
[tegusõna, verb]
ruumi (värske, puhta) õhuga varustama, õhku (juurde) andma või värskega asendama

Ühendtegusõnad: välja tuulutamavälja tuulutama

tuuluti
[nimisõna, substantiiv]
1. seadis õhuvoolu tekitamiseks kiiresti pöörlevate labade abil

2. masin õhu vm gaasi puhumiseks või imemiseks

tuulutus
[nimisõna, substantiiv]
õhuvahetus, ventilatsioon

tuulutusava
[nimisõna, substantiiv]
ava, mille kaudu toimub tuulutus

tuulutusklapp
[nimisõna, substantiiv]
aknaraami sisse paigaldatav klapp, mille liigutamisel saab ruumi õhutada

tuulutuslõõr
[nimisõna, substantiiv]
torujas kanal või kaeveõõs, mis juhib kahjulikud gaasid välja (nt küttekoldes, kaevanduses)

tuulutussild
[nimisõna, substantiiv]
tuulutusrajatis kaevanduses ristuvate õhuvoolude lahutamiseks

tuulutustoru
[nimisõna, substantiiv]
toru, mille kaudu toimub hoone, ruumi vms tuulutus

tuulutusvahe
[nimisõna, substantiiv]
ehituskonstruktsioonide vahele jäetav tühimik niiskuse peletamiseks

tuum
[nimisõna, substantiiv]
pähkli ja mõne luuseemne söödav sisu

tuumaaine
[nimisõna, substantiiv]
aatomituumas olev aine

tuumaajastu
[nimisõna, substantiiv]
tuumaenergia rakendamise ajastu

tuumaallveelaev
[nimisõna, substantiiv]
tuumajõuseadmega allveelaev

tuumaarsenal
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväe ettevõte tuumarelvade valmistamiseks, hooldamiseks ja hoidmiseks

2. tuumarelvade kogum

tuumaelektrijaam
[nimisõna, substantiiv]
tuumkütusel töötav soojuselektrijaam

tuumaenergeetika
[nimisõna, substantiiv]
energeetika haru, mis põhineb tuumaenergia muundamisel muudeks energialiikideks

tuumaenergia
[nimisõna, substantiiv]
tuumareaktsioonis vabanev aatomituuma siseenergia

tuumafüüsik
[nimisõna, substantiiv]
tuumafüüsika eriteadlane

tuumafüüsika
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis käsitleb aatomituuma ja selles toimuvaid protsesse

tuumaheidutus
[nimisõna, substantiiv]
tuumarelvadele toetuv heidutus

tuumajaam
[nimisõna, substantiiv]
tuumkütusel töötav soojuselektrijaam

tuumajõud
[nimisõna, substantiiv]
tuumarelvaga varustatud väekoondised

tuumajõujaam
[nimisõna, substantiiv]
tuumkütusel töötav soojuselektrijaam

tuumajõuseade
[nimisõna, substantiiv]
jõuseade, mis muundab tuumaenergia mehaaniliseks energiaks

tuumajäätmed
[nimisõna, substantiiv]
tuumkütuse kasutamisel eralduvad radioaktiivsed jäätmed

tuumakas
[omadussõna, adjektiiv]
sisult, mõttelt väärtuslik, huvitavat ainest pakkuv

tuumakatastroof
[nimisõna, substantiiv]
katastroofiliste tagajärgedega suuravarii tuumaelektrijaamas, tuumasõda vms

tuumakatsetus
[nimisõna, substantiiv]
tuumarelvakatsetus

tuumake
[nimisõna, substantiiv]
rakutuumas leiduv tihe moodustis, milles sünteesitakse rRNA-d

tuumakohver
[nimisõna, substantiiv]
riigijuhi käsutuses olev seadeldis tuumarünnaku käivitamiseks

tuumakus
[nimisõna, substantiiv]
sisuline kontsentreeritus, mõtte sügav koondatus

tuumakütus
[nimisõna, substantiiv]
aine, mille aatomituumad lõhustuvad neutronite toimel ja eraldavad energiat, nt uraan, plutoonium

tuumalaeng
[nimisõna, substantiiv]
tuumarelva osa, milles toimub tuumaenergia plahvatuslik vabanemine

tuumalaev
[nimisõna, substantiiv]
tuumajõuseadmega laev

tuumalõhkepea
[nimisõna, substantiiv]
tuumaraketi või -mürsu esiosa, kus paikneb tuumalaeng

tuumalöök
[nimisõna, substantiiv]
rünnak, kus kasutatakse tuumarelva

tuumanohu
[nimisõna, substantiiv]
äge nohu, äge nina limaskesta põletik ja turse ning voolus ninast

tuumanupp
[nimisõna, substantiiv]
(tuumarünnaku käsu kinnitamise õiguse kohta, ka seadeldise kohta, mis selle käsu aktiveerib)

tuumaosake
[nimisõna, substantiiv]
aatomituuma koostisse kuuluv osake (prooton, neutron)

tuumapatarei
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis muundab radioaktiivsete isotoopide lagunemisel tekkiva soojuse elektrienergiaks

tuumapea
[nimisõna, substantiiv]
tuumaraketi või -mürsu esiosa, kus paikneb tuumalaeng

tuumaplahvatus
[nimisõna, substantiiv]
plahvatusena toimuv aatomituumade lõhustumine, plahvatuslik ahelreaktsioon

tuumaplasma
[nimisõna, substantiiv]
rakutuuma sisemust täitev elusaine

tuumapohmell
[nimisõna, substantiiv]
hirmus pohmelus

tuumapomm
[nimisõna, substantiiv]
tuumaenergial põhinev massihävitusrelv

tuumaprogramm
[nimisõna, substantiiv]
tuumarelvade valmistamiseks ja arendamiseks mõeldud hrl riigi rahastatud kava

tuumarakett
[nimisõna, substantiiv]
tuumalaenguga rakett, mida kasutatakse hrl kaitserelvana

tuumareaktor
[nimisõna, substantiiv]
seade tuumaenergia saamiseks

tuumareaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
aatomituumade muundumine elementaarosakestega või teiste tuumadega põrkumisel

tuumarelv
[nimisõna, substantiiv]
tuumaenergial põhinev massihävitusrelv

tuumarelvastumine
[nimisõna, substantiiv]
enda, hrl oma riigi varustamine tuumarelva(de)ga

tuumarelvastus
[nimisõna, substantiiv]
1. tuumarelvad

2. tuumarelvastumine

tuumariik
[nimisõna, substantiiv]
tuumarelva omav riik

tuumarünnak
[nimisõna, substantiiv]
rünnak, kus kasutatakse tuumarelva

tuumaseen
[nimisõna, substantiiv]
tuumaplahvatuse korral tekkiv seenekujuline radioaktiivne pilv

tuumasõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, milles peamine relv on tuumarelv

tuumasüntees
[nimisõna, substantiiv]
väga kõrgel temperatuuril toimuv kergemate aatomituumade ühinemine raskemateks tuumadeks, reaktsioon, mis vallandab suurel hulgal energiat

tuumatalv
[nimisõna, substantiiv]
oletatav Maa kliima külmenemine tuumasõja tagajärjel

tuumateadlane
[nimisõna, substantiiv]
tuumafüüsika ja selle rakenduslike harudega tegelev eriteadlane

tuumateadus
[nimisõna, substantiiv]
tuumafüüsika ja selle rakenduslikud harud (tuumaenergia genereerimine ja tuumarelva tehnoloogiad)

tuumatu
[omadussõna, adjektiiv]
(raku kohta:) ilma tuumata, selline, millel pole kromosoome sisldavat ja pärilikku materjali säilitavat osa

tuumavaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus pole tuumarelva

2. tuumarelvavaba

tuumik
[nimisõna, substantiiv]
mingi kollektiivi mõjukas, tooniandev osa

tuumikala
[nimisõna, substantiiv]
keskne ala

tuumikperekond
[nimisõna, substantiiv]
1. perekond, mille moodustavad kas abikaasad või abikaasad ja nende üks või mitu alaealist last

2. vanemaist ja alaealistest lastest koosnev perekond

tuumkütus
[nimisõna, substantiiv]
aine, mille aatomituumad lõhustuvad neutronite toimel ja eraldavad energiat, nt uraan, plutoonium

tuumne
[omadussõna, adjektiiv]
1. peamine, põhiline

2. selline, mis teiste seas kõige olulisemana esile kerkib

tuumor
[nimisõna, substantiiv]
kudede haigusliku vohamise tagajärjel tekkinud moodustis

tuumpere
[nimisõna, substantiiv]
1. perekond, mille moodustavad kas abikaasad või abikaasad ja nende üks või mitu alaealist last

2. vanemaist ja alaealistest lastest koosnev perekond

tuumperekond
[nimisõna, substantiiv]
1. perekond, mille moodustavad kas abikaasad või abikaasad ja nende üks või mitu alaealist last

2. vanemaist ja alaealistest lastest koosnev perekond

tuumteenus
[nimisõna, substantiiv]
mingit teenust pakkuva ettevõtte, organisatsiooni põhiline tegevus

tuun
[nimisõna, substantiiv]
1. suur maitsva lihaga parvekala soojades meredes

2. teatud suur maitsva lihaga kala, kes elab soojades meredes

tuuner
[nimisõna, substantiiv]
1. seade raadio- või televisioonisignaalide vastuvõtmiseks ja programmide valimiseks

2. ilma võimsusvõimendita ja valjuhäälditeta raadiovastuvõtja

3. ilma võimsusvõimendita ja valjuhääldita raadiovastuvõtja

tuunid
[nimisõna, substantiiv]
viiest perekonnast koosnev kalade rühm makrellaste sugukonnast, hõlmab ka perekonna Thunnus

tuunika
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt naiste pikk pluus

2. tänapäeval: pikk pluus

tuunikala
[nimisõna, substantiiv]
1. suur maitsva lihaga parvekala soojades meredes

2. teatud suur maitsva lihaga kala, kes elab soojades meredes

tuunikalasalat
[nimisõna, substantiiv]
tuunikalast valmistatud salat

tuunima
[tegusõna, verb]
1. sõidukit vm asja ilusamaks, võimsamaks vms tegema

2. (inimese kohta:) üles lööma, atraktiivseks tegema

tuunjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. läbipaistmatu või läbikumav

2. läbipaistmatu, läbikumav, opaakne

tuupima
[tegusõna, verb]
1. midagi mehaaniliselt, palju kordi korrates meelde jätma või seda teha püüdma

2. kõvasti õppima

Ühendtegusõnad: taga tuupima, taga tuupima, täis tuupimatäis tuupima

tuupur
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes (mehaaniliselt pähe tuupides) väga palju õpib

2. [pähe]tuupija

tuur
[nimisõna, substantiiv]
1. samalaadse tegevusega seotud reis, sõitmine kohast kohta (nt etendustega esinedes, ametliku visiidi raames, turismireisina)

2. (esinemisteks) kohast kohta sõitmine

tuur
[nimisõna, substantiiv]
1. suur haid meenutav maitsva lihaga kala põhjapoolkera meredes

2. põhjapoolkera merekala

tuur
[nimisõna, substantiiv]
Kaukaasias elav kaljukits

tuur
[nimisõna, substantiiv]
riist jää raiumiseks

tuurakala
[nimisõna, substantiiv]
1. suur haid meenutav maitsva lihaga kala põhjapoolkera meredes

2. põhjapoolkera merekala

tuuraliha
[nimisõna, substantiiv]
tuurakala liha toiduna

tuuraots
[nimisõna, substantiiv]
jäätuura varre külge kinnitatud teravik

tuuri
[postpositsioon, tagasõna]
ligikaudselt sellise arvuga väljendatud suurusesse

tuurima
[tegusõna, verb]
1. üha edasi kestma, (lahendust, lõppu oodates) jätkuma

2. üha jätkuma

tuurima
[tegusõna, verb]
1. (ringreisil) kohast kohta sõitma, siia-sinna liikuma

2. kohast kohta liikuma

tuuris
[postpositsioon, tagasõna]
ligikaudselt sellise arvuga väljendatud suuruses

tuuris
[määrsõna, adverb]
1. joomahoo küüsis, purjus

2. [bravuurselt] purjus, jommis

tuuritama
[tegusõna, verb]
etendustega, turistina vm viisil pikemalt ringi reisima, kohast kohta sõitma

Ühendtegusõnad: ringi tuuritamaringi tuuritama

tuurlased
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond luukalu, kelle keha katab viis rida luunaaste

2. sugukond kiiruimseid kalu

tuus
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtis tegelane

2. oma ala parim esindaja, tipp

tuusam
[omadussõna, adjektiiv]
toredam, vahvam

tuuseldama
[tegusõna, verb]
1. kedagi siia-sinna sikutama, edasi-tagasi tirima

2. nõnda kedagi karistama

3. nõnda karistama

4. peksma, klobima

Ühendtegusõnad: ringi tuuseldamaringi tuuseldama

tuuseldus
[nimisõna, substantiiv]
(tormakas) siia-sinna sikutamine, edasi-tagasi liigutades sakutamine

tuusik
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Nõukogude-aegne ametiühingu poolt jagatud pääsetäht sanatooriumi, puhkekodusse vm

2. pääsedokument

tuuslar
[nimisõna, substantiiv]
1. (nõia kohta)

2. Eesti ärkamisajal loodud nõianimetus

tuust
[nimisõna, substantiiv]
hrl korratu (rippuvate otstega) kimp pikki peenikesi asju (nt karvu, juukseid, kõrsi)

tuustak
[nimisõna, substantiiv]
hrl korratu (rippuvate otstega) kimp pikki peenikesi asju (nt karvu, juukseid, kõrsi)

tuustakas
[nimisõna, substantiiv]
hrl korratu (rippuvate otstega) kimp pikki peenikesi asju (nt karvu, juukseid, kõrsi)

tuusti
[määrsõna, adverb]
1. tuuste, torte sisaldavaks, vanunuks ja takku

2. pulstunud olekusse

tuustik
[nimisõna, substantiiv]
hrl korratu (rippuvate otstega) kimp pikki peenikesi asju (nt karvu, juukseid, kõrsi)

tuustima
[tegusõna, verb]
otsides kuskil sobrama

tuustis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. tuuste, torte sisaldav, vanunud ja takkus

2. pulstunud olekus

tuut
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi ühtlast madalat heli (nt mingit signaaliheli, pasunahäält)

tuutor
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõpilane, kes nõustab oma eriala uusi üliõpilasi

2. ühe õpilase või õpilasrühma juhendaja

3. õpetaja v vanem õppur, kes juhendab nooremaid õppureid

tuuts
[nimisõna, substantiiv]
pikk puss (nt seatapmiseks)

tuutu
[nimisõna, substantiiv]
millestki keeratud kooniline ajutine nõu

tuututama
[tegusõna, verb]
1. helisignaalina „tuut(-tuut)” tegema

2. helisignaali andma

3. selliselt häälitsema

4. sõidukite kohta: signaali andma

tuututus
[nimisõna, substantiiv]
1. tuututamine

2. tuututav heli

tuututäis
[nimisõna, substantiiv]
tuutut täitev kogus (hrl söödavat)

tuva
[nimisõna, substantiiv]
ühe Lõuna-Siberis ja Mongoolias elava turgi rahva liige

tuvalane
[nimisõna, substantiiv]
ühe Lõuna-Siberis ja Mongoolias elava turgi rahva liige

tuvastama
[tegusõna, verb]
1. mingit asjaolu, nähtust, isikut kindlaks tegema

2. midagi või kedagi kindlaks tegema

tuvasti
[nimisõna, substantiiv]
ühissõidukis tasuta sõiduõigust või e-piletit registreeriv seade

tuvastus
[nimisõna, substantiiv]
tuvastamine

tuvastusseade
[nimisõna, substantiiv]
seade millegi tuvastamiseks, kindlakstegemiseks

tuvi
[nimisõna, substantiiv]
1. tiheda sulestikuga suuremapoolne lind, kes elab ka suurlinnades

2. linnades elav lind, kellel on hallid suled

tuvihall
[omadussõna, adjektiiv]
jaheda sinaka tooniga hall, kodutuvi värvi hallikassinine

tuvikarva
[omadussõna, adjektiiv]
jaheda sinaka tooniga hall, kodutuvi värvi hallikassinine

tuvikasvatus
[nimisõna, substantiiv]
lihatuvide pidamine linnukasvatuse haruna

tuvike
[nimisõna, substantiiv]
tuvi (hrl võrdlustes ühtehoidva paarikese kohta)

tuvikene
[nimisõna, substantiiv]
tuvi (hrl võrdlustes ühtehoidva paarikese kohta)

tuvikong
[nimisõna, substantiiv]
ruum või kuut kodutuvide pidamiseks

tuvila
[nimisõna, substantiiv]
kerge ehitis või ruum kodutuvide pidamiseks

tuvilased
[nimisõna, substantiiv]
tuviliste seltsi ainus nüüdisaegne sugukond

tuvilised
[nimisõna, substantiiv]
1. selts monogaamselt elavaid hea lennuvõimega linde

2. selts linde

tuvimaja
[nimisõna, substantiiv]
kerge ehitis või ruum kodutuvide pidamiseks

tuvipaar
[nimisõna, substantiiv]
1. emas- ja isastuvi paarina

2. (sageli võrdlustes kudrutava armastajapaari kohta)

tuvipost
[nimisõna, substantiiv]
teadete saatmine kirjatuviga, kus kiri pannakse tuvi jala külge kinnitatud metalltorusse

tuvisinine
[omadussõna, adjektiiv]
jaheda sinaka tooniga hall, kodutuvi värvi hallikassinine

tuviväiv
[nimisõna, substantiiv]
tuvidel nugiv tiivutu parasiitputukas

tv
1. valdkond, organisatsioon või asutus, mis on seotud liikuvate kujutiste ja helisignaali edastamisega

2. televisioonisaade või -programm

3. asutus, mis teeb saateid, mida inimesed saavad televiisorist vaadata

4. need saated

5. televisiooniasutus

tviid
[nimisõna, substantiiv]
1. pisut kareda ebaühtlase pinnaga (pool)villane väikesemustriline või topiline riie

2. jäme toimne [pool]villane riie

tviidpintsak
[nimisõna, substantiiv]
tviidkangast pintsak

tviit
[nimisõna, substantiiv]
Twitteri suhtlusvõrgustikus postitatud lühisõnum

tviitima
[tegusõna, verb]
Twitteri suhtlusvõrgustikus lühisõnumit postitama

tvill
[nimisõna, substantiiv]
diagonaalse koega pehme tihe siid- või tehiskiust riie

tvintekk
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva ülemisest peatekist allpool paiknev tekk

2. kahe laevateki vaheline ruum

tvist
[nimisõna, substantiiv]
1. USA päritolu 4/4-taktimõõdus vaba stiiliga seltskonnatants

2. seltskonnatants

tvistima
[tegusõna, verb]
1. tvisti vms tantsu tantsima

2. tvisti tantsima

tviterdama
[tegusõna, verb]
Twitterit kasutama

two-step
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerikast pärit loomulikul kõnnisammul põhinev 2/4-taktismõõdus seltskonnatants

2. selle tantsu muusika

3. seltskonnatants

tõbi
[nimisõna, substantiiv]
haigus (ka haiguse nimetuse osana)

tõbila
[nimisõna, substantiiv]
(varasema aja) haigla vm raviasutus

tõbine
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit haigust põdev või halvas tervislikus seisundis olev, mitteterve

2. selline, kelle tervis pole korras, kellel on mingi haigus

tõbisus
[nimisõna, substantiiv]
mingi haiguse põdemine, mitteterve olek

tõbras
[nimisõna, substantiiv]
1. (alatu, autu vms inimese kohta, hrl sõimusõnana)

2. alatu inimese kohta, ka sõimusõnana

tõde
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis vastab tegelikkusele, on tõsiasjadega vm viisil tõendatud, tegelikud asjaolud, asjade tegelik seis, hrl vastandatuna kujutletule

2. õige, tegelikku olukorda kajastav jutt

3. see, mis on päriselt olemas

tõdema
[tegusõna, verb]
1. uurimistöö, küsitluse, kogemuse vm põhjal tõeks või tõsiasjaks tunnistama

2. kogema, et miski on just nii ja mitte teisiti

3. tõeks v tõsiasjaks tunnistama

4. tõena kogema

tõdemus
[nimisõna, substantiiv]
arusaam või seisukoht, mis on kujunenud mingite tõsiasjade põhjal

tõearmastus
[nimisõna, substantiiv]
suur lugupidamine tõe ja aususe vastu

tõega
[määrsõna, adverb]
1. (suhtluses ütlust, väidet kinnitava sõnana:) (päris) kindlasti

2. rõhutab, et miski on just nii, nagu sa ütled

tõeigatsus
[nimisõna, substantiiv]
igatsus tõe järele, vajadus tõde teada saada

tõejanu
[nimisõna, substantiiv]
igatsus tõe järele, vajadus tõde teada saada

tõejutt
[nimisõna, substantiiv]
1. tõele vastav, paikapidav, õige jutt

2. tõsine jutt

tõejärgne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl ühenduses poliitilise kultuuriga:) selline, mis toetub tunnetele, arvamusele, aga mitte põhjendatud väidetele, teadmistele või tõsiasjadele

tõekspidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. väljakujunenud arvamus, suhtumine millessegi, kindel veendumus

2. see, mida sa millegi kohta arvad või usud

tõekuulutaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes tõde teada annab ja levitab (sageli jumalasõna kuulutaja kohta, ka irooniliselt)

tõelevastavus
[nimisõna, substantiiv]
millegi paikapidavus, õigsus

tõelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. päriselt olemasolev, toimiv vms, tegelikkusele, tõele vastav (vastandatuna näilisele, väljamõeldule, arvatavale, võimalikule vms)

2. päriselt olemas olev, tegelikkusele vastav

tõeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. päriselt olemasolev, toimiv vms, tegelikkusele, tõele vastav (vastandatuna näilisele, väljamõeldule, arvatavale, võimalikule vms)

2. päriselt olemas olev, tegelikkusele vastav

tõeliselt
[määrsõna, adverb]
1. (täiel määral) tegelikkuses, reaalsuses, mitte näiliselt

2. reaalses elus, tegelikkuses

tõelisus
[nimisõna, substantiiv]
1. tegelik, reaalne elu või olukord (ja selle ilming)

2. kõik tõepoolest olemasolev

3. see, mis reaalselt olemas on

4. tegelik elu või olukord

tõelus
[nimisõna, substantiiv]
1. tegelik, reaalne elu või olukord (ja selle ilming)

2. kõik tõepoolest olemasolev

3. see, mis reaalselt olemas on

4. tegelik elu või olukord

tõelähedane
[omadussõna, adjektiiv]
peaaegu tõele vastav, üsna tõepärane

tõemeeli
[määrsõna, adverb]
siiralt, tõsiselt, pühendunult, mitte naljatades, teeseldult või kergelt võttes

tõemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomupäraselt tõest ja õiglusest juhinduv, aus, siiras

2. [loomult] ausameelne, siiras, aus, tõsine

tõemonopol
[nimisõna, substantiiv]
(olukorra kohta, kus keegi võtab endale õiguse pretendeerida lõplikule tõele)

tõend
[nimisõna, substantiiv]
1. millestki tunnistust andev, mingit oletust kinnitav ese, fakt või asjaolu

2. fakt, ese või asjaolu, mis näitab, et miski on tõsi või vale

3. tõestusvahend

tõendama
[tegusõna, verb]
millegi tõesust, tõelevastavust kinnitama või näitama, millegi kohta tõendeid esitama

tõendamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole võimalik tõendada

tõendamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi tõesuse, tõelevastavuse kinnitamine tõendi(te) või dokumendi abil

tõendatus
[nimisõna, substantiiv]
tõendatud olek

tõendmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi tõenduseks olev, midagi tõendav materjal (nt kellegi süüdimõistmise üle otsustamisel)

2. tõenduseks olev materjal

tõendus
[nimisõna, substantiiv]
1. tõendamine

2. millestki tunnistust andev, mingit oletust kinnitav ese, fakt või asjaolu, tõend

tõendusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi tõenduseks olev, midagi tõendav materjal (nt kellegi süüdimõistmise üle otsustamisel)

2. tõenduseks olev materjal

tõenduspõhine
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl meditsiinivaldkonnas:) teaduslikult põhjendatud, teaduslikel tõenditel põhinev

tõene
[omadussõna, adjektiiv]
1. tegelikkusele, tõsiasjadele, faktidele vastav, paikapidav

2. tõele, faktidele, tegelikkusele vastav, õige

3. tõepärane

tõenäolik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis arvatavasti toimub või teoks saab, oletatav, usutav, võimalik

2. arvatavasti toimuv

3. võimalik

tõenäoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis arvatavasti toimub või teoks saab, oletatav, usutav, võimalik

2. arvatavasti toimuv

3. võimalik

tõenäoliselt
[määrsõna, adverb]
1. osutab ebakindlale teadmisele, oletusele, suhteliselt suurele tõenäosusele

2. kasuta siis, kui sa arvad, et miski juhtub või on tõsi

tõenäolisus
[nimisõna, substantiiv]
1. võimalikkuse määr

2. see, kuivõrd on võimalik, et mingi asi toimub

tõenäone
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis arvatavasti toimub või teoks saab, oletatav, usutav, võimalik

2. arvatavasti toimuv

3. võimalik

tõenäoselt
[määrsõna, adverb]
1. osutab ebakindlale teadmisele, oletusele, suhteliselt suurele tõenäosusele

2. kasuta siis, kui sa arvad, et miski juhtub või on tõsi

tõenäosus
[nimisõna, substantiiv]
1. võimalikkuse määr

2. see, kuivõrd on võimalik, et mingi asi toimub

tõenäosusjaotus
[nimisõna, substantiiv]
(tõenäosusteoorias:) pideva juhusliku suuruse jaotuse iseloomustaja

tõenäosuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (statistilisel) juhusel, juhuslikkusel põhinev, tõenäosusel põhinev

2. juhusel, tõenäosusel põhinev

tõenäosusloogika
[nimisõna, substantiiv]
matemaatilise loogika valdkond, mis kasutab ja uurib erisuguse tõepärasuse astmega otsustusi

tõenäosusteooria
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis käsitleb juhuslikke sündmusi ja nähtusi ning nende toimumise tõenäosust

tõeotsija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes püüab tõde välja selgitada, tõeni jõuda

tõeotsing
[nimisõna, substantiiv]
püüe tõde välja selgitada, tõeni jõuda

tõepoolest
[määrsõna, adverb]
1. (suhtluses ütlust, väidet kinnitava sõnana:) (päris) kindlasti

2. rõhutab, et miski on just nii, nagu sa ütled

tõepõhi
[nimisõna, substantiiv]
1. tõsieluline alus

2. tõelevastavus

tõepära
[nimisõna, substantiiv]
1. vastavus tegelikkusele, tõsiasjadele

2. tõelevastavus

tõepärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. tegelikkusele, tõsiasjadele vastav

2. tõele vastav, mitte vale ega eksitav

tõepäraselt
[määrsõna, adverb]
1. tegelikkusele, tõsiasjadele vastavalt

2. tõele vastavalt

tõepärasus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastavus tegelikkusele, tõsiasjadele

2. tõelevastavus

tõestama
[tegusõna, verb]
1. uurimistulemustele, faktidele või loogikale toetudes millegi olemasolu või tõesust kindlaks tegema või midagi veenvalt põhjendama

2. (faktidega, tegudega) näitama, et miski on tõsi

3. kinnitama, et miski on õige

Ühendtegusõnad: ära tõestamaära tõestama

tõestamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole võimalik tõestada

tõestamatus
[nimisõna, substantiiv]
tõestamatu-olek

tõestamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi olemasolu või tõesuse kinnitamine või veenev põhjendamine, hrl uurimistulemustele, faktidele või loogikale toetudes

tõestatav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida saab tõestada

tõestatavus
[nimisõna, substantiiv]
tõestatav-olek

tõestatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mille olemasolu või tõesus on kindlaks tehtud

tõestatus
[nimisõna, substantiiv]
tõestatud-olek

tõesti
[määrsõna, adverb]
1. (suhtluses ütlust, väidet kinnitava sõnana:) (päris) kindlasti

2. rõhutab, et miski on just nii, nagu sa ütled

tõestisündinu
[nimisõna, substantiiv]
1. tegelikkuses toimunu või juhtunu

2. tegelikkuses toimunu v juhtunu

tõestisündinud
[omadussõna, adjektiiv]
1. tegelikkuses, päriselt aset leidnud

2. tegelikkuses aset leidnud

tõestuma
[tegusõna, verb]
tõeks saama või osutuma

tõestus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi olemasolu või tõesuse kinnitamine või veenev põhjendamine, hrl uurimistulemustele, faktidele või loogikale toetudes

2. midagi tõestav, kinnitav asjaolu

tõestusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
midagi kinnitavad, tõestavad faktid või asjaolud, nende esitus video vm kujul

tõestusviga
[nimisõna, substantiiv]
tõestusreeglite rikkumisest johtuv loogikaviga

tõesus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi õigsus, tõelevastavus, (väite, otsustuse) paikapidavus

2. õigsus, tõelevastavus

tõesõna
[nimisõna, substantiiv]
1. (suhtluses ütlust, väidet kinnitava sõnana:) (päris) kindlasti

2. rõhutab, et miski on just nii, nagu sa ütled

tõetera
[nimisõna, substantiiv]
milleski sisalduv teatav osa tõtt või tõde

tõetruu
[omadussõna, adjektiiv]
1. tegelikkusele, tõsiasjadele vastav

2. tõele vastav, mitte vale ega eksitav

tõetruudus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastavus tegelikkusele, tõsiasjadele

2. tõelevastavus

tõetruult
[määrsõna, adverb]
1. tegelikkusele, tõsiasjadele vastavalt

2. tõele vastavalt

tõetundmine
[nimisõna, substantiiv]
võime tajuda ja mõista tõde

tõetunne
[nimisõna, substantiiv]
võime tajuda ja mõista tõde

tõetunnetus
[nimisõna, substantiiv]
võime tajuda ja mõista tõde

tõeväänamine
[nimisõna, substantiiv]
tõe enda kasuks moonutamine

tõeväärtus
[nimisõna, substantiiv]
tegelikkusele vastavuse määr

tõhk
[nimisõna, substantiiv]
1. kastan- kuni mustjaspruun, pika saleda keha, madalate jalgadega ning kirju näoga kiskja

2. pika kehaga kiskja

tõht
[nimisõna, substantiiv]
mõju(sus)

tõhus
[omadussõna, adjektiiv]
1. toimelt, mõjult soovitud, häid või vajalikke tulemusi andev

2. selline, mille toime või mõju on hea või annab vajalikke tulemusi

tõhustama
[tegusõna, verb]
1. paremini toimivaks, tõhusamaks muutma

2. tõhusa[ma]ks muutma

tõhustuma
[tegusõna, verb]
1. paremini toimivaks, tõhusamaks muutuma

2. tõhusa[ma]ks muutuma

tõhustusdoos
[nimisõna, substantiiv]
uuesti vaktsineerimisel manustatav vaktsiiniannus

tõhusus
[nimisõna, substantiiv]
millegi toimel või mõjul soovitud, heade või vajalike tulemuste andmine, töö (kulutuste) ja tulemuste suhe

tõik
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis tõesti on toimunud või eksisteerinud, mis tõesti toimub või eksisteerib

2. mingi asjaolu, märkimist vääriv üksikasi

3. see, mis on tõesti toimunud või olnud, mis tõesti toimub või on olemas

tõistre
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
teise talu, naabri

tõiv
[nimisõna, substantiiv]
1. tõotust kinnitav ohvriand (algselt hingejõudu sisaldavaist esemeist tehtud side, mis köideti nt puu ümber)

2. tõotus

tõke
[nimisõna, substantiiv]
1. liikumist, edasipääsu tõkestav ese, rajatis vms

2. tõkestav objekt

tõkend
[nimisõna, substantiiv]
1. ennetav sunnivahend süüdistatava mingi teo takistamiseks (nt allkiri elukohast mittelahkumise kohta, vahi alla võtmine, kautsjon)

2. sunnivahend süüdistatava mingi teo takistamiseks

3. tõkend

tõkendama
[tegusõna, verb]
1. rakendama ennetavat sunnivahendit mingi kuriteo ärahoidmiseks, tõkendit või tõkendeid kohaldama

2. tõkendit v tõkendeid kohaldama

tõkestama
[tegusõna, verb]
1. teed kinni panema, läbipääsu sulgema

2. liikumist või protsessi takistama, peatama

tõkestamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole tõkestatud või mida ei saa tõkestada

tõkesti
[nimisõna, substantiiv]
vahend millegi tõkestamiseks

tõkestuma
[tegusõna, verb]
tõkestatuks, läbipääsutuks muutuma

tõkestus
[nimisõna, substantiiv]
1. tõkestamine

2. tõkestumine

3. tõkestatud-olek

tõkestustraat
[nimisõna, substantiiv]
teravate lõiketeradega või ogadega raudtraat, mida kasutatakse kuskile pääsu tõkestamiseks

tõkis
[nimisõna, substantiiv]
1. tõkestav, liikumist takistav detail

2. tõkestav detail

tõkisking
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduki ratta liikumist tõkestav seadis

2. ratta liikumist tõkestav vahend

tõkkeabinõu
[nimisõna, substantiiv]
1. ennetav sunnivahend süüdistatava mingi teo takistamiseks (nt allkiri elukohast mittelahkumise kohta, vahi alla võtmine, kautsjon)

2. sunnivahend süüdistatava mingi teo takistamiseks

3. tõkend

tõkkejooks
[nimisõna, substantiiv]
jooks, kus sportlane peab ületama kindla arvu ühesuguseid tõkkeid

tõkkejooksja
[nimisõna, substantiiv]
tõkkejooksule spetsialiseeruud kergejõustiklane

tõkkepuu
[nimisõna, substantiiv]
seadis, millega tõkestatakse liiklus raudtee ülesõidukohas enne rongi läbisõitu või reguleeritakse sõidukite pääsu mingile territooriumile ja sealt välja

tõkkeriba
[nimisõna, substantiiv]
millegi tõkestamiseks paigaldatud äär või riba

tõkkesprint
[nimisõna, substantiiv]
tõkkejooks lühidistantsil (mehed 110 m, naised 100 m)

tõkketamm
[nimisõna, substantiiv]
vallitaoline rajatis veevoolu tõkestamiseks

tõkketuli
[nimisõna, substantiiv]
vastase liikumist tõkestav tuli

tõksima
[tegusõna, verb]
korduvalt kergelt lööma

tõksuma
[tegusõna, verb]
järsku katkelist heli või seesuguseid helisid andma, neid kuuldavale tooma

tõld
[nimisõna, substantiiv]
üleni kinnine või allalükatava kattega neljarattaline hobusõiduk

tõldauto
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tõlda meenutava mahuka kerega auto

tõldsaan
[nimisõna, substantiiv]
1. saanijalastele kinnitatud tõld endisajal

2. saanijalastele kinnitatud tõld

tõldsepp
[nimisõna, substantiiv]
tõldu valmistav meister

tõlge
[nimisõna, substantiiv]
1. teise keelde tõlgitud tekst

2. tõlkimine

3. teise keelde tõlgitud tekst või jutt

tõlgendama
[tegusõna, verb]
1. millestki teatud viisil aru saama, millelegi teatud tähendust või sisu andma

2. millegi (tegelikku) sisu, olemust avama, lahti mõtestama

3. sisu, olemust avama

4. interpreteerima

Ühendtegusõnad: ümber tõlgendamaümber tõlgendama

tõlgendus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud arusaam millestki, seletus millegi kohta

2. sisu, olemuse avamine, lahtimõtestus

tõlgitamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei saa (otse, sõna-sõnalt) tõlkida

2. mittetõlgitav

tõlgitsema
[tegusõna, verb]
1. millestki teatud viisil aru saama, millelegi teatud tähendust või sisu andma

2. millegi (tegelikku) sisu, olemust avama, lahti mõtestama

3. sisu, olemust avama

4. interpreteerima

tõlgitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud arusaam millestki, seletus millegi kohta

2. sisu, olemuse avamine, lahtimõtestus

tõlk
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes teksti hrl suuliselt ühest keelest teise tõlgib

2. suuliselt tõlkiv inimene

3. ka elukutsena

tõlkeharjutus
[nimisõna, substantiiv]
suuline või kirjalik harjutus, kus mingi tekst tuleb tõlkida teise keelde

tõlkehonorar
[nimisõna, substantiiv]
honorar tõlke eest

tõlkejutt
[nimisõna, substantiiv]
teisest keelest tõlgitud (lühike) proosapala

tõlkekeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, millesse mingi tekst on tõlgitud

tõlkekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
teistest keeltest tõlgitud kirjandus

tõlkekriitika
[nimisõna, substantiiv]
tõlkeid käsitlev kriitika

tõlkelaen
[nimisõna, substantiiv]
sõna või sõnaühend, mis on teisest keelest sõna-sõnalt tõlgitud ja kannab sealt laenatud tähendust (nt seebiooper ‹ ingl soap opera)

tõlkeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõlgitud

2. tõlkesse puutuv

tõlkeluule
[nimisõna, substantiiv]
teisest keelest tõlgitud luule

tõlkemälu
[nimisõna, substantiiv]
tõlkimise abivahendina kasutatav arvutisüsteem (programm, andmebaas), mis sisaldab suurt hulka lähtekeele lauseid ja nende tõlkeid

tõlkeraamat
[nimisõna, substantiiv]
teisest keelest tõlgitud raamat

tõlkeromaan
[nimisõna, substantiiv]
teisest keelest tõlgitud romaan

tõlkesõnaraamat
[nimisõna, substantiiv]
kakskeelne või mitmekeelne sõnaraamat, kus märksõnad on esitatud ühes ja vasted teis(t)es keel(t)es

tõlketeadus
[nimisõna, substantiiv]
tõlkimise seaduspärasusi uuriv ja üldistav filoloogia haru

tõlketekst
[nimisõna, substantiiv]
lähteteksti tõlkimise tulemusel saadud tekst

tõlketeooria
[nimisõna, substantiiv]
tõlkimise seaduspärasusi uuriv ja üldistav filoloogia haru

tõlketöö
[nimisõna, substantiiv]
1. tõlkimine kui töö või tegevus

2. tõlge

tõlkevalimik
[nimisõna, substantiiv]
valikkogu tõlgitud luuletusi, novelle vms

tõlkevaste
[nimisõna, substantiiv]
sõna või väljend, mis väljendab sama sisu teises keeles

tõlkija
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes teksti hrl kirjalikult ühest keelest teise tõlgib

2. kirjalikult tõlkiv inimene

3. ka elukutsena

tõlkima
[tegusõna, verb]
1. suulist või kirjalikku teksti teises keeles edasi andma, teksti ühest keelest teise keelde vahendama

2. tõlkima, teise keelde ümber panema

3. suulist või kirjalikku teksti teises keeles väljendama

Ühendtegusõnad: ära tõlkima, ära tõlkima, ümber tõlkimaümber tõlkima

tõlkimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei saa (otse, sõna-sõnalt) tõlkida

2. mittetõlgitav

tõlkimine
[nimisõna, substantiiv]
teksti vahendamine ühest keelest teise keelde (ka tegevusalana; sagedamini kirjaliku teksti vahendamise kohta)

tõlkjas
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaste õite ja munajate viljadega rohttaim, raskesti tõrjutav umbrohi

2. kollaste õitega umbrohi

tõlkuma
[tegusõna, verb]
teise keelde teatud sõna(de)ga tõlgitav olema, teise keelde tõlkimisel vasteks saama

tõllakumm
[nimisõna, substantiiv]
tõlla allalükatav kate

tõllakuur
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalhoone või ruum, kus hoiti ja hooldati tõldu, vankreid, regesid ja saane ning hobuseriistu

tõllaratas
[nimisõna, substantiiv]
(hrl võrdlustes millegi suure ja ümmarguse kohta)

tõllassepp
[nimisõna, substantiiv]
tõldu valmistav meister

tõlv
[nimisõna, substantiiv]
kurikas, nui

tõlvharik
[nimisõna, substantiiv]
teatava kandseeneperekonna esindaja nt suur tõlvharik või keel-tõlvharik

tõlvik
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik nuia meenutav õisik, mille teljele kinnituvad väikesed õied

2. sellest õisikust moodustuv viljade kogum

tõlvjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult nuia meenutav

tõlvlehik
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärit piklike lehtedega puhmana kasvav õistaim, Eestis toataimena

tõlvpuu
[nimisõna, substantiiv]
soojadelt maadelt pärinev igihaljas mõõkjate lehtedega puu või põõsas, mida kasvatatakse ilutaimena

tõlvrooste
[nimisõna, substantiiv]
roosteseen

tõmb
[nimisõna, substantiiv]
1. tõmbejõudu vastu võttev (rõhtne) varras, mis ühendab ehitustarindi otsi ja tagab nendevahelise kauguse muutumatuse

2. ühendusvarras

tõmbama
[tegusõna, verb]
1. käega või mingi abivahendi abil enda poole või mingis suunas liikuma panema

2. (jõudu kasutades) midagi või kedagi liikuma panema, tavaliselt enda poole

Ühendtegusõnad: alla tõmbama, alla tõmbama, alt tõmbama, alt tõmbama, ette tõmbama, ette tõmbama, kaasa tõmbama, kaasa tõmbama, kinni tõmbama, kinni tõmbama, kokku tõmbama, kokku tõmbama, kõrvale tõmbama, kõrvale tõmbama, külge tõmbama, külge tõmbama, lahti tõmbama, lahti tõmbama, ligi tõmbama, ligi tõmbama, läbi tõmbama, läbi tõmbama, maha tõmbama, maha tõmbama, peale tõmbama, peale tõmbama, ringi tõmbama, ringi tõmbama, sisse tõmbama, sisse tõmbama, tagasi tõmbama, tagasi tõmbama, vahele tõmbama, vahele tõmbama, välja tõmbama, välja tõmbama, ära tõmbama, ära tõmbama, üles tõmbama, üles tõmbama, üle tõmbama, üle tõmbama, ümber tõmbamaümber tõmbama

tõmbav
[omadussõna, adjektiiv]
1. kutsuvalt, ligi meelitavalt mõjuv

2. huvi, põnevust äratav

3. veetlev

tõmbeava
[nimisõna, substantiiv]
ava, mida mööda toimub õhu tõmbus ventilatsioonis, ahjudes ja mujal

tõmbejõud
[nimisõna, substantiiv]
kehi või aineosakesi üksteise poole tõmbuma panev jõud

tõmbekapp
[nimisõna, substantiiv]
ventilatsiooniseadmetega kapp nt köögis või laboratoorseteks töödeks

tõmbekeskus
[nimisõna, substantiiv]
asula või asutus, mis korraldab mingi piirkonna või tegevusvaldkonna toimimist ja teenindamist

tõmbelukk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest vastastikku hambuvast hammastikust ja lukustist koosnev sulgemisvahend, mida suletakse ja avatakse lukustit piki hammastikku tõmmates

2. piklik vahend, mille küljes olevat väikest osa tõmmates saab avada ja sulgeda näiteks kotte, riideid või taskuid

tõmbenoot
[nimisõna, substantiiv]
kalapüünis, mis lastakse vette kaldalt ja veetakse tagasi kaldale

tõmbenuga
[nimisõna, substantiiv]
kahe käe tõmmatav nuga voolimiseks või puu koorimiseks

tõmbenumber
[nimisõna, substantiiv]
1. publikut ligi meelitav vaatamisväärsus või esitus

2. miski publikut ligi meelitav

tõmbepinge
[nimisõna, substantiiv]
tõmbejõu mõjul tekkiv mehaaniline pinge

tõmbesilm
[nimisõna, substantiiv]
(tõmbepingis:) ava, millest töödeldav materjal (nt metall, klaas) läbi tõmmatakse

tõmbetugevus
[nimisõna, substantiiv]
suurim tõmbepinge, mida keha või materjal kannatab, enne kui ta puruneb või katkeb

tõmbetuul
[nimisõna, substantiiv]
tugev õhuvool, mis tekib nt vastakuti avatud akende korral ja hoonete vahel

tõmbetuuline
[omadussõna, adjektiiv]
sagedaste tõmbetuultega

tõmbetükk
[nimisõna, substantiiv]
menukas lavateos

tõmbima
[tegusõna, verb]
pealseid liistule tõmbama

tõmblema
[tegusõna, verb]
(lihaste, mõne kehaosa, keha kohta:) kiiresti korduvalt kokku, krampi tõmbuma, tahtele allumatult liikuma

tõmblukk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest vastastikku hambuvast hammastikust ja lukustist koosnev sulgemisvahend, mida suletakse ja avatakse lukustit piki hammastikku tõmmates

2. piklik vahend, mille küljes olevat väikest osa tõmmates saab avada ja sulgeda näiteks kotte, riideid või taskuid

tõmblukk-kinnis
[nimisõna, substantiiv]
tõmblukuga suletav kinnis

tõmblus
[nimisõna, substantiiv]
lihaste kiire korduv kokku-, krampitõmbumine, kehaosa, keha tahtetu liikumine

tõmblustõbi
[nimisõna, substantiiv]
teatud olukordades või krooniliselt esinev tervisehäire, millele on iseloomulikud korduvad lihastõmblused

tõmbsoon
[nimisõna, substantiiv]
verd kudedest südamesse viiv veresoon

tõmbuma
[tegusõna, verb]
1. millestki eemalduma, kuskilt taanduma

2. kuskile eralduma

Ühendtegusõnad: eemale tõmbuma, eemale tõmbuma, kinni tõmbuma, kinni tõmbuma, kokku tõmbuma, kokku tõmbuma, kõrvale tõmbuma, kõrvale tõmbuma, tagasi tõmbumatagasi tõmbuma

tõmbus
[nimisõna, substantiiv]
1. tajutav õhu liikumine

2. tuuletõmbus

3. ahjulõõrides liikuv õhuvool, tõmme

tõmmak
[nimisõna, substantiiv]
(äkiline) tõmme

tõmme
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne tõmbamine hrl käega või millegi käes hoitavaga

tõmmik
[nimisõna, substantiiv]
(tulirelval:) padrunikesta või padrunit padrunipesast väljatõmbav seadis

tõmmis
[nimisõna, substantiiv]
(graafikas:) jäljend, mis on tehtud graafiliselt töödeldud plaadilt paberile vm materjalile

tõmmistama
[tegusõna, verb]
tõmmist v tõmmiseid tegema

tõmmits
[nimisõna, substantiiv]
1. haaratsitega varustatud tööriist vms vahend millegi tõmbamiseks

2. tõmbav seadis

tõmmu
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese nahavärvi kohta:) tume, eri toonides pruunikas või pruun

tõmmualbatross
[nimisõna, substantiiv]
suur merelind Vaikse ookeani põhjaosas

tõmmukaiman
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerika krokodillilaadne roomaja

tõmmukajakas
[nimisõna, substantiiv]
merikajakat meenutav, kuid sellest väiksem ja tumedamate tiibadega kajakas

tõmmukas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese nahavärvi kohta:) üsna tume

tõmmulendlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis hajusalt levinud nahkhiir

2. nahkhiir

tõmmunahaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tumeda nahavärvusega, tõmmu nahaga

2. pruunika või pruuni nahavärvusega

tõmmunahkne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tumeda nahavärvusega, tõmmu nahaga

2. pruunika või pruuni nahavärvusega

tõmmunäoline
[omadussõna, adjektiiv]
tõmmu näonahaga

tõmmuriisikas
[nimisõna, substantiiv]
värskena mürgine kibedamaitseline söögiseen, mida peab enne söömist korralikult kupatama

tõmmusilmik
[nimisõna, substantiiv]
teatav pruunikasmustade tiibadega päevaliblikas

tõmmustuma
[tegusõna, verb]
tõmmuks minema

tõmmusus
[nimisõna, substantiiv]
tõmmu-olek

tõmmutiir
[nimisõna, substantiiv]
troopilistel ookeanisaartel elutsev pruuni sulestikuga veelind

tõmmuvaeras
[nimisõna, substantiiv]
musta või tumepruuni sulestiku ja valge tiivaküüdusega veelind

tõmmuvereline
[omadussõna, adjektiiv]
tumedate juustega ja tõmmu nahaga

tõmmuvõitu
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese nahavärvi kohta:) üsna tume

tõngermaa
[nimisõna, substantiiv]
1. segi, pahupidi pööratud, ülessongitud ebatasane maa (nt sigade, mõne masina poolt)

2. segi pööratud maa

tõngermu
[nimisõna, substantiiv]
1. segi, pahupidi pööratud, ülessongitud ebatasane maa (nt sigade, mõne masina poolt)

2. segi pööratud maa

tõnguma
[tegusõna, verb]
1. (metssigade kohta:) kärsaga, ninaga maad tuhnima

2. (üldisemalt:) pinnast vm segi pöörama, milleski sonkima

3. maad tuhnima, songima, sonkima

tõnisepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 17. jaanuar, peamisi talve poolitajaid eesti rahvakalendris

2. 17. jaanuar

tõnnike
[nimisõna, substantiiv]
pehmekarvaliste täkiliseservaliste lehtedega rohttaim

tõnnivakk
[nimisõna, substantiiv]
ohvrinõu, kuhu vanasti viljakushaldjas Tõnnile ande viidi

tõotama
[tegusõna, verb]
1. pühalikult lubadust andma

2. kindlalt lubama

tõotus
[nimisõna, substantiiv]
kindel lubadus (mõnikord ka etteantud vormis)

tõotusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
paljutõotav, lootusrikas

tõotusvanne
[nimisõna, substantiiv]
kindla vormiga, sageli ka pidulikult antud tõotus mingisse ametisse, teenistusse astudes

tõprakari
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõimusõnana pahameelt, nördimust äratava olukorra, inimeste kohta)

2. sõimusõnana

tõpralik
[omadussõna, adjektiiv]
1. otsekui tõprale omane

2. lurjuslik, alatu

tõpranägu
[nimisõna, substantiiv]
1. (alatu, autu vms inimese kohta, hrl sõimusõnana)

2. alatu inimese kohta, ka sõimusõnana

tõpratohter
[nimisõna, substantiiv]
1. veterinaaria alal tegutsev, loomi raviv arst

2. inimene, kelle töö on loomi ravida

tõprus
[nimisõna, substantiiv]
alatus, sigadus

tõra
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku kooripealne

2. rõdu

tõre
[omadussõna, adjektiiv]
ebasõbralik, tõrjuv, pahur

tõrelema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi pahandama, oma rahulolematust ja pahameelt sõnades väljendama

2. kellegagi pahandama

tõrge
[nimisõna, substantiiv]
süsteemi, seadme vms töövõime osaline või täielik kadu, kõrvalekalle tavapärasest talitlusest

tõrges
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese vm elusolendi kohta:) selline, kes meelsasti ei allu ega kuuletu, raskesti juhitav

2. tõrkuv, vastakas, kangekaelne

tõri
[nimisõna, substantiiv]
1. õõnestatud puuoksast valmistatud või puukoorest keeratud ilma sõrmeavadeta kooniline toru, endisaja karjaste puhutav mänguriist

2. toru

tõrikodalased
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond parasvöötme merede põhjas elavaid tigusid

2. sugukond tigusid

tõrilane
[nimisõna, substantiiv]
1. karjapasunakujuline ripsloom

2. ripsloom

tõrin
[nimisõna, substantiiv]
madal kume põrin

tõrisema
[tegusõna, verb]
1. madalal toonil kumedalt põrisema

2. kumedalt põrisema

tõristama
[tegusõna, verb]
1. madalatoonilist kumedat põrinat tekitama

2. sellist heli tekitades sõitma, pilli mängima vms

tõrje
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi eemaleajamine, ärapeletamine

tõrjelahing
[nimisõna, substantiiv]
lahing, mille eesmärk on tõrjuda vastase pealetung tagasi ja säilitada oma positsioone

tõrjelöök
[nimisõna, substantiiv]
palli tõrjumiseks sooritatav löök (nt jalgpallis, tennises)

tõrjemaagia
[nimisõna, substantiiv]
haiguste, kurjade vaimude või muude vaenulike jõudude tagasitõrjumine nõiduse abil

tõrjeprogramm
[nimisõna, substantiiv]
(hrl viirustõrjeprogrammi kohta)

tõrjetuli
[nimisõna, substantiiv]
vastase rünnaku tagasilöömiseks antav tuli

tõrjetöö
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kahjurite tõrjumiseks tehtavate tööde kohta)

tõrjevahend
[nimisõna, substantiiv]
midagi hävitav, eemalepeletav aine, ese vms tõrjeabinõu

tõrjuja
[nimisõna, substantiiv]
(tulekahjude kustutaja, tuletõrjuja kohta)

tõrjuma
[tegusõna, verb]
1. kedagi eemale, kaugemale ajama, ära ajama

2. eemale, kaugemale või ära ajama

Ühendtegusõnad: eemale tõrjuma, eemale tõrjuma, kõrvale tõrjuma, kõrvale tõrjuma, tagasi tõrjuma, tagasi tõrjuma, välja tõrjumavälja tõrjuma

tõrjutu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kellesse halvustavalt suhtutakse ja keda välditakse

2. see, keda tõrjutakse

tõrjutus
[nimisõna, substantiiv]
tõrjutud olek

tõrjutusrisk
[nimisõna, substantiiv]
oht sattuda (ühiskonnas) tõrjutud olekusse

tõrjuvalt
[määrsõna, adverb]
1. (seoses suhtumise, käitumisega vms:) umbusku, vastuolemist, halvasti suhtumist väljendavalt

2. tõrjudes

tõrjuvus
[nimisõna, substantiiv]
tõrjuv olek

tõrketu
[omadussõna, adjektiiv]
tõrgeteta

tõrketus
[nimisõna, substantiiv]
süsteemi, elemendi vms omadus säilitada töövõimet

tõrkjas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese või looma kohta:) üsna raskesti kuuletuv

tõrkuma
[tegusõna, verb]
(inimese või looma kohta:) mitte kuuletuma, vastu hakkama, mitte tahtma midagi teha

Ühendtegusõnad: vastu tõrkumavastu tõrkuma

tõrkumatult
[määrsõna, adverb]
tõrkumata

tõrkumisi
[määrsõna, adverb]
tõrkudes, tõrkuvalt

tõrrelinnaseviski
[nimisõna, substantiiv]
erinevatest ühelinnaseviskidest toodetud viski

tõrrepõhi
[nimisõna, substantiiv]
(hrl võrdlustes madala kõmiseva häälega rääkimise või mingi muu kõmisemise kohta)

tõrs
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ülalt pisut ahenev või silindriline puunõu

2. suur puunõu

tõru
[nimisõna, substantiiv]
1. tamme piklik helepruun vili

2. tamme vili

tõrujahu
[nimisõna, substantiiv]
jahvatatud tammetõrud

tõruvähk
[nimisõna, substantiiv]
1. kaljude, kivide, vetikate vms külge kinnituv rannikumerede vähk

2. rannikumerede vähk

tõrv
[nimisõna, substantiiv]
tahkekütuse (nt kivisöe, puidu, turba) õhu juurdepääsuta kuumutamisel (ehk utmisel) saadav tume veniv vedelik

tõrvaahi
[nimisõna, substantiiv]
pooleldi maasse ehitatud ahi, milles männikändudest põletati tõrva

tõrvaajamine
[nimisõna, substantiiv]
puutõrva saamine männikändudest põletamise teel

tõrvaine
[nimisõna, substantiiv]
tõrvas sisalduv aine

tõrvakas
[nimisõna, substantiiv]
1. tõrvarikas puu või puutükk

2. tõrvas

3. tõrvarikas puu v puutükk

tõrvakatel
[nimisõna, substantiiv]
katel, milles keedetakse tõrva

tõrvalane
[nimisõna, substantiiv]
Tõrva elanik

tõrvalill
[nimisõna, substantiiv]
1. kuivadel rohumaadel kasvav roosade või punaste õitega rohttaim, mille varre ülemine osa on kleepuv

2. rohttaim

tõrvalont
[nimisõna, substantiiv]
(käes hoitav) lahtise tulega valgusallikas

tõrvama
[tegusõna, verb]
tõrvaga määrima või immutama

tõrvane
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõrvaga koos, tõrvaga kaetud või määrdunud

2. tõrvaga koos, tõrvaga määrdunud

tõrvapada
[nimisõna, substantiiv]
katel, milles keedetakse tõrva

tõrvapapp
[nimisõna, substantiiv]
kivisöetõrvaga immutatud katusepapp

tõrvapõletamine
[nimisõna, substantiiv]
puutõrva saamine männikändudest põletamise teel

tõrvapõletus
[nimisõna, substantiiv]
puutõrva saamine männikändudest põletamise teel

tõrvas
[nimisõna, substantiiv]
1. tõrvarikas puu või puutükk

2. tõrvas

3. tõrvarikas puu v puutükk

tõrvasalv
[nimisõna, substantiiv]
tõrva sisaldav salv

tõrvaseep
[nimisõna, substantiiv]
tõrva sisaldav seep

tõrvaskänd
[nimisõna, substantiiv]
tõrvarikas känd

tõrvasvähk
[nimisõna, substantiiv]
taimehaigus, mille korral okaspuude tüvedele tekivad tugevalt vaigustunud koorega kohad

tõrvatakk
[nimisõna, substantiiv]
tõrvaga immutatud takk

tõrvatilk
[nimisõna, substantiiv]
1. tilk tõrva

2. (hrl millegi kohta, mis rikub head üldpilti)

tõrvik
[nimisõna, substantiiv]
(käes hoitav) lahtise tulega valgusallikas

tõrvikliilia
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika rohttaim, mille kollased kuni punased õied on koondunud pikkadesse õisikutesse eraldi õisikuvartel, Eestis aiailutaim

tõrvikrongkäik
[nimisõna, substantiiv]
tõrvikutega rongkäik

tõrvikukandja
[nimisõna, substantiiv]
1. tõrvikut kandev isik

2. tõrvikut kandev isik

tõrvikuleek
[nimisõna, substantiiv]
tõrviku põlemisel tekkiv leek

tõrvikurongkäik
[nimisõna, substantiiv]
tõrvikutega rongkäik

tõrvikuvalge
[nimisõna, substantiiv]
tõrviku põlemisest lähtuv valgus

tõrvikuvalgus
[nimisõna, substantiiv]
tõrviku põlemisest lähtuv valgus

tõrvjas
[omadussõna, adjektiiv]
värvi vm poolest tõrva meenutav

tõsi
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis vastab tegelikkusele, on tõsiasjadega vm viisil tõendatud, tegelikud asjaolud, asjade tegelik seis, hrl vastandatuna kujutletule

2. õige, tegelikku olukorda kajastav jutt

3. see, mis on päriselt olemas

tõsiasi
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis tõesti on toimunud või eksisteerinud, mis tõesti toimub või eksisteerib

2. mingi asjaolu, märkimist vääriv üksikasi

3. see, mis on tõesti toimunud või olnud, mis tõesti toimub või on olemas

tõsidus
[nimisõna, substantiiv]
tõsine olek

tõsieestlane
[nimisõna, substantiiv]
(väga eestimeelse, eestlust kompromissitult tähtsustava eestlase kohta)

tõsielu
[nimisõna, substantiiv]
päriselt olemasolev, tegelik elu

tõsielufilm
[nimisõna, substantiiv]
hrl näitlejateta, tõsielulisi sündmusi kujutav film

tõsielujutustus
[nimisõna, substantiiv]
faktidel põhinev jutustus

tõsieluline
[omadussõna, adjektiiv]
tegeliku eluga seotud, tõsielust pärinev

tõsielusari
[nimisõna, substantiiv]
1. meelelahutussari televisioonis, kus osalejaid jälgitakse argielusituatsioonis või täidavad nad neile antud ülesandeid, reality show sari

2. meelelahutussari televisioonis, kus osalejaid jälgitakse argielusituatsioonis või täidavad nad neile antud ülesandeid, reality show sari

tõsieluseep
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaelu, tõsielu sündmusi käsitlev (meelelahutuslik) televisioonisari

tõsieluseriaal
[nimisõna, substantiiv]
1. tõsielufilmide sari

2. tõsielufilmide sari

tõsielusündmus
[nimisõna, substantiiv]
päriselus, tegelikus elus juhtunud sündmus

tõsijutt
[nimisõna, substantiiv]
1. tõele vastav, paikapidav, õige jutt

2. tõsine jutt

tõsikindel
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille paikapidavuses pole põhjust kahelda

tõsikristlane
[nimisõna, substantiiv]
(kristluse põhimõtteid kompromissitult tähtsustava kristlase kohta)

tõsilugu
[nimisõna, substantiiv]
1. tõestisündinud lugu, tõsieluline lugu

2. tõestisündinud lugu, tõsieluline lugu

tõsimeeli
[määrsõna, adverb]
siiralt, tõsiselt, pühendunult, mitte naljatades, teeseldult või kergelt võttes

tõsimeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes võtab asju tõsiselt, tõsise meelelaadiga

2. tõsise meelelaadiga

tõsimeelselt
[määrsõna, adverb]
siiralt, tõsiselt, pühendunult, mitte naljatades, teeseldult või kergelt võttes

tõsimäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng, millel on lisaks meelelahutuslikule eesmärgile ka tõsine eesmärk (nt harida, mõjutada, ravida, treenida)

tõsine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese ilme, oleku kohta:) millessegi suure tähelepanuga, keskendunult suhtuv, mitte naljatlev või naeratav

2. mitte naeratav

3. mõtliku olekuga

tõsinema
[tegusõna, verb]
1. (ilmelt, olekult) tõsiseks muutuma

2. tõsiseks muutuma

tõsiolu
[nimisõna, substantiiv]
tegelik olu

tõsiolud
[nimisõna, substantiiv]
tegelik olukord, tegelikud olud

tõsioluline
[omadussõna, adjektiiv]
tõsioludel põhinev, realistlik

tõsiselt
[määrsõna, adverb]
1. (inimese ilme, oleku kohta:) millessegi suure tähelepanuga, keskendunult suhtudes, mitte naljatledes või naeratades

2. ilme või oleku kohta: tõsisena

tõsiseltvõetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida võib uskuda, kellega või millega tasub arvestada

tõsiseltvõetavus
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi usutavus, usaldusväärsus ja arvestatav olek

tõsiteadlane
[nimisõna, substantiiv]
tõeline, teadusega süvitsi tegelev, tõsiselt võetav teadlane

tõsiteadus
[nimisõna, substantiiv]
tõeline, läbini teadustulemustel rajanev, tõsiselt võetav teadus

tõsiteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
läbini teadustulemustel rajanev, täiel määral teaduslik

tõsitsi
[määrsõna, adverb]
1. (töö, tegevuse kohta:) suure hoolega, põhjalikult, mitte kergelt

2. tegevuse kohta: korralikult, hoolega, põhjalikult

tõsiusklik
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(oma usku tõsiselt suhtuva inimese või pühendunud uskliku kohta)

tõst
[nimisõna, substantiiv]
(arvutis:) märgistiku vahetus klaviatuuril

tõstand
[nimisõna, substantiiv]
varasema aja külakogukonna ehk saraskonna ühise põllumaa osa, üks kolmeväljasüsteemi väljadest

tõstatama
[tegusõna, verb]
1. midagi algatama, arutlusele võtma, nt probleemi püstitama

2. küsimust esitama, püstitama

3. üles tõstma, esitama

Ühendtegusõnad: üles tõstatamaüles tõstatama

tõstatuma
[tegusõna, verb]
(küsimuse, probleemi vms kohta:) esile tulema, päevakorda kerkima

tõste
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) millegi ühekordne ülespoole liigutamine, üks tõstmisjuht

tõsteharjutus
[nimisõna, substantiiv]
harjutus raskuste tõstmisel osalevate lihaste treenimiseks

tõstejõud
[nimisõna, substantiiv]
gaasis või vedelikus liikuvale kehale mõjuv (ja õhu liikumise tõttu tekkiv) jõud, mis on risti õhuvoolu suunaga ning mis aitab lennumasinat vms õhus hoida

tõstekallak
[nimisõna, substantiiv]
kaldu asetsev kaeveõõs maavara, aheraine vm tõstmiseks ühelt veohorisondilt teisele

tõstekang
[nimisõna, substantiiv]
kettakujuliste raskustega kang tõstmiseks (tõstespordis)

tõstekõrgus
[nimisõna, substantiiv]
maksimaalne kõrgus, milleni teatud tõsteseade on võimeline tõstma

tõstelaev
[nimisõna, substantiiv]
tõsteseadmetega abilaev

tõstemagnet
[nimisõna, substantiiv]
hrl kraana trossi otsa kinnitatud tugevajõuline elektromagnet, mida kasutatakse metallilaadimistöödel

tõstemasin
[nimisõna, substantiiv]
masin inimeste või lasti edasitoimetamiseks püst- või kaldsihis

tõstenurk
[nimisõna, substantiiv]
(tulistamisel:) nurk sihtjoone ja kuuli või mürsu väljalennupunkti läbiva rõhtpinna vahel

tõstepomm
[nimisõna, substantiiv]
sangaga kerakujuline metallist tõstevahend, hrl kaaluga 8 kuni 32 kg

tõstepõrand
[nimisõna, substantiiv]
(tõstespordis:) kindlate mõõtmetega alus (põrandakate), millel sooritatakse tõsteid

tõstepööre
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamisel:) 180-kraadine pööre paigal ühe suusa viimisega vastassuunda ja teise suusa toomisega selle kõrvale

tõstesild
[nimisõna, substantiiv]
ülestõstetav sild

tõstesport
[nimisõna, substantiiv]
1. raskejõustikuala, mis seisneb tõstekangi tõstmises põrandalt pea kohale sirgetele kätele ning hõlmab rebimise ja tõukamise

2. spordiala, kus tõstetakse spetsiaalset rasket metallist vahendit sirgete kätega pea kohale

tõstetehnika
[nimisõna, substantiiv]
tõstemasinate ja -seadmete kogum

tõstetool
[nimisõna, substantiiv]
1. paikne tõstuk inimeste või esemete edasitoimetamiseks ehitise eri kõrguses olevate peatuskohtade, hrl majakorruste vahel

2. masin, mis viib inimesi ja asju kõrgetes hoonetes üles või alla

tõstetorn
[nimisõna, substantiiv]
kaevanduse kohale rajatud ehitis, mille abil liigutatakse mööda vertikaalšahti üles ja alla kaevandatavat maavara, inimesi ning abimaterjale

tõstevõime
[nimisõna, substantiiv]
masina või seadme võime tõsta koormusi ilma purunemata või stabiilsust kaotamata

tõstja
[nimisõna, substantiiv]
tõstesportlane

tõstma
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi ülespoole, kõrgemale liigutama või panema

2. ülespoole, kõrgemale liigutama või panema

Ühendtegusõnad: esile tõstma, esile tõstma, ette tõstma, ette tõstma, maha tõstma, maha tõstma, peale tõstma, peale tõstma, ringi tõstma, ringi tõstma, välja tõstma, välja tõstma, ära tõstma, ära tõstma, üles tõstma, üles tõstma, ümber tõstmaümber tõstma

tõstmine
[nimisõna, substantiiv]
1. raskejõustikuala, mis seisneb tõstekangi tõstmises põrandalt pea kohale sirgetele kätele ning hõlmab rebimise ja tõukamise

2. spordiala, kus tõstetakse spetsiaalset rasket metallist vahendit sirgete kätega pea kohale

tõstuk
[nimisõna, substantiiv]
oma jõuallika abil vabalt liikuv seade, mis on mõeldud koormate vedamiseks, lükkamiseks, tõstmiseks või virnastamiseks

tõstuklahv
[nimisõna, substantiiv]
klahv, mille abil kirjutatakse suurtähti

tõstuks
[nimisõna, substantiiv]
uks, mis avaneb ülespoole ning mida hrl kasutatakse tööstusruumides

tõstur
[nimisõna, substantiiv]
seadme, masina tõstev osa

tõsturlihas
[nimisõna, substantiiv]
(ülahuult, ülemist silmalaugu vm) tõstev lihas

tõstutundetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (arvutis, nutiseadmes parooli, kasutajanime, parooli, päringu vm kohta:) suur- ja väiketähti mitte eristav

2. suur- ja väiketähti mitteeristav

tõstutundlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (arvutis, nutiseadmes parooli, kasutajanime, päringu vm kohta:) suur- ja väiketähti eristav

2. suur- ja väiketähti eristav

tõtakalt
[määrsõna, adverb]
kiirustades, rutakalt

tõtakas
[omadussõna, adjektiiv]
kiirustades toimuv, (liigse) kiiruga, ülepeakaela tehtav

tõtlema
[tegusõna, verb]
1. kiiresti, kiiruga kuhugi minema, kiiresti liikuma

2. kiiresti kuhugi minema

tõtlik
[omadussõna, adjektiiv]
kiirustades toimuv, (liigse) kiiruga, ülepeakaela tehtav

tõtlikult
[määrsõna, adverb]
kiirustades, rutakalt

tõtt
[nimisõna, substantiiv]
rutt, tõttamine

tõttama
[tegusõna, verb]
1. kiiresti, kiiruga kuhugi minema, kiiresti liikuma

2. kiiresti kuhugi minema

Ühendtegusõnad: ette tõttamaette tõttama

tõttamisi
[määrsõna, adverb]
tõtates, ruttamisi

tõttu
[postpositsioon, tagasõna]
1. osutab asjaolule, isikule vms põhjusele, millest või kellest tingituna midagi toimub

2. osutab põhjusele, millega seoses midagi toimub

tõtt-öelda
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) alustab vastandavat väidet, pehmendab otseütlemist

2. kui aus olla

3. ausalt öeldes

tõttöelda
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) alustab vastandavat väidet, pehmendab otseütlemist

2. kui aus olla

3. ausalt öeldes

tõu
[nimisõna, substantiiv]
1. jäme, kolmest taimekiulisest trossist vastupäeva kokkukeerutatud tross (nt ankru- ja puksiirtrossiks)

2. jäme tross

tõuaretaja
[nimisõna, substantiiv]
tõuaretuse asjatundja, tõuaretusega tegeleja

tõuaretus
[nimisõna, substantiiv]
loomatõugude loomine ja parandamine

tõufarm
[nimisõna, substantiiv]
tõuloomade kasvatamisega tegelev tootmisüksus

tõug
[nimisõna, substantiiv]
koduloomade, sh kodulindude või mesilaste kogum, mida iseloomustavad ühtne põlvnemine ning kodustamise ja pidamise kestel kujunenud ühesugused pärilikud omadused

tõug
[nimisõna, substantiiv]
teravili, mis külvatakse kevadel ja annab saaki sama aasta suvel või sügisel

tõuge
[nimisõna, substantiiv]
1. millelegi algust panev või hoogu andev asjaolu

2. aje, impulss

3. ajend

tõugjas
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk- ja Ida-Euroopa mageveekogudes elav soojalembene lõhet meenutav röövkala

2. soojalembene röövkala

tõugurike
[nimisõna, substantiiv]
tõugu või rööviku uuristatud auk või käik puutüves vm puumaterjalis, üks puidurikkeid

tõugustaadium
[nimisõna, substantiiv]
mardika vm putuka arengujärk, mil ta eksisteerib vastsena ehk tõuguna

tõuhobune
[nimisõna, substantiiv]
tõupuhas hobune

tõujäär
[nimisõna, substantiiv]
tõupuhas jäär

tõuk
[nimisõna, substantiiv]
1. mardikaliste jt putukate ussitaoline vastne, kellel hrl on pea ja kolm paari rindmikujalgu

2. putuka ussitaoline vastne, vagel

tõukaja
[nimisõna, substantiiv]
(kuulitõukaja kohta)

tõukama
[tegusõna, verb]
löögiga või pideva surumisega kuhugi või mingis suunas liikuma panema, järsult, hooga, jõuga lükkama (et midagi mingisse asendisse viia)

Ühendtegusõnad: eemale tõukama, eemale tõukama, tagant tõukama, tagant tõukama, välja tõukama, välja tõukama, ära tõukama, ära tõukama, ümber tõukamaümber tõukama

tõukamine
[nimisõna, substantiiv]
(tõstespordis:) tõstmisviis, mille puhul kang tõstetakse enne rinnale ja tõugatakse seejärel pea kohale

tõukana
[nimisõna, substantiiv]
tõupuhas kana

tõukari
[nimisõna, substantiiv]
tõuloomade kari

tõukass
[nimisõna, substantiiv]
mingisse tõugu kuuluv, tõupuhas kass

tõukatse
[nimisõna, substantiiv]
koerte katsed tõu omaduste, iseloomu ja eelduste väljaselgitamiseks

tõukefond
[nimisõna, substantiiv]
rahalised vahendid, millest rahastatakse Euroopa Liidu mahajäänumate piirkondade arengu kiirendamist

tõukejalg
[nimisõna, substantiiv]
kõndimisel, jooksmisel, ühelt jalalt hüpetel viimasena aluspinnalt tõusev jalg

tõukejõud
[nimisõna, substantiiv]
1. millekski tõuget andev, midagi esilekutsuv (väline) tegur, olukord vms

2. ajend

tõukekas
[nimisõna, substantiiv]
1. jalaga tõugatav või elektriline kaherattaline sõiduriist

2. sõiduk, mida sa liigutad ühe jalaga lükates

tõukekelk
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge seljatoe ja pikkade jalastega tagant tõugatav kelk

2. soome kelk

tõukeline
[omadussõna, adjektiiv]
tõugetega või tõukega toimuv

tõukepink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink lühikeste soonte töötlemiseks

tõukeratas
[nimisõna, substantiiv]
1. jalaga tõugatav või elektriline kaherattaline sõiduriist

2. sõiduk, mida sa liigutad ühe jalaga lükates

tõukerattur
[nimisõna, substantiiv]
tõukerattal sõitja, sh vastava spordiala harrastaja

tõukering
[nimisõna, substantiiv]
1. ringikujuline ala, kust tõugatakse kuuli

2. kuuli tõukamiseks

tõuketeavitus
[nimisõna, substantiiv]
rakenduse kaudu nutiseadme ekraanile saadetav automaatne teade, mille lugemiseks või nägemiseks ei pea vastavat rakendust avama

tõuketoetus
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu tõukefondidest kaasrahastatav toetus

tõuklema
[tegusõna, verb]
1. üksteise külge puutudes, üksteist tõugates trügima

2. rüselema

tõuklus
[nimisõna, substantiiv]
trügimine, tõuklemine, tunglemine

tõukoer
[nimisõna, substantiiv]
mingisse tõugu kuuluv, tõupuhas koer

tõuks
[nimisõna, substantiiv]
1. jalaga tõugatav või elektriline kaherattaline sõiduriist

2. sõiduk, mida sa liigutad ühe jalaga lükates

tõuksija
[nimisõna, substantiiv]
(elektri)tõukerattaga sõitja

tõuksima
[tegusõna, verb]
(elektri)tõukerattaga sõitma

tõuksitaja
[nimisõna, substantiiv]
(elektri)tõukerattaga sõitja

tõuksitama
[tegusõna, verb]
(elektri)tõukerattaga sõitma

tõukuma
[tegusõna, verb]
millegi tekkeks põhjust, algust saama, millestki lähtuma

tõukur
[nimisõna, substantiiv]
1. mehhanismi või masina tõukav, liikumist edasi andev osa

2. masina tõukav, liikumist edasi andev osa

tõukurlaev
[nimisõna, substantiiv]
puksiirlaev, mis pukseerib tõugates

tõukurpuksiir
[nimisõna, substantiiv]
puksiirlaev, mis pukseerib tõugates

tõukutsikas
[nimisõna, substantiiv]
tõupuhas kutsikas

tõulammas
[nimisõna, substantiiv]
tõupuhas lammas

tõulava
[nimisõna, substantiiv]
tõuloomaaretust juhtinud riiklik organisatsioon (aastatel 1947–1992)

tõulehm
[nimisõna, substantiiv]
tõupuhas lehm

tõulind
[nimisõna, substantiiv]
tõupuhas kodulind

tõuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. põlvnemisest olenevate pärilike omadustega seotud

2. teatud tõugu kuuluv

tõulisus
[nimisõna, substantiiv]
põlvnemisest olenev pärilike omaduste määr, tõupuhtus

tõuloom
[nimisõna, substantiiv]
puhast tõugu põllumajandus- vm koduloom

tõuloomakasvandus
[nimisõna, substantiiv]
tõuloomade kasvatamise ja aretamise asutus

tõumära
[nimisõna, substantiiv]
puhast tõugu mära

tõuomadus
[nimisõna, substantiiv]
mingile tõule iseloomulik omadus

tõupaber
[nimisõna, substantiiv]
(tõutunnistuse kohta)

tõuparandus
[nimisõna, substantiiv]
tõugude, tõuomaduste parandamine

tõupuhas
[omadussõna, adjektiiv]
1. puhast, segamata tõugu

2. puhast tõugu

tõupuhtus
[nimisõna, substantiiv]
tõu nõuetele vastamine

tõupull
[nimisõna, substantiiv]
tõupuhas pull

tõuraamat
[nimisõna, substantiiv]
(väärtuslike) tõuloomade register

tõurastama
[tegusõna, verb]
(looma) tapma

tõus
[nimisõna, substantiiv]
ülespoole, kõrgemale liikumine

tõusang
[nimisõna, substantiiv]
tõus

tõuse
[nimisõna, substantiiv]
seemnest tärganud noor taim

tõuselts
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tõuaretusorganisatsioon

tõuseng
[nimisõna, substantiiv]
tõus, areng

tõusetuma
[tegusõna, verb]
(küsimuse, probleemi vms kohta:) esile tulema, päevakorda kerkima

tõusiga
[nimisõna, substantiiv]
puhast tõugu siga

tõusik
[nimisõna, substantiiv]
1. eesõigustatute ning rikaste hulka tõusnud isik, kes püüab oma üleolekut näidata raha ja asjade ning silmahakkava, ka seadusi eirava käitumise kaudu

2. omandiinimene

tõusiklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõusikute hulka kuuluv või sinna pürgiv

2. tõusikule iseloomulik või omane

tõusiklikkus
[nimisõna, substantiiv]
tõusiklik ellusuhtumine ja käitumine

tõusiklus
[nimisõna, substantiiv]
tõusiklik ellusuhtumine ja käitumine

tõusma
[tegusõna, verb]
1. ülespoole, kõrgemale, taeva poole liikuma

2. ülespoole, kõrgemale liikuma

Ühendtegusõnad: esile tõusma, esile tõusma, üles tõusmaüles tõusma

tõusmepõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. taimehaigus, mida iseloomustab juurekaela või varre alumise osa tumenemine ja nöördumine

2. juurekaelapõletik

tõusmesalat
[nimisõna, substantiiv]
söödavate köögiviljade ja maitsetaimede noored alged, mille maapealsed osad on koristatud enne pärislehtede teket

tõusmine
[nimisõna, substantiiv]
ärkamine

tõus-mõõn
[nimisõna, substantiiv]
maailmamere veetaseme rütmiline muutumine, tõus ja mõõn kui merelooded

tõusuallikas
[nimisõna, substantiiv]
surve mõjul alt üles voolav allikas, mis tekitab väikese loodusliku veekogu

tõusufaas
[nimisõna, substantiiv]
ajajärk, mil mingi protsess, nähtus areneb tõusujoones

tõusujoon
[nimisõna, substantiiv]
(arenemise, edenemise, edasimineku vms kohta)

tõusulaine
[nimisõna, substantiiv]
1. tõusu põhjustatud laine

2. (mõnikord ka kõrgete tormilainete vms kohta)

tõusumärk
[nimisõna, substantiiv]
märk, et miski liigub paremuse, kasvamise või suurenemise poole

tõusunurk
[nimisõna, substantiiv]
tõusu kallet iseloomustav nurk

tõususõlm
[nimisõna, substantiiv]
lõikepunkt, kus taevakeha läheb üle ekliptika, liikudes lõuna poolt põhja poole

tõusutee
[nimisõna, substantiiv]
1. (arenemise, edenemise, edasimineku kohta)

2. edenemine, edasiminek, tõus

tõusutrend
[nimisõna, substantiiv]
suundumus ülespoole: millegi kasvule, suurenemisele vms

tõusuvesi
[nimisõna, substantiiv]
tõusuga kaasnev vesi

tõutervishoid
[nimisõna, substantiiv]
õpetus inimkonna pärilike omaduste parandamisest ja selleks rakendatavate meetodite kogum

tõuti
[määrsõna, adverb]
tõugude kaupa

tõutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis pole puhtatõuline, tõutunnustele mittevastav

2. tõutunnusteta

tõutunnistus
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis tunnistab looma tõupuhtust

tõutunnus
[nimisõna, substantiiv]
tõule viitav, sellele iseloomulik tunnus

tõutäkk
[nimisõna, substantiiv]
puhast tõugu täkk

tõuveis
[nimisõna, substantiiv]
puhast tõugu veis

tõuviga
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle tõustandardist

tõuvili
[nimisõna, substantiiv]
teravili, mis külvatakse kevadel ja annab saaki sama aasta suvel või sügisel

tõuvärk
[nimisõna, substantiiv]
1. (purjelaeval:) taglase trossid, köied, ketid vms

2. taglase köiestik

tõva
[nimisõna, substantiiv]
ühe Lõuna-Siberis ja Mongoolias elava turgi rahva liige

tõvalane
[nimisõna, substantiiv]
ühe Lõuna-Siberis ja Mongoolias elava turgi rahva liige

tõvehoog
[nimisõna, substantiiv]
haiguse äge järk, haiguse ägenemine

tõvekindel
[nimisõna, substantiiv]
haigustekitajatele, nakkustele vastupanev, mittehaigestuv, mittenakatuv

tõvekindlus
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi võime tõrjuda haigustekitajaid, organismi haiguskindlus

2. nakkusohutus

tõvemärk
[nimisõna, substantiiv]
haiguse ilming, haigustunnus

tõvepisik
[nimisõna, substantiiv]
(haigusetekitaja kohta)

tõvestama
[tegusõna, verb]
1. haigust esile kutsuma

2. tõbe esile kutsuma

tõvestatu
[nimisõna, substantiiv]
viirus-, nakkushaigusesse nakatunu või haigestunu

tõvestav
[omadussõna, adjektiiv]
haigust esile kutsuv, seda põhjustav

tõvestuma
[tegusõna, verb]
1. enam mitte terve olema, mingit haigust põdema hakkama

2. mingit haigust põdema hakkama

tõvesängi
[määrsõna, adverb]
(väljendites haigeks jäämise kohta)

tõvesängis
[määrsõna, adverb]
(väljendites haige olemise kohta)

tõvetunnuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(haigusnähu kohta:) mingile tõvele iseloomulik

tõvevimm
[nimisõna, substantiiv]
märgid haiguse algusest või selle jäänused

tõvevoodi
[nimisõna, substantiiv]
haigevoodi, haigeolemise kohta

tõvevoodis
[määrsõna, adverb]
(väljendites haige olemise kohta)

tõvevoodisse
[määrsõna, adverb]
(väljendites haigeks jäämise kohta)

täbar
[omadussõna, adjektiiv]
1. (asjade, nähtuste, olukordade kohta:) vaeva, muret, kannatusi valmistav, millegi poolest puudulik või ebarahuldav

2. vaeva, muret valmistav, raske, kehv, halb

täbaralt
[määrsõna, adverb]
puudulikult, ebarahuldavalt, millegi poolest halvasti

täbarasti
[määrsõna, adverb]
puudulikult, ebarahuldavalt, millegi poolest halvasti

täbarus
[nimisõna, substantiiv]
1. täbar olukord

2. ebameeldiv asjaolu, seik vms

tädi
[nimisõna, substantiiv]
ema või isa õde

tädike
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi (vanem) naine

2. tädi

tädikene
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi (vanem) naine

2. tädi

tädiliides
[nimisõna, substantiiv]
arvutis käsitsi tehtav tüütu (korrastus)töö, mida oleks mõttekas automatiseerida

tädilik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl märkimaks lihtsale naisele traditsiooniliselt omakspeetavat, sageli halvustava varjundiga)

tädimees
[nimisõna, substantiiv]
isa või ema õe abikaasa

tädipoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. isa või ema õe meessoost laps, üks nõbusid

2. isa või ema õe meessoost laps

tädirand
[nimisõna, substantiiv]
(õhtusel või öisel ajal naisterahva juures käimise kohta)

täditütar
[nimisõna, substantiiv]
1. isa või ema õe naissoost laps, üks nõbusid

2. isa või ema õe naissoost laps

täheaasta
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille jooksul Päike näivalt teeb tiiru tähtede suhtes

täheaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mida mõõdetakse kevadpunkti näiva ööpäevase liikumise järgi, kevadpunkti kahe ülemise kulminatsiooni vaheline ajavahemik

täheassotsiatsioon
[nimisõna, substantiiv]
10–100 tähest koosnev hõre tähtede kogum

täheatlas
[nimisõna, substantiiv]
kogu taevasfääri hõlmav taevakaartide komplekt

tähefüüsika
[nimisõna, substantiiv]
1. astronoomia haru, mis uurib taevakehade ehitust ning tähtedevahelise keskkonna füüsikalisi omadusi

2. taevakehade füüsikalise ehituse uurimine

tähehaigus
[nimisõna, substantiiv]
üleöö täheks saanud näitleja, muusiku, sportlase vms edust pimestatud ülbe, staaritsev käitumine

tähekaart
[nimisõna, substantiiv]
taevasfääri või mõne selle osa esitus tasandil

tähekalender
[nimisõna, substantiiv]
tähtede vaatlemisel põhinenud muinasaja kalender

tähekataloog
[nimisõna, substantiiv]
tähtede süstemaatiline register, mis võimaldab neid identifitseerida taevakaardi abita ja esitab nende koondandmed

täheke
[nimisõna, substantiiv]
(kauge, väiksena paistev) taevatäht

tähekene
[nimisõna, substantiiv]
(kauge, väiksena paistev) taevatäht

tähekett
[nimisõna, substantiiv]
ridamisi asetsevad taevatähed

tähekiri
[nimisõna, substantiiv]
(tähise taeva kohta)

tähekogu
[nimisõna, substantiiv]
1. silmatorkavalt heledate tähtede kujund taevavõlvil, kus tähed on määratud kindlate koordinaatidega ning mille sisse jäävad tähed, täheparved, galaktikad vm (nt Andromeeda, Suur Vanker)

2. heledatest tähtedest kujund taevas

tähekombinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teataval viisil koos esinevate tähtede korrastatud rühm

tähekompass
[nimisõna, substantiiv]
kompass, mis määrab ilmakaari taevakehade näiva liikumise järgi

täheladur
[nimisõna, substantiiv]
trükiteksti ladumise masin, milles ladu valatakse trükitinast üksikute tähtede viisi

tähelaev
[nimisõna, substantiiv]
(kosmoselaeva vm kosmoseaparaadi kohta)

tähelaps
[nimisõna, substantiiv]
laps, kellel olevat pikk mälu ja ülitundlikkus tõe suhtes ning kelle energiaväljas (auras) on sensitiivide väiteil taevatähed

täheldama
[tegusõna, verb]
midagi märkama, tähele panema

täheldus
[nimisõna, substantiiv]
1. tähelepanek

2. see väljaütlemisena

tähelend
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire karjäär vm suur edu

2. kiire karjäär, suur edu

tähelennundus
[nimisõna, substantiiv]
kosmonautika, astronautika

tähelepandamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. teiste (omasuguste) seas märkamatu, huvi mitte äratav

2. huvi mitte äratav

tähelepandamatult
[määrsõna, adverb]
1. nii, et ei pane tähele, ei märka

2. nii, et ei ärata tähelepanu, ei torka silma

tähelepandav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis äratab või väärib tähelepanu

2. (määra kohta:) küllaltki suur

3. märgatav

4. märkimisväärne, tähelepanuväärne

tähelepanek
[nimisõna, substantiiv]
see, mida on märgatud, märkamisel põhinev fakt, arvamus, mulje vm

tähelepanekul
kellegi märgatud, tähele pandud asjaolude põhjal

tähelepanelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes jälgib hoolega, märkab vajalikku, keskendub sellele, mida parasjagu teeb

2. selline, kes märkab detaile või seda, mis tema läheduses toimub

tähelepanelikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoolikas, keskenduv jälgimine

2. hooliv suhtumine teistesse

tähelepanematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei jälgi piisava hoolega, ei märka vajalikku, halvasti keskenduv

tähelepanematult
[määrsõna, adverb]
nii, et ei märka vajalikku, halvasti keskendudes

tähelepanu
[nimisõna, substantiiv]
1. keskendumine mingile objektile või toimingule

2. huvi, märkamine

3. teadvuse võime keskenduda mingile objektile või tegevusele

4. huvi

tähelepanuavaldus
[nimisõna, substantiiv]
hoolivuse, lugupidamise väljendus

tähelepanuhäire
[nimisõna, substantiiv]
tähelepanu puudulikkus, häirunud tähelepanuvõime

tähelepanumajandus
[nimisõna, substantiiv]
tähelepanuvõime käsitlemine majandusliku ressursina ja sellel põhinev tegevus, hrl info tootmine (nt teiste tähelepanu püüdmine selleks, et välja valitud minapilt neile maha müüa)

tähelepanuvajadus
[nimisõna, substantiiv]
vajadus olla märgatud, saada teiste tähelepanu

tähelepanuvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime keskenduda, hoolega jälgida ja märgata

tähelepanuväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest oluline, eriline, silmapaistev

2. tähelepanu vääriv

3. silmapaistev

tähelepanuväärsus
[nimisõna, substantiiv]
tähelepanuväärne-olek

tähelepanuväärt
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest oluline, eriline, silmapaistev

2. tähelepanu vääriv

3. silmapaistev

täheline
[omadussõna, adjektiiv]
kirjatähtedest koosnev, nendega väljendatud

tähelipp
[nimisõna, substantiiv]
tähekujunditega lipp (hrl USA, aga ka Euroopa Liidu vm lipu kohta)

tähematk
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmele matkarühmale korraldatud matk koos ühisüritustega

2. matkajate kokkutulek

tähemotiiv
[nimisõna, substantiiv]
mitmeharuline motiiv nt kudumil

tähemärk
[nimisõna, substantiiv]
trükitud või kirjutatud täht (vm sümbol)

tähendab
(täpsustust, järeldust märkivana)

tähendama
[tegusõna, verb]
1. (sõna, väljendi vms kohta:) teatud sisu, mõtet kandma, seda väljendama

2. millelegi osutama või viitama

3. teatud tähendust, sisu või mõtet kandma

Ühendtegusõnad: üles tähendamaüles tähendama

tähendamissõna
[nimisõna, substantiiv]
Piiblis esitatud hrl lihtne lühike lugu, mida kasutatakse vaimse tõe või põhimõtte selgitamiseks ja õpetamiseks

tähendus
[nimisõna, substantiiv]
1. sisu või mõte, millele sõna, sõnaühend või märk osutab, viitab, see, mida ta väljendab

2. mõte, mida mingi sõna, märk või heli kannab

3. sisu, sõnum

tähendusetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma sisuta või (sügavama) mõtteta, ilma tähenduseta

tähenduslaen
[nimisõna, substantiiv]
sõna tähendus, mis keelde on üle võetud teisest keelest

tähenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. erilise, eriti olulise tähendusega, selgelt millelegi vihjav või viitav

2. erilise tähendusega, millelegi viitav

tähendusluul
[nimisõna, substantiiv]
luul, mida iseloomustab sündmustes erilise peidetud tähenduslikkuse ja ennete leidmine

tähendusnihe
[nimisõna, substantiiv]
sõna või sõnaühendi tähenduse (väike) muutus

tähendusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. erilise, eriti olulise tähendusega, selgelt millelegi vihjav või viitav

2. erilise tähendusega, millelegi viitav

tähendussisu
[nimisõna, substantiiv]
1. sisu või mõte, millele sõna, sõnaühend või märk osutab, viitab, see, mida ta väljendab

2. mõte, mida mingi sõna, märk või heli kannab

3. sisu, sõnum

tähendussõna
[nimisõna, substantiiv]
Piiblis esitatud hrl lihtne lühike lugu, mida kasutatakse vaimse tõe või põhimõtte selgitamiseks ja õpetamiseks

tähendusvarjund
[nimisõna, substantiiv]
sõna või sõnaühendi põhitähendusega seotud, sellest tulenev pisut erinev tähendus

tähendusväli
[nimisõna, substantiiv]
rühm sõnu, mis on tähenduslikult seotud suhetes (nt looma-, värvinimetused)

tähendusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduse osa, mis uurib sõnade jm keeleüksuste tähendusi, keele, tegelikkuse ja mõtlemise seoseid

tähendusülekanne
[nimisõna, substantiiv]
tähendusmuutus keeles, mis on tõukunud kujutlusest vm seostest, seose ülekandumine (nt metafoor, metonüümia)

tähenärija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on väiklaselt täpne

tähenärijalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõiki reegleid ja formaalsusi rangelt arvestav, väikluseni täpne

2. väiklaselt täpne

tähenärimine
[nimisõna, substantiiv]
1. kõikide reeglite ja formaalsuste range arvestamine, väiklane täpsus

2. väiklase täpsuse nõudmine

3. väiklane täpsus, pedantsus

4. bürokraatia

täheparv
[nimisõna, substantiiv]
tähtede omavahelisel gravitatsioonil põhinev kooslus

tähepilv
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt väikeste mõõtmetega ning suure tihedusega tähekogum

täheregister
[nimisõna, substantiiv]
suur- või väiketähtede sisestusele vastav arvuti, telefoni vms klaviatuuri olek

täheruum
[nimisõna, substantiiv]
trükise mahu arvestusühik, hõlmab nii tähed, märgid kui tühikud

tähesadu
[nimisõna, substantiiv]
loodusnähtus, kus öötaevasse lakkamatult ilmuvad helendavad meteoorid

täheselge
[omadussõna, adjektiiv]
tähine ja selge

tähesihik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne vahend taevakehade kõrguse mõõtmiseks ja kalendriarvutuste tegemiseks

tähestatistika
[nimisõna, substantiiv]
astronoomia haru, mis taevatähtede ruumilise jaotumise uurimisel kasutab statistilisi meetodeid

tähestik
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis keeles kasutatavate tähtede kogum, mis esitatakse kindlas järjestuses

2. mingis keeles kasutatavad tähed kindlas järjekorras

tähestikjärjestus
[nimisõna, substantiiv]
sõnade, nimede vm järjestus tähestiku alusel

tähestikkataloog
[nimisõna, substantiiv]
kataloog, milles kirjed on järjestatud pealdiste järgi tähestikuliselt, alfabeetiline kataloog

tähestikloend
[nimisõna, substantiiv]
tähestiku alusel järjestatud sõna- või nimeloend

tähestikuline
[omadussõna, adjektiiv]
tähestiku järgi koostatud, asetatud vms

tähestikurahvas
[nimisõna, substantiiv]
(hõlmab lühenditega LGBT, LGBT+, LGBTQ, LGBTI, LGBTQIA jt viidatavaid seksuaal- ja soovähemusi)

tähesuurus
[nimisõna, substantiiv]
taevakeha heledusjärk

tähesuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
tähesõit suuskadel

tähesõit
[nimisõna, substantiiv]
hrl auto-, motospordis: sõit eri lähtekohtadest ühte sihtpunkti, et siis omavahel mõõtu võtta

tähesõjad
[nimisõna, substantiiv]
(ulmeteostes:) kosmosetsivilisatsioonide sõjad ilmaruumis

tähesõõr
[nimisõna, substantiiv]
ringikujuliselt asetunud taevatähed vm tähed

tähesära
[nimisõna, substantiiv]
taevatähtede helendus ja kiirgus

tähesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
tähtede ja nende jäänuste, tähtedevahelise tolmu ja tumeaine süsteem või süsteemide kogum, mille liikmete paigutuse määrab tähtede vastastikune gravitatsioon

tähetark
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ennustab või seletab maiseid asju taevakehade asendi järgi, arvestades selle arvatavat mõju maailmas toimuvale ja inimsuhetele

2. taevatähtede järgi ennustaja

tähetarkus
[nimisõna, substantiiv]
1. taevakehade ja taevalaotuse ilmingute tundmine

2. astronoomia ja astroloogia läbipõimununa (eriti varasemal ajal) või kumbki eraldi

3. taevakehade ja taevalaotuse tundmine

täheteadlane
[nimisõna, substantiiv]
1. taevakehade, nende süsteemide ja kosmilise hajusaine ehitust, liikumist ning arengut uuriv teadlane

2. astronoom

täheteadus
[nimisõna, substantiiv]
taevakehade, nende süsteemide ja kosmilise hajusaine ehitust, liikumist ning arengut uuriv teadus

tähetorn
[nimisõna, substantiiv]
hoone ja vastav teadusasutus, kus tehakse astronoomia- vm loodusvaatlusi

tähetund
[nimisõna, substantiiv]
karjääri, elu vms haripunkt, tähtsaim hetk

tähetuul
[nimisõna, substantiiv]
tähe atmosfääri väliskihtidest lähtuv gaasivool (laenguga osakeste voog)

tähevahe
[nimisõna, substantiiv]
kirjatähtede vahekaugus

tähevalge
[nimisõna, substantiiv]
taevatähtede helendamisest lähtuv valgus

tähevalgus
[nimisõna, substantiiv]
taevatähtede helendamisest lähtuv valgus

täheööpäev
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mis vastab ühele Maa täispöördele tähistaeva kui tausta suhtes

täheühend
[nimisõna, substantiiv]
kirjatähtede ühend

tähik
[nimisõna, substantiiv]
tähe(kese)kujuline kujund

tähik
[nimisõna, substantiiv]
tähniline lehm (vm loom)

tähine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taeva kohta:) tähti täis, täherikas

2. tähti täis, täherikas

tähis
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit kohta (nt millegi asukohta või päritolumaad) märkiv kujutis, lühend vm märk

2. kuhugi juhatav või millelegi viitav märk või silt

tähistaevas
[nimisõna, substantiiv]
tähti täis, täherikas taevas

tähistaja
[nimisõna, substantiiv]
(märgiteoorias:) märk, sõna või sõnaühend, mis kannab teatud sisu, mõtet, tähendust või ideed

tähistama
[tegusõna, verb]
1. juubelit, tähtpäeva vm pidulikku sündmust (rituaaliga, üritustega) ära märkima, sel viisil meeles pidama

2. millegi puhul pidulikku üritust korraldama

tähistamine
[nimisõna, substantiiv]
mingi sündmuse (rituaaliga, üritusega) äramärkimine, meelespidamine

tähistatav
[nimisõna, substantiiv]
(märgiteoorias:) teatav sisu, mõte, tähendus või idee, mida tähistaja (nt märk, sõna, sõnaühend) kannab

tähistus
[nimisõna, substantiiv]
millestki informeeriv, midagi eristav tähis või märgistus

tähitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus tähed ei paista

2. taevatähtedeta

tähk
[nimisõna, substantiiv]
1. õisik, mille pikale õisikuteljele kinnituvad raotud õied (nt teelehel)

2. kobarõisik

tähkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl taimenimetuste osana:) tähka moodustav

2. tähka moodustav

tähklavendel
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Vahemere mail kasvav siniste või violetsete õitega igihaljas lehtpõõsas või rohttaim, mida Eestis kasvatatakse aiataimena

2. lõhnataim

tähk-toompihlakas
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärinev püstistes kobarates õite ning kerajate purpurmustade viljadega põõsas või puu

tähn
[nimisõna, substantiiv]
1. väike laiguke (sageli nahal, karvastikus, sulestikus)

2. loomal

tähnik
[nimisõna, substantiiv]
1. (tähnidega kala:) jõeforell või jões elav noor lõhe

2. jõeforell

tähnikhirv
[nimisõna, substantiiv]
Kaug-Ida lehtmetsades elutsev hirv, kelle suvekarvastus on rohkesti valgeid täppe

tähnikhüään
[nimisõna, substantiiv]
lõuna pool Saharat elutsev tähniline hüään

tähnikpihklane
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruun kahjurmardikas, kelle tõugud kaevandavad puude koore all käike

tähniksalamander
[nimisõna, substantiiv]
erekollaste korrapäratute laikudega must salamander

tähniksuslik
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Euroopa avamaastikel urgudes pesitsev keskmise suurusega näriline

tähnikvesilik
[nimisõna, substantiiv]
oliivpruuni ülapoole ja tumedatähnilise kollase alapoolega Eestis tavaline väike vesilik

tähniline
[omadussõna, adjektiiv]
(karvastiku, sulestiku, naha vm pinna kohta:) tähnidega kaetud

tähnima
[tegusõna, verb]
tähniliseks tegema, väikeste laikudega katma

tähnistama
[tegusõna, verb]
tähniliseks tegema, väikeste laikudega katma

täht
[nimisõna, substantiiv]
1. öösel taevas heleda täpina paistev taevakeha

2. objekt taevas, mis paistab öösel heleda täpina

tähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. määratud ajavahemik, mille jooksul miski toimub, kehtib vms

2. aeg, enne mida peab midagi (valmis) tegema

3. määratud ajavahemik v ajahetk

tähtaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. määratud või kokkulepitud ajal tehtud, toimuv, lõppev vms

2. tähtaja jooksul, tähtajaks tehtud v valminud

tähtaeguma
[tegusõna, verb]
(eurokeelde kuuluv sõna:) tähtaja lõppemiseni jõudma, tähtpäeva saavutama

tähtajaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud tähtajaga

2. selline, millel on teatud tähtaeg

tähtajalisus
[nimisõna, substantiiv]
teatud tähtajaga olek

tähtajatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma määratud tähtajata

tähtajatus
[nimisõna, substantiiv]
ilma määratud tähtajata olek

tähtaniis
[nimisõna, substantiiv]
hariliku tähtaniisipuu viljast saadav vürts

tähtarvutus
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika haru, mis käsitleb arvude omadusi ja vahekordi üldiste sümbolite abil

tähtedevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
taevatähtede vahel asuv või toimuv

tähthaaval
[määrsõna, adverb]
1. üks täht korraga, iga täht eraldi, ühe tähe kaupa

2. ühe tähe kaupa

tähthein
[nimisõna, substantiiv]
kergesti murduva varrega valgeõieline, Eestis tavaline rohttaim

tähtima
[tegusõna, verb]
1. kirja vm postisaadetise saatmist postiasutuses registreerima

2. postisaadetist

Ühendtegusõnad: ümber tähtimaümber tähtima

tähtis
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma väärtuse, vajalikkuse, mõju vms poolest esiletõusev, määravat või keskset osa etendav

2. millelegi mõju avaldav

3. tingimata vajalik

4. selline, mis on väärtuslik, vajalik või avaldab suurt mõju

5. oluline

tähtjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult tähte meenutav

2. kujult tähte meenutav, haruline

tähtjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) kõrge positsiooniga, mõjuvõimas

2. seda väljendav

3. kõrge positsiooniga

tähtkarv
[nimisõna, substantiiv]
taime tähekujuliselt hargnev kattekarv

tähtkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. postiasutuses registreeritud kiri, mille teekonda on võimalik jälgida ning mis antakse saajale isiklikult üle allkirja vastu

2. selline kirjade edastamise süsteem

tähtkiri
[nimisõna, substantiiv]
tähtedest koosnev kiri

tähtkuju
[nimisõna, substantiiv]
1. silmatorkavalt heledate tähtede kujund taevavõlvil, kus tähed on määratud kindlate koordinaatidega ning mille sisse jäävad tähed, täheparved, galaktikad vm (nt Andromeeda, Suur Vanker)

2. heledatest tähtedest kujund taevas

tähtlühend
[nimisõna, substantiiv]
ühest või mitmest (suur)tähest koosnev lühend (nt NATO)

tähtlülitus
[nimisõna, substantiiv]
kolmefaasilise voolu korral lülitus, kus kõigi faaside lõpud on ühendatud ühte punkti

tähtnimetus
[nimisõna, substantiiv]
tähest koosnev noodinimetus (nt c, d, e)

tähtpea
[nimisõna, substantiiv]
nuttides asetsevate lillakate õitega niidutaim, ka mitut värvi õitega aiataim

tähtpost
[nimisõna, substantiiv]
1. postiasutuses registreeritud kiri vm postisaadetis, mille teekonda on võimalik jälgida ning mis antakse saajale isiklikult üle allkirja vastu

2. selline postisaadetiste edastamise süsteem

tähtputk
[nimisõna, substantiiv]
puhmikutena kasvav hrl roosade või punaste õitega rohttaim, ka ilutaim

tähtpäev
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtis, tähistatav päev, nt mingi sündmuse toimumise aastapäev, kellegi sünnipäev

2. päev, mil tähistatakse kellegi elus tähtsat sündmust või korraldatakse üritusi kellegi või millegi auks

3. tähistatav päev, mingi sündmuse toimumise [aasta]päev

tähtpäevaleping
[nimisõna, substantiiv]
lepinguline väärtpaber, mis kohustab tulevikus ostma või müüma kaupa või vara varem kokku lepitud ajal ja hinnaga

tähtpäevaline
[nimisõna, substantiiv]
see, kellel on tähtpäev

tähtpäevaluule
[nimisõna, substantiiv]
tähtpäeva puhuks kirjutatud luule

tähtpäevatehing
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl börsil:) spekulatiivne ostu-müügitehing, milles mõlemapoolsed kohustused tuleb täita mingil hilisemal ajahetkel

2. tähtpäevatehing

tähtraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl endisajal:) kalendaariumist ja jutulisast koosnev kalender

2. kalendaariumist ja jutulisast koosnev endisaegne kalender

tähtrai
[nimisõna, substantiiv]
pealt hallikaspruun rohkete tumedate säbrudega raikala Vaikse ookeani kirdeosas

tähtsaadetis
[nimisõna, substantiiv]
1. tähitud saadetis

2. tähitud saadetis

tähtsalt
[määrsõna, adverb]
1. tähtsa häälega või olekuga, uhkelt

2. uhkelt

tähtsus
[nimisõna, substantiiv]
see, kui oluline, tähtis miski või keegi on

tähtsusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei ole tähtis või tingimata vajalik

2. (inimese kohta:) positsioonita, mõjuvõimuta

3. mitte tähtis

4. mitte vajalik

tähtsusetus
[nimisõna, substantiiv]
mittetähtis-olek

tähtsustama
[tegusõna, verb]
1. tähtsaks, oluliseks pidama

2. tähtsaks pidama

Ühendtegusõnad: üle tähtsustamaüle tähtsustama

tähtsündmus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi poolest silmapaistev, eriti oluline või eriline sündmus

2. tähtis, eriline sündmus

tähttarn
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel kasvav tähesarnaste õisikumoodustistega rohttaim

tähtteos
[nimisõna, substantiiv]
1. (kunstis, loometöös:) silmapaistev või kõige parem teos

2. silmapaistev teos

tähttäheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. täht-tähelt toimuv

2. otsene, väga täpne

täht-tähelt
[määrsõna, adverb]
1. otse, väga täpselt, sõna-sõnalt

2. tähthaaval

tähtverelane
[nimisõna, substantiiv]
Tartu Tähtvere linnaosa elanik

tähtvili
[nimisõna, substantiiv]
tähtviljapuu tähekujulise ristlõikega vili

tähtviljapuu
[nimisõna, substantiiv]
kollaste või oranžide munajate viljadega igihaljas troopikapuu

tähtvõlv
[nimisõna, substantiiv]
ristvõlvi erivorm, kus roided moodustavad dekoratiivse tähelaadse kujundi

täi
[nimisõna, substantiiv]
1. tiivutu verd imev parasiitputukas, hrl inimesel nugiv inimesetäi

2. väike putukas, kes toitub inimeste verest ja elab juuste sees

täias
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
täiu täis, täitanud

täide
[nimisõna, substantiiv]
1. täitmine

2. see, millega täidetakse

täideminek
[nimisõna, substantiiv]
täitumine

täidesaatev
[omadussõna, adjektiiv]
seadusi rakendav ja riiklikku poliitikat ellu viiv

täidesaatja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes mingi otsuse, plaani vms teoks teeb, ellu viib

täidesaatmine
[nimisõna, substantiiv]
millegi, nt otsuse, plaani teokstegemine, elluviimine

täideviija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes mingi otsuse, plaani vms teoks teeb, ellu viib

täideviimine
[nimisõna, substantiiv]
millegi, nt otsuse, plaani teokstegemine, elluviimine

täidima
[tegusõna, verb]
1. sisemiselt vaevu, hädaga valmis olema midagi tegema või kuidagi toimima

2. hrl koos eitusega: näit kahjutundest, peenetundelisusest v kitsidusest tingituna valmis midagi tegema

3. raatsima

täidis
[nimisõna, substantiiv]
pirukate, köögiviljade, kala vm toidu sisse või vahele pandud toiduaine(segu)

täidisõieline
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) selliste õitega, mille kroonlehtede arv on tavalisest suurem

täidisõis
[nimisõna, substantiiv]
tavalisest suurema kroonlehtede arvuga õis

täidlane
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese keha või mõne kehaosa kohta:) paksupoolne, ümar, vormikas

täidlus
[nimisõna, substantiiv]
tihedusena iseloomustatav veini maitseomadus, mis sõltub veini kääritamisel tekkivast alkoholist

täiearuline
[omadussõna, adjektiiv]
täie mõistusega, aru poolest terve

täiearvuline
[omadussõna, adjektiiv]
ettenähtud arvu liikmetega

täiega
[määrsõna, adverb]
1. väga suurel määral, suure intensiivsusega vms

2. täiesti, täielikult

täiejõuline
[omadussõna, adjektiiv]
täies mahus, täie jõuga tegutsev, toimuv vms

täielik
[omadussõna, adjektiiv]
1. täies ulatuses või täiel määral ilmnev või toimuv, (igas mõttes) lõpuni minev, mitte osaline

2. selline, mis ilmneb täiel määral, täies ulatuses või avaldub kõiges

täielikult
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

täieline
[omadussõna, adjektiiv]
täielik

täieliselt
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

täielt
[määrsõna, adverb]
täielikult, täienisti

täiemahuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. täies mahus tehtav, aset leidev vms

2. nõutava, normikohase mahuga

täiemõõduline
[omadussõna, adjektiiv]
normiks peetavale mõõdule vastav, millegi kõigile tunnustele vastav, (seetõttu) täisväärtuslik

täiend
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) lauseliige, mis laiendab nimisõna, nimisõnalist asesõna või põhiarvu

2. lauseliige

täiendama
[tegusõna, verb]
1. millelegi (või kellelegi) midagi (vajalikku, puuduvat, parendavat) lisama, lisamisega või lisandumisega midagi paremaks, põhjalikumaks, täielikumaks vms tegema

2. millelegi midagi lisama, et seda paremaks, täielikumaks teha

täiendav
[omadussõna, adjektiiv]
millelegi lisaks olev

täiendavalt
[määrsõna, adverb]
1. (olemasoleva, eelneva) täiendusena, peale selle (veel)

2. täienduseks; peale selle

täiendkaup
[nimisõna, substantiiv]
kaup, mis täiendab teineteist ja mida tarbitakse koos, nt auto ja kütus

täiendkoolitus
[nimisõna, substantiiv]
täiskasvanute koolitus teadmiste, oskuste, vilumuste täiendamiseks mingis valdkonnas

täiendlause
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) täiendi funktsioonis esinev kõrvallause

2. kõrvallause

täiendmeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
alternatiivmeditsiini ravimeetodid ja -võtted tavameditsiini toetava ja täiendava valdkonnana

täiendosa
[nimisõna, substantiiv]
liitsõna esiosa

täiendsõna
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna, mis esineb omastavas käändes täiendina (nt Prantsuse, Briti, kulla)

täiendus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis lisatakse või lisandub

2. see, mis kuhugi lisatakse

täiendusettepanek
[nimisõna, substantiiv]
konkreetne ettepanek mingis tekstis (nt kõnealuses õigusaktis) mingit kohta täiendada

täienduskool
[nimisõna, substantiiv]
kool, milles kohustusliku algkooli lõpetanuile antakse täiendavat üld- ja kutseharidust, Eestis eeskätt 20. sajandi algupoolel

täienduskoolitus
[nimisõna, substantiiv]
täiskasvanute koolitus teadmiste, oskuste, vilumuste täiendamiseks mingis valdkonnas

täienduskursus
[nimisõna, substantiiv]
erialateadmisi ja -oskusi täiendav kursus

täiendusköide
[nimisõna, substantiiv]
teatmeteose, sõnaraamatu täienduseks olev, täiendavat materjali sisaldav köide

täiendusnurk
[nimisõna, substantiiv]
nurk, mille võrra vaadeldav teravnurk erineb täisnurgast

täiendusseminar
[nimisõna, substantiiv]
seminar teadmiste, oskuste, vilumuste täiendamiseks mingis valdkonnas

täiendusõpe
[nimisõna, substantiiv]
õpe, mille ülesandeks on õppuri teadmiste ja oskuste täiendamine (samal õppetasemel või -astmel)

täiendvärvus
[nimisõna, substantiiv]
värvus, mis antud värvusega liitumisel annab valge

täiendõpe
[nimisõna, substantiiv]
õpe, mille ülesandeks on õppuri teadmiste ja oskuste täiendamine (samal õppetasemel või -astmel)

täienema
[tegusõna, verb]
millegi lisamisega või lisandumisega rohkenema, suurenema, kasvama, põhjalikumaks, täiuslikumaks minema

täienisti
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

täiesti
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

täievoliline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kellele on antud täielik tegutsemis- ja otsustusõigus

täievoliliselt
[määrsõna, adverb]
täieliku tegutsemis- ja otsustusõiguse alusel

täieõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle õigused ei ole piiratud, kõigi õigustega

täieõiguslikkus
[nimisõna, substantiiv]
kõigi õigustega olek

täika
[nimisõna, substantiiv]
turg, kus kaubeldakse vanade, kasutatud asjadega

täikamm
[nimisõna, substantiiv]
tihedate piidega kamm täide ja tingude välja kammimiseks juustest

täikrae
[nimisõna, substantiiv]
(sõimusõna inimese kohta)

täima
[tegusõna, verb]
1. sisemiselt vaevu, hädaga valmis olema midagi tegema või kuidagi toimima

2. hrl koos eitusega: näit kahjutundest, peenetundelisusest v kitsidusest tingituna valmis midagi tegema

3. raatsima

täimuna
[nimisõna, substantiiv]
peatäi muna

täinahk
[nimisõna, substantiiv]
(siunates kitsi vm nõmeda inimese kohta, ka sõimusõnana)

täipõrgu
[nimisõna, substantiiv]
ruum (nt saun või kapp), kus kuuma auruga täisid hävitatakse (inimestelt, riietelt)

täis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. midagi nii palju sisaldav(aks), kui kuhugi (anumasse, ruumi vm) mahub

2. kellegagi või millegagi täidetud, nii et ei ole vaba ruumi

täis
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu, terve

2. täielik

täisadrik
[nimisõna, substantiiv]
ühe adramaa suuruse talu pidaja feodaalajal

täisalus
[nimisõna, substantiiv]
nimetavas käändes alus

täisalv
[nimisõna, substantiiv]
elavhõbedat sisaldav salv täide hävitamiseks

täisarv
[nimisõna, substantiiv]
üks arvudest ..., -2, -1, 0, 1, 2, ...

täisarvuline
[omadussõna, adjektiiv]
täisarvu(de)s väljenduv

täisaun
[nimisõna, substantiiv]
saun, kus kuuma auruga täisid hävitatakse (ja on võimalik ennast ja rõivaid desifintseerida)

täisautomaatne
[omadussõna, adjektiiv]
täies ulatuses inimese vahetu osavõtuta kulgev, toimuv, toimiv või töötav

täisealine
[omadussõna, adjektiiv]
1. täisikka jõudnud

2. selline, kes pole enam laps ega teismeline

täisealisus
[nimisõna, substantiiv]
1. täisealine-olemine

2. iga, mille saabumisest alates peetakse isikut võimeliseks endale oma tegudest täielikult aru andma ja neid juhtima

täisedu
[nimisõna, substantiiv]
täielik, hrl maksimaaltulemusega iseloomustatav edu

täiseuro
[nimisõna, substantiiv]
(ümardamisel, arveldamisel:) euro ilma sentideta

täisfunktsionaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kõiki olemasolevaid vajalikke funktsioone omav, kõiki asjakohaseid tegevusi võimaldav

täisgaas
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites sõidukile maksimaalse liikumiskiiruse andmise kohta)

täishabe
[nimisõna, substantiiv]
nii põskedel kui ka lõual kasvav habe

täishind
[nimisõna, substantiiv]
tavapärane kaubale või teenusele määratud hind (ilma soodustuseta)

täishõive
[nimisõna, substantiiv]
kõigi inimeste osalemine majandustegevuses, rahvastiku täielik rakendatus tööga

täishääl
[nimisõna, substantiiv]
(sügava, tugeva, hillitsemata hääle kohta)

täishäälik
[nimisõna, substantiiv]
häälik, mille moodustumisel õhuvool suust takistuseta välja pääseb

täishäälikuühend
[nimisõna, substantiiv]
sama silbi kahest eri täishäälikust koosnev häälikuühend

täisiga
[nimisõna, substantiiv]
1. vanus, kus põhilised kasvuprotsessid on lõppenud

2. (inimese puhul ka:) iga, kus isikut peetakse võimeliseks endale oma tegudest täielikult aru andma ja neid juhtima

täisinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. täiskasvanud inimene

2. täiskasvanud inimene

täisjõud
[nimisõna, substantiiv]
maksimaalne või normaalne, nõrgenemata jõud

täisjõuline
[omadussõna, adjektiiv]
täies mahus, täie jõuga tegutsev, toimuv vms

täiskaal
[nimisõna, substantiiv]
raskus koos koormaga koormaga

täiskaliibriline
[omadussõna, adjektiiv]
vähemalt 6,5 mm kaliibriga

täiskandeiga
[nimisõna, substantiiv]
taime parim viljakandmise iga

täiskarsklane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes alkohoolseid jooke üldse ei tarvita, täielik karsklane

täiskarskus
[nimisõna, substantiiv]
täielik loobumine alkohoolsete jookide tarvitamisest, absoluutne karskus

täiskasvanu
[nimisõna, substantiiv]
1. täisikka jõudnud inimene

2. inimene, kes pole enam laps ega teismeline

täiskasvanud
[omadussõna, adjektiiv]
1. täisikka jõudnud

2. selline, kes pole enam laps ega teismeline

täiskasvanuiga
[nimisõna, substantiiv]
1. vanus, kus põhilised kasvuprotsessid on lõppenud

2. (inimese puhul ka:) iga, kus isikut peetakse võimeliseks endale oma tegudest täielikult aru andma ja neid juhtima

täiskasvanulik
[omadussõna, adjektiiv]
täiskasvanule omane

täiskasvanult
[määrsõna, adverb]
1. täisikka, täissuuruseni jõudnult

2. täiskasvanuna

täiskasvanupedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
1. täiskasvanu arengut, õpetamist ja kasvatamist käsitlev pedagoogika haru

2. täiskasvanutega tegelev pedagoogika haru

täiskelpkatus
[nimisõna, substantiiv]
nelja kaldpinnaga ja rõhtsa harjaga katus

täiskiilutud
[omadussõna, adjektiiv]
inimesi, asju tihedalt täis, viimse võimaluseni inimeste või asjadega täidetud

täiskiirus
[nimisõna, substantiiv]
maksimaalne või suur, tasandamata kiirus

täiskogu
[nimisõna, substantiiv]
1. hääleõiguslike liikmete täiskoosseis

2. organisatsiooni hääleõiguslike liikmete üldkoosolek

täiskoht
[nimisõna, substantiiv]
(täiskoormusega mingil ametikohal töötamise kohta)

täiskomplekt
[nimisõna, substantiiv]
täielik, terviklik kogum ühtekuuluvaid (ühelaadilisi) esemeid

täiskoormus
[nimisõna, substantiiv]
1. normile vastav koormus

2. maksimaalne, suur koormus

3. vähendamata koormus

täiskoosseis
[nimisõna, substantiiv]
koosseis, kust keegi ei ole puudu

täiskurn
[nimisõna, substantiiv]
(kurna kohta, kus on eeldatav arv mune)

täiskuu
[nimisõna, substantiiv]
1. taevas täisringina nähtav Kuu

2. sellega iseloomustatav Kuu faas

täiskõhutunne
[nimisõna, substantiiv]
söömisest tekkiv küllastustunne

täiskõlaline
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) rikkaliku kõlaga või täie jõuga kõlav

täiskäik
[nimisõna, substantiiv]
(kiire, täie võimsusega liikumise, töötamise, toimimise kohta)

täiskümme
[nimisõna, substantiiv]
nulliga lõppev kahekohaline täisarv

täisküps
[omadussõna, adjektiiv]
(puuviljade, marjade, teravilja kohta:) täiesti küps, täiesti valminud, täisküpsuses

täisküpsus
[nimisõna, substantiiv]
(puuviljade, marjade, köögivilja kohta:) täielikult valminud

täislaev
[nimisõna, substantiiv]
kolme- kuni viiemastiline raapurjedega laev

täislahendus
[nimisõna, substantiiv]
terviklik lahendus (sageli teenuse kohta, mis hõlmab mitut eraldiseisvana võetavat teenust)

täislast
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi täitev, täiekaaluline või täiemahuline last

2. täiemahuline last

täislause
[nimisõna, substantiiv]
ehituselt täielik lause, mis väljendab terviklikku mõtet

täisleppimatus
[nimisõna, substantiiv]
täielik sallimatus väikseimagi rikkumise suhtes asjus, millega ühiskond ei saa leppida (nt vägivald, narkootikumid)

täisliige
[nimisõna, substantiiv]
täieõiguslik liige

täisloll
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti, läbini loll

täismahl
[nimisõna, substantiiv]
lahjendamata mahl

täismaht
[nimisõna, substantiiv]
(millegi planeeritud mahu kohta)

täismahus
[määrsõna, adverb]
1. täies mahus, täies ulatuses

2. normiks peetavas suuruses

täismaja
[nimisõna, substantiiv]
1. saalitäis publikut, niipalju vaatajaid, kui saali mahub

2. täiearvuline publik

täismask
[nimisõna, substantiiv]
gaasimask, mis lisaks ninale ja suule kaitseb ka silmi ja näonahka

täismass
[nimisõna, substantiiv]
juhi, sõitjate ja veosega sõiduki suurim mass, mida lubab sõiduki valmistaja

täismees
[nimisõna, substantiiv]
täiseas mees

täismeheiga
[nimisõna, substantiiv]
(mehe kohta:) täiskasvanuiga, eriti jõu, võimete haripunktis oleku aeg

täismehelik
[omadussõna, adjektiiv]
täiseas mehele omane

täisminevik
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) pöördsõna aeg, mis märgib täpselt määratlemata minevikuhetkel toimunud ja kõnehetkeks teostunud, eesti keeles ka kõnehetkel jätkuvat ja tulevikus toimuvat tegevust (nt olen lugenud, on elatud)

2. pöördsõna aeg

täismoone
[nimisõna, substantiiv]
teatud putukate arengutsükkel, mis koosneb neljast staadiumist (muna-vastne-nukk-valmik)

täismõõduline
[omadussõna, adjektiiv]
normiks peetavale mõõdule vastav, millegi kõigile tunnustele vastav, (seetõttu) täisväärtuslik

täismõõdus
1. normaalmõõtmetega

2. millegi või kellegi kõigile tunnustele vastav

täismõõt
[nimisõna, substantiiv]
(kasvamisel saavutatud normaalse suuruse kohta, kus edasist kasvu enam ei toimu)

täismõõtmed
(kasvamisel saavutatud normaalse suuruse kohta, kus edasist kasvu enam ei toimu)

täismõõtmeline
[omadussõna, adjektiiv]
normiks peetavate mõõtmetega, kõike vajalikku sisaldavas suuruses

täismõõtmetes
normaalmõõtmetega, täismõõdus

täismäng
[nimisõna, substantiiv]
(täieliku õnnestumise, üldvõidu vm täieliku kohta)

täisnimi
[nimisõna, substantiiv]
täielik nimi

täisnoot
[nimisõna, substantiiv]
muusikaline noot helivältusega kaks poolnooti, noodi terve põhivältus

täisnurgi
[määrsõna, adverb]
1. 90-kraadist nurka moodustavalt, täisnurga all

2. täisnurga all, täisnurkselt

täisnurk
[nimisõna, substantiiv]
1. nurk, mis võrdub oma kõrvunurgaga, 90-kraadine nurk

2. 90-kraadine nurk

täisnurkne
[omadussõna, adjektiiv]
1. täisnurka (90°) omav või seda moodustav

2. risti olev

täisnurkselt
[määrsõna, adverb]
1. 90-kraadist nurka moodustavalt, täisnurga all

2. täisnurga all, täisnurkselt

täisomahind
[nimisõna, substantiiv]
tooteühiku valmistamise ja müügi täielikud kulud

täisosa
[nimisõna, substantiiv]
(kümnendmurrul:) komast vasakul paiknevad numbrid

täisosanik
[nimisõna, substantiiv]
täis- või usaldusühingu liige, kes vastutab ühingu tegevuse eest kogu oma varaga

täispakett
[nimisõna, substantiiv]
täielik komplekt teenuseid

täispalk
[nimisõna, substantiiv]
täiskoormusega töö eest makstav palk

täispalk
[nimisõna, substantiiv]
puhas palk, mida pole liimitud ega millele pole lisatud muid materjale

täispank
[nimisõna, substantiiv]
1. (hasartmängudes:) partii alustamisel tehtud kogu rahaline panus

2. mängu kogu kassa

täispansion
[nimisõna, substantiiv]
(nt hotellis:) majutus koos kolme söögikorraga päevas

täispiim
[nimisõna, substantiiv]
piim, millest pole eraldatud koort ja millele pole midagi lisatud

täispikk
[omadussõna, adjektiiv]
normiks peetavale, tavapärasele pikkusele vastav

täispikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu, täielik , lühendamata pikkus

2. pikkus, mis saavutatakse kasvamise lõppedes

täispilet
[nimisõna, substantiiv]
täishinnaga pilet

täispindala
[nimisõna, substantiiv]
keha piirava pinna pindala

täisprotees
[nimisõna, substantiiv]
protees, mis asendab mingit kehaosa täies mahus (nt kogu ülemist või alumist hambakaart asendav hambaprotees)

täispuhutav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis tuleb kasutamiseks õhuga täita

täispuhutud
[omadussõna, adjektiiv]
1. end tähtsaks pidav, uhke, upsakas, ennast täis

2. tähtsust väljendav

täispuhutus
[nimisõna, substantiiv]
ennast täis olek, uhkus, upsakus

täispuit
[nimisõna, substantiiv]
ilma muu materjali lisanduseta puhas puit

täispuri
[nimisõna, substantiiv]
1. raa külge kinnitatav nelinurkne puri

2. nelinurkne raa külge kinnitatav puri

täispurjedes
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
olukorras, kus kõik purjed on heisatud

täispurjeis
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
olukorras, kus kõik purjed on heisatud

täispurjes
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
olukorras, kus kõik purjed on heisatud

täispööre
[nimisõna, substantiiv]
tervet ringi hõlmav liikumine, pööre 360°

täisrehv
[nimisõna, substantiiv]
kummist või muust sarnasest materjalist rehv, mis ei ole täidetud õhuga

täisriim
[nimisõna, substantiiv]
riim, milles kõik häälikud ühtivad pearõhulise silbi täishäälikust alates (nt puul : tuul)

täisring
[nimisõna, substantiiv]
tervet ringi hõlmav liikumine, pööre 360°

täissaal
[nimisõna, substantiiv]
1. saalitäis publikut, niipalju vaatajaid, kui saali mahub

2. täiearvuline publik

täissada
[nimisõna, substantiiv]
kahe nulliga lõppev kolmekohaline täisarv

täissale
[omadussõna, adjektiiv]
(täidlase inimese kohta)

täissallimatus
[nimisõna, substantiiv]
täielik sallimatus väikseimagi rikkumise suhtes asjus, millega ühiskond ei saa leppida (nt vägivald, narkootikumid)

täissihitis
[nimisõna, substantiiv]
omastavas või nimetavas käändes sihitis, mis näitab, et tegevus on suunatud tervikule või väljendab tegevuse tulemuslikkust

täissiid
[nimisõna, substantiiv]
siidist koe ja siidist lõimega kangas, lisanditeta looduslik siid

täissuitsetatud
[omadussõna, adjektiiv]
üleni suitsu täis, väga suitsune

täissuitsuvorst
[nimisõna, substantiiv]
kauem suitsutatud vähese niiskusesisaldusega suitsuvorst

täissöönu
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta, kes puudust ega nälga ei tunne)

2. see, kelle kõht on [alati] täis

täissöönud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes on oma isu täis söönud, kõhu täis saanud

täissünonüüm
[nimisõna, substantiiv]
sõna või sõnaühend, mis on teise sõna või sõnaühendiga tähenduse poolest täiesti samane (nt ligidal ja lähedal)

täissünteetiline
[omadussõna, adjektiiv]
(materjali, aine kohta:) üleni kunstlikult saadud, looduslikke aineid mitte sisaldav

täistabamus
[nimisõna, substantiiv]
täpne pihtasaamine või pihtaminek

täistaimetoitlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ei söö loomseid saadusi, sh piima- ja munatooteid, ning hoidub loomsetest toodetest (nt nahkesemed, karusnahk)

täistaimetoitlus
[nimisõna, substantiiv]
toitumisviis, mis välistab igasuguste loomsete toodete tarbimise, vastav eluviis

täistald
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimesel:) tald kogu ulatuses, terve tald

2. terve, kogu tald

täisteenindus
[nimisõna, substantiiv]
täielik, igakülgne teenindus

täisteenus
[nimisõna, substantiiv]
teenus, mis hõlmab mitut eraldiseisvana võetavat teenust

täistekst
[nimisõna, substantiiv]
täielik tekst

täistera
[nimisõna, substantiiv]
viljatera koos idu ja koorega

täisterajahu
[nimisõna, substantiiv]
tervetest, idu ja kestadega viljateradest jahvatatud kiudainerikas jahu

täisteraleib
[nimisõna, substantiiv]
1. täisterajahust valmistatud leib

2. teraleib

täisteramakaron
[nimisõna, substantiiv]
täisterajahust valmistatud makaronid

täisteranisu
[nimisõna, substantiiv]
kestadega ja idudega nisuterad

täisterapasta
[nimisõna, substantiiv]
täisterajahust valmistatud pasta

täisteratoode
[nimisõna, substantiiv]
täisteraviljajahust valmistatud, rohkelt kiudaineid sisaldav toiduaine (nt täisteraleib, täisterahelbed)

täistsüklikool
[nimisõna, substantiiv]
põhikool ja gümnaasium, mis tegutsevad ühe asutusena (kaheteistklassiline kool), kus õpilased liiguvad ühelt kooliastmelt teisele

täistuisanud
[omadussõna, adjektiiv]
üleni, korratult paksu lumega kaetud, nii et seal on raske või võimatu liikuda

täistuled
[nimisõna, substantiiv]
(olukorra kohta, kus kõik tuled põlevad)

täistund
[nimisõna, substantiiv]
(kellaaja kohta:) ajahetk, mil kell on täpselt 12, 1, 2 vms

täistunne
[nimisõna, substantiiv]
1. (täiskõhu-, puhitustunde kohta)

2. täiskõhutunde kohta

3. puhitustunde kohta

täistuubitud
[omadussõna, adjektiiv]
inimesi, asju tihedalt täis, viimse võimaluseni inimeste või asjadega täidetud

täistuurid
[nimisõna, substantiiv]
(millegi täisvõimsusel töötamise, täie hooga toimuva või hoogsa, jõulise tegutsemise kohta)

täistuuridel
[määrsõna, adverb]
täiel võimsusel, täie hooga

täistuuril
[määrsõna, adverb]
täiel võimsusel, täie hooga

täistööhõive
[nimisõna, substantiiv]
kõigi inimeste osalemine majandustegevuses, rahvastiku täielik rakendatus tööga

täistööpäev
[nimisõna, substantiiv]
täispikk, lühendamata tööpäev

täisvalgus
[nimisõna, substantiiv]
hele, varjamata või vähendamata valgus

täisvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti valmis, lõpuni valminud, selline, et võib kohe sisse kolida, käiku anda vms

täisvari
[nimisõna, substantiiv]
koht, kuhu valgust ei lange, täielik, tume vari

täisvarjutus
[nimisõna, substantiiv]
varjutus, mille puhul üks taevakeha satub teise varju või kattub teisega täies ulatuses

täisvarustus
[nimisõna, substantiiv]
kõik mingiks tegevuseks vajalikud asjad (nt spordiks, matkaks, lahinguks)

täisvend
[nimisõna, substantiiv]
vastandina poolvennale

täisverd
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõeline, ehtne, täisväärtuslik

2. tõeline, ehtne, täisväärtuslik, elav

täisvereline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõeline, ehtne, täisväärtuslik

2. tõeline, ehtne, täisväärtuslik, elav

täisveri
[nimisõna, substantiiv]
verepreparaat, mis sisaldab kõiki vere koostisosi

täisversioon
[nimisõna, substantiiv]
teose, teksti, tarkvara vms täielik, lühendamata kuju või esitusviis

täisvillane
[omadussõna, adjektiiv]
(lõnga, kanga kohta:) puhtast, lisanditeta villasest kiust tehtud

täisvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
maksimaalne ettenähtud võimsus

täisväetis
[nimisõna, substantiiv]
väetis, mis sisaldab kõiki tähtsamaid taimedele vajalikke toitaineid

täisvärk
[omadussõna, adjektiiv]
1. ehtne, tõeline, täielik, täisväärtuslik

2. täisväärtuslik, ehtne, tõeline, täisvärki

täisvärki
[omadussõna, adjektiiv]
1. ehtne, tõeline, täielik, täisväärtuslik

2. täisväärtuslik, ehtne, tõeline, täisvärki

täisväärtuslik
[omadussõna, adjektiiv]
kõigiti tingimustele vastav, parajal hulgal kõiki vajalikke komponente sisaldav, omadustelt (väga) hästi sobiv

täisõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle õigused ei ole piiratud, kõigi õigustega

täisõitsemine
[nimisõna, substantiiv]
1. täies õies olek

2. aeg, mil taime õied on enamikus lahti

täisõitseng
[nimisõna, substantiiv]
1. täies õies olek

2. aeg, mil taime õied on enamikus lahti

täisühing
[nimisõna, substantiiv]
1. äriühing, mille kõik osanikud vastutavad ühingu kohustuste eest solidaarselt kogu oma varaga, piiramata vastutusega äriühing

2. täisühing

täitama
[tegusõna, verb]
täisid täis minema või olema

täitanud
[omadussõna, adjektiiv]
täisid täis

täitapja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese (ka ahvi) käe esimene kõige lühem ja jämedam sõrm

2. inimese või ahvi käe kõige lühem ja jämedam sõrm

täitapla
[nimisõna, substantiiv]
kuum ruum täide hävitamiseks

täitapper
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese (ka ahvi) käe esimene kõige lühem ja jämedam sõrm

2. inimese või ahvi käe kõige lühem ja jämedam sõrm

täiteaine
[nimisõna, substantiiv]
1. värvide, plastmasside, kummisegude vm valmistamisel nende töötlemise hõlbustamiseks ja vajalike omaduste andmiseks lisatav aine

2. lisatav aine

täiteava
[nimisõna, substantiiv]
ava, mille kaudu midagi täidetakse

täitedokument
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mille sisuks on täitmisele kuuluv kohtuotsus või -määrus vm (kohtu)lahend

täiteleht
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mille põhjal täidetakse kohtuotsus

täitematerjal
[nimisõna, substantiiv]
materjal millegi täitmiseks

täitemenetlus
[nimisõna, substantiiv]
kohtulahendite jt seaduses ette nähtud lahendite täitmise menetlus

täitepinnas
[nimisõna, substantiiv]
materjal (nt liiv, muld, kruus) maapinnalohu, ehitusaluse ala vms täitmiseks

täitepliiats
[nimisõna, substantiiv]
vahetatava südamikuga pliiats

täitepudel
[nimisõna, substantiiv]
pudel, kust saab mingit ainet (nt vedelseepi) ümber valada või millele saab pihusti, pumba vms peale keerata

täitesulepea
[nimisõna, substantiiv]
1. tindiga täidetav sulepea

2. täidetav sulepea

täitesõna
[nimisõna, substantiiv]
1. sisu seisukohast ebaoluline sõna või väljend (nt noh, on ju, tähendab)

2. rütmi või riimi säilitamiseks kasutatav sõna luules

täitesüst
[nimisõna, substantiiv]
kortsude täitmiseks ja näojoonte korrigeerimiseks tehtav süst

täitetoiming
[nimisõna, substantiiv]
kohtuliku täitemenetluse käigus sooritatav toiming

täitev
otsuseid vm täide saatev

täitevametnik
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtuotsust täideviiv ametiisik

2. kohtutäitur

täitevkomitee
[nimisõna, substantiiv]
täidesaatev ja korraldav organ

täitevorgan
[nimisõna, substantiiv]
täidesaatvat riigivõimu teostav asutus (nt ministeerium, vallavalitsus)

täitevosakond
[nimisõna, substantiiv]
maa- ja linnakohtu osakond, mis täidab kohtulahendeid tsiviilasjades ning teeb muid sellega seotud toiminguid

täitevvõim
[nimisõna, substantiiv]
(riigivõimu lahususe põhimõttest lähtuv) riigi ühiskondliku korralduse pädevus seadusi rakendada ja teatavat poliitikat ellu viia

täitja
[nimisõna, substantiiv]
tööülesande vms teokstegija (isik või asutus), millegi täideviija

täitma
[tegusõna, verb]
1. midagi teoks tegema, täide viima

2. millestki kinni pidama

3. midagi täide viima või millestki kinni pidama

Ühendtegusõnad: ära täitmaära täitma

täitmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kelle isu või himu millegi järele ei saa kunagi täis

2. ülisuur, otsatu

täitorn
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne punaväelase müts, mille pealael on kõrge tornjas osa

täitsa
[määrsõna, adverb]
1. osutab millegi täit määra, seda samas rõhutamata

2. täiesti

täitsa
[omadussõna, adjektiiv]
tore, tubli, vahva

täitsamees
[nimisõna, substantiiv]
tubli, julge, teiste heakskiidu pälvinud mees

täitsapoiss
[nimisõna, substantiiv]
tubli, julge, teiste heakskiidu pälvinud poiss või mees

täituma
[tegusõna, verb]
1. tegelikuks, tõeks saama

2. (näiteks unistuse, soovi, lootuse kohta:) reaalseks, tõeliseks muutuma

3. täide minema

täitumatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei lähe täide

täitumus
[nimisõna, substantiiv]
täissaamine, täisolemine, täitunud olek

täitumustunne
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl täiskõhutunde kohta)

2. täiskõhutunne

täitur
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtuametnik, kes sooritab täitetoiminguid (nt nõuab välja elatisraha)

2. kohtutäitur

täiturg
[nimisõna, substantiiv]
turg, kus kaubeldakse vanade, kasutatud asjadega

täituvus
[nimisõna, substantiiv]
täissaamine, täisolemine, täitunud olek

täitõbi
[nimisõna, substantiiv]
rohke täide esinemine peas või kehal

täitõrje
[nimisõna, substantiiv]
abinõud täide leviku piiramiseks ja nende hävitamiseks

täius
[nimisõna, substantiiv]
täiuslik, parimas kooskõlas, omadustelt ülim olek

täiuslik
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt ülim, nõudmistele kõigekülgselt vastav, selline, mis on veatu ja ebakõlata

täiuslikkus
[nimisõna, substantiiv]
täiuslik, parimas kooskõlas, omadustelt ülim olek

täiustama
[tegusõna, verb]
1. midagi omadustelt paremaks, kooskõlalisemaks, täiuslikumaks tegema

2. täiuslikumaks muutma

täiustamine
[nimisõna, substantiiv]
omadustelt paremaks, kooskõlalisemaks, täiuslikumaks tegemine

täiustuma
[tegusõna, verb]
1. omadustelt paremaks, kooskõlalisemaks, täiuslikumaks muutuma

2. täiuslikumaks muutuma

täiustus
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi täiustav võte, detail, lisandus

2. täiustamine

täke
[nimisõna, substantiiv]
sisselõige millessegi, sälk

täkeornament
[nimisõna, substantiiv]
puunikerduses vm kasutatud kaunistus, kus kaks sälku on lõigatud nurgeti teineteise vastu (eriti gooti stiilis)

täkestama
[tegusõna, verb]
millessegi täket või täkkeid tegema, täkkima

täkiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. täketega (kaetud)

2. sälguline

3. täketega, sälguline

täkk
[nimisõna, substantiiv]
isane hobune

täkkeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. täketega (kaetud)

2. sälguline

3. täketega, sälguline

täkkima
[tegusõna, verb]
1. sisselõikeid, auke millessegi sisse lööma, lõikama või torkima, täkkeid tegema

2. nii tehes kirjutama, märke vms tegema

täkkvarss
[nimisõna, substantiiv]
isane varss

täks
[nimisõna, substantiiv]
lind, hrl kivitäks või kadakatäks

täksama
[tegusõna, verb]
korra kergelt või riivamisi lööma

täksel
[nimisõna, substantiiv]
1. seade piletite, talongide, tšekkide vms märgistamiseks (aukude abil)

2. mulgustusraud

täksima
[tegusõna, verb]
1. kergelt lööma või raiuma

2. nii täkkeid, kriimustusi, auke vms tekitama

täksmeisel
[nimisõna, substantiiv]
kivi töötlemiseks kasutatav mitme teravikuga peitlitaoline tööriist

täksvasar
[nimisõna, substantiiv]
kivi töötlemiseks kasutatav teravikuga vasar

täkujuhtmed
hambuliste otstega juhtmepaar, mida kasutatakse auto käivitamiseks teise auto akult

täkutama
[tegusõna, verb]
käivitusjuhtmete abil teiselt akult autot käivitama

tämber
[nimisõna, substantiiv]
hääle või pilli eriomane kõla laad

tämbriline
[omadussõna, adjektiiv]
tämbrisse puutuv

täna
[määrsõna, adverb]
1. käesoleval, tänasel päeval

2. käesoleval päeval

täna
[nimisõna, substantiiv]
tänane päev

täna-homme
[määrsõna, adverb]
lähemail päevil, lähemal ajal

tänahommikune
[omadussõna, adjektiiv]
täna hommikul toimuv, esinev, ilmunud (või toimunud, esinenud, ilmunud) vms

tänama
[tegusõna, verb]
1. (sõnadega, teoga) tänutunnet väljendama, tänu avaldama

2. tänu väljendama

Ühendtegusõnad: ette tänama, ette tänama, ära tänamaära tänama

tänamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole rahuldaval määral tulemuslik või mida ei tunnustata

tänamatult
[määrsõna, adverb]
viisil, pole rahuldaval määral tulemuslik või mida ei tunnustata

tänamatus
[nimisõna, substantiiv]
tänutunde, tänulikkuse puudumine

tänan
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. tänu, tänulikkust väljendav sõna (tänamist väljendavate ütluste koosseisus)

2. sõna, mida sa ütled, kui keegi sulle midagi annab või kui sa oled millegi eest tänulik

tänane
[omadussõna, adjektiiv]
1. täna olev, olnud või tulev, tekkiv või tekkinud, toimuv või toimunud vms, käesoleva päeva

2. käesoleval päeval, täna olev, toimuv või tekkiv

tänapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. käesolev, praegune aeg

2. nüüdne, praegune aeg

tänapäevainimene
[nimisõna, substantiiv]
tänapäeval elav, praegusaja inimene

tänapäevalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale ajale iseloomulik või kohane, (oma arengult) sellele vastav

2. valitsevale moele või ajastu suundumustele vastav, moes olev või moodi järgiv

3. nüüdsele, praegusele ajale vastav

4. moes olev, moodi järgiv

tänapäevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesolevale ajale iseloomulik või kohane, (oma arengult) sellele vastav

2. valitsevale moele või ajastu suundumustele vastav, moes olev või moodi järgiv

3. nüüdsele, praegusele ajale vastav

4. moes olev, moodi järgiv

tänapäevaselt
[määrsõna, adverb]
käesolevale ajale või moele iseloomulikult või kohaselt

tänapäevastama
[tegusõna, verb]
tänapäevale, praegusajale kohase(ma)ks tegema

tänapäevasus
[nimisõna, substantiiv]
tänapäevale, kaasajale vastavus

tänaseks
[määrsõna, adverb]
käesolevaks ajaks

tänav
[nimisõna, substantiiv]
1. majade või aedadega ääristatud (ja kõnniteedega varustatud) linna- vm asula tee

2. linnas või külas asuv tee, mille ääres on majad

tänavaauto
[nimisõna, substantiiv]
(tavapärase sõiduauto kohta vs. ralliauto)

tänavaelu
[nimisõna, substantiiv]
(liikumise ja muu tegevuse kohta tänavail)

tänavaetendus
[nimisõna, substantiiv]
tänaval, väljakul, pargis vm (tänavateatri) antav improvisatsiooniline etendus

tänavafotograaf
[nimisõna, substantiiv]
fotograaf, kes pildistab inimeste igapäevaelu linnaruumis

tänavafotograafia
[nimisõna, substantiiv]
fotograafia haru, mis tegeleb inimeste igapäevaelu jäädvustamisega linnaruumis, pildistamine linnatänavatel

tänavajalats
[nimisõna, substantiiv]
jalats hrl linnatingimustes väljas käimiseks

tänavajooks
[nimisõna, substantiiv]
jooksuvõistlus mööda tänavaid kulgeval distantsil

tänavajoon
[nimisõna, substantiiv]
1. tänavat piirav mõtteline joon

2. tänava kulgemist markeeriv joon

tänavakass
[nimisõna, substantiiv]
kodutu kass

tänavakate
[nimisõna, substantiiv]
tänava pealmine kiht

tänavakaubandus
[nimisõna, substantiiv]
1. kauplemine tänavail, väljakuil, pargis vms asetsevais müügipunktides

2. (ka igasuguse tänavail toimuva kaubitsemise kohta)

tänavakaubitseja
[nimisõna, substantiiv]
tänavail kaubitseja

tänavakaupmees
[nimisõna, substantiiv]
tänavakaubandusega tegeleja, tänavail äri ajav kaupmees

tänavakeel
[nimisõna, substantiiv]
(kõnekeelse, ka vulgaarse keelekasutuse kohta)

tänavaking
[nimisõna, substantiiv]
king hrl linnatingimustes väljas käimiseks

tänavakivi
[nimisõna, substantiiv]
tänavasillutise kivi

tänavakohvik
[nimisõna, substantiiv]
tänava ääres, väljakul vms paiknev välikohvik

tänavakorvpall
[nimisõna, substantiiv]
kolmeliikmeliste võistkondade vahel ühe korvi all mängitav välikorvpall

tänavakostüüm
[nimisõna, substantiiv]
igapäevakostüüm väljas käimiseks

tänavakunst
[nimisõna, substantiiv]
avalikku ruumi, linnaruumi ilmestavad seinamaalingud ja muud kunstiteosed (mõnes käsitluses hõlmab ka grafitit)

tänavakunstnik
[nimisõna, substantiiv]
kunstnik, kes teeb tänavail vms avalikus ruumis raha eest pilte

tänavakuritegu
[nimisõna, substantiiv]
tänaval, hoovis, koridoris vms avalikus kohas sooritatud kuritegu

tänavaküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
tänaval vms korraldatav küsitlus

tänavalahing
[nimisõna, substantiiv]
tänavail peetav lahing vm vägivaldne kokkupõrge

tänavalamp
[nimisõna, substantiiv]
tänava valgustamiseks mõeldud valgusti

tänavalaps
[nimisõna, substantiiv]
hoolitsuseta, kodu vältiv või kodutu laps

tänavalatern
[nimisõna, substantiiv]
(vanaegse kujuga laternalaadne) tänavavalgusti

tänavalaulik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teenib tänavail vms laulmisega raha

tänavamelu
[nimisõna, substantiiv]
melu tänava(te)l

tänavamood
[nimisõna, substantiiv]
(tänavapildis avalduva rõivamoe kohta, hrl vastandatuna elitaarsele moeloomingule)

tänavamuusik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes musitseerib tänaval vm avalikus ruumis hrl rahateenimise eesmärgil

tänavamööbel
[nimisõna, substantiiv]
ühiskasutuses olevad tänavaruumi esemed, nt istepingid, telefoniputka, ootepaviljon ja lillelett

tänavamüra
[nimisõna, substantiiv]
tänaval(t) kuulduv liiklusmüra, valjud inimhääled vms

tänavamüüja
[nimisõna, substantiiv]
1. tänaval vm avalikus kohas oma kaupa müüv müüja

2. illegaalselt tänavail tegutsev kaubitseja

tänavamüük
[nimisõna, substantiiv]
müük linnatänavatel ja väljakutel (sagedamini seoses ebaseadusliku äriga)

tänavanurk
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe tänava ühinemiskoht

2. (ebamääraselt:) mingi osa tänavast

tänavaots
[nimisõna, substantiiv]
1. tänava algus- või lõpposa

2. tänavanurk

tänavapilt
[nimisõna, substantiiv]
(selle kohta, mis tänavail näha ja sellest sugeneva üldmulje kohta)

tänavapoiss
[nimisõna, substantiiv]
poisist tänavalaps, hulkurpoiss

tänavapool
[nimisõna, substantiiv]
tänava üks pooltest

tänavapühkija
[nimisõna, substantiiv]
(hrl kojamehe kohta)

tänavarahutus
[nimisõna, substantiiv]
kehtiva korra vastu suunatud, paljusid inimesi hõlmav (ja tänavale toov) väljaastumine

tänavaraudtee
[nimisõna, substantiiv]
rööbastee, millel sõidavad trammid

tänavareklaam
[nimisõna, substantiiv]
väljas (tänaval, teede ääres vm) esitatav reklaam

tänavariietus
[nimisõna, substantiiv]
riietus hrl linnatingimustes väljas käimiseks

tänavarist
[nimisõna, substantiiv]
tänavate ristumiskoht

tänavaruum
[nimisõna, substantiiv]
tänavad kui linnaruumi osa eriti seoses nende planeerimise ja kujundamisega

tänavarõivas
[nimisõna, substantiiv]
riietus või riideese hrl linnatingimustes väljas käimiseks

tänavasilt
[nimisõna, substantiiv]
silt tänava nimega

tänavasool
[nimisõna, substantiiv]
tehniline sool, mida kasutatakse teehoolduseks (jää sulatamiseks, ärahoidmiseks)

tänavasport
[nimisõna, substantiiv]
spontaanne, improviseeritud ja loov sportlik tegevus linnakeskkonnas, nt tänavakorvpall, rulatamine

tänavastik
[nimisõna, substantiiv]
tänavate süsteem

tänavasuu
[nimisõna, substantiiv]
tänava ots

tänavasõiduauto
[nimisõna, substantiiv]
(tavalise auto kohta vastandatuna võistlemiseks ümber ehitatud või võidusõiduautole)

tänavasõit
[nimisõna, substantiiv]
sõit linnatänavail (nt võidusõiduala jalgrattaspordis, võistlusala rulatamises)

tänavatants
[nimisõna, substantiiv]
1. pooleldi spontaanne tantsimine hoonest väljaspool (nt tänavatel, koolihoovides, parkides, pidudel)

2. (tantsude kohta, mis on kujunenud väljaspool tantsustuudioid, näiteks tänavatel, koolihoovides, parkides, pidudel jne)

tänavateater
[nimisõna, substantiiv]
tänavail, väljakuil, parkides ja mujal improviseeritud teatraalseid situatsioone loov alternatiivne teater

tänavatoit
[nimisõna, substantiiv]
välimüügikohtades müüdav ning ostja silme all valmiv toit, mida saab süüa tänaval

tänavaturg
[nimisõna, substantiiv]
tänavail tegutsev turg

tänavatutvus
[nimisõna, substantiiv]
(pealiskaudse, tänaval kohtudes sugenenud tutvuse kohta)

tänavatüdruk
[nimisõna, substantiiv]
prostituut, kes otsib kliente tänavalt

tänavavahe
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa kahe tänava vahel

tänavavalgusti
[nimisõna, substantiiv]
tänava valgustamiseks mõeldud valgusti

tänavavalgustus
[nimisõna, substantiiv]
1. tänavate valgustamine

2. tänaval või tänavatel kasutusel olevate valgustite (ja muu valgustamiseks tarviliku) kogum

tänavavõitlus
[nimisõna, substantiiv]
võitlus tänavalahingus

tänavavõrk
[nimisõna, substantiiv]
tänavate süsteem

tänavküla
[nimisõna, substantiiv]
küla, kus elumajad asetsevad tihedalt kahel pool teed

tänavu
[määrsõna, adverb]
1. käesoleval aastal

2. sel aastal

tänavuaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesoleval, sel aastal olev, olnud või tulev

2. käesoleval aastal tulev, olev, toimuv

3. käesoleva aasta

tänavukevadine
[omadussõna, adjektiiv]
käesoleva aasta kevadel olnud, olev või tulev, käesoleva aasta kevadesse puutuv vms

tänavune
[omadussõna, adjektiiv]
1. käesoleval, sel aastal olev, olnud või tulev

2. käesoleval aastal tulev, olev, toimuv

3. käesoleva aasta

tänavusuvine
[omadussõna, adjektiiv]
käesoleva aasta suvel olnud, olev või tulev, käesoleva aasta suvesse puutuv vms

tänavusügisene
[omadussõna, adjektiiv]
käesoleva aasta sügisel olnud, olev või tulev, käesoleva aasta sügisesse puutuv vms

tänavutalvine
[omadussõna, adjektiiv]
käesoleva aasta talvel olnud, olev või tulev, käesoleva aasta talvesse puutuv vms

tänaõhtune
[omadussõna, adjektiiv]
täna õhtul toimuv, esinev, ilmuv vms

tänaöine
[omadussõna, adjektiiv]
(tänasele päevale eelnenud või tänasele päevale järgneva ööga seoses oleva kohta)

tänaöösine
[omadussõna, adjektiiv]
(tänasele päevale eelnenud või tänasele päevale järgneva ööga seoses oleva kohta)

tänini
[määrsõna, adverb]
1. käesoleva ajani, tänaseni

2. käesoleva, praeguse ajani

tänitama
[tegusõna, verb]
1. korrutades parastavalt ja etteheitvalt midagi seletama, nii etteheiteid tegema

2. etteheitvalt seletama, näägutama, hurjutama

tänitus
[nimisõna, substantiiv]
1. tänitamine

2. tänitav ütlus

tänk
[nimisõna, substantiiv]
1. kõva, tihke tomp või tükk

2. kõva, tihke tomp v tükk

tänk
[nimisõna, substantiiv]
närvirakkude sõlmjas kogum

tänka
[määrsõna, adverb]
tihkete kõvade tükkidega seisundisse

tänkas
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. tihkeid kõvu tükke sisaldav, selliseid tükke täis

2. tükkis, pankas

tänkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (toidu kohta:) nätske, kõva

2. nätske

tänna
[määrsõna, adverb]
sõna "siia" arhailine kuju

tänu
[nimisõna, substantiiv]
1. hea, meeldiv tunne, mis sugeneb kellegi abist, kaasaelamisest, osutatud teenest, millegi saamisest vms

2. selle väljendus

3. hea tunne, mis sul tekib, kui keegi aitab sind või teeb sulle mingi teene

4. selle väljendamine

tänu
[prepositsioon, eessõna]
1. osutab sellele, kelle või mille tõttu miski on õnnestunud, võimalikuks saanud

2. osutab sellele, kes või mis on põhjustanud midagi head

tänuavaldus
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi tänuks lausutud sõnad, korraldatud üritus vms

tänujumalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
kirikus peetav usutalitus mingi kindla sündmuse meenutuseks või tähistamiseks või mõne isiku austamiseks

tänukaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart, mis on mõeldud tänamiseks võõrustamise, osalemise, kingituse vm eest

tänukiri
[nimisõna, substantiiv]
tänuks antav hrl kunstipäraselt kujundatud tunnistus

tänukõne
[nimisõna, substantiiv]
tänuks nt auhinna saamisel peetav kõne

tänulaul
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tänamiseks või ülistamiseks lauldav laul

tänulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tänu tundev

2. seda väljendav

tänulikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. hea, meeldiv tunne, mis sugeneb kellegi abist, kaasaelamisest, osutatud teenest, millegi saamisest vms

2. selle väljendus

3. hea tunne, mis sul tekib, kui keegi aitab sind või teeb sulle mingi teene

4. selle väljendamine

tänulikult
[määrsõna, adverb]
1. tänutunnet tundes

2. seda väljendavalt

tänumeel
[nimisõna, substantiiv]
1. hea, meeldiv tunne, mis sugeneb kellegi abist, kaasaelamisest, osutatud teenest, millegi saamisest vms

2. selle väljendus

3. hea tunne, mis sul tekib, kui keegi aitab sind või teeb sulle mingi teene

4. selle väljendamine

tänumeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tänu tundev või väljendav

2. loomu poolest tänuliku meelega, olemasoleva eest tänulik

tänuohver
[nimisõna, substantiiv]
jumalusele vm üleloomulikule olendile millegi eest tänuks annetatav elusolend, aine, ese vms

tänupalve
[nimisõna, substantiiv]
tänuks loetav palve

tänupidu
[nimisõna, substantiiv]
pidu, mis on korraldatud selleks, et kedagi tänada ja tunnustada

tänupüha
[nimisõna, substantiiv]
novembri viimasel neljapäeval peamiselt USA-s ja Kanadas tähistatav tähtpäev, algselt jumalate tänamise pidu viljasaagi eest

tänusõnad
[nimisõna, substantiiv]
(sõnalise tänuavalduse kohta)

tänutunne
[nimisõna, substantiiv]
1. hea, meeldiv tunne, mis sugeneb kellegi abist, kaasaelamisest, osutatud teenest, millegi saamisest vms

2. selle väljendus

3. hea tunne, mis sul tekib, kui keegi aitab sind või teeb sulle mingi teene

4. selle väljendamine

tänutäheks
[määrsõna, adverb]
tänu märgiks, tänutunde väljendamiseks

tänuvastuvõtt
[nimisõna, substantiiv]
pidulik üritus, mis on korraldatud selleks, et kedagi tänada ja tunnustada

tänuvõlg
[nimisõna, substantiiv]
(vastuteeneks vm tänuavalduseks kohustava tänutunde kohta)

tänuvõlglane
[nimisõna, substantiiv]
see, kel on tänuvõlg, inimene, kes tunneb, et peab kellelegi vastuteene vms osutama

tänuväärne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on vajalik, (paljudele) kasu toov

tänuväärt
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on vajalik, (paljudele) kasu toov

tänuõhtu
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi tänu avaldamiseks korraldatav piduõhtu, vastuvõtt vms õhtune üritus

tänuüritus
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi tänu avaldamiseks korraldatav üritus

täos
[määrsõna, adverb]
tallel, tagavaras, teada

täpe
[nimisõna, substantiiv]
1. mitte kõneväärt, tühine kogus või asi

2. tühiasi, pisiasi, köömes

täpes
[nimisõna, substantiiv]
1. mitte kõneväärt, tühine kogus või asi

2. tühiasi, pisiasi, köömes

täpik
[nimisõna, substantiiv]
mustatäpiliste tiibadega päevaliblikas

täpike
[nimisõna, substantiiv]
väike täpp

täpikene
[nimisõna, substantiiv]
väike täpp

täpikhuik
[nimisõna, substantiiv]
tumeda tähnilise sulestikuga vesiste paikade lind

täpikrai
[nimisõna, substantiiv]
pealt tumesinine või must valgete tähnidega raikala soojades rannikumeredes

täpiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. täppidega (kaetud)

2. täppe täis (nt lööbega seoses)

3. täppidega (kaetud)

4. täppidest koosneva mustriga

täpilisus
[nimisõna, substantiiv]
täppidega kaetud olek

täpilt
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab täielikku vastavust:) täpselt, täpipealt

2. täpselt

täpipealne
[omadussõna, adjektiiv]
1. täpne, mitte umbkaudne või umbmäärane

2. range, kõrvalekaldumatu

täpipealt
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab täielikku vastavust:) täpselt, üks ühele

2. (kinnitavalt, rõhutavalt:) just, täiesti, igas mõttes

3. täpselt

täpistama
[tegusõna, verb]
täpiliseks tegema

täpistik
[nimisõna, substantiiv]
täppide kogum

täpitama
[tegusõna, verb]
täpiliseks tegema

täpits
[nimisõna, substantiiv]
pulgakujuline tööriist mustrimotiivi tagumiseks puu, metalli või naha pinnasse, et tõsta esile kaunistust

täpitäht
[nimisõna, substantiiv]
1. täppidega täht (ä, ö, ü, eesti keeles ka õ kohta)

2. täppidega täht

täpivihik
[nimisõna, substantiiv]
täppidega vihik

täpne
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti õige, vigadeta, tegelikkusele või eeskujule, millelegi etteantule vastav

2. täiesti õige, vigadeta, tegelikkusele vastav

3. täiesti õige, vigadeta

täpp
[nimisõna, substantiiv]
1. väike ümmargune või sellisena nähtav objekt

2. väike ümmargune kujund

3. punkt

täppima
[tegusõna, verb]
täpiliseks tegema

täppiminek
[nimisõna, substantiiv]
õnnestumine, märkitabamus

täppis
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti õige, täpselt tegelikkusele või millelegi etteantule vastav

2. (mõõteriista kohta:) õiget näitu andev

täppisaretus
[nimisõna, substantiiv]
(sordi- või tõuaretuses:) väikeste muudatuste tegemine organismi genoomis, kasutades geenide toimetamise ehk redigeerimise tehnoloogiat, geneetiline modifitseerimine

täppisinstrument
[nimisõna, substantiiv]
väga suurt täpsust võimaldav aparaat, mõõte- või tööriist

täppiskülvik
[nimisõna, substantiiv]
külvimasin seemnete ühekaupa võrdsete vahekaugustega külvamiseks

täppismeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese geneetilist ja muud eripära arvestav haiguste ennetus ja ravi

2. inimese geneetilist eripära arvestav haiguste ravi

täppismoon
[nimisõna, substantiiv]
laskemoon, mida kasutatakse väga suurt täpsust võimaldavates relvades

täppismõõteriist
[nimisõna, substantiiv]
väga täpne mõõteriist (hrl laboritööks)

täppismõõtmine
[nimisõna, substantiiv]
väga täpne, täppisriistadega mõõtmine

täppispink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink suurt täpsust nõudvate detailide valmistamiseks

täppisravi
[nimisõna, substantiiv]
isikustatud ravi, mille aluseks on patsiendi geeni- ja terviseandmete analüüs (nt vähipuhune sihtmärkravi)

täppisriist
[nimisõna, substantiiv]
väga suurt täpsust võimaldav aparaat, mõõte- või tööriist

täppisteadlane
[nimisõna, substantiiv]
matemaatika, füüsika, astronoomia vms eriteadlane

täppisteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, milles matemaatiliste meetodite tähtsus on suur, nt matemaatika, füüsika, astronoomia

täppisteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
täppisteaduste alale kuuluv

täppistöö
[nimisõna, substantiiv]
väga suurt täpsust nõudev töö

täpploend
[nimisõna, substantiiv]
loend, kus iga uus rida algab täpiga

täppsilm
[nimisõna, substantiiv]
lihtsa ehitusega täpikujuline silm mõnedel selgrootutel (nt paljudel liblikatel, sipelgatel)

täpp-täpilt
[määrsõna, adverb]
1. väga täpselt, üks ühele

2. väga täpselt

täppverevalum
[nimisõna, substantiiv]
väike punktikujuline verevalum nahal või limaskestal

täpselt
[määrsõna, adverb]
1. õigesti, tegelikkusele või etteantule vastavalt

2. üksikasjalikult, konkreetselt, selgelt

3. õigesti

4. selgelt, üksikasjalikult

täpsemalt
[määrsõna, adverb]
1. rohkem täpselt

2. rohkem täpselt

täpsemini
[määrsõna, adverb]
1. rohkem täpselt

2. rohkem täpselt

täpsus
[nimisõna, substantiiv]
tegevuse, soorituse vm täielik vastavus soovitule, nõutule, õigele vms, mitte kõrvalekalle ega segasus

täpsusheide
[nimisõna, substantiiv]
nt spinningu-, õngeheide täpsuse peale

täpsusklass
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõtevahendi või mõõtmete täpsust iseloomustav näitaja

2. toote töötamistäpsust väljendav näitaja

täpsuskütt
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) mängija, kes on osav korve viskama või väravaid lööma, korvi- või väravakütt

täpsuslaskja
[nimisõna, substantiiv]
hrl varitsuspaigast tulistav eriti täpne laskur, kes on võimeline tabama suurel kaugusel olevaid sihtmärke

täpsuslaskmine
[nimisõna, substantiiv]
1. sihtmärgi suhtes võimalikult täpselt laskmine (nt käsitulirelvast või vibust)

2. laskesport

täpsuslaskur
[nimisõna, substantiiv]
hrl varitsuspaigast tulistav eriti täpne laskur, kes on võimeline tabama suurel kaugusel olevaid sihtmärke

täpsuslöök
[nimisõna, substantiiv]
hrl palli löömine täpsuse peale (nt jalgpalliväravasse või auku golfimurus)

täpsuspüss
[nimisõna, substantiiv]
optilise sihikuga üksiklaskudega tulistav, väga suure täpsusega poolautomaatne tulirelv

täpsussõit
[nimisõna, substantiiv]
rajalõigu läbimine teatud oskusi rakendades (nt hobuvankriga, traktoril, teehöövlil)

täpsustama
[tegusõna, verb]
1. üksikasjalikumaks, selgemaks, täpsemaks tegema

2. täpsemalt välja selgitama

3. selgemaks, täpsemaks tegema

4. välja uurima

Ühendtegusõnad: üle täpsustamaüle täpsustama

täpsustuma
[tegusõna, verb]
1. üksikasjalisemaks, selgemaks, täpsemaks minema

2. täpsemaks muutuma

täpsustus
[nimisõna, substantiiv]
1. täpsustamine

2. täpsustav märkus, lisandus vms

täpsusvise
[nimisõna, substantiiv]
vise täpsuse peale

tära
[nimisõna, substantiiv]
tärin

tärama
[tegusõna, verb]
nt valanguna tulistamise, mõõkade kokkulöömise, äratuskella helisemise tugevat ühtlast heli andma

täratama
[tegusõna, verb]
korraks tärisema

tärge
[nimisõna, substantiiv]
1. sisselõige, täke, auguke

2. sisselõige, täke

3. auguke

tärge
[nimisõna, substantiiv]
seemnest tärganud noor taim

tärgeldama
[tegusõna, verb]
1. riideesemeid tärklisega vm vahendiga kõvendama, et nad paremini hoiaksid

2. kergelt

3. tugevasti

tärgeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. tärgeldamine

2. tärgeldatud olek

tärgistik
[nimisõna, substantiiv]
tärkide kogum

tärin
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev ühtlane heli, mis tekib nt valanguna tulistamisel või masina töötamisel

2. metallesemete, nt relvade hooga kokkulöömisel tekkiv heli

täring
[nimisõna, substantiiv]
õnnemängudes kasutatav täppidega kuubik, mida veeretatakse ja siis pealmise tahu täppide arvu vaadatakse

täringumäng
[nimisõna, substantiiv]
täringu(te) heitmisel põhinev õnnemäng

tärisema
[tegusõna, verb]
nt valanguna tulistamise, mõõkade kokkulöömise, äratuskella helisemise tugevat ühtlast heli andma

täristama
[tegusõna, verb]
1. valanguna laskmise, mõõkade kokkulöömise tugevat ühtlast heli tekitama

2. sellist heli tekitades lööma, tulistama vm tegema

täristi
[nimisõna, substantiiv]
sõiduteele tehtud ristisuunaliste ribade rühm (lohuna, kõrgendikuna), mis paneb auto vibreerima, et hoiatada juhti ohu eest (nt ülesõidukohal) või rahustada liiklust

tärk
[nimisõna, substantiiv]
1. täht, number, vahemärk vm kirjamärk andmetöötluses

2. kirjamärk

tärkama
[tegusõna, verb]
1. (taime kohta:) idulehti või esimest pärislehte mullapinnale ajama, mullast välja kerkima

2. taimede tärkamise, mullast tõusmise kohta

tärkima
[tegusõna, verb]
sisselõikeid, täkkeid, augukesi tegema

tärklis
[nimisõna, substantiiv]
1. taime seemneis, mugulais, juurtes vm teralise varuainena ladestuv energiat andev toitaine

2. see töödeldud toiduainena, mida kasutatakse nt kissellide ja kastmete paksendamiseks

tärkliserikas
[omadussõna, adjektiiv]
tärkliserohke

tärklisesiirup
[nimisõna, substantiiv]
hrl maisi- või kartulitärklise lõhustamisel saadud veniv magusamaitseline toiduaine

tärklisetera
[nimisõna, substantiiv]
taime seemneis, mugulais vm ladestunud tärklise üks osake

tärklissiirup
[nimisõna, substantiiv]
hrl maisi- või kartulitärklise lõhustamisel saadud veniv magusamaitseline toiduaine

tärklisväärtus
[nimisõna, substantiiv]
sööda toiteväärtuse hindamise ühik

tärktuvastus
[nimisõna, substantiiv]
pildina salvestatud trükitud või käsitsi kirjutatud teksti teisendamine masinloetavale kujule vastava tarkvara abil, täpsemalt optiline märgituvastus ehk optiline tekstituvastus

tärlendama
[tegusõna, verb]
tähtedes särama

tärmin
[nimisõna, substantiiv]
1. määratud ajahetk (kuupäev), mis ajaks peab midagi toimuma, mis ajani miski kehtib vms

2. kuupäev, enne mida peab midagi (valmis) tegema

tärmintehing
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl börsil:) spekulatiivne ostu-müügitehing, milles mõlemapoolsed kohustused tuleb täita mingil hilisemal ajahetkel

2. tähtpäevatehing

tärn
[nimisõna, substantiiv]
graafiline märk (*)

tärnihotell
[nimisõna, substantiiv]
hotell, millele on antud teatav kvaliteedijärk, mida tähistatakse tärni(de)ga

tärnike
[nimisõna, substantiiv]
väike tärn, hrl asterisk

tärnikene
[nimisõna, substantiiv]
väike tärn, hrl asterisk

tärniline
[omadussõna, adjektiiv]
tärnidega

tärpentin
[nimisõna, substantiiv]
okaspuuvaigust saadav õli, mida kasutatakse meditsiinis ja tööstuses

tärpentinine
[omadussõna, adjektiiv]
tärpentiniga koos

tärpentinipistaatsia
[nimisõna, substantiiv]
Ees-Aasias kasvav väike puu või põõsas, mille vaigust saadakse tärpentini

tärpentinisalv
[nimisõna, substantiiv]
tärpentini sisaldav salv liigese- ja närvivalude leevendamiseks, ka viirushaiguste raviks

tärpentiniõli
[nimisõna, substantiiv]
okaspuuvaigust saadav õli, mida kasutatakse meditsiinis ja tööstuses

tätar
[nimisõna, substantiiv]
lumehelvest või tärni meenutav haruline kujund

täto
[nimisõna, substantiiv]
naha sisse torgitud joonistus, täht või number inimese nahal (hrl kaunistuseks)

tätokas
[nimisõna, substantiiv]
naha sisse torgitud joonistus, täht või number inimese nahal (hrl kaunistuseks)

tätoveerima
[tegusõna, verb]
1. naha sisse värvaine viimisega sinna jooniseid, tähti, numbreid tegema (kaunistamiseks, märgistamiseks vm)

2. nahasse jooniseid tegema

tätoveering
[nimisõna, substantiiv]
naha sisse torgitud joonistus, täht või number inimese nahal (hrl kaunistuseks)

täägima
[tegusõna, verb]
sotsiaalmeedias märgistama, nt pildile nimesilti lisama

täägivõitlus
[nimisõna, substantiiv]
käsitsivõitlus tääkidega

tääk
[nimisõna, substantiiv]
püssiraua otsa asetatav või kinnitatav torkerelv

tääkliilia
[nimisõna, substantiiv]
1. igihaljas Ameerika lehtpuu või -põõsas, millel on jäigad mõõkjad lehed

2. igihaljas lehtpuu või -põõsas

tääv
[nimisõna, substantiiv]
1. kiilu tugevdatud, ülespoole kaarduv pikendus laeva või paadi otstes

2. kiilu jätk kuni tekini

töbi
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl saba kohta:) väike ja lühike

2. väike ja lühike

3. saba kohta

töbisaba
[nimisõna, substantiiv]
väike lühike saba

tögama
[tegusõna, verb]
kedagi hrl naljatades, mitte kurjalt pilkama

tögamisi
[määrsõna, adverb]
tögades, tögavalt

töin
[nimisõna, substantiiv]
1. töinamine, nutt

2. nutt, töin

töinama
[tegusõna, verb]
1. (valju häälega) nutma

2. suure häälega

töine
[omadussõna, adjektiiv]
1. tööga seotud, tööalane

2. tööst saadav

töiselt
[määrsõna, adverb]
1. tööd tehes

2. töötamisele iseloomulikult

tökat
[nimisõna, substantiiv]
1. kase vm lehtpuude koore uttetõrv, tumepruun kuni must iseloomuliku lõhnaga õlijas vedelik

2. lehtpuude koore uttetõrv

tökatiajamine
[nimisõna, substantiiv]
kasetohust tökati utmine, tökati valmistamine

tökatine
[omadussõna, adjektiiv]
tökatiga koos, tökatiga määrdunud

tökatmust
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti must, must nagu tökat

2. must nagu tökat, täiesti must

tölbakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rumal, juhm

2. tuim, ilmetu

tölberdama
[tegusõna, verb]
1. ebakindlal sammul või sihitult ringi liikuma

2. mõttetult aega mööda saatma, niisama vahtima

tölbilt
[määrsõna, adverb]
1. rumalalt, juhmilt

2. tuimalt

3. juhmilt, tuimalt

tölbistuma
[tegusõna, verb]
tölbiks jääma

töll
[nimisõna, substantiiv]
rumal, juhm inimene (sagedamini mehe kohta)

töllakas
[nimisõna, substantiiv]
rumal, juhm inimene (sagedamini mehe kohta)

töllakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. lõdvalt rippumas, ripakil

2. lõdvalt rippumas

töllakile
[määrsõna, adverb]
1. asendisse, kus midagi jääb lõdvalt rippuma, ripakile

2. lõdvalt rippu

töllama
[tegusõna, verb]
1. ebakindlal sammul või sihitult ringi liikuma

2. mõttetult aega mööda saatma, niisama vahtima

töllerdama
[tegusõna, verb]
1. ebakindlal sammul või sihitult ringi liikuma

2. mõttetult aega mööda saatma, niisama vahtima

Ühendtegusõnad: ringi töllerdamaringi töllerdama

tölli
[määrsõna, adverb]
1. asendisse, kus midagi jääb lõdvalt rippuma, ripakile

2. lõdvalt rippu

töllis
[määrsõna, adverb]
1. lõdvalt rippumas, ripakil

2. lõdvalt rippumas

töllmokk
[nimisõna, substantiiv]
(juhmi vms inimese kohta; ka sõimusõnana)

töllutama
[tegusõna, verb]
1. ebakindlal sammul või sihitult ringi liikuma

2. mõttetult aega mööda saatma, niisama vahtima

tölner
[nimisõna, substantiiv]
1. (Uues Testamendis kasutatud sõnana:) tolliametnik

2. Uues Testamendis tolliametnik

tölp
[omadussõna, adjektiiv]
1. rumal, juhm

2. tuim, ilmetu

tölpkasukas
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne lühike kasukas

2. poolkasukas, tölp

tölplane
[nimisõna, substantiiv]
1. juhm, rumal inimene

2. tölp, juhm inimene

tölplaslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. juhm, rumal, tölplasele omane

2. tölplasele omane

tölplus
[nimisõna, substantiiv]
1. piiratud mõistusega, raske taibuga olek, nürimeelsus

2. taipamatus

tölpsaba
[nimisõna, substantiiv]
1. tömbiotsalise sabaga loom

2. tölbi sabaga loom

tölpus
[nimisõna, substantiiv]
1. piiratud mõistusega, raske taibuga olek, nürimeelsus

2. taipamatus

tölssima
[tegusõna, verb]
(pikemat maad) reipuseta, raske sammuga kõndima

tölt
[nimisõna, substantiiv]
hobuse sujuv liikumisviis, mille puhul loom teeb kiireid tippivaid samme, asetades enne maha tagumise jala, siis sama külje esimese jala

tömbakas
[omadussõna, adjektiiv]
(kere või kehaosade kohta:) jäme, kohmakas

tömbilehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigiomaselt tömpide lehtedega

tömbininaline
[omadussõna, adjektiiv]
tömbi ninaga (hrl loomade, sõidukite, jalanõude kohta)

tömbistama
[tegusõna, verb]
tömbiks tegema

tömbistuma
[tegusõna, verb]
tömbiks muutuma

tömp
[omadussõna, adjektiiv]
1. ümarajooneline, teravikuta

2. ümara või lameda otsaga

tömpnina
[nimisõna, substantiiv]
tömp nina

tömpsuu
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk- ja Põhja-Ameerika järvestikes, ka puuõõntes elav suure suuga kahepaikne (salamander)

2. kahepaikne

tönkama
[tegusõna, verb]
1. võõrast keelt selle puuduliku oskamise tõttu vaevaliselt, vigaselt rääkima

2. mingit keelt viletsalt, vigaselt rääkima

tönn
[nimisõna, substantiiv]
1. töinamine, nutt

2. nutt, töin

tönnima
[tegusõna, verb]
1. (valju häälega) nutma

2. suure häälega

tönts
[omadussõna, adjektiiv]
(keha või kehaosa kohta:) jäme ja lühike, seetõttu hrl kohmakas

töntsakas
[omadussõna, adjektiiv]
(keha või kehaosa kohta:) jäme ja lühike, seetõttu hrl kohmakas

töntsistama
[tegusõna, verb]
töntsiks tegema

töntsistuma
[tegusõna, verb]
1. tuimaks, tundetuks muutuma

2. töntsiks muutuma

töpa
[nimisõna, substantiiv]
(õpilaste keelepruugis:) tööõpetus

törin
[nimisõna, substantiiv]
tugev madal põrisev heli

törisema
[tegusõna, verb]
1. tugevat madalat põrinat kuuldavale laskma

2. sellise heli saatel midagi tegema, nt sõitma

töristama
[tegusõna, verb]
1. millegagi tugevat madalat põrinat tekitama

2. sellise heli saatel sõitma

törlönt
[nimisõna, substantiiv]
vesine toit

törts
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike madal põrisev heli

2. lühike madal törtsuv heli

törtsatama
[tegusõna, verb]
1. madalat põrisevat heli lühidalt kuuldavale laskma

2. sellise heli saatel midagi tegema

törtsatus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike madal põrisev heli

2. lühike madal törtsuv heli

törtsti
[määrsõna, adverb]
annab edasi madalat, põrisevat heli

törtsuke
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

törtsukene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

törtsuma
[tegusõna, verb]
lühikesi madalaid põrisevaid helisid kuuldavale laskma

törtsutama
[tegusõna, verb]
1. törtsuma panema, törtsu või törtse tekitama

2. sellist heli tekitades mängima, sõitma vm tegema

töss
[omadussõna, adjektiiv]
jõuetu, energiata, saamatu, vilets

tötsakas
[omadussõna, adjektiiv]
(keha või kehaosa kohta:) jäme ja lühike, seetõttu hrl kohmakas

tötsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
pehmelt, potsuva heli saatel

töö
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese vaimset või füüsilist pingutust eeldav tegevus, mille siht on endale elatusvahendeid luua

2. vaevanägemine, pingutus, et midagi ära teha

3. tegevus, mis nõuab inimeselt vaimset või füüsilist pingutust (ja millega ta raha teenib)

tööaasta
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskil, kellegi juures töötamise aasta

2. asutuse, organisatsiooni tegevuse aasta

tööaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi töötamise aeg

2. aeg, mil töötaja on kohustatud oma tööülesandeid täitma

3. aeg, mis on ette nähtud töötamiseks

tööajafond
[nimisõna, substantiiv]
majandusüksuses kasutatud või kasutada kavatsetav tööaja üldhulk

tööajagraafik
[nimisõna, substantiiv]
töötundide arvestamise tabel (hrl kuu kaupa)

tööajatabel
[nimisõna, substantiiv]
tabel töötajate töötatud aja kohta, tööajaarvestuse tabel

tööala
[nimisõna, substantiiv]
töö kui piiritletud tegevusala, töötegemise valdkond

tööalane
[omadussõna, adjektiiv]
töö valdkonda kuuluv, tööga seotud

tööamet
[nimisõna, substantiiv]
töövahendusega tegelev asutus

tööamps
[nimisõna, substantiiv]
hrl veebiplatvormi kaudu vahendatav ajutine tööots, lühiajaline töö(võimalus)

tööampsaja
[nimisõna, substantiiv]
tööampsude tegija, endale meelepäraseid lühikesi tööotsi tegev ajutine töötaja

tööandja
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõte, asutus või üksikisik, kes annab töötajale tasu eest tööd

2. inimene või ettevõte, kellele sa tasu eest tööd teed

tööarvuti
[nimisõna, substantiiv]
tööl kasutatav arvuti (hrl vastandina koduarvutile)

tööasend
[nimisõna, substantiiv]
kehaasend töötades

tööasi
[nimisõna, substantiiv]
1. tööga seotud asjaolu, töösse puutuv asi

2. tööküsimus

tööauto
[nimisõna, substantiiv]
töötegemiseks sobiv auto (nt kaubik, veoauto, maastur)

tööbörs
[nimisõna, substantiiv]
töövahendusega tegelev asutus

tööbüroo
[nimisõna, substantiiv]
töövahendusega tegelev asutus

töödejuhataja
[nimisõna, substantiiv]
töö kulgemist juhtiv ja kontrolliv isik (nt ehitustöödel)

töödeldavus
[nimisõna, substantiiv]
võime olla töödeldav

töödik
[nimisõna, substantiiv]
1. pöörane töörügaja

2. töönarkomaan

töödistsipliin
[nimisõna, substantiiv]
tööülesannete täitmise korrast kinnipidamine

tööealine
[omadussõna, adjektiiv]
tööeas olev

tööeesrindlane
[nimisõna, substantiiv]
tubli töötaja Nõukogude-aegne aunimetus

tööeestlus
[nimisõna, substantiiv]
propagandistlik rahvuslik suundumus 1930. aastate 2. poole Eestis, mis asetas pearõhu tööle

tööeetika
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese suhet tööga väljendavad normid ja tavad

2. inimes(t)e käitumine töössesuhtumise seisukohast

tööelu
[nimisõna, substantiiv]
1. töötamise, tööga seotud osa elust

2. (töötamise, töö kui tegevusala kohta)

tööerakond
[nimisõna, substantiiv]
töötajate huve esindav tsentrist vasakul asuv partei

tööerakondlane
[nimisõna, substantiiv]
töötajate huve esindava partei liige

tööesi
[nimisõna, substantiiv]
ees olev töötamisriba või -lõik (nt põllutöödel, kaevanduses)

tööettevõtt
[nimisõna, substantiiv]
töösuhte vorm, milles töö sooritaja töötab töövõtulepingu alusel

töögraafik
[nimisõna, substantiiv]
töö(de) tegemise ajakava

töögrupp
[nimisõna, substantiiv]
mingi töö tegemiseks moodustatud rühm

tööharjumus
[nimisõna, substantiiv]
harjumus töötada

tööharjutus
[nimisõna, substantiiv]
tööturuteenus, mille eesmärk on pikka aega töölt eemal olnud inimese tööharjumuse taastamine või esmase tööharjumuse kujundamine

tööhind
[nimisõna, substantiiv]
töö maksumus

tööhinne
[nimisõna, substantiiv]
tasu teatava tööhulga eest

tööhobune
[nimisõna, substantiiv]
põllutöödeks ja veoloomaks sobiv hobune

tööhoog
[nimisõna, substantiiv]
tõhus ja hoogne töötamine

tööhull
[nimisõna, substantiiv]
1. pöörane töörügaja

2. töönarkomaan

tööhullus
[nimisõna, substantiiv]
pöörane töörügamine

tööhõive
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste osalemine majandustegevuses, rahvastiku rakendatus tööga

2. rakendatus, tööga hõivatus

tööhõiveamet
[nimisõna, substantiiv]
tööturuameti kohalik asutus Eestis kuni 2009. aastani

tööhõivetalitus
[nimisõna, substantiiv]
riiklik asutus, mis tegeleb töötusega seotud probleemidega (nt töökohtade loomise ja töötute väljaõppe korraldamisega)

tööhärg
[nimisõna, substantiiv]
põllutöö- ja veoloomana kasutatav härg

tööhügieen
[nimisõna, substantiiv]
rakendusteadus, mis uurib töökohal olevaid keemilisi, füüsikalisi või bioloogilisi tegureid, mis võivad mõjutada töötajate heaolu

tööhüpotees
[nimisõna, substantiiv]
oletus, mida töö käigus kontrollitakse, tõestatakse või ümber lükatakse, töös olev hüpotees

tööiga
[nimisõna, substantiiv]
töötamist lubav iga

tööinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. töötaja, töötav inimene, (tubli) töötegija

2. tubli

tööinspektor
[nimisõna, substantiiv]
ametnik, kelle ülesanne on valvata töötervishoidu ja tööohutust puudutavate nõuete täitmise üle

tööinspektsioon
[nimisõna, substantiiv]
riiklik asutus, mille ülesandeks on järelevalve töötervishoidu, tööohutust ja töösuhteid reguleerivate õigusaktide nõuete täitmise üle

tööintervjuu
[nimisõna, substantiiv]
tööandja vestlus töökoha taotlejaga

tööinvaliid
[nimisõna, substantiiv]
tööõnnetuse või kutsehaiguse tagajärjel invaliidistunu

tööjaam
[nimisõna, substantiiv]
1. vastavate seadmetega varustatud (uurimis)asutus

2. vastavate seadmetega varustatud (uurimis)asutus

tööjalats
[nimisõna, substantiiv]
eriomadustega jalanõu, mis on mõeldud kandmiseks töökohal (nt ehitusel, haiglas)

tööjaotus
[nimisõna, substantiiv]
töö jaotamine ning jaotumus tööliikideks ja -operatsioonideks ning töötajate spetsialiseerumine

tööjoonis
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis sisaldab valmistatava toote kujutise ja tema valmistamiseks, kontrollimiseks ja katsetamiseks vajalikud andmed

tööjuhataja
[nimisõna, substantiiv]
töö kulgemist juhtiv ja kontrolliv isik (nt ehitustöödel)

tööjuhend
[nimisõna, substantiiv]
juhend, kuidas mingit tööd teha

tööjuht
[nimisõna, substantiiv]
töö kulgemist juhtiv ja kontrolliv isik (nt ehitustöödel)

tööjutt
[nimisõna, substantiiv]
jutt tööasjus(t)

tööjuubel
[nimisõna, substantiiv]
tähtpäev, mida tähistatakse hrl ümmarguse arvu aastate möödumisel kellegi tööletulekust

tööjõud
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi, piirkonna vms aktiivne tööealine elanikkond (hõlmab töötajad ja tööotsijad)

2. kõik inimesed, kes mingis riigis või valdkonnas töötavad või tööd otsivad

tööjõudlus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese suutlikkus, võime tööd teha

2. tööviljakus

tööjõukulu
[nimisõna, substantiiv]
tööandja kulu, mis on seotud töötajate palkamisega (nt palk, sotsiaalmaksed ja hüvitised)

tööjõuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. suutlik tööd tegema, töövõimeline

2. töövõimeline

tööjõumaks
[nimisõna, substantiiv]
tulumaks töistelt tuludelt ja sotsiaalkindlustusmaksed

tööjõupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigivõimu tegevus, mis taotleb tööjõu kasutamise tõhustamist majanduses ja soovijaile töö tagamist

tööjõupuudus
[nimisõna, substantiiv]
töökäte puudus, töötajate vähesus

tööjõurent
[nimisõna, substantiiv]
töötajate rendile andmine või võtmine

tööjõureserv
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude-aegses keelekasutuses:) potentsiaalsed töötegijad (eriti kutsekoolide õpilaste kohta)

tööjõuressurss
[nimisõna, substantiiv]
töövõimeline osa rahvastikust, nende inimeste hulk, kes võivad ja tahavad töötada

tööjõuturg
[nimisõna, substantiiv]
inimeste palkamise ja tööjõu müümise tehingute süsteem

tööjõuvaru
[nimisõna, substantiiv]
töövõimeline osa rahvastikust, nende inimeste hulk, kes võivad ja tahavad töötada

tööjärg
[nimisõna, substantiiv]
1. tegemisel olevad tööd

2. koht, piir või seis, kuhu maani ollakse töö(de)ga jõutud

tööjätt
[nimisõna, substantiiv]
tööturult väljumine, tööelu lõpetamise sündmus, mis märgib siirdumist majanduslikult aktiivsest eluetapist mitteaktiivsesse eluetappi

töökaaslane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellega töötatakse koos samas asutuses või ettevõttes

2. inimene, kes töötab sinuga samas asutuses, ettevõttes või samal alal

töökaitse
[nimisõna, substantiiv]
meetmete ning vahendite kogum töökeskkonnas tekkida võivate ohtlike ja kahjulike mõjurite vältimiseks ning inimeste töövõime tagamiseks

töökaitseseadus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad tervisele kahjutu ja ohutu töökeskkonna tagamist kõigile töötajatele

töökangelane
[nimisõna, substantiiv]
tubli töötegija Nõukogude-aegne aunimetus

töökas
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes palju tööd teeb, töös usin

2. selline, kellele meeldib tööd teha, kes teeb palju tööd

3. usin töötama

töökasvatus
[nimisõna, substantiiv]
töökuse kasvatamine inimeses, noore inimese ettevalmistamine tööeluks

töökategooria
[nimisõna, substantiiv]
töö valdkond

töökava
[nimisõna, substantiiv]
töö aluseks olev kava

töökeel
[nimisõna, substantiiv]
tööalasel suhtlemisel, asutuses, üritusel vm ametlikult kasutatav keel

töökeskkond
[nimisõna, substantiiv]
olud, milles inimene töötab

töökiirus
[nimisõna, substantiiv]
töötamise kiirus (mõõdetakse nt tööoperatsioonide arvuga ajaühikus)

töökindel
[omadussõna, adjektiiv]
tõrgeteta töötav

töökindlus
[nimisõna, substantiiv]
seadme, süsteemi vm tõrgeteta, häirete töötamine

töökinnas
[nimisõna, substantiiv]
töötegemisel kasutatav (spetsiaalne) kinnas

töökius
[nimisõna, substantiiv]
töötaja süstemaatiline kohtlemine ebameeldival või alandaval viisil, nt pidev märkuste tegemine, karjumine, vajaliku informatsiooni mitteandmine vm

töökiusamine
[nimisõna, substantiiv]
töötaja süstemaatiline kohtlemine ebameeldival või alandaval viisil, nt pidev märkuste tegemine, karjumine, vajaliku informatsiooni mitteandmine vm

tööklubi
[nimisõna, substantiiv]
klubilise tegevuse vormis toimuv tööotsijate nõustamine, tööotsingute juhendamine vms

töökoda
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud tööde tegemiseks vajaliku sisseseadega varustatud ruum(id) või ehitis

2. ka vastav ettevõte

töökogemus
[nimisõna, substantiiv]
(samal alal) töötamise kogemus, tööst saadud kogemus

töökohajärgne
[omadussõna, adjektiiv]
töökoha järgi arvestatav, tegutsev

töökohavalgusti
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav või kohakindel valgusti töökoha valgustamiseks

töökoht
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlapiiriliste ülesannetega palgatöö asutuses, ettevõttes vm

2. töötamise võimalus ühele inimesele

3. kindlate ülesannetega töö, mille eest saab palka

4. ametikoht

5. palgatöö asutuses, ettevõttes jm, ametikoht

töökohtumine
[nimisõna, substantiiv]
tööasjus aset leidev kohtumine

töökohus
[nimisõna, substantiiv]
mitmes riigis kohtuasutus, mis tegeleb peamiselt töövaidlustega

töökohus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustuseks olev töö, tööga seotud ülesanne

2. kohustus töötada

töökohuslane
[nimisõna, substantiiv]
töötama kohustatud isik

töökohustus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustuseks olev töö, tööga seotud ülesanne

2. kohustus töötada

töökohustuslane
[nimisõna, substantiiv]
töötama kohustatud isik

töökollektiiv
[nimisõna, substantiiv]
(asutuse, ettevõtte) töötajaskond, töötajad

töökool
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne õppeasutus, mis tähtsustas õpilase käelist tegevust ning võimetekohast tööd

töökoorem
[nimisõna, substantiiv]
(raske, rohke töö kohta)

töökoormus
[nimisõna, substantiiv]
töö hulk, mida keegi teeb, töösse rakendatuse määr

töökord
[nimisõna, substantiiv]
1. tööd ja töösuhteid reguleerivad reeglid, vastav eeskiri või määrus

2. neil põhinev kord

töökorda
[määrsõna, adverb]
1. tööks vajalikku seisukorda

2. seisu, et ollakse valmis töötama

3. tööks vajalikku seisukorda

töökorraldus
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas töö on korraldatud

töökorras
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. tööks vajalikus seisukorras

2. valmis töötama

töökultuur
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnas välja kujunenud hoiakud töö suhtes, tööelu korraldus

töökulud
[nimisõna, substantiiv]
mingi töö tegemiseks tehtud kulutused (nt tööjõukulu)

töökus
[nimisõna, substantiiv]
1. tööarmastus, usinus töös

2. tööarmastus, usinus

töökuulutus
[nimisõna, substantiiv]
avalikult välja pandud või meedias avaldatud kirjalik teadaanne tööpakkumise kohta

töökäed
[nimisõna, substantiiv]
töötajad, tööjõud

töökäik
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tööelu kulg, töökohtade loetelu

töökäsk
[nimisõna, substantiiv]
1. dokument, millega määratakse töötajale või töörühmale tööülesanne ja mille järgi arvestatakse palka

2. (üldisemalt:) töö kohta antav käsk või korraldus

töölaager
[nimisõna, substantiiv]
kinnipidamisasutus, kus kohtu poolt karistatud või nt sõjavangid täidavad oma töökohustust

töölaba
[nimisõna, substantiiv]
üks turbiini põhiosadest (koos düüsi ja rootoriga)

töölaev
[nimisõna, substantiiv]
piirivalves, päästetöödel, mererajatiste teenindamisel jt ülesannete täitmiseks kasutatav laev

töölaius
[nimisõna, substantiiv]
maaharimisriista, niiduki vms poolt töödeldava riba laius

töölamp
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav või kohakindel valgusti töökoha valgustamiseks

töölaud
[nimisõna, substantiiv]
töötegemisel kasutatav (eriotstarbeline) laud

töölaul
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvalaul, mida lauldakse rasket ja monotoonset tööd tehes

2. rahvalaul, mis seostub töö või töökombestikuga (nt ketruslaul, kalurilaul, karjaselaul)

töölava
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitustöödel kasutatav ajutine tööpõrand töökoha kõrguse muutmiseks

2. töökoha kõrguse muutmiseks ehitustööl

tööleminek
[nimisõna, substantiiv]
töökohta tööle sõitmine või kõndimine

töölepanek
[nimisõna, substantiiv]
1. (asutuse, seadme vm) käimapanek, käivitamine

2. masinate, seadmete

tööleping
[nimisõna, substantiiv]
1. töövõtja ja tööandja vaheline kokkulepe, mille kohaselt töövõtja kohustub kokkulepitud tasu eest tegema tööandjale tööd

2. kirjalik leping, mille tööandja sõlmib oma töötajaga

töölepinguline
[omadussõna, adjektiiv]
töölepingust tulenev, selle alusel toimuv

töölesaamine
[nimisõna, substantiiv]
töökoha leidmine

tööline
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl tootmistegevuses vahetult osalev, peamiselt kehalist tööd tegev palgatöötaja

2. töötaja, kes teeb füüsilist tööd

3. töötaja

töölisaristokraatia
[nimisõna, substantiiv]
(kõrge kvalifikatsiooniga oskustööliste kihi kohta)

töölisfakulteet
[nimisõna, substantiiv]
Tsaari-Venemaa ja Nõukogude-aegne rakenduslik õppeasutus, kus koolitati mitme eriala töölisi

töölishaue
[nimisõna, substantiiv]
mesilastel viljastatud munadest arenev haue

tööliskann
[nimisõna, substantiiv]
mesilastel väike kärjekann, kus areneb töömesilane ja hoitakse mee ning suira tagavara

tööliskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. ja 20. sajandi vahetusel Venemaal ja mujal tekkinud marksistlikule töölisliikumise ideoloogiale tuginev kirjandus

2. teosed, mis kujutavad tööliskeskkonda või mille autor on proletaarset päritolu

töölisklass
[nimisõna, substantiiv]
töölised kui ühiskonnaklass

tööliskoda
[nimisõna, substantiiv]
tööstustööliste kutseesindusorganisatsioon Eestis 1936–1940

tööliskond
[nimisõna, substantiiv]
(linna, ettevõtte) töölised

töölisliikumine
[nimisõna, substantiiv]
tööliste massiliikumine oma majanduslike ja sotsiaalsete elutingimuste parandamiseks

töölismaja
[nimisõna, substantiiv]
tööliselamu

töölisnoor
[nimisõna, substantiiv]
töölisest noor inimene

töölisnoorsugu
[nimisõna, substantiiv]
töölisnoored kogumina

töölispartei
[nimisõna, substantiiv]
tööliste huve esindav partei (ka sellise partei nimena või nimeosana)

töölispere
[nimisõna, substantiiv]
kõik töölised kokku, töölised kogumina

töölisrahutus
[nimisõna, substantiiv]
laiaulatuslik tööliste väljaastumine, mis on suunatud kehtiva korra vastu

töölisrong
[nimisõna, substantiiv]
töölisi vedav rong

töölissport
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Lääne-Euroopa riikide tööliste spordiliikumine (Eestis kuni 1940)

töölissöökla
[nimisõna, substantiiv]
tehase, vabriku söökla eeskätt tööliste toitlustamiseks

töölisteater
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi lõpu Euroopa töölis- ja ametiühinguliikumisest võrsunud teater, mis pidas silmas tööliste esteetilise arendamise huve (ka sellise teatri nime osana)

töölistermiit
[nimisõna, substantiiv]
termiidiliste pesakonna väike mittesigiv isend

töölisvanem
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte tööliste valitud esindaja (Eestis kuni 1940)

töölkäija
[nimisõna, substantiiv]
hrl igapäevaselt mingis ametis tööl käiv inimene

tööloom
[nimisõna, substantiiv]
1. (püsiva, ka tuima töötegija kohta)

2. [tuima] töötegija kohta

tööluba
[nimisõna, substantiiv]
1. välismaalasele antav luba riigis töötada

2. ametlik luba töötada teatud riigis

tööluus
[nimisõna, substantiiv]
1. töölt põhjuseta puudumine

2. töö-

tööluusija
[nimisõna, substantiiv]
töölt põhjuseta puuduja, tööluusi tegija

tööluusur
[nimisõna, substantiiv]
töölt põhjuseta puuduja, tööluusi tegija

töölõik
[nimisõna, substantiiv]
konkreetne osa mingist tööst

töölõuna
[nimisõna, substantiiv]
(töökohtumise käigus toimuv) lõunasöök, kus arutatakse tööasju

töölähetus
[nimisõna, substantiiv]
tööülesannete täitmine väljaspool lepingujärgset töötegemise kohta

töömaa
[nimisõna, substantiiv]
1. töötamise paik (nt ehitusplats, remondiobjekt)

2. paik, kus keegi töötab

töömaht
[nimisõna, substantiiv]
(töö hulga kohta)

töömahukas
[omadussõna, adjektiiv]
palju tööd nõudev

töömahukus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus miski nõuab palju tööd

töömasin
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes tööd tegev masin (koosneb alusraamist, ajamist ja töövõtteid sooritavatest osadest)

töömeeleolu
[nimisõna, substantiiv]
1. töötegemise meeleolu

2. tahtmine tööd teha, töötuju

töömees
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost töötaja (sagedamini füüsilise töö tegija, töölise kohta)

2. (meessoost) inimene, kes teeb füüsilist tööd

töömeetod
[nimisõna, substantiiv]
mingi töö sooritamisel kasutatav üksikoperatsioonide laad ja järjekord

töömeil
[nimisõna, substantiiv]
1. ametialane, töise sisuga e-kiri

2. asutusega seotud meiliaadress

3. ametialane e-kiri

4. (asutusega seotud meiliaadressi kohta)

töömesilane
[nimisõna, substantiiv]
taru- ja välistöid tegev suguvõimetu emane mesilane

tööministeerium
[nimisõna, substantiiv]
tööjõupoliitikaga, töökaitsega vms tegelev ministeerium mõnes riigis, nt Soomes

töömoraal
[nimisõna, substantiiv]
(töötahte, töövalmiduse, töösse suhtumise kohta)

töömurdja
[nimisõna, substantiiv]
kõva töötegija

töömurdmine
[nimisõna, substantiiv]
kõva töötegemine

töömure
[nimisõna, substantiiv]
mure tööasjade pärast

töömälu
[nimisõna, substantiiv]
piiratud mahuga mälu, mis ajutiselt säilitab ja töötleb kognitiivse ülesande sooritamiseks vajalikku infot

töönaine
[nimisõna, substantiiv]
1. töötav, tööl käiv naine

2. (sugu rõhutavalt ka naissoost tubli töötegija kohta)

töönarkomaan
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes töötab liiga palju ja kes on töötamisest sõltuvuses

töönarkomaania
[nimisõna, substantiiv]
pöörane töörügamine

tööndus
[nimisõna, substantiiv]
1. käsi- või poolkäsitöö kui majandusharu

2. käsi- v poolkäsitöö kui majandusharu

töönduskala
[nimisõna, substantiiv]
hulgi, inimtoiduks püütav kala

töönduslik
[omadussõna, adjektiiv]
(kalapüügi kohta:) hulgi, inimtoiduks püütav

töönorm
[nimisõna, substantiiv]
mingi töö tegemiseks määratud norm (ettenähtud aeg, toodangu hulk vm)

töönurk
[nimisõna, substantiiv]
töötamiseks sisseseatud ruumiosa

töönõustaja
[nimisõna, substantiiv]
töönõustamise, supervisiooni spetsialist

töönõustamine
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ja inimsuhetega tegelevate spetsialistide ja asutuste nõustamine tööks vajalike omaduste arendamiseks ja suhtlusoskuse parandamiseks

töönädal
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik nädalas, mil töötaja on kohustatud täitma oma tööülesandeid

tööobjekt
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mille kallal inimene töötab, mida ta oma tööga muudab, uurib vms

2. vastav koht

tööohutus
[nimisõna, substantiiv]
1. töökeskkonna seisund, mis võimaldab teha töötajal tööd oma tervist ohtu seadmata

2. vastavad meetmed, tööohutushoid

tööohutusalane
[omadussõna, adjektiiv]
tööohutusvaldkonnaga seotud

tööohutushoid
[nimisõna, substantiiv]
tööohutust tagavad meetmed

tööolud
[nimisõna, substantiiv]
tingimused, milles töötatakse

tööoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tööprotsessi omaette, suhteliselt iseseisev lõik

tööorgan
[nimisõna, substantiiv]
tegelikku tööd korraldav või tegev asutus, komisjon, nõukogu vms

tööori
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, keda sunnitakse üle jõu käivalt tööle või kes ise rügab liiga palju tööd teha)

tööosak
[nimisõna, substantiiv]
töötamise aja ja tööpanuse järgi arvestatud osa ühismajandi varas

tööoskus
[nimisõna, substantiiv]
1. (ka mitmuses:) oskus mingil tööalal tegutsemiseks või mingi töö tegemiseks

2. (ainult ainsuses:) oskus töötada

tööots
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline, juhuslikum töö(võimalus)

tööotsija
[nimisõna, substantiiv]
endale palgatööd otsiv inimene

tööotsimine
[nimisõna, substantiiv]
palgatöö otsimine

tööotsimiskuulutus
[nimisõna, substantiiv]
ajakirjanduses või veebiportaalis avaldatud teadaanne selle kohta, et keegi ootab tööpakkumist

tööotsing
[nimisõna, substantiiv]
palgatöö otsimine

tööpaik
[nimisõna, substantiiv]
töötegemise paik, selle füüsiline asukoht

tööpaja
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline õppevorm, kus asjatundja juhendab kokku tulnud huvilisi või sama eriala inimesi

tööpakkumine
[nimisõna, substantiiv]
võimalus saada teatud töö või töökoht

tööpakkumus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus saada teatud töö või töökoht

tööpartei
[nimisõna, substantiiv]
töötajate huve esindav tsentrist vasakul asuv partei

tööpataljon
[nimisõna, substantiiv]
1. Teise maailmasõja aegsete Punaarmeele ja NKVD-le allunud tööüksuste koondnimetus

2. allüksus Teise maailmasõja ajal

tööpatt
[nimisõna, substantiiv]
tööpataljon

tööpealkiri
[nimisõna, substantiiv]
esialgne pealkiri

tööpere
[nimisõna, substantiiv]
(asutuse, ettevõtte) töötajaskond, töötegijad

tööpiirkond
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, ala, kus keegi (nt ettevõte) tegutseb

2. koht, ala, kus keegi (nt ettevõte) tegutseb

tööpind
[nimisõna, substantiiv]
tööriista, detaili vms tööst vahetult osa võttev pind

tööpink
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne töölaud, pink või seade, mis aitab töödelda tooriku soovitavaks esemeks

tööplaan
[nimisõna, substantiiv]
töö aluseks olev kava

tööpoiss
[nimisõna, substantiiv]
poisikesest töötegija (nt abitööline, sulane)

tööportaal
[nimisõna, substantiiv]
tööpakkumisi ja töösoove vahendav veebisait

tööpost
[nimisõna, substantiiv]
(esineb väljendites kellegi tööpaiga, ametikoha või töötamisega ühenduses)

tööprojekt
[nimisõna, substantiiv]
lõplik projekt, mille alusel toimub ehitustöö

tööprotsess
[nimisõna, substantiiv]
eesmärgipärane töiste tegevuste kogum (hõlmab nii inimeste kui töövahendite tegevust)

tööpsühholoog
[nimisõna, substantiiv]
psühholoog, kes tegeleb tööga seotud probleemide lahendamisega

tööpsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia haru, mis käsitleb inimpsüühikat seoses tööga

tööpuudus
[nimisõna, substantiiv]
töötamisvõimaluste puudumine inimestel, kes tahavad ja võivad töötada

tööpõld
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi tööülesannete, tööala, tööpaiga kohta)

tööpõlgur
[nimisõna, substantiiv]
töötamist vältiv inimene

tööpäev
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik ööpäevas, mil töötaja on kohustatud täitma oma tööülesandeid

2. päev või konkreetne aeg päevast, millal sa töötad

tööpäeviti
[määrsõna, adverb]
tööpäevadel, igal tööpäeval

tööpüha
[nimisõna, substantiiv]
töörahva püha, mida Euroopas tähistatakse 1. mail ja USA-s ning Kanadas septembri esimesel esmaspäeval

tööraamat
[nimisõna, substantiiv]
(koolis:) õppevahend, milles on koos õpik ja töövihik

tööraha
[nimisõna, substantiiv]
töö eest makstav rahasumma

töörahu
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus on võimalik rahus töötada, töötüli puudumine

töörahvapüha
[nimisõna, substantiiv]
töörahva püha, mida Euroopas tähistatakse 1. mail ja USA-s ning Kanadas septembri esimesel esmaspäeval

töörahvas
[nimisõna, substantiiv]
töötav (liht)rahvas, (palga)töötajad

tööratas
[nimisõna, substantiiv]
pöörlev labadega seade, mida kasutatakse masina efektiivsuse reguleerimiseks (nt turbiinil, pumbal)

tööravi
[nimisõna, substantiiv]
töö ravi eesmärgil (tegevusravi vorm)

tööreis
[nimisõna, substantiiv]
tööasjade ajamiseks mõeldud, töölähetusega kaasnev reis

töörežiim
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kindel töökorraldus

tööriided
[nimisõna, substantiiv]
töötegemisel kantavad (eri)rõivad

tööriietus
[nimisõna, substantiiv]
töötegemisel kantavad (eri)rõivad

tööriist
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl käes hoitav (mehhaniseeritud) töötegemise vahend mingiks eriotstarbeks

2. käes hoitav ese, millega saab mingit tööd teha, näiteks haamer, saag või puur

3. töövahend

4. tööriist, vahend

tööriistakast
[nimisõna, substantiiv]
(sangaga) kast tööriistade hoidmiseks ja transportimiseks

tööriistakuur
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne kuur tööriistade hoidmiseks

tööriistalukksepp
[nimisõna, substantiiv]
tööriistu valmistav, hooldav, remontiv lukksepp

tööriistariba
[nimisõna, substantiiv]
arvutiekraanil olev nuppude rida, mille abil saab aktiveerida rakendusprogrammi funktsioone

tööriistateras
[nimisõna, substantiiv]
teras peamiselt tööriistade ja mõõtevahendite valmistamiseks

töörinne
[nimisõna, substantiiv]
(töötamise, töökoha kohta)

töörohke
[omadussõna, adjektiiv]
palju tööd sisaldav

töörutiin
[nimisõna, substantiiv]
tööst sugenev, töötamise rutiin

tööruum
[nimisõna, substantiiv]
töötamiseks ettenähtud ruum

töörõhk
[nimisõna, substantiiv]
masina, gaasi vm üks parameetreid, väljendab normrõhku

töörõivas
[nimisõna, substantiiv]
töötegemisel kantav (spetsiaalne) riietusese või riietus

töörõivastus
[nimisõna, substantiiv]
töötegemisel kantavad (eri)rõivad

töörõõm
[nimisõna, substantiiv]
tööga seotud, töötegemisest saadav rõõm

töörändaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes töötab mõnda aega teises piirkonnas kas omal maal või välismaal

tööränne
[nimisõna, substantiiv]
inimeste töötamine mõnda aega teises piirkonnas kas omal maal või välismaal

töörügaja
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
kõva töötegija

töörügamine
[nimisõna, substantiiv]
kõva töötegemine

töörühm
[nimisõna, substantiiv]
mingi töö tegemiseks moodustatud rühm

töörütm
[nimisõna, substantiiv]
töö kulgemise korrapära, tavapärane töötamise viis

tööseadis
[nimisõna, substantiiv]
masina vm kindla otstarbega seadis

tööseadus
[nimisõna, substantiiv]
töösuhteid, töökaitset vms töötamisega seotud valdkonda käsitlev seadus

tööseadustik
[nimisõna, substantiiv]
tööseaduste seostatud ja süstematiseeritud kogu

tööseisak
[nimisõna, substantiiv]
töö seiskumine või seiskamine

töösipelgas
[nimisõna, substantiiv]
suguvõimetu emane sipelgas

töösisekorraeeskiri
[nimisõna, substantiiv]
1. tööd ja töösuhteid reguleerivad reeglid, vastav eeskiri või määrus

2. neil põhinev kord

töösoe
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese kohta:) töötamisest sugenev soojatunne

2. (masina kohta:) töötamisest soe

tööstaaž
[nimisõna, substantiiv]
töötamise aeg ühes asutuses, mingil alal või üldse

tööstiil
[nimisõna, substantiiv]
töötamise viis

tööstress
[nimisõna, substantiiv]
pingeseisund, mis tekib, kui töötaja ei suuda töökeskkonna nõudmistega toime tulla või neid kontrollida

tööstur
[nimisõna, substantiiv]
(suure) tööstusettevõtte omanik

tööstus
[nimisõna, substantiiv]
1. valdkond, mis tegeleb loodusvarade kaevandamise ja töötlemisega, energia, masinate, seadmete, tööriistade ja tarbekaupade tootmisega ning põllumajandussaaduste ja tööstusvaldkonna valmistatud toodete töötlemisega

2. majanduse haru, mis tegeleb millegi tootmisega tehastes

tööstusalpinism
[nimisõna, substantiiv]
teatud tüüpi kõrgtöö, mille puhul kõrgele hoonele või rajatisele laskutakse köite abil katuselt

tööstusasula
[nimisõna, substantiiv]
mõne tööstusettevõtte juurde kujunev asula

tööstusdisain
[nimisõna, substantiiv]
1. toodete loomine ja kujundamine tööstustootmise tarbeks

2. toote väliskujundus

tööstusdisainilahendus
[nimisõna, substantiiv]
(patendinduses:) toote väliskujundus

tööstusdoktorantuur
[nimisõna, substantiiv]
doktoriõppe erivorm, kus doktorant on tööl tööstusettevõttes ja teeb samal ajal teadustööd ülikoolis selle ettevõtte huvides

tööstusehitis
[nimisõna, substantiiv]
ehitis, kus toimub tööstuslik tootmisprotsess

tööstusehitus
[nimisõna, substantiiv]
tööstushoonete ehitamise ja rekonstrueerimisega ning tööstusseadmete monteerimisega tegelev ehitusharu

tööstusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslik ettevõte (tehas, vabrik vm), mis tegeleb nt loodusvarade ammutamise, masinate, seadmete tootmise, põllumajandussaaduste või tööstustoodangu töötlemisega

tööstusharu
[nimisõna, substantiiv]
1. valdkond, mis tegeleb energia, masinate, seadmete, tööriistade, tarbekaupade vm tootmisega

2. vastav tegevussuund

tööstusheitmed
[nimisõna, substantiiv]
tootmistegevuses tekkivad jäätmed, mida ei kasutata ära samas tootmistsüklis

tööstushoone
[nimisõna, substantiiv]
tööstusliku tootmisega seotud hoone

tööstusjärgne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl ühiskonna kohta:) teaduse ja tehnoloogia osa majanduses tähtsustav

tööstusjäätmed
[nimisõna, substantiiv]
tootmistegevuses tekkivad jäätmed, mida ei kasutata ära samas tootmistsüklis

tööstuskanep
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kiu ja õli saamiseks kasvatatav harilik kanep

tööstuskartul
[nimisõna, substantiiv]
tööstuse tarbeks (nt tärklise, siirupi, piirituse valmistamiseks) kasvatatav kartul

tööstuskaup
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslikult valmistatud tarbekaup, mis pole toidukaup

tööstuskool
[nimisõna, substantiiv]
kutsekool tööstusettevõtetes vajalike oskustööliste koolitamiseks

tööstuskriis
[nimisõna, substantiiv]
majanduse seisund, millele on iseloomulikud kaupade suhteline ületootmine ja turustamisraskused, hindade langus ja ettevõtete pankrotistumine

tööstuskunst
[nimisõna, substantiiv]
(toote)disaini Nõukogude-aegne nimetus

tööstuskvartal
[nimisõna, substantiiv]
kvartal, kus on palju tööstusettevõtteid või tööstushooneid

tööstuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. tehases, vabrikus vm tööstusettevõttes (masinatega, mehhaniseeritult, hulgi) toodetav

2. tööstuses kasutatav, tööstusest saadav

3. tööstuse valdkonda kuuluv, sellega seotud

tööstuslinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, kus on palju tööstusettevõtteid, arenenud tööstusega linn

tööstusmaa
[nimisõna, substantiiv]
1. riik, kus tööstusel on suurem osatähtsus kui teistel rahvamajandusharudel

2. arenenud tööstusega riik

tööstusmaastik
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslikust tegevusest mõjustatud maastik

tööstusnäidis
[nimisõna, substantiiv]
(patendinduses:) tööstusdisainilahenduse Nõukogude-aegne nimetus

tööstusnäitus
[nimisõna, substantiiv]
tööstuse saavutusi, tööstusega seotut tutvustav näitus

tööstusomand
[nimisõna, substantiiv]
kaubamärgid, patendid, kasulikud mudelid, tööstusdisainilahendused ja muu vaimse töö tulemusena tekkiv intellektuaalne omand

tööstuspark
[nimisõna, substantiiv]
piiratud maa-ala tootmispindadega tööstusliku kasutuse jaoks

tööstuspiirkond
[nimisõna, substantiiv]
koht, ala, kus on palju tööstusettevõtteid, tööstuslikult arenenud piirkond

tööstuspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi kavakindel tegevus tööstuse arendamisel

tööstusrevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
manufaktuuritootmise asendumine vabrikutootmisega

tööstusriik
[nimisõna, substantiiv]
1. riik, kus tööstusel on suurem osatähtsus kui teistel rahvamajandusharudel

2. arenenud tööstusega riik

tööstusrobot
[nimisõna, substantiiv]
tootmisprotsessis vajalikke liikumis- ja juhtimisülesandeid täitev ümberprogrammeeritav isetoimiv masin

tööstussagedus
[nimisõna, substantiiv]
(elektrilise suurusena:) sagedus 50 või 60 Hz

tööstusspionaaž
[nimisõna, substantiiv]
tehnoloogilise ja majandusalase teabe kogumisele suunatud luuretegevus

tööstustoode
[nimisõna, substantiiv]
1. tööstusliku tehnoloogiaga valmistatud toode

2. tööstusesse kuuluvas ettevõttes valmistatud mis tahes toode

tööstustööline
[nimisõna, substantiiv]
tööstusettevõttes töötav tööline

tööstusvool
[nimisõna, substantiiv]
elektriahela kolmefaasiline süsteem, kus on kolm võrdse sagedusega (ühe allikaga loodud) elektromotoorjõudu

tööstusõun
[nimisõna, substantiiv]
tööstustoorainena, nt veini või mahla valmistamiseks kasutatav õun

tööstusühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskond, kus majanduses tähtsustatakse tööstuslikku tootmist ja tootmisvõimsust

töösuhe
[nimisõna, substantiiv]
1. seadusega reguleeritav suhe tööandja ja töötaja vahel

2. tööandja ja töövõtja vahel

töösulg
[nimisõna, substantiiv]
1. tööandjate algatatud töökatkestus töövõtjatelt järeleandmiste saavutamiseks

2. töökatkestus tööandja poolse survevahendina

töösurm
[nimisõna, substantiiv]
surm kutsehaiguse või tööõnnetuse läbi

töösõit
[nimisõna, substantiiv]
ametiülesannete täitmisega seotud sõit

töösõltlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes töötab liiga palju ja kes on töötamisest sõltuvuses

töötahe
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov töötada

töötaja
[nimisõna, substantiiv]
1. tööandjale tööd tegev isik, töötegija asutuses, ettevõttes vm

2. inimene, kellele tema töö eest makstakse

töötajakogemus
[nimisõna, substantiiv]
see, millisena töötaja kogeb oma organisatsioonis, töökeskkonnas töötamist

töötajaskond
[nimisõna, substantiiv]
(ühe asutuse, ettevõtte) töötajad

töötakistus
[nimisõna, substantiiv]
1. töö takistamine

2. tööd takistav asjaolu

töötakt
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootori töötsükli üks takte

töötama
[tegusõna, verb]
1. vaeva nägema, pingutama selle nimel, et elatusvahendeid luua või midagi ära teha

2. kuskil ametis olema

3. kui sa töötad, siis sul on kindel töökoht ja töö, mille eest sa palka saad

4. tööd tegema, tööga tegelema

Ühendtegusõnad: kaasa töötama, kaasa töötama, läbi töötama, läbi töötama, sisse töötama, sisse töötama, vastu töötama, vastu töötama, välja töötama, välja töötama, üles töötama, üles töötama, üle töötama, üle töötama, ümber töötamaümber töötama

töötamislaius
[nimisõna, substantiiv]
maaharimisriista, niiduki vms poolt töödeldava riba laius

töötaolek
[nimisõna, substantiiv]
ilma (palga)tööta olemine

töötasapind
[nimisõna, substantiiv]
hrl köögis kappide peale kinnitatav suur lauaplaat (kivist, laminaadist, puidust vm)

töötasu
[nimisõna, substantiiv]
1. rahaline tasu tehtud töö eest, hrl palgana kord kuus makstav tasu

2. raha, mille töötaja saab tehtud töö eest, tavaliselt üks kord kuus

töötatööline
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on töövõimeline ja soovib tööd teha, ent on tööta

2. inimene, kellel ei ole tööd

töötav
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) töökohta omav, kuskil ametis olev, tööl käiv

töötee
[nimisõna, substantiiv]
tee(kond) tööle või töölt koju

tööteenistus
[nimisõna, substantiiv]
tsiviilteenistus kutsealustele, kes kaitseväeteenistusest usulistel või kõlbelistel põhjustel keelduvad

töötegemine
[nimisõna, substantiiv]
töötamine, mingi töö kallal tegutsemine või kuskil ametis, teenistuses olemine

töötegija
[nimisõna, substantiiv]
1. töötaja

2. inimene, kes teeb tööd

töötelefon
[nimisõna, substantiiv]
1. telefon töökohas

2. telefon tööasjade ajamiseks

töötemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
temperatuur, millel seade häireteta töötab

tööteraapia
[nimisõna, substantiiv]
töö ravi eesmärgil (tegevusravi vorm)

töötervishoid
[nimisõna, substantiiv]
1. tervishoiutegevus, mis taotleb töötajate heaolu loomist ja säilitamist

2. vastavad meetmed

töötervishoiuarst
[nimisõna, substantiiv]
töötervishoiu, töökaitse ja tööohutuse alal pädev arst

töötihe
[omadussõna, adjektiiv]
palju tööd sisaldav

töötingimused
[nimisõna, substantiiv]
tingimused, milles töötatakse

töötleja
[nimisõna, substantiiv]
isik või ettevõte, kes töötleb hrl toiduaineid

töötlema
[tegusõna, verb]
1. ainet, materjali vm teistsuguseks või teiseks tegema, midagi läbi või ümber töötama

2. ainet või materjali teistsuguseks tegema, et sellest mingit toodet valmistada

3. viimistlema

Ühendtegusõnad: ümber töötlemaümber töötlema

töötlus
[nimisõna, substantiiv]
1. ((kunsti)loomingu kohta:) muudetud, edasiarendatud versioon

2. muutmine, edasiarendus

töötoimkond
[nimisõna, substantiiv]
meeskond mingi(te) töö(de) tegemiseks

töötootlikkus
[nimisõna, substantiiv]
töötava inimese võime valmistada ajaühikus mingi hulk toodangut või teha mingit muud tööd

töötrauma
[nimisõna, substantiiv]
tööülesandeid täites saadud trauma

töötsükkel
[nimisõna, substantiiv]
perioodiliselt korduvate tööoperatsioonide kompleks

töötu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on töövõimeline ja soovib tööd teha, ent on tööta

2. inimene, kellel ei ole tööd

töötuba
[nimisõna, substantiiv]
tuba töötegemiseks (kabinet või töökoda)

töötukassa
[nimisõna, substantiiv]
1. riiklik asutus, mis korraldab töötuskindlustushüvitiste maksmist, nõustab töötuid ja tegeleb töövahendusega

2. töötuskindlustushüvitiste maksmist korraldav asutus

töötulemus
[nimisõna, substantiiv]
töötegemisel saavutatud tulemus

töötulu
[nimisõna, substantiiv]
tööga teenitud tulu

töötund
[nimisõna, substantiiv]
ühe tunni pikkune töötamise aeg (ka arvestusühikuna)

töötunked
[nimisõna, substantiiv]
tugevast riidest pihikpüksid, mis tõmmatakse hrl teiste riiete peale (peamiselt töötegemisel)

tööturg
[nimisõna, substantiiv]
inimeste palkamise ja tööjõu müümise tehingute süsteem

tööturuamet
[nimisõna, substantiiv]
töövahendusega tegelenud riiklik asutus

tööturupoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigivõimu tegevus, mis taotleb tööjõu kasutamise tõhustamist majanduses ja soovijaile töö tagamist

tööturuteenus
[nimisõna, substantiiv]
teenus, mida riik osutab töötule töö leidmiseks ning tööandjale sobiva tööjõu saamiseks

tööturutoetus
[nimisõna, substantiiv]
tööandjale töötu töölerakendamiseks antav raha

töötus
[nimisõna, substantiiv]
töötamisvõimaluste puudumine inimestel, kes tahavad ja võivad töötada

töötuskindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustamine töötuse puhuks, sundkindlustuse liike

töötuskindlustushüvitis
[nimisõna, substantiiv]
hüvitis, mida makstakse töötuks jäänule teatud aja jooksul

töötuskindlustusmakse
[nimisõna, substantiiv]
töötaja ja tööandja vahel jagatud kohustuslik makse töötuskindlustuse tarbeks

töötõend
[nimisõna, substantiiv]
mingis asutuses, ettevõttes töötamist tõendav dokument

töötüli
[nimisõna, substantiiv]
kollektiivlepingu alusel töötades tekkiv töövaidlus

töövaev
[nimisõna, substantiiv]
1. pingutav töötegemine, vaevanägemine

2. sellega saavutatu

töövahekord
[nimisõna, substantiiv]
1. seadusega reguleeritav suhe tööandja ja töötaja vahel

2. tööandja ja töövõtja vahel

töövahend
[nimisõna, substantiiv]
töö tegemiseks kasutatav mis tahes asi, tegevus, võte vm

töövahendus
[nimisõna, substantiiv]
teabe edastamine vabade töökohtade kohta tööotsijaile ja tööotsijate kohta tööandjaile

töövahendusportaal
[nimisõna, substantiiv]
tööpakkumisi ja töösoove vahendav veebisait

töövaidlus
[nimisõna, substantiiv]
töötaja ja tööandja vaheline vaidlus (seoses töölepingu sõlmimisega, muutmisega või lõpetamisega)

töövaidluskomisjon
[nimisõna, substantiiv]
töövaidlusi lahendav järelevalveorgan, kuhu saavad tasuta pöörduda nii töötajad kui tööandjad

töövaim
[nimisõna, substantiiv]
1. töötahe, töövalmidus

2. töötahe, töövalmidus

töövalgusti
[nimisõna, substantiiv]
kaasaskantav või kohakindel valgusti töökoha valgustamiseks

töövalgustus
[nimisõna, substantiiv]
töötamiseks vajalik normaalne valgustus

töövalmis
[omadussõna, adjektiiv]
1. tööks vajalikus seisukorras

2. valmis töötama

töövanker
[nimisõna, substantiiv]
vanker, mida kasutatakse kauba vm kraami vedamiseks

töövari
[nimisõna, substantiiv]
1. noor inimene (õpilane või üliõpilane), kes õpib mingi ala töötajat saates ja jälgides tema tööd tundma

2. õpilane, kes õpib töötajat saates ja jälgides tema tööd tundma

töövarjupäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mille käigus võib noor jälgida mingi ala töötaja tööpäeva

töövarjutama
[tegusõna, verb]
töövarjuks olema, töövarjuks käima

töövarjutamine
[nimisõna, substantiiv]
õppimise eesmärgil mingi ala töötaja töötegemise jälgimine

töövedelik
[nimisõna, substantiiv]
vedelik, mis kannab hüdroajamis energiat edasi

tööversioon
[nimisõna, substantiiv]
teose, teksti, tarkvara vms pooleliolev, mitte lõplik kuju või esitusviis

töövestlus
[nimisõna, substantiiv]
tööandja vestlus töökoha taotlejaga

tööveteran
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude-aegses keelekasutuses pika tööstaažiga inimese kohta)

töövigastus
[nimisõna, substantiiv]
töötamisel saadud vigastus

töövihik
[nimisõna, substantiiv]
1. õpikuga komplekti kuuluv trükitud ülesandevihik, kus õpilane lahendab ülesandeid lünki täites

2. vihik, kus õpilane lahendab ülesandeid

tööviisa
[nimisõna, substantiiv]
viisa, mis annab välismaalasele õiguse riiki siseneda töötegemise eesmärgil

töövili
[nimisõna, substantiiv]
miski tööga saavutatu, töö tulemus

tööviljakus
[nimisõna, substantiiv]
töötava inimese võime valmistada ajaühikus mingi hulk toodangut või teha mingit muud tööd

töövisiit
[nimisõna, substantiiv]
visiit, mille käigus toimuvad tööalased kohtumised, nõupidamised vms

töövoog
[nimisõna, substantiiv]
tööülesannete ja toimingute reeglipärane jada protsessi eesmärgi või tegevuse lõpptulemuse saavutamiseks

töövoorimees
[nimisõna, substantiiv]
endisajal veovankriga koormaid vedanud voorimees

töövõime
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese suutlikkus teha tööd

2. institutsiooni suutlikkus tegutseda ja otsuseid vastu võtta

töövõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
võimeline tööd tegema (nt vanuse või tervise poolest)

töövõimelisus
[nimisõna, substantiiv]
võime tööd teha (nt vanuse või tervise poolest)

töövõimetoetus
[nimisõna, substantiiv]
igakuine rahaline toetus, mida makstakse osalise või puuduva töövõimega inimestele

töövõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
võimetu tööd tegema

töövõimetus
[nimisõna, substantiiv]
haigusest või vigastusest põhjustatud ajutine või püsiv töövõime kaotus

töövõimetushüvitis
[nimisõna, substantiiv]
1. raha, mis makstakse töötajale tema haiguse puhul

2. haiguslehe alusel sotsiaalkindlustussummadest makstav raha

töövõimetusleht
[nimisõna, substantiiv]
ravikindlustatud töötajale antav dokument, mis tõendab tema ajutist töövõimetust ja on aluseks hüvitise maksmisel (nt haiguse, sünnituse, lapse hooldamise korral)

töövõimetuspension
[nimisõna, substantiiv]
püsiva töövõimetuse puhul makstav pension

töövõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
tööst põhjustatud väsimuse ja rühivigade kõrvaldamine võimlemisharjutuste abil

töövõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlemine töötegemises

töövõit
[nimisõna, substantiiv]
1. töösaavutus

2. tööga, pingutusega saavutatud võit (nt spordis)

töövõitlus
[nimisõna, substantiiv]
töö- ja palgaläbirääkimiste pidamine, streikide korraldamine vms tegevus

töövõte
[nimisõna, substantiiv]
tööks vajalik toiming või liigutus, viis, kuidas midagi tehakse

töövõtja
[nimisõna, substantiiv]
tellijale töövõtulepingu alusel tööd tegev isik, töövõtulepingu üks pooli

töövõtt
[nimisõna, substantiiv]
töösuhte vorm, milles töö sooritaja töötab töövõtulepingu alusel

töövõtuleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, mille järgi töövõtja kohustub tellija ülesandel tegema mingi töö ja tellija kohustub maksma selle eest tasu

töövägi
[nimisõna, substantiiv]
töötegijad tervikuna

töövägivald
[nimisõna, substantiiv]
füüsiline või vaimne vägivald töökohal

tööväli
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi tööülesannete, tööala, tööpaiga kohta)

tööväline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole tööga seotud

tööväljavaade
[nimisõna, substantiiv]
töö, töökoha leidmisega seotud võimalus(ed)

tööväsimus
[nimisõna, substantiiv]
töötamisest tekkinud väsimus

tööväärtusteooria
[nimisõna, substantiiv]
teooria, mille kohaselt kauba hinna määrab tema töösisaldus

tööõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusaktide kogum, milles määratletakse töötajate ja tööandjate õigused ja kohustused töökohal

tööõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
tööülesannete täitmisel või tööteel juhtunud õnnetus

tööõnnetuskindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustus tööõnnetuste puhuks

tööõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. õppeaine koolis, mis annab teadmisi mitmesuguste materjalide, töövahendite ja töövõtete kohta

2. õppeaine koolis

töö-ökonoomika
[nimisõna, substantiiv]
majandusteaduse haru, mis käsitleb kõiki inimeste tööga seotud majandusküsimusi

tööühik
[nimisõna, substantiiv]
töö mõõtühik, nt džaul

tööülesanne
[nimisõna, substantiiv]
1. tööga seotud ülesanne, töökohustus, konkreetne töö

2. tööga seotud ülesanne

3. konkreetne töö

tööülikond
[nimisõna, substantiiv]
ülikond tööl käimiseks

tüber
[omadussõna, adjektiiv]
1. rumal, asjatundmatu

2. tobedana tunduv, totralt käituv vms

tübeteika
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmargune või teravatipuline pealage kattev tikitud müts (peamiselt Kesk-Aasia rahvastel)

2. Usbeki ja Tadžiki müts

tüdima
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki küllalt saama, himu täis saama

2. tülpima

tüdimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes ei tüdi

2. visa, raugematu

tüdimatult
[määrsõna, adverb]
ilma tüdimata, raugematult

tüdimus
[nimisõna, substantiiv]
millestki või kellestki küllalt saamisest, himu kadumisest sugenev tunne, tüdinud olek

tüdinema
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki küllalt saama, himu täis saama

2. tülpima

Ühendtegusõnad: ära tüdinemaära tüdinema

tüdruk
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost laps

2. naissoost laps

tüdruklaps
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost laps

2. naissoost laps

tüdruksõber
[nimisõna, substantiiv]
naissoost kallim

tüdrukuhakatis
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) tüdruk, tütarlaps

2. väike tüdruk

tüdrukuiga
[nimisõna, substantiiv]
(sagedamini neiuea, abielueelse eluperioodi kohta)

tüdrukuke
[nimisõna, substantiiv]
väike tüdruk

tüdrukukene
[nimisõna, substantiiv]
väike tüdruk

tüdrukulaps
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool abielu sündinud laps, vallalisele (mitte lapse isaga abielus olevale) emale sündinud laps (vastandatult abielulapsele)

tüdrukulik
[omadussõna, adjektiiv]
tüdrukule omane või iseloomulik

tüdrukunääps
[nimisõna, substantiiv]
väike kleenuke tüdruk

tüdrukuplika
[nimisõna, substantiiv]
tüdruk, plika

tüdrukupõli
[nimisõna, substantiiv]
1. noorusaeg neiuikka jõudmiseni või neiupõlv

2. tüdrukuiga

3. neiuiga

tüdrukupõlv
[nimisõna, substantiiv]
1. noorusaeg neiuikka jõudmiseni või neiupõlv

2. tüdrukuiga

3. neiuiga

tüdrukutebänd
[nimisõna, substantiiv]
ainult tüdrukutest, noortest naistest koosnev bänd

tüdrukutekool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kus õpivad ainult tütarlapsed

tüdrukuteõhtu
[nimisõna, substantiiv]
pidu, mille sõbrannad pruudile pulmapäeva eel korraldavad

tüdrukutirts
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) tüdruk, tütarlaps

2. väike tüdruk

tüfliit
[nimisõna, substantiiv]
jämesoole algusosa põletik (kaasneb sageli ussripikupõletikuga)

tüflopedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
1. nägemispuudega laste õpetamise ning kasvatamisega tegelev pedagoogikaharu

2. pimedate ja vaegnägijate õpe ja kasvatus

tüflosurdopedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
pimekurtide õpetamise ja kasvatamisega tegelev pedagoogika haru

tüfoidne
[omadussõna, adjektiiv]
tüüfusesarnane

tüfoosne
[omadussõna, adjektiiv]
tüüfusesse puutuv, tüüfusele omane

tühe
[nimisõna, substantiiv]
tühi ruum, õõnsus või süvend mingis aines, materjalis või millegi vahel

tühemik
[nimisõna, substantiiv]
tühi ruum, õõnsus või süvend mingis aines, materjalis või millegi vahel

tühermaa
[nimisõna, substantiiv]
1. väheväärtuslik ja kasutamata, tühi, lage maa

2. väheväärtuslik ja kasutamata maa

3. kõnnumaa, jäätmaa

tühi
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte millegagi täidetud, mitte midagi sisaldav

2. selline, kus pole (enam) midagi või kedagi sees

tühiasi
[nimisõna, substantiiv]
1. tühine, tähtsusetu asi või asjaolu

2. tühine, ebaoluline asi v asjaolu

tühijooks
[nimisõna, substantiiv]
vooluallika töö piirolukord, kui seda vooluallikat ei kasutata

tühijutt
[nimisõna, substantiiv]
alusetu või sisutühi jutt

tühik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, mis on (millestki) tühi, täitmata, kasutamata

2. lünk

tühikaal
[nimisõna, substantiiv]
kaal tühjalt (ilma koormata)

tühikargamine
[nimisõna, substantiiv]
(ebatõsise, ebatõhusa vms tühise tegevuse kohta)

tühikuklahv
[nimisõna, substantiiv]
pikk klahv klaviatuuril, millele vajutamine tekitab tühiku

tühikäik
[nimisõna, substantiiv]
masina või selle põhiosa liikumise faas, mille vältel ta ei tee ettenähtud tööd

tühikäsk
[nimisõna, substantiiv]
arvutikeele käsk, mis ei soorita ühtki tegevust

tühilüps
[nimisõna, substantiiv]
masinlüps olukorras, kus piima ei tule

tühimass
[nimisõna, substantiiv]
juhi, sõitjate ja veoseta sõiduki mass, mille on määranud sõiduki valmistaja

tühimik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kust miski puudub, on vahele jäänud või jäetud, ununenud vms

2. puudus, puudujääk

3. koht, kus miski puudub

tühine
[omadussõna, adjektiiv]
1. tähtsuselt ebaoluline, suurema mõju, kaalukuse või ulatuseta

2. tähtsusetu, ebaoluline

tühipaljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tühine, tähtsusetu

2. pelk

tühisool
[nimisõna, substantiiv]
peensoole keskmine osa

tühistama
[tegusõna, verb]
1. dokumenti, otsust vms kehtetuks tunnistama

2. midagi olematuks tegema

3. teatama, et miski (näiteks kohtuotsus, leping, tellimus) enam ei kehti

tühistamiskultuur
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, kus eeskätt sotsiaalmeedias aset leidva aktsiooni käigus taunitakse ja häbistatakse (avalikkuses tuntud) inimest tema (väidetavalt) solvava, ahistava vms teo tõttu ja selle tulemusena kaotab inimene oma senise positsiooni ja maine

tühistuma
[tegusõna, verb]
kehtetuks muutuma

tühistus
[nimisõna, substantiiv]
1. tühistamine

2. tühistumine

tühisus
[nimisõna, substantiiv]
millegi tähtsusetu-, mõttetu-olek

tühisõit
[nimisõna, substantiiv]
kasu seisukohast asjatu sõit (nt koormata, lastita, sõitjateta sõit)

tühisõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti, teose vms kohta:) mõttelt, sisult kesine või täiesti mõtteta

tühisõnalisus
[nimisõna, substantiiv]
(teksti, teose vms kohta:) mõttelt, sisult kesine või täiesti mõtteta olek

tühi-tähi
[nimisõna, substantiiv]
miski tühine, tähtsusetu, kõrvaline vms

tühja
[määrsõna, adverb]
ilmaasjata, tähtsuseta asja pärast

tühjagi
[määrsõna, adverb]
mitte midagi, mitte sugugi, üldse mitte

tühjalt
[määrsõna, adverb]
1. ilma tulemuse või tagajärjeta, kasu või tulu toomata

2. põhjuseta, mittevajalikul moel

tühjaläinud
[omadussõna, adjektiiv]
nurjunud, ebaõnnestunud, luhtunud

tühjasõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
(teksti, teose vms kohta:) mõttelt, sisult kesine või täiesti mõtteta

tühjasõnalisus
[nimisõna, substantiiv]
(teksti, teose vms kohta:) mõttelt, sisult kesine või täiesti mõtteta olek

tühjavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest vähene või üsna ilma milletagi, üsna tühi

2. üsna tühi, tühjapoolne

tühjendama
[tegusõna, verb]
1. ruumi, anumat vms oma sisust tühjaks tegema

2. midagi tühjaks jooma või sööma

tühjendi
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil midagi tühjendatakse

tühjendus
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumi, anuma vms oma sisust tühjaks tegemine, millegi tühjendamine

2. tühjendamine

tühjendusmüük
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba soodushindadega müük (nt äri, kaupluse või lao likvideerimisel, enne remonti)

2. soodushindadega müük

tühjenema
[tegusõna, verb]
1. ruumi, anumat vms oma sisust tühjaks minema

2. inimestest tühjaks minema

3. tühjaks minema

tühjuma
[tegusõna, verb]
1. tühjaks saama, tühjaks minema

2. tühjaks saama v minema

tühjus
[nimisõna, substantiiv]
1. (ruumi, anuma vms) tühiolemine

2. lõputus, otsatus, eimiski

tühjusetunne
[nimisõna, substantiiv]
(millegi või kellegi puudusest sugeneva negatiivse tunde kohta)

tühjustunne
[nimisõna, substantiiv]
(millegi või kellegi puudusest sugeneva negatiivse tunde kohta)

tühm
[omadussõna, adjektiiv]
1. taibukuseta, rumal

2. juhm, taipamatu, rumal

tükati
[määrsõna, adverb]
1. (juhuslikult) mõnes kohas, mitte igal pool

2. mitte igal pool, vaid mõnes kohas

3. siin ja seal

tükatine
[omadussõna, adjektiiv]
tükati esinev v aset leidev

tükeldama
[tegusõna, verb]
lõigates, raiudes, saagides vms midagi tükkideks tegema

tükeldatult
[määrsõna, adverb]
tükeldatud kujul, tükeldatuna

tükeldatus
[nimisõna, substantiiv]
osadeks eraldatus, tükeldatud olek

tükelduma
[tegusõna, verb]
1. tükkideks minema

2. jaotuma

tüki
[määrsõna, adverb]
palju, märksa, tunduvalt

tükihind
[nimisõna, substantiiv]
tükiviisi müüdava kauba hind

tükihinne
[nimisõna, substantiiv]
ühe toodanguühiku valmistamise või ühe tööoperatsiooni sooritamise eest makstav tasu

tükikaup
[nimisõna, substantiiv]
tükiviisi müüdav või ostetav kaup

tükikaupa
[määrsõna, adverb]
(üksikute) osadena, osade kaupa, üks osa korraga

tükike
[nimisõna, substantiiv]
väike osa millestki

tükikene
[nimisõna, substantiiv]
väike osa millestki

tükiline
[omadussõna, adjektiiv]
tükkidena esinev, tükke sisaldav

tükilisus
[nimisõna, substantiiv]
tükkidena esinemine, tükke sisaldav olek

tükimees
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb vempe, üleannetusi, koerusi

tükipalk
[nimisõna, substantiiv]
tükihinde ja tooteühikute arvu alusel määratav palk

tükis
mingis suhtes

tükitöö
[nimisõna, substantiiv]
töö, mille eest makstav tasu sõltub valmistatud, töödeldud vms ühikute hulgast

tükitööhinne
[nimisõna, substantiiv]
ühe toodanguühiku valmistamise või ühe tööoperatsiooni sooritamise eest makstav tasu

tükitööline
[nimisõna, substantiiv]
tükitööd tegev, tükipalka saav tööline

tükitööpalk
[nimisõna, substantiiv]
tükihinde ja tooteühikute arvu alusel määratav palk

tükitöötasu
[nimisõna, substantiiv]
tükihinde ja tooteühikute arvu alusel määratav palk

tükiviisi
[määrsõna, adverb]
1. üks korraga, iga osa, üksus eraldi

2. ühekaupa

tükk
[nimisõna, substantiiv]
1. eraldatud või eraldi osa tervikust, millegi küljest

2. osa tervikust

3. tihe kogum mingit ainet

tükkhaaval
[määrsõna, adverb]
(üksikute) osadena, osade kaupa, üks osa korraga

tükki
[määrsõna, adverb]
tükke, kämpe sisaldavaks, tükiliseks

tükkima
[tegusõna, verb]
1. visalt, vägisi kuhugi minna, midagi teha või kellekski saada püüdma

2. tahtma midagi teha või kuhugi minna

3. vastu kellegi tahtmist minna, teha v kellekski saada püüdma, kippuma, tükkima

4. kellegi juurde, sõbraks, külla

Ühendtegusõnad: esile tükkima, esile tükkima, ligi tükkima, ligi tükkima, peale tükkima, peale tükkima, sisse tükkimasisse tükkima

tükkis
[postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
millegagi või kellegagi koos

tükkis
[omadussõna, adjektiiv]
tükkidena esinev, tükke sisaldav

tükk-kaup
[nimisõna, substantiiv]
tükiviisi müüdav või ostetav kaup

tükksuhkur
[nimisõna, substantiiv]
korrapärase kujuga tükkides suhkur, mis saadakse niiske suhkru kokkupressimisel või kleepimisel siirupi abil

tükkturvas
[nimisõna, substantiiv]
tükkideks, pätsideks lõigatud või vormitud (kütte)turvas

tükk-tükilt
[määrsõna, adverb]
(üksikute) osadena, osade kaupa, üks osa korraga

tüklik
[omadussõna, adjektiiv]
tükkidena esinev, tükke sisaldav

tülbistama
[tegusõna, verb]
tülpima panema, tülbiks tegema

tülbitama
[tegusõna, verb]
tülpima panema, tülbiks tegema

tülgas
[omadussõna, adjektiiv]
äärmiselt vastik, jälk

tülgastama
[tegusõna, verb]
1. suurt vastikust, jälkustunnet tekitama

2. vastik olema

tülgastav
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurt vastikust, jälkustunnet põhjustav, väga vastik

2. väga vastik

tülgastavalt
[määrsõna, adverb]
1. eemaletõukavalt, vastumeelsust või vastikust tekitavalt

2. vastikult

tülgastuma
[tegusõna, verb]
tülgastustunnet saama, tülpima

tülgastus
[nimisõna, substantiiv]
1. sügav vastikustunne, jälkustunne

2. vastikus, jälkus

tüli
[nimisõna, substantiiv]
1. sõbralike suhete katkemine või katkestamine hrl oma pahameelt (sõnaliselt) väljendades, tülitsemine

2. vihane vaidlus

3. riid, tülitsemine

4. vihane vaidlus, tülitsemine

tülialune
[omadussõna, adjektiiv]
tüli põhjuseks olev

tüliasi
[nimisõna, substantiiv]
tüli tekitav asjaolu või probleem

tülikas
[omadussõna, adjektiiv]
ebamugavust, vaeva põhjustav, häiriv, segav

tülikus
[nimisõna, substantiiv]
ebamugavust, vaeva põhjustav olek, häirimine, segamine

tüliküsimus
[nimisõna, substantiiv]
tüli tekitav asjaolu või probleem

tülin
[nimisõna, substantiiv]
1. ebameeldivusi, vaeva, kannatusi põhjustav olek

2. vaev, raskus

tülinorija
[nimisõna, substantiiv]
riiakas ja tüli algatav inimene

tülitama
[tegusõna, verb]
1. kedagi (oma pöördumisega) segama või häirima, kellelegi (oma sekkumisega) tüli tegema

2. häirima, segama

3. tüli tegema

tülitsema
[tegusõna, verb]
1. eriarvamuste, lahkhelide tõttu üksteisega vihaselt, pahandades rääkima

2. vihaselt vaidlema, tülis olema

tüliõun
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mille pärast tülitsetakse, tüli põhjus

2. tüli põhjus

tülka
[nimisõna, substantiiv]
Mustas, Aasovi ja Kaspia meres elutsev väike kala

tülkama
[tegusõna, verb]
1. millegi või kellegi vastu jälkust tundma

2. jälkusest tõrkuma

tülkus
[nimisõna, substantiiv]
jälkus, jälestus, tülgastus

tüll
[nimisõna, substantiiv]
1. võrgutaoline, korrapäraste aukudega õrn riie (nt loorideks ja kübarakaunistusteks ning tikkimistööks)

2. võrgutaoline õrn riie

tüll
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pruun-valge lind

2. kurvitsaline

tülp
[omadussõna, adjektiiv]
tönts, tuim, tülpinud, väsinud

tülpima
[tegusõna, verb]
millestki sügavalt tüdima

tülpimus
[nimisõna, substantiiv]
1. sügav tüdimus, tülpinud olek

2. tülpinud olek, tüdimus

tüma
[omadussõna, adjektiiv]
(pinnase kohta:) pehme, soine

tümakas
[nimisõna, substantiiv]
1. monotoonse tugeva rütmiga muusika

2. tümpsuva rütmimuusika kohta

3. tümpsuv rütmimuusika

tümastama
[tegusõna, verb]
inimest kehaliselt või vaimselt pehmeks, jõuetuks tegema, teda põrmustama

tümatama
[tegusõna, verb]
korraks, äkki kumedalt kajama, järsult kostma

tümiin
[nimisõna, substantiiv]
üks DNA koostisse kuuluvaid lämmastikaluseid

tümikas
[nimisõna, substantiiv]
tahumatu, juhm ja kangekaelne inimene

tümin
[nimisõna, substantiiv]
tumedalt kõlav, trummilööke meenutav rütmiline heli

tümisema
[tegusõna, verb]
tumedalt kõlavat, trummilööke meenutavat rütmilist heli andma

tümistama
[tegusõna, verb]
tumedalt kõlavat, trummilööke meenutavat rütmilist heli tekitama

tümitama
[tegusõna, verb]
käte, jalgade või mingi vahendiga peksma või taguma

tümm
[nimisõna, substantiiv]
1. monotoonse tugeva rütmiga muusika

2. tümpsuva rütmimuusika kohta

3. tümpsuv rütmimuusika

tümmisääsk
[nimisõna, substantiiv]
veekogude läheduses elutsev, parvena lendlev sääsk

tümool
[nimisõna, substantiiv]
tüümiani eeterlikust õlist saadav vees lahustumatu kristalne aine, mida kasutatakse nt nakkusvastase ravimina

tümpaania
[nimisõna, substantiiv]
1. eeskätt veiste haigus, mille puhul makku ja võrkmikku koguneb liigseid gaase

2. veiste haigus

tümpaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
tümpaaniale omane

tümpanaalelund
[nimisõna, substantiiv]
mõnede putukate (nt rohutirtsude, kilkide) kuulmiselund

tümpanomeeter
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniseade, millega mõõdetakse kuulmekile liikuvust ja keskkõrva rõhku

tümpanon
[nimisõna, substantiiv]
antiiktempli kolmnurkne skulptuuridega kaunistatud viiluväli

tümpanoplastika
[nimisõna, substantiiv]
kõrvaoperatsioon, mille käigus püütakse taastada kuulmekile või kuulmeluud

tümps
[nimisõna, substantiiv]
1. kukkumise, löögi, raske astumise vms tuhm heli

2. kukkumise, löögi, astumise tuhm heli

tümps
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kukkumise, löögi, raske astumise vms tuhmi heli

2. annab edasi raske astumise tuhmi heli

3. löögi heli

tümpsatus
[nimisõna, substantiiv]
1. kukkumise, löögi, raske astumise vms tuhm heli

2. kukkumise, löögi, astumise tuhm heli

tümpsima
[tegusõna, verb]
tuhmi heli tekitades astuma, kukkuma, lööma vms

tümpsuma
[tegusõna, verb]
astudes, lüües, kukkudes vms tuhmi heli kuuldavale laskma

tümpsumuusika
[nimisõna, substantiiv]
1. monotoonse tugeva rütmiga muusika

2. tümpsuva rütmimuusika kohta

3. tümpsuv rütmimuusika

tümpsutama
[tegusõna, verb]
tuhmi heli tekitades lööma

tünder
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne peamiselt puistainete mahumõõt (umbes 120–140 liitrit)

tündersepp
[nimisõna, substantiiv]
1. puunõude tegija endisajal

2. tündrite ja teiste puunõude tegija

tündrimaa
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne pinnamõõt, algselt maatükk, millele sai külvata ühe tündri vilja (umbes 0,5 ha)

2. endisaegne pinnamõõt, umbes 0,5 ha

tündrine
[omadussõna, adjektiiv]
mahutavusega üks tünder

tüng
[nimisõna, substantiiv]
1. altminek, pettasaamine

2. altvedamine

tüngakõne
[nimisõna, substantiiv]
telefonikõne, mille eesmärk on kõne vastuvõtja kulul nalja teha või teda häirida

tünjas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, looma keha või kehaosade kohta:) ümar, tüse

tünn
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kumerate külgede ja kahe põhjaga puunõu, millest üks põhi tavaliselt välja käib

2. muu sellelaadne suurem nõu

tünnakas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, looma keha või kehaosade kohta:) ümar, tüse

tünnid-tännid
[nimisõna, substantiiv]
tünnid ja (igasugused) muud anumad

tünniheeringas
[nimisõna, substantiiv]
tünni soolatud heeringas

tünnikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult tünni meenutav

tünnilaud
[nimisõna, substantiiv]
tünnide valmistamiseks kasutatav laud

tünnipomm
[nimisõna, substantiiv]
algeline juhitamatu lõhkeseadeldis, mida kopteritest sihtmärgi pihta heidetakse

tünnisaun
[nimisõna, substantiiv]
(kummuli) tünni kujuga saun, milles võivad olla nii ees-, pesu- ja leiliruum kui ka üksnes viimane neist

tünnisõit
[nimisõna, substantiiv]
mootorratta-vigursõit püstseintega tünjal areenil

tünnitäis
[nimisõna, substantiiv]
tünni täitev kogus (toitu, jooki vm)

tünnivits
[nimisõna, substantiiv]
painduvast oksast või metalliribast käänatud võru tünni kooshoidmiseks

tüpaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlapiiriline, üldistatud karakter

2. selle väljakujunenud esitusviis kirjandus- või kunstiteoses

tüpiseerima
[tegusõna, verb]
1. tüüpide alusel liigitama, tüüpideks jagama

2. tüüpilisi jooni andma, tüüpi looma

3. tüüpide alusel liigitama

4. tüüpilist kuju looma

tüpo
[nimisõna, substantiiv]
trükiviga

tüpograaf
[nimisõna, substantiiv]
tüpograafia asjatundja

tüpograafia
[nimisõna, substantiiv]
1. trükiste valmistamise oskus

2. (kitsamalt:) trükimärkide kujundamise ja paigutamise kunst ja tehnika

tüpoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus tüüpidest ja tüüpideks liigitamisest

2. liigitus tüüpide järgi

tüpoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tüpoloogial põhinev, tüüpe käsitlev

2. tüüpe käsitlev

3. tüpoloogiasse kuuluv

türa
[nimisõna, substantiiv]
mehe suguti

türanlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. türannile omane, hirmuvalitsejalik, vägivaldne

2. türannile omane

türann
[nimisõna, substantiiv]
1. vägivalla ja hirmu abil valitseja, hirmuvalitseja

2. türanniseerija

türannia
[nimisõna, substantiiv]
1. vägivallale ja hirmule tuginev valitsus

2. türanniseerimine

türanniseerima
[tegusõna, verb]
1. kellegi üle võimutsema, kedagi hirmu all hoidma, kedagi türannina valitsema või kohtlema

2. türannina valitsema v kohtlema

türannosaurus
[nimisõna, substantiiv]
1. ürgajal elanud hiiglaslik, suure pea ja väikeste esijäsemetega lihatoiduline hiidsisalik, kõigi aegade suurimaid maismaakiskjaid

2. hiidsisalik

türapea
[nimisõna, substantiiv]
(sõimusõna inimese kohta)

türatron
[nimisõna, substantiiv]
tüüritav ioonseadis, mis koosneb anoodist, katoodist ning tüürvõrest

türeoidiin
[nimisõna, substantiiv]
tapaloomade kilpnäärmest valmistatud hormoonpreparaat, vees lahustumatu kollakas pulber, mida tarvitatakse kilpnäärme alatalitluse korral

türeotoksikoos
[nimisõna, substantiiv]
1. mürgistus, mida põhjustab kilpnäärmehormooni türoksiini ülemäärane teke

2. kilpnäärme liigtalitlusseisundite üldnimetus

türeotroopne
[omadussõna, adjektiiv]
kilpnäärme talitlust ergutav

türgi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
türklaste või türgi keelega seotud

türgi-tatari
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
turgi

türilane
[nimisõna, substantiiv]
1. Türi elanik

2. Türilt pärit inimene

türistor
[nimisõna, substantiiv]
1. ümberlülitusteks kasutatav neljakihiline pooljuhtseadis

2. pooljuhtseadis

türk
[nimisõna, substantiiv]
1. Türgi põhirahva liige

2. Türgi kodanik või elanik

3. Türgi päritolu inimene

türkiis
[nimisõna, substantiiv]
1. taevassinine või rohekas läbipaistmatu poolvääriskivi

2. poolvääriskivi

türkiissinine
[omadussõna, adjektiiv]
roheka varjundiga sinine

türklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Türgi põhirahva liige

2. Türgi kodanik või elanik

3. Türgi päritolu inimene

türklanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost türklane

türkmeen
[nimisõna, substantiiv]
1. Türkmenistani põhirahva liige

2. Türkmenistani kodanik või elanik

3. Türkmenistani päritolu inimene

türkmeeni
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
türkmeenide

türkoloog
[nimisõna, substantiiv]
turgi rahvaste, nende keelte, ajaloo ja kultuuri asjatundja

türkoloogia
[nimisõna, substantiiv]
turgi rahvaste keeli, ajalugu ja kultuuri uuriv teadus

türm
[nimisõna, substantiiv]
1. vangla

2. vanglakaristus

türnpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. asteldega lehtpõõsas või madal puu mustade, pruunide või punaste viljadega

2. lehtpõõsas või madal lehtpuu

türoksiin
[nimisõna, substantiiv]
1. kilpnäärme hormoon, mis sisaldab joodi

2. joodi sisaldav kilpnäärme hormoon

türosiin
[nimisõna, substantiiv]
1. peaaegu kõigis valkudes leiduv neutraalne aminohape

2. valkudes leiduv aminohape

türotoksikoos
[nimisõna, substantiiv]
1. mürgistus, mida põhjustab kilpnäärmehormooni türoksiini ülemäärane teke

2. kilpnäärme liigtalitlusseisundite üldnimetus

türp
[nimisõna, substantiiv]
ühes tükis töö-, spordi- või lasterõivas

türsos
[nimisõna, substantiiv]
luuderohuokstega või piiniakäbidega kaunistatud kepp, Dionysose ja tema kaaskonna tunnusese

tüse
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, ka looma keha või mõne kehaosa kohta:) suure ümbermõõduga, vormilt täidlane või (üsna) paks

tüsedapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha, kehaosade kohta:) laiusmõõtudelt pigem suur kui keskmine, võrdlemisi paks

2. võrdlemisi tüse

tüsedavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (keha, kehaosade kohta:) laiusmõõtudelt pigem suur kui keskmine, võrdlemisi paks

2. võrdlemisi tüse

tüsedune
[omadussõna, adjektiiv]
(mullakihi kohta:) teatava läbimõõduga, teatava paksusega

tüsedus
[nimisõna, substantiiv]
inimese keha normaalsest suurem suurus ja/või normaalsest raskem kehakaal

tüsenema
[tegusõna, verb]
1. paksemaks või jämedamaks, mõõtudelt suuremaks muutuma

2. tüsedamaks muutuma

tüsilik
[omadussõna, adjektiiv]
keerukas, komplitseeritud

tüsistama
[tegusõna, verb]
1. keerukamaks muutma, komplitseerima

2. keeruka[ma]ks muutma, komplitseerima

tüsistuma
[tegusõna, verb]
1. (hrl haiguse kohta:) tüsistuse tõttu keerukamaks muutuma, komplitseeruma

2. keeruka[ma]ks muutuma, komplitseeruma

tüsistus
[nimisõna, substantiiv]
uus haigusseisund või häire, mis kaasneb olemasoleva haigusega või raviga

tüss
[nimisõna, substantiiv]
paks, jäme kodukootud riie

tüssama
[tegusõna, verb]
petma, alt tõmbama

tütar
[nimisõna, substantiiv]
1. naisisik oma vanema(te) suhtes, otsene naissoost järglane

2. tüdruk või naine kellegi lapsena

tütarettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mille tegevust kontrollib teine ettevõte (emaettevõte)

tütarfirma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mille tegevust kontrollib teine ettevõte (emaettevõte)

tütarkromosoom
[nimisõna, substantiiv]
üks kahest raku jagunemisel lahknevast osast

tütarlaps
[nimisõna, substantiiv]
1. noor naine (kes pole veel abielus) või naissoost laps

2. (kõnetlussõnana pöördumisel (vallaliste) noorte naiste poole)

tütarlapselik
[omadussõna, adjektiiv]
tütarlapsele omane või iseloomulik

tütarlapseohtu
[omadussõna, adjektiiv]
veel peaaegu tüdrukueas, nooruke

tütarlastegümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasium, kus õpivad ainult tütarlapsed

tütarlastekool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kus õpivad ainult tütarlapsed

tütarlinn
[nimisõna, substantiiv]
suurema linna lähikonnas asuv, sellega majanduslikult tihedalt seotud väiksem linn

tütarpank
[nimisõna, substantiiv]
pank, mille tegevust kontrollib teine pank

tütarrakk
[nimisõna, substantiiv]
(areneva organismil:) raku jagunemisel tekkiv uus rakk

tütarsibul
[nimisõna, substantiiv]
sibultaimede emasibula juurde kasvav noor sibul

tütartaim
[nimisõna, substantiiv]
taime võsundil, õisikuvarrel või leheservas arenev uus taim

tütartuum
[nimisõna, substantiiv]
tütarkromosoomidest moodustuv uus rakutuum

tütarühing
[nimisõna, substantiiv]
(tütarettevõtte kohta)

tütrekene
[nimisõna, substantiiv]
kellegi naissoost laps hrl esimestes eluaastates

tütrelaps
[nimisõna, substantiiv]
tütrepoeg või tütretütar

tütrelik
[omadussõna, adjektiiv]
tütrele omane või iseloomulik

tütremees
[nimisõna, substantiiv]
tütre abikaasa

tütrepoeg
[nimisõna, substantiiv]
tütre meessoost laps

tütretirts
[nimisõna, substantiiv]
kellegi naissoost laps hrl esimestes eluaastates

tütretütar
[nimisõna, substantiiv]
tütre naissoost laps

tüvehäälik
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüvve kuuluv häälik

tüvekas
[omadussõna, adjektiiv]
tugeva, jämeda tüvega

tüvekoht
[nimisõna, substantiiv]
arvu number alates esimesest numbrist, mis erineb nullist, ja lõpetates viimase usaldatava numbriga

tüvekordus
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve kordus, nt rohe-roheline

tüvelõige
[nimisõna, substantiiv]
palgist lõigatud teatava pikkusega osa

tüvemitmus
[nimisõna, substantiiv]
vokaalmitmus, milles mitmuse tunnus ja tüvi ei ole teineteisest eraldatavad, nt maju, kurke

tüvemuutus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnatüve muutus (nt saade : saate, jõgi : jõe)

2. sõnatüve muutus (nt saade : saate, jõgi : jõe)

tüvemädanik
[nimisõna, substantiiv]
puutüve kahjustav taimehaigus

tüvend
[nimisõna, substantiiv]
juureks, varreks ja lehtedeks eristunud keha kõrgematel taimedel

tüvendtaim
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem taim, mille rakud on eristunud kudedeks ja keha liigendunud varreks, lehtedeks ja juureks

2. kõrgemal arenguastmel taim

tüvenumber
[nimisõna, substantiiv]
arvu number alates esimesest numbrist, mis erineb nullist, ja lõpetates viimase usaldatava numbriga

tüveots
[nimisõna, substantiiv]
(palgil:) tüvelt lõikamise poolne ots

tüvepikendus
[nimisõna, substantiiv]
võra keskel asetsev puu tüveosa

tüvepikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. (imetajal loomal:) pikkus ninaotsast pärakuni

2. (inimesel:) pikkus istudes, istepikkus

3. imetajal loomal: pikkus nina otsast pärakuni

4. inimesel: istepikkus

tüvepõletik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt nooremate viljapuude tüvede ja okste koort kahjustav haigus

tüves
[nimisõna, substantiiv]
1. samba, piilari või pilastri keskmine osa

2. samba keskosa

tüvesevõru
[nimisõna, substantiiv]
raidkivist või tellistest võrutaoline ehismotiiv sambal vm

tüvevaheldus
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve esinemine eri vormides erineval kujul, nt vedama : vean, vaene : vaest

tüvevariant
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnatüve kuju (nt õde ja õe)

2. sõnatüve kuju (nt õde ja õe)

tüvevokaal
[nimisõna, substantiiv]
täishäälik, millega sõna muutetüvi lõpeb (nt e sõnas suure)

tüvevähk
[nimisõna, substantiiv]
puittaimede seenhaigus

tüveõiesus
[nimisõna, substantiiv]
õite tekkimine tüvel ja jämedatel okstel

tüveõõnsus
[nimisõna, substantiiv]
tühi ruum puutüves

tüvi
[nimisõna, substantiiv]
1. puu koorega kaetud osa, mille ülemine osa haruneb oksteks

2. puu osa, mis kasvab välja maa seest ja mille küljes on oksad

3. puu peavars

tüvik
[nimisõna, substantiiv]
millegi keskne tüvelaadne osa

tüvikond
[nimisõna, substantiiv]
isik koos kõigi oma alanejate sugulastega

tüvikoonus
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) keha, mis tekib koonuse lõikamisel tema põhjaga paralleelse tasandiga

tüviksammal
[nimisõna, substantiiv]
puukujuliselt kasvav, imepisikest palmipuud meenutav pruunika varre ja okstega kollakasroheline sammal

tüviosa
[nimisõna, substantiiv]
millegi keskne tüvelaadne osa

tüvipüramiid
[nimisõna, substantiiv]
keha, mis tekib püramiidi lõikamisel tema põhjaga paralleelse tasandiga

tüvirakk
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi rakk, mis on võimeline ennast taastootma (jagunemise teel) ja mis võib muunduda erinevate kudede rakuks

2. rakk, mis on võimeline ennast taastootma

tüviroos
[nimisõna, substantiiv]
tüvelaadse varrega roosivorm, mis on saadud kibuvitsa otsa mõnd roosisorti pookides

tüvisõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna, mis koosneb ühest lihttüvest (nt vana, ela/ma)

tüvitekst
[nimisõna, substantiiv]
(kirjanduslik) tekst, mis on rahva kultuuriidentiteedi keskmeks ja mille mõjuväli laieneb kogu ühiskonnale

tüü
[nimisõna, substantiiv]
1. pärast niitmist või lõikust järele jääv kõrretüügas

2. tüve, varre, kõrre jämedam osa

3. puutüve jämedam osa

4. tüügas

5. viljavihu, viha, luua vms lõigatud ja seotud ots

6. kõrretüügas

tüüakas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, looma või mõne kehaosa kohta:) lüheldane, kuid sitke ja tugev, jässakas

tüüakus
[nimisõna, substantiiv]
1. puutüve alumise osa järsk jämenemine, üks puidurikkeid

2. puidurike

tüübel
[nimisõna, substantiiv]
1. kruvi või naela kinnitamiseks mõeldud pulgakujuline õõnes varb

2. õõnes varb, millega kinnitatakse kruvi v naela

tüübikinnitus
[nimisõna, substantiiv]
protsess, mille käigus tehakse kindlaks, kas mootorsõiduki tüüp vastab kehtestatud nõuetele

tüübing
[nimisõna, substantiiv]
metallist või raudbetoonist silindervõlvikujuline element, millest monteeritakse torukujulise allmaaehitise (tunneli või šahti) vettpidav sisevooder

tüübistik
[nimisõna, substantiiv]
tüübid kogumina

tüüfus
[nimisõna, substantiiv]
kõrge palaviku ja teadvuse tuhmumisega kulgevate nakkushaiguste koondnimetus

tüüfusebakter
[nimisõna, substantiiv]
kõhutüüfust tekitav bakter Salmonella typhi

tüüfusepisik
[nimisõna, substantiiv]
tüüfust tekitav bakter

tüügas
[nimisõna, substantiiv]
tüve, oksa või varre lõikamisel või murdumisel allesjäänud (püstine, surnud) osa

tüügaskala
[nimisõna, substantiiv]
õudnäsalik

tüügassiga
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrikas elav tüükalise pea ja hiiglaslike ülakihvadega sõraline

2. Aafrika sõraline

tüügastik
[nimisõna, substantiiv]
tüügaste kogum

tüükaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tüügastega kaetud, tüügastega iseloomustatav

2. tüügastega kaetud

tüümian
[nimisõna, substantiiv]
1. maitse- ja ravimtaimena tuntud tihe püstiste varte ja roosade, lillade või valkjate õitega aromaatne poolpõõsas, mis pärineb Vahemere maadest

2. ravim- ja maitsetaim

tüümus
[nimisõna, substantiiv]
1. rinnaõõnes asuv, suguküpsuse saabudes taandarenev elund, mille ülesandeks on kontrollida kehasiseseid kaitsereaktsioone ning toota lümfotsüüte

2. rinnaõõnes asuv elund

tüün
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl looduse, eriti veekogude kohta või ühenduses inimloomusega:) vaikne, rahulik, tasane

tüündima
[tegusõna, verb]
vaikseks jääma, vaibuma

tüüne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl looduse, eriti veekogude kohta või ühenduses inimloomusega:) vaikne, rahulik, tasane

tüüner
[nimisõna, substantiiv]
1. seade raadio- või televisioonisignaalide vastuvõtmiseks ja programmide valimiseks

2. ilma võimsusvõimendita ja valjuhäälditeta raadiovastuvõtja

3. ilma võimsusvõimendita ja valjuhääldita raadiovastuvõtja

tüünestama
[tegusõna, verb]
vaigistama, rahustama

tüünus
[nimisõna, substantiiv]
rahu ja vaikuse seisund, tasane olek

tüüp
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiste tunnuste või omaduste järgi eristatav rühm

2. millelegi iseloomulikud tunnused või (üldine) laad

3. ühiste tunnuste või omadustega rühm

4. mingile rühmale iseloomulikud tunnused

5. ühiste tunnuste v omaduste järgi eristatav rühm

6. inimrassi alajaotus

7. üldistatud kuju kirjanduses, kunstis

tüüpelamu
[nimisõna, substantiiv]
tüüpprojekti järgi ehitatud elamu

tüüpidegalerii
[nimisõna, substantiiv]
(suurema hulga erinevate inimtüüpide kohta)

tüüpiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. millelegi või kellelegi iseloomulik

2. oma loomult, laadilt, omadustelt mingit tüüpi esindav

3. harilik, sage, mitte ainukordne

4. millelegi või kellelegi iseloomulik

5. oma liigi heaks näiteks olev

6. iseloomulik, tunnuslik

7. kirjanduslikku ja kunstilist tüüpi moodustav

tüüpiliselt
[määrsõna, adverb]
1. (millelegi või kellelegi) iseloomulikult

2. tavaliselt, reeglina

tüüpisik
[nimisõna, substantiiv]
(hrl teenusearenduses:) väljamõeldud isik, kes esindab teenuse või toote tüüpilist kasutajat

tüüpkond
[nimisõna, substantiiv]
1. sarnaselt käänduvate või pöörduvate sõnade rühm, käändkond või pöördkond

2. käändkond, pöördkond

tüüpkorter
[nimisõna, substantiiv]
tüüpprojekti järgi ehitatud korter

tüüpkuju
[nimisõna, substantiiv]
üldistatud kuju (nt kirjanduses, kunstis, teatava omaduse poolest), tüüpiline karakter

tüüpleping
[nimisõna, substantiiv]
tüüptingimusi sisaldav leping

tüüpne
[omadussõna, adjektiiv]
tüübile tunnuslik, mingisse tüüpi kuuluv, seda esindav

tüüpnäide
[nimisõna, substantiiv]
iseloomulik, mingit tüüpi esindav, tüüpiline näide

tüüpprojekt
[nimisõna, substantiiv]
samalaadsete ehitiste püstitamiseks korduvalt kasutatav projekt

tüüppõhikiri
[nimisõna, substantiiv]
ühtne, aluseks olev põhikiri

tüüpsõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna käänamisel või pööramisel eeskujuks olev sõna

tüüptingimus
[nimisõna, substantiiv]
hrl lepingus esitatav tüüpiline (nõutud, seatud) asjaolu, mis millekski vajalik on

tüüpvastus
[nimisõna, substantiiv]
iseloomulik, tüüpiline vastus

tüüpviga
[nimisõna, substantiiv]
iseloomulik, sage, tüüpiline viga

tüüpvorm
[nimisõna, substantiiv]
teatavale tüübile vastav, tüüpne, tavaline vorm

tüüpõld
[nimisõna, substantiiv]
kõrrepõld

tüür
[nimisõna, substantiiv]
seade veesõiduki kursil hoidmiseks ja kursi muutmiseks

tüürima
[tegusõna, verb]
veesõiduki (vm sõiduvahendi) liikumisele suunda andma, seda juhtima

tüürimees
[nimisõna, substantiiv]
eriharidusega laevajuht, kes vastutab ohutu meresõidu eest, kapteni abi

tüüripinn
[nimisõna, substantiiv]
1. rooliteljega jäigalt ühendatud hoob laevarooli pööramiseks

2. seade paadi juhtimiseks

tüüripuu
[nimisõna, substantiiv]
1. rooliteljega jäigalt ühendatud hoob laevarooli pööramiseks

2. seade paadi juhtimiseks

tüüriratas
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva (vm sõiduvahendi) rooliratas

2. laeva rooliratas

tüürman
[nimisõna, substantiiv]
eriharidusega laevajuht, kes vastutab ohutu meresõidu eest, kapteni abi

tüürpind
[nimisõna, substantiiv]
liigutatav pind lennuki tiiva tagaservas või sabas, mis toimib juhtimisseadmena (tüürina)

tüürpoord
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva parempoolne parras ahtrist vaadatuna

2. paremparras, parempoord

tüürsulg
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu keha sabaosale kinnituv suur pikk kattesulg

2. suur pikk sulg linnu sabas

tüütama
[tegusõna, verb]
1. tüdimust tekitama

2. kedagi vaevama, häirima, tülitama

3. vaevama, häirima, tülitama

Ühendtegusõnad: ära tüütamaära tüütama

tüütavalt
[määrsõna, adverb]
tüdimust või häiritud olekut tekitavalt

tüütu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes või mis kedagi häirib, vaevab, tüütab, tüdimust tekitav

2. häiriv, ärritav

3. tüütav, tüdimust tekitav, häiriv

tüütult
[määrsõna, adverb]
tüdimust või häiritud olekut tekitavalt

tüütus
[nimisõna, substantiiv]
millestki või kellestki küllalt saamisest, himu kadumisest sugenev tunne, tüdinud olek

u
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

u
1. mitte päris täpselt, enam-vähem, ligilähedaselt

2. mitte päris täpselt, ligikaudu, enam-vähem

u
aatomite jt mikroosakeste massi mõõtühik (1/12 süsiniku isotoobi 12C aatomi massist)

uba
[nimisõna, substantiiv]
1. ovaalseid või neerukujulisi seemneid sisaldavate kaunviljade ja liblika tiibu meenutavate õitega rohttaim, Eestis põld- või aeduba

2. taim, mis kasvatab pikki vilju, mille sees on suured lamedad seemned

ubailves
[nimisõna, substantiiv]
tähnilise karvkattega ilves

ubajas
[omadussõna, adjektiiv]
1. oakujuline

2. uba meenutav, oa kujuga

ubaleht
[nimisõna, substantiiv]
1. märgades kohtades kasvasv õrnade punakasvalgete õitega rohttaim

2. taim

ubamaak
[nimisõna, substantiiv]
oasuurustest moodustistest koosnev maak

ubapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaste, valgete või punaste õitega madal lehtpõõsas

2. lehtpõõsas

ubarohi
[nimisõna, substantiiv]
1. piparrohu rahvapärane nimetus

2. maitsetaim aed-piprarohi

uberik
[nimisõna, substantiiv]
väike, kitsas ja (seetõttu) vilets maja

ubikinoon
[nimisõna, substantiiv]
koensüüm Q10, mis toimib organismis antioksüdandina ja osaleb raku energia tootmise protsessis

ubikvist
[nimisõna, substantiiv]
paljude erisuguste kasvukohtade või elupaikadega kohastunud taime- või loomaliik (nt võilill, rändrott)

ubima
[tegusõna, verb]
1. pingutades tõstma, ülespoole sikutama

2. pingutades (ülespoole) liikuma

ubin
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukese kesta ja mahlaka viljalihaga hrl kerajas õunapuu vili

2. kõva ümmargune puuvili, mis on harilikult pealt roheline või punane ja seest valge

ubinhein
[nimisõna, substantiiv]
Eestis laialt levinud, ka ravimtaimena kasutatav rohttaim, lõhnav kummel

ubrik
[nimisõna, substantiiv]
väike, kitsas ja (seetõttu) vilets maja

udar
[nimisõna, substantiiv]
mäletsejaliste ning hobuslaste, nt lehma, hobuse, kaameli piimanäärmete kogum

udarapool
[nimisõna, substantiiv]
üksikule piimanäärmele vastav udara osa nt kitsel, utel ja märal

udarapõletik
[nimisõna, substantiiv]
(udaraga loomadel, eeskätt lehmadel:) piimanäärmete põletik

udaraveen
[nimisõna, substantiiv]
udarast rinna poole suunduv kõhualune veresoon, mille jämeduse põhjal saab otsustada lehma piimaanni üle

udaraveerand
[nimisõna, substantiiv]
üksikule piimanäärmele vastav udara osa nt lehmal

udarmüts
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kolme sopiga naistemüts Lääne-Eestis

ude
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike peen hele karv inimese või looma nahal

2. lühike peen karv

udehe
[nimisõna, substantiiv]
ühe Kaug-Ida rahva liige Sihhote-Alini mägede taigaaladel Habarovski krais ja Primorje krai põhjaosas

udejas
[omadussõna, adjektiiv]
1. udemetega kaetud

2. udemetest koosnev

udekarv
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike peen hele karv inimese või looma nahal

2. lühike peen karv

udell
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni aastani 1917 tsaariperekonnale kuulunud maa ja kinnisvara

2. feodaalse killustumuse ajal Vene vürsti maavaldusest tema perekonna liikmele eraldatud osa

udellimaa
[nimisõna, substantiiv]
maa, mis kuulus Vene tsaariperekonnale (kuni aastani 1917)

udellitalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
talupoeg, kes töötas Vene tsaariperekonnale kuulunud maal (kuni aastani 1917)

udemeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. udemetega kaetud

2. udemetest koosnev

udendama
[tegusõna, verb]
tibama, udutama

udi
[nimisõna, substantiiv]
1. latt, ritv

2. ritv, latt

udima
[tegusõna, verb]
1. kaikaga, vitsaga vms lööma

2. torkima, togima

udjakas
[nimisõna, substantiiv]
1. vits või vemmal

2. vits

3. vemmal

udjama
[tegusõna, verb]
1. kaikaga, vitsaga vms lööma

2. torkima, togima

udmurdi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
udmurdi

udmurditar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost udmurt

udmurt
[nimisõna, substantiiv]
ühe soome-ugri rahva liige Vjatka ja Kaama jõe vahelisel alal

udon-nuudlid
[nimisõna, substantiiv]
jaapanipärased paksud nätsked nisujahunuudlid

udras
[nimisõna, substantiiv]
mageveekogude kaldaalade pruunikarvaline, pika lapiku saba ja ujulestadega loom

udu
[nimisõna, substantiiv]
1. veepiisakeste või jääkristallide või nende mõlema kogum Maa vm pinna kohal

2. maapinna kohale tekkiv õhuke pilv, millest on raske läbi näha

uduhall
[omadussõna, adjektiiv]
1. udust hall ja niiske

2. hall nagu udu

uduhämu
[nimisõna, substantiiv]
(kerge udu kohta)

uduhämune
[omadussõna, adjektiiv]
1. udune või ähmane, ebateravate piirjoontega

2. udune

udujas
[omadussõna, adjektiiv]
udu meenutav

udujoom
[nimisõna, substantiiv]
udust moodustunud triip

udujutt
[nimisõna, substantiiv]
keerutav, vassiv, segane jutt

udukaar
[nimisõna, substantiiv]
vikerkaare liik, mis tekib, kui päike paistab läbi udukihi vaatleja selja tagant

udukangas
[nimisõna, substantiiv]
(poeetiliselt udu kohta)

udukarv
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike peen hele karv inimese või looma nahal

2. lühike peen karv

udukell
[nimisõna, substantiiv]
kell, mida märguandmiseks helistatakse udu korral

udukerge
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt, uduna kerge

udukogu
[nimisõna, substantiiv]
taevalaotusel udulaiguna paistev moodustis

udulaam
[nimisõna, substantiiv]
(tiheda, paksu udu kohta)

udulatern
[nimisõna, substantiiv]
1. valgust hajutav latern sõiduki eesosas, mida kasutatakse udus ja tugevas sajus sõites

2. sõidukil

udulehtrik
[nimisõna, substantiiv]
1. hilissügisene hallpruun seen, mille kumerat kübarat katab valge vatjas kirme

2. seen

udulinik
[nimisõna, substantiiv]
(udu kohta)

uduloor
[nimisõna, substantiiv]
(kerge udu kohta)

udumets
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas troopiline mets, mis kasvab pilvepiirist kõrgemal ja kus suhteline õhuniiskus on enamiku ajast 100% (nt Lõuna- ja Kesk-Ameerikas)

udumüür
[nimisõna, substantiiv]
1. (tiheda läbipaistmatu udu kohta)

2. tihe läbipaistmatu udu

udune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (seoses ilmaga:) selline, kus esineb ilmastikunähtusena udu

2. selline, kus esineb udu

udunema
[tegusõna, verb]
uduseks, ebaselgeks, ähmaseks minema

udupank
[nimisõna, substantiiv]
(massiivne) udupilv

udupasun
[nimisõna, substantiiv]
lehtritaolise toruga vahend helisignaalide andmiseks udu või halva nähtavuse korral ohutu meresõidu tagamiseks

udupea
[nimisõna, substantiiv]
hajameelne, unustav või juhmivõitu inimene

udupeen
[omadussõna, adjektiiv]
(sademete kohta:) väga peenikestest osakestest koosnev

udupehme
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt pehme

udupiim
[nimisõna, substantiiv]
paks piimjas udu

udupiisk
[nimisõna, substantiiv]
väga väiksese läbimõõduga, udu moodustav veepiisk

udupilt
[nimisõna, substantiiv]
ähmane, hajusate piirjoontega kujutis (nt televiisoriekraanil) või selline foto

udupilv
[nimisõna, substantiiv]
1. pilvena hõljuv udu

2. udujas pilv

udusein
[nimisõna, substantiiv]
1. (tiheda läbipaistmatu udu kohta)

2. tihe läbipaistmatu udu

uduselt
[määrsõna, adverb]
seoses ilmaga

udusignaal
[nimisõna, substantiiv]
halva nähtavuse korral ohutu meresõidu tagamiseks antav helisignaal

udusireen
[nimisõna, substantiiv]
sireen, mille helisignaale kasutatakse udu või halva nähtavuse korral ohutu meresõidu tagamiseks

udusomp
[nimisõna, substantiiv]
paks udu, hämune-olek

udusond
[nimisõna, substantiiv]
paks udu, hämune-olek

udustama
[tegusõna, verb]
1. ähmaseks, hajusaks, ebaselgeks tegema

2. uduseks, ähmaseks tegema

udusti
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeliku väga peeneks pihustamise vahend

2. vedeliku udustamise vahend

udustuma
[tegusõna, verb]
ähmastuma, hajusaks minema

udusulestik
[nimisõna, substantiiv]
linnu udusuled

udusulg
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pehme linnusulg

2. hulgana

udusulgne
[omadussõna, adjektiiv]
udusulgedest tehtud

udusuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. udusulgedega kaetud

2. udusulgedega kaetud

udusulis
[omadussõna, adjektiiv]
(linnupoja kohta:) udusulgedega kaetud

udusus
[nimisõna, substantiiv]
udune-olek

udutama
[tegusõna, verb]
1. (ilmaga ühenduses:) uduvihma sadama

2. udune olema

udutaoline
[omadussõna, adjektiiv]
udu meenutav

udutort
[nimisõna, substantiiv]
väike säbrus udupilv

udutsema
[tegusõna, verb]
udune olema

udutulelatern
[nimisõna, substantiiv]
1. valgust hajutav latern sõiduki eesosas, mida kasutatakse udus ja tugevas sajus sõites

2. sõidukil

udutuli
[nimisõna, substantiiv]
1. udu, lume- või vihamsaju korral sõiduki ees teed valgustav tuli

2. selle allikas, udutulelatern

udu-umbe
[määrsõna, adverb]
1. umbropsu

2. asjata, niisama

3. arutult

uduumbe
[määrsõna, adverb]
väga palju

udu-uus
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti uus

uduvaip
[nimisõna, substantiiv]
(tiheda udu kohta)

uduvihm
[nimisõna, substantiiv]
1. väga väikestest piiskadest koosnev vihm

2. peenike vihm

uduviir
[nimisõna, substantiiv]
udust moodustunud triip

uduviirg
[nimisõna, substantiiv]
udust moodustunud triip

uduvikerkaar
[nimisõna, substantiiv]
vikerkaare liik, mis tekib, kui päike paistab läbi udukihi vaatleja selja tagant

uduvill
[nimisõna, substantiiv]
looma villkatte alumine peenekiuline osa

uduvine
[nimisõna, substantiiv]
(kerge udu kohta)

uduvööt
[nimisõna, substantiiv]
udust moodustunud triip

uduähmane
[omadussõna, adjektiiv]
1. udune või ähmane, ebateravate piirjoontega

2. udune

uelsi
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
uelslaste, kõmri

uelslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Walesi elanik

2. Walesi päritolu inimene

ufo
[nimisõna, substantiiv]
1. taeva või maa taustal esinev raskesti tõlgendatav valgusilming või ese, tundmatu lendav objekt

2. oletatav Maa-välisest tsivilisatsioonist siia saabunud lennumasin

ufogrill
[nimisõna, substantiiv]
kuplikujulise kaanega grill

ufolane
[nimisõna, substantiiv]
oletatav Maa-välisest tsivilisatsioonist pärit ufoga sõitja

ufoloog
[nimisõna, substantiiv]
ufode kohta andmete koguja ja nende uurija

ufoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. ufode kohta andmete kogumine ja nende uurimine

2. ufouurimine

ufonaut
[nimisõna, substantiiv]
oletatav Maa-välisest tsivilisatsioonist pärit ufoga sõitja

ufouurija
[nimisõna, substantiiv]
ufode kohta andmete koguja ja nende uurija

ugalane
[nimisõna, substantiiv]
Ugandi muinasmaakonna elanik

ugandalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Uganda kodanik või elanik

2. Uganda päritolu inimene

ugandlane
[nimisõna, substantiiv]
Ugandi muinasmaakonna elanik

ugri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. handi, mansi ja ungari keelt sisaldava keelerühmaga seotud

2. ugrilaste

ugri
[nimisõna, substantiiv]
(soomeugrilase kohta)

ugrilane
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnd ugri keelt kõneleva rahva liige (hant, mansi, ungarlane)

2. ugri keelt kõneleva rahva liige

ugri-mugri
[nimisõna, substantiiv]
(soomeugrilase kohta)

ugri-mugri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
soomeugrilastesse puutuv, neile omane, soome-ugri juurtega, soomeugriline

uh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab üllatust, imetlust, kergendust, võõristust, meelepaha vm

uha
[nimisõna, substantiiv]
rutt, hoog

uhal
[postpositsioon, tagasõna]
kellegi või millegi mõjul, tõukel

uhama
[tegusõna, verb]
1. rohke veega loputama, üle valama, pesema

2. kallama

uhang
[nimisõna, substantiiv]
(poeetilisemas stiilis:) äkiline ja mööduv uhamine

uhe
[nimisõna, substantiiv]
veest kantud aineosake, uhtunud aine

uhet
[nimisõna, substantiiv]
veega kohale kantud pinnakate

uhetjoom
[nimisõna, substantiiv]
piklik settekuhjatis jões

uhh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab üllatust, imetlust, kergendust, võõristust, meelepaha vm

uhhaa
[nimisõna, substantiiv]
1. selge puljongiga kalasupp

2. selge kalasupp, uhka

uhhuu
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab mingit tunnet, nt rõõmu

uhhuu
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi või millegi ebateaduslikuks või muidu kahtlaseks peetava kohta, hrl seoses mitmesuguste para- ja alternatiivõpetustega)

uhhuutama
[tegusõna, verb]
1. korduvalt "uhuu" tegema (hrl öökulli kohta)

2. öökulli huikamise v seda imiteeriva häälitsuse kohta

uhilammas
[nimisõna, substantiiv]
emalammas

uhisema
[tegusõna, verb]
1. tugeva õhuvoolu või põlemise tekitatud heli andma või tekitama

2. sellist heli tekitades kiiresti lendama, liikuma

3. vuhinat andma v tekitama

uhiuus
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti uus

uhjutama
[tegusõna, verb]
vehkima, viibutama

uhk
[nimisõna, substantiiv]
(poeetilisemas stiilis:) millegi uhkamine, hoovus, voog

uhkallikas
[nimisõna, substantiiv]
allikas, milles vesi alt üles uhkab

uhkama
[tegusõna, verb]
1. hooga või lainetena liikuma

2. (õhu vm liikumisega ühenduses:) endast välja andma, üles või välja ajama, hooti või lainetena levitama

uhke
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma väärtust tundev (ja seda tunda andev), väärikas ja iseteadev

2. endast (liiga) palju pidav, ennast teistest paremaks pidav

3. selline, kes tunneb iseenda väärtust

uhkeldaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes püüab teiste tähelepanu ja imetlust, püüdes uhkena silma paista

uhkeldama
[tegusõna, verb]
teiste tähelepanu ja imetlust äratada püüdma millegagi, mille üle uhkust tuntakse

uhkelt
[määrsõna, adverb]
1. millegi üle uhkust tundes

2. suureliselt, tähtsalt

uhkesti
[määrsõna, adverb]
(eseme, riietuse, sündmuse vms kohta:) toredasti, kaunilt, suursuguselt

uhkevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. üsna oma väärtust tundev (ja seda tunda andev)

2. natuke endast (liiga) palju pidav

uhkus
[nimisõna, substantiiv]
1. kordaminekutest, saavutustest vms tulenev uhkustunne

2. väärikus, iseteadvus, endast (liiga) palju pidamine

3. see, kui sa tunned iseenda, oma saavutuste, endaga seotud inimeste või asjade väärtust, tähtsust

uhkusasi
[nimisõna, substantiiv]
1. luksusese

2. miski, mille üle ollakse uhke

3. toreduseasi

uhkuseasi
[nimisõna, substantiiv]
1. luksusese

2. miski, mille üle ollakse uhke

3. toreduseasi

uhkusenoot
[nimisõna, substantiiv]
uhkusevarjund

uhkusetunne
[nimisõna, substantiiv]
kordaminekutest, saavutustest, kellegi või millegi väärtuse äratundmisest vms sugenev hea tunne

uhkustaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes tunneb millegi üle uhkust ja näitab seda välja

uhkustama
[tegusõna, verb]
1. millegi üle uhkust tundma ja seda avaldama või näitama

2. uhkeldama

uhkustunne
[nimisõna, substantiiv]
kordaminekutest, saavutustest, kellegi või millegi väärtuse äratundmisest vms sugenev hea tunne

uhkvesi
[nimisõna, substantiiv]
hrl lume sulamisest tekkiv vesi

uhkvool
[nimisõna, substantiiv]
rannikulähedase mere süvakihtidest pärineva külma vee tõus pinnakihtidesse

uhm
[nimisõna, substantiiv]
väljakutsuv või julge hoiak, trots

uhmama
[tegusõna, verb]
voogama, hoovama, uhkama

uhmer
[nimisõna, substantiiv]
1. paksuseinaline nõu, mille sees uhmrinuiaga purustatakse, peenestatakse või segatakse mitmesuguseid aineid

2. mingi aine peenekstampimise nõu

uhmerdama
[tegusõna, verb]
1. uhmris peeneks tampima või segama

2. uhmris peeneks tampima

3. mõnda hulka

uhmrinui
[nimisõna, substantiiv]
1. nui, mille abil uhmris midagi purustatakse, peenestatakse või segatakse

2. nui, mille abil uhmris midagi peenestatakse v segatakse

uhtaine
[nimisõna, substantiiv]
hrl pinnasest vette jõudnud aineosakesed (nt kivimite osad, organismide jäänused), mis liiguvad voolava vee toimel

uhtejoom
[nimisõna, substantiiv]
piklik settekuhjatis jões

uhteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. jõesetetest tekkinud või pärinev

2. jõesetetega seotud

uhtevesi
[nimisõna, substantiiv]
1. uhtmiseks kasutatav vesi

2. uhtmiseks kasutatav vesi

uhtkuhik
[nimisõna, substantiiv]
hrl nõlva jalamil väljakantud setteist koosnev koonusetaoline kuhi hrl väikese jõe või uhtoru suudmes

uhtlamm
[nimisõna, substantiiv]
1. suurvee poolt üleujutatav osa jõeorust

2. üleujutatav orupõhi

uhtliiv
[nimisõna, substantiiv]
jõesetetest pärinev, voolava vee toimel ladestunud liiv, alluviaalne liiv

uhtma
[tegusõna, verb]
1. rohke veega loputama, üle valama, pesema

2. kallama

Ühendtegusõnad: alla uhtma, alla uhtma, välja uhtma, välja uhtma, üle uhtmaüle uhtma

uhtmaa
[nimisõna, substantiiv]
veega kohale kantud pinnakate

uhtmadalik
[nimisõna, substantiiv]
jõe või jõgede poolt kaasa toodud setetest moodustunud madalik

uhtorg
[nimisõna, substantiiv]
ajutise vooluvee uuristatud org

uhtsavi
[nimisõna, substantiiv]
uhteline, pärast jääaega settinud savi

uhtsete
[nimisõna, substantiiv]
vooluvee toimel jõeorgudes kuhjunud, uhteline sete

uhtuma
[tegusõna, verb]
hrl vee jõul liikvele ajama, paigast ära, eemale või kuhugi kandma

Ühendtegusõnad: välja uhtuma, välja uhtuma, üle uhtumaüle uhtuma

uhtuma
[tegusõna, verb]
kuskile ajuma, veest aetuna, kantuna kuskile liikuma

Ühendtegusõnad: välja uhtuma, välja uhtuma, üle uhtumaüle uhtuma

uhutud
[omadussõna, adjektiiv]
(riidekanga kohta:) vees või aurus vanutatud

uhuu
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. kutsuv hüüatus (ka kedagi otsides)

2. kutsuv hüüe

uhuu
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi või millegi ebateaduslikuks või muidu kahtlaseks peetava kohta, hrl seoses mitmesuguste para- ja alternatiivõpetustega)

uhuutama
[tegusõna, verb]
1. korduvalt "uhuu" tegema (hrl öökulli kohta)

2. öökulli huikamise v seda imiteeriva häälitsuse kohta

ui
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab ehmatust, meelepaha, imestust, üllatust vms

ui
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline süstikukujuline nõel võrkude, vaipade, vööde vm kudumiseks

ui-ai
[määrsõna, adverb]
segamini, pilla-palla, liga-loga

uibu
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete või roosade õite ja ümarate mahlaste viljadega puu

2. puu, mille küljes kasvavad õunad

uibuaed
[nimisõna, substantiiv]
õunaaed

uibulehelised
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond põhjaparasvöötmes ja külmemail aladel kasvavaid rohttaimi

2. sugukond rohttaimi

uibuleht
[nimisõna, substantiiv]
1. metsa all kasvav väike valgete või roosakate lõhnavate õitega rohttaim

2. rohttaim

uid
[nimisõna, substantiiv]
äkki pähe tulnud, juhuslik mõte

uidang
[nimisõna, substantiiv]
uitamine, sihitu jalutuskäik

uig
[nimisõna, substantiiv]
Lääne-Eesti ja saarte pruudilinik, valge rätik pruudi näo katmiseks pulmasõidul

uiguur
[nimisõna, substantiiv]
Loode-Hiinas ja Kesk-Aasias elava turgi rahva liige

uiguuri
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
uiguuride

uih
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab üllatust, imetlust, kergendust, võõristust, meelepaha vm

uih-aih
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab virisemist, peenutsemist, eblakust vm

uijah
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. rõhutab murelikku ohkamist

2. imestuse, üllatuse vms väljendamisel

uikarid
[nimisõna, substantiiv]
1. ujumisel kantavad lühikese säärega püksid (meestel, lastel)

2. lühikesed püksid, mida mehed kannavad, kui ujumas käivad

uim
[nimisõna, substantiiv]
kalade jt veeloomade liikumiselund

uim
[nimisõna, substantiiv]
tugevatest emotsioonidest, joobest vm tulenev eneseunustuslik meeleseisund, joobumus või uimasusseisund

uimaaine
[nimisõna, substantiiv]
1. sõltuvust tekitav aine, mis mõjutab inimese enesetunnet, käitumist ja teda ümbritseva maailma tajumist (nt kanep, tubakas, kokaiin, alkohol)

2. hulgana

uimakaktus
[nimisõna, substantiiv]
taju muutvat ainet meskaliini sisaldav peioote-uimakaktus

uimama
[tegusõna, verb]
(uimasena) aeglaselt liikuma või tegutsema

uimane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (elusolendi kohta:) mitte täie taju juures

2. aeglaselt liikuv või reageeriv

uimaselt
[määrsõna, adverb]
(elusolendiga seoses:) mitte täie taju juures olevana, justkui pooleldi ärkvel olles (ja jõuetuna)

uimastama
[tegusõna, verb]
1. uimaseks tegema, uimasust põhjustama, uima tekitama

2. joovastama

uimastav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis teeb uimaseks või põhjustab uimasust

uimasti
[nimisõna, substantiiv]
1. sõltuvust tekitav aine, mis mõjutab inimese enesetunnet, käitumist ja teda ümbritseva maailma tajumist (nt kanep, tubakas, kokaiin, alkohol)

2. hulgana

uimastiannus
[nimisõna, substantiiv]
teatud viisil organismi jõudnud narkootikumi kogus

uimastikaubandus
[nimisõna, substantiiv]
ebaseadusliku tegevuse valdkond, mis hõlmab narkootikumide hankimist, valmistamist, vedamist ja müüki või kõige selle korraldamist

uimastikaubitseja
[nimisõna, substantiiv]
uimastitega äritseja

uimastimaffia
[nimisõna, substantiiv]
uimastikaubandust oma kontrolli all hoidev jõuliselt tegutsev kuritegelik organisatsioon

uimastinälg
[nimisõna, substantiiv]
suur himu ja vajadus uimastite järele

uimastisõltlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes tarvitab järjekindlalt uimasteid, narkootikume, on nendest sõltuvuses

2. inimene, kes on narkootikumidest sõltuvuses

uimastisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
kehaline ja vaimne sõltuvus uimastitest, selliste ainete üha suurenev vajadus ja taluvus

uimastiturg
[nimisõna, substantiiv]
narkootikumidega kauplemine, nende vahendamine, ost ja müük

uimastiäri
[nimisõna, substantiiv]
ebaseadusliku tegevuse valdkond, mis hõlmab narkootikumide hankimist, valmistamist, vedamist ja müüki või kõige selle korraldamist

uimastuma
[tegusõna, verb]
1. uimaseks minema

2. joovastuma

uimastus
[nimisõna, substantiiv]
1. uimastamine

2. uimasus, uimas-olek või joobumusseisund

uimastusaine
[nimisõna, substantiiv]
1. sõltuvust tekitav aine, mis mõjutab inimese enesetunnet, käitumist ja teda ümbritseva maailma tajumist (nt kanep, tubakas, kokaiin, alkohol)

2. hulgana

uimasus
[nimisõna, substantiiv]
uimane olek

uimekiir
[nimisõna, substantiiv]
1. niitjas moodustis kala uime välimises osas

2. niitjas moodustis kala uime välimises osas

uimeline
[omadussõna, adjektiiv]
(kala vm uimedega veelooma kohta)

uimeoga
[nimisõna, substantiiv]
ogajas uimekiir

uimerdama
[tegusõna, verb]
(uimasena) aeglaselt liikuma või tegutsema

uimerdis
[nimisõna, substantiiv]
1. (aeglase ja uimase inimese kohta)

2. see, kes uimerdab

uimlema
[tegusõna, verb]
1. joobumuses, uimas olema, end uimasena tundma

2. (uimasena) aeglaselt liikuma või tegutsema

uimselg
[nimisõna, substantiiv]
kuklast keha lõpuni ulatuva seljauimega angerjataoline kala Niiluse jõgikonnas ja Lääne-Aafrikas

uimus
[nimisõna, substantiiv]
1. koomast nõrgem teadvuse selguse häire, unetaoline teadvusetus

2. teadvuse selguse häire

uinak
[nimisõna, substantiiv]
1. (lühem) magamine, (kerge) uni

2. [lühike, kerge] uni

uinamuina
[nimisõna, substantiiv]
(mitteasjaliku, mõttetu, segase jutu või millegi jamaks, tobedaks peetava kohta)

uinuma
[tegusõna, verb]
1. unne, uneseisundisse jääma

2. suletud silmadega puhkama jääma

uinumine
[nimisõna, substantiiv]
unne, uneseisundisse siirdumine, magama jäämine

uinumishäire
[nimisõna, substantiiv]
unehäire, mille korral on raskusi magamajäämisega, uinumise häiritus

uinupung
[nimisõna, substantiiv]
puittaimedel puhkeolekus püsiv võsualge, mille arenemine võib jätkuda aastaid hiljem

uinutama
[tegusõna, verb]
1. und peale ajama, uniseks tegema

2. uinuma panema

uinutavalt
[määrsõna, adverb]
uinuma panevalt

uinuti
[nimisõna, substantiiv]
1. ravim, mis leevendab unehäireid, tekitab või pikendab und

2. und tekitav v pikendav ravim

uinutipüss
[nimisõna, substantiiv]
püss uimastiga süstla tulistamiseks ulukisse

uisapäi
[määrsõna, adverb]
uisapäisa

uisapäisa
[määrsõna, adverb]
järele mõtlemata, läbematult, pikemalt kaalumata

uisk
[nimisõna, substantiiv]
1. alt teravate kantidega jalas, mis jalatsi külge kinnitatuna võimaldab jääl liuelda

2. see koos uisusaapaga

3. spetsiaalne saabas, mille all on terav metallist osa ja millega saab jää peal edasi liikuda

uisk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur ühemastiline purjepaat

uisklema
[tegusõna, verb]
uiskude abil jääl liikuma, uiskudega sõitma

uist
[hüüdsõna, interjektsioon]
koera eemalepeletamiseks kasutatav häälitsus

uisumatk
[nimisõna, substantiiv]
uiskudel, uisutades sooritatav rännak, nt merejääl või järvedel

uisunina
[nimisõna, substantiiv]
uisu ülespoole kumerduv esiosa

uisurada
[nimisõna, substantiiv]
(kiir)uisutamiseks märgistatud jäärada

uisuraud
[nimisõna, substantiiv]
uiskude all olev raud (ehk jalas), millele toetudes jääl libisetakse

uisusaabas
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne uisutamisel kasutatav saabas (ka koos uisuga)

uisusamm
[nimisõna, substantiiv]
samm uiskudel edasiliikumisel

uisusammpööre
[nimisõna, substantiiv]
suuskade viimine uude suunda uisusammude abil

uisusport
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis hõlmab iluuisutamise, kiiruisutamise jt uisuvõistlused

uisusportlane
[nimisõna, substantiiv]
uisutamisega tegelev sportlane

uisusprint
[nimisõna, substantiiv]
lühidistantsi (hrl 500, 1000 m) läbimine kiiruisutamises

uisustaadion
[nimisõna, substantiiv]
uisuspordi rajatis, kus on uisurajad ja muu vajalik uisuvõistluste korraldamiseks

uisustiil
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamises:) 1980-ndatel tekkinud, jääl uisutamisega sarnanev sõidustiil, kus edasi liigutakse V-asendis suuskadega

uisusuusk
[nimisõna, substantiiv]
uisustiilis sõitmiseks mõeldud suusk

uisusõit
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamise vabastiili kohta)

uisutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. uisutamise harrastaja

2. uisusportlane

uisutama
[tegusõna, verb]
uiskude abil jääl liikuma, uiskudega sõitma

uisutamine
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis hõlmab iluuisutamise, kiiruisutamise jt uisuvõistlused

uisutamisvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus uisutamise alal

uisutee
[nimisõna, substantiiv]
1. rulluisutamiseks sobiv tee või rulluisurada

2. uisurada

3. uisutamiseks sobiva lumevaba jää kohta

uisutehnika
[nimisõna, substantiiv]
uisutamist meenutav suusatamisviis, mida iseloomustab suuskade käärne, V-kujuline libisemine

uisutera
[nimisõna, substantiiv]
1. alt teravate kantidega jalas, mis jalatsi külge kinnitatuna võimaldab jääl liuelda

2. selle terav osa

uisuvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus uisutamise alal

uisuväli
[nimisõna, substantiiv]
1. uisutamiseks ettevalmistatud sileda jääga ala

2. spetsiaalne jääga kaetud ala, kus saab uisutada

uisuväljak
[nimisõna, substantiiv]
1. uisutamiseks ettevalmistatud sileda jääga ala

2. spetsiaalne jääga kaetud ala, kus saab uisutada

uit
[nimisõna, substantiiv]
sihitu, siia-sinna liikumine, uitamine

uitaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kolab sihitult ringi või uitab siin-seal

uitama
[tegusõna, verb]
ilma kindla sihita siin-seal, mitmel pool käima

Ühendtegusõnad: ringi uitamaringi uitama

uitel
[määrsõna, adverb]
uitamas, ringi ekslev

uitlema
[tegusõna, verb]
ilma kindla sihita siin-seal, mitmel pool käima

uitlik
[omadussõna, adjektiiv]
siia-sinna liikuv, ekslev, uitlev

uitma
[tegusõna, verb]
ilma kindla sihita siin-seal, mitmel pool käima

uitmõte
[nimisõna, substantiiv]
äkki pähe tulnud, juhuslik mõte

uitnärv
[nimisõna, substantiiv]
närv, mis lähtub peaajust ja suundub kõhuõõnde

uitsetama
[tegusõna, verb]
vähehaaval sadama, udutama

uitvel
[määrsõna, adverb]
uitamas, uitav

uitvool
[nimisõna, substantiiv]
elektriseadmetest soovimatult pinnasesse, vette või maa-aluseisse tarindeisse hargnev vool

uiutama
[tegusõna, verb]
1. oigama

2. hädaldama

uje
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülearu tagasihoidlik, end häbenev, kohmetunud, natuke arg

2. väga tagasihoidlik, natuke arg

ujedalt
[määrsõna, adverb]
1. häbelikult

2. arglikult

ujedus
[nimisõna, substantiiv]
1. häbelikkus

2. arglikkus

ujuja
[nimisõna, substantiiv]
1. ujumise harrastaja

2. ujumisega tegelev sportlane

ujujalg
[nimisõna, substantiiv]
ujumiseks kohastunud jalg (nt lindudel, putukatel)

ujuk
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüüniste, õnge vms ujuvust (ning vajalikku asendit ja sügavust) tagav detail

2. kalapüünistel: õngekork

ujukad
[nimisõna, substantiiv]
ujumisriided, eriti (meeste, laste) ujumispüksid

ujukikamber
[nimisõna, substantiiv]
1. karburaatori osa, kus asub ujuk

2. karburaatori osa

ujukpaat
[nimisõna, substantiiv]
eriti Okeaanias, Kagu-Aasias ja Madagaskaril kasutatud ruhi, millele on ühele või mõlemale küljele lisatud paralleelne tugilatt ehk ujuk

ujuksild
[nimisõna, substantiiv]
sild, mille raskust kannavad ujuktoed

ujukurss
[nimisõna, substantiiv]
nõudmise ja pakkumise järgi vabalt kujunev valuutakurss

ujukõng
[nimisõna, substantiiv]
1. ridvast, õngenöörist, ujukist, raskusest ja ühest õngekonksust koosnev lihtne õng

2. lihtne kalapüügivahend

ujula
[nimisõna, substantiiv]
1. spordirajatis, kus harrastatakse ujumist vm veespordialasid

2. hoone või ruum, kus inimesed käivad ujumas

ujuleht
[nimisõna, substantiiv]
taimeleht, mis ujub veepinnal

ujulest
[nimisõna, substantiiv]
ujumist hõlbustav õhuke nahkmoodustis veelooma või -linnu varvaste vahel

ujulind
[nimisõna, substantiiv]
veelind

ujum
[nimisõna, substantiiv]
1. avavees elavate hästi ujuvate loomade kogum (koosneb peamiselt kaladest)

2. hästi ujuvate veeloomade kogum

ujuma
[tegusõna, verb]
1. (inimese, kala, looma kohta:) vees (käte, jalgade, uimede abil) edasi liikuma ilma põhja toetumata

2. vees (käte ja jalgade abil) edasi liikuma

Ühendtegusõnad: ringi ujuma, ringi ujuma, välja ujuma, välja ujuma, ära ujumaära ujuma

ujumine
[nimisõna, substantiiv]
1. vees (käte, jalgade, uimede abil) edasi liikumine ilma põhja toetumata

2. vastav veespordiala

3. vees käte ja jalgade abil edasi liikumine

ujumisbassein
[nimisõna, substantiiv]
bassein ujumiseks

ujumiskoht
[nimisõna, substantiiv]
ujumiseks sobiv ja selleks kasutatav koht

ujumiskostüüm
[nimisõna, substantiiv]
ujumisel kantav liibuv riietusese (nt trikoo, sportlase ujumisülikond)

ujumiskätised
[nimisõna, substantiiv]
käevarre ümber kinnitatavad abivahendid, mis aitavad ujumaõppijal vee peal püsida

ujumislaud
[nimisõna, substantiiv]
käes hoitav abivahend jalgade töö harjutamiseks ujuma õppimisel

ujumislest
[nimisõna, substantiiv]
labajala külge kinnitatav ujumist hõlbustav vahend (nt allveeujujal)

ujumisliigutus
[nimisõna, substantiiv]
1. käe- või jalaliigutus ujumisel

2. samalaadne liigutus maismaal tehtuna

ujumismansetid
[nimisõna, substantiiv]
käevarre ümber kinnitatavad abivahendid, mis aitavad ujumaõppijal vee peal püsida

ujumismask
[nimisõna, substantiiv]
silmi ja nina kattev klaasiga mask (nt allveeujujal, sukeldujal, snorgeldajal)

ujumismähe
[nimisõna, substantiiv]
imikute ujutamisel kasutatav veekindel mähe

ujumismüts
[nimisõna, substantiiv]
õhuke vettpidavast materjalist müts, mis hoiab ujumise ajal juuksed kuivana

ujumispaik
[nimisõna, substantiiv]
ujumiseks sobiv ja selleks kasutatav koht

ujumisprillid
[nimisõna, substantiiv]
ujumisel kasutatavad spetsiaalsed silmi kaitsvad ja veel all vaatamist võimaldavad prillid

ujumispüksid
[nimisõna, substantiiv]
1. ujumisel kantavad lühikese säärega püksid (meestel, lastel)

2. lühikesed püksid, mida mehed kannavad, kui ujumas käivad

ujumisriided
[nimisõna, substantiiv]
1. ujumisel kantav riietus (nt ujumistrikoo, ujumispüksid)

2. riided, mida inimesed ujudes kannavad, näiteks trikoo või ujumispüksid

ujumisrõngas
[nimisõna, substantiiv]
rõngakujuline vahend, mis aitab ujujal vee peal püsida

ujumissild
[nimisõna, substantiiv]
kerge rajatis (hrl järvel) vetteminekuks (ja vettehüpete sooritamiseks)

ujumissport
[nimisõna, substantiiv]
ujumine spordialana

ujumistehnika
[nimisõna, substantiiv]
ujumise viisid ja võtted

ujumistrikoo
[nimisõna, substantiiv]
keha ümber liibuv riietusese ujumiseks

ujumistund
[nimisõna, substantiiv]
ujuma õpetamiseks ja ujumisoskuste omandamiseks basseinis läbiviidav tund

ujumisvest
[nimisõna, substantiiv]
ujumisel abivahendina ja turvakaalutlustel kantav õhuga täidetav vest

ujumisvöö
[nimisõna, substantiiv]
vöötaoline abivahend, mis aitab ujumaõppijal vee peal püsida

ujunahk
[nimisõna, substantiiv]
ujumist hõlbustav õhuke nahkmoodustis veelooma või -linnu varvaste vahel

ujupart
[nimisõna, substantiiv]
madalas vees toituvate, toiduotsimisel tagakeha vee kohal püsti upitavate veelindude üldnimetus

ujupinnas
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt kergesti vedelduv ebapüsiv pinnas, nt saviliiv, vesiliiv

ujupõis
[nimisõna, substantiiv]
gaase sisaldav elund, mis reguleerib kala keha erikaalu ja mille abil kala tajub rõhku

ujur
[nimisõna, substantiiv]
1. tumeda laia voolujoonelise kehaga veemardikas

2. veemardikas

ujutaim
[nimisõna, substantiiv]
vabalt ujuv taim

ujutama
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi ujuma panema, ujuda laskma

2. ujuda laskma

Ühendtegusõnad: üle ujutamaüle ujutama

ujutus
[nimisõna, substantiiv]
1. (üle)ujutamine

2. suurvesi

3. uputus

ujuv
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt kõikuv, (pidevalt, aeg-ajalt) muutuv

ujuvbaas
[nimisõna, substantiiv]
avamerel püügilaevu teenindav ja neilt saaki vastu võttev suur laev

ujuvdokk
[nimisõna, substantiiv]
tankideks jaotatud pontoon, mis laeva sissesõiduks sukeldub ja seejärel koos laevaga pinnale kerkib

ujuvkai
[nimisõna, substantiiv]
pontooni(de)st koosnev kai (muutuva veetasemega sadamas)

ujuvkraana
[nimisõna, substantiiv]
pontoonalusel asetsev võimas kraana

ujuvkurss
[nimisõna, substantiiv]
nõudmise ja pakkumise järgi vabalt kujunev valuutakurss

ujuvpatarei
[nimisõna, substantiiv]
aeglasekäiguline või pukseeritav suurtükirelvastusega laev vaenlase merekindluste piiramiseks või oma merekindluste ja sadamate kaitseks

ujuvsild
[nimisõna, substantiiv]
sild, mille raskust kannavad veepinnal ujuvad toed (nt pontoonsild, paadisild)

ujuvterminal
[nimisõna, substantiiv]
laev, mis on mõeldud maavara vm toodangu laadimiseks kaubaliinide lähte- ja lõpp-punktis

ujuvus
[nimisõna, substantiiv]
1. omadus püsida vajalikus asendis veepinnal või vee all

2. võime püsida vajalikus asendis vee peal v all

ujuvvahend
[nimisõna, substantiiv]
vahend vee peal püsimiseks ja liikumiseks (nt laev, paat, vesijalgratas, päästevest, parv, auto õhukumm)

ujuvvõrk
[nimisõna, substantiiv]
vees ujuv võrgujada (triivpüügil)

ukaas
[nimisõna, substantiiv]
1. Vene riigipea või riigivõimuorgani seadusandlik akt või korraldus

2. Venemaa riigipea seadlus

uka-uka
[nimisõna, substantiiv]
teatud laste peitemäng

uka-uka
[hüüdsõna, interjektsioon]
laste peitemängus kasutatav sõna

ukerdama
[tegusõna, verb]
vaevaliselt, kohmakalt liikuma

ukj
kalendri järgi, mille kehtestas paavst Gregorius XIII 1582. aastal

ukr
slaavi keel, mida kõneldakse Ukrainas ja mujal

ukraina
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
ukrainlaste või ukraina keelega seotud

ukrainakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ukraina keeles kõneldud või kirjutatud

2. ukraina keelt kasutav

ukrainlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ukraina põhirahva liige

2. Ukraina kodanik või elanik

3. Ukraina päritolu inimene

ukrainlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost ukrainlane

uks
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone, sõiduki vm sisse- ja väljapääsu sulgev hingedel või rullidel liikuv ese

2. ava selle jaoks

3. puidust, klaasist või metallist ese, mis sulgeb sissepääsu ja väljapääsu hoonesse või ruumi

uksealune
[nimisõna, substantiiv]
1. põrandal ukse läheduses olev ala

2. ukse läheduses olev ala

ukseauk
[nimisõna, substantiiv]
ava ukse jaoks

ukseava
[nimisõna, substantiiv]
ava ukse jaoks

ukseavaus
[nimisõna, substantiiv]
ava ukse jaoks

ukse-eesriie
[nimisõna, substantiiv]
ukseava kattev eesriie

ukseesine
[nimisõna, substantiiv]
1. põrandal ukse läheduses olev ala

2. ukse läheduses olev ala

uksehaak
[nimisõna, substantiiv]
haak ukse sulgemiseks

uksehing
[nimisõna, substantiiv]
ukse pöördliikumist võimaldav metallist kinnitusosa

uksehoidja
[nimisõna, substantiiv]
hotelli, restorani vm asutuse (välis)ukse juures valvav ja korda pidav töötaja

uksekaart
[nimisõna, substantiiv]
1. magnetribaga, kiibiga vm varustatud kaart ukse avamiseks

2. turvakaart, kuhu on märgitud andmed lukukomplekti kohta (nt võtme kood)

3. turvakaart, kuhu on märgitud andmed lukukomplekti kohta (võtme kood jne)

uksekardin
[nimisõna, substantiiv]
ukseava kattev eesriie

uksekell
[nimisõna, substantiiv]
1. maja välisukse või korteriukse taga olev märguandeseadeldis

2. märguandeks olev kellahelin

3. seade näiteks korteri ukse taga, mida sa helistad, et sisse saada

uksekett
[nimisõna, substantiiv]
hrl lühike kett, mis võimaldab ust paotada

ukseklaas
[nimisõna, substantiiv]
ukseraami pandud klaasitahvel

uksekünnis
[nimisõna, substantiiv]
põrandast kõrgem pakk või selle mõtteline koht ukseava allosas

ukseleng
[nimisõna, substantiiv]
raam või selle üks osa, milles paikneb uks

ukselukk
[nimisõna, substantiiv]
lukk ukse sulgemiseks

ukselukustusnupp
[nimisõna, substantiiv]
autol

ukselävi
[nimisõna, substantiiv]
põrandast kõrgem pakk või selle mõtteline koht ukseava allosas

uksematt
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone sissepääsu või korteri välisukse juures olev matt jalatsite puhastamiseks

2. väike vaip, mis asub ukse kõrval ja mille peal saab jalanõusid puhastada

ukseorv
[nimisõna, substantiiv]
seina sees olev õõnsus või süvend ukse jaoks

uksepakk
[nimisõna, substantiiv]
põrandast kõrgem pakk või selle mõtteline koht ukseava allosas

uksepiit
[nimisõna, substantiiv]
raam või selle üks osa, milles paikneb uks

uksepilu
[nimisõna, substantiiv]
ukse ja piida või ukse ja põranda vahel olev pilu

ukseplokk
[nimisõna, substantiiv]
uksepiidad ja uks(ed) kompleksse tootena

uksepool
[nimisõna, substantiiv]
kahest ühetaolisest osast koosneva ukse üks osa

uksepost
[nimisõna, substantiiv]
1. (jämedam) uksepiit

2. detail, mille külge kinnitub autouks

uksepragu
[nimisõna, substantiiv]
1. ukse ja piida või ukse ja põranda vahel olev pragu

2. ukses olev pragu

uksepõõn
[nimisõna, substantiiv]
hrl puidust põikliist laudukse kooshoidmiseks

uksepöör
[nimisõna, substantiiv]
puupöör ukse sulgemiseks

ukseraam
[nimisõna, substantiiv]
ukseava ääris

ukserääkija
[nimisõna, substantiiv]
ukselingile riputatav infosilt

uksesagar
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegne puust uksehing

uksesillus
[nimisõna, substantiiv]
ukseava kattev tugiosa, seda sildav tala või võlv

uksesilm
[nimisõna, substantiiv]
uksesse paigaldatud lääts, mis võimaldab hrl seesolijal näha teisele poole ust

uksesilt
[nimisõna, substantiiv]
uksele (või uksepiidale) kinnitatud või riputatud silt

uksesuuküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
hääletanute küsitlus valimisjaoskonnas

uksetagune
[nimisõna, substantiiv]
ukse taga olev ala

uksetahvel
[nimisõna, substantiiv]
raami sisse käiv (puit)tahvel, tahvelukse osa

uksetelefon
[nimisõna, substantiiv]
1. välisukse fonoluku osaks olev telefon, mille kaudu saab külalisega suhelda ja talle eemalt (nt korrusmaja korterist) ust avada

2. fonolukk

3. välisukse fonoluku osaks olev telefon, mille kaudu saab külalisega suhelda ja talle eemalt (nt korrusmaja korterist) ust avada; fonolukk

uksetiib
[nimisõna, substantiiv]
kahest ühetaolisest osast koosneva ukse üks osa

uksevahe
[nimisõna, substantiiv]
1. ruum lahtise ukse ja piida vahel

2. ukseava

uksevedru
[nimisõna, substantiiv]
ühe otsaga ukse ja teise otsaga piida külge kinnitatud vedru, mis tõmbab ukse kinni

ukulele
[nimisõna, substantiiv]
1. kitarri meenutav Hawaii päritolu keelpill

2. Havai päritoluga keelpill

ula
[määrsõna, adverb]
1. vabalt, omapead

2. hoolitsuseta, unarul(e)

ulaan
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja ratsaväelane, kelle peamised relvad olid piik ja mõõk, 19. sajandi keskpaigast peale püstol ja karabiin

2. ratsaväelane

ulaelu
[nimisõna, substantiiv]
1. jõudeelu

2. ringiaelemine, kõlvatu elu

ulaharitlane
[nimisõna, substantiiv]
mittetöötav või sageli jõude elav haritlane

ulakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. vallatu, ülemeelik

2. korrale mittealluv, käskudest ja keeldudest üleastuv

ulaklik
[omadussõna, adjektiiv]
ulakale omane, ulakas

ulakus
[nimisõna, substantiiv]
1. ulakas olemine

2. ulakas tegu või temp

ulama
[tegusõna, verb]
1. (tegevusetult) ringi hulkuma

2. ulaelu elama, ringi tõmbama

ulatama
[tegusõna, verb]
1. hrl midagi käes hoitavat kellegi poole sirutama, et seda üle anda, pakkuda vm

2. kellegi kätte midagi andma

ulatuma
[tegusõna, verb]
1. olema pikkuselt, sügavuselt vm mõõtmelt selline, et äärmine ots või osa jõuab millenigi, midagi puutuma

2. olema piisavalt pikk, et millenigi jõuda

Ühendtegusõnad: tagasi ulatuma, tagasi ulatuma, välja ulatumavälja ulatuma

ulatus
[nimisõna, substantiiv]
1. ala suurus, mida miski hõlmab

2. kaugus, milleni miski ulatub

3. millegi maht või määr

4. mingi ala pikkus või suurus

5. millegi maht või määr

6. diapasoon

ulatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure ulatusega: ruumiliselt laialdane, suurt ala hõlmav

2. ajaliselt pikk

3. mahukas, suure mõjuga, laia haardega, põhjalik

ulatuvus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime millenigi ulatuda

2. ulatumine

3. küündivus, ulatusvõime

ulg
[nimisõna, substantiiv]
1. ulgumine

2. ulguv häälitsus

ulgkivi
[nimisõna, substantiiv]
seinast väljaulatuv, sageli dekoratiivne kivi, millele toetub võlvkaar või -roie

ulgtorn
[nimisõna, substantiiv]
ringmüüri ülaosas kahele poole müüri ärklina eenduv väiksem kindlusetorn keskajal

ulgtöö
[nimisõna, substantiiv]
(hooaja)töö kodust eemal

ulgtööline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb (hooaja)tööd kodust eemal (endisajal hrl talupoeg)

ulgueestlane
[nimisõna, substantiiv]
1. (väliseestlase kohta)

2. väliseestlane

ulguma
[tegusõna, verb]
1. (looma, peamiselt hundi ja koera häälitsemise kohta:) valju uutavat häält pikalt ja venivalt kuuldavale tooma

2. hakkama

ulgumeri
[nimisõna, substantiiv]
rannikust kaugel paiknev mereala

ulguvesi
[nimisõna, substantiiv]
1. avar veeväli

2. ulgumeri

ulgvel
[määrsõna, adverb]
oma kohalt väljas, ära või eemal

uljalt
[määrsõna, adverb]
ilma kartuseta, julgelt

uljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kartuseta suhtuv ja tegutsev

2. reibas ja hoogne

uljaspea
[nimisõna, substantiiv]
(liiga) uljas, hulljulge inimene

uljaspäine
[omadussõna, adjektiiv]
(liiga) julge, väga kartmatult tegutsev

uljur
[nimisõna, substantiiv]
(liiga) uljas, hulljulge inimene

uljus
[nimisõna, substantiiv]
kartuseta-olek, ilma hirmuta tegutsemine

uljutsema
[tegusõna, verb]
(liiga) uljalt, uljaspeana käituma

ullike
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl heatahtlikult rumala, lihtsameelse, taipamatu inimese kohta)

2. rumaluke[ne]

ullikene
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl heatahtlikult rumala, lihtsameelse, taipamatu inimese kohta)

2. rumaluke[ne]

ulm
[nimisõna, substantiiv]
1. (poeetilisemas kasutuses:) unistus, unelm, kujutelm

2. unenägu

ulme
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kirjandus- või filmiliik, milles maailma kujutatakse teadlikult ja rõhutatult sellisena, nagu see tegelikkuses ei ole

2. vastav romaan, jutt, film vms

ulme
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

ulme
ulmežanri kuuluv

ulmefilm
[nimisõna, substantiiv]
ulmežanris loodud film, eeskätt selline, mis käsitleb kujutletavat tulevikutehnoloogiat, kosmosetemaatikat, tulnukaid vms

ulmehind
[nimisõna, substantiiv]
uskumatu, hrl uskumatult suur hind, väga kõrge hind

ulmejutt
[nimisõna, substantiiv]
ulmežanris loodud, ulmekirjandusse kuuluv jutt (novell, jutustus vm)

ulmekas
[nimisõna, substantiiv]
ulmežanris film, romaan, jutustus vm teos

ulmekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
ilukirjandus, milles maailma kujutatakse teadlikult ja rõhutatult sellisena, nagu see tegelikkuses ei ole, eriti kujutletavat tulevikutehnoloogiat käsitlevad teosed

ulmekirjanik
[nimisõna, substantiiv]
ulmekirjandust loov kirjanik

ulmeline
[omadussõna, adjektiiv]
(rõhutavalt:) täiesti uskumatu

ulmeliselt
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

ulmeodav
[omadussõna, adjektiiv]
uskumatult odav, väga odav

ulmeraamat
[nimisõna, substantiiv]
raamatuna ilmunud ulmeteos või nende kogumik

ulmeromaan
[nimisõna, substantiiv]
ulmežanris loodud, ulmekirjandusse kuuluv romaan

ulmežanr
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kirjandus- või filmiliik, milles maailma kujutatakse teadlikult ja rõhutatult sellisena, nagu see tegelikkuses ei ole

2. selle alaliik teadusulme

ulmlema
[tegusõna, verb]
1. fantaasia abil looma, olematut kujutlema

2. millegi ihaldusväärse loodetavat teostumist ette kujutama

ulpima
[tegusõna, verb]
1. vees üles-alla või edasi-tagasi liikuma

2. sel moel edasi kulgema

ulster
[nimisõna, substantiiv]
1. karedakarvalisest villasest riidest pikk avaralõikeline meestemantel

2. meestemantel

ultimaatum
[nimisõna, substantiiv]
ähvardust sisaldav kategooriline nõue

ultimatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ultimaatumina esinev

2. kategooriline

ultimatiivselt
[määrsõna, adverb]
ultimaatumina esitades

ultra
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl poliitikas, religioonis:) inimene, kes pooldab äärmuslikke seisukohti ja tegutsemisviise

2. millegi üliäge pooldaja

ultra
[määrsõna, adverb]
äärmiselt, ülimalt

ultra
1. ülim, äärmine, äärmuslik

2. ülimalt, äärmuslikult

ultrafilter
[nimisõna, substantiiv]
keemias, bioloogias ja meditsiinis kasutatav ülitihe filter üliväikeste osakeste eraldamiseks lahusest

ultraheli
[nimisõna, substantiiv]
inimkõrvale kuuldamatu suure sagedusega (üle 20 kHz) heli

ultraheliaparaat
[nimisõna, substantiiv]
ultraheli tekitamise ja kasutamise seade

ultrahelidefektoskoopia
[nimisõna, substantiiv]
materjalide ja toodete varjatud vigade otsimine ultraheli abil

ultraheliravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimine ultraheliga (selle mehhaanilise ja termilise toime kaudu), elektriravi liike

ultraheliuuring
[nimisõna, substantiiv]
kehaorganite ja kudede uuring nende eri kihtidelt tagasipeegelduva ultraheli abil

ultraism
[nimisõna, substantiiv]
Esimese maailmasõja järel hispaaniakeelses luules tekkinud avangardistlik vool, mille tunnusjoonteks on vabavärsi kasutamine, metafoorilisus ja novaatorlikkus

ultrajooks
[nimisõna, substantiiv]
1. jooksuala, kus läbitakse pikemaid distantse kui maraton

2. spordiala, kus läbitakse pikemaid distantse kui maraton

ultrakõrgsagedus
[nimisõna, substantiiv]
1. ülisuur võnkesagedus

2. raadiolainete sagedus 30 000–300 000 kHz ehk 30–300 MHz (nn detsimeeterlainealal)

ultraliberaalne
[omadussõna, adjektiiv]
äärmise liberalismiga iseloomustuv, ülimalt liberaalne

ultralühilaine
[nimisõna, substantiiv]
1. raadiolainete piirkond, kus lainepikkus on umbes 1 mm kuni 10 m

2. vastava pikkusega raadiolaine

3. alla kümmet meetrit pikk raadiolaine

ultralühilaineastmik
[nimisõna, substantiiv]
ultralühilaine ala järkude kogum

ultralühilaineravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimine kõrgsagedusliku vahelduvvooluga, elektriravi liike

ultralühilainesaatja
[nimisõna, substantiiv]
ultralühilainel töötav raadiosaatja

ultramariin
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirkalt, säravalt sinine

2. sire-, kirgassinine

3. siresinine

ultramariinne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirkalt, säravalt sinine

2. sire-, kirgassinine

3. siresinine

ultramariinsinine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirkalt, säravalt sinine

2. sire-, kirgassinine

3. siresinine

ultramikroskoop
[nimisõna, substantiiv]
ülipeeni osakesi jälgida võimaldav mikroskoop

ultramodernne
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt modernne

ultramoodne
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt moodne

ultranatsionalist
[nimisõna, substantiiv]
marurahvuslane

ultranatsionalistlik
[omadussõna, adjektiiv]
oma rahvuse säilitamist ja põlistamist, rahvuslust ägedalt, äärmuslikult pooldav

ultraortodoksne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl judaismi teatava haru kohta:) usulisest traditsioonist ja eluviisist äärmuslikult kinni pidav

2. (hrl judaismi teatava haru kohta:) usulisest traditsioonist äärmuslikult kinni pidav

ultrapahempoolne
[omadussõna, adjektiiv]
poliitiliselt äärmuslikult sotsialistlike vaadete poole kalduv

ultraparempoolne
[omadussõna, adjektiiv]
poliitilise spektri paremal äärel asuv, äärmusesse kalduvate parempoolsete vaadetega

ultrasport
[nimisõna, substantiiv]
(tavapärasest pikema distantsiga või kauem vältavate spordialade, nt ultratriatloni, ultrajooksu kohta)

ultratriatleet
[nimisõna, substantiiv]
ujumises, jalgrattasõidus ja jooksus ülipikki distantse läbiv sportlane, ka ultratriatlonil võistleja

ultratriatlon
[nimisõna, substantiiv]
1. spordiala, mis hõlmab ülipikki distantse ujumises, jalgrattasõidus ja jooksus

2. vastav spordivõistlus

ultratsentrifuug
[nimisõna, substantiiv]
väga kiiresti pöörlev tsentrifuug üliväikeste aineosakeste eraldamiseks

ultravalgus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt röntgenikiirgusega piirnev elektromagnetiline kiirgus

2. ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt röntgenikiirgusega piirnev elektromagnetiline kiirgus (nähtamatu valgus)

ultravasakpoolne
[omadussõna, adjektiiv]
poliitiliselt äärmuslikult sotsialistlike vaadete poole kalduv

ultravioletne
[omadussõna, adjektiiv]
1. spektri violetse otsa taha jääv, nähtava valgusega ning röntgenikiirgusega piirnev

2. spektri violetse osa taha jääv

ultraviolett
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt röntgenikiirgusega piirnev elektromagnetiline kiirgus

2. ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt röntgenikiirgusega piirnev elektromagnetiline kiirgus (nähtamatu valgus)

ultraviolettkiired
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt röntgenikiirgusega piirnev elektromagnetiline kiirgus

2. ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt röntgenikiirgusega piirnev elektromagnetiline kiirgus (nähtamatu valgus)

ultraviolettkiirgus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt röntgenikiirgusega piirnev elektromagnetiline kiirgus

2. ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt röntgenikiirgusega piirnev elektromagnetiline kiirgus (nähtamatu valgus)

ultraviolettkiiritus
[nimisõna, substantiiv]
ultraviolettkiirguse kasutamine ruumide vm desinfitseerimiseks

ultraviolettlamp
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt ultraviolettkiirgust andev lamp (kasutatakse nt solaariumis, meditsiinis, kriminalistikas)

ultraviolettvalgus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt röntgenikiirgusega piirnev elektromagnetiline kiirgus

2. ühelt poolt nähtava valgusega, teiselt poolt röntgenikiirgusega piirnev elektromagnetiline kiirgus (nähtamatu valgus)

ultravõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus mõnel ultraspordialal, nt ultrajooksus

ultseroosne
[omadussõna, adjektiiv]
haavanditega iseloomustuv

ultš
[nimisõna, substantiiv]
1. Amuuri suudmealal elava rahva liige

2. tunguusi-mandžu rahva esindaja Amuuri suudmealal

ultus
[nimisõna, substantiiv]
kanga tihedama koega hargnematu äär

ultusserv
[nimisõna, substantiiv]
kanga tihedama koega hargnematu äär

ultusäär
[nimisõna, substantiiv]
kanga tihedama koega hargnematu äär

uluall
[määrsõna, adverb]
1. kaitsva varju all, (hoones) varjul

2. varju all, varjul

ulualla
[määrsõna, adverb]
1. kaitsva varju alla, (hoonesse) varjule

2. varju alla, varjule

ulualt
[määrsõna, adverb]
1. kaitsva varju alt ära, (hoonest) varjult ära

2. varju alt, varjult ära

ulualune
[nimisõna, substantiiv]
koht või ehitis, mis sobib öömajaks, kaitseb vihma, tuule vms eest

uluk
[nimisõna, substantiiv]
1. looduses vabalt elav loom või lind, metsloom või -lind

2. jahiloom

3. metsloom

4. jahiloom

ulukeesel
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas metsikult elav eesel

ulukhobune
[nimisõna, substantiiv]
looduses elav metsik hobune

ulukihoole
[nimisõna, substantiiv]
sihipärane hoolitsemine ulukite eest looduses, nt lisasöötmine, tehispesade panemine

ulukijaht
[nimisõna, substantiiv]
ulukite küttimine

ulukikahjustus
[nimisõna, substantiiv]
ulukite, eriti sõraliste tekitatud kahjustus põllu-, aia- või metsakultuuris

ulukkarpkala
[nimisõna, substantiiv]
looduslik karpkala Vaikse ookeani vesikonna jõgedes ning Musta, Kaspia ja Araali mere vesikonnas

ulukküülik
[nimisõna, substantiiv]
looduses elav metsik küülik

uluklammas
[nimisõna, substantiiv]
looduses elav metsik lammas

ulukloom
[nimisõna, substantiiv]
1. looduses vabalt elav loom või lind, metsloom või -lind

2. jahiloom

3. metsloom

4. jahiloom

uluksõraline
[nimisõna, substantiiv]
kütitav või looduses vabalt elav sõrgadega loom (nt põder, punahirv, metskits, metssiga)

uluma
[tegusõna, verb]
1. (looma, peamiselt hundi ja koera häälitsemise kohta:) valju uutavat häält pikalt ja venivalt kuuldavale tooma

2. hakkama

uluss
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne Siberi (ränd)rahva laager või asula

2. mongoli ja türgi rändhõimudele kuulunud ala

umami
[nimisõna, substantiiv]
meeldiv hõrk, Parmesani juustu või mageda lihaleeme maitse, viies põhimaitse, mida inimese maitsmismeel eristab

umba
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti algeline rütmipill, millel on üks keel ning metallripatsid ja kuljused

2. algeline rütmipill

umbaed
[nimisõna, substantiiv]
üksik aiaga piiratud põllulapp

umbaher
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti, püsivalt aher

umbahi
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne umbse võlvitud laega keriseta ahi

umbe
[määrsõna, adverb]
kinni, täis, läbipääsuvõimaluseta

umbes
[määrsõna, adverb]
1. mitte päris täpselt, enam-vähem, ligilähedaselt

2. mitte päris täpselt, ligikaudu, enam-vähem

umbes
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. kinni, täis, läbipääsuvõimaluseta

2. kinni, täis, nii et miski ei pääse läbi

umbes-täpselt
[määrsõna, adverb]
(väljendab veavõimalusega täpsusastet:) üsna täpselt, aga mitte päris täpselt

umbestäpselt
[määrsõna, adverb]
(väljendab veavõimalusega täpsusastet:) üsna täpselt, aga mitte päris täpselt

umbhang
[nimisõna, substantiiv]
sügav, läbipääsu ummistav hang

umbharu
[nimisõna, substantiiv]
haru, mille teises otsas puudub väljapääs

umbhäälik
[nimisõna, substantiiv]
häälik, mille hääldamisel häälduselundite sulg katkestab õhuvoolu osaliselt (nt l, r, v) või täielikult (g, b, d, k, p, t)

umbisik
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kuulaja jaoks määramatuks jääv konkreetne isik, kellele lauses viidatakse umbisikulise tegusõnavormiga (nt Turul müüdi täna lambaliha)

umbisikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. konkreetse isikuga sidumata

2. ebaisikuline, umbmäärane

umbisikustamine
[nimisõna, substantiiv]
konkreetse isikuga mitte sidumine, ebaisikuliselt esitamine

umbjoove
[nimisõna, substantiiv]
väga purjus olek

umbjärv
[nimisõna, substantiiv]
pindmise sisse- ja väljavooluta järv

umbkaitse
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) ainult oma värava kaitsele keskendunud mängutaktika

umbkaudne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte päris, vaid enam-vähem täpne või õige

2. sellist tulemust andev

3. mitte päris täpne või õige

umbkaudselt
[määrsõna, adverb]
1. mitte päris täpselt, enam-vähem, ligilähedaselt

2. mitte päris täpselt, ligikaudu, enam-vähem

umbkaudu
[määrsõna, adverb]
1. mitte päris täpselt, enam-vähem, ligilähedaselt

2. mitte päris täpselt, ligikaudu, enam-vähem

umbkeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ainult oma emakeelt oskav

2. kohalikku keelt mitteoskav

umbkott
[nimisõna, substantiiv]
1. (väljendites väljapääsmatu olukorra, suure teadmatuse kohta)

2. ummik

umbkuub
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne üle pea käiv pealisrõivas

2. ühest tükist tehtud mittelahtikäiv kuub

umbkäik
[nimisõna, substantiiv]
(maa-alune) käik, mille teises otsas puudub väljapääs

umblaht
[nimisõna, substantiiv]
kitsa suudmega laht

umbloll
[omadussõna, adjektiiv]
väga loll

umblumi
[nimisõna, substantiiv]
sügav, teedeta lumi

umbluu
[nimisõna, substantiiv]
1. segane, mitte tõsiselt võetav jutt, jama, totrus

2. (millegi või kellegi ebateaduslikuks või muidu kahtlaseks peetava kohta, hrl seoses mitmesuguste pseudoteadustega, para- ja alternatiivõpetustega)

3. segane jutt

4. totrus, vale

umbluujutt
[nimisõna, substantiiv]
1. segane, kahtlane, totter jutt

2. valejutt

umbmutter
[nimisõna, substantiiv]
pealt kinnine kinnitusmutter

umbmäärane
[omadussõna, adjektiiv]
lähemalt määratlemata, täpsustamata, ebaselge

umbne
[omadussõna, adjektiiv]
(seest) täis või kinni olev, läbiulatuva avata, selline, kus liikumine või läbipääs on takistatud

umbnelja
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, suure hooga, tuhatnelja

umboja
[nimisõna, substantiiv]
oja, mis kaob karstilehtri kaudu maa alla

umboks
[nimisõna, substantiiv]
puidusse kasvanud surnud oksa tüügas, üks puidurikkeid

umborg
[nimisõna, substantiiv]
suletud, suudmeta jõeorg karstialal, mis lõpeb järsult kohas, kus jõgi kaob maa alla

umbpais
[nimisõna, substantiiv]
veevoolu tõkestav ja vett paisutav rajatis, millest vesi välja ei saa

umbpilve
[määrsõna, adverb]
1. üleni pilve, täiesti pilviseks

2. üleni pilve, täiesti pilviseks

umbpilves
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
üleni pilves, täiesti pilvine

umbpime
[omadussõna, adjektiiv]
vähimagi valguseta, täiesti pime

umbra
[nimisõna, substantiiv]
1. savikiltkivist saadav pruunikas või rohekas looduslik värvaine

2. pruun mineraalvärv

umbreeling
[nimisõna, substantiiv]
laeva peatekki ümbritsev reeling

umbri
[nimisõna, substantiiv]
itaalikute hõimu liige muistses Kesk-Itaalias

umbriin
[nimisõna, substantiiv]
1. troopika- ja lähistroopika meredes elav õrna ja maitsva lihaga kala

2. troopika ja lähistroopika kala

umbrohi
[nimisõna, substantiiv]
kultuurtaimede hulgas kasvav ja nende väärtust vähendav taim

umbrohtuma
[tegusõna, verb]
umbrohtu täis kasvama, umbrohuseks minema

umbrohtumus
[nimisõna, substantiiv]
1. umbrohtunud olek

2. umbrohtumise aste

umbrohumürk
[nimisõna, substantiiv]
mürk umbrohu hävitamiseks

umbrohunapsik
[nimisõna, substantiiv]
aiatööriist umbrohu, nt võilillede maa seest välja juurimiseks

umbrohune
[omadussõna, adjektiiv]
1. umbrohtu kasvatav, umbrohtu täis

2. umbrohtu täis

umbrohupuhas
[omadussõna, adjektiiv]
umbrohust puhas, ilma umbrohuta

umbrohustama
[tegusõna, verb]
umbrohuseks tegema

umbrohustuma
[tegusõna, verb]
umbrohtu täis kasvama, umbrohuseks minema

umbrohusus
[nimisõna, substantiiv]
1. umbrohtunud olek

2. umbrohtumise aste

umbrohutaim
[nimisõna, substantiiv]
umbrohuna kasvav taim

umbrohutõrje
[nimisõna, substantiiv]
umbrohtudest vabanemiseks rakendatavad abinõud (nt umbrohumürkide kasutamine, kultuurtaimede seemnete puhastamine umbrohuseemnetest)

umbropsu
[määrsõna, adverb]
1. nagu juhtub, hea õnne peale

2. arutult, ilma mõtlemata

umbrumal
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt rumal

umbsakslane
[nimisõna, substantiiv]
umbkeelne sakslane

umbsarv
[nimisõna, substantiiv]
1. põdra, hirve vm looma luuline pärisnaha moodustis

2. luuline pärisnaha tekis

umbsein
[nimisõna, substantiiv]
akende ja usteta sein

umbselt
[määrsõna, adverb]
läbipääsutult

umbsigisus
[nimisõna, substantiiv]
kahesugulise õie iseviljastumine oma tolmu abil kinnises õies

umbsool
[nimisõna, substantiiv]
paremal alakõhus paiknev jämesoole lühike algusosa

umbsoolepõletik
[nimisõna, substantiiv]
jämesoole algusosa põletik (kaasneb sageli ussripikupõletikuga)

umbsopp
[nimisõna, substantiiv]
millegi väljapääsuta (tagumine) osa

umbsus
[nimisõna, substantiiv]
umbne, õhu- või hapnikuvaene olek

umbsõlm
[nimisõna, substantiiv]
raskesti lahti harutatav sõlm

umbtee
[nimisõna, substantiiv]
tee, mille teises otsas puudub väljapääs

umbtänav
[nimisõna, substantiiv]
tänav, mille teises otsas puudub väljapääs

umbudu
[nimisõna, substantiiv]
paks, tihe udu

umbuma
[tegusõna, verb]
1. ummistuma, umbe minema

2. ummistuma

3. õõneselundi kohta: umbe kasvama, oblitereeruma

umbus
[nimisõna, substantiiv]
umbne, õhu- või hapnikuvaene olek

umbusaldaja
[nimisõna, substantiiv]
umbusalduse esitaja, usalduse puudumise avaldaja

umbusaldama
[tegusõna, verb]
mitte usaldama, kahtlevalt suhtuma

umbusaldamine
[nimisõna, substantiiv]
umbusalduse avaldamine (hääletuse teel), selleks korraldatav hääletus

umbusaldus
[nimisõna, substantiiv]
kahtlev suhtumine, usalduse puudumine

umbusaldusavaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. umbusalduse avaldamine (hrl riigivalitsemises)

2. seda väljendav dokument

umbusaldushääletus
[nimisõna, substantiiv]
hääletus selle üle, kas juhtiv(ad) isik(ud) on usalduse kaotanud või ei

umbusk
[nimisõna, substantiiv]
kahtlev suhtumine, usalduse puudumine

umbusklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomult mitte usaldav või millessegi kahtlevalt, umbusuga suhtuv

2. seda väljendav

umbvenelane
[nimisõna, substantiiv]
umbkeelne venelane

umbvõõras
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti võõras

umin
[nimisõna, substantiiv]
tasane, ühetooniline tume undamine

umisema
[tegusõna, verb]
tumedasti, tasaselt, ühetooniliselt undama

umlaut
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) tüvevokaali muutumine järgneva silbi vokaali mõjul, nt saksa Hand - Hände, Sohn - Söhne

2. tüvevokaali muutumine

umme
[nimisõna, substantiiv]
sõrme või varba äge mädapõletik

ummik
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipääsuta, ummistunud koht

2. seda tekitav sõidukite, inimeste vms kogum

3. pikk sõidukite rida, millest ei pääse läbi

ummikas
[nimisõna, substantiiv]
1. lauge, vaibuv, mitte murduv merelaine tormi eel või järel, selliste lainetega lainetus

2. merelt tuule eest varjatud lahte jooksev laine(tus)

ummiklaine
[nimisõna, substantiiv]
1. lauge, vaibuv, mitte murduv merelaine tormi eel või järel, selliste lainetega lainetus

2. merelt tuule eest varjatud lahte jooksev laine(tus)

ummiklainetus
[nimisõna, substantiiv]
lainetus, kus lained on lauged, vaibuvad, mitte murduvad

ummikmõte
[nimisõna, substantiiv]
ängistav, rusuv mõte

ummiknõu
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne puutüvest õõnestatud nõu

ummikseis
[nimisõna, substantiiv]
lahenduseta, väljapääsuta olukord

ummiktee
[nimisõna, substantiiv]
1. (väljapääsuta olukorra, ummikusoleku, kimbatuse kohta)

2. väljapääsuta olukorra, ummikusoleku, kimbatuse kohta

ummikumaks
[nimisõna, substantiiv]
ummikute vältimisele suunatud maks, tipptunnil kesklinna sõidu eest kehtestatud tasu

ummisjalu
[määrsõna, adverb]
(liikumise kohta:) suure kiiruga ja ette vaatamata või mõtlemata, nagu juhtub, pimesi päi

ummisking
[nimisõna, substantiiv]
pealt kinnine king

ummispäi
[määrsõna, adverb]
mõtlematult, pimesi päi

ummissärk
[nimisõna, substantiiv]
1. üle pea selga käiv kõrge tagasipööratava kraega nailonsviiter, mis oli populaarne 1960. aastatel

2. kõrge rullkraega särk

ummistama
[tegusõna, verb]
kinniseks, millestki täidetuks, läbipääsutuks tegema, umbe ajama

Ühendtegusõnad: ära ummistamaära ummistama

ummistuma
[tegusõna, verb]
kinniseks, täidetuks, läbipääsutuks muutuma, umbe minema

ummistus
[nimisõna, substantiiv]
1. ummistumine

2. umbes-olek

ummistusrünnak
[nimisõna, substantiiv]
võrguseadme või -ühenduse sihilik blokeerimine suure hulga samaaegsete päringute saatmisega vm moel (nt DDoS-rünnak)

ummistusrünne
[nimisõna, substantiiv]
võrguseadme või -ühenduse sihilik blokeerimine suure hulga samaaegsete päringute saatmisega vm moel (nt DDoS-rünnak)

ummukses
[määrsõna, adverb]
1. kinnises, umbses olekus

2. hapnikuvaeguses

ummuksesse
[määrsõna, adverb]
1. kinnisesse, umbsesse olekusse

2. hapnikuvaegusesse

3. umbe

ummuksest
[määrsõna, adverb]
1. umbes-olekust

2. hapnikupuudusest

3. ummikust

ummuksis
[määrsõna, adverb]
1. kinnises, umbses olekus

2. hapnikuvaeguses

ummuksisolek
[nimisõna, substantiiv]
veeorganismide lämbumissurma põhjustav veekogu hapnikuvaegus

ummuksisse
[määrsõna, adverb]
1. kinnisesse, umbsesse olekusse

2. hapnikuvaegusesse

3. umbe

ummuksist
[määrsõna, adverb]
1. umbes-olekust

2. hapnikupuudusest

3. ummikust

ummus
[nimisõna, substantiiv]
kinnine, umbne olek, umbus

umpa
[omadussõna, adjektiiv]
rumal, loll, tobe

umu
[nimisõna, substantiiv]
aru, mõistus, tarkus

unarsõna
[nimisõna, substantiiv]
1. üldkeeles vähe kasutatud, unarusse jäänud sõna (nt edus, ööp)

2. unustatud sõna

unarul
[määrsõna, adverb]
1. maha jäetud või jäänud, unustatud, hooletuses

2. hooletuses, lohakil

unarule
[määrsõna, adverb]
1. maha jäetud või jäänud seisu, unustatud seisu, hooletusse

2. ripakile, unustusse

unarus
[nimisõna, substantiiv]
maha jäetud või jäänud olek, unustatud, hooletuses, unarul olek

unaruses
[määrsõna, adverb]
1. maha jäetud või jäänud, unustatud, hooletuses

2. hooletuses, lohakil

unarusse
[määrsõna, adverb]
1. maha jäetud või jäänud seisu, unustatud seisu, hooletusse

2. ripakile, unustusse

und
[nimisõna, substantiiv]
1. elussöödaga varustatud õngpüünis, mida kasutatakse kalapüügiks jääaugust või kinnitatakse ankruga veekogu põhja

2. õngpüünis

undama
[tegusõna, verb]
kestvat ühetoonilist kumedat häält kuuldavale tooma

undeetsim
[nimisõna, substantiiv]
1. üheteistkümne astme suurune intervall helirea alushelide vahel, ka diatoonilise helirea üheteistkümnes aste

2. heliredeli üheteistkümnes aste

3. vastav intervall

underground
[nimisõna, substantiiv]
1. 1960. aastail Lääne kultuuris kujunenud kultuuripoliitiline protestiliikumine

2. subkultuur, mis vastandub otseselt üldlevinud väärtuste ja arusaamadega ühiskonnas, vastandkultuur

3. kultuuripoliitiline liikumine

4. valitseva kultuuri ja ühiskonnakorra vastane kultuur

undervits
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremohvitserile eelnev madalamasse juhtivkoosseisu kuuluv ohvitser (nt Vene tsaariarmees, Saksa armees)

2. selles auastmes isik

undiin
[nimisõna, substantiiv]
1. naisekujuline vetevaim hiliskeskaja kirjanduses

2. näkineiut meenutav ilukirjanduskuju

undrehti
[määrsõna, adverb]
1. (vanemas pruugis:) valesti, ebaõiglaselt, ülekohtuselt

2. (nimisõna laiendina ka:) vale, ebaõiglane, ülekohtune

undruk
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne, rahvariide) seelik

uneaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg magamiseks

uneapnoe
[nimisõna, substantiiv]
üle 10 sekundi kestev hingamisseisak une ajal

unearst
[nimisõna, substantiiv]
unehäirete ravimisele spetsialiseerunud arst

unearter
[nimisõna, substantiiv]
pea ja kaela piirkonda verega varustav arter

une-eelne
[omadussõna, adjektiiv]
magamaminekule, uinumisele eelnev

unehaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. ülemäärane unisus, pidev sund magada

2. unehäire

3. palju magamine

unehõlma
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. (uinumise, magama jäämise kohta)

2. ainsuse sisekohakäänetes uinumise, magamise kohta

unehõlmas
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(magamise, uinunud-oleku kohta)

unehõlmast
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
magamast, uinunud-olekust

unehägune
[omadussõna, adjektiiv]
unisusest ebaselge

unehäire
[nimisõna, substantiiv]
terviserike, mille tõttu inimene ei suuda hästi magada ja välja puhata (nt unetus, liigunisus)

unehämu
[nimisõna, substantiiv]
(unise oleku kohta)

unehügieen
[nimisõna, substantiiv]
1. head ja kosutavat und soodustav käitumine ja keskkond

2. sellekohaste praktiliste soovituste järgimine

uneilm
[nimisõna, substantiiv]
(hrl poeetilisemas väljenduses uinumise, magamise kohta)

unejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb und

unejutt
[nimisõna, substantiiv]
lapse uinutamiseks talle etteloetav või räägitav jutt

unekas
[nimisõna, substantiiv]
unine-olek, vajadus magada

unekool
[nimisõna, substantiiv]
väikelapse või imiku harjutamine iseseisvalt uinuma, unerežiimi sisseseadmine

unekott
[nimisõna, substantiiv]
see, kes magada armastab ja palju magab

uneköidik
[nimisõna, substantiiv]
une meelevald

unekütke
[nimisõna, substantiiv]
une meelevald

unelaul
[nimisõna, substantiiv]
lapse uinutamise laul

unelema
[tegusõna, verb]
1. (hajevil olles) kujutluspilte silme eest läbi laskma, mälestusi või (teostumatuid) plaane mõttes mõlgutama

2. unistama

uneliiv
[nimisõna, substantiiv]
1. uniseks tegev võluaine unist olekut märkivates väljendites

2. unise oleku kohta

unelisa
[nimisõna, substantiiv]
täiendav magamisaeg

unelm
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutluspilt, fantaasia

2. väga suur või kättesaamatu unistus

unelus
[nimisõna, substantiiv]
1. unelemine

2. unelm

unemaa
[nimisõna, substantiiv]
(une, magamise kohta)

unemask
[nimisõna, substantiiv]
silmakate unetuse käes vaevlevatele ja uinumisraskustega inimestele

unemati
[nimisõna, substantiiv]
(une, unisuse kohta)

unemeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
arstiteaduse ala, mis tegeleb une-ärkveloleku häirete ja unehäirete ennetamise, diagnostika ja raviga

unemuster
[nimisõna, substantiiv]
une faaside (pindmise, sügava ja unenägude une) ning une tsüklite vaheldumine ööune ajal

unenappus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebapiisav magamine, liiga napp uni

2. une puudumine v nappus

unenõustaja
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes aitab toime tulla unehäire ja sellest tingitud probleemidega

unenägu
[nimisõna, substantiiv]
1. magades tekkivad kujutluspildid ja mõtted, mis näivad magajale reaalse elamusena

2. pildid ja mõtted, mis tekkivad une ajal ja tunduvad tõelised

unenälg
[nimisõna, substantiiv]
vajadus magada, ebapiisav uneaeg

unenäolik
[omadussõna, adjektiiv]
1. nagu unenäkku kuuluv, unenägu meenutav

2. nägemuslik, ebamaine

unenäoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. nagu unenäkku kuuluv, unenägu meenutav

2. nägemuslik, ebamaine

unenäopilt
[nimisõna, substantiiv]
une ajal tekkiv kujutluspilt

unenäopüüdja
[nimisõna, substantiiv]
indiaani rahvastelt pärinev maagiline ese halbade unenägude tõrjumiseks

unenäoseletaja
[nimisõna, substantiiv]
1. unenägude arvatavat tähendust seletav raamat või inimene

2. raamat

unepaanika
[nimisõna, substantiiv]
uneaegne õudushoog, tohutu hirmutunne, millega tavaliselt kaasneb ajutine suutmatus ümbritsevat teadvustada

unepealt
[määrsõna, adverb]
selsamal hetkel, ilma pikemata

unepilt
[nimisõna, substantiiv]
une ajal tekkiv kujutluspilt

unepuudus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebapiisav magamine, liiga napp uni

2. une puudumine v nappus

uneraas
[nimisõna, substantiiv]
väga väike, hrl ebapiisav määr und

unerahu
[nimisõna, substantiiv]
1. magamiseks soodne häirimata olukord

2. rahulik uni

3. rahulik uni

unerammestus
[nimisõna, substantiiv]
une-eelne või -järgne roidunud olek

uneravi
[nimisõna, substantiiv]
unehäirete ravimine

unerežiim
[nimisõna, substantiiv]
magamisega seotud korrapära

uneriided
[nimisõna, substantiiv]
magamiseks mõeldud riietus (nt öösärk, pidžaama)

unerohi
[nimisõna, substantiiv]
uinumist ja und soodustav aine (ka ravimina)

unerohutablett
[nimisõna, substantiiv]
uinumiseks võetav unerohu tablett

unerähm
[nimisõna, substantiiv]
1. magamisel tekkinud rähm

2. (unisuse kohta)

unerüpes
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
(magamise, uinunud-oleku kohta)

unerüppe
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. (uinumise, magama jäämise kohta)

2. ainsuse sisekohakäänetes uinumise, magamise kohta

unerütm
[nimisõna, substantiiv]
une faaside, rahuliku, aeglase, ilma silmaliigutusteta une ja kiirete silmaliigutustega une korrapärane vaheldumine

unesegane
[omadussõna, adjektiiv]
1. seisundis, kus polda veel päris ärkvel, unest segane

2. unest segane

unesegaselt
[määrsõna, adverb]
unesegasena

unesegune
[omadussõna, adjektiiv]
1. seisundis, kus polda veel päris ärkvel, unest segane

2. unest segane

uneskõndija
[nimisõna, substantiiv]
osalise une seisundis olev inimene, kes käib ja tegutseb lahtisilmi, kuid tajub ümbritsevat piiratult ja hiljem oma tegevust ei mäleta

uneskõndimine
[nimisõna, substantiiv]
osalise une seisund, mille puhul (haige) inimene käib ja tegutseb lahtisilmi, kuid tajub ümbritsevat piiratult ja hiljem oma tegevust ei mäleta

uneskäija
[nimisõna, substantiiv]
osalise une seisundis olev inimene, kes käib ja tegutseb lahtisilmi, kuid tajub ümbritsevat piiratult ja hiljem oma tegevust ei mäleta

unesoe
[omadussõna, adjektiiv]
1. unest, magamisest soe

2. unest, magamisest soe

unesrändaja
[nimisõna, substantiiv]
osalise une seisundis olev inimene, kes käib ja tegutseb lahtisilmi, kuid tajub ümbritsevat piiratult ja hiljem oma tegevust ei mäleta

unesränne
[nimisõna, substantiiv]
kuutõbi, unes kõndimine

unestama
[tegusõna, verb]
1. kogemata midagi tegemata jätma, hrl hajameelsusest, tugeva tunde, haarava tegevuse vms ajel

2. midagi kogemata tegemata jätma, kuna see ei tulnud sulle meelde

unesõppimine
[nimisõna, substantiiv]
õppevorm, kus õpitavat materjali kuuldakse pinnalises unes viibides

unetablett
[nimisõna, substantiiv]
uinumiseks võetav unerohu tablett

unetama
[tegusõna, verb]
1. kogemata midagi tegemata jätma, hrl hajameelsusest, tugeva tunde, haarava tegevuse vms ajel

2. midagi kogemata tegemata jätma, kuna see ei tulnud sulle meelde

unetarve
[nimisõna, substantiiv]
vajadus magada

unetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma uneta, magamiseta

2. selline, kes ei uinu ega saa piisavalt magada, unetuse all kannatav

unetuiksoon
[nimisõna, substantiiv]
pea ja kaela piirkonda verega varustav arter

unetukk
[nimisõna, substantiiv]
tukastus, kerge uinak

unetult
[määrsõna, adverb]
unetuna

unetund
[nimisõna, substantiiv]
1. (tunnipikkune) aeg magamiseks

2. aeg magamiseks

3. aeg uinuda

unetus
[nimisõna, substantiiv]
1. unehäire, mis seisneb suutmatuses ilma raskusteta magama jääda, katkendlikus unes ja liigvarajases ärkamises

2. magamataolek

uneuim
[nimisõna, substantiiv]
1. unest põhjustatud uimasus

2. unisusest põhjustatud uimane, segane olek

3. unest põhjustatud uimasus

uneuuring
[nimisõna, substantiiv]
uuring une kvaliteedi ja unega seotud tervisliku seisundi kindlakstegemiseks

unevaegus
[nimisõna, substantiiv]
une puudujääk, ebapiisav magamine

unevaev
[nimisõna, substantiiv]
(piinava unisuse kohta)

unevajadus
[nimisõna, substantiiv]
vajadus magada

uneviirastus
[nimisõna, substantiiv]
(unes nähtava irreaalse kuju, ka unenäo kohta üldse)

unevõlg
[nimisõna, substantiiv]
õigel ajal magamata jäänud uni

uneähm
[nimisõna, substantiiv]
1. unest põhjustatud uimasus

2. unisusest põhjustatud uimane, segane olek

3. unest põhjustatud uimasus

uneärevus
[nimisõna, substantiiv]
ärevust ja hirmu põhjustavate unenägude korduv esinemine

ung
[nimisõna, substantiiv]
1. eredavärvilise kõhuga kahepaikne, kelle krobeline nahk koosneb rohketest mürginäärmetest

2. kahepaikne

ung
soome-ugri keel, mida kõneldakse peamiselt Ungaris

ungari
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
ungarlaste või ungari keelega seotud

ungarikeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ungari keeles kõneldud või kirjutatud

2. ungari keelt kasutav

ungaripärane
[omadussõna, adjektiiv]
ungarlastele iseloomulik v tunnuslik

ungarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ungari põhirahva liige

2. Ungari kodanik või elanik

3. Ungari päritolu inimene

ungarlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost ungarlane

ungarlus
[nimisõna, substantiiv]
ungarlaseks olemine, ungari rahvuslus

ungas
[nimisõna, substantiiv]
1. katuseharja otstesse jäetud kolmnurkne auk (suitsu väljalaskmiseks suitsutarel, värske õhu ja valguse sisselaskmiseks)

2. suitsuauk

ungrukold
[nimisõna, substantiiv]
tumeroheline igihaljas sõnajalgtaim, mille vars haruneb korduvalt harkjalt kaheks

ungur
[nimisõna, substantiiv]
kohitseja, ruunaja

uni
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi perioodiline füsioloogiline puhkeseisund, mille ajal tema aktiivne seos keskkonnaga on katkenud, magamine

2. unine-olek, vajadus magada

3. seisund, kus sa magad ja ei ole teadlik sellest, mis su ümber toimub

uniaadikirik
[nimisõna, substantiiv]
katoliku kiriku haru, mis järgib õigeusu liturgiat (Bütsantsi riitust)

uniaat
[nimisõna, substantiiv]
1. roomakatoliku kirikuga ühinenud õigeusu kiriku liige, kirikupeana paavsti tunnustav õigeusklik

2. ühendatud kreeka- ja roomakatoliku kiriku liige

unifitseerima
[tegusõna, verb]
ühtseks tegema, ühtsesse vormi viima

unifitseerimine
[nimisõna, substantiiv]
ühtseks tegemine, ühtsesse vormi viimine

unifitseeruma
[tegusõna, verb]
ühtseks minema

unikaallooming
[nimisõna, substantiiv]
kunstniku hrl ainueksemplarina valminud, tiražeerimata looming

unikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma laadilt ainukordne, oma liigis ainus, kordumatult omapärane

2. erakordsena, erilisena tähelepanu äratav

3. erakordsena eriline, oma liigis ainus

unilased
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond puu otsas elutsevaid oravataolisi suurte silmadega närilisi (siia kuuluvad nt pähklinäpp ja lagrits)

2. sugukond närilisi

unilateraalne
[omadussõna, adjektiiv]
ühepoolne, ühekülgne

unilauk
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis tavaline ristõieline umbrohutaim

2. umbrohutaim

unilook
[nimisõna, substantiiv]
1. Eestis tavaline ristõieline umbrohutaim

2. umbrohutaim

unimagun
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuurtaimena kasvatatav sinakashallide lehtede, suurte erksavärviliste õite ja paljuseemneliste kupardega rohttaim, mille mõnede sortide piimmahlast saadakse oopiumi

2. kultuurtaimena kasvatatav magun

unimüts
[nimisõna, substantiiv]
palju magav, raskustega ärkav inimene või loom

unine
[omadussõna, adjektiiv]
1. unevajadust tundev, magada tahtev

2. pooleldi ärkvel

3. sellist olekut väljendav

4. selline, kes tahab magada või pole veel päris ärganud

uniohakas
[nimisõna, substantiiv]
1. vastakuti asetsevate lehtede ja tipmiste õienuttidega kõrge rohttaim, Eestis ilutaim

2. rohttaim

unionism
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas eraldi oleva rühma püüe ühineda suurema rühmaga

2. seda toetav poliitika

3. püüe ühinemisele

unioon
[nimisõna, substantiiv]
riikide või organisatsioonide liit ühiste eesmärkide saavutamiseks

unipolaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe jõu poolt juhitav, selline, kus ülemaailmne juhtroll kuulub ühele riigile

2. ühel meelel olev, mitte vastandliku osapoolega

uniravi
[nimisõna, substantiiv]
ravimine uinutitega esilekutsutud une abil (oli kasutusel NSV Liidus 20. sajandi keskpaiku)

uniselt
[määrsõna, adverb]
unevajadust tundvana, magada tahtvana, pooleldi unes olles

unisevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
mitte päris ärkvel või erk, veidi või üsna unine

unisex
[omadussõna, adjektiiv]
mõlemale sugupoolele sobiv

unisoon
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme laulja või instrumendi sama kõrgusega heli üheaegne kõlamine, ühehäälne kooskõla

2. ühehäälne kooskõla, ükskõla

unisoonne
[omadussõna, adjektiiv]
ühe meloodiaga, ühest häälest koosnev

unistaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes unistab

unistama
[tegusõna, verb]
1. millegi ihaldusväärse loodetavat teostumist ette kujutama (sageli ka mõttes läbi elama)

2. olematut kujutlema, fantaseerima

3. mõtlema millestki heast, mida sa tulevikus loodad saada või saavutada

4. mõnda aega

Ühendtegusõnad: edasi unistamaedasi unistama

unistavalt
[määrsõna, adverb]
1. unistades, unistust väljendava häälega, pilguga vms

2. unistades

unistlema
[tegusõna, verb]
unistama

unistus
[nimisõna, substantiiv]
1. emotsionaalne kujutluspilt soovitavast tulevikust, mõte millegi ihaldusväärse loodetavast kättesaamisest või teostumisest

2. soov tulevikus midagi saada või saavutada

unistuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. unistust või unistamist sisaldav või väljendav, unistusele omaselt ebatõeline, ebareaalne vms

2. ebatõeline

unisus
[nimisõna, substantiiv]
unevajaduse tundmine, magada tahtmine, pooleldi unes olemine

unitaar
[nimisõna, substantiiv]
1. unitarismi pooldaja, selle usuvoolu esindaja

2. kolmainsusekultust eitava protestantliku usulahu liige Suurbritannias ja USAs

3. unitarismi pooldaja, selle usulahu liige

unitaar
1. ühtne, ühtsust või ühinemist taotlev

2. ühtne, ühtsust v ühinemist taotlev

unitaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. unitarismi pooldaja, selle usuvoolu esindaja

2. kolmainsusekultust eitava protestantliku usulahu liige Suurbritannias ja USAs

3. unitarismi pooldaja, selle usulahu liige

unitaarlus
[nimisõna, substantiiv]
protestantlik usuvool, mis tunnistab Jumala ainuisikulist olemust, eitades kolmainsust

unitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühtne, ühtsust või ühinemist taotlev

2. ühtne, ühtsust v ühinemist taotlev

unitaarriik
[nimisõna, substantiiv]
1. keskvõimule allutatud, ainult haldusterritoriaalseteks üksusteks jagunev riik

2. lihtriik, millesse ei kuulu iseseisva riigi tunnustega üksusi

unitarism
[nimisõna, substantiiv]
ühtsuse taotlus

unitõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. tsetsekärbse vahendusel leviv raske nakkushaigus, mida põhjustavad teatud algloomad (trüpanosoomid)

2. palju magamine

universaal
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis kehtib alati ja kõigile, on mingis mõttes üldine, kõigile või kõigele rakendatav

2. (filosoofias:) üldiselt rakendatav mõiste, väide vms

3. üldmõiste

universaalauto
[nimisõna, substantiiv]
pika kerega ruumikas, hrl kolme istmereaga sõiduauto, kus istmete kõrvaldamisega on võimalik moodustada mahukas pakiruum

universaalhulk
[nimisõna, substantiiv]
hulk, mis koosneb kõigist antud probleemis vaadeldavaist elementidest

universaalistama
[tegusõna, verb]
universaalseks tegema

universaalkauplus
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne suur mitmekesise valikuga kauplus

universaalkere
[nimisõna, substantiiv]
universaalauto mahukas kere

universaalliim
[nimisõna, substantiiv]
liim, millega saab liimida erinevaid materjale

universaalmasin
[nimisõna, substantiiv]
mitme otstarbega seade

universaalmootor
[nimisõna, substantiiv]
teatud tüüpi mootor, mida saab käitada nii vahelduv- kui ka alalisvooluga

universaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (maailmamõistmisega ühenduses:) igas olukorras, kõigile või kõigele kehtiv või rakendatav

2. kõike hõlmav või kõigile ühine

universaalsus
[nimisõna, substantiiv]
mitmekülgsus

universaalteenus
[nimisõna, substantiiv]
harilikult riigi poolt reguleeritavates valdkondades osutatav põhiteenus, mis tehakse tarbijale kättesaadavaks kindla kvaliteediga, ühesugusena ning taskukohase hinnaga

universaalvõti
[nimisõna, substantiiv]
mutrivõti, mille suurust saab vastavalt keeratava mutri suurusele muuta

universalism
[nimisõna, substantiiv]
1. maailmavaateline arusaam, mis peab tervikut selle üksikosadest tähtsamaks

2. ratsionalistlik usuvool

universiaad
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaste rahvusvahelised spordivõistlused

universiteet
[nimisõna, substantiiv]
1. õppe- ja teadusasutus, kus omandatakse akadeemiline kõrgharidus ja akadeemiline kraad

2. kõrgharidust andev asutus, kuhu saab õppima minna pärast gümnaasiumi lõpetamist

universum
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik olemasolev, kogu aine ja ruum

2. väljaspool Maad asuv maailmaruum (koos selles leiduvate objektidega)

univorm
[nimisõna, substantiiv]
1. (auastme- või ametitunnustega) vormiriietus

2. spetsiaalne riietus, mida kannavad teatud elukutse või tegevusega seotud inimesed

unk
[nimisõna, substantiiv]
rohketest mürginäärmetest krobelise naha ja eredavärvilise kõhuga kahepaikne

unkaauk
[nimisõna, substantiiv]
1. katuseharja otstesse jäetud kolmnurkne auk (suitsu väljalaskmiseks suitsutarel, värske õhu ja valguse sisselaskmiseks)

2. suitsuauk

unkalaud
[nimisõna, substantiiv]
1. unkaaugu kummalegi küljele katuseserva kaitseks löödud laud

2. unkaaugu mõlemale küljele katuseserva kaitseks löödud laud

unnahark
[nimisõna, substantiiv]
hark, mille otste vahele kinnitatakse õngenöör

unnalkäimine
[nimisõna, substantiiv]
unnapüügil käimine

unnanöör
[nimisõna, substantiiv]
nöör, mida kasutatakse unnapüügil

unnapüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük unnaga, Eestis hrl jääaugust

unplugged-kontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, kus kasutatakse akustilisi, mitte elektroonilisi instrumente

unta
[nimisõna, substantiiv]
karusnahkne säärik

unterohvitser
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremohvitserile eelnev madalamasse juhtivkoosseisu kuuluv ohvitser (nt Vene tsaariarmees, Saksa armees)

2. selles auastmes isik

untervits
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremohvitserile eelnev madalamasse juhtivkoosseisu kuuluv ohvitser (nt Vene tsaariarmees, Saksa armees)

2. selles auastmes isik

unts
[nimisõna, substantiiv]
massiühik Inglise mõõdustikus (28,35 g, ravimite ja väärismetallide puhul 31,1 g)

untsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. linnainimene, linliku elulaadiga inimene

2. kerglane, tühine inimene

untsantsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. linnainimene, linliku elulaadiga inimene

2. kerglane, tühine inimene

untsiaal
[nimisõna, substantiiv]
ümarate tähtedega suurtähtkiri

untsu
[määrsõna, adverb]
1. ebaõnnestunuks, nurjunuks

2. ebaõnnestunuks, nurja

untsuminek
[nimisõna, substantiiv]
ebaõnnestumine, luhtumine

untsus
[määrsõna, adverb]
(lõplikult) halvasti, ebaõnnestunud, nurjunud või rikutud

unuma
[tegusõna, verb]
meelest ära minema, mälus mitte säilima

ununema
[tegusõna, verb]
meelest ära minema, mälus mitte säilima

Ühendtegusõnad: maha ununema, maha ununema, ära ununemaära ununema

ununoktium
[nimisõna, substantiiv]
kaliforniumi ja kaltsiumi aatomite ühinemisel tekkinud gaas, omadustelt väärisgaas, keemiline element järjenumbriga 118

ununpentium
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline keemiline element järjenumbriga 115

ununseptium
[nimisõna, substantiiv]
berkeeliumi ja kaltsiumi aatomite ühinemisel tekkinud gaas, omadustelt väärisgaas, keemiline element järjenumbriga 117

ununtrium
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline keemiline element järjenumbriga 113

unustaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes ei mäleta asju ning unustab midagi ära

unustama
[tegusõna, verb]
1. mäletamast lakkama, midagi või kedagi mälus mitte säilitama, meelest või tundemaailmast kaduda laskma

2. kui sa midagi unustad, siis sa ei mäleta enam mingit minevikust pärit asja või inimest

Ühendtegusõnad: lahti unustama, lahti unustama, maha unustama, maha unustama, ära unustamaära unustama

unustamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, keda või mida ei saa nt oma väärtuse, tähtsuse tõttu unustada

2. selline, keda või mida ei saa unustada

unustamatult
[määrsõna, adverb]
nii, et seda ei saa unustada ega meelest ära

unustus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi unustatud olek

2. kellegi või millegi unustamine või ununemine

unustusehõlma
[määrsõna, adverb]
(poeetilisemas stiilis:) unustusse, unustatud olekusse

unustusehõlmas
[määrsõna, adverb]
(poeetilisemas stiilis:) unustuses, unustatud olekus

unustusehõlmast
[määrsõna, adverb]
(poeetilisemas stiilis:) unustusest, unustatud olekust

upakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
loomuliku otse- või püstiasendi suhtes külili, kummuli vms

upakile
[määrsõna, adverb]
asendisse, kus ollakse loomuliku otse- või püstiasendi suhtes külili, kummuli vms

upanišaadid
[nimisõna, substantiiv]
Muinas-India pärimusliku kirjavara osa, milles on sõnastatud hindu usuõpetuse ja filosoofia alused

upanišadid
[nimisõna, substantiiv]
Muinas-India pärimusliku kirjavara osa, milles on sõnastatud hindu usuõpetuse ja filosoofia alused

upatama
[tegusõna, verb]
korduvalt õhku tõstma või üles viskama

uperdama
[tegusõna, verb]
vaevaliselt, kohmakalt liikuma

uperkuuditama
[tegusõna, verb]
1. õhuringe, järske pöördeid, uperkuute tegema

2. uperkuute tegema

uperkuut
[nimisõna, substantiiv]
1. hoogne õhuring

2. kukerpall

uperkuuti
[määrsõna, adverb]
1. (kukkudes) keerutusi tehes, (otseti) ümber, külili või kummuli

2. uppi

uperpall
[nimisõna, substantiiv]
1. ootamatu järsk pööre, hoogne muutus, keerdkäik vms

2. pööre

uperpalli
[määrsõna, adverb]
uppi

uperpallitama
[tegusõna, verb]
järskude pööretega, ka üle kaela või üle katuse käies kukkuma, lendama vms

upitama
[tegusõna, verb]
1. pingutades, jõudu rakendades midagi või kedagi tõstma, kuhugi (ülespoole) sikutama

2. jõudu rakendades tõstma, vinnama

Ühendtegusõnad: üles upitamaüles upitama

upituma
[tegusõna, verb]
1. tõusma

2. end upitama

upp
(spordis:) asendis, mille puhul kere ja jalad moodustavad täisnurga

uppasend
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaasend, mille puhul kere ja jalad moodustavad teravnurga

2. (üldisemalt:) püstise istmikuga kehaasend

upphüpe
[nimisõna, substantiiv]
sportvõimlemises riista ületamine uppasendis

uppi
[määrsõna, adverb]
asendisse, kus ollakse loomuliku otse- või püstiasendi suhtes külili, kummuli vms

uppima
[tegusõna, verb]
1. andmeid, faile vms oma arvutist internetti, serverisse vm viima

2. oma arvutist andmeid või faile internetti panema

uppis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
loomuliku otse- või püstiasendi suhtes külili, kummuli vms

uppiste
[nimisõna, substantiiv]
sportvõimlemises istumisasend, kus kere on maksimaalselt ette painutatud

upplamang
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) asend, kus turi toetub aluspinnale või mõlemad käsivarred rööbaspuudele ning sirged jalad on tõstetud üle pea

uppripe
[nimisõna, substantiiv]
sportvõimlemises keha suhtes teravnurkselt ettetõstetud jalgadega ripe

uppseis
[nimisõna, substantiiv]
sportvõimlemises seisuasend, kus kere on maksimaalselt ette painutatud

uppuja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on uppumas

2. see, kes on uppumas

uppuma
[tegusõna, verb]
1. (inimese, looma kohta:) vette vajumise ja vee hingamisteedesse tõmbamise tagajärjel surema

2. (veesõiduki vms kohta:) veekogu põhja minema

3. kui keegi upub, siis ta vajub vee alla ja sureb, kuna ei saa hingata

4. kui miski upub, siis see vajub veekogu põhja

Ühendtegusõnad: ära uppumaära uppuma

uppumatu
[omadussõna, adjektiiv]
(laevade vm kohta:) selline, mis ei vaju vee alla

uppumatus
[nimisõna, substantiiv]
laeva võime säilitada ujuvus ja püstivus laevaruumi(de) veega täitumise korral

uppumine
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl inimese kohta:) vee alla vajumine ja suremine vee hingamisteedesse tõmbamise tagajärjel

2. (veesõiduki kohta:) veekogu põhja minek veega täitumise tagajärjel

uppumiskindel
[omadussõna, adjektiiv]
(laevade vm kohta:) selline, mis ei vaju vee alla

uppumissurm
[nimisõna, substantiiv]
surm uppumise läbi

uppunu
[nimisõna, substantiiv]
vette vajumise ja vee hingamisteedesse tõmbamise tagajärjel surnud inimene

ups
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ehmatust, kahetsust, vabandust vms

ups
[nimisõna, substantiiv]
puhvriks olev toiteallikas, mis tagab seadmele (nt arvutile) toite ootamatu voolukatkestuse korral

upsakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülbelt uhke, teistele ülalt alla vaatav

2. seda väljendav

3. ülbelt uhke

upselt
[määrsõna, adverb]
uppasendis olles

upsti
[määrsõna, adverb]
hopsti

upsujuur
[nimisõna, substantiiv]
1. õisikuvarre ümber kasvavate laiade lainelise äärega lehtede ja suures pöörises asetsevate õitega mürgine rohttaim, Eestis ilutaim

2. rohttaim

upumuna
[nimisõna, substantiiv]
kooreta keedetud muna

uputama
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi uppumist põhjustama, nt kedagi vee alla vajutamisega uppuma panema või midagi veekogu põhja ajama või laskma

2. ennast

Ühendtegusõnad: ära uputama, ära uputama, üle uputamaüle uputama

uputus
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtus, kus vesi ujutab üle mingi maismaa osa, mis varem ei olnud vee all

2. olukord, kus palju vett katab maad, mis on tavaliselt kuiv

uraan
[nimisõna, substantiiv]
1. radioaktiivne hõbevalge metall, omadustelt aktinoid, keemiline element järjenumbriga 92

2. teat raskmetall

uraanimaak
[nimisõna, substantiiv]
mineraalne maak, mis sisaldab uraani, levinuim tuumkütuse allikas

uraanipigimaak
[nimisõna, substantiiv]
must radioaktiivne mineraal, tähtsaim uraani ja raadiumi maakmineraal

urahtama
[tegusõna, verb]
1. korraks ebamääraselt häälitsema

2. urisedes või pahuralt midagi ütlema

3. korraks urama v urisema

urahtus
[nimisõna, substantiiv]
lühike ebamäärane häälitsus

uralist
[nimisõna, substantiiv]
uralistika eriteadlane

uralistika
[nimisõna, substantiiv]
1. Uurali rahvaid ja keeli uuriv teadusharu

2. Uurali rahvaste uurimist hõlmavad teadusalad

urama
[tegusõna, verb]
(masina, seadme kohta:) töötades, liikudes jätkuvat r-häälikut meenutavat tumedat heli tekitama

uraniniit
[nimisõna, substantiiv]
must radioaktiivne mineraal, tähtsaim uraani ja raadiumi maakmineraal

uratama
[tegusõna, verb]
1. korraks ebamääraselt häälitsema

2. urisedes või pahuralt midagi ütlema

3. korraks urama v urisema

uratus
[nimisõna, substantiiv]
lühike ebamäärane häälitsus

urb
[nimisõna, substantiiv]
paljude lehtpuude kobarat meenutav õisik, mille moodustavad ühesugused lihtsad õied

urbaanne
[omadussõna, adjektiiv]
1. linnaga, linnastumisega seotud

2. linnaga seotud

urbaniit
[nimisõna, substantiiv]
linnastumisest tingitud haiguste üldnimetus

urbanipäev
[nimisõna, substantiiv]
25. mai, eesti rahvakalendris (vähetuntud pühana) lina- ja kaerakülvi algusaeg

urbanisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. linnade, linnarahvastiku kasv ja nende osatähtsuse suurenemine inimeste elulaadis

2. linnastumine ja selle kaasnähtused (nt keskkonna saastumine, põllumaa kaotsiminek, loomade kohanemine linnaeluga)

urbaniseeruma
[tegusõna, verb]
(tööstuse ja rahvastiku kohta:) linnadesse koonduma

urbaniseerumine
[nimisõna, substantiiv]
linnaliseks, linnapäraseks muutumine

urbanism
[nimisõna, substantiiv]
1. linna, eriti suurlinnaga seotud eluviis

2. linnastumisega kaasnev kunst, arhitektuur, linnaplaneerimine vms

urbanist
[nimisõna, substantiiv]
1. linlikku, eriti suurlinnale omast eluviisi harrastav inimene

2. seda kujutav kunstnik, kirjanik vm

3. suurlinnaelu kujutav kunstnik v kirjanik

urbanistika
[nimisõna, substantiiv]
linna arengut uuriv teadusharu, hõlmab nt linnasotsioloogia, linnaehituse, linnahaldusõiguse, linnageograafia valdkondi

urbanistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. linnaga seotud, linnale omane (hrl vastandudes maale, looduslähedusele)

2. linnapärane

3. suurlinlik

urbekuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 3. kuu, põhjapoolkeral esimene kevadkuu

2. aasta kolmas kuu

urbepäev
[nimisõna, substantiiv]
1. ülestõusmispühadele eelneva pühapäeva ehk palmipuudepüha lõunaeestiline nimetus

2. palmipuudepüha

urbepüha
[nimisõna, substantiiv]
1. ülestõusmispühadele eelneva pühapäeva ehk palmipuudepüha lõunaeestiline nimetus

2. palmipuudepüha

urbima
[tegusõna, verb]
(vanaaja tavana:) pajuvitsaga lööma

urblema
[tegusõna, verb]
(poeetilisemas kasutuses:) urbi ajama

urbne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (tahke aine kohta:) väikseid õõsi, augukesi, avasid sisaldav

2. pooridega, urbne

urbsus
[nimisõna, substantiiv]
poorsus

urbuma
[tegusõna, verb]
(lehtpuu kohta:) urbi ajama

urbuma
[tegusõna, verb]
1. urbseks minema

2. porsuma

urdaaž
[nimisõna, substantiiv]
keskaja linnuse välismüüril kulgev puidust kaitsekäik, mis võimaldas rünnata müüri jalamil olevat vaenlast

urdukeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. urdu keeles kõneldud või kirjutatud

2. urdu keelt kasutav

ureaplasmoos
[nimisõna, substantiiv]
kuse- ja suguelundite piirkonna põletikuline haigus, mille on põhjustanud mikroob Ureaplasma urealyticum

ureemia
[nimisõna, substantiiv]
organismi kuhjuvatest ainevahetuse jääkainetest tekkiv mürgistusseisund

ureemiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ureemiast tingitud, ureemiaga seotud

2. kusiveresuslik

ureeter
[nimisõna, substantiiv]
1. torujas elund, mida mööda kusi valgub neerust kusepõide

2. elund

ureetra
[nimisõna, substantiiv]
1. kusepõiest algav torujas moodustis, mille kaudu kusi väljub kehast

2. elund, mille kaudu kusi väljub organismist

uretaan
[nimisõna, substantiiv]
valge kristalne vees hästi lahustuv pulber, mitme aine ühisnimetus (nt etüülkarbamaat, karbamaat, polüuretaan)

uretriit
[nimisõna, substantiiv]
kusiti limaskesta põletik

uretroskoop
[nimisõna, substantiiv]
1. optikariist kusiti arstlikuks uurimiseks

2. aparaat kusiti vaatlemiseks

urf
[nimisõna, substantiiv]
islamimaade tavaõigus

urg
[nimisõna, substantiiv]
maa sees või millegi all olev väiksem koobas, mida loom kasutab oma pesapaigana

urgas
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese kehv (väike, kõrvaline) elu- või asupaik

2. selline asutus, nt kõrts

3. kõrvaline, mahajäänud koht, kolgas

urge
[nimisõna, substantiiv]
1. siseelundite vaheline kehaõõne osa või mõne elundi sees olev ruum, laienenud veen või selle osa

2. siseelundite vaheline kehaõõne osa v elundi sees olev ruum, siinus

urgitsema
[tegusõna, verb]
1. sõrmega, teravaotsalise vahendiga sorkima, kaapima vm moel tegutsema, et midagi kuskilt kätte saada või eemaldada

2. sorkima, koukima

Ühendtegusõnad: lahti urgitsema, lahti urgitsema, välja urgitsemavälja urgitsema

uri
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi tõttu, millegi läbi kannatanu, kahjustatu või hukkunu

2. see, kes on kellegi või millegi tõttu kannatada saanud või hukkunud

uriin
[nimisõna, substantiiv]
1. kollakas vedelik, mida eritavad neerud ja millega organismist eraldub ainevahetusjääke ning organismile tarbetuid aineid

2. neerudes tekkiv kollane vedelik, mis viib kehast välja ained, mida organismile vaja ei ole

3. kollakas vedelik, mida neerud eritavad

uriinianalüüs
[nimisõna, substantiiv]
uriiniproovi uuring

uriinieritus
[nimisõna, substantiiv]
kuse eritumine

uriinikoguja
[nimisõna, substantiiv]
kott, pudel vm nõu uriini kogumiseks (nt uriinipidamatuse korral)

uriinikülv
[nimisõna, substantiiv]
mikroobide panemine uriinist võetud proovile, et põletikku põhjustav bakter kindlaks teha

uriinine
[omadussõna, adjektiiv]
1. uriiniga määrdunud, uriiniga koos

2. uriiniga reostatud, uriiniga koos

uriinipeetus
[nimisõna, substantiiv]
kuse väljavoolu (täielik) takistatus

uriinipidamatus
[nimisõna, substantiiv]
iseeneslik, tahtmatu uriini väljavool põiest, võimetus seda takistada

uriiniproov
[nimisõna, substantiiv]
1. laboratoorseks uuringuks eraldatud uriinikogus

2. selle uuring

urikivi
[nimisõna, substantiiv]
taarausus puhastumist sümboliseeriva uritule põletamise koht

urin
[nimisõna, substantiiv]
jätkuvat r-häälikut meenutav tume (looma)hääl

urineerima
[tegusõna, verb]
1. kusepõit tühjendama, uriini organismist väljutama

2. liigset vedelikku kehast välja laskma

urineerimishäire
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalekalle normaalsest urineerimisest, nt uriinijoa nõrgenemine, sagenenud urineerimine, verikusesus

uriseja
[nimisõna, substantiiv]
1. ookeanikala, kes tugevaid neeluhambaid krigistades tekitab röhkivat heli

2. ookeanikala

urisema
[tegusõna, verb]
jätkuvat r-häälikut meenutavat tumedat häält kuuldavale tooma

urituli
[nimisõna, substantiiv]
taarausus puhastumist sümboliseeriv tuli, mis süüdatakse urikivil

urjadnik
[nimisõna, substantiiv]
1. maapolitseinik Tsaari-Venemaal

2. tsaariaegne maakordnik

3. kasakaväe allohvitser

urjah
[hüüdsõna, interjektsioon]
kedagi peletav, pahameelt väljendav hüüatus

urjeh
[määrsõna, adverb]
kedagi peletav, pahameelt väljendav hüüatus

urjoh
[määrsõna, adverb]
kedagi peletav, pahameelt väljendav hüüatus

urjuh
[hüüdsõna, interjektsioon]
kedagi peletav, pahameelt väljendav hüüatus

urjukk
[nimisõna, substantiiv]
1. tervelt kuivatatud aprikoos

2. kuivatatud aprikoos

urkima
[tegusõna, verb]
1. sõrmega, teravaotsalise vahendiga sorkima, kaapima vm moel tegutsema, et midagi kuskilt kätte saada või eemaldada

2. sorkima, koukima

url
[nimisõna, substantiiv]
1. teenust, asutust vm ressurssi tuvastav aadress internetis

2. teenuse, asutuse aadress

urm
[nimisõna, substantiiv]
veri

urmane
[omadussõna, adjektiiv]
verine

urn
[nimisõna, substantiiv]
anum surnu tuha säilitamiseks

urnimatus
[nimisõna, substantiiv]
1. matusetseremoonia surnu tuhaurni juures ja/või urni muldasängitamine

2. surnu tuhaurni muldasängitamine

urnimüür
[nimisõna, substantiiv]
1. tuhaurnide müür või ruum (kirikus, kalmistul, krematooriumis)

2. tuhaurnide ruum

urniväli
[nimisõna, substantiiv]
1. muistne urnmatustega kalmistu

2. tänapäeval ala kalmistul, kuhu maetakse urnid lahkunu tuhaga

uro
kuse või kuseelunditega seotud

urobiliin
[nimisõna, substantiiv]
uriinis sisalduv kollane pigment

urogenitaalne
[omadussõna, adjektiiv]
kuse- ja suguelunditesse puutuv

urograafia
[nimisõna, substantiiv]
kuseelundeid uuriv röntgenpildistuse meetod

uroliit
[nimisõna, substantiiv]
uriinis leiduvatest sooladest sadestunud tahke moodustis neerus või põies

uroloog
[nimisõna, substantiiv]
kuseelundite ja meeste suguelundite haigusi raviv arst

uroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. kuseelundite ja meeste suguelundite haigusi käsitlev arstiteaduse haru

2. kuseelundite haigusi uuriv arstiteadusharu

uromeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. arstiriist kuse erikaalu mõõtmiseks

2. kuse erikaalu mõõteriist

urotropiin
[nimisõna, substantiiv]
vees kergesti lahustuv valge kristalne aine, mikroobidevastane ravim, mida tarvitatakse eriti kuseelundite põletike puhul

urr
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi koera urinat

2. hrl koera uriseva häälitsemise kohta

urra
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi koera urinat

2. hrl koera uriseva häälitsemise kohta

urrama
[tegusõna, verb]
(masina, seadme kohta:) töötades, liikudes jätkuvat r-häälikut meenutavat tumedat heli tekitama

urruauk
[nimisõna, substantiiv]
seedekulgla lõppava

ursiidid
[nimisõna, substantiiv]
Väikese Vankri tähtkujust lähtuv meteoorivool

urson
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikas elutsev pika jämeda saba ja seljapoolel pikkade jämedate okastega näriline

ursuliin
[nimisõna, substantiiv]
roomakatoliku nunnaordu liige

urtikaaria
[nimisõna, substantiiv]
kiheleva hrl punasekublalise nahalööbena ilmnev allergiline haigus

uruauk
[nimisõna, substantiiv]
uru sisse- või väljapääsu ava

uruguaylane
[nimisõna, substantiiv]
1. Uruguay kodanik või elanik

2. Uruguay päritolu inimene

uruhiir
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt parasvöötmes elutsev lühikese sabaga väike näriline

2. näriline

urujaht
[nimisõna, substantiiv]
jahiviis, mille puhul koer ajab uluki urust välja või peab seal kinni

urujätke
[nimisõna, substantiiv]
teatud putukate kompimiselund tagakehal

urukoer
[nimisõna, substantiiv]
madal lühijalgne jahikoer urujahiks (nt taks)

urvakil
[määrsõna, adverb]
asendis, kus tagumik on esileulatuvalt püsti

urvakile
[määrsõna, adverb]
asendisse, kus tagumik on esileulatuvalt püsti

urvalind
[nimisõna, substantiiv]
tundraaladel elutsev umbes varblasesuurune pruunikashall lind

urvaline
[omadussõna, adjektiiv]
urbades, urbi täis

urvaplaaster
[nimisõna, substantiiv]
1. kase otsast lõigatud vits

2. vitsaga karistamine

urvapuder
[nimisõna, substantiiv]
palmipuudepüha puhuks keedetud tangupuder (varasematel aegadel)

urve
[nimisõna, substantiiv]
1. väike õõs, auguke, ava tahkes aines, tühik aineosakeste vahel

2. väike õõs, auguke

urvi
[määrsõna, adverb]
asendisse, kus tagumik on esileulatuvalt püsti

urvis
[määrsõna, adverb]
asendis, kus tagumik on esileulatuvalt püsti

urvitama
[tegusõna, verb]
tagumikku esileulatuvalt püsti hoidma

usaldama
[tegusõna, verb]
1. kelleski kindel olema, nt kellegi aususes, heatahtlikkuses, tarkuses mitte kahtlema

2. olema kindel, et keegi on aus

usaldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomult mitte usaldav või millessegi/kellessegi kahtlevalt, umbusuga suhtuv

2. seda väljendav

3. umbusaldav

usaldamatus
[nimisõna, substantiiv]
kahtlev suhtumine, usalduse puudumine

usaldatav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kelles või milles on võimalik kindel olla, usaldust vääriv

2. usaldust vääriv

usaldatavus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus asjaolud (nt andmed, info) on tõesed, mitte juhuslikud või valed ning kus tegevust korrates saadakse sama tulemus

usaldav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes kaldub kõiki ja kõike kergesti usaldama

usaldavalt
[määrsõna, adverb]
usaldades, usaldusega

usaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindel tunne või teadmine, et kedagi või midagi võib usaldada, et keegi või miski ei peta ootusi ega valmista pettumust

2. veendumus, et kedagi või midagi võib usaldada

usaldusalune
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, keda usaldatakse, kes kellegi huvides kõike toimetab

2. kellegi esindaja, saadik

usaldusarst
[nimisõna, substantiiv]
haigekassa arst, kelle lahendada on ravikindlustuse alased probleemid

usaldusavaldus
[nimisõna, substantiiv]
1. usalduse avaldamine

2. miski, mis väljendab, et kedagi usaldatakse

usaldushääletus
[nimisõna, substantiiv]
hääletus, millega kinnitatakse usaldust juhtiva(te) isiku(te) vastu

usaldusisik
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte töötajate esindaja suhetes tööandjaga

usalduskrediit
[nimisõna, substantiiv]
1. (kellegi või millegi usaldamise kohta)

2. kellegi või millegi usaldamine

usalduskriis
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus millegi (või kellegi) suhtes tekib umbusaldus, kus millegi toimimist või korraldamist enam ei usaldata

usaldusküsimus
[nimisõna, substantiiv]
küsimus sellest, kas keegi või miski on usaldusväärne

usalduslaen
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline materiaalse tagatiseta laen, mis rajaneb ainult isiklikul usaldusel

usalduslik
[omadussõna, adjektiiv]
vastastikusel usaldusel põhinev

usalduslikult
[määrsõna, adverb]
usaldades, usaldusega

usaldusmeede
[nimisõna, substantiiv]
vastastikuse usalduse ja kindlustunde suurendamiseks rakendatav abinõu

usaldusmees
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte töötajate esindaja suhetes tööandjaga

usaldusosanik
[nimisõna, substantiiv]
usaldusühingu liige, kes vastutab ühingu tegevuse eest ainult oma sissemakse ulatuses

usalduspiirkond
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) valimi põhjal arvutatud vahemik, millesse 95-protsendilise tõenäosusega kuulub hinnatava parameetri tegelik väärtus

usaldussuhe
[nimisõna, substantiiv]
1. vastastikusel usaldusel põhinev suhe

2. vastastikusel usaldus põhinev suhe

usaldustelefon
[nimisõna, substantiiv]
1. telefoninumber, kuhu helistades saab abi hingelise kriisi korral

2. vastav teenus

usaldustunne
[nimisõna, substantiiv]
kindel tunne, et kedagi või midagi võib usaldada, et keegi või miski ei peta ootusi ega valmista pettumust

usaldusvahekord
[nimisõna, substantiiv]
usalduslik suhe

usaldusväärne
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kelles või milles on võimalik kindel olla, usaldust vääriv

2. usaldust vääriv

usaldusväärsus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus asjaolud (nt andmed, info) on tõesed, mitte juhuslikud või valed ning kus tegevust korrates saadakse sama tulemus

usaldusväärt
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kelles või milles on võimalik kindel olla, usaldust vääriv

2. usaldust vääriv

usaldusühing
[nimisõna, substantiiv]
äriühing, mille kohustuste eest vastutab osa osanikke kogu oma varaga ja teine osa ainult oma osamaksu ulatuses

usbeki
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
usbekkide

usbekistanlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Usbekistani kodanik või elanik

2. Usbekistani päritolu inimene

usbekitar
[nimisõna, substantiiv]
naissoost usbekk

usbekk
[nimisõna, substantiiv]
1. Usbekistani põhirahva liige

2. Usbekistani kodanik või elanik

3. Usbekistani päritolu inimene

usin
[omadussõna, adjektiiv]
tööd hoolega tegev, innuga tegutsev

usjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. ussi meenutav, nt ussina pikk ja painduv

2. maotaoline

3. ussitaoline, -kujuline

usk
[nimisõna, substantiiv]
1. kindel sisemine arusaam, mis ei vaja põhjendamist, tõestamata või tõestamatu veendumus, täielik kindlustunne kellegi või millegi suhtes

2. kindel sisemine veendumus, mis ei vaja põhjendust

uskkond
[nimisõna, substantiiv]
inimesed, kes tunnistavad ühist usku

usklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. jumalasse (vm pühadustesse) uskuv, mingit usku tunnistav või usukombeid täitev

2. selline, kes usub jumalasse

usklikkond
[nimisõna, substantiiv]
usklikud mingit tervikut moodustava kogumina

usklikkus
[nimisõna, substantiiv]
usuliste tõekspidamiste järgimine ja pühendumus Jumalale

uskmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei usu jumalasse (vm pühadesse olenditesse), ei tunnista ühtegi usku

uskmatult
[määrsõna, adverb]
väga suure üllatusega, uskumatusega

uskmatus
[nimisõna, substantiiv]
jumalasse mitteuskumine

uskuja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes usub millegi või kellegi olemasolu või tõesust

uskuma
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi olemasolu ja mõjujõudu kindlaks pidama (ilma et seda tõestatud oleks)

2. tundma kindlalt, et keegi või miski on olemas

uskumata
[omadussõna, adjektiiv]
väga suur, uskumatult suur

uskumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on raske või võimatu uskuda, äärmiselt üllatav

2. selline, mis on väga üllatav või mida on raske uskuda

uskumatult
[määrsõna, adverb]
1. väga, äärmiselt, nii et raske on uskuda

2. ülimalt

uskumatuseni
[määrsõna, adverb]
1. väga, äärmiselt, nii et raske on uskuda

2. ülimalt

uskumine
[nimisõna, substantiiv]
millegi võtmine tõe pähe, millegi pidamine tõeseks ja tegelikuks

uskumisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
uskumist väärt, usutav

uskumisväärt
[omadussõna, adjektiiv]
uskumist väärt, usutav

uskumus
[nimisõna, substantiiv]
1. uskumisel, usul põhinev, tõendamata arvamus

2. pärimuslik tõekspidamine

3. usundiline arvamus

uskumuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. uskumus(t)ega seotud, uskumus(t)el põhinev

2. uskumus[t]ega seotud, uskumus[t]el põhinev

uss
[nimisõna, substantiiv]
1. roomates või loogeldes liikuv pikliku kehaga ilma jalgadeta selgrootu, nt vihmauss, paeluss

2. pika kehaga väike loom, kellel ei ole jalgu ega selgroogu

3. selgrootud

ussaed
[nimisõna, substantiiv]
taraga piiratud (talu)õu

ussiauk
[nimisõna, substantiiv]
tõugu või rööviku uuristatud auk või käik

ussid
[nimisõna, substantiiv]
pikliku kehaga ja selgelt eristunud jäsemeteta selgrootute koondnimetus

ussihammustus
[nimisõna, substantiiv]
mao mürgihammaste tekitatud vigastus

ussikapsas
[nimisõna, substantiiv]
väikeste kahvatukollaste õite ja püstiste kõtradega umbrohutaim

ussike
[nimisõna, substantiiv]
väike uss või vastne

ussikeel
[nimisõna, substantiiv]
1. kuival pinnasel, teeservadel ja jäätmaal kasvav pika püstise varrega ja kellukjate, hrl siniste õitega rohttaim

2. rohttaim

ussikene
[nimisõna, substantiiv]
väike uss või vastne

ussikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
lookleva, keerduva või S-tähte meenutava kujuga

ussikuningas
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis usside valitseja, keda sageli kujutatakse krooniga peas

ussikuur
[nimisõna, substantiiv]
hrl koduloomale tehtav ravikuur sooleparasiitide ning larvide hävitamiseks

ussikuusk
[nimisõna, substantiiv]
pikkade usjalt rippuvate okstega kuusk

ussilakk
[nimisõna, substantiiv]
niiskemates metsades ja niitudel kasvav nelja suure lehe ja mustjassinise väga mürgise marjaga rohttaim

ussilik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ussi meenutav, ussi moodi

2. ussi meenutav

3. ussile omane v iseloomulik

ussilill
[nimisõna, substantiiv]
1. niisketes paikades kasvav pika paksu varre ja kollaste kobarõisikutega rohttaim

2. püsik

ussimaarjapäev
[nimisõna, substantiiv]
8. september, kirikukalendris neitsi Maarja sündimise päev

ussimari
[nimisõna, substantiiv]
mürgise mustjassinise marjaga ussilaka rahvapärane nimetus

ussimuna
[nimisõna, substantiiv]
ussi munetud muna

ussimürk
[nimisõna, substantiiv]
mürgiste madude mürginäärmete eritis, mida tarvitatakse ravimite koostises

ussinahk
[nimisõna, substantiiv]
madudelt saadud nahk (nt käekottide ja kingade valmistamiseks)

ussinahkne
[omadussõna, adjektiiv]
maonahast valmistatud

ussipesa
[nimisõna, substantiiv]
(õeluse, kurjuse, intriigide asupaiga kohta)

ussipilk
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimese ainitise, otse kui halvava pilgu kohta

2. kurja, halva pilgu kohta)

ussipoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõimusõna ebameeldivaks, vastikuks peetava inimese kohta)

2. sõimusõna inimese kohta

ussipuju
[nimisõna, substantiiv]
1. Kesk-Aasias kasvav rohttaim, millest saadakse solkmeid väljutavat ravimit

2. puju

ussipujuseeme
[nimisõna, substantiiv]
ussipujust saadav droog, mida on kasutatud solkmete väljutamiseks

ussipuru
[nimisõna, substantiiv]
röövikute poolt täiesti rikutud ese, läbinisti ussitanud puuvili vm

ussirohi
[nimisõna, substantiiv]
ravim soolenugiliste väljutamiseks

ussisugu
[nimisõna, substantiiv]
1. (halvustavalt inimeste kohta)

2. halvad inimesed

ussisõnad
[nimisõna, substantiiv]
1. nõidussõnad usside peletamiseks või ussihammustuse ravimiseks

2. nõidussõna usside peletamiseks

3. ussihammustuse ravimiseks

ussitama
[tegusõna, verb]
tõukudest, röövikutest, vakladest rikutuks saama

ussitatar
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Eestis kasvav roosa õisikuga niidutaim

ussiuba
[nimisõna, substantiiv]
kuutõverohi

ussjätke
[nimisõna, substantiiv]
jämesoole algusosa (umbsoole) taandarenenud väike umbne rippuv ots

ussnugiline
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeses, loomas või taimes parasiteeriv uss

2. organismides parasiteeriv uss

ussripik
[nimisõna, substantiiv]
jämesoole algusosa (umbsoole) taandarenenud väike umbne rippuv ots

ussripikupõletik
[nimisõna, substantiiv]
ussripikus tekkinud põletik

usstõbi
[nimisõna, substantiiv]
ussnugiliste tekitatud haigus

ussviirus
[nimisõna, substantiiv]
1. võrgukeskkonnas end ise paljundav ja levitav arvutiviirus

2. võrgukeskkonnas end paljundav ja iselevitav kahjurprogramm

ust
[hüüdsõna, interjektsioon]
peletussõna

ustašš
[nimisõna, substantiiv]
Horvaatia fašistliku organisatsiooni liige 1929–1945

ustav
[omadussõna, adjektiiv]
1. suhtes kellegagi või millegagi muutumatult kindel ja usaldusväärne

2. (tegevuse, harjumuste vms püsivuse kohta)

3. selline, kes püsib alati kellegi kõrval ja toetab teda, ka raskel ajal

4. millegi suhtes kindel ja püsiv

ustavalt
[määrsõna, adverb]
kellelegi või millelegi vankumatult kindlaks jäädes, ülimalt kohusetundlikult

ustavus
[nimisõna, substantiiv]
muutumatu kindlus ja usaldusväärsus mingis suhtes

ustavusvanne
[nimisõna, substantiiv]
1. tõotus püsida ustavana (nt riigile, valitsusele)

2. tõotus püsida ustavana

usuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
tavapärane, tavaline

usuaaltähendus
[nimisõna, substantiiv]
tavatähendus

usualane
[omadussõna, adjektiiv]
usu valdkonda kuuluv, usuga seotud

usuasi
[nimisõna, substantiiv]
miski usuga seotu, usuküsimus

usudogma
[nimisõna, substantiiv]
usuline õpetuslik seisukoht, milles ei kahelda ning mille tõsikindlus on tagatud (kristlikus kirikus nt ilmutuse ja kirikliku pärimusega)

usuelu
[nimisõna, substantiiv]
usuga seotud tegevus ja nähtused ühiskonna- või inimelus

usufanatism
[nimisõna, substantiiv]
pimesi uskumine, millega sageli kaasneb teiseusuliste või uskmatute vaenamine, usuline fanatism

usuhull
[nimisõna, substantiiv]
arutult, meeletult usklik inimene, usufanaatik

usuhullus
[nimisõna, substantiiv]
pimesi uskumine, millega sageli kaasneb teiseusuliste või uskmatute vaenamine, usuline fanatism

usuhullustus
[nimisõna, substantiiv]
pimesi uskumine, millega sageli kaasneb teiseusuliste või uskmatute vaenamine, usuline fanatism

usuindleja
[nimisõna, substantiiv]
agar usu, kõlbluse, jumalateenistuskorra vms taganõudja

usuinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes usub jumalasse

2. usuvaldkonnas tegutsev inimene

usuisa
[nimisõna, substantiiv]
1. usundile alusepanija

2. kiriku või uskkonna pea vm autoriteetne vaimulik

3. usundile alusepanija

usujuht
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrge vaimulik, nt kiriku, koguduse, uskkonna, usuliikumise juht

2. kõrge vaimulik ja ühtlasi riigijuht

usujünger
[nimisõna, substantiiv]
1. usu pooldaja

2. (üldisemalt:) usklik inimene

usukaaslane
[nimisõna, substantiiv]
(kellegagi samasse usku kuuluva inimese kohta)

usukannataja
[nimisõna, substantiiv]
usu pärast kannatanud ja hukatud inimene

usukindlus
[nimisõna, substantiiv]
kindlameelne usklikkus, kindel usk

usukogemus
[nimisõna, substantiiv]
kogemus, mida kirjeldatakse Jumala, kõiksuse, transtsendentse vms tunnetamisena, religioosne kogemus

usukogukond
[nimisõna, substantiiv]
inimesed, kes tunnistavad ühist usku

usukomme
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud religiooniga seotud komme

2. usuga seotud komme

3. mõnedel lahkusulistel

usukonflikt
[nimisõna, substantiiv]
usulistel põhjustel tekkinud vastasseis või kokkupõrge

usukultus
[nimisõna, substantiiv]
usuline kultus, jumala(te) austamine

usukuulutaja
[nimisõna, substantiiv]
teatud usu propageerija ning levitaja

usuküsimus
[nimisõna, substantiiv]
religiooni puudutav küsimus

usulahk
[nimisõna, substantiiv]
usuliste erinevuste tõttu kujunenud, peavoolust lahknenud usutunnistuslik vool

usuleige
[omadussõna, adjektiiv]
usuküsimustesse, religiooni ükskõikselt suhtuv

usuliikumine
[nimisõna, substantiiv]
teatud usuliste vaadete süsteem ja sellest kantud tegutsemine

usuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. jumalasse vm üleloomulikku jõusse uskumisel põhinev, sellest lähtuv

2. usundi, religiooni alale kuuluv, sellega seotud

usulis-filosoofiline
usu ja filosoofia valdkonda kuuluv või puutuv

usulis-poliitiline
usu ja poliitika valdkonda puutuv või kuuluv, ühtaegu nii ühe kui teisega seotud

usumees
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimulik, teoloog vm usu alal tegutseja

2. kirikutegelane

usumäratseja
[nimisõna, substantiiv]
arutult, meeletult usklik inimene, usufanaatik

usumäratsus
[nimisõna, substantiiv]
pimesi uskumine, millega sageli kaasneb teiseusuliste või uskmatute vaenamine, usuline fanatism

usund
[nimisõna, substantiiv]
1. mingile kultuurile või inimrühmale omased tõekspidamised ja tavad, mille keskmes on pühaks, jumalikuks või üleloomulikuks peetav jõud, keda või mida austatakse ja teenitakse

2. vaadete ja tavade kogum, mis on seotud usuga jumala(te)sse

usundifilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
filosoofia haru, mis uurib religiooni väga üldisi, filosoofilisi probleeme (nt kurjuse probleemi, usu mõistuspärase põhjendatuse võimalikkust)

usundiline
[omadussõna, adjektiiv]
usundiga, religiooniga seotud, sellesse puutuv

usundilooline
[omadussõna, adjektiiv]
usundite ajaloolise arenguga seotud, seda käsitlev

usundilugu
[nimisõna, substantiiv]
usundeid nende ajaloolises arengus uuriv usuteaduse haru

usundipsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
psühholoogia haru, mis uurib, kuidas religioon on seotud inimese hingeelu ja käitumisega

usunditeadus
[nimisõna, substantiiv]
1. usundite uurimise ja võrdlemisega tegelev teadus

2. vastav õppeaine

usundiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õppeaine, mis annab teadmisi maailma usunditest

usundlik
[omadussõna, adjektiiv]
usundiline

usupimedus
[nimisõna, substantiiv]
(usklikkusest tingitud piiratuse kohta)

usupuhastaja
[nimisõna, substantiiv]
usupuhastusliikumise toetaja

usupuhastus
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku uuenemist toetanud, protestantismi teket ajendanud usuliikumine Euroopas 16. sajandil

2. protestantismi teket ajendanud usuliikumine

usupuhastusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku uuenemist toetanud, protestantismi teket ajendanud usuliikumine Euroopas 16. sajandil

2. protestantismi teket ajendanud usuliikumine

usupuhastuspüha
[nimisõna, substantiiv]
31. oktoober, kirikupüha reformatsiooni alguse mälestamiseks

usupüha
[nimisõna, substantiiv]
usuga, usundiga seostuv püha (hrl seoses muu usu kui kristlusega)

usurahu
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepe, mille kohaselt sallitakse rahumeelselt teise usundi pooldajaid või usku üldse

usurahutus
[nimisõna, substantiiv]
laiaulatuslik väljaastumine, mis on suunatud usuküsimuste lahendamiseks

usurpaator
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ebaseaduslikult, hrl vägivaldselt võimu haarab, ebaseaduslikult õigused omastab

2. anastaja

usurpeerija
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ebaseaduslikult, hrl vägivaldselt võimu haarab, ebaseaduslikult õigused omastab

2. anastaja

usurpeerima
[tegusõna, verb]
1. seadusvastaselt, vägivaldselt võimu, õigusi vms omastama, anastama

2. vägivaldselt omastama

usurändaja
[nimisõna, substantiiv]
palverändur

usurändur
[nimisõna, substantiiv]
palverändur

ususalgaja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes eitab Jumala olemasolu või ütleb lahti oma usust Jumalasse ning religioossetest tõekspidamistest

2. see, kes on mingist usu(ndi)st lahti öelnud

3. jumalasalgaja

ususalgamine
[nimisõna, substantiiv]
lahtiütlemine usust Jumalasse ning religioossetest tõekspidamistest, nendest eemaldumine või nende eitamine

ususallivus
[nimisõna, substantiiv]
salliv suhtumine teistesse usunditesse, usuline sallivus

ususekt
[nimisõna, substantiiv]
usuliste erinevuste tõttu peavoolust lahknenud kitsas, hrl suletud usugrupp

ususõda
[nimisõna, substantiiv]
usulistel ajenditel peetav sõda

usutaganeja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes hülgab oma usu või läheb üle teise usku

usutalitus
[nimisõna, substantiiv]
kindlate tavade järgi sooritatav usuline toiming

usutama
[tegusõna, verb]
(tungivalt) küsitlema

usutamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa, pole alust uskuda, ebatõenäoline, ebaloogiline, mitte tõepärane vms

usutav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida võib, on alust uskuda, mis tundub tõene või tõepärane

2. uskumisväärne

usutava
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud religiooniga seotud komme

2. usuga seotud komme

3. mõnedel lahkusulistel

usutavalt
[määrsõna, adverb]
nii, et tundub tõene või tõepärane

usutavand
[nimisõna, substantiiv]
usuline kombetalitus, usurituaal

usutavasti
[määrsõna, adverb]
1. ilmselt, tõenäoliselt, nagu on alust uskuda

2. arvatavasti

usutavus
[nimisõna, substantiiv]
(räägitu, kujutatu) usutav-olek

usuteadlane
[nimisõna, substantiiv]
usuteadusega tegelev õpetlane

usuteadus
[nimisõna, substantiiv]
usutõdede mõistuspärane ja süstematiseeritud käsitlus (eriti ristiusuga seonduvalt)

usuteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. usuteaduse valdkonda kuuluv või seda puudutav, teoloogial põhinev

2. usuteaduse valdkonda kuuluv

usutegelane
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimulik, teoloog vm usu alal tegutseja

2. kirikutegelane

usutelema
[tegusõna, verb]
(tungivalt) küsitlema

usutelu
[nimisõna, substantiiv]
1. küsitlus hrl ajakirjanduses, raadios, televisioonis avaldamise eesmärgil

2. vestlus, kus üks inimene vastab teise inimese küsimustele (tavaliselt televisiooni, ajalehe või raadio jaoks)

usutlema
[tegusõna, verb]
(tungivalt) küsitlema

usutlevalt
[määrsõna, adverb]
küsitlevalt, uurivalt

usutlus
[nimisõna, substantiiv]
1. küsitlus hrl ajakirjanduses, raadios, televisioonis avaldamise eesmärgil

2. vestlus, kus üks inimene vastab teise inimese küsimustele (tavaliselt televisiooni, ajalehe või raadio jaoks)

usutunnistus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi usundi põhitõdede sõnastus

2. mingi usundi dogmade kokkuvõte

usutunnistuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. usutunnistusega seostuv, usutunnistusse puutuv

2. usutunnistusega seotud

3. konfessionaalne

usutõde
[nimisõna, substantiiv]
veendumus, arusaam, väärtus vm, mida mingi usk tõeks peab

usutüli
[nimisõna, substantiiv]
1. uskkondade või kirikute vaheline tüli

2. usuteemaline tüli

usuvabadus
[nimisõna, substantiiv]
õigus valida, tunnistada ja kuulutada vabalt oma usulisi veendumusi

usuvaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. religioosse usu vastu olev, selle vastu suunatud

2. usu vastu olev

usuvahetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest usust teise siirduja

2. ühest usu[ndi]st teise siirduja

usuvahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. siirdumine ühest usust teise

2. siirdumine ühest usu[ndi]st teise

usuvahetusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
talurahvaliikumine Liivimaal 19. sajandi keskel, kui läti ja eesti talupojad siirdusid luteri usust vene õigeusku, lootes sel kombel mõisnike võimu alt vabaneda ja keisrilt maad saada

usuvastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. religioosse usu vastu olev, selle vastu suunatud

2. usu vastu olev

usuvend
[nimisõna, substantiiv]
(samasse usku või usuvoolu kuuluva mehe kohta)

usuvool
[nimisõna, substantiiv]
usuline suund või vool

usuvõitlus
[nimisõna, substantiiv]
usulistel ajenditel, usu nimel peetav võitlus

usuvägivald
[nimisõna, substantiiv]
usulistel põhjustel toime pandud vägivallateod

usuvähemus
[nimisõna, substantiiv]
enamusest erinevat usku tunnistavate inimeste rühm

usuõde
[nimisõna, substantiiv]
1. koguduse, usuühingu naisliige, nunn vms

2. mõne usuvoolu naissoost pooldaja

usuõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. usuõpetuse õpetaja koolis

2. koolis

usuõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu põhitõdede õpetus

2. ristiusu põhitõdesid tutvustav õppeaine mõnes koolisüsteemis

usuõpetustund
[nimisõna, substantiiv]
koolis

usuäärmuslane
[nimisõna, substantiiv]
äärmuslik usujärgija

usuühendus
[nimisõna, substantiiv]
usuline ühendus, nt kogudus, koguduste liit, kirik

usuühing
[nimisõna, substantiiv]
1. usuline ühendus, nt kogudus, koguduste liit, kirik

2. (kitsamalt:) usuline ühendus, mille põhitegevus jääb väljapoole kirikule või kogudusele iseloomulikke usuliste talituste vorme

ušebti
[nimisõna, substantiiv]
väike muumiat või kõplaga inimest kujutav metallist, puust, kivist või savist skulptuur, mis asetati surnule panusena hauda kaasa

ute
[nimisõna, substantiiv]
emane lammas

ute
[nimisõna, substantiiv]
tahkekütuse (nt põlevkivi, turba, pruunsöe) õhu juurdepääsuta kuumutamine, et saada õli, tõrva või tahket jääki

uteke
[nimisõna, substantiiv]
(utetalle või hellitavalt ute kohta)

utekene
[nimisõna, substantiiv]
(utetalle või hellitavalt ute kohta)

utetall
[nimisõna, substantiiv]
noor emane lammas

utiil
[nimisõna, substantiiv]
1. taastöötluseks kõlblikud jäätmed

2. töötlemiskõlblikud jäätmed

utik
[nimisõna, substantiiv]
noor emane lammas

utiliit
[nimisõna, substantiiv]
(infotöötlussüsteemis:) mingi üldise teenindusotstarbega programm (nt diagnostikaprogramm)

utiliseerima
[tegusõna, verb]
1. peamiselt tootmisjäätmeid koguma ja taaskasutuse eesmärgil ümber töötama

2. (üldisemalt jäätmekäitluse kohta)

3. taastöötlema, [ümber töötades] ära kasutama

utilitaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kasulikkusest lähtuv

2. puhtpraktiline

3. kasust lähtuv

utilitarism
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsas praktitsism, püüe saada kõigest materiaalset kasu ning seda põhjendav ja õigustav mõtteviis

2. kasust lähtuv kõlblusõpetus

utilitarist
[nimisõna, substantiiv]
utilitarismi pooldaja

utilitaristlik
[omadussõna, adjektiiv]
utilitarismile omane

utjama
[tegusõna, verb]
1. kaikaga, vitsaga vms lööma

2. torkima, togima

utma
[tegusõna, verb]
1. tahkekütust (nt põlevkivi, turvast, pruunsüsi) õhu juurdepääsuta kuumutama, et saada õli, tõrva või tahket jääki

2. kuivalt destilleerima, õli, tõrva ajama

utmine
[nimisõna, substantiiv]
tahkekütuse (nt põlevkivi, turba, pruunsöe) õhu juurdepääsuta kuumutamine, et saada õli, tõrva või tahket jääki

utmistehas
[nimisõna, substantiiv]
tehas, kus õhu juurdepääsuta kuumutatakse tahkekütust (nt põlevkivi, turvast, pruunsütt), et saada õli, tõrva või tahket jääki

utoopia
[nimisõna, substantiiv]
1. kujutlus ideaalsest, kuid teostumatust ühiskonnast

2. kujutletav ideaalolek, täitumatu unistus

utoopiline
[omadussõna, adjektiiv]
teostamatu, unistuslik, mitte realistlik

utoopne
[omadussõna, adjektiiv]
teostamatu, unistuslik, mitte realistlik

utopism
[nimisõna, substantiiv]
1. utoopial rajanev maailmanägemine, utoopiasse uskumine

2. utoopial rajanev maailmanägemine

utopist
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes peab utoopiat teostatavaks, utoopiasse uskuja

2. unistaja, maailmaparandaja

utopistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. utopismile omane, utoopial põhinev

2. teostamatu, mitte realistlik

utreerima
[tegusõna, verb]
1. liialdama, äärmuseni minema

2. liialdama, äärmuseni ajama

utreeritult
[määrsõna, adverb]
1. liialdades, äärmuseni minnes

2. liialdatult

utsin
[nimisõna, substantiiv]
õppus, mahv, säru

utsitama
[tegusõna, verb]
kedagi millelegi ergutama või sundima

Ühendtegusõnad: tagant utsitama, tagant utsitama, taga utsitama, taga utsitama, takka utsitamatakka utsitama

utt
[nimisõna, substantiiv]
emane lammas

uttegaas
[nimisõna, substantiiv]
tahkekütuse (nt põlevkivi, kivisöe, turba) õhu juurdepääsuta kuumutamisel (ehk utmisel) kõrvalsaadusena tekkiv gaas

utt-tall
[nimisõna, substantiiv]
noor emane lammas

utu
[nimisõna, substantiiv]
lambatall, lammas

ututama
[tegusõna, verb]
„utu, utu” hüüdes lambaid kutsuma

uu
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. kutsuv hüüatus (ka kedagi otsides)

2. kutsuv hüüe

uud
[nimisõna, substantiiv]
lautoga sarnanev pirnikujulise kõlakastiga keelpill

uudikristamine
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe või mitme tõu või sordi ristamine uue tõu või sordi saamiseks

2. tõuaretusvõte

uudis
[nimisõna, substantiiv]
1. uus, märkimist väärt teave millegi hrl äsja toimunu kohta

2. uus info millegi kohta, mis on hiljuti juhtunud

3. selline info ajakirjanduses

uudisaretus
[nimisõna, substantiiv]
uue morfoloogilise või bioloogilise tüübi kujundamine põllumajanduses, aianduses vm

uudisasi
[nimisõna, substantiiv]
1. uudne, senitundmatu asi, toode, nähtus vm

2. uudne asi

uudisegrupp
[nimisõna, substantiiv]
(veebis:) võrgufoorum, teadetetahvli analoog

uudisekünnis
[nimisõna, substantiiv]
mõtteline piir, millest alates miski sündmus vm pääseb uudisena ajakirjandusse

uudiseriba
[nimisõna, substantiiv]
TV-saate ajal ekraanil jooksutatav riba lühiteadetega

uudisese
[nimisõna, substantiiv]
1. uudne, senitundmatu asi, toode, nähtus vm

2. uudne asi

uudisfilm
[nimisõna, substantiiv]
uus film

uudisgrupp
[nimisõna, substantiiv]
(veebis:) võrgufoorum, teadetetahvli analoog

uudishimu
[nimisõna, substantiiv]
1. tahtmine, valmidus, huvi midagi uut kogeda või teada saada

2. ülemäärane huvi millegi vastu

uudishimulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes tahab midagi uut kogeda või teada saada, huvi tundev

2. teiste elust ja asjust ülemäära huvituv

3. kui inimene on uudishimulik, siis ta tahab midagi uut teada saada

uudishimutseja
[nimisõna, substantiiv]
uudishimu tundev inimene

uudishimutsema
[tegusõna, verb]
1. huvi ilmutama, teada tahtma, (ülemäärast) uudishimu tundma ja väljendama

2. uudishimu tundma v ilmutama

uudisjutt
[nimisõna, substantiiv]
tiheda sündmustiku ja väheste tegelastega jutustus, mis piirdub hrl ühe keskse teemaga ning mis hrl lõpeb puändiga

uudiskaup
[nimisõna, substantiiv]
uudne kaup

uudiskeelend
[nimisõna, substantiiv]
1. hiljuti käibele tulnud, hrl laenatud või äsjaloodud sõna või tähendus (nt kärgpere)

2. hiljuti käibele tulnud keeleline väljend

uudiskiri
[nimisõna, substantiiv]
meilitsi saadetav või kodulehele regulaarselt välja pandav infot ja reklaami sisaldav kiri

uudiskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
vastilmunud kirjandus

uudiskünnis
[nimisõna, substantiiv]
mõtteline piir, millest alates miski sündmus vm pääseb uudisena ajakirjandusse

uudislavastus
[nimisõna, substantiiv]
teatri repertuaari lisanduv lavastus

uudislik
[omadussõna, adjektiiv]
1. uudne

2. uudist sisaldav, uudisväärtusega

uudislooming
[nimisõna, substantiiv]
1. äsjavalminud teos(ed)

2. esmaettekandele tulev, seni eksponeerimata või ilmumata vms teos(ed)

uudislugu
[nimisõna, substantiiv]
uudist edastav ajakirjanduslik lugu

uudismaa
[nimisõna, substantiiv]
1. (soo, mineraalmaa kohta:) võsast ja kividest puhastatud, kuivendatud ja ülesküntud maa, mida on hakatud kasutama põlluna või kultuurrohumaana

2. (loodusliku rohttaimkattega maa kohta:) ülesharitud maa

3. tulevane põllu- v kultuurrohumaa

uudismaaharija
[nimisõna, substantiiv]
maaharija uudismaal

uudismaalane
[nimisõna, substantiiv]
maaharija uudismaal

uudismeedia
[nimisõna, substantiiv]
aktuaalne maailmas toimuva kajastamine nii paberil kui veebis

uudismoodustis
[nimisõna, substantiiv]
kudede haigusliku vohamise tagajärjel tekkinud moodustis

uudismudel
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki uudne mudel (margi piires)

uudisnupp
[nimisõna, substantiiv]
lühisõnum meedias

uudissõna
[nimisõna, substantiiv]
1. hiljuti käibele tulnud, hrl laenatud või äsjaloodud sõna või tähendus (nt kärgpere)

2. hiljuti käibele tulnud keeleline väljend

uudistama
[tegusõna, verb]
midagi uudishimulikult vaatama

Ühendtegusõnad: ringi uudistamaringi uudistama

uudistavalt
[määrsõna, adverb]
uudistades

uudisteagentuur
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis hangib ja vahendab uudiseid

uudisteankur
[nimisõna, substantiiv]
uudistesaate juht, kes osaleb ka saate ettevalmistusel

uudistejanu
[nimisõna, substantiiv]
soov uudiseid teada saada, huvi uudiste vastu

uudistekütt
[nimisõna, substantiiv]
(uudiseid hankiva ajakirjaniku, reporteri kohta)

uudistelugeja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes loeb raadios või televisioonis uudiseid (nt diktor, uudistesaate ankur)

uudistemagasin
[nimisõna, substantiiv]
uudiseid edastav saade televisioonis või raadios

uudistemaias
[omadussõna, adjektiiv]
maias uudiste peale

uudisteos
[nimisõna, substantiiv]
uus teos

uudisteriba
[nimisõna, substantiiv]
riba ekraanil, tablool vm, kus jooksevad tekstina uudised

uudistesaade
[nimisõna, substantiiv]
uudiseid edastav saade (raadios, televisioonis)

uudistoodang
[nimisõna, substantiiv]
uued, äsja tootmisse juurutatud tooted

uudistoode
[nimisõna, substantiiv]
uus, äsja tootmisse juurutatud toode

uudisvideo
[nimisõna, substantiiv]
video uudisloona

uudisvoog
[nimisõna, substantiiv]
1. pidevalt uuendatav (harilikult temaatiliste) uudiste loend pealkirja, lühikirjelduse ja lingiga täistekstile

2. koht või rakendus, kus veebist kogutud uudiseid lugejale kuvatakse (nt portaal, suhtlusvõrgustik, veebiprogramm)

uudisväärtus
[nimisõna, substantiiv]
millegi üldhuvitavus, mis teeb sellest uudise

uuditsema
[tegusõna, verb]
midagi uudishimulikult vaatama

uudne
[omadussõna, adjektiiv]
senisest erinev, senisele vastanduv, uuelaadne või uuena mõjuv

uudseleib
[nimisõna, substantiiv]
uudseviljast saadud leib

uudselt
[määrsõna, adverb]
senisest erinevalt, senisele vastanduvalt, uuelaadselt või uuena mõjuvalt

uudsesaak
[nimisõna, substantiiv]
põllult esmalõigatud vili

uudsevili
[nimisõna, substantiiv]
põllult esmalõigatud vili

uudsus
[nimisõna, substantiiv]
1. uudne-olek

2. uudne joon või omadus

3. uudisasi

uudus
[nimisõna, substantiiv]
uudsus

uueaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. uuemale ajale, nüüdisajale iseloomulik, sellesse kuuluv

2. uue[ma]le ajale iseloomulik

uuelaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. uut moodi, uut tüüpi, uuenduslik

2. uut laadi

uuelaadne
[omadussõna, adjektiiv]
1. uut moodi, uut tüüpi, uuenduslik

2. uut laadi

uuelt
[määrsõna, adverb]
1. (hrl rõiva vm eseme kohta:) uuena, uuest peast

2. uuena, uuest peast

uuemaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. uuemale ajale, nüüdisajale iseloomulik, sellesse kuuluv

2. uue[ma]le ajale iseloomulik

uuemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
uuele või uuendustele vastuvõtlik

uuemoeline
[omadussõna, adjektiiv]
uuema moe kohane

uuendama
[tegusõna, verb]
1. uueks, ajakohasemaks või paremaks tegema

2. (vananenut, kõlbmatut) uuega asendama, uue vastu välja vahetama

uuendamine
[nimisõna, substantiiv]
1. uueks, ajakohasemaks või paremaks tegemine

2. (vananenu, kõlbmatu) uuega asendamine, uue vastu välja vahetamine

uuendnoorkari
[nimisõna, substantiiv]
noorloom, keda kasvatatakse põhikarja täienduseks

uuendtoit
[nimisõna, substantiiv]
toit, mida ei ole Euroopa Liidus enne 1997. aastat olulisel määral toiduna kasutatud (nt tšiiaseemned, krilliõli)

uuendus
[nimisõna, substantiiv]
1. uuenduslik muutus, ümberkorraldus mingis valdkonnas vm

2. korralduslik uuendamine

3. see, kui mingi süsteem või osa sellest asendatakse uuema ja paremaga

uuendusettepanek
[nimisõna, substantiiv]
konkreetne ettepanek uuendus(t)e tegemiseks

uuenduskuur
[nimisõna, substantiiv]
(millegi uuendamiseks tehtavate toimingute, nt remonttööde kohta)

uuenduslane
[nimisõna, substantiiv]
uuenduste propageerija

uuenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
uuendustega seotud, neid taotlev või toetav

uuendusmeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. uuendusi pooldav, uuendamist toetav

2. reforme pooldav

uuenduspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
uuendustele suunatud, uuenduslik poliitika

uuendusraie
[nimisõna, substantiiv]
1. metsaraie viis, mis loob eeldused metsa uuenemiseks

2. taastamisraie

uuendusvaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
uuendustele (tugevalt) vastuseisev, vanas kinni olev

uuenema
[tegusõna, verb]
uueks või uuemaks muutuma (nt millegi väljavahetamise ja -vahetumise, ajakohastamise, värskendamise teel)

uuenemispung
[nimisõna, substantiiv]
mitmeaastastel taimedel moodustuv pung, millest taim järgmisel aastal uuesti kasvama, tütartaimi moodustama hakkab

uuepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
üsna uus

uuesti
[määrsõna, adverb]
1. (teatud aja järel) uut puhku

2. näitab, et samasugune tegevus või olukord on juba varem toimunud või olnud

uuestisünd
[nimisõna, substantiiv]
uuesti kujunemine või tekkimine, taasteke või taaselustumine

uuestisündinu
[nimisõna, substantiiv]
1. (kristlikes usuvooludes:) usu kaudu päästetu

2. (budismis vm:) taassündinu, reinkarneerunu

uuestisündinud
[omadussõna, adjektiiv]
usule ärganud

uuetüübiline
[omadussõna, adjektiiv]
uude tüüpi kuuluv, uut tüüpi esindav

uueväärne
[omadussõna, adjektiiv]
nagu uus

uuh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab pahameelt, ehmatust, kimbatust, imetlust, üllatust, kergendust, heaolutunnet vms

uuk
[nimisõna, substantiiv]
hoone katusest või viilust väljapoole ulatuv ehitusosa (nt katusega aken või luugiava)

uukaken
[nimisõna, substantiiv]
hoone katuses olev aken

uulits
[nimisõna, substantiiv]
1. majade või aedadega ääristatud (ja kõnniteedega varustatud) linna- vm asula tee

2. linnas või külas asuv tee, mille ääres on majad

uulitsakivi
[nimisõna, substantiiv]
tänavasillutise kivi

uulitsapoiss
[nimisõna, substantiiv]
poisist tänavalaps, hulkurpoiss

uun
[nimisõna, substantiiv]
1. mikrolainete abil kiiresti ja ühtlaselt (toitu) kuumutav elektriahi

2. elektriga ahi, mis teeb toidu väga kiiresti soojaks

uunikum
[nimisõna, substantiiv]
1. ainulaadne või väga harva esinev asi või nähtus

2. unikaalne nähtus v ese

uur
[nimisõna, substantiiv]
1. taskus kantav, hrl kinnitusketi või -rihmaga varustatud kell

2. taskus kantav kell

uurak
[nimisõna, substantiiv]
1. jäärakust laugem U-kujuline uhtorg, mille veerud on kaetud taimkattega

2. uhtorg

uurakil
[määrsõna, adverb]
1. (hoone vms kohta:) poolviltu, kallakil

2. (inimese kohta:) (tagumik esileulatuvalt) upakil, kummargil

uurakile
[määrsõna, adverb]
1. (hoone vms kohta:) poolviltu, kallakile

2. (inimese kohta:) (tagumik esileulatuvalt) upakile, kummargile

uurdejärv
[nimisõna, substantiiv]
liustiku all, uurdeorus asetsev järv

uurdenuga
[nimisõna, substantiiv]
puunõu küljelaudadesse täisnurkse uurde (soone) lõikamise nuga

uurdeorg
[nimisõna, substantiiv]
liustiku all jääsulavee uuristamise tagajärjel tekkinud ebaühtlase pikilõikega org

uurdepeitel
[nimisõna, substantiiv]
kõver peitel puunõude uurde põhja puhastamiseks

uurdesaag
[nimisõna, substantiiv]
puunõu küljelaudadesse uurde (soone) lõikamise väike saag, mis koosneb käepidemest ja risti selle sees olevast saelehega pulgast

uure
[nimisõna, substantiiv]
1. sisse lõigatud või isetekkeline pikk ja kitsas süvend või õõnsus

2. soonetaoline sisselõige

uurea
[nimisõna, substantiiv]
1. süsihappeühend, lõhnata ja värvuseta kristalne aine (kasutatakse ka väetisena ja loomasöödana)

2. süsihappeühend

uurend
[nimisõna, substantiiv]
1. kivisse uuristatud kujutis (nt kaljujoonise kohta)

2. uurendamise tulemusena tekkinud kujutis

uurendama
[tegusõna, verb]
1. noa vm terariista, ka sõrmede abil millessegi süvendeid või õõnsusi tegema

2. sel viisil midagi valmistama

3. uurdeid tegema

uurendus
[nimisõna, substantiiv]
1. kivisse uuristatud kujutis (nt kaljujoonise kohta)

2. uurendamise tulemusena tekkinud kujutis

uurija
[nimisõna, substantiiv]
1. teadlane, teadustöötaja

2. keegi, kes midagi uurib, näiteks teadlane

uurikapsel
[nimisõna, substantiiv]
taskukella metallümbris

uurikett
[nimisõna, substantiiv]
kett taskukella kinnitamiseks tasku külge

uurikkarp
[nimisõna, substantiiv]
rannikumeres elutsev limune

uurikkäsn
[nimisõna, substantiiv]
merepõhjas elutsev teatud algeline hulkrakne loom

uuriklased
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerikas elutsevate väikeste jässakate näriliste sugukond

2. näriliste sugukond

uurima
[tegusõna, verb]
1. milleski selgusele jõudmiseks objekti tähelepanelikult vaatlema

2. lugedes, küsitledes, analüüsides püüdma midagi teada saada

3. püüdma midagi selgitada

4. kedagi või midagi vaatlema eesmärgiga midagi teada saada

Ühendtegusõnad: järele uurima, järele uurima, järgi uurima, järgi uurima, läbi uurima, läbi uurima, välja uurimavälja uurima

uurimine
[nimisõna, substantiiv]
1. püüdmine midagi teada saada lugedes, tähelepanelikult vaadeldes vms moel

2. see, kui midagi uuritakse

uurimisaine
[nimisõna, substantiiv]
see, keda või mida uuritakse

uurimisala
[nimisõna, substantiiv]
teadusliku uurimise valdkond

uurimisalluvus
[nimisõna, substantiiv]
kohtueelse uurimise kuulumine teatava asutuse või ametiisiku pädevusse

uurimisalune
[nimisõna, substantiiv]
1. see, keda või mida mingi küsitluse, teadustöö vms raames uuritakse

2. see, keda või mida mingi küsitluse, teadustöö vms raames uuritakse

uurimisandmed
[nimisõna, substantiiv]
(teaduses, politseis tehtud) uurimise teel saadud teadmised

uurimisasutus
[nimisõna, substantiiv]
teadusliku uurimistööga tegelev asutus

uurimiseksperiment
[nimisõna, substantiiv]
uurimistoiming, mille käigus selgitatakse kuriteosündmusega sarnanevas olukorras katsetega mingi asjaolu esinemise võimalikkus

uurimisgrupp
[nimisõna, substantiiv]
millegi teaduslikuks läbitöötamiseks või põhjalikuks analüüsimiseks moodustatud teadlaste vm isikute rühm

uurimisinstituut
[nimisõna, substantiiv]
teadusliku uurimistööga tegelev asutus

uurimisjaam
[nimisõna, substantiiv]
teaduslike andmete kogumise ja esmase töötlemise asutus

uurimiskeskus
[nimisõna, substantiiv]
millegi teadusliku uurimisega tegelev asutus, nt ülikooli allüksus

uurimiskomisjon
[nimisõna, substantiiv]
mingi kuriteosündmuse uurimiseks moodustatud komisjon

uurimisküsimus
[nimisõna, substantiiv]
uurimuse eesmärgi või uurimisprobleemi sõnastamine küsimuse vormis

uurimislabor
[nimisõna, substantiiv]
teadusliku uurimistöö labor (nt ülikooli juures)

uurimislaev
[nimisõna, substantiiv]
teadusuuringuteks määratud laev

uurimismaterjal
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusliku uurimise objektiks olev materjal

2. teadusliku uurimise teel saadud materjal

3. teadusliku uurimise objektiks olev materjal

4. niiviisi saadud materjal

uurimismeetod
[nimisõna, substantiiv]
uurimuse teostamise ja vajaliku informatsiooni hankimise viis (nt teatav teooria, mõõtmisandmed, küsitlus)

uurimisobjekt
[nimisõna, substantiiv]
see, keda või mida uuritakse

uurimisorgan
[nimisõna, substantiiv]
kohtueelse uurimisega tegelev asutus

uurimisprogramm
[nimisõna, substantiiv]
üksikasjalik plaan mingi teadusliku probleemiga, mingi uurimistööga tegelemiseks

uurimisprojekt
[nimisõna, substantiiv]
konkreetne terviklik teadusliku uurimise ülesanne

uurimisraha
[nimisõna, substantiiv]
konkursi korras uurimisprojektile eraldatud rahastus

uurimisreis
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (teaduslikuks) uurimiseks ja materjali kogumiseks mõeldud retk või reis

2. uurimisreis

3. retk

4. sellest osavõtjad

5. kättetoimetamine, laialisaatmine

6. vastav osakond

uurimisretk
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (teaduslikuks) uurimiseks ja materjali kogumiseks mõeldud retk või reis

2. uurimisreis

3. retk

4. sellest osavõtjad

5. kättetoimetamine, laialisaatmine

6. vastav osakond

uurimisrühm
[nimisõna, substantiiv]
millegi teaduslikuks läbitöötamiseks või põhjalikuks analüüsimiseks moodustatud teadlaste vm isikute rühm

uurimissuund
[nimisõna, substantiiv]
teadusliku uurimise kallak, kitsam valdkond, mida uuritakse

uurimisteema
[nimisõna, substantiiv]
1. teadusliku uurimise aine

2. selle määrang

uurimistoetus
[nimisõna, substantiiv]
konkursi korras uurimisprojektile eraldatud rahastus

uurimistoiming
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalmenetluse normidega reguleeritud tegevus, mille eesmärk on koguda teavet tõendamisele kuuluvate asjaolude kohta

uurimistulemus
[nimisõna, substantiiv]
millegi teaduslikul uurimisel saadud info

uurimistöö
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi uurimine teadustöö vahendite ja meetodite abil

2. mingi teema teaduslik uurimine

3. tegevusena

uurimisvaldkond
[nimisõna, substantiiv]
teadusliku uurimise valdkond

uurimus
[nimisõna, substantiiv]
1. teemaga määratud uurimise tulemuste kirjalik jäädvustus (nt artiklina, monograafiana)

2. teadusliku uurimise tulemuste kirjalik esitus

3. uurimistulemuste kirjalik esitus

uurimuslik
[omadussõna, adjektiiv]
uurimisel, uurimistööl põhinev, sellega seotud

uurimustöö
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (teaduslik) uurimine

2. selle tulemusena valminud uurimus

uuring
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi probleemi lahendust taotlev ajaliselt piiratud tegevus (nt küsitlus, teaduslik analüüs, meditsiiniline protseduur)

2. tegevus, mille eesmärk on millegi kohta andmeid saada

3. piiratud ja hrl praktilise uurimisülesande täitmine

uuringuaruanne
[nimisõna, substantiiv]
aruanne uuringu tulemuste kohta

uuringufirma
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaal-, turu-uuringuid vms korraldav ettevõte

uuris
[nimisõna, substantiiv]
1. uuristunud või uuristatud käik

2. uuristatud v uuristunud käik

uuristama
[tegusõna, verb]
1. millessegi uurdeid, õõnsusi tekitama nt kulutades, kaevates, kaapides

2. sel viisil midagi auklikuks, poorseks vms tegema

3. millessegi süvendeid, auke vms tekitama

4. linnu, putuka kohta

Ühendtegusõnad: välja uuristamavälja uuristama

uuristuma
[tegusõna, verb]
end kuhugi sisse või esile uuristama

uuristus
[nimisõna, substantiiv]
voolava vee, tuule, lainete vms tekitatud pinnase kulutus ja ärakandumine

uuritasku
[nimisõna, substantiiv]
väike (vesti)tasku taskukella hoidmiseks

uurits
[nimisõna, substantiiv]
1. tööriist, millega voolitakse puitu või graveeritakse metalli

2. tööriist

uuritsema
[tegusõna, verb]
[vähehaaval] uuristama

uuritus
[nimisõna, substantiiv]
1. uurimise seis, uuritud-olek

2. läbiuurimise seis

uurivalt
[määrsõna, adverb]
1. tähelepanelikult jälgides

2. uurides

uurmaaker
[nimisõna, substantiiv]
1. kelli parandav oskustööline (ka vastav elukutse)

2. inimene, kelle töö on kellasid parandada

uus
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis on hiljaaegu valminud, tehtud, loodud või omandatud

2. hiljuti loodud, valminud või omandatud

3. selline, mida sul varem ei olnud

uusaadel
[nimisõna, substantiiv]
annetatud aadliõigustega aadel

uusaadlik
[nimisõna, substantiiv]
lähimas minevikus aadliseisusesse tõusnud inimene

uusaasta
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta algust tähistav päev, Eestis 1. jaanuar

2. 1. jaanuar. Paljudes riikides, ka Eestis, on uusaasta riiklik püha

3. 1. jaanuar

uusaastaball
[nimisõna, substantiiv]
ball uue aasta saabumise tähistamiseks

uusaastahommik
[nimisõna, substantiiv]
uusaasta esimene, Eestis 1. jaanuari hommik

uusaastakaart
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi saadetav uusaastatervitustega kaart

uusaastakontsert
[nimisõna, substantiiv]
aasta alguse tähistamiseks korraldatud kontsert

uusaastakõne
[nimisõna, substantiiv]
uue aasta saabumisel peetav kõne, mis hrl sisaldab kokkuvõtet möödunud aastast ja plaane ning soove uueks aastaks

uusaastalubadus
[nimisõna, substantiiv]
uue aasta hakul, algavaks aastaks endale antud lubadus

uusaastapidu
[nimisõna, substantiiv]
pidu uue aasta saabumise tähistamiseks

uusaastapäev
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta algust tähistav päev, Eestis 1. jaanuar

2. 1. jaanuar. Paljudes riikides, ka Eestis, on uusaasta riiklik püha

3. 1. jaanuar

uusaastatervitus
[nimisõna, substantiiv]
tervitus uusaasta puhul

uusaastaöö
[nimisõna, substantiiv]
Eestis öö vastu 1. jaanuari

uusaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. üldajaloo periood, mis järgneb keskajale ja eelneb uusimale ajale

2. keskaja ja uusima aja vahel

uusaegkond
[nimisõna, substantiiv]
1. noorim, nüüdisajal jätkuv geoloogiline aegkond, mis algas umbkaudu 65 miljonit aastat tagasi (järgneb mesosoikumile ehk keskaegkonnale)

2. nüüdisajani kestev aegkond

uusaegne
[omadussõna, adjektiiv]
keskajale järgnevast perioodist, uusajast pärit, sellesse kuuluv

uusarendus
[nimisõna, substantiiv]
terviklikult rajatav hoone või selline hoonerühm

uusasjalikkus
[nimisõna, substantiiv]
20. sajandi algul Saksamaal tekkinud kunsti- ja kirjandussuund, mida iseloomustab kaine, kiretu ja asjalik kujutuslaad

uusasukas
[nimisõna, substantiiv]
1. uus elanik teatud paigas, elukohas

2. ümberasunu

3. vastne elanik

uusasum
[nimisõna, substantiiv]
uus elamurajoon

uusasunik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes hiljuti on rajanud majapidamise seni ülesharimata maale, hiljuti kuhugi elama asunud

uusehitis
[nimisõna, substantiiv]
uus hoone või rajatis

uusehitus
[nimisõna, substantiiv]
1. uus hoone või rajatis

2. uue hoone või rajatise ehitamine

3. uue hoone v rajatise ehitamine

uuselamu
[nimisõna, substantiiv]
uus, tänapäevane elamu

uuselamurajoon
[nimisõna, substantiiv]
piirkond (linnas, alevikus vms), kus asuvad uued elamud

uusfašism
[nimisõna, substantiiv]
pärast Teist maailmasõda tekkinud fašismile omaste tunnusjoontega paremäärmuslike poliitiliste liikumiste ja õpetuste üldnimetus

uusfašist
[nimisõna, substantiiv]
neonatsismi pooldaja

uusgooti
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
uusgootikale (18. sajandi Inglismaa romantilisele arhitektuuristiilile, eriti sakraalarhitektuurile) iseloomulik

uusgootika
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandi keskpaigas Inglismaal tekkinud romantiline arhitektuuristiil, mis jäljendas keskaegset gootikat vastandina tollal valitsenud uusklassitsismile

uushõbe
[nimisõna, substantiiv]
hõbedakarva plastne metall, vase, nikli ja tsingi sulam, mida kasutatakse nt ehete ja kellade valmistamiseks

uusik
[nimisõna, substantiiv]
uustulnuk

uusimmigrant
[nimisõna, substantiiv]
1. hiljuti mingile maale alatiseks või pikemaks ajaks elama asunu

2. poliitilistel, majanduslikel vm põhjustel hiljuti mingile maale alatiseks või pikemaks ajaks elama asunu

uuskantiaan
[nimisõna, substantiiv]
uuskantianismi pooldaja

uuskantiaanlus
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi teisel poolel tekkinud filosoofiavool, mis toetub I. Kanti filosoofiale ja püüab seda tänapäevastada

uuskantianism
[nimisõna, substantiiv]
19. sajandi teisel poolel tekkinud filosoofiavool, mis toetub I. Kanti filosoofiale ja püüab seda tänapäevastada

uuskasutus
[nimisõna, substantiiv]
vana asja kasutuselevõtt (ühtlasi seda kohendades ja disainides), asjade uuesti kasutamine

uuskasutuskeskus
[nimisõna, substantiiv]
keskus, kuhu saab tuua edasimüügiks või abivajajatele jagamiseks vanu, kasutatud asju

uuskeelend
[nimisõna, substantiiv]
1. hiljuti käibele tulnud, hrl laenatud või äsjaloodud sõna või tähendus (nt kärgpere)

2. hiljuti käibele tulnud keeleline väljend

uusklassitsism
[nimisõna, substantiiv]
klassitsismi traditsiooni elustav suund mitmel kunstialal 19. ja 20. sajandil

uuskolonialism
[nimisõna, substantiiv]
kolonialismi nüüdisaegne vorm, mis tähendab vähearenenud riikide majanduslikku või tehnoloogilist sõltuvust arenenud riikidest

uuskonservatism
[nimisõna, substantiiv]
liberalismi 1970. aastail tekkinud suund, mis rõhutab majanduslikus ja poliitilises tegevuses individualistliku ning isiksusliku alge tähtsust

uuskülv
[nimisõna, substantiiv]
heintaimede seemne külvamine kultuurrohumaa rajamiseks

uuslaen
[nimisõna, substantiiv]
hiljuti keelde tulnud laensõna või -väljend teisest keelest

uuslavastus
[nimisõna, substantiiv]
varem lavastatud lava- või linateose uuendatud lavastus

uusliberaalne
[omadussõna, adjektiiv]
riigi vähest sekkumist majandusse toetava poliitikasuuna, uusliberalismiga seotud

uusliberalism
[nimisõna, substantiiv]
poliitikasuund, mis toetab majandusvabadust, avatud turge, riigiomandi erastamist, riigi vähest sekkumist majandusse

uusliige
[nimisõna, substantiiv]
äsjaliitunu, uus liige

uuslinn
[nimisõna, substantiiv]
linna uus osa

uusloominguline
[omadussõna, adjektiiv]
etnograafilist stiili jäljendav

uusmaasaaja
[nimisõna, substantiiv]
maata inimene, kellele 1940. aasta Nõukogude maareformiga anti riigi- või suurtaluomanike maad

uusmeremaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Uus-Meremaa kodanik või elanik

2. Uus-Meremaa päritolu inimene

uusmoodustis
[nimisõna, substantiiv]
kudede haigusliku vohamise tagajärjel tekkinud moodustis

uusnats
[nimisõna, substantiiv]
neonatsismi pooldaja

uusnatsism
[nimisõna, substantiiv]
pärast Teist maailmasõda tekkinud natsismist lähtuv liikumine ja ideoloogia

uuspaganlus
[nimisõna, substantiiv]
uususund, mis püüab taaselustada muistseid traditsioonilisi usundeid

uuspere
[nimisõna, substantiiv]
perekond, kus vanematel on varasematest suhetest sündinud lapsi

uusplatonism
[nimisõna, substantiiv]
3. sajandil tekkinud filosoofia suund, mis arendas edasi Platoni filosoofiat, üks varase kristluse filosoofia allikaid

uusproff
[nimisõna, substantiiv]
(nt jalgrattaspordis:) äsja profiliigasse saanud sportlane

uusrealism
[nimisõna, substantiiv]
suund 20. sajandi filosoofias (eelkõige Inglismaal ja USA-s)

uusriim
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal ebapuhta riimi, irdriimi kohta)

uusrikas
[nimisõna, substantiiv]
lühikese ajaga äsja rikastunu

uusrikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire rikastumine, kiiresti kogutud rikkus

2. uusrikaste elulaadile ja mentaliteedile omased nähtused

uusriklus
[nimisõna, substantiiv]
uusrikaste elulaadi ja mentaliteediga kaasnevad nähtused

uusromantism
[nimisõna, substantiiv]
realismile ja naturalismile vastanduv ning romantismi kalduv modernne kirjandusvool

uussiirus
[nimisõna, substantiiv]
2000-ndate algul kirjanduses, kunstis ja filosoofias ilmnenud eluläheduse, realismi ja sotsiaalsuse püüdlus, mis hrl vastandub irooniale või künismile

uussisserändaja
[nimisõna, substantiiv]
1. hiljuti mingile maale alatiseks või pikemaks ajaks elama asunu

2. poliitilistel, majanduslikel vm põhjustel hiljuti mingile maale alatiseks või pikemaks ajaks elama asunu

uustalunik
[nimisõna, substantiiv]
kohta alles lühemat aega pidanud talunik

uustestamentlik
[omadussõna, adjektiiv]
Uuel Testamendil põhinev, Uue Testamendi pärane

uustomism
[nimisõna, substantiiv]
1. Thomas Aquino loodud ristiusu filosoofia, tomismi nüüdisvorm, katoliku kirikus vahepeal levinud filosoofia suund

2. katoliku kiriku ametlik filosoofia

uustrükk
[nimisõna, substantiiv]
ilmunud teose uus, esialgse lao põhjal tehtud kordustrükk, kus võib olla piiratud hulk väiksemaid parandusi

uustulnuk
[nimisõna, substantiiv]
hiljaaegu (juurde)tulnu

uustulnukas
[nimisõna, substantiiv]
hiljaaegu (juurde)tulnu

uustõlge
[nimisõna, substantiiv]
teose varasema tõlke suhtes uus tõlge

uusus
[nimisõna, substantiiv]
komme, tava

uususund
[nimisõna, substantiiv]
lähiminevikus (kuni paari viimase sajandi jooksul) tekkinud religioosne liikumine (nt Jehoova tunnistajad, saientoloogia, bahaism)

uusvaene
[nimisõna, substantiiv]
lühikese ajaga äsja vaesunu

uusvaimsus
[nimisõna, substantiiv]
new age'ist välja kasvanud usulis-vaimsete ideede, õpetuste ja praktikate kogum, mille keskmes on inimene (hõlmab vabastava hingamise, pendliga ennustamise, inglitega suhtlemise, holistilise tervendamise vms)

uusvasakpoolsus
[nimisõna, substantiiv]
1960. aastail kapitalistlikes riikides tekkinud radikaalne liikumine, mille esindajad vastustasid tarbimisühiskonna väärtussüsteemi ja rõhutasid jõumeetodeid kasutava võitluse tähtsust

uusvenelane
[nimisõna, substantiiv]
(kapitalistlikul Venemaal kiiresti ja sageli ebaausal moel rikastunud robustse venelase, vene uusrikka kohta)

uusversioon
[nimisõna, substantiiv]
teose, teksti, tarkvara vms uus, algsest või eelmisest erinev kuju või esitusviis

uusvill
[nimisõna, substantiiv]
varem kasutamata, minimaalselt töödeldud, kahjustamata vill

uutama
[tegusõna, verb]
(korduvalt) "uu" hüüdma

uutja
[nimisõna, substantiiv]
reformija, uuendaja

uutma
[tegusõna, verb]
1. reformima, ümber struktureerima, uuendama

2. reformima, uuendama

uutmine
[nimisõna, substantiiv]
1. NSV Liidu uuenduspoliitika 1980. aastate teisel poolel

2. Nõukogude Liidu uuenduspoliitika

uutmoodi
[määrsõna, adverb]
1. uuel moel, uuel viisil

2. uuel moel v viisil

uvaroviit
[nimisõna, substantiiv]
erkroheline granaatide rühma kuuluv mineraal

uvertüür
[nimisõna, substantiiv]
1. ooperi, balleti vm suurvormi instrumentaalne sissejuhatav osa

2. iseseisev sonaadivormis orkestriteos

uvulaar
[nimisõna, substantiiv]
1. kaashäälik, mis moodustatakse kurgunibuga ja keeleselja tagaosaga, nt kurgunibu-r prantsuse keeles

2. suulaenibu ja keeleselja tagaosa abil moodustatud kaashäälik

uvulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(hääliku kohta:) suulaenibu abil moodustatud

v
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

v
1. seob sisu poolest vastanduvaid, üksteist välistavaid, teist võimalust väljendavaid sõnu ja lauseosi

2. seob sõnu ja lausete osasid, mis näitavad eri võimalusi

v
1. maakonda kuuluv omavalitsuslik esmatasandi haldusüksus tänapäeva Eestis

2. varasema aja või mõne muu riigi haldus- või omavalitsusüksus

3. riigi väiksem piirkond, millel on oma kohalikud juhid. Eestis kuuluvad vallad maakonna alla

4. territoriaalne haldusüksus

v
kaht suuremat veekogu ühendav või saari üksteisest või mandrist eraldav kitsas veeala

v
1. suurema teose, sarja või jätkväljaande osa

2. väljaande osa

v
1. üksteise alla paigutatud trükiread, nendest moodustuv tulp

2. see ajaleheartiklina

v.a
1. millegi hulgast või arvestusest välja jäetud, mitte kaasa arvatud

2. näitab, et keegi või miski ei ole hulgas

v.a
viisakas pöördumissõna, mida kasutatakse nt kirja või esinemist alustades

va
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. esineb rõhutus asendis, kuid on tunderõhulise hinnanguga, väljendab hrl kas halvakspanu või tunnustust

2. rõhutus asendis, kuid tunderõhulise hinnanguga: vana, igavene

va
astronoomias kasutatav pikkusühik, mis võrdub vahemaaga, mille valguskiir läbib ühe aasta jooksul

vaabakiht
[nimisõna, substantiiv]
sulatatud suhkru või šokolaadi vms kiht kookidel, tortidel, puuviljadel

vaabik
[nimisõna, substantiiv]
torikulaadsete seente perekond, kuhu kuuluvad nt läikvaabik, jänesvaabik

vaablane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimesele ohutu taimtoiduline kiletiivaline putukas, kelle tagakeha on rindmikuga laialt ja jäigalt ühendatud

2. tiibadega putukas, kes sööb taimi ja kes on inimesele ohutu

vaadatav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis tasub vaatamist või kõlbab vaadata

vaadatavus
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kui palju midagi vaadatakse, millegi vaadatus

2. vaadatav-olu

vaade
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl mingist kõrgemast paigast pilgule avanev maastiku, linna vm panoraam

2. see, mida sa mingist kõrgemast kohast näed

vaadend
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik etendus teatris, televisioonis, kabarees jm

vaaderpass
[nimisõna, substantiiv]
vahend, millega määratakse vedelikuga täidetud klaasampullis paikneva õhumulli asendi järgi rõht- või püstsihti

vaadikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult vaati meenutav

vaadilaud
[nimisõna, substantiiv]
vaatide tegemiseks kasutatav laud

vaaditäis
[nimisõna, substantiiv]
vaati täitev kogus (alkohoolset jooki vm vedelikku)

vaadivein
[nimisõna, substantiiv]
vaadis säilitatav, sellest valatav vein

vaadiõlu
[nimisõna, substantiiv]
vaadis säilitatav, sellest valatav õlu

vaagen
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmargune või ovaalne madal lauanõu toitude lauale asetamiseks

2. lauanõu

3. ümmargune madal nõu, millega saab toitu lauale asetada

vaagima
[tegusõna, verb]
millegi üle aru pidama, järele mõtlema, kaalutlema

Ühendtegusõnad: läbi vaagimaläbi vaagima

vaagnaava
[nimisõna, substantiiv]
emaslooma vaagnaluude vaheline osa, mille kaudu väljutatakse sünnitusel loode

vaagnaluu
[nimisõna, substantiiv]
puusaluudest ja ristluust moodustuv lai luude rõngas, mis on toeseks siseelundeile ning ühendab keret alajäsemetega

vaagnapõhi
[nimisõna, substantiiv]
vaagna alumist ava täitvad pehmed koed

vaagnatäis
[nimisõna, substantiiv]
vaagnat täitev kogus (toitu)

vaagnavööde
[nimisõna, substantiiv]
1. skeleti osad, mille abil alajäsemed on ühenduses kere luudega

2. vastav puusade ja ristluu piirkond kehal

vaagpõieke
[nimisõna, substantiiv]
mõningate selgrootute põisjas tasakaaluelund (nt kalmaaril, viinamäeteol)

vaak
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopas, Aasias ja Aafrikas kasvav kollaste või valgete õitega rohttaim või poolpõõsas, ka ilutaim

2. kollaste või valgete õitega niitude rohttaim, ka aiataim

3. rohttaim

vaak
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi varese häälitsust

vaak
[nimisõna, substantiiv]
varese häälitsus

vaakum
[nimisõna, substantiiv]
ilma aineta (sh õhk jt gaasid) ruum või hõrendatud gaasiga ruum

vaakuma
[tegusõna, verb]
raskesti haigena vaevlema, suremisele lähedal olema

vaakumaparaat
[nimisõna, substantiiv]
vaakumi abil töötav destilleerimis-, kuivatus- vm aparaat

vaakumekstraktor
[nimisõna, substantiiv]
vaakumsünnitusel kasutatav seade, mis aitab lapsel sünnitusteedes edasi liikuda

vaakumekstraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
sünnitus, kus kasutatakse vaakumi abil lapse pea külge kinnitatavat seadet, mis abistab lapse edasiliikumist sünnitusteedes

vaakumitehnika
[nimisõna, substantiiv]
vaakumi tekitamise, säilitamise ja mõõtmise meetodite kogum

vaakumkamber
[nimisõna, substantiiv]
vaakumiga ruum (nt mingis aparaadis, seadises)

vaakumküpsetus
[nimisõna, substantiiv]
vaakumisse pakendatud toidu küpsetamine veevannis väikesel kuumusel

vaakummeeter
[nimisõna, substantiiv]
vaakumi mõõtmise aparaat

vaakumpakend
[nimisõna, substantiiv]
õhutihe pakend, mille sees on ümbritseva õhu rõhust madalam rõhk

vaakumpakendaja
[nimisõna, substantiiv]
seade vaakumpakendamiseks

vaakumpakendama
[tegusõna, verb]
toiduainet vm parema säilivuse tagamiseks vaakumpakendisse pakendama

vaakumpakendamine
[nimisõna, substantiiv]
toiduainete vm pakendamine vaakumpakendisse nende parema säilivuse tagamiseks (pakendamisel imetakse pakendist õhk välja)

vaakumpomm
[nimisõna, substantiiv]
kahe laenguga lõhkekeha, mille esimesel plahvatusel moodustub aerosoolipilv ja teisel plahvatusel süttib aerosoolipilv ülikõrgel temperatuuril

vaakumpump
[nimisõna, substantiiv]
vaakumit tekitav, vaakumi abil töötav seade

vaakumsünnitus
[nimisõna, substantiiv]
sünnitus, kus kasutatakse vaakumi abil lapse pea külge kinnitatavat seadet, mis abistab lapse edasiliikumist sünnitusteedes

vaakuum
[nimisõna, substantiiv]
ilma aineta (sh õhk jt gaasid) ruum või hõrendatud gaasiga ruum

vaak-vaak
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi varese madalat kärisevat häälitsust

vaal
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kalataolise kehaga ning täieliku vee-eluviisiga imetaja

2. väga suur loom, kes elab meres ja näeb välja nagu kala

vaal
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkuriisutud või -kuhjatud viirg või vall

2. kokkuriisutud ja -kuhjatud viirg

vaalakütt
[nimisõna, substantiiv]
vaalapüüdja (hrl vaalapüügilaeval)

vaalalaev
[nimisõna, substantiiv]
1. vaalapüügilaev

2. harpuunikahuri ja muu erivarustusega laev vaalapüügiks

vaalalised
[nimisõna, substantiiv]
selts kalataolise kehaga vees elavaid imetajaid

vaalaluu
[nimisõna, substantiiv]
kiusvaalade kiustest saadav sarvaine, mida 19. sajandil kasutati korsettide, vihmavarjude ja krinoliinide valmistamisel

vaalapüügilaev
[nimisõna, substantiiv]
1. vaalapüügilaev

2. harpuunikahuri ja muu erivarustusega laev vaalapüügiks

vaalapüük
[nimisõna, substantiiv]
vaaladele peetav jaht (hrl vaalapüügilaeval)

vaalavaha
[nimisõna, substantiiv]
kašeloti ülalõualuu kohal tekkiv valge aine, mida kasutatakse nt kosmeetikatoodete koostises ja meditsiinis

vaalavõidis
[nimisõna, substantiiv]
kašeloti ülalõualuu kohal tekkiv valge aine, mida kasutatakse nt kosmeetikatoodete koostises ja meditsiinis

vaalhai
[nimisõna, substantiiv]
kuni 20 m pikkune planktontoiduline hai, maailma suurim kala

vaali
pesu vaalimiseks kasutatav

vaalikaigas
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune puukaigas, mille ümber vanasti keerati pesuese, et seda vaalikurika abil siledaks rullida

vaalikurikas
[nimisõna, substantiiv]
tugev käepidemega kurikas, millega vaalikaika ümber keeratud pesu vanasti siledaks rulliti

vaalima
[tegusõna, verb]
1. (endisajal:) pestud riiet vaalikurika ja -kaika abil pehmeks ja siledaks rullima

2. pesu rullima

vaalutama
[tegusõna, verb]
1. heinu vm valliks kokku ajama

2. [heinu v põhku] vaaluks kokku ajama

vaane
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaikne, vagane

2. vaga, harras

vaap
[nimisõna, substantiiv]
hambakrooni kattev kõva klaasjas kiht

vaapama
[tegusõna, verb]
1. glasuuriga vm kihiga katma

2. [vaabaga] katma

vaaphaug
[nimisõna, substantiiv]
Põhja- ja Kesk-Ameerika magevete röövkala

vaapsoomus
[nimisõna, substantiiv]
(teatud kaladel:) väljastpoolt kõva läikiva emailitaolise kihiga kaetud paks soomus

vaar
[nimisõna, substantiiv]
isa või ema isa

vaar
[nimisõna, substantiiv]
1. ovaalse põhikujuga kõrgendik, mille suhteline kõrgus on 25–50 m

2. piklik kõrgendik, mille suhteline kõrgus on 25-50 m

vaar
[nimisõna, substantiiv]
1. piimast hapendamise ja vadaku eraldamise teel saadud toiduaine, mida kasutatakse nt magustoitudes ja küpsetistes

2. piimast tehtud valge toiduaine, mida süüakse nii soolase kui magusana

vaarak
[nimisõna, substantiiv]
1. kohupiimatäidisega hapukoore-muretainast küpsetis

2. kohupiimasai

vaarao
[nimisõna, substantiiv]
1. Vana-Egiptuse kuningas (hiljem ka vastav tiitel)

2. Vana-Egiptuse kuningas

vaaraohani
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas pärismaine oranžpruuni sulestiku ja kolmevärviliste tiibadega suur lind, kes pesitseb veekogude ääres, Euroopas ja mujal võõrliigina

vaaraorott
[nimisõna, substantiiv]
väheldane hallikaspruuni karvkattega loom mangustite hulgast

vaaraosipelgas
[nimisõna, substantiiv]
kogu maailmas levinud pisike kollakas troopikast pärit sipelgas, tuntud kui linnamajades kohastunud kahjur

vaarapiim
[nimisõna, substantiiv]
1. piimast hapendamise ja vadaku eraldamise teel saadud toiduaine, mida kasutatakse nt magustoitudes ja küpsetistes

2. piimast tehtud valge toiduaine, mida süüakse nii soolase kui magusana

vaarastik
[nimisõna, substantiiv]
vaarade rühm

vaarema
[nimisõna, substantiiv]
vanaema või vanaisa ema

vaarid
[nimisõna, substantiiv]
(esivanemate kohta)

vaarik
[nimisõna, substantiiv]
vaarikapõõsaste kogum

vaarikaistandik
[nimisõna, substantiiv]
(suur) istutatud vaarikapõõsastega ala

vaarikakarva
[omadussõna, adjektiiv]
kergelt lillaka varjundiga punane, vaarika värvi

vaarikaleht
[nimisõna, substantiiv]
mets- või aedvaarika leht (eriti droogina)

vaarikamardikas
[nimisõna, substantiiv]
väike rohekashall mardikas, kelle tõugud (vaarikaussid) elavad vaarikamarjades

vaarikamari
[nimisõna, substantiiv]
1. vaarikataime söödav vili

2. pehme punane mari, mis kasvab põõsa küljes aias või metsas

vaarikamets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus kasvab rohkesti vaarikaid

vaarikane
[omadussõna, adjektiiv]
vaarikamahlast punane

vaarikapunane
[omadussõna, adjektiiv]
kergelt lillaka varjundiga punane, vaarika värvi

vaarikapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
vaarikas kui põõsastaim

vaarikas
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikult kasvav või aedades kasvatatav püstiste varte ja hrl punaste marjadega lehtpõõsas

2. põõsas, mille küljes kasvavad pehmed punased marjad

3. punaste marjadega lehtpõõsas

vaarikatomat
[nimisõna, substantiiv]
teatud tomatisordi roosa vili, vaarikakarva tomat

vaarikauss
[nimisõna, substantiiv]
vaarikamardika tõuk

vaarikavärvi
[omadussõna, adjektiiv]
kergelt lillaka varjundiga punane, vaarika värvi

vaariklill
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärit hallikasroheliste karvaste lehtedega ja üksikute valgete kuni taevasiniste õitega maapinda kattev ilutaim, Eestis aiataim

vaarikpunane
[omadussõna, adjektiiv]
kergelt lillaka varjundiga punane, vaarika värvi

vaariks
[nimisõna, substantiiv]
naha pinnale kotja või sõlmja sopisena võlvuv veenilaiend

vaarisa
[nimisõna, substantiiv]
vanaema või vanaisa isa

vaaritama
[tegusõna, verb]
süüa (või midagi joodavat) tegema, eriti midagi keetes

vaarmari
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikult kasvav või aedades kasvatatav püstiste varte ja hrl punaste marjadega lehtpõõsas

2. põõsas, mille küljes kasvavad pehmed punased marjad

3. punaste marjadega lehtpõõsas

vaart
[nimisõna, substantiiv]
1. hoog, liikumise kiirus

2. hoog

vaaruma
[tegusõna, verb]
1. (inimese vm elusolendi kohta:) tasakaalu kaotades kõikuma

2. nii liikuma

vaarutama
[tegusõna, verb]
vaaruma panema

vaarvanemad
[nimisõna, substantiiv]
1. vanavanaisa(d) ja vanavanaema(d)

2. vanavanaisa(d) ja vanavanaema(d)

vaas
[nimisõna, substantiiv]
1. dekoratiivne anum lõikelillede hoidmiseks vees

2. ese, milles saab vee sees hoida lõigatud lilli

vaasikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult vaasi meenutav

vaasimaal
[nimisõna, substantiiv]
1. kaunistav maaling vaasi pinnal

2. maaling vaasil

vaasjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult vaasi meenutav

vaat
[nimisõna, substantiiv]
1. kumerate külgede ja kahe põhjaga suurem nõu alkohoolsete jookide, eriti õlle või veini säilitamiseks

2. (üldisemalt:) mingi suurem tünn vm nõu vedelike veoks ja säilitamiseks

vaat
[hüüdsõna, interjektsioon]
(rõhutav üldlaiend:) tugevdab ja rõhutab lauses väljendatud üllatust, tunnustust, pahameelt, kinnitust vms

vaataja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes midagi või kedagi vaatab

2. keegi, kes midagi vaatab

vaatajamenu
[nimisõna, substantiiv]
filmi, telesaate vms suur vaadatavus, menukus vaatajate hulgas

vaatajanumber
[nimisõna, substantiiv]
televisioonisaate vaatajate arvu iseloomustavad andmed numbrilise näitajana

vaatajarekord
[nimisõna, substantiiv]
filmi, telesaate vms senisest suurem, rekordiline vaatajate arv

vaatajaskond
[nimisõna, substantiiv]
vaatajate kogum, vaatajad (hrl televaatajate kohta)

vaatama
[tegusõna, verb]
1. oma silmi, pilku millelegi või kellelegi suunama

2. silmadega jälgima

3. silmade abil kellelegi või millelegi tähelepanu pöörama

4. midagi jälgima

Ühendtegusõnad: alla vaatama, alla vaatama, edasi vaatama, edasi vaatama, ette vaatama, ette vaatama, juurde vaatama, juurde vaatama, järele vaatama, järele vaatama, järgi vaatama, järgi vaatama, kõrvale vaatama, kõrvale vaatama, kõrvalt vaatama, kõrvalt vaatama, kõõrdi vaatama, kõõrdi vaatama, kõõriti vaatama, kõõriti vaatama, läbi vaatama, läbi vaatama, maha vaatama, maha vaatama, mööda vaatama, mööda vaatama, otsa vaatama, otsa vaatama, peale vaatama, peale vaatama, pealt vaatama, pealt vaatama, ringi vaatama, ringi vaatama, sisse vaatama, sisse vaatama, tagasi vaatama, tagasi vaatama, valmis vaatama, valmis vaatama, vastu vaatama, vastu vaatama, viltu vaatama, viltu vaatama, välja vaatama, välja vaatama, ära vaatama, ära vaatama, üles vaatama, üles vaatama, üle vaatama, üle vaatama, ümber vaatamaümber vaatama

vaatamata
[postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
1. millelegi vastupidi, midagi trotsides, millelegi mitte tähelepanu pöörates

2. millelegi vastupidi

3. millelegi mitte tähelepanu pöörates

vaatamine
[nimisõna, substantiiv]
1. oma silmade, pilgu millelegi või kellelegi suunamine

2. silmadega jälgimine

vaatamisväärne
[omadussõna, adjektiiv]
vaatamist vääriv

vaatamisväärsus
[nimisõna, substantiiv]
1. turistidele huvi pakkuv paik, ese vms

2. huvitav hoone või koht, mida turistid sageli vaatamas käivad

3. turistile huvitav paik

vaatamisväärt
[omadussõna, adjektiiv]
vaatamist vääriv

vaateaken
[nimisõna, substantiiv]
kaupluse või kioski tänavapoolne aken, millele asetatakse kaupu näitamiseks ja reklaamiks

vaateala
[nimisõna, substantiiv]
vaateplatvorm vms koht avaneva vaate nautimiseks

vaateava
[nimisõna, substantiiv]
ava vaatamiseks, jälgimiseks

vaatefilm
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt loodus- ja maastikuvaadetest koosnev dokumentaalfilm

vaatekaart
[nimisõna, substantiiv]
piltpostkaart loodus- või linnavaatega

vaatekaugus
[nimisõna, substantiiv]
1. vahemaa, millelt miski on kellelegi nähtav

2. piirkond, mis (igas suunas) on nähtav teatavast punktist või kohast

vaatekogu
[nimisõna, substantiiv]
muuseumis külastajaile vaatamiseks olev esemete kogu

vaatekoht
[nimisõna, substantiiv]
teatav lähenemisviis, oma (väljakujunenud) arvamus, suhtumine või käsitlusviis

vaatekoridor
[nimisõna, substantiiv]
pikk kitsas nt hoonetevaheline ala, kust avaneb vaade maastikule

vaatemaal
[nimisõna, substantiiv]
maastiku- või linnamaastikupilt, mis kujutab mingit kohta tõetruult, topograafilise täpsusega

vaatemäng
[nimisõna, substantiiv]
(vaatajale mõeldud) visuaalselt köitev, põnev, suurejooneline tegevus, sündmus vms

vaatemänguline
[omadussõna, adjektiiv]
visuaalselt köitev, põnev ja suurejooneline, vaatemängu laadiga

vaatenurk
[nimisõna, substantiiv]
teatav lähenemisviis, oma (väljakujunenud) arvamus, suhtumine või käsitlusviis

vaatepiir
[nimisõna, substantiiv]
1. silmaga haaratav ala, vaateväli

2. silmapiir, horisont

vaatepilt
[nimisõna, substantiiv]
see, mida vaataja näeb, mis vaataja silmale avaneb

vaatepilu
[nimisõna, substantiiv]
kitsuke vaateava

vaateplatvorm
[nimisõna, substantiiv]
ümbritsevast (maapinnast) kõrgemal olev lame, tasane ala pealt ja külgedelt lahtine alus, lava vm pind hrl kellegi või millegi kandmiseks

vaatepunkt
[nimisõna, substantiiv]
teatav lähenemisviis, oma (väljakujunenud) arvamus, suhtumine või käsitlusviis

vaateratas
[nimisõna, substantiiv]
vertikaalselt pöörlev karussell kõrgusest avanevate vaadete nautimiseks

vaatetorn
[nimisõna, substantiiv]
torn ümbruse vaatamisteks

vaateulatus
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, mis (igas suunas) on nähtav teatavast punktist või kohast

vaateveer
[nimisõna, substantiiv]
teatav lähenemisviis, oma (väljakujunenud) arvamus, suhtumine või käsitlusviis

vaateviis
[nimisõna, substantiiv]
teatav lähenemisviis, oma (väljakujunenud) arvamus, suhtumine või käsitlusviis

vaatevinkel
[nimisõna, substantiiv]
teatav lähenemisviis, oma (väljakujunenud) arvamus, suhtumine või käsitlusviis

vaateväli
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi (igas suunas) nähtav ala, silmaga haaratav ala

2. liikumatu pilguga haaratav nägemispiirkond

vaatleja
[nimisõna, substantiiv]
piiratud volitustega isik, kelle on riik või rahvusvaheline organisatsioon saatnud osalema mingi organisatsiooni töös, riiklikult või rahvusvaheliselt olulisel sündmusel

vaatlema
[tegusõna, verb]
1. kestvamalt tähelepanelikult vaatama, tähelepanelikult silmitsema

2. tähelepanelikult ja pikemalt vaatama

vaatlemine
[nimisõna, substantiiv]
tähelepanelikult ja pikemalt vaatamine

vaatlemisoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskus vaadelda (hrl tähelepaneliku silmitsemise kohta)

vaatlus
[nimisõna, substantiiv]
füüsilisest maailmast tähelepanekute tegemine meeltega tajumise kaudu, esemete ja nähtuste eesmärgipärane vaatlemine (ka esmase uurimismeetodina)

vaatlusaasta
[nimisõna, substantiiv]
vaatluse läbiviimise aasta, vaadeldav aasta

vaatlusaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik, mil miski on vaadeldav või midagi vaadeldakse

2. vaatluse toimumise aeg

vaatlusala
[nimisõna, substantiiv]
vaatlusalune maa-ala

vaatlusalune
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaadeldav, vaatluse all olev

2. vaadeldav

vaatlusandmed
[nimisõna, substantiiv]
vaatluse teel saadud andmed

vaatlusjaam
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne asutus või punkt mingiteks vaatlusteks

vaatluskaev
[nimisõna, substantiiv]
süvend torustiku kontrollimiseks ja puhastamiseks (nt kanalisatsioonis, kuivendussüsteemil)

vaatluskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus vaatlusi sooritatakse

vaatluslend
[nimisõna, substantiiv]
1. relvastuseta õhusõidukiga tehtav lend, mille eesmärk on koguda infot õhust vaatlemise teel (sõjaliste jõudude ja sõjalise tegevuse kohta)

2. relvastuseta õhusõidukiga tehtav lend, mille eesmärk on koguda infot õhust vaatlemise teel (sõjaliste jõudude ja sõjalise tegevuse kohta)

vaatluslennuk
[nimisõna, substantiiv]
relvastuseta lennuk, mille pardalt jälgitakse maal toimuvat ja kogutakse andmeid maastiku, ilmastiku vm kohta

vaatlusmissioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi riigi või organisatsiooni poolt välisriiki lähetatud vaatlejate rühm

2. mingi riigi või organisatsiooni poolt välisriiki lähetatud vaatlejate rühm

vaatlusobjekt
[nimisõna, substantiiv]
vaatlusalune isik, ese, olend või nähtus

vaatlusoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskus vaadelda (hrl tähelepaneliku silmitsemise kohta)

vaatlusperiood
[nimisõna, substantiiv]
vaatluste sooritamise ajavahemik

vaatluspost
[nimisõna, substantiiv]
1. vaatluskoht, ka vaatluskord seal

2. vaatluspunkt

vaatluspraktika
[nimisõna, substantiiv]
praktika, mille sisuks on esialgne tutvumine õpitava kutse- või erialaga ise protsessis osalemata

vaatlusprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
vaatluse põhjal koostatud protokoll

vaatluspunkt
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne vastava varustusega vaatluskoht

vaatluspäevik
[nimisõna, substantiiv]
päevik vaatlusandmete sissekandmiseks

vaatlusrida
[nimisõna, substantiiv]
järjestikuste aastate vaatlusandmed reastikku

vaatlusriist
[nimisõna, substantiiv]
hrl maailmaruumi vaatlemiseks, millegi jälgimiseks kasutatav vahend (nt teleskoop)

vaatlustaru
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistvate seintega taru mesilaste vaatlusteks

vaatlustorn
[nimisõna, substantiiv]
torn, millest tehakse vaatlusi

vaatlusvõrk
[nimisõna, substantiiv]
vaatlejate, vaatluspunktide, vaatlusjaamade vms ühendatud kogum

vaatlusväljak
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus tehakse vaatlusi (nt meteoroloogiajaamas)

vaatmik
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik ettekanne, mis esitatakse stendile välja panduna

vaatur
[nimisõna, substantiiv]
rakendustarkvara, mis võimaldab vaadata faili või dokumendi sisu ilma programmi käivitamata

vaatus
[nimisõna, substantiiv]
lavateose suurim alajaotus, mis omakorda võib jaguneda piltideks ja stseenideks

vaba
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma tahte järgi, iseseisvalt ja ilma sunnita toimida võiv

2. täielike, kitsendamata õigustega

3. mitte kellegi kontrolli all

4. iseseisev, sõltumatu

vabaabielu
[nimisõna, substantiiv]
1. seadustamata abieluline kooselu, registreerimata abielu

2. suhe, kus naine ja mees elavad koos, aga pole ametlikult abielus

vabaabielupaar
[nimisõna, substantiiv]
kaks inimest, kes on omavahel vabaabielus

vabaagent
[nimisõna, substantiiv]
1. (profispordis:) mängija, kellel pole ühegi klubiga kehtivat lepingut

2. (professionaalses spordis:) mängija, kellel pole ühegi klubiga kehtivat lepingut

vabaaine
[nimisõna, substantiiv]
mittekohustuslik õppeaine

vabaajarõivas
[nimisõna, substantiiv]
vabal ajal kandmiseks mõeldud riietus või riietusese

vabaarmastus
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalne vabadus, piiranguteta seksuaalsuhted eri partneritega

vabaateljee
[nimisõna, substantiiv]
1. erainitsiatiivil loodud kunstikool

2. (kunstikursuste kohta)

vabadik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne maata või vähese maaga, suurema talu maal hrl saunas elav kehvtalupoeg

vabadikukoht
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse maata või vähese maaga kehvtalupoja, vabadiku või popsi kasutuses olev maa ja majapidamine

vabadikunaine
[nimisõna, substantiiv]
vabadiku naine

vabadikupere
[nimisõna, substantiiv]
kehvtalupoja pere

vabadikusaun
[nimisõna, substantiiv]
saun popsi eluasemena

vabadiplom
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal kõrgkooli diplom ilma tööle suunamiseta

vabadus
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, olek, kus saab toimida oma tahte järgi ja ilma sunnita

2. sõltumatus, iseseisvus

3. õigus või võimalus midagi teha või öelda, ilma et keegi sind takistaks

vabadusarmastus
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatuse, iseseisvuse väärtustamine

vabadusaste
[nimisõna, substantiiv]
vabaduse määr

vabadusearmastus
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatuse, iseseisvuse väärtustamine

vabadusejanu
[nimisõna, substantiiv]
soov vaba olla, iha vabaduse järele

vabadusekaotus
[nimisõna, substantiiv]
(karistuse liik:) kinnipidamine vanglas, vangistus

vabadusekaotuslik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille sisuks on kinnipidamine vanglas, vangistus

vabadusetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma vabaduseta

vabadusetus
[nimisõna, substantiiv]
vabaduseta olek

vabadusiha
[nimisõna, substantiiv]
kirglik soov vabaduse järele

vabadusjanu
[nimisõna, substantiiv]
soov vaba olla, iha vabaduse järele

vabaduskaotus
[nimisõna, substantiiv]
(karistuse liik:) kinnipidamine vanglas, vangistus

vabaduskaotuslik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille sisuks on kinnipidamine vanglas, vangistus

vabaduskiri
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne ürik, millega kellelegi anti isiklik vabadus või mingid õigused

vabaduslaulik
[nimisõna, substantiiv]
poeet, kelle loomingus on oluline koht vabadusideedel

vabadusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
ühiskondlik liikumine iseseisvuse või poliitiliste vabaduste saavutamiseks

vabaduspüüdlus
[nimisõna, substantiiv]
sihipärane tegevus võõra võimu alt vabanemiseks, püüd vabaks saada

vabadussammas
[nimisõna, substantiiv]
vabadusvõitluse auks püstitatud mälestussammas

vabadussõda
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Vabariigi iseseisvuse kindlustamiseks ja kaitseks peetud sõda 28. novembrist 1918 kuni 2. veebruarini 1920

vabadussõjalane
[nimisõna, substantiiv]
Vabadussõjast osavõtja

vabadustunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et ollakse vaba

vabadusvõitlus
[nimisõna, substantiiv]
võitlus oma maa (riigi, rahva) vabaduse eest

vabaerakond
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 2014. aastal asutatud erakond nimega Eesti Vabaerakond

vabaettur
[nimisõna, substantiiv]
(males:) ettur, mille ees oma või kõrvalliinil pole vastase etturit

vabagraafika
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisva kunstiteosena loodud graafikateosed

2. vastav graafika alaliik

vabaharidus
[nimisõna, substantiiv]
kooliväline täiendav ja huvialane haridus (nt täiskasvanutel)

vabaharjutus
[nimisõna, substantiiv]
harjutus, mida sooritatakse võimlemisriistu kasutamata (riistvõimlemises, rühmvõimlemises)

vabaheegeldamine
[nimisõna, substantiiv]
heegeldamine ilma etteantud mustri ja reegliteta, võides igal hetkel vahetada stiili, lõnga või heegelnõela

vabahärra
[nimisõna, substantiiv]
1. krahvist madalam alamaadli tiitel Saksamaal ja Rootsis

2. seda tiitlit kandev isik

3. Saksamaa alamaadli tiitel

vabajalg
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemisel, sportimisel:) jalg, millel ei ole keharaskust

vabajooks
[nimisõna, substantiiv]
vabakäik (nt jalgrattal, autol)

vabakana
[nimisõna, substantiiv]
vabapidamisel kana

vabakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
1. pedagoogikasuund, mida iseloomustavad lapsele valiku- ja tegevusvabaduse jätmine, tema võimalikult vähene kasvatuslik mõjutamine, sunni ja karistuse eitamine

2. neile põhimõtteile tuginev kasvatusviis

vabakaubandus
[nimisõna, substantiiv]
riikidevaheline, mis tahes seadusandlike vm piiranguteta kaubavahetus

vabakaubandusleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, mille osapooled tunnustavad vaba kauplemise võimalust teise lepingupoole territooriumil

vabakaubanduspiirkond
[nimisõna, substantiiv]
riikide ühendus, mille liikmete vahelt on kaotatud kõik väliskaubandust tõkestavad tollimaksud

vabakaubandustsoon
[nimisõna, substantiiv]
riikide ühendus, mille liikmete vahelt on kaotatud kõik väliskaubandust tõkestavad tollimaksud

vabakava
[nimisõna, substantiiv]
(iluuisutamises, iluvõimlemises:) vabalt kokku seatud esinemiskava

vabakiri
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne ürik, millega kellelegi anti isiklik vabadus või mingid õigused

vabakirik
[nimisõna, substantiiv]
kirik või koguduste liit, mis vastandub riigi- või rahvakirikule (nt baptistid)

vabaklass
[nimisõna, substantiiv]
võistlusklass nt purjespordis ja autospordis

vabakogudus
[nimisõna, substantiiv]
kristlik usukogukond, mis on sõltumatu ja iseennast juhtiv ning mida iseloomustab isikliku usukogemuse väljendamine

vabakond
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonna see osa, mis ei kuulu ei avalikku ega ärisektorisse, hõlmates mittetulundusühinguid, sihtasutusi, seltsinguid ja muid eraalgatusel põhinevaid ühendusi

2. ühiskonna osa, mis hõlmab mittetulundusühinguid, sihtasutusi, seltsinguid ja muid eraalgatusel põhinevaid ühendusi

vabakondlane
[nimisõna, substantiiv]
vabakonna ehk mõne eraalgatusel põhineva ühenduse (nt mittetulundusühingu, seltsingu) liige

vabakool
[nimisõna, substantiiv]
traditsioonilisest erineval hariduskontseptsioonil põhinev kool, nt waldorfkool, katoliku kool

vabaksjooks
[nimisõna, substantiiv]
1. (pallimängudes:) spurtiv jooksmine vabale kohale või pallile vastu

2. pallimängudes: spurtiv jooksmine vabale kohale v pallile vastu

vabaksjooksmine
[nimisõna, substantiiv]
1. (pallimängudes:) spurtiv jooksmine vabale kohale või pallile vastu

2. pallimängudes: spurtiv jooksmine vabale kohale v pallile vastu

vabakslaskmine
[nimisõna, substantiiv]
(hindade vm kohta:) piirangute kaotamine

vabakslastu
[nimisõna, substantiiv]
vabastatud ori, eriti poolvabasse seisusse kuuluv endine ori Vana-Roomas

vabaksostmine
[nimisõna, substantiiv]
vabaduse, sõltumatuse saavutamine ostmise teel

vabakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
(pargi- või aiakujunduses:) ilma kindla vormita, täpselt piiritlemata, loomulikult kujunenud

vabakujundus
[nimisõna, substantiiv]
(pargi- või aiakujunduse kohta:) looduslähedane vabas stiilis kujundus

vabakujunduslik
[omadussõna, adjektiiv]
pargi- v aiakujunduses: looduslähedase vabas stiilis kujundusega

vabakunstnik
[nimisõna, substantiiv]
vabakutseline kunstnik

vabakutseline
[omadussõna, adjektiiv]
(loovisiku kohta:) selline, kellel pole palgalist ametikohta

vabakuulaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kel on luba osa võtta (kõrg)kooli õppetööst, ilma et tal oleks (üli)õpilase õigusi

vabakäeseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab kõnelda telefoni kõrva juures hoidmata

vabakäiguvang
[nimisõna, substantiiv]
(vangi kohta, kes käib vanglast või vangilaagrist väljas tööl)

vabakäik
[nimisõna, substantiiv]
1. (jõuülekande aste:) veetava lüli endises suunas liikumine, kui vedava lüli liikumine aeglustub või lakkab

2. seda võimaldav mehhanism

vabalangemistorn
[nimisõna, substantiiv]
lõbustuspargi atraktsioon, kus saab kogeda vaba langemist ehk kiiret langemist raskusjõu toimel

vabalangus
[nimisõna, substantiiv]
millegi järsk (numbriliselt kajastuv) vähenemine

vabalaut
[nimisõna, substantiiv]
laut, kus veiseid ei hoita lõa otsas, vaid vabapidamisel

vabalava
[nimisõna, substantiiv]
1. üritus või selle osa, kus soovijad saavad teha oma (loomingulise) etteaste

2. lava vm ala, mis on avatud sellistele esinemistele

vabalevi
[nimisõna, substantiiv]
televisioonikanalite programmide levi koodivabal kujul, mis võimaldab neid vastu võtta liitumislepinguta ja maksuta

vabalevikanal
[nimisõna, substantiiv]
vabalevis edastatav, liitumislepinguta ja maksuta nähtav/kuuldav saateprogramm

vabaliige
[nimisõna, substantiiv]
(algebras:) võrrandi või võrratuse liige, mis ei sisalda tundmatut

vabalinn
[nimisõna, substantiiv]
Saksa-Rooma riigis piiskopi kui ilmaliku senjööri võimu alt vabanenud linn (nt Lübeck 13. sajandil, Riia 16. sajandil)

vabalt
[määrsõna, adverb]
oma tahtmise kohaselt, sunnita

vabalt!
rivikäsklus valvelseisangu lõpetamiseks

vabalugemine
[nimisõna, substantiiv]
kohustusliku kirjanduse nimekirja mittekuuluvate raamatute lugemine enda initsiatiivil väljaspool ametlikku õppetööd

vabalöök
[nimisõna, substantiiv]
vastaspoolele võimaldatav pealelöök, mida mängu rikkunud pool ei saa segada (nt jalgpallis)

vabamaadleja
[nimisõna, substantiiv]
vabamaadlusega tegelev sportlane

vabamaadlus
[nimisõna, substantiiv]
maadlusviis, kus võistlusvõtted on lubatud kogu keha ulatuses ja jalgade abi kasutades

vabamajandus
[nimisõna, substantiiv]
turumajandus, kus riik sekkub majandusellu võimalikult vähe

vabamajanduspiirkond
[nimisõna, substantiiv]
piirkond riigi sees või riikide vahel, kus kehtib vabakaubandus ja rakendatakse tolli- ja maksusoodustusi

vabamajandustsoon
[nimisõna, substantiiv]
piirkond riigi sees või riikide vahel, kus kehtib vabakaubandus ja rakendatakse tolli- ja maksusoodustusi

vabameelne
[omadussõna, adjektiiv]
salliv, eelarvamusteta, liberaalne

vabameelsus
[nimisõna, substantiiv]
eelarvamustest vaba mõtteviis või olek, avatud suhtumine harjumuspärasest erinevasse

vabamees
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne vabatalupoeg

2. vabaduskirja omanud mees

3. vabatalupoeg

4. vabaduskirja omav mees

vabamini
[määrsõna, adverb]
vabamalt

vabamõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
dogmadest sõltumatu, mittetraditsiooniline mõtlemisviis

vabamõtteline
[omadussõna, adjektiiv]
dogmadesse kriitiliselt suhtuv

vabamüük
[nimisõna, substantiiv]
eeskirjadest vms piiramata müük, vabalt müümine

vabamüürlane
[nimisõna, substantiiv]
vabamüürluse pooldaja ja mõne vastava ühingu liige

vabamüürlik
[omadussõna, adjektiiv]
vabamüürlusele omane, sellega iseloomustatav

vabamüürlus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvaheline salajaste rituaalidega liikumine, mis taotleb inimese kõlbelist täiustamist ja sellest johtuvat inimestevaheliste suhete parandamist

2. rahvusvaheline salajaste rituaalidega kõlbeline liikumine

vabandage
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. viisakussõna, mida kasutatakse viisakal pöördumisel või vabandamisel

2. sõna, mida sa kasutad, kui tahad viisakalt midagi küsida või teatada või kui soovid, et keegi sulle midagi andestaks

vabandama
[tegusõna, verb]
1. kelleltki paluma, et ta andestaks mingi halva teo või ebameeldiva käitumise, mille on põhjustanud ütleja

2. kui sa vabandad või kelleltki andeks palud, siis sa soovid, et ta poleks sinu peale pahane

Ühendtegusõnad: ette vabandama, ette vabandama, välja vabandamavälja vabandama

vabandatav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on võimalik andestada

2. andestatav

vabandavalt
[määrsõna, adverb]
andestust paluvalt, selgitust, õigustust esitavalt

vabandus
[nimisõna, substantiiv]
1. andestust paluv ütlus või sõna, andekspalumine

2. see, kui sa palud, et keegi sulle midagi andestaks

vabanduskiri
[nimisõna, substantiiv]
andestamist paluva sisuga kiri, kirjalik vabandamine

vabandussõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna või väljend, mida kasutatakse vabandamiseks (nt vabandage, palun andeks)

vabandust
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. viisakussõna, mida kasutatakse viisakal pöördumisel või vabandamisel

2. sõna, mida sa kasutad, kui tahad viisakalt midagi küsida või teatada või kui soovid, et keegi sulle midagi andestaks

vabanema
[tegusõna, verb]
1. kellestki või millestki segavast, koormavast, rõhuvast lahti saama

2. mingi segava, häiriva nähtuse kadumist saavutama

vabanemistunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, mis valdab, kui vabanetakse millestki rõhuvast, koormavast vms

vabanenu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kusagilt või millestki vabanenud

vabapalgaline
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
(koosseisuvälise, lepingulise töö ja töötajaga ühenduses)

vabaparras
[nimisõna, substantiiv]
üle veepinna ulatuv parda osa

vabapidamine
[nimisõna, substantiiv]
loomapidamisviis, kus lehmad ja noorveised on laudas oma latrites lõastamata

vabapidamiskana
[nimisõna, substantiiv]
looduslikele lähedastes oludes peetav kana

vabaplaneering
[nimisõna, substantiiv]
hoonete maastikul vabalt paigutus linnaehituses

vabaplastika
[nimisõna, substantiiv]
1. iseseisev ümarplastiline skulptuuriteos, mis pole seotud kindla kohaga, vaid on ümberpaigutatav

2. vastav skulptuuri alaliik

vabapääse
[nimisõna, substantiiv]
tasuta pilet kuhugi pääsemiseks

vabapüss
[nimisõna, substantiiv]
1. laskespordis kasutatav täpsuspüss kaliibriga 6,5–8 mm

2. vastav laskespordiala

vabapüstol
[nimisõna, substantiiv]
1. laskespordis kasutatav püstol kaliibriga 5,6 mm

2. vastav laskespordiala

vabariigiaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1918.–1940. aastate Eesti Vabariigi aegne

vabariik
[nimisõna, substantiiv]
1. riigivorm, mille puhul kõrgemad riigivõimuorganid on otse või kaudselt valitavad ning mida juhib valitud või mittevalitud president (mitte pärilik monarh)

2. riik, mida valitseb rahva valitud parlament või president

vabariiklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Vabariikliku Partei liige USA-s

2. [USA] vabariikliku partei liige

vabariiklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (tänapäeval:) riiki hõlmav, üleriigiline

2. (Nõukogude-aegses kasutuses:) liiduvabariiki hõlmav, vabariigi alluvusega, mitte üleliiduline

vabariiklus
[nimisõna, substantiiv]
vabariigina eksisteerimine

vabarn
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikult kasvav või aedades kasvatatav püstiste varte ja hrl punaste marjadega lehtpõõsas

2. põõsas, mille küljes kasvavad pehmed punased marjad

3. punaste marjadega lehtpõõsas

vabarnakarva
[omadussõna, adjektiiv]
kergelt lillaka varjundiga punane, vaarika värvi

vabarnapunane
[omadussõna, adjektiiv]
kergelt lillaka varjundiga punane, vaarika värvi

vabarnavärvi
[omadussõna, adjektiiv]
kergelt lillaka varjundiga punane, vaarika värvi

vabasadam
[nimisõna, substantiiv]
sadam, sadamalinn või sadamalähedane ala, kuhu kaupade sissetoomine ja sealt väljavedu on tollivaba

vabasamm
[nimisõna, substantiiv]
rivi liikumine vabas rütmis (nt rännakul, halbadel teedel)

vabasektor
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonna see osa, mis ei kuulu ei avalikku ega ärisektorisse, hõlmates mittetulundusühinguid, sihtasutusi, seltsinguid ja muid eraalgatusel põhinevaid ühendusi

2. ühiskonna osa, mis hõlmab mittetulundusühinguid, sihtasutusi, seltsinguid ja muid eraalgatusel põhinevaid ühendusi

vabastaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes vabastab

vabastama
[tegusõna, verb]
kellegi võimu alt, sunnist vabaks päästma

vabastatu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on pikaajalisest kohustusest, vangistusest vm sundseisust vabaks saanud

vabasti
[nimisõna, substantiiv]
1. automaatkaitselüliti osa vooluringi ühendavate kontaktide automaatseks lahutamiseks

2. lüliti osa

vabastiil
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamises:) 1980-ndatel tekkinud, jääl uisutamisega sarnanev sõidustiil, kus edasi liigutakse V-asendis suuskadega

vabastiilisuusk
[nimisõna, substantiiv]
uisustiilis sõitmiseks mõeldud suusk

vabastroof
[nimisõna, substantiiv]
vabavärsi stroof

vabastuma
[tegusõna, verb]
1. end vabastama

2. vabanema

vabastus
[nimisõna, substantiiv]
(maksust, kohutusest vms) vabastamine

vabastusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
ühiskondlik liikumine iseseisvuse või poliitiliste vabaduste saavutamiseks

vabasuhe
[nimisõna, substantiiv]
paarisuhe, mille partnerid on andnud teineteisele vabaduse omada ka teisi seksuaalsuhteid

vabasukelduja
[nimisõna, substantiiv]
sportlane, kes tegeleb sukeldumisega, mille korral vee all liikumiseks kasutatakse vaid enda kopsudes olevat õhku

vabasukeldumine
[nimisõna, substantiiv]
veespordi ala, kus enda kopsudes oleva õhu varal sukeldutakse võimalikult sügavale või kaugele, kasutamata hingamiseks vajalikke aparaate vms

vabasurm
[nimisõna, substantiiv]
enesetapp, suitsiid

vabasõit
[nimisõna, substantiiv]
(hrl vabatehnikas suusatamise kohta)

vabatahtlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. vabal tahtel, ilma kohustuse või sunduseta tehtav või toimuv

2. midagi omal tahtel (palgata) tegev

3. selline, mida võib teha või mitte teha

4. selline, kes teeb midagi omal soovil, ilma palgata

vabatahtlikult
[määrsõna, adverb]
1. vabal tahtel, ilma kohustuse või sunduseta

2. omal soovil

vabatahtsi
[määrsõna, adverb]
vabatahtlikult

vabatalu
[nimisõna, substantiiv]
vabatalupoja talu

vabatalupoeg
[nimisõna, substantiiv]
keskaegses Eestis talupoeg, kes oli end (osaliselt) adratalupoegade koormisest raha eest vabaks ostnud

vabatehnika
[nimisõna, substantiiv]
(suusatamises:) 1980-ndatel tekkinud, jääl uisutamisega sarnanev sõidustiil, kus edasi liigutakse V-asendis suuskadega

vabatekst
[nimisõna, substantiiv]
vabas sõnastuses kirjapandud tekst (mitte nt valikvastuste hulgast valimine vms)

vabatmees
[nimisõna, substantiiv]
1. vaba, siduvate kohustusteta mees

2. endisaegne vabamees

vabatsoon
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi territooriumi osa, kus kaubad on väljaspool tolli territooriumi ning seega neile tollitariifid ei kehti

2. hrl riigi piirialal asetsev tollivaba vabamajandustsoon (nt vabasadam)

vabaturg
[nimisõna, substantiiv]
1. turg, mis ei allu otsesele riiklikule reguleerimisele

2. börsi juures toimiv väärtpaberiturg, mis on mõeldud uutele ettevõtetele, kes veel ei vasta börsi tingimustele

vabaturuhind
[nimisõna, substantiiv]
turuhind

vabaturumajandus
[nimisõna, substantiiv]
turumajandus, kus riik sekkub majandusellu võimalikult vähe

vabatõlge
[nimisõna, substantiiv]
umbkaudne, mittetäpne tõlge

vabaujumine
[nimisõna, substantiiv]
ujumise võistlusala, milles on lubatud kasutada kõiki ujumisviise ja neid vabalt vahetada

vabavaht
[nimisõna, substantiiv]
1. (laevas:) vahikorrast vaba aeg

2. seda omav meeskonnaliige

vabavara
[nimisõna, substantiiv]
tasuta levitatav tarkvara

vabavise
[nimisõna, substantiiv]
pallimängudes (nt korvpallis, väravpallis) vastaspoole vea eest saadav takistamata pealeviske võimalus

vabaviskeala
[nimisõna, substantiiv]
korvpalliväljaku ala, kus tehtud vea eest antakse vastaspoolele võimalus vabaviseteks

vabaviskejoon
[nimisõna, substantiiv]
joon korvpalliväljakul, millelt sooritatakse vabavise

vabavõitleja
[nimisõna, substantiiv]
sportlikku vabavõitlust harrastav, sel alal võistlev sportlane

vabavõitlus
[nimisõna, substantiiv]
paaris võitlus võitluskunstides (nt karates)

vabavärsiline
[omadussõna, adjektiiv]
vabavärsis loodud

vabavärss
[nimisõna, substantiiv]
1. värsisüsteem, millel puudub üks ja määrav rütmistuspõhimõte

2. (selles süsteemis loodud värsside kohta)

vabaõhu
vabas õhus asuv või toimuv

vabaõhuetendus
[nimisõna, substantiiv]
väljas, vabas õhus toimuv (teatri)etendus

vabaõhujumalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
jumalateenistus väljas, vabas õhus

vabaõhukino
[nimisõna, substantiiv]
1. kinoetendus väljas, vabas õhus

2. paik selleks

vabaõhukohvik
[nimisõna, substantiiv]
kohvik väljas, vabas õhus (nt pargis, väljas maja ees)

vabaõhukontsert
[nimisõna, substantiiv]
väljas, vabas õhus toimuv kontsert

vabaõhukool
[nimisõna, substantiiv]
ravi ja puhkust vajavaile lastele määratud õppeasutus, kus õppetöö toimub võimalikult palju värskes õhus

vabaõhulava
[nimisõna, substantiiv]
väljas asuv lava vabaõhukontsertideks ja -etendusteks

vabaõhumaal
[nimisõna, substantiiv]
looduses maalitud, hrl värvi- ja valgusekäsitluselt hele maal

vabaõhumuuseum
[nimisõna, substantiiv]
väljas maastikul paiknev muuseum, milles säilitatakse ja eksponeeritakse endisaegseid ehitisi, eriti taluhooneid koos tarbevaraga

vabaõhuteater
[nimisõna, substantiiv]
1. vabas õhus toimuvad teatrietendused

2. paik ja vastavad ehitised nende etenduste andmiseks

vabaõhuüritus
[nimisõna, substantiiv]
väljas, vabas õhus toimuv üritus (nt kontsert, etendus)

vabaõpe
[nimisõna, substantiiv]
enda arendamisele suunatud vabatahtlik õpe, nt huvialane õpe või täiskasvanute täiendusõpe

vabaühendus
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvaheline või sisemaine valitsustest sõltumatu organisatsioon

vabe
[nimisõna, substantiiv]
1. puu võrkude kuivatamiseks

2. võrgu kuivatamise puu

vabeaed
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus endisajal kuivatati vabedel kalavõrke, võrgukuivatuse plats

2. vabedel võrkude kuivatamise koht

vabin
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) värin inimeses, eriti kartuse, erutuse, elevuse vms tundega ühenduses

vabinalant
[nimisõna, substantiiv]
ujuv, hõljuv või uppuv lant, konksudega kalajäljend, mis peibutab saaki vabiseva liikumisega

vabisema
[tegusõna, verb]
1. (keha, kehaosade kohta:) külmast, palavikust, ärevusest vm ärrituse tõttu tahtmatult kiiresti ja väikselt edasi-tagasi võnkuma

2. keha või kehaosade kohta: iseenesest väikseid kiireid edasi-tagasi liigutusi tegema, näiteks hirmu või külma pärast

vabistama
[tegusõna, verb]
1. midagi värisema panema, edasi-tagasi võnkeid, värinat tekitama

2. järsku, korraks

vabrik
[nimisõna, substantiiv]
1. suures koguses kaupu vm tooteid tootev, masinaid kasutav tööstusettevõte

2. koht, kus masinate abil midagi toodetakse

vabrikant
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellele kuulub teatud vabrik

vabrikuasula
[nimisõna, substantiiv]
vabriku juurde kujunenud asula

vabrikuhoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles asub vabrik

vabrikukool
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ametikool, mis valmistas ette vabrikutöölisi

vabrikumärk
[nimisõna, substantiiv]
tootjamärk vabriku toodetel

vabrikuomanik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellele kuulub teatud vabrik

vabrikupood
[nimisõna, substantiiv]
hrl vabriku läheduses asuv pood, kus müüakse odavamalt vabriku oma toodangut

vabrikutöö
[nimisõna, substantiiv]
1. töötamine vabrikus

2. töö vabrikus

vabrikuvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) vabriku juhtkond

vabrikuvile
[nimisõna, substantiiv]
vabrikus kuuldavale lastav vile, mis märgib nt tööpäeva algust ja lõppu

vada
[nimisõna, substantiiv]
1. kiire elav rääkimine, vadin

2. loba-, jamajutt

vadak
[nimisõna, substantiiv]
1. piimast pärast kalgendunud piimavalgu eraldamist järele jääv rohekaskollane vedelik (juustu ja kohupiima valmistamise kõrvalsaadus)

2. juustu ja kohupiima valmistamisel tekkiv vedelik

vadakukohupiim
[nimisõna, substantiiv]
Itaalia köögist pärinev kodujuustu meenutav toode

vadakupulber
[nimisõna, substantiiv]
piimast pärast kalgendunud piimavalgu eraldamist järele jäänud vedelikust saadud pulber (kasutatakse toiduainetööstuses ja loomasöödana)

vadakuvõi
[nimisõna, substantiiv]
vadakukoorest või vadakukoore ja koore segust valmistatud või

vadama
[tegusõna, verb]
kiiresti elavalt rääkima

vademeekum
[nimisõna, substantiiv]
teatmeid ja juhtnööre sisaldav taskuraamat

vader
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu kirikus isik, kes on lapse ristimistalituse juures tunnistajaks (ja kelle kohuseks on hoolitseda ristilapse kristliku kasvatuse eest), ristiisa või ristiema

vadi
[nimisõna, substantiiv]
1. kuiv, paduvihma järel veega täituv org Põhja-Aafrika ja Araabia poolsaare kõrbealadel

2. kuiv org Põhja-Aafrikas ja Araabia poolsaarel

vadima
[tegusõna, verb]
1. lühikeste kiirete sammudega jooksma

2. kiiresti liikuma

vadin
[nimisõna, substantiiv]
kiire elav rääkimine

vadisema
[tegusõna, verb]
kiiresti elavalt rääkima

vadistama
[tegusõna, verb]
kiiresti elavalt rääkima

vadja
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
vadjalaste või vadja keelega seotud

vadjakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
vadja keeles kõneldud või kirjutatud

vadjalane
[nimisõna, substantiiv]
ühe peamiselt Narva ja Peterburi vahel elava läänemeresoome väikerahva liige

v-adm
1. kontradmiralile järgnev ja admiralile eelnev kõrgem ohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

vaeg
mittetäielik, mitteküllaldane, puudulik

vaeghääldus
[nimisõna, substantiiv]
üldine ebaselge hääldamine või üksikhäälikute väär moodustamine

vaegkirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
rohkete vigadega kirjutaja

vaegkirjutamine
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutamishäire, mille puhul kirjutamine toimub rohkete vigadega

2. õigekirjahäire

vaegkuulja
[nimisõna, substantiiv]
kuulmispuudega inimene

vaegkuulmine
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrgenenud kuulmine

2. nürikuulmine

vaeglugeja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes loeb rohkete vigadega

vaeglugemine
[nimisõna, substantiiv]
1. lugemishäire, mille puhul lugemine toimub rohkete vigadega

2. haiguslik rohkete vigadega lugemine

vaegmoone
[nimisõna, substantiiv]
teatud putukate arengutsükkel, kus puudub nuku staadium

vaegmuuteline
[omadussõna, adjektiiv]
(sõna kohta:) mitte kõiki käänd- või pöördvorme omav (nt eitussõna ära, tegusõna pidama tähenduses 'kohustatud olema')

vaegnägemine
[nimisõna, substantiiv]
väga nõrk nägemine

vaegnägija
[nimisõna, substantiiv]
väga nõrga nägemisega inimene

vaegomadussõna
[nimisõna, substantiiv]
omadust väljendav sõna, mis täiendina ei ühildu oma põhisõnaga

vaegpingus
[nimisõna, substantiiv]
kudede ja elundite alanenud pingus

vaegpöördeline
[omadussõna, adjektiiv]
(verbi kohta:) pööretest ainult (ainsuse) kolmandas pöördes esinev

vaegtalitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi elundi normaalsest nõrgem või puudulik talitlus

2. normaalsest nõrgem või puudulik talitlus

vaegtegusõna
[nimisõna, substantiiv]
tegusõna, mis ei oma kõiki muutevorme (nt pidama tähenduses 'kohustatud olema')

vaegtoitumus
[nimisõna, substantiiv]
1. pidevast puudulikust toitumisest tingitud seisund, mis väljendub kaalulanguses ja lastel kasvupeetuses

2. pidevast puudulikust toitumisest tingitud seisund

vaegtöö
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ehitustööde kohta:) puudustega, korralikult lõpetamata töö

vaegur
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kehalise või vaimse funktsiooni nõrkusega inimene, puudega inimene

2. vaegvõimeline inimene, nt vigastatu, rauk, invaliid

vaegurlus
[nimisõna, substantiiv]
puudest tingitud võimetus sooritada teatud tegevust viisil või mahus, mida peetakse normaalseks

vaegus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi puudulikkus, ebapiisavus

2. mingi kehalise või vaimse funktsiooni nõrkus

3. puudulikkus, vähesus

vaegushaigus
[nimisõna, substantiiv]
mõne organismile vajaliku aine puudusest tingitud haigus või häire

vaegveresus
[nimisõna, substantiiv]
vere koguhulga vähesus kogu organismis (ilma vere koostise muutuseta)

vaekauss
[nimisõna, substantiiv]
väljendites osutab võistlemisele, valikule, väljavalimisele

vaekoda
[nimisõna, substantiiv]
1. eri hoone või ruum(id) kaupade kaalumiseks (nt turul)

2. kaupade kaalumise hoone või ruum

vaen
[nimisõna, substantiiv]
äge sallimatus, vihkamine

vaenama
[tegusõna, verb]
vaenu üles näitama, ründama, taga kiusama

vaene
[omadussõna, adjektiiv]
1. varatu või vähese varaga, ilma rahata

2. selline, kellel on vähe raha ja vara

3. varatu

vaeneke
[nimisõna, substantiiv]
(kaasatundvalt, haletsevalt:) õnnetuke, õnnetu olend

vaenekene
[nimisõna, substantiiv]
(kaasatundvalt, haletsevalt:) õnnetuke, õnnetu olend

vaenelaps
[nimisõna, substantiiv]
1. orb, vaeslaps (vanamoelises keelepruugis)

2. orb, vaeslaps (vanamoeliselt)

vaenepatune
[nimisõna, substantiiv]
vaene patune

vaenlane
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on kellegi või millegi suhtes vaenulik, aktiivselt sallimatu, ähvardav, kahjustav vms

2. inimene, kes tahab sulle halba

vaenlasenahk
[nimisõna, substantiiv]
(vaenlaseks peetava inimese kohta)

vaenlasriik
[nimisõna, substantiiv]
vaenlaseks olev, vaenulik riik

vaenlik
[omadussõna, adjektiiv]
vaenulik

vaenujalal
[määrsõna, adverb]
1. üksteise suhtes sallimatu või vihkav, omavahel vaenulikes suhetes

2. vaenus

vaenujalale
[määrsõna, adverb]
1. üksteise suhtes sallimatuks või vihkavaks, omavahel vaenulikesse suhetesse

2. vaenu, vaenuvahekorda

vaenukirves
[nimisõna, substantiiv]
vaen, vaenutsemine

vaenukuritegu
[nimisõna, substantiiv]
süütegu, mis on toime pandud põhjusel, et vaenatakse kedagi tema rassilise, rahvusliku, usulise või muu rühmakuuluvuse tõttu

vaenukõne
[nimisõna, substantiiv]
solvang kellegi rassi, usu, soo, seksuaalse orientatsiooni vm suhtes sõnavõtus, kommentaaris vm

vaenukägu
[nimisõna, substantiiv]
põõsasniitudel ja hõredates metsatukkades elutsev pika kõvera noka ja suure suletutiga lind

vaenuköis
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuv vaenusääse vaklade rida

2. vaenusääse rändavate vaklade rida

vaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi või millegi suhtes ägedat sallimatust, vihkamist, vaenu sisaldav, väljendav või tundev

vaenulikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. äge sallimatus, ebasõbralikkus, vihkamine või vaen

2. ebasõbralikkus

vaenulikult
[määrsõna, adverb]
1. kellegi või millegi suhtes sallimatult või ebasõbralikult käituv, vihkamist või vaenu väljendades

2. ebasõbralikult

vaenuline
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi või millegi suhtes ägedat sallimatust, vihkamist, vaenu sisaldav, väljendav või tundev

vaenumeelne
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi või millegi suhtes ägedat sallimatust, vihkamist, vaenu sisaldav, väljendav või tundev

vaenupool
[nimisõna, substantiiv]
üks (sõjalises) konfliktis osalevatest, vaenulikult meelestatud pooltest

vaenus
[nimisõna, substantiiv]
1. feodaalajal äge (sõjaline, veritasuline) vaenuvahekord

2. feodaalajal äge vaenuvahekord

vaenusääsk
[nimisõna, substantiiv]
väga väike sääsetaoline kahetiivaline putukas

vaenutegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjategevus

2. vaenutsemine, vaenulik tegevus

vaenutsema
[tegusõna, verb]
1. üksteisesse vaenulikult suhtuma, vastastikku vaenama

2. vaenujalal olema

vaenuvägi
[nimisõna, substantiiv]
vaenlas(t)e sõjavägi

vaenuväli
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväli, lahinguväli

vaenuõhutamine
[nimisõna, substantiiv]
mingile halvale, vaenulikule tegevusele sundimine või üleskutsumine

vaenuõhutus
[nimisõna, substantiiv]
solvang kellegi rassi, usu, soo, seksuaalse orientatsiooni vm suhtes sõnavõtus, kommentaaris vm

vaeras
[nimisõna, substantiiv]
umbes rongasuurune tumeda sulestikuga sukelpart peamiselt tundras ja taigavööndis

vaeseke
[nimisõna, substantiiv]
(kaasatundvalt, haletsevalt:) õnnetuke, õnnetu olend

vaesekene
[nimisõna, substantiiv]
(kaasatundvalt, haletsevalt:) õnnetuke, õnnetu olend

vaeselt
[määrsõna, adverb]
1. varatult, rahatult

2. seetõttu viletsalt, kehvalt

vaeseomaks
[määrsõna, adverb]
armetusse seisundisse, (pool)vigaseks

vaesepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. üsna vaene, üsna vähese vara ja rahaga

2. üsna vaene

vaesestama
[tegusõna, verb]
1. vaesemaks, millegi poolest ebapiisavaks, kehvemaks, üheülbalisemaks tegema

2. vaesemaks, kehvemaks tegema

vaesestuma
[tegusõna, verb]
raha, vara poolest vaeseks jääma

vaesevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. üsna vaene, üsna vähese vara ja rahaga

2. üsna vaene

vaeslaps
[nimisõna, substantiiv]
1. laps, kelle mõlemad vanemad (või üks vanematest) on surnud

2. vaeslaps

vaeslapselaul
[nimisõna, substantiiv]
rahvalaul, mis kujutab vaeslapse rasket saatust

vaeslastekodu
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne orbude lastekodu

vaeslastekohus
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne alama astme erikohus, kelle võimkonda kuulusid eestkoste- ja hooldusasjad

vaesteabi
[nimisõna, substantiiv]
ainelistes raskustes olijate abistamine

vaesteagul
[nimisõna, substantiiv]
(aguli, slummi kohta)

vaestekassa
[nimisõna, substantiiv]
(hrl endisajal:) kogukonna rahasumma, mis on mõeldud vaesteabiks

vaestekvartal
[nimisõna, substantiiv]
linnaosa, kus elavad peamiselt vaesemad inimesed

vaestelastekohus
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne alama astme erikohus, kelle võimkonda kuulusid eestkoste- ja hooldusasjad

vaestemaja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne hooldusasutus üksikutele vanainimestele, töövõimetutele jt

vaesuma
[tegusõna, verb]
raha, vara poolest vaeseks jääma

vaesur
[nimisõna, substantiiv]
1. varatu, rahatu inimene

2. inimene, kellel on vähe raha ja vara

vaesus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahatu, varatu olek

2. seisund, mille korral inimesel pole piisavalt raha ega vara

vaesusetunnistus
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti elukohajärgse valla-, alevivalitsuse või politsei poolt kellelegi antud tõend tema kehva varalise seisu kohta

2. tõend kehva varalise seisu kohta

vaesuslõks
[nimisõna, substantiiv]
(olukorra kohta, mille tõttu pole pääsu vaesusest)

vaesuspiir
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mis on vajalik minimaalseks igapäevaseks äraelamiseks ühe kuu jooksul ning mille aluseks on kaudselt arvestuslik elatusmiinimum

2. minimaalsetest tarbimiskuludest lähtuv madalaim piirmäär

vaesusrisk
[nimisõna, substantiiv]
oht vaesuda, sattuda olukorda allpool toimetuleku piiri

vaesustunnistus
[nimisõna, substantiiv]
1. vanasti elukohajärgse valla-, alevivalitsuse või politsei poolt kellelegi antud tõend tema kehva varalise seisu kohta

2. tõend kehva varalise seisu kohta

vaev
[nimisõna, substantiiv]
1. pingutust nõudev tegevus või töö

2. pingutust nõudev tegevus

3. töö

vaevahigi
[nimisõna, substantiiv]
haigusest, valust, suurest pingutusest kehale ilmuv higi

vaevakask
[nimisõna, substantiiv]
1. rabade ja siirdesoode kask, tõusva varre ja pisikeste lehtedega põõsas

2. põõsana kasvav kask

vaevaline
[omadussõna, adjektiiv]
rohket pingutust, vaeva nõudev või põhjustav

vaevaliselt
[määrsõna, adverb]
1. rohke pingutuse, vaevaga

2. viletsalt, mitte korralikult

3. raskelt

4. viletsalt, kehvalt

vaevalt
[määrsõna, adverb]
1. (väljendab kahtlust mingi tegevuse või olukorra võimalikkuse suhtes:) vähe usutav

2. kasuta siis, kui sa eriti ei usu, et miski juhtub või toimub

3. vähe usutav

vaevama
[tegusõna, verb]
füüsilist või vaimset valu, häda tegema, kannatusi, muret vms põhjustama

vaevane
[omadussõna, adjektiiv]
rohket pingutust, vaeva nõudev või põhjustav

vaevanõudev
[omadussõna, adjektiiv]
rohket pingutust nõudev, väga raske

vaevanägemine
[nimisõna, substantiiv]
kõva, pingutav töö

vaevapalk
[nimisõna, substantiiv]
tasu nähtud vaeva eest

vaevarikas
[omadussõna, adjektiiv]
rohket pingutust, vaeva nõudev või põhjustav

vaevarohke
[omadussõna, adjektiiv]
rohket pingutust, vaeva nõudev või põhjustav

vaevaselt
[määrsõna, adverb]
1. rohke pingutuse, vaevaga

2. viletsalt, mitte korralikult

3. raskelt

4. viletsalt, kehvalt

vaevatasu
[nimisõna, substantiiv]
tasu nähtud vaeva eest

vaevatu
[nimisõna, substantiiv]
millestki vaevatud inimene

vaevatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millega ei pea vaeva nägema, mis ei põhjusta kannatusi ja hädasid

vaevatult
[määrsõna, adverb]
1. ilma vaevata, raskusteta

2. ilma vaevata

vaevlema
[tegusõna, verb]
1. füüsiliselt või hingeliselt kannatama

2. rasket elu elama, raskustes olema

3. füüsiliselt v vaimselt vaevas olema

vaevu
[määrsõna, adverb]
peaaegu et mitte, väga vähe või läbi häda, vaevaga

vaevuaimatav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida peaaegu ei näe, ei taju, ei adu vms

vaevukuuldav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida peaaegu pole kuulda, mis on halvasti kuulda

vaevuma
[tegusõna, verb]
1. viitsima midagi teha

2. millekski (armuliselt, lahkesti) valmis olema

vaevumärgatav
[omadussõna, adjektiiv]
peaaegu märkamatu

vaevus
[nimisõna, substantiiv]
1. haigusele viitav, haiguslik tunne

2. haiguslik tunne

vaevu-vaevu
peaaegu et mitte, suure vaevaga, suurivaevu, hädavaevalt

vaga
[omadussõna, adjektiiv]
1. jumalale pühendunud, jumalakartlik ja vooruslik

2. jumalakartlik

vagabund
[nimisõna, substantiiv]
rändur, hulkur

vagadus
[nimisõna, substantiiv]
usuliste tõekspidamiste järgimine ja pühendumus Jumalale

vagadusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
17.–19. sajandi luterlik usuliikumine, mis taotles sisemist vagadust ja tegusat ligimesearmastust

vagajutt
[nimisõna, substantiiv]
1. lugu kristliku pühaku või usumärtri elust ja imetegudest, piibliaineline legend

2. piibliaineline legend

vagameelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. jumalale pühendunud, jumalakartlik ja vooruslik

2. jumalakartlik

vagamees
[nimisõna, substantiiv]
1. (vaimuliku, usumehe kohta)

2. vaga mees: vaimulik, usumees

vagane
[omadussõna, adjektiiv]
(loomuomadustega ühenduses:) rahumeelne, tasane, vagur

vagant
[nimisõna, substantiiv]
1. keskaja rändlaulik

2. keskaegne rändlaulik

vagatsema
[tegusõna, verb]
vagadust teesklema

vagel
[nimisõna, substantiiv]
kahetiivaliste putukate peata ja jalgadeta vastne

vagellest
[nimisõna, substantiiv]
mikroskoopiline usjas nugiline inimese ja loomade karvanääpsu rasunäärmeis

vageltang
[nimisõna, substantiiv]
laiussi kolmanda kasvujärgu vastne (kaladel)

vagiilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl veeloomade, taimede kohta:) vabalt ringiliikuv

2. vabalt ringiliikuv

vagiina
[nimisõna, substantiiv]
1. naise torujas sisesuguelund

2. emaslooma suguteede lõpposa

3. naise kehaosa, mida ta kasutab seksiks

vaginaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (naise) tupe kaudu toimuv

2. tupega seotud, tupesse puutuv

3. tupesse puutuv, tupe-

vaginiit
[nimisõna, substantiiv]
tupe limaskesta põletik (naistel)

vaginism
[nimisõna, substantiiv]
tupeesiku ja vaagnapõhja lihaste valulik kokkutõmme (nt suguühte ajal)

vaglaravi
[nimisõna, substantiiv]
(vana haavaravivõte:) steriilsete kärbsevaklade kasutamine haavade puhastamiseks

vagonett
[nimisõna, substantiiv]
väike lahtine, hrl kallutatava kere või avanevate põhjaluukidega veovagun

vagranka
[nimisõna, substantiiv]
metallkestaga ja šamottvoodriga šahtahi malmi sulatamiseks

vagu
[nimisõna, substantiiv]
adra vm töövahendiga põllu- või peenramaasse tehtud pikk kitsas süvend, et sinna kartulit vm köögivilja kasvama panna

vaguma
[tegusõna, verb]
vagu[sid] ajama

vagumus
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt vooluvee kulutatud piklik kitsas laugete veerudega nõgu

2. vooluvee toimel tekkinud pikk kitsas nõgu

vagun
[nimisõna, substantiiv]
1. rööbasteel kasutatav järelveetav või iseliikuv veok

2. üks rongi osadest, kus inimesed istuvad või milles on kaup

vagune
[omadussõna, adjektiiv]
loomult vagur, olekult, häälte vm poolest vaikne

vagunelamu
[nimisõna, substantiiv]
transpordivahendi järele haagitavana edasitoimetatav väike vagunikujuline elamu

vagunidepoo
[nimisõna, substantiiv]
depoo, kus hoitakse, hooldatakse ja remonditakse rongivaguneid

vagunipark
[nimisõna, substantiiv]
raudtee-ettevõtte vms vagunite kogum

vagunisaatja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes saadab ja teenindab rongiga reisijaid

vaguniti
[määrsõna, adverb]
vagunite viisi

vagunitäis
[nimisõna, substantiiv]
vagunit täitev, suur hulk (inimesi vm)

vagur
[omadussõna, adjektiiv]
vaikse, rahuliku olekuga, loomult leebe ja vähenõudlik

vaguralt
[määrsõna, adverb]
1. vaikselt ja rahulikult

2. leplikult, kuulekalt

vagus
[omadussõna, adjektiiv]
loomult vagur, olekult, häälte vm poolest vaikne

vagusalt
[määrsõna, adverb]
1. vaikselt ja rahulikult

2. leplikult, kuulekalt

vagusi
[määrsõna, adverb]
1. häält tegemata või liikumata, (täiesti) vait

2. vaikselt, tasa, vakka

vaha
[nimisõna, substantiiv]
rasvataoline kollakasvalge kergesti pehmuv ning vormitav aine, mida kasutatakse nt tehnikas ja farmaatsias

vahajas
[omadussõna, adjektiiv]
värvilt, konsistentsilt vms vaha meenutav

vahakahvatu
[omadussõna, adjektiiv]
(jume, naha kohta:) kollaka varjundiga kahvatu

vahakarva
[omadussõna, adjektiiv]
vaha värvi, kollakasvalge

vahakas
[omadussõna, adjektiiv]
läikelt, värvilt, konsistentsilt vms vaha meenutav

vahakiht
[nimisõna, substantiiv]
vaha mingile pinnale kandmise tulemusel tekkinud kiht

vahakirme
[nimisõna, substantiiv]
õhuke vahakiht (hrl taimse vahakihi kohta taimedel)

vahakoi
[nimisõna, substantiiv]
väike liblikas, kelle röövikud toituvad vahast ja kahjustavad mesilastarudes kärgi

vahakollane
[omadussõna, adjektiiv]
kollakasvalge nagu vaha

vahakord
[nimisõna, substantiiv]
vaha mingile pinnale kandmise tulemusel tekkinud kiht

vahakriit
[nimisõna, substantiiv]
vaha sisaldav joonistuskriit

vahakuju
[nimisõna, substantiiv]
ruumiline vahast kuju, vahast skulptuur

vahaküps
[omadussõna, adjektiiv]
(teravilja kohta:) selline, mille tera on kollane ja seest vahajas, vahaküpsuses olev

vahaküpsus
[nimisõna, substantiiv]
viljaterade küpsuse teine aste, mille puhul tera on kollane ja seest vahajas

vahaküünal
[nimisõna, substantiiv]
vahast küünal

vahaleedik
[nimisõna, substantiiv]
väike liblikas, kelle röövikud toituvad vahast ja kahjustavad mesilastarudes kärgi

vahalill
[nimisõna, substantiiv]
1. ronitaimena kasvatatav nahksete lehtede ja roosakate tähtjate õitega toataim

2. toataim

vahamaal
[nimisõna, substantiiv]
antiikajast pärinev maalitehnika, mille puhul alusele kantavad värvid on segatud kuuma sulavahaga

vahamask
[nimisõna, substantiiv]
vahast näomask (nt vanas Roomas)

vahanahk
[nimisõna, substantiiv]
ülanoka tüviosal sõõrmeid ümbritsev pehme nahk mõnedel lindudel (nt tuvidel, kullidel, papagoidel)

vahane
[omadussõna, adjektiiv]
vahaga kaetud või sellest materjalist tehtud

vahanukk
[nimisõna, substantiiv]
1. vahast nukk

2. (ka vahakuju kohta)

vahanääre
[nimisõna, substantiiv]
vaha eritav nääre putukail (nt mesilasel)

vahapaber
[nimisõna, substantiiv]
vahaga immutatud paber (nt toiduainete pakendamiseks)

vahapalm
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas kasvav kõrge palm, mille tüvelt saadakse vaha

vahaplaaster
[nimisõna, substantiiv]
vahakihiga plaaster karvaeemalduseks

vahariba
[nimisõna, substantiiv]
kosmeetikas karvade eemaldamiseks kasutatav kleepja vahaga kaetud plaaster

vahariie
[nimisõna, substantiiv]
1. vettpidav riie, mis on ühelt poolt kaetud vaha, värnitsa või mõne sünteetilise materjali kihiga

2. vettpidav riie

vahasalv
[nimisõna, substantiiv]
vaha sisaldav salv, mida kasutatakse ravimina haavade ja nahakahjustuste jaoks

vahaskulptuur
[nimisõna, substantiiv]
vahast valmistatud kolmemõõtmeline kunstiteos

vahasulati
[nimisõna, substantiiv]
(mesinduses:) seade kärje- ja vahatükkide sulatamiseks

vahatahvel
[nimisõna, substantiiv]
vahakihiga kaetud lauake, millele antiik- ja keskajal kirjutati

vahatama
[tegusõna, verb]
vahaga katma, vahaga läikivaks hõõruma

vahatamine
[nimisõna, substantiiv]
vahaga katmine, vahaga läikivaks hõõrumine

vahavalge
[omadussõna, adjektiiv]
kollakasvalge nagu vaha

vahavärv
[nimisõna, substantiiv]
kuuma meevahaga segatud värv

vahe
[nimisõna, substantiiv]
1. erinevus objektide, nähtuste või olukordade vahel (nt määralt, arvult, omadustelt, seisundilt)

2. erinevus nähtuste, suuruste, objektide või olukordade vahel

3. erinevus

vahe
[omadussõna, adjektiiv]
1. (lõiketera, lõikevahendi kohta:) õhukese servaga ja hästi lõikav

2. selline, mis lõikab või torkab hästi

3. teritatud

4. hästi lõikav

vaheaasta
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta, mis jääb nende aastate vahele, mil mingi sündmus aset leiab, vahepealne aasta

2. aastane vaheaeg, katkestus mingis tegevuses

vaheaed
[nimisõna, substantiiv]
eraldav tara millegi vahel

vaheaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe sündmuse, tegevuse vm vaheline aeg, paus hrl mingis jätkuvas, kestvamas tegevuses või olukorras

2. paus

vaheajavile
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) pool- või kolmandikaja lõppu märkiv vilesignaal

vaheaju
[nimisõna, substantiiv]
suuraju poolkerade vahel asetsev eesaju osa

vaheala
[nimisõna, substantiiv]
1. vahepealne ala

2. üleminekuala

vahearuanne
[nimisõna, substantiiv]
vahepealne, mingi perioodi kestes esitatav aruanne

vaheaste
[nimisõna, substantiiv]
vahepealne aste (peamiselt nähtuste arengus)

vahedalt
[määrsõna, adverb]
1. (vaimuomaduste, nende avaldusvormide iseloomustamisel:) teraselt, erksalt, nutikalt

2. salvavalt

vahedus
[nimisõna, substantiiv]
(vaimuomaduste, nende avaldusvormide kohta:) terasus, erksus, nutikus, ka salvavus

vaheetapp
[nimisõna, substantiiv]
vahepealne järk, vaheaste teel lõpptulemuseni

vahefiniš
[nimisõna, substantiiv]
(hrl jalgrattaspordis:) vaheetapi lõpp-punkt

vahegrupp
[nimisõna, substantiiv]
korvpalli- vm turniiril pärast alagrupimänge võistkondadest moodustatav grupp, kes omavahel finaalmängudele pääsu eest mängivad

vaheilmakaar
[nimisõna, substantiiv]
peamiste ilmakaarte (põhi, lõuna, ida, lääs) vahel olev ilmakaar (nt kagu, edel)

vahejaam
[nimisõna, substantiiv]
vahepealne peatuskoht teekonnal (nt ümberistumiseks)

vahejooks
[nimisõna, substantiiv]
lõppjooksus osalejate väljaselgitamiseks eeljooksude järel korraldatav jooksuvõistlus

vahejoon
[nimisõna, substantiiv]
joon millegi vahel hrl millegi eraldamiseks

vahejuhtum
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu (ebameeldiv, häiriv) seik või sündmus

vahek
[nimisõna, substantiiv]
väiksem osa, tükk millegi vahel (nt sukkpükstel)

vahekaart
[nimisõna, substantiiv]
materjali jaotav muudest kõrgem kaart (nt kartoteegis, kataloogis)

vahekarniis
[nimisõna, substantiiv]
seina liigendav karniis

vahekasu
[nimisõna, substantiiv]
ostu- ja müügihindade erinevusest tingitud tulu edasimüügitehingus

vahekasutus
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala või metsaala kasutamine enne põhitegevuse juurde jõudmist mingil muul otstarbel

vahekaugus
[nimisõna, substantiiv]
objektide omavaheline kaugus

vahekeel
[nimisõna, substantiiv]
võõrkeeleõppes õpitava keele kuju, mille loovad keeleõppijad vaheastmena oma emakeele ja õpitava keele vahel

vahekiht
[nimisõna, substantiiv]
vahepealne kiht milleski

vaheklipp
[nimisõna, substantiiv]
mingi saate vahele esitatav klipp

vahekoda
[nimisõna, substantiiv]
eeskojast lähtuv koridoritaoline käik hoones

vahekoht
[nimisõna, substantiiv]
ala, ruum millegi vahel

vahekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
kohtumõistja vahekohtus

vahekohus
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu kohtuväline organ, mis on moodustatud õigusliku vaidluse lahendamiseks

vahekord
[nimisõna, substantiiv]
1. võrdlusel põhinev mõõdetavate suuruste, arvude, määrade omavaheline suhe

2. mingite arvude, nähtuste või olukordade omavaheline suhe

3. mingite suuruste, arvude jne omavaheline suhe

vahekorrus
[nimisõna, substantiiv]
alumise ja ülemise korruse vahepealne korrus

vahekultuur
[nimisõna, substantiiv]
lühema kasvuajaga taimeliik, mida võib kasvatada enne või pärast pikema kasvuajaga kultuuri (põhikultuuri) või ka selle ridade vahel

vahekäik
[nimisõna, substantiiv]
(kitsas) koridoritaoline käik, läbipääs millegi vahel

vaheküsimus
[nimisõna, substantiiv]
küsimus kellegi teise jutu vahele

vahel
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. osutab kellegi või millegi paiknemisele hrl kahe asja või isiku vahemikus nii, et üks neist on ühel ja teine teisel pool

2. millegi keskel, millestki hõlmatud

3. kahe inimese või asja vahelisel kohal või vahelises kohas

vaheladu
[nimisõna, substantiiv]
vahepealne, ajutine hoiukoht

vahelagi
[nimisõna, substantiiv]
hoone korruseid eraldav rõhtne tarind

vahelaud
[nimisõna, substantiiv]
kuhugi vahele käiv laud (materjalina)

vaheldama
[tegusõna, verb]
1. korda- või järgemööda muutudes esinevaks tegema, vahelduvaks tegema

2. vaheldumisi kasutama

vaheldi
[nimisõna, substantiiv]
alalisvoolu vahelduvvooluks muundav seade

vahelduma
[tegusõna, verb]
üksteist (otsekui) välja vahetades korda- või järgemööda esinema

vaheldumine
[nimisõna, substantiiv]
nähtuste vm korda- või järgemööda esinemine

vaheldumisi
[määrsõna, adverb]
vaheldudes, mingis kindlas järjestuses korduvana

vaheldus
[nimisõna, substantiiv]
1. tavalisest erinev, üksluisust vältiv tegevus või olukord

2. (värskendav) meelelahutus

3. tavapärasest erinev olukord või tegevus (mis pakub meelelahutust)

4. meelelahutust pakkuv tegevus või olukord

5. meelelahutus

vahelduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. vaheldust pakkuv, vaheldusrikas, vahelduv

2. vaheldusrikas

vaheldusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
suuresti vahelduv, mitmekesine

vaheldusrohke
[omadussõna, adjektiiv]
suuresti vahelduv, mitmekesine

vahelduv
[omadussõna, adjektiiv]
1. muutuv (hrl iseloomuliku omadusena), mitte ühesugusena või ühes olekus püsiv

2. selline, mis (sageli) muutub

vahelduvalt
[määrsõna, adverb]
1. vaheldudes, kordamööda aset leides

2. mittepüsivalt

vahelduvpinge
[nimisõna, substantiiv]
vahelduvvoolu pinge

vahelduvtõukeline
[omadussõna, adjektiiv]
(suusatamises:) vaheldumisi ühe ja teise käega sooritatava tõukega

vahelduvus
[nimisõna, substantiiv]
vahelduv-olu, vaheldumine

vahelduvvool
[nimisõna, substantiiv]
elektrivool, mille tugevus ja suund perioodiliselt muutuvad

vahelduvvoolugeneraator
[nimisõna, substantiiv]
mehaanilist energiat vahelduvvoolu-elektrienergiaks muundav generaator

vahelduvvoolumootor
[nimisõna, substantiiv]
masin, mis muundab vahelduvvoolu-elektrienergiat mehaaniliseks energiaks

vahele
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. osutab kellegi või millegi asetamisele või paigutumisele hrl kahe asja või isiku vahemikku nii, et üks neist jääb ühele ja teine teisele poole

2. kahe inimese või asja vahelisele kohale või vahelisse kohta

vaheleastumine
[nimisõna, substantiiv]
1. sekkumine, vahelesegamine

2. sekkumine

vahelehestama
[tegusõna, verb]
raamatusse puhtaid lehti vahele köitma

vaheleht
[nimisõna, substantiiv]
vahele köidetud, vahele pandav lisaleht (nt raamatus, margialbumis)

vahelehõige
[nimisõna, substantiiv]
(oponeeriv) hüüe kellegi jutu vahele

vahelehüüd
[nimisõna, substantiiv]
(oponeeriv) hüüe kellegi jutu vahele

vahelehüüe
[nimisõna, substantiiv]
(oponeeriv) hüüe kellegi jutu vahele

vahelejätmine
[nimisõna, substantiiv]
lünga jätmine, katkestuse tegemine milleski järjepidevas

vahelejätt
[nimisõna, substantiiv]
lünga jätmine, katkestuse tegemine milleski järjepidevas

vahelejäämine
[nimisõna, substantiiv]
milleltki keelatult tabatud saamine, paljastatud saamine

vahelepõige
[nimisõna, substantiiv]
1. peateemast kõrvalekaldumine mingi eriküsimuse selgitamiseks (vestluses vm)

2. peateemast kõrvalepõikamine

vahelepõime
[nimisõna, substantiiv]
hrl sulgudes toodavad autoripoolsed esitusjuhtnöörid näidendis

vahelihas
[nimisõna, substantiiv]
õhuke lame lihas, mis eraldab inimesel rinna- ja kõhuõõnt

vahelihasehingamine
[nimisõna, substantiiv]
sügav hingamine, mille puhul kasutatakse vahelihast ja kõhulihaseid ning kus õhuga täituvad kopsude alumised ja keskmised osad

vahelik
[nimisõna, substantiiv]
esiseinata ja laeta vaheruum hrl aitade või lautade vahel endisaegses talus

vahelik
[nimisõna, substantiiv]
mittesöödavate kandseente perekond, mille tuntuim liik on tavavahelik

vaheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ruumiliselt või ajaliselt millegi vahel asuv, toimiv, esinev vms

2. selline, mis asub või toimub kahe koha (või momendi) suhtes nii, et üks neist on ühel, teine teisel pool

vaheliti
[määrsõna, adverb]
üksteise peale või vahele ulatudes, teineteist osaliselt kattes

vahelmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi vahel olev, vahepealne

2. vahepealne, keskmine

vahelt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. osutab kellegi või millegi lähtumisele, eraldumisele mingist ruumilisest vahemikust

2. kahe inimese või asja vaheliselt kohalt või vahelisest kohast

vaheltharima
[tegusõna, verb]
taimeridade vahesid harima

vaheltharimine
[nimisõna, substantiiv]
laia reavahega kasvatatavate kultuuride, nt kartuli reavahede harimine

vaheltharimisriist
[nimisõna, substantiiv]
kerge põllutööriist taimeridade vahelt maa harimiseks

vaheltharimistraktor
[nimisõna, substantiiv]
traktor vaheltharitavate kultuuride hooldamiseks

vaheltkasu
[nimisõna, substantiiv]
ostu- ja müügihindade erinevusest tingitud tulu edasimüügitehingus

vaheltkaupleja
[nimisõna, substantiiv]
kauba ülesostja ja edasimüüja

vaheltlõige
[nimisõna, substantiiv]
ründemängija söödetud palli võtmine oma valdusse selle teed katkestades (nt korvpallis)

vahelträäkija
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes teksti hrl suuliselt ühest keelest teise tõlgib

2. suuliselt tõlkiv inimene

3. ka elukutsena

vaheltsobitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. vahetalitaja, vahendaja

2. kosjasobitaja

vahelugemine
[nimisõna, substantiiv]
1. (kergem, vaheldust pakkuv) lugemispala muu materjali sekka

2. vahepealne lugemispala

vahelöök
[nimisõna, substantiiv]
lisalöök väljaspool normaalset südamerütmi

vahelüli
[nimisõna, substantiiv]
ühendav detail või lüli milleski

vahemaa
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumiline kaugus objektide vahel

2. kaugus millegi või kellegi vahel, distants

vahemaandumine
[nimisõna, substantiiv]
lennuki maandumine mingis punktis enne reisi lõpp-punkti

vahemade
[nimisõna, substantiiv]
kahe korruse vahele jääv trepimade

vahemees
[nimisõna, substantiiv]
vahendaja, vahetalitaja

vahemereline
[omadussõna, adjektiiv]
Vahemere mail esinev, neile omane või iseloomulik

vahemik
[nimisõna, substantiiv]
kahe suuruse vahele jääv ala teatud mõõtude astmikus

vahemine
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi vahel olev, vahepealne

2. vahepealne, keskmine

vahemälu
[nimisõna, substantiiv]
1. põhimälust väiksem ja kiirem elektroonikaseadme mälu info ajutiseks salvestuseks

2. kiire puhvermälu

vahemäng
[nimisõna, substantiiv]
muusikaline vaheosa nt lavateose eri osade (eriti Inglismaal) või muusikateose eri osade vahel (nt ooperis, süidis, sonaadis)

vahemärgistus
[nimisõna, substantiiv]
kirjavahemärkide tarvitamine

vahemärk
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjas tarvitatav märk lausete, lauseosade, sõnade või sõnaosade piiril (nt punkt, koma, koolon, sidekriips)

2. märk, mida kasutatakse enamasti lausete sees või lõpus. Kirjavahemärgid on näiteks koma (,), punkt (.), hüüumärk (!) ja küsimärk (?)

vahemärkus
[nimisõna, substantiiv]
jutu vahele lausutud (teemaga mittehaakuv) repliik vestluses (ka kirjutises)

vahend
[nimisõna, substantiiv]
1. ese, aine vm materiaalne asi, mille abil midagi tehakse või saavutatakse

2. tegevus, võte vm abinõu millegi saavutamiseks

3. aine või ese, mille abil saab midagi teha

4. abinõu

5. abinõu millegi saavutamiseks

vahendajakeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, mille kaudu ühest keelest teise tõlgitakse või laenatakse

vahendama
[tegusõna, verb]
kahe või mitme poole vahel asju korraldama, ühendajaks, sobitajaks, vahetalitajaks olema

vahenditu
[omadussõna, adjektiiv]
ehtne, loomulik, vahetu

vahendus
[nimisõna, substantiiv]
eri poolte kokkuviimine, ühendajaks või vahetalitajaks olemine

vahendusel
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegi või kellegi kaudu või kaasabil

2. midagi kasutades, millegi kaudu

3. kellegi või millegi kaudu või kaasabil

vahendusfirma
[nimisõna, substantiiv]
vahendamisega, vahetalitusega tegelev firma

vahenduskeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, mille kaudu ühest keelest teise tõlgitakse või laenatakse

vahendustasu
[nimisõna, substantiiv]
tasu vahendamise eest (nt kinnisvaramaaklerile tehingu eest makstav tasu)

vahendustegevus
[nimisõna, substantiiv]
vahendamine, nt ostu-müügi sooritamine teiste isikute või majandusüksuste ülesandel

vaheorbiit
[nimisõna, substantiiv]
(kosmonautikas:) tehiskaaslase orbiit, millelt on võimalik kosmoseraketti edasi lennutada maailmaruumi

vaheosa
[nimisõna, substantiiv]
eraldatud, vahepealne ala, osa, lahter vms milleski

vahepala
[nimisõna, substantiiv]
vahelduseks mõeldud lühike muusikateos, jutuke vms pala muude esinemiste või esituste vahel

vahepalukene
[nimisõna, substantiiv]
kerge eine, oode

vahepeal
[määrsõna, adverb]
mingis teatavas ajavahemikus

vahepeale
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. (paiknemiselt) millegi vahele

2. vahele, vahekohta

vahepealne
[omadussõna, adjektiiv]
ruumiliselt või ajaliselt millegi vahepeal asuv, esinev, toimuv vms

vahepealt
[määrsõna, adverb]
1. (paiknemiselt) kuskilt vahelt

2. millegi vahepealsel ajal

3. vahelt

vahepeatus
[nimisõna, substantiiv]
vahepealne peatus teekonnal

vaheperemees
[nimisõna, substantiiv]
organism, kus osa nugilisi, viiruseid vms paljunevad ja mis neid (järgmisele peremehele) edasi kannab

vaheperiood
[nimisõna, substantiiv]
millegi vahepealne periood

vahepits
[nimisõna, substantiiv]
riidesse vahele õmmeldud kitsas tasaste äärtega pitsiriba

vahepodest
[nimisõna, substantiiv]
kahe korruse vahele jääv trepimade

vahepost
[nimisõna, substantiiv]
1. seina osa kahe ava vahel või nurga ja sellele järgneva ava vahel

2. (tugi)post millegi vahel

vaheprodukt
[nimisõna, substantiiv]
vahepealne saadus reaktsioonide ahelas

vahepuu
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi suhtes risti või viltu asetsev latt või puu, mis hrl ühendab midagi või asub millegi vahel

2. millegi suhtes risti v viltu asetsev puu

vahepäev
[nimisõna, substantiiv]
(hrl teist laadi) vahepealne päev

vaher
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt põhjapoolkeral kasvav suurte sakiliste, sügisel värvikirevate lehtedega puu

2. teatud liiki suurte lehtedega puu

vaherahu
[nimisõna, substantiiv]
sõjategevuse ajutine katkestamine sõdivate poolte vahel

vaherahuettepanek
[nimisõna, substantiiv]
ettepanek vaherahuks, vaherahu sõlmimiseks

vaherahukokkulepe
[nimisõna, substantiiv]
kokkulepe vaherahuks, vaherahu sõlmimiseks

vaherahuläbirääkimised
[nimisõna, substantiiv]
läbirääkimised vaherahu saavutamiseks, vaherahu sõlmimiseks

vaherahutingimused
[nimisõna, substantiiv]
tingimused, mis lepitakse vaenupoolte vahel kokku vaherahu saavutamiseks, vaherahu sõlmimiseks

vaheriie
[nimisõna, substantiiv]
(õmblustoodetel, mööblil vm:) voodri ja pealisriide vahele õmmeldav jäik vm spetsiaalse otstarbega kangas

vaheroog
[nimisõna, substantiiv]
põhiroogade vahel serveeritav roog

vaheruum
[nimisõna, substantiiv]
vahekäik, vahepealne ruum (mingis hoones)

vaheränne
[nimisõna, substantiiv]
lindude pesitsusjärgne massiline asukohavahetus enne sügisrännet

vahesadam
[nimisõna, substantiiv]
sadam vahepeatuseks pikemal mereteekonnal

vahesagedus
[nimisõna, substantiiv]
raadiovastuvõtjas sagedusriba, millel vastuvõetav signaal võimendatakse ning eraldatakse naabersignaalidest

vahesein
[nimisõna, substantiiv]
hoonet ruumideks jaotav maast laeni püstine pind

vahesektsioon
[nimisõna, substantiiv]
eraldatud, vahepealne ala, osa, lahter vms milleski

vahesooline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) nii nais- kui meessoo tunnustega

2. mõlema soo tunnustega

vahesoolisus
[nimisõna, substantiiv]
nii nais- kui meessoo tunnuste olemasolu ühel ja samal inimesel

vahespurt
[nimisõna, substantiiv]
vahepealne spurt nt teatud distantsiosal või mängu keskel

vahest
[määrsõna, adverb]
1. osutab oletatavale või loodetavale võimalusele, milles siiski ei olda päris kindel

2. näitab, et kõneleja ei ole päris kindel

vahesõit
[nimisõna, substantiiv]
võistluse osa, mille kaudu on esimestel (pool)finaali otsepääsust ilmajäänutel võimalik (pool)finaali pääseda (nt sõudmises)

vahet
[postpositsioon, tagasõna]
(korduva liikumise kohta kuskilt kuhugi)

vahetalitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. vahendaja, nt tehingu sobitaja, kellegi eest rääkija mingis asjas, eri poolte kokkuviija

2. tehingu sobitaja, vahendaja

vahetalitus
[nimisõna, substantiiv]
eri poolte kokkuviimine, ühendajaks või vahetalitajaks olemine

vahetalituskontor
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne ettevõte, mis tegi kolmandate isikute ülesandel ostu- ja müügitehinguid, hankis neid volitanud isikutele ja ettevõtetele kapitali ning tööjõudu

vahetama
[tegusõna, verb]
1. midagi endale kuuluvat teisele andma ja midagi vastu saama

2. kui sa midagi vahetad, siis sa annad mingi enda asja kellelegi teisele ja saad midagi (sarnast) vastu

Ühendtegusõnad: lahti vahetama, lahti vahetama, ringi vahetama, ringi vahetama, sisse vahetama, sisse vahetama, tagasi vahetama, tagasi vahetama, usku vahetama, usku vahetama, välja vahetama, välja vahetama, ära vahetama, ära vahetama, ümber vahetamaümber vahetama

vahetamine
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi asja asendamine teisega, nt teisele andes ja midagi vastu saades

2. tegevus, kus sa vahetad mingi asja teise vastu

vahetatav
[omadussõna, adjektiiv]
vastastikku või üksteisega asendatav

vahetatavus
[nimisõna, substantiiv]
1. vahetatav-olu (nt asendatavus, muudetavus)

2. asendatavus, muudetavus

vahetekk
[nimisõna, substantiiv]
1. eesriie, mis eraldas Jeruusalemma templis pühimat paika

2. sama ülesannet täitev kate varakristlikus või õigeusu kirikus

vahetekk
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva ülemisest peatekist allpool paiknev tekk

2. kahe laevateki vaheline ruum

vahetekst
[nimisõna, substantiiv]
1. autoripoolne, siduv tekst muu teksti vahel

2. tekstiline osa muusikapalade vms vahel

vahetevahel
[määrsõna, adverb]
1. aeg-ajalt (ette tulles), mõne aja tagant (kordudes), mõnel juhul

2. nii, et tegevus kordub mõne aja tagant

vaheti
[määrsõna, adverb]
vahetevahel, mõnikord

vaheti
[nimisõna, substantiiv]
1. (käiku) vahetav seade

2. vahetav seade

vahetiitrid
[nimisõna, substantiiv]
filmikaadrite vahele monteeritud vahepealkiri või tummfilmis dialoogi asendav kirjalik tekst

vahetine
[omadussõna, adjektiiv]
vahetevahel esinev

vahetlik
[omadussõna, adjektiiv]
vastastikku v üksteisega asendatav v vahetatav

vahetpidamata
[määrsõna, adverb]
1. kogu aeg, ilma et peaks vahet

2. pidevalt, järjest, lakkamatult

vahetpidamatu
[omadussõna, adjektiiv]
lakkamatu, pidev

vahetpidamatult
[määrsõna, adverb]
1. kogu aeg, ilma et peaks vahet

2. pidevalt, järjest, lakkamatult

vahetsi
[postpositsioon, tagasõna]
1. vahelt (läbi)

2. vahelt läbi

vahetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. vahendamata, ilma vaheastme vm vahepealseta

2. ilma vahepeal oleva astmeta

vahetugi
[nimisõna, substantiiv]
vahepealne tugipost toestikus (nt sillal)

vahetult
[määrsõna, adverb]
1. ilma vaheastmeta vm vahepealseta

2. otseselt, ilma vahepeal oleva astmeta

vahetuma
[tegusõna, verb]
1. teisega (teistsugusega, uuega, vastastikku) asenduma

2. kui üks asi vahetub teisega, siis tuleb uus (ja teistsugune) asi vana asemele

3. üksteist asendama

4. asenduma uuega

vahetund
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike puhkeaeg koolis kahe õppetunni vahel

2. vaba aeg koolis kahe tunni vahel

3. koolis

vahetunnikell
[nimisõna, substantiiv]
vahetunni algust kuulutav kellahelin

vahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi asja asendamine teisega, nt teisele andes ja midagi vastu saades

2. tegevus, kus sa vahetad mingi asja teise vastu

vahetus
[nimisõna, substantiiv]
siirus, loomulikkus

vahetusaasta
[nimisõna, substantiiv]
välismaal vahetusõpilaseks olemise aasta

vahetusala
[nimisõna, substantiiv]
võistlusraja maa-ala, kus toimub teatevahetus, teatevahetusala

vahetusevanem
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes juhib ühes vahetuses töötavaid inimesi

vahetushobune
[nimisõna, substantiiv]
postijaamades hobune sõidus olnud hobuse väljavahetamiseks

vahetusjalanõu
[nimisõna, substantiiv]
jalanõu, mille vastu vahetatakse välisjalats, kui tullakse siseruumi (nt koolis)

vahetusjalats
[nimisõna, substantiiv]
jalanõu, mille vastu vahetatakse välisjalats, kui tullakse siseruumi (nt koolis)

vahetuskaubandus
[nimisõna, substantiiv]
raha vahenduseta, kaup kauba vastu toimuv kaubavahetus

vahetuskaup
[nimisõna, substantiiv]
1. vahetuskaubanduses vahetatavad esemed vm tooted

2. miski või keegi vahetatav

vahetuskurss
[nimisõna, substantiiv]
ühe riigi rahakurss vahetamisel teise riigi (või riikide rühma) rahaga

vahetusleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega pooled kohustuvad vastastikku teineteisele üle andma vahetatavad esemed ja nende omandiõiguse

vahetusmees
[nimisõna, substantiiv]
sportmängudes põhikoosseisu mängijat asendav meeskonnaliige

vahetusmängija
[nimisõna, substantiiv]
sportmängudes (nt korvpallis, jäähokis) mängu ajal väljakule vahetatav varumängija, et anda mõnele mängijale puhkust või tõsta mängu taset

vahetusnorm
[nimisõna, substantiiv]
(plaanimajanduses vahetustega töö korral:) ühes vahetuses tegemiseks ette nähtud töö või toodangu hulk

vahetuspere
[nimisõna, substantiiv]
pere, kus vahetusõpilane vahetusaasta vältel elab

vahetuspesu
[nimisõna, substantiiv]
pesu, millega seljas olnu vahetatakse

vahetusraha
[nimisõna, substantiiv]
(müntide kujul esinev) sularaha hrl väiksemate maksete sooritamiseks või arvest rohkem makstud summast tagasi andmiseks

vahetusreaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
keemiline reaktsioon, kus kahe liitaine molekulid vahetavad oma koostisosi

vahetustehing
[nimisõna, substantiiv]
kaup kauba vastu vahetamises seisnev tehing

vahetusvanem
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes juhib ühes vahetuses töötavaid inimesi

vahetusväärtus
[nimisõna, substantiiv]
1. hüvise (mingi vara või teenuse) väärtus vahetusvahendina teise hüvise saamisel

2. hüvise väärtus tema vahetamisel

vahetusõpilane
[nimisõna, substantiiv]
õpilasvahetuse korras teises koolis (hrl teises riigis) õppiv õpilane

vahetusüliõpilane
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilasvahetuse korras hrl teise riigi ülikoolis õppiv üliõpilane

vahetuv
[omadussõna, adjektiiv]
(liitmisel ja korrutamisel:) muudetava elementide järjekorraga

vahetuvus
[nimisõna, substantiiv]
liitmise ja korrutamise omadus, mis võimaldab elementide järjekorda muuta, ilma et tulemus muutuks

vahetükk
[nimisõna, substantiiv]
väiksem osa, tükk millegi vahel (nt sukkpükstel)

vaheujumine
[nimisõna, substantiiv]
eelujumiste järel korraldatav ujumisvõistlus finaalujumises osalejate väljaselgitamiseks

vaheuks
[nimisõna, substantiiv]
kahe ruumi vaheline uks

vahevaip
[nimisõna, substantiiv]
eesriie, mis eraldas Jeruusalemma templis pühimat paika

vahevalimised
[nimisõna, substantiiv]
teatud vahepealne etapp valimistes (nt Ameerika Ühendriikide presidendivalimistel)

vahevalitsus
[nimisõna, substantiiv]
valitsus, mis moodustatakse vahepeal,enne järgmisi parlamendivalimisi, nt valitsuse tagasiastumisel, kukutamisel

vahevokaal
[nimisõna, substantiiv]
lühike täishäälik, mis on tekkinud kahe kaashääliku vahele hääldamise hõlbustamiseks (nt põder ← põtr)

vahevooder
[nimisõna, substantiiv]
õmblustoodetele tugevdamiseks voodri ja pealisriide vahele õmmeldav riie

vahevorm
[nimisõna, substantiiv]
mingi olendi, eseme või nähtuse vahepealne vorm

vahevõit
[nimisõna, substantiiv]
edusamm, vaheetapi võit mingi suurema probleemi, tüliküsimuse vms lahendamise teel

vahevöö
[nimisõna, substantiiv]
maakoore ja tuuma vaheline osa Maa ehituses

vahhabiit
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandil Araabias tekkinud puritaanliku islami uskkonna liige

vahhabism
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandil tekkinud puritaanlik konservatiivne islami vorm, vahhabiitide usuliikumine

vahi
[hüüdsõna, interjektsioon, muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. väljendab imestust, üllatust, vahel ka pahameelt

2. väljendab imestust, üllatust

vahialune
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on vangi pandud, arreteeritud

2. vahistatu, arreteeritu

vahikoer
[nimisõna, substantiiv]
(selle kohta, kes kellegi või millegi järele valvab)

vahikord
[nimisõna, substantiiv]
vahina, valves olemise kord

vahilaev
[nimisõna, substantiiv]
oma laevu (ka kaubalaevu) ootamatute rünnakute eest kaitsev, ka valveteenistuses kasutatav sõjalaev

vahimadrus
[nimisõna, substantiiv]
vahti pidav, vahikorras olev madrus

vahimaja
[nimisõna, substantiiv]
väike valvuri(te) maja (endisajal)

vahimajake
[nimisõna, substantiiv]
väike valvuri(te) maja (endisajal)

vahimees
[nimisõna, substantiiv]
valves olev või valvurina töötav mees

vahipataljon
[nimisõna, substantiiv]
iseseisev sõjaväeline väeüksus, milles toimub sõjaväepolitseinike väljaõpe ning mis esindab kaitseväge riiklikel ja sõjaväelistel tseremooniatel

vahipost
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus on välja pandud (sõjaväeline) valve

2. valvekord või valvajad selles kohas

vahiputka
[nimisõna, substantiiv]
väike kerge ehitis, milles asuvad valvurid

vahisalk
[nimisõna, substantiiv]
valvesalk

vahistama
[tegusõna, verb]
politsei poolt vahi alla võtma, hrl seoses süüteo kahtlustusega ja/või selle uurimisega

vahistamine
[nimisõna, substantiiv]
politsei poolt vahi alla võtmine, hrl seoses süüteo kahtlustusega ja/või selle uurimisega

vahistamiskäsk
[nimisõna, substantiiv]
korraldus kellegi vahistamiseks

vahistatu
[nimisõna, substantiiv]
1. politsei poolt vahi alla võetud isik

2. vahi alla võetud isik

vahistus
[nimisõna, substantiiv]
1. vahistamine

2. vahi all hoidmine

vahisõdur
[nimisõna, substantiiv]
valves olev, vahti pidav sõdur

vahiteenistus
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväe objektide, isikkoosseisu ja vara valve ning auavaldused selleks määratud vahtkondlaste poolt

vahitorn
[nimisõna, substantiiv]
torn, millest peetakse valvet, nt tulevalvetorn

vahitüürimees
[nimisõna, substantiiv]
laevajuht, kes juhib laeva oma vahikorra ajal, teine tüürimees (ka kolmas, kui neid on mitu)

vahk
[nimisõna, substantiiv]
1. (psüühilise, füsioloogilise või loodusnähtuse kohta:) lühiajaline tugev puhang, äkiline kiiresti mööduv ilmumine

2. haiguse, vihma, tuule või millegi muu järsku algav ja lühike esinemine

vahkviha
[nimisõna, substantiiv]
1. äkiline, tugev vihapuhang

2. äkkviha, vihahoog

vahmiil
[nimisõna, substantiiv]
1. perekond

2. suguvõsa, suguselts

3. perekond, suguvõsa, suguselts

vahr
[nimisõna, substantiiv]
1. kahest palmikust ümber pea keeratud võru (vanasti pealiniku all)

2. kahest palmikust ümber pea keeratud võru liniku all

vaht
[nimisõna, substantiiv]
valvamine, valve

vaht
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuline, rohkesti gaasimulle sisaldav aine vedeliku pinnal

2. väikesed mullid vedeliku pinnal

3. vedelik, milles on palju mulle

vahtbetoon
[nimisõna, substantiiv]
mullbetoon, mille poorid ja mullid on moodustunud vahtu tekitava lisandi toimel

vahtima
[tegusõna, verb]
silmadega, pilguga ainiti midagi vaatama või jälgima

Ühendtegusõnad: järele vahtima, järele vahtima, maha vahtima, maha vahtima, otsa vahtima, otsa vahtima, pealt vahtima, pealt vahtima, ringi vahtima, ringi vahtima, sisse vahtima, sisse vahtima, tagasi vahtima, tagasi vahtima, vastu vahtima, vastu vahtima, välja vahtima, välja vahtima, üles vahtimaüles vahtima

vahtimine
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi pidev pilguga jälgimine

vahtjas
[omadussõna, adjektiiv]
vahutaoline

vahtklaas
[nimisõna, substantiiv]
peene klaasipuru ja vahtu andva aine töötlemisel saadud poorne materjal, mida kasutatakse nt hoonete soojustuses

vahtkond
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväelastest koosnev relvastatud meeskond vahiteenistuse ülesannete täitmiseks

vahtkondlane
[nimisõna, substantiiv]
vahtkonna liige

vahtkonnavahetus
[nimisõna, substantiiv]
vahtkondade vahetumine

vahtkummi
[nimisõna, substantiiv]
kerge poorne vahtja täidisega kummi

vahtkustuti
[nimisõna, substantiiv]
tulekustuti, milles kustutusaineks on vesi ja vahuaine

vahtmeister
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisajal:) ratsaväe allohvitser Venemaal ja mitmes teises Euroopa riigis

2. ratsaväe allohvitser Venemaal

vahtplast
[nimisõna, substantiiv]
kerge, poorse täidisega plast, mida kasutatakse nt majaseinte soojustusmaterjalina

vahtpolüstüreen
[nimisõna, substantiiv]
kerge, poorse täidisega plast, mida kasutatakse nt majaseinte soojustusmaterjalina

vahtpolüstürool
[nimisõna, substantiiv]
kerge, poorse täidisega plast, mida kasutatakse nt majaseinte soojustusmaterjalina

vahtpolüuretaan
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme ja elastne materjal, mille mahust valdava osa moodustab õhk ja millest valmistatakse nt madratseid

2. poorne sünteesmaterjal

vahtralehemaa
[nimisõna, substantiiv]
(Kanada kohta)

vahtralehik
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Aasiast pärinev ogaline puu, millel on vahtralehte meenutavad lehed

vahtraleht
[nimisõna, substantiiv]
vahtrapuu leht

vahtramesi
[nimisõna, substantiiv]
vahtraõite mesi

vahtramets
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on vaher

vahtrane
[omadussõna, adjektiiv]
vahtrapuust

vahtrapuit
[nimisõna, substantiiv]
1. vahtrapuupuit materjalina

2. see puu materjalina

vahtrapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt põhjapoolkeral kasvav suurte sakiliste, sügisel värvikirevate lehtedega puu

2. teatud liiki suurte lehtedega puu

vahtrasiirup
[nimisõna, substantiiv]
siirup, mida saadakse teatud vahtraliikide (suhkruvaher, must vaher, punane vaher) mahla tihendamisel, sealt vett välja aurutades

vahtrasuhkur
[nimisõna, substantiiv]
suhkruvahtra mahlast saadav suhkur

vahtrik
[nimisõna, substantiiv]
mets, kus valdavaks puuks on vaher

vahugeneraator
[nimisõna, substantiiv]
1. tulekahjude kustutamiseks kasutatava vahu tekitamise seade

2. seade vahustuva pesuvahendi kandmiseks pestavale pinnale

vahuhari
[nimisõna, substantiiv]
laine ülemine vahune osa

vahukauss
[nimisõna, substantiiv]
habemeajamisel kasutatud kausike, milles tehti vahtu

vahukomm
[nimisõna, substantiiv]
põhiliselt suhkrust koosnev kerge pehme kompvek

vahukoor
[nimisõna, substantiiv]
1. rõõsk, vähemalt 35% rasvasisaldusega koor, mida hrl tarvitatakse vahustatult

2. rõõsk, rohkesti võirasva sisaldav koor

3. rasvane koor, mis tehakse enne söömist vispliga kõvaks vahuks

vahukoorekook
[nimisõna, substantiiv]
kook, mille valmistamisel on lisandiks ja kaunistuseks kasutatud vahukoort

vahukoorekukkel
[nimisõna, substantiiv]
vastlate ajal valmistatav kergest pärmitaignast kukkel vahukoorega

vahukooretort
[nimisõna, substantiiv]
tort, mille valmistamisel on lisandiks ja kaunistuseks kasutatud vahukoort

vahukreem
[nimisõna, substantiiv]
vahune, vahustatud kreem (nt vahukooreasendaja)

vahukulp
[nimisõna, substantiiv]
kulp keevalt toidult vahu kõrvaldamiseks ning toidu keevast vedelikust väljatõstmiseks

vahulill
[nimisõna, substantiiv]
(siniste) kobarjais õisikuis õitega mitmeaastane rohttaim

vahumüts
[nimisõna, substantiiv]
(millelgi mütsina oleva vahu kohta)

vahune
[omadussõna, adjektiiv]
vahuga kaetud või koos, vahutav

vahupiim
[nimisõna, substantiiv]
vahustatud piim

vahupintsel
[nimisõna, substantiiv]
habemeajamisel kasutatud väike pintsel vahu tekitamiseks ja nahale hõõrumiseks

vahurull
[nimisõna, substantiiv]
vahtkummist vm kergest poorsest materjalist rull lihaste masseerimiseks

vahustaja
[nimisõna, substantiiv]
vahustamise riist (hrl toidu valmistamisel, nt vispel, mikser)

vahustama
[tegusõna, verb]
1. vahule ajama, vahule lööma, vahuks tegema

2. vahule ajama, vahule lööma

vahusti
[nimisõna, substantiiv]
vahustamise riist (hrl toidu valmistamisel, nt vispel, mikser)

vahustuma
[tegusõna, verb]
1. vahule minema, vahuks muutuma

2. vahule minema

vahustuvus
[nimisõna, substantiiv]
vahustumisvõime

vahutama
[tegusõna, verb]
endast vahtu välja andma, vahuselt kobrutama

vahutaoline
[omadussõna, adjektiiv]
vahtjas

vahutekiti
[nimisõna, substantiiv]
vahutaolise täidise tekitamiseks vajalik aine (nt vahtplastides)

vahutort
[nimisõna, substantiiv]
tükk vahtu

vahuvann
[nimisõna, substantiiv]
kümblus hrl vannivahu toimel ohtralt vahutavas vannivees

vahuvein
[nimisõna, substantiiv]
süsihappegaasiga rikastatud vein, milles on rõhku rohkem kui 2,5 baari (nt šampanja, Prosecco, Cava), mulliga vein

vahva
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese olemuse, mingi nähtuse, tegevuse vm kohta:) selline, kes või mis kutsub esile poolehoidu, meeldimust, sümpaatiat

2. väga meeldiv, suurepärane

3. lõbus

vahvalt
[määrsõna, adverb]
toredasti, suurepäraselt

vahvasti
[määrsõna, adverb]
toredasti, suurepäraselt

vahvel
[nimisõna, substantiiv]
1. jahust, munast ja piimast (ja pärmist) tehtud mustrilise pinnaga õhuke (või paksem) magus krõbe küpsetis, mida rulli või koonuseks keeratuna saab täita jäätise vm maiusega

2. krõbedaks küpsetatud õhuke toit, mille pinnal on muster ja mis on tehtud taignast

vahvelkangas
[nimisõna, substantiiv]
vahvlit meenutava ruudulise koega kangas

vahvelkrooge
[nimisõna, substantiiv]
hrl rõival kaunistusena esinev vahvli pinda meenutav peen mahapressimata volt

vahvelkude
[nimisõna, substantiiv]
kanga ruudulise põimega koemuster, mis meenutab vahvlit

vahvellokid
[nimisõna, substantiiv]
vahvellokitangidega juustesse vajutatud tihedad lainelised lokid

vahvellokitangid
[nimisõna, substantiiv]
lokitangid juustesse tihedate laineliste lokkide vajutamiseks

vahvelriie
[nimisõna, substantiiv]
vahvlit meenutava ruudulise koega kangas

vahvelrätik
[nimisõna, substantiiv]
vahvelriidest käterätik

vahvlijäätis
[nimisõna, substantiiv]
jäätis vahvlist torbikus või topsis

vahvlikoonus
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuliseks keeratud vahvel, kuhu saab panna jäätist vm

vahvliküpsetaja
[nimisõna, substantiiv]
metallplaatidest seade vahvlite küpsetamiseks

vahvliküpseti
[nimisõna, substantiiv]
metallplaatidest seade vahvlite küpsetamiseks

vahvlipaber
[nimisõna, substantiiv]
õhuke vahvlileht, mis asetatatkse nt koogile või tordile ning kuhu prinditakse toiduvärviprinteriga kaunistuseks pilt vm

vahvlirauad
[nimisõna, substantiiv]
metallplaatidest seade vahvlite küpsetamiseks

vahvlitops
[nimisõna, substantiiv]
1. vahvlist tops, mille sisse käib jäätis

2. see koos jäätisega

vahvlitorbik
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuliseks keeratud vahvel, kuhu saab panna jäätist vm

vahvlitort
[nimisõna, substantiiv]
vahvlikihtidest ja lisanditest koosnev tort

vahvlituutu
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuliseks keeratud vahvel, kuhu saab panna jäätist vm

vahvus
[nimisõna, substantiiv]
vaprus, julgus, kartmatus

vahvutsema
[tegusõna, verb]
uljutsema, vahvust näitama

vahvärk
[nimisõna, substantiiv]
dekoratiivne seinakonstruktsioon, kus erisuunalise nähtavale jäetava puidust sõrestiku vahel on täidetud ja krohviga kaetud pind

vahvärkhoone
[nimisõna, substantiiv]
1. dekoratiivse sõrestikulise seinakonstruktsiooniga hoone

2. dekoratiivse sõrestikulise seinakonstruktsiooniga –vahvärgiga – hoone

vahvärkmaja
[nimisõna, substantiiv]
1. dekoratiivse sõrestikulise seinakonstruktsiooniga maja

2. dekoratiivse sõrestikulise seinakonstruktsiooniga –vahvärgiga – maja

vai
[nimisõna, substantiiv]
püsti maasse või veekogu põhja löödud terava otsaga kepp või pulk (millegi selle külge kinnitamiseks)

vaialus
[nimisõna, substantiiv]
vaiadest alus

vaiama
[tegusõna, verb]
vaia või vaiade abil kinnitama

vaiandot
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika indiaani hõimuliidu liige

vaiaramm
[nimisõna, substantiiv]
1. vasarast ja juhtraamiga pukist koosnev seade vaiade maasse löömiseks

2. rammimisvahend

vaiastik
[nimisõna, substantiiv]
vaiade kogum

vaiasula
[nimisõna, substantiiv]
vaiehitistest koosnev küla

vaib
[nimisõna, substantiiv]
eriline meeleolu või tunne, mille tekitab teatav koht, sündmus, muusikapala vms

vaibakiri
[nimisõna, substantiiv]
vaibasse kootud muster, vaibamuster

vaibakloppimine
[nimisõna, substantiiv]
vali tümpsumuusika

vaibakloppimispuu
[nimisõna, substantiiv]
otstest maasse kinnitatud rõhtne latitaoline metallist alus õues, millele asetatakse klopitav vaip

vaibakuduja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes koob vaipu (ka elukutsena)

vaibakunst
[nimisõna, substantiiv]
vaipade kunstipärane loomine, tarbekunsti liike

vaibameister
[nimisõna, substantiiv]
1. omaaegne vaipu valmistav käsitööline

2. oskuslik, elukutseline vaibakuduja

vaiband
[nimisõna, substantiiv]
vaibana pinda kattev taimekogum

vaibapuu
[nimisõna, substantiiv]
otstest maasse kinnitatud rõhtne latitaoline metallist alus õues, millele asetatakse klopitav vaip

vaibatama
[tegusõna, verb]
vaibaga katma

vaibefaas
[nimisõna, substantiiv]
vaibumise järk, millegi nõrgenemise aste

vaibejärk
[nimisõna, substantiiv]
(haiguse, epideemia) vaibumise järk

vaibevara
[nimisõna, substantiiv]
pärast omaniku surma mahajäänud vara, millel puuduvad pärijad

vaibuma
[tegusõna, verb]
(hääle, heli kohta:) vaikseks jääma, vähem kuuldavaks muutuma või kuulda olemast lakkama

vaibumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. pidevalt kestev, mitte vähenev, katkev või lõppev

2. selline, mis ei lakka

vaibutama
[tegusõna, verb]
(varjates, mõjutades) midagi vaibuma panema

vaid
[määrsõna, adverb]
1. ainult, üksnes, kõigest

2. osutab, et midagi on vähem kui vaja või eeldatud

3. mitte rohkem kui

4. vähem kui vaja või loodetud

5. mitte rohkem kui

vaidlema
[tegusõna, verb]
1. kellelegi oma eriarvamust väljendama, talle vastuväiteid esitama

2. vastuväiteid esitades (ägedalt) mõtteid vahetama

3. kui inimesed vaidlevad, siis nad ei ole üksteisega nõus ja igaüks arvab, et just temal on õigus

Ühendtegusõnad: läbi vaidlema, läbi vaidlema, vastu vaidlemavastu vaidlema

vaidlematult
[määrsõna, adverb]
vaieldamatult, kindlasti, tingimata

vaidlus
[nimisõna, substantiiv]
1. erinevate seisukohtadega (äge) arutlus mingi(te) küsimus(t)e üle, vaidlemine

2. vestlus, kus osalejad pole üksteisega nõus

vaidlusalune
[omadussõna, adjektiiv]
vaidluse objektiks olev

vaidlushimuline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes armastab vaielda

vaidlusküsimus
[nimisõna, substantiiv]
vaidlusalune küsimus, see, mille üle vaieldakse

vaidlustama
[tegusõna, verb]
millegagi mitte nõustuma ja seda vaidlusaluseks, vaieldavaks tunnistama

vaidlustamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa vaidlustada, mis ei ole vaieldav

vaidlusõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune üritus, kus diskuteeritakse mingi(te)l teema(de)l

vaidtiib
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhtsabata ja kereta lennuk, mudel- või purilennuk

2. rõhtsabata ja kereta lennuk

vaie
[nimisõna, substantiiv]
teatud haldusakti või toimingu vaidlustamine, kaebus haldusorganile

vaiehitis
[nimisõna, substantiiv]
vaiadele toetuvale alusele rajatud ehitis

vaieldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mille üle pole põhjust vaielda, kindel, kaheldamatu

2. mille üle pole põhjust vaielda

vaieldamatult
[määrsõna, adverb]
kindlalt

vaieldav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille üle on põhjust vaielda, kahtlane

vaieldavus
[nimisõna, substantiiv]
vaieldav, kahtlane üksikasi

vaier
[nimisõna, substantiiv]
hrl terastraatidest kokkukeerutatud tugev painduv köis hrl millegi tõstmiseks, vedamiseks või kinnitamiseks

vaierdama
[tegusõna, verb]
vaieriga kinnitama

vaigatama
[tegusõna, verb]
korraks vaikima

vaigistama
[tegusõna, verb]
1. rahustama, rahunema sundima

2. maha suruma

vaigistamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei suudeta või pole võimalik vaigistada

vaigistavalt
[määrsõna, adverb]
1. vaigistades, rahustavalt

2. leevendavalt, ära kaotavalt

vaigisti
[nimisõna, substantiiv]
valu vaigistav ravim

vaigistus
[nimisõna, substantiiv]
hääle, heli, tunnete, valu vm mahasurumine või vaiksemaks sundimine

vaigistushagi
[nimisõna, substantiiv]
strateegiline kahjuhüvitusnõue, mille eesmärk on vastaspoolt hirmutada ja sedakaudu vaikima sundida

vaigistuskaebus
[nimisõna, substantiiv]
strateegiline kahjuhüvitusnõue, mille eesmärk on vastaspoolt hirmutada ja sedakaudu vaikima sundida

vaigujooks
[nimisõna, substantiiv]
vaigu väljavalgumine puudele tekitatud haavadest

vaigukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohkesti) vaiku sisaldav

2. vaiguga koos, vaiguga määritud

vaigukäik
[nimisõna, substantiiv]
paljude okaspuude puidus ja okastes paiknev torujas õõs, mis sisaldab vaiku

vaigulaik
[nimisõna, substantiiv]
vaiguga tugevasti läbiimbunud osa puutüve pinnal, üks puidurikkeid

vaigune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohkesti) vaiku sisaldav

2. vaiguga koos, vaiguga määritud

vaigupesa
[nimisõna, substantiiv]
vaiguga täitunud õõnsus puidu koes aastarõngaste vahel (kahandab puitmaterjali väärtust)

vaigupisar
[nimisõna, substantiiv]
vaigutilk, vaigupiisk

vaiguputk
[nimisõna, substantiiv]
1. Ees- ja Kesk-Aasias kasvav kõrge kollaste õitega rohttaim, millest saadakse tänapäeval vürtsina kasutatavat juudavaiku ehk asaföötidat

2. rohttaim

vaigustuma
[tegusõna, verb]
vaiguseks minema

vaigusus
[nimisõna, substantiiv]
vaigu esinemise määr puidus

vaigutama
[tegusõna, verb]
puudelt vaiku võtma

vaigutamine
[nimisõna, substantiiv]
puudelt vaigu võtmine

vaigutus
[nimisõna, substantiiv]
puudelt vaigu võtmine

vaigutuskarr
[nimisõna, substantiiv]
vaigu võtmisel puutüvesse tehtav lõige

vaigutuslank
[nimisõna, substantiiv]
puude vaigutamiseks määratud lank

vaigutuslõige
[nimisõna, substantiiv]
puutüvve lõigatud ava vaigu võtmiseks

vaik
[nimisõna, substantiiv]
paljude taimede, eriti okaspuude eritatav klaasitaoliselt läbipaistev või tuhm sitke, veniv ja kleepuv mass

vaik
[omadussõna, adjektiiv]
vaikne

vaikelu
[nimisõna, substantiiv]
1. asju, puuvilju, lilli vms eluta loodust kujutav kunstiteos

2. vastav maalikunsti žanr

vaikeluline
[omadussõna, adjektiiv]
vaikelule iseloomulik või sellega iseloomustuv

vaikevalik
[nimisõna, substantiiv]
määramata, automaatselt jõustuv seade, mida saab muuta

vaikevorming
[nimisõna, substantiiv]
(andmetöötluses:) vaikimisi valitav vorming

vaikeväärtus
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) parameetri vaikimisi valitav, kasutaja poolt määramata väärtus

vaiki
[määrsõna, adverb]
1. mitte rääkivana, mitte häält tegevana

2. mitte rääkivaks, mitte häält tegevaks

3. nii, et ei räägi või ei tee häält

vaikima
[tegusõna, verb]
1. mitte rääkima või häält tegema, vait olema

2. rääkimast, häält tegemast või kostmast lakkama, vait jääma

3. vait olema või jääma

4. mitte rääkima

5. mõnda aega

Ühendtegusõnad: maha vaikimamaha vaikima

vaikimatu
[omadussõna, adjektiiv]
mittevaikiv, lakkamatu

vaikimine
[nimisõna, substantiiv]
mitterääkimine, vaitolemine, vaikne-olek

vaikimisi
[määrsõna, adverb]
1. vaikides, täpsemalt läbi rääkimata, kokku leppimata vms

2. vaikides

vaikimiskohustus
[nimisõna, substantiiv]
kohustus millestki vaikida,midagi saladuses hoida

vaikimistasu
[nimisõna, substantiiv]
1. tasu, mida makstakse millestki rääkimata jätmise, saladuse hoidmise eest

2. konfidentsiaalsustasu

vaikimistõotus
[nimisõna, substantiiv]
vanne millestki mitte rääkida, tõotus midagi saladuses hoida

vaikimisvanne
[nimisõna, substantiiv]
vanne millestki mitte rääkida, tõotus midagi saladuses hoida

vaikkollane
[omadussõna, adjektiiv]
heleda, roheka või pruunika varjundiga kollane, merevaigu värvi kollane

vaikne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hääle, helide kohta:) nõrgalt või vähe kuulda olev

2. selline, mida on vähe kuulda

vaiknema
[tegusõna, verb]
vaikse(ma)ks jääma

vaikselt
[määrsõna, adverb]
1. vaikse häälega, nii, et on vaevu kuulda

2. nii, et ei ole eriti hästi kuulda

3. nii, et on vaevu kuulda

vaiksepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomult, laadilt üsna rahulik

2. üsna vähese jutuga või tegevusega

vaiksevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomult, laadilt üsna rahulik

2. üsna vähese jutuga või tegevusega

vaikus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaikne-olu, helide, häälte puudumine

2. vaikimine, kõnelematus

3. helide, häälte ja müra puudumine

vaikusevöönd
[nimisõna, substantiiv]
1. tuulevaikne piirkond ekvaatori ümbruses, kus vaikus vaheldub äikesetormidega

2. tuulevaikne piirkond ekvaatori ümbruses

vaikushetk
[nimisõna, substantiiv]
lühike ajavahemik, mil vaikitakse

vaikusminut
[nimisõna, substantiiv]
ühe minuti pikkune vaikimine

vaikusvöönd
[nimisõna, substantiiv]
1. tuulevaikne piirkond ekvaatori ümbruses, kus vaikus vaheldub äikesetormidega

2. tuulevaikne piirkond ekvaatori ümbruses

vaiküla
[nimisõna, substantiiv]
vaiehitistest koosnev küla

vaim
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik psüühiline inimeses, tema sisemaailma puutuv (mõtlemine, taju, intellekt, tundmused vms) hrl vastandatuna kehale

2. mõtlemine, teadvus (keha vastandina)

3. inimese sisemine olemus

4. sisemaailm

vaimaja
[nimisõna, substantiiv]
vaiadele toetuvale alusele ehitatud maja

vaimleja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes huvitub vaimsest, mõtlemisega seotud maailmast või tegutseb selles vallas

vaimline
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese sisemaailmaga, tema psüühikaga seotud

2. elusolendi mittemateriaalsesse ossa puutuv

3. mittemateriaalseid väärtusi hindav, neist huvituv ja juhinduv

4. inimese mõtete ja tunnetega seotud

vaimne
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese sisemaailmaga, tema psüühikaga seotud

2. elusolendi mittemateriaalsesse ossa puutuv

3. mittemateriaalseid väärtusi hindav, neist huvituv ja juhinduv

4. inimese mõtete ja tunnetega seotud

vaimolend
[nimisõna, substantiiv]
(kehatu) üleloomulik olend mitmesugustes usundilistes kujutelmades

vaimselt
[määrsõna, adverb]
1. psüühika seisukohalt, mõistuse ja hinge suhtes, kehalisele vastanduva poolest

2. psüühiliselt

3. mõistuse ja hinge suhtes

vaimsus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimsete väärtuste küllus, vaimne rikkus

2. see, mis on inimese siseilmaga, vaimueluga seotud

vaimsustama
[tegusõna, verb]
vaimseks, vaimuellu kuuluvaks muutma

vaimuaadel
[nimisõna, substantiiv]
(haritlaskonna, intelligentsi kohta)

vaimuanne
[nimisõna, substantiiv]
vaimne (nt intellektuaalne, loominguline) anne

vaimuaristokraatia
[nimisõna, substantiiv]
vaimsete (nt intellektuaalsete, loominguliste) omaduste alusel moodustuv eliit

vaimueliit
[nimisõna, substantiiv]
vaimsete (nt intellektuaalsete, loominguliste) omaduste alusel moodustuv eliit

vaimuelu
[nimisõna, substantiiv]
vaimse, nt intellektuaalse, kultuurilise, tunnetusliku tegevuse sfäär inimese või ühiskonna elus

vaimuenergia
[nimisõna, substantiiv]
vaimne energia, vaimne aktiivsus

vaimuergas
[omadussõna, adjektiiv]
vaimselt ergas, tundliku, vastuvõtliku, virge vaimuga

vaimuhaige
[nimisõna, substantiiv]
vaimuhaigust põdev inimene

vaimuhaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus ravitakse psüühikahäireid

vaimuhaigus
[nimisõna, substantiiv]
raske psüühilise talitluse häire, psüühiline haigus (nt skisofreenia, psühhoosid)

vaimuharidus
[nimisõna, substantiiv]
vaimne haridus, hrl vastanduses nt praktilistele oskustele või füüsise arendamisele

vaimuhiiglane
[nimisõna, substantiiv]
eriti silmapaistev isik mingil vaimsel alal

vaimuhäire
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire

vaimuilm
[nimisõna, substantiiv]
vaimne elu, vaimuelu maailm

vaimuinimene
[nimisõna, substantiiv]
vaimseid väärtusi kõrgelt hindav, vaimsete huvidega, vaimutööd tegev inimene

vaimujõud
[nimisõna, substantiiv]
vaimne jõud, vaimne suutlikkus

vaimukas
[omadussõna, adjektiiv]
teravmeelne, ootamatu ja (väljenduselt) leidlik

vaimukultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimne kultuur (nt teadus, kunst, kirjandus, filosoofia)

2. inimese, rahva vaimu haritus ja areng

vaimukus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimukas-olek

2. vaimukus

vaimulaad
[nimisõna, substantiiv]
vaimne omapära, loomulaad, mõtteviis

vaimulaud
[nimisõna, substantiiv]
1. tähtede, numbrite ja liikuva osutusvahendiga tahvel, mille abil arvatakse saavat suhelda vaimolenditega, hrl surnute hingedega

2. vaimude väljakutsumise laud

vaimulik
[omadussõna, adjektiiv]
usuline, kiriklik

vaimulikkond
[nimisõna, substantiiv]
vaimulikud kogumina

vaimulikuamet
[nimisõna, substantiiv]
(vaimuliku töö kohta)

vaimulikurüü
[nimisõna, substantiiv]
vaimuliku pikk, maani langev talaar, vaimuliku ametirõivas

vaimumaailm
[nimisõna, substantiiv]
vaimne elu, vaimuelu maailm

vaimumõõk
[nimisõna, substantiiv]
1. (vaimse tegevuse kui võitlusvahendi kohta

2. ka vaimu vahedust sümboliseerivana)

vaimunõrkus
[nimisõna, substantiiv]
vaimne jõuetus

vaimunõtrus
[nimisõna, substantiiv]
vaimne segiminek või jõuetus

vaimunärimine
[nimisõna, substantiiv]
(mõttetu tegevuse, asjatu vaevanägemise kohta)

vaimuomadus
[nimisõna, substantiiv]
inimese vaimne (nt intellektuaalne, loominguline, tunnetuslik) omadus

vaimupime
[omadussõna, adjektiiv]
hariduseta, kultuuriliselt mahajäänud

vaimupimedus
[nimisõna, substantiiv]
1. harimatus, mahajäämus

2. teadmatus

3. rumalus, harimatus, piiratus

vaimupingutus
[nimisõna, substantiiv]
vaimne pingutus

vaimupuue
[nimisõna, substantiiv]
intellekti peetunud või puudulik areng

vaimupõld
[nimisõna, substantiiv]
(vaimse tegevussfääri kohta)

vaimupäev
[nimisõna, substantiiv]
(teoorjuse ajal:) ilma hobuseta mõisateol olnud inimese teopäev

vaimurikas
[omadussõna, adjektiiv]
vaimselt (intellektuaalsuse, mõtete poolest) rikas

vaimurikkus
[nimisõna, substantiiv]
vaimne rikkus, vaimuvara

vaimuruum
[nimisõna, substantiiv]
(sisemiste hoiakute, vaadete, maailmapildi kohta)

vaimus
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
mingil või kellegi/millegi viisil, kombel, moel

vaimuseisund
[nimisõna, substantiiv]
inimese mõtted, mõtteviis ja meelsus, tema vaimne olek teatud ajahetkel

vaimuselgus
[nimisõna, substantiiv]
selge mõistus, selge arusaamine

vaimusilm
[nimisõna, substantiiv]
(kujutluse, ettekujutuse kohta)

vaimustama
[tegusõna, verb]
ülimalt meeldima, meeleülendust tekitama, vaimustusse viima

vaimustuma
[tegusõna, verb]
1. vaimustusse sattuma, vaimustatuks saama

2. vaimustusse sattuma

vaimustus
[nimisõna, substantiiv]
tugev rõõmutunne millegi üle, ülim meeldimus, suur kütkestatus

vaimustushüüe
[nimisõna, substantiiv]
vaimustust väljendav hüüatus

vaimusugulus
[nimisõna, substantiiv]
eri isikute sisemaailma või vaimulaadi, ka kalduvuste ja harjumuste sarnasus

vaimusuurus
[nimisõna, substantiiv]
intellektuaalselt silmapaistev või nimekas isik

vaimusähvatus
[nimisõna, substantiiv]
äkitselt esilekerkinud vaimukas, loominguline mõte või idee

vaimusünnitis
[nimisõna, substantiiv]
vaimutöö tulemus (nt idee, kirjutis)

vaimusünnitus
[nimisõna, substantiiv]
vaimutöö tulemus (nt idee, kirjutis)

vaimuteadus
[nimisõna, substantiiv]
inimest jumalustav usulis-müstiline õpetus, mille on loonud Rudolf Steiner

vaimutegevus
[nimisõna, substantiiv]
vaimne tegevus (mõtlemine, muud psüühilised protsessid)

vaimuteravus
[nimisõna, substantiiv]
terav mõistus, nutikus, taip

vaimutervis
[nimisõna, substantiiv]
vaimse heaolu seisund, vaimne tervis

vaimutoit
[nimisõna, substantiiv]
(kirjanduse, kunsti, usuelu vm kohta, mis pakub midagi inimese hingele)

vaimutsema
[tegusõna, verb]
1. ütlustes (pingutatult) vaimukas olema, vaimukusi pilduma

2. pingutatult vaimukas olema

vaimutöö
[nimisõna, substantiiv]
vaimne, eeskätt mõtlemisega seotud töö (sageli vastandatuna füüsilisele tööle)

vaimuvabadus
[nimisõna, substantiiv]
inimvaimu vabadus, vaimuelu vabadus

vaimuvaene
[omadussõna, adjektiiv]
vaimses, intellektuaalses mõttes kehv, igav, vaimukuseta vms

vaimuvald
[nimisõna, substantiiv]
vaimne elu, vaimuelu maailm

vaimuvalgus
[nimisõna, substantiiv]
1. (teadmiste, hariduse, kultuuri kohta

2. usulise selguse, vaimse kirkuse kohta)

vaimuvara
[nimisõna, substantiiv]
vaimne looming, vaimsed kultuuriväärtused

vaimuvägi
[nimisõna, substantiiv]
vaimne jõud

vaimuvälgatus
[nimisõna, substantiiv]
äkitselt esilekerkinud vaimukas, loominguline mõte või idee

vaimuväärtus
[nimisõna, substantiiv]
(vaimsete kultuuriväärtuste kohta)

vain
[nimisõna, substantiiv]
(külavaheline, külaäärne) rohuplats või rohumaa

vainu
[nimisõna, substantiiv]
(külavaheline, külaäärne) rohuplats või rohumaa

vainukägu
[nimisõna, substantiiv]
põõsasniitudel ja hõredates metsatukkades elutsev pika kõvera noka ja suure suletutiga lind

vainuköis
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuv vaenusääse vaklade rida

2. vaenusääse rändavate vaklade rida

vainupealne
[nimisõna, substantiiv]
(külavaheline, külaäärne) rohuplats või rohumaa

vainurästas
[nimisõna, substantiiv]
elupaigana lehtpuistuid eelistav väike tumepruun lind, Eesti väikseim rästas

vaip
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl telgedel kootud tekstiilese põranda-, seina- vm kattena

2. pehme kate põrandal, mis on tehtud näiteks villast

vaipelamu
[nimisõna, substantiiv]
ridaelamu erivorm, kus kokkuehitatud elamute omavaheline külgnemine on geomeetriliselt keerukam kui reas

vaipkate
[nimisõna, substantiiv]
vaibataoline põrandakattematerjal

vaippeenar
[nimisõna, substantiiv]
ühekõrgustest madalatest lilleliikidest koosnev ja neist moodustuva ornamendiga või mustriga peenar

vaippommitamine
[nimisõna, substantiiv]
mingi piirkonna lausaline pommitamine eesmärgiga kahjustada kogu seda ala

vaippõrand
[nimisõna, substantiiv]
täielikult vaibaga kaetud põrand

vaipseelik
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja riietusese:) seelikuna ümber puusade mähitav ja vööga kinnitatav riidelaid

vaist
[nimisõna, substantiiv]
1. loomupärane anne tõde, lahendust tabada, oskus ilma eelneva aruteluta midagi hästi, õigesti teha

2. sisetunne, vaistlik taju

vaistlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomulikul vaistul, sisemisel sunnil või instinktil põhinev

2. vaistul põhinev, tahtmatult toimuv

vaistlikult
[määrsõna, adverb]
loomuliku vaistu, sisetunde või instinkti ajel

vaistuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomulikul vaistul, sisemisel sunnil või instinktil põhinev

2. vaistul põhinev, tahtmatult toimuv

vaistuliselt
[määrsõna, adverb]
loomuliku vaistu, sisetunde või instinkti ajel

vaistuvibu
[nimisõna, substantiiv]
1. vabas looduses ja igal aastaajal kasutatav ilma sihikuta, lahtivõetav vibu

2. vastav spordiala

vaišja
[nimisõna, substantiiv]
tähtsuselt kolmanda, materiaalsete hüvede tootjatest koosneva seisuse liige vanas Indias (nt kaupmees, käsitööline, maaomanik, jõukas talupoeg)

vait
[määrsõna, adverb]
1. mitte rääkivana, mitte häält tegevana

2. mitte rääkivaks, mitte häält tegevaks

3. nii, et ei räägi või ei tee häält

vaiutama
[tegusõna, verb]
vaiu sisse taguma

vai-vai
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab imestust, üllatust, etteheidet

vaivundament
[nimisõna, substantiiv]
vaiadele toetuv vundament

vaja
[määrsõna, adverb]
1. näitab vajadust millegi järele, osutab, et midagi või kedagi (puudu olevat) soovitakse kasutusele võtta, käiku rakendada

2. näitab vajadust kellegi või millegi järele või vajadust midagi teha

3. näitab vajadust millegi järele

vajadus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi mittepiisavuse tajumine, mis ajendab puuduva poole püüdlema

2. sisemine sund, tahtmine midagi teha

3. (millegi vajaliku puudumisest tulenev) seisund, mis nõuab, et midagi tuleb teha

vajaduspõhine
[omadussõna, adjektiiv]
(rahaliste toetuste kohta:) selline, mida antakse neile, kes seda majanduslikel põhjustel kõige rohkem vajavad

vajak
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi häiriv omadus või asjaolu, nõrk või halb külg, mis ei võimalda millelgi või kellelgi olla täiuslik

2. kellegi või millegi nõrk külg

vajaka
[määrsõna, adverb]
1. näitab, et midagi on puudu: vähem kui vaja või üldse mitte olemas või kohal

2. puudu

vajakajäämine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi vajaliku vähesus, ebapiisavus või puudumine

2. see, kui kedagi või midagi pole piisavalt või ei ole üldse

vajakrida
[nimisõna, substantiiv]
(trükitööstuses:) poolik rida

vajalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda läheb mingil põhjusel vaja, mis on millegi jaoks oluline, vajaminev

2. selline, keda või mida on vaja, tarvis

vajalikkus
[nimisõna, substantiiv]
see, et miski on vajalik

vajalikult
[määrsõna, adverb]
1. vajalikul määral, küllaldaselt, nii nagu vaja

2. vajalikul määral, küllaldaselt

vajaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda läheb mingil põhjusel vaja, mis on millegi jaoks oluline, vajaminev

2. selline, keda või mida on vaja, tarvis

vajama
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi tarvis olema, vaja minema, mingit vajadust tundma

2. tarvis olema

vajaminev
[omadussõna, adjektiiv]
millekski vajalik, millekski kasutatav

vajanema
[tegusõna, verb]
1. kedagi või midagi tarvis olema, vaja minema, mingit vajadust tundma

2. tarvis olema

vaje
[nimisõna, substantiiv]
vajumine

vajuk
[nimisõna, substantiiv]
(teatris:) lavapõranda allalastav osa

vajukaev
[nimisõna, substantiiv]
1. õõnes, alt ja pealt lahtine (raudbetoon)tarind, mis vajub omaenda raskuse mõjul pinnasesse

2. allmaaehitiste ja vundamentide rajamisel kasutatav tarind

vajuklava
[nimisõna, substantiiv]
1. (teatris:) lava, mida saab tervikuna alla lasta

2. lava, mida saab tervikuna alla lasta

vajuma
[tegusõna, verb]
1. (aeglaselt, vähehaaval) allapoole, madalamale liikuma

2. millegi sisse langema

3. allapoole, madalamale langema

Ühendtegusõnad: alla vajuma, alla vajuma, ette vajuma, ette vajuma, kinni vajuma, kinni vajuma, kohale vajuma, kohale vajuma, kokku vajuma, kokku vajuma, lahti vajuma, lahti vajuma, laiali vajuma, laiali vajuma, läbi vajuma, läbi vajuma, maha vajuma, maha vajuma, peale vajuma, peale vajuma, sisse vajuma, sisse vajuma, tagasi vajuma, tagasi vajuma, välja vajuma, välja vajuma, ära vajumaära vajuma

vajumisvuuk
[nimisõna, substantiiv]
vuuk ehitise osade erinevast vajumisest tingitud pragunemise vältimiseks

vajupuit
[nimisõna, substantiiv]
parvetamisel põhja vajunud puit

vajutama
[tegusõna, verb]
1. survet avaldades midagi sissepoole või allapoole lükkama, millegi peale suruma

2. midagi sissepoole või allapoole lükkama, näiteks sõrmega või jalaga

Ühendtegusõnad: alla vajutama, alla vajutama, kinni vajutama, kinni vajutama, kokku vajutama, kokku vajutama, peale vajutama, peale vajutama, sisse vajutamasisse vajutama

vajutis
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või ese, mis oma raskusega vajutab millelegi

2. vajutis

vajutus
[nimisõna, substantiiv]
(virtuaalkeskkonnas millegi aktiveerimise, käsuandmise kohta hiirekliki abil vm)

vajuvus
[nimisõna, substantiiv]
vajuv-olu

vakamaa
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne Baltimaade pinnamõõt, võrdus algselt ühe vaka vilja külvipinnaga

2. endisaegne pinnamõõt

vakane
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe vaka mahutav

2. ühe vaka raskune

vakantne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (eeskätt ametikoha kohta:) vaba, täitmata

2. vaba, täitmata

vakants
[nimisõna, substantiiv]
vaba, täitmata ametikoht

vakantsus
[nimisõna, substantiiv]
millegi vaba, täitmata olek

vakarahvas
[nimisõna, substantiiv]
(endisaja pulmakombestikus:) pruudi sugulased ja külalised

vakatama
[tegusõna, verb]
1. järsku, korraks vaikima, vait jääma

2. [järsku, korraks] vaikima, vait jääma

vakatäis
[nimisõna, substantiiv]
(vilja)vakka täitev kogus

vakk
[nimisõna, substantiiv]
vana puistainete mahumõõt Baltimail

vakka
[määrsõna, adverb]
1. mitte rääkivana, mitte häält tegevana

2. mitte rääkivaks, mitte häält tegevaks

3. nii, et ei räägi või ei tee häält

vaks
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapärane pikkusmõõt:) väljasirutatud pöidla ja esimese või keskmise sõrme vahekaugus

vaks
[nimisõna, substantiiv]
vaktsiin, eelkõige COVID-19-vaktsiini kohta

vaksal
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalsete hoonetega koht raudteel, kus rongid peatuvad ja reisijad saavad rongile ja rongilt maha minna

2. koht, kus rongid peatuvad, et inimesed saaksid siseneda või väljuda

vaksalihoone
[nimisõna, substantiiv]
raudteejaama peahoone, kus asuvad reisijaile mõeldud ootesaalid ja muud ruumid

vaksama
[tegusõna, verb]
1. (mõne liblika rööviku kohta:) keha looga moodi tõstes ja taas sirutades edasi liikuma

2. keha looga moodi tõstes ja taas sirutades edasi liikuma

vaksane
[omadussõna, adjektiiv]
vaksa ulatusega

vaksapikkune
[omadussõna, adjektiiv]
vaksa ulatusega

vakshaaval
[määrsõna, adverb]
1. aegamööda, vähehaaval

2. üks vaks korraga, vaksapikkuste juppidena

3. vaks korraga, vaksapikkuste järkudena

vaksik
[nimisõna, substantiiv]
1. vaksiklaste hulka kuuluv õrnade laiade tiibadega saledakehaline liblikas

2. liblikas

vaksiklased
[nimisõna, substantiiv]
1. sugukond õrnade laiade tiibadega saledakehalisi liblikaid

2. liblikaliste sugukond

vakstu
[nimisõna, substantiiv]
1. vettpidav riie, mis on ühelt poolt kaetud vaha, värnitsa või mõne sünteetilise materjali kihiga

2. vettpidav riie

vaktsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, mis sisaldab haigust tekitava mikroorganismi toimeainet ning mille manustamine organismi tekitab immuunsuse selle haiguse suhtes

2. immuniseerimis- ja ravipreparaat

3. aine, mis sisaldab väikest kogust haigust ja aitab kehal selle haiguse vastu tugevamaks muutuda

vaktsiiniannus
[nimisõna, substantiiv]
kindlamõõduline kogus vaktsiini, mida korraga tarbitakse

vaktsiinidoos
[nimisõna, substantiiv]
kindlamõõduline kogus vaktsiini, mida korraga tarbitakse

vaktsiinikahjustus
[nimisõna, substantiiv]
vaktsineerimise kõrvalmõjudest põhjustatud tervisekahjustus

vaktsiinima
[tegusõna, verb]
1. inimestele ja loomadele hrl kaitsesüsti tehes immuunsust tekitavat ainet manustama, et ära hoida organismi haigestumist eluohtlikesse (nakkus)haigustesse

2. inimesele või loomale teatud kindlat ainet süstima, mis hoiab neid teatud kindla haiguse (näiteks gripi) eest

vaktsiinipala
[nimisõna, substantiiv]
marutaudivaktsiini sisaldav peibutussööt

vaktsiinipass
[nimisõna, substantiiv]
dokument, kuhu on kantud info viirushaiguse vastu vaktsineerimise, haiguse läbipõdemise ja testitulemuste kohta

vaktsiinisüst
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne vaktsiini süstimine

vaktsiinitarne
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl mingi riigi varustamine vaktsiinidoosidega

2. vaktsiinidoosid, mida tarnitakse

vaktsiinivastane
[nimisõna, substantiiv]
1. vaktsiinide vastu olev inimene, see, kes keeldub iseenda, oma laste või lemmikloomade vaktsineerimisest

2. vaktsineerimisvastane inimene

vaktsiinvälditav
[omadussõna, adjektiiv]
tõhusa vaktsiini manustamise kaudu ärahoitav

vaktsinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitsesüstimine, vaktsineerimine

2. vaktsineerimine

vaktsineerima
[tegusõna, verb]
1. inimestele ja loomadele hrl kaitsesüsti tehes immuunsust tekitavat ainet manustama, et ära hoida organismi haigestumist eluohtlikesse (nakkus)haigustesse

2. inimesele või loomale teatud kindlat ainet süstima, mis hoiab neid teatud kindla haiguse (näiteks gripi) eest

vaktsineerimine
[nimisõna, substantiiv]
kaitsesüsti tegemine immuunsust tekitavat ainet manustades, et ära hoida eluohtlikke nakkushaigusi

vaktsineerimispass
[nimisõna, substantiiv]
dokument, milles on registreeritud andmed isikule või loomale tehtud vaktsineerimiste kohta

vaktsineeritu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on vaktsineeritud

vaktsinoloog
[nimisõna, substantiiv]
arst, kes on spetsialiseerunud viirusnakkustele, nende uurimisele ja vaktsiinide kasutamisele

vaktsinoloogia
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniharu, mis käsitleb viirusnakkusi, nende uurimist ja vaktsiinide kasutamist

vakuandam
[nimisõna, substantiiv]
talupoegade naturaalandam (nt vili, kalad), mida mõõdeti vakkudes

vakukohus
[nimisõna, substantiiv]
13.–16. sajandil talupoegade asju otsustanud kohus, mis lahendas hulgast küladest koosnenud haldus- ja maksustusüksuse (ehk vakuse) asju

vakumaa
[nimisõna, substantiiv]
1849. aasta talurahvaseadusega talurahva kasutusse eraldatud maa Liivimaal

vakumeerima
[tegusõna, verb]
vaakumit tekitama, vaakumiga töötlema

vakuool
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelikuga täidetud põisjas moodustis raku tsütoplasmas

2. põisjas õõs rakus

vakupidu
[nimisõna, substantiiv]
keskajal talupoegade ühine pidusööming vasalli ja tema kaaskonnaga peale maksude tasumist

vakuraamat
[nimisõna, substantiiv]
talude ja nende koormiste nimistu Eesti ja Läti alal 14.–19. sajandil

vakuraha
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal talupoegade rahaline maks mõisale

vakus
[nimisõna, substantiiv]
1. hulgast küladest koosnev eestlaste ning liivlaste haldus- ja maksustusüksus 13.–17. sajandil

2. feodalismiaegne hulgast küladest koosnev haldus- ja maksustusüksus

vakusepidu
[nimisõna, substantiiv]
keskajal talupoegade ühine pidusööming vasalli ja tema kaaskonnaga peale maksude tasumist

vakutalu
[nimisõna, substantiiv]
1. talu, mis 13.–17. sajandil kuulus hulgast küladest koosnenud haldus- ja maksustusüksusse (ehk vakusesse)

2. talu, mis asus Liivimaal 1849. aasta talurahvaseadusega talurahva kasutusse eraldatud maal (ehk vakumaal)

valahh
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Euroopas idaromaani keeli kõnelnud hõimu või rahva liige

2. Valahhia asukas

valama
[tegusõna, verb]
1. anumast seda kallutades vedelikku vm ainet välja voolata laskma

2. tegema nii, et vedelik voolaks nõust välja või ühest nõust teise

Ühendtegusõnad: alla valama, alla valama, kokku valama, kokku valama, peale valama, peale valama, sisse valama, sisse valama, välja valama, välja valama, üle valama, üle valama, ümber valamaümber valama

valamu
[nimisõna, substantiiv]
1. veekraani alla paigaldatav kausilaadne anum, mis on ühenduses kanalisatsioonitorustikuga

2. kausi moodi asi kraani all, mille keskel on auk, kust vesi ära voolab

valamupump
[nimisõna, substantiiv]
varrest ja kummiotsikust koosnev lihtne tööriist, mida kasutatakse ummistuse eemaldamiseks WC-poti, kraanikausi või vanni äravoolutorust

valamusõel
[nimisõna, substantiiv]
valamu äravoolutoru ummistumist takistav sõel

valand
[nimisõna, substantiiv]
1. sulametallist valatud ese (hrl pooltoode või detail)

2. sulametallist valatud ese

valang
[nimisõna, substantiiv]
kaks või enam lasku automaatrelvast ilma relva päästikut vabastamata

valaskala
[nimisõna, substantiiv]
1. suur kalataolise kehaga ning täieliku vee-eluviisiga imetaja

2. väga suur loom, kes elab meres ja näeb välja nagu kala

valastama
[tegusõna, verb]
mingit materjali, ainet värvilt heledamaks, tuhmimaks muutma, värvist vabastama, hrl päikese, ereda valguse mõjul

valastuma
[tegusõna, verb]
1. värvust kaotama, pleekima

2. pleekima

valatis
[nimisõna, substantiiv]
1. sulametallist valatud ese (hrl pooltoode või detail)

2. sulametallist valatud ese

vald
[nimisõna, substantiiv]
1. maakonda kuuluv omavalitsuslik esmatasandi haldusüksus tänapäeva Eestis

2. varasema aja või mõne muu riigi haldus- või omavalitsusüksus

3. riigi väiksem piirkond, millel on oma kohalikud juhid. Eestis kuuluvad vallad maakonna alla

4. territoriaalne haldusüksus

valdaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (asjaõigusseaduse kohaselt:) isik, kelle tegeliku võimu all asi on

2. isik, kelle tegeliku võimu all asi on

valdama
[tegusõna, verb]
1. mingeid oskusi, teadmisi omama, millekski võimeline olema, millegagi (ladusalt) toime tulema

2. enamasti võõrkeelte kohta: oskama

valdas
[nimisõna, substantiiv]
seadis, millega tõkestatakse liiklus raudtee ülesõidukohas enne rongi läbisõitu või reguleeritakse sõidukite pääsu mingile territooriumile ja sealt välja

valdaskaev
[nimisõna, substantiiv]
vinnkaev

valdav
[omadussõna, adjektiiv]
suures ülekaalus olev

valdavalt
[määrsõna, adverb]
1. enamikus, suuremalt jaolt

2. suuremal määral, enamikus

valdjas
[nimisõna, substantiiv]
isand, valitseja

valdkond
[nimisõna, substantiiv]
1. töö, tegevus, käsitlus vm, millega (millegi piires) tegeldakse

2. ainevaldkond

3. teemade, nähtuste või tegevuste üldine ring, näiteks haridus või kultuur

4. mõiste- v käsitluspiirkond

5. tegevussfäär

6. ala, valdkond

7. tegevus- v käsitluspiirkond, aineala

valdkonniti
[määrsõna, adverb]
1. valdkondade kaupa

2. eri valdkondades

valdus
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, piirkond, mis on kellegi käsutuses, võimu all, omanduses

2. miski kellegi võimu all olev, hrl maa-ala

valdusala
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, piirkond, mis on kellegi käsutuses, võimu all, omanduses

2. miski kellegi võimu all olev, hrl maa-ala

valduses
1. kellegi omanduses, võimu all või kasutuses

2. olukorras, kus miski on kellegi kasutada

valdusesse
1. kellegi omandusse, võimu alla või kasutusse

2. olukorda, kus miski on kellegi kasutuses

valdusfirma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mille ülesanne on hooldada teiste aktsiaseltside ja tütarfirmade vara (peamiselt aktsiate kujul)

valdusse
1. kellegi omandusse, võimu alla või kasutusse

2. olukorda, kus miski on kellegi kasutuses

valdusõigus
[nimisõna, substantiiv]
tegelik võim asja üle, valdaja õigus nt kinnistu või korteriga vabalt ümber käia

valdusühing
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mille ülesanne on hooldada teiste aktsiaseltside ja tütarfirmade vara (peamiselt aktsiate kujul)

vale
[nimisõna, substantiiv]
1. sihilikult esitatav tõele mittevastav väide või teade

2. miski ebaõige, ebaehtne

3. miski, mida sa ütled, teades, et see pole tõsi

valeandmed
[nimisõna, substantiiv]
tõele mittevastavad, ebaõiged andmed

valearusaam
[nimisõna, substantiiv]
vale, ekslik käsitus või tõekspidamine

valearvamus
[nimisõna, substantiiv]
ekslik, ebaõige arvamus

valearvestus
[nimisõna, substantiiv]
ekslik, ebaõige arvestus

valedetektor
[nimisõna, substantiiv]
valetamise tuvastamiseks kasutatav seade, mis registreerib inimese füsioloogilisi näitajaid ajal, kui talle esitatakse küsimusi

valedokument
[nimisõna, substantiiv]
võltsitud dokument või dokument, mida kasutab keegi, kes pole selle tegelik omanik

valehabe
[nimisõna, substantiiv]
hrl kleepimisega lõua külge kinnitatav tehishabe

valehambad
[nimisõna, substantiiv]
kogu ülemist või alumist hambakaart asendav suust äravõetav hambaprotees

valehammas
[nimisõna, substantiiv]
puuduvat hammast asendav hambaprotees

valehäbi
[nimisõna, substantiiv]
piinlikkusest, ujedusest vms tingitud põhjendamatu häbitunne

valehäire
[nimisõna, substantiiv]
ekslik, põhjuseta häire

valeinfo
[nimisõna, substantiiv]
ebaõige, eksitav info

valejutt
[nimisõna, substantiiv]
tõele mittevastav, alusetu jutt

valejuuksed
[nimisõna, substantiiv]
tehismaterjalist juuksed (juuksepikendustena, parukana vm)

valejälg
[nimisõna, substantiiv]
ebaõige tundemärk millegi kohta, miski eksitav

valejänes
[nimisõna, substantiiv]
1. praeahjus küpsetatud piklik (täidisega) hakklihapäts, pikkpoiss

2. pikkpoiss

valekaebaja
[nimisõna, substantiiv]
valekaebuse esitaja

valekaebus
[nimisõna, substantiiv]
kaebus, milles esitatud asjaolud ei vasta tõele

valekott
[nimisõna, substantiiv]
1. (valeliku inimese kohta)

2. valelik inimene

valekristus
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes esineb taastulnud Kristusena, on end Kristuseks kuulutanud

valekuuldus
[nimisõna, substantiiv]
tõele mittevastav kuuldus

valelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaaus, valetav

2. valet sisaldav

valelikkus
[nimisõna, substantiiv]
ebatõepärasus

valelikult
[määrsõna, adverb]
ebaausalt, valetades

valelubadus
[nimisõna, substantiiv]
lubadus, mida ei täideta

valelähe
[nimisõna, substantiiv]
mittenõuetekohane, kehtetuks tunnistatav lähe

valem
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatikas ja selle rakendustes:) matemaatiliste märkide abil esitatud eeskiri

valemängija
[nimisõna, substantiiv]
ebaausaid võtteid kasutav (kaardi)mängija

valendama
[tegusõna, verb]
(kauguses) helendavana, heledana või valgena paistma

valendik
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) toruja elundi õõs

valenimi
[nimisõna, substantiiv]
enda tõelise isiku varjamiseks (ebaausal eesmärgil) kasutatav ebaõige nimi

valentinipäev
[nimisõna, substantiiv]
1. 14. veebruar, sõpruse ja armastuse päevana tähistatav päev paljudes riikides

2. sõpruse ja armastuse päev, mida tähistatakse 14. veebruaril

valents
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi aatomi võime moodustada keemilisi sidemeid kindla arvu teiste aatomitega

valentselektron
[nimisõna, substantiiv]
paardumata spinnidega elektron aatomi elektronkatte väliskihis

valepass
[nimisõna, substantiiv]
enda tõelise isiku varjamiseks kasutatav järeletehtud, võltsitud või teise isiku pass

valepidi
[määrsõna, adverb]
vales asendis, valel moel, teistpidi kui tarvis

valepositiivne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl analüüsi, testi tulemuste kohta:) ekslikult mingite tunnuste suhtes jaatav, ekslikult millegi olemasolu näitav

valeprohvet
[nimisõna, substantiiv]
näivalt prohvetina esinev, tegelikult eksiteele juhtiv isik

valepropaganda
[nimisõna, substantiiv]
valedel rajanev propaganda

valepäike
[nimisõna, substantiiv]
halonähtusena Kuu või Päikese kõrval paistev valkjas kettakujuline kujutis, mis tekib ühel või mõlemal pool Päikest jääkristallide tippudes murdunud valguskiirte tõttu, optiline helendav atmosfäärinähtus

valeraha
[nimisõna, substantiiv]
võltsitud, järeletehtud raha(täht)

valerahategija
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes valmistab valeraha

valerahavabrik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus valmistatakse valeraha

valeripsmed
[nimisõna, substantiiv]
tehismaterjalist ripsmed (nt ripsmepikendustena)

valesamm
[nimisõna, substantiiv]
1. ekslik tegu

2. eksimus, viga

valestart
[nimisõna, substantiiv]
mittenõuetekohane, kehtetuks tunnistatav lähe

valesti
[määrsõna, adverb]
valel moel, mitte õigesti

valestimõistmine
[nimisõna, substantiiv]
vääritimõistmine

valesööt
[nimisõna, substantiiv]
ebaõige, ebatäpne sööt (nt pallimängudes)

valesüüdistus
[nimisõna, substantiiv]
alusetu, ebaõige süüdistus

valetaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes valetab

valetama
[tegusõna, verb]
1. teadlikult tõsiasju moonutama, valet rääkima

2. teadlikult valet rääkima

3. igasuguseid asju välja mõtlema

4. midagi valesti näitama v valesti esitama

Ühendtegusõnad: ette valetama, ette valetama, kokku valetama, kokku valetama, välja valetamavälja valetama

valetamine
[nimisõna, substantiiv]
teadlik tõsiasjade moonutamine, teadlikult valet rääkimine

valeteade
[nimisõna, substantiiv]
ebaõige, tõele mittevastav teade

valetunnistaja
[nimisõna, substantiiv]
valetunnistuse andja

valetunnistus
[nimisõna, substantiiv]
sihilikult antud ebaõige tunnistus

valeusk
[nimisõna, substantiiv]
1. vana traditsiooniline kohalik usk vastandatuna ristiusule vm maailmareligioonile

2. mis tahes muu religioon peale õigeks peetava usundi

valeuudis
[nimisõna, substantiiv]
tahtlikult ebaõige või eksitav info, mida esitatakse uudisena

valev
[omadussõna, adjektiiv]
(helkivalt) valge, hele

valevaga
[omadussõna, adjektiiv]
teesklevalt vaga

valevagadus
[nimisõna, substantiiv]
teeseldud vagadus

valevanduja
[nimisõna, substantiiv]
valevande andja

valevanne
[nimisõna, substantiiv]
sihilik ebaõigete seletuste andmine vannutatuna

valeviisleht
[nimisõna, substantiiv]
trumbita kaardimäng, kus mängijail on käes viis kaarti ja kus kaasmängija peab arvama, kas tagurpidi lauale asetatud kaardi mast on õige või vale

valevorst
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes ilmast ilma valetab, valetaja

2. valetaja

valevõti
[nimisõna, substantiiv]
võltsides järeletehtud võti

valeväljakutse
[nimisõna, substantiiv]
(tahtlikult) eksitav kõne nt politseile või päästeametile

valeõpetus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi seisukohast ekslik, vale õpetus (hrl ühenduses usuliste tõekspidamistega)

valeööbik
[nimisõna, substantiiv]
segametsas ja kuusikus elutsev laululinnuna tuntud rästas

valeühendus
[nimisõna, substantiiv]
telefonisides ekslik ühendus mittesoovitud numbriga

valeütlus
[nimisõna, substantiiv]
tõele mittevastavaid väiteid sisaldav ütlus

valgala
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, kust veekogu (hrl jõgi, järv) või selle osa saab oma vee

2. maa-ala, millest veekogu v selle osa toitub

valgalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Valga elanik

2. Valgast pärit inimene

valgalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost valgalane

valgamaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Valgamaa elanik

2. Valgamaalt pärit inimene

valge
[omadussõna, adjektiiv]
1. lume, piima värvi, väga hele või kahvatu

2. lume ja piima värvi

valgeaine
[nimisõna, substantiiv]
pea- ja seljaaju kude, mis sisaldab närvirakkude pikki jätkeid ehk valgeid närvirakke

valgeamuur
[nimisõna, substantiiv]
rohekas- või kollakashall tumekuldsete külgedega taimtoiduline Kaug-Ida mageveekala

valgedus
[nimisõna, substantiiv]
valge-olu või selle määr

valgehallitus
[nimisõna, substantiiv]
valkjas hallitus

valgehallitusjuust
[nimisõna, substantiiv]
hallitusjuust, mille pind on kaetud valkja hallituskirmega (nt Brie juust)

valgejoonesong
[nimisõna, substantiiv]
kõhuõõne sisu väljasopistus kõhu keskel ülalt alla kulgeval joonel, kus saavad kokku suured kõhulihased

valgejuukseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. heledate, valkjate juustega

2. heledate, valgete juustega

valgejänes
[nimisõna, substantiiv]
metsades ja soodes elutsev hrl roostepruuni värvusega jänes, kelle karv muutub talvel valgeks

valgekaart
[nimisõna, substantiiv]
Venemaal 1918–1920 kommunistliku režiimi vastu võidelnud mitmesuguste sõjaliste formeeringute mitteametlik nimetus

valgekaartlane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kuulus Venemaal 1918–1920 kommunistliku režiimi vastu võidelnud valgekaarti

valgekaartlik
[omadussõna, adjektiiv]
valgekaarti kuuluv

valgekas
[omadussõna, adjektiiv]
valkjas, valgevõitu

valgekest
[nimisõna, substantiiv]
silmamuna tagumine läbipaistmatu kest

valgekirju
[omadussõna, adjektiiv]
kirju, milles esineb või on ülekaalus valge värv

valgekrae
[nimisõna, substantiiv]
1. ametniku, teenistuja vm hrl kontoritööd tegev inimene

2. ametnik

valgekraeline
[nimisõna, substantiiv]
1. ametniku, teenistuja vm hrl kontoritööd tegev inimene

2. ametnik

valgekurg
[nimisõna, substantiiv]
valge sulestiku ja pika kaelaga kõrgejalgne Aasia lind, kes ehitab pesa madalasse vette

valgelakaline
[omadussõna, adjektiiv]
(hobuse vm looma kohta:) valkjat värvi lakaga

valgelible
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe või mitme tuumaga ning ilma verevärvnikuta vererakk

2. verevärvnikuta vererakk

valgemalm
[nimisõna, substantiiv]
süsinikku sisaldav kõva ja habras, raskesti töödeldav materjal, mida kasutatakse toormalmina malmi ja terase sulatamiseks

valgemädanik
[nimisõna, substantiiv]
taimede seenhaigus, mille korral taimeosad muutuvad pehmeks ja vesiseks ning kattuvad valge vatitaolise seeneniidistikuga

valgenahaline
[omadussõna, adjektiiv]
heleda nahavärvusega

valgendaja
[nimisõna, substantiiv]
millegi valgendamiseks mõeldud aine

valgendama
[tegusõna, verb]
mingi ainega kattes või töödeldes valgemaks, heledamaks tegema

valgendi
[nimisõna, substantiiv]
millegi valgendamiseks mõeldud aine

valgendus
[nimisõna, substantiiv]
valgendamine

valgendusaine
[nimisõna, substantiiv]
millegi valgendamiseks mõeldud aine

valgendusplaaster
[nimisõna, substantiiv]
valgendava geeliga plaaster, mis hammastele kleebituna muudab need heledamaks

valgenema
[tegusõna, verb]
1. (valguse kohta:) (järk-järgult) heledamaks või valgemaks minema

2. koitma

valgeollus
[nimisõna, substantiiv]
pea- ja seljaaju kude, mis sisaldab närvirakkude pikki jätkeid ehk valgeid närvirakke

valgepallur
[nimisõna, substantiiv]
1. (tennisemängija kohta)

2. tennisemängija

valgepark
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne nahaparkimise viis, kus toornahka töödeldi maarjajää, keedusoola jt lahustega

valgepassimees
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasemal ajal:) sõjaväeteenistuseks kõlbmatuks tunnistatud isik

2. sõjaväeteenistuseks kõlbmatu

valgepea
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis aastatel 1920–1940:) pooleliitrine pudel viina

valgepealine
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade, lindude kohta:) heleda, valget värvi peaga

valgepea-merikotkas
[nimisõna, substantiiv]
valge pea- ja kaelasulestikuga Põhja-Ameerika merikotkas

valgepiletimees
[nimisõna, substantiiv]
1. (varasemal ajal:) sõjaväeteenistuseks kõlbmatuks tunnistatud isik

2. sõjaväeteenistuseks kõlbmatu

valgeplekk
[nimisõna, substantiiv]
rooste vältimiseks tinakihiga kaetud ehk tinatatud terasplekk, millest tehakse põhiliselt konservikarpe, majapidamisriistu ja mänguasju

valgepõhjaline
[omadussõna, adjektiiv]
valge taustaga

valgepõsk-lagle
[nimisõna, substantiiv]
Novaja Zemljal, Teravmägedes ja Ida-Gröönimaal pesitsev, hanega sarnanev valge põseala ja kurgualusega veelind, Eestis läbirändelind

valgepäine
[omadussõna, adjektiiv]
1. heledate, valkjate juustega

2. heledate, valgete juustega

valgepöök
[nimisõna, substantiiv]
halli tüve, sakilise servaga lehtede ja kollakasvalge kõva puiduga puu, Eestis ilupuu

valgetiib-viires
[nimisõna, substantiiv]
rannaaladel pesitsev valge saba ja tiibade valgete eesservadega lind, Eestis harv

valgetiivuline
[omadussõna, adjektiiv]
valgete tiibadega

valge-toonekurg
[nimisõna, substantiiv]
suur valge lind mustade tiivadesulgede, pika punase noka ja punaste jalgadega

valgetverd
[omadussõna, adjektiiv]
heledate juuste ja heleda nahaga

valgevaal
[nimisõna, substantiiv]
kuni 5 meetri pikkune, väikese ümara peaga kollakas või valge veeimetaja

valgevahuline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl merelainete kohta:) tuulest tingitud valgete laineharjadega

valgevahune
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl merelainete kohta:) tuulest tingitud valgete laineharjadega

valgevaksik
[nimisõna, substantiiv]
valgete või kollakate tiibadega liblikas

valgevalu
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl õhtune vähene päevavalgus

2. päevavalgus

valgevarul
[määrsõna, adverb]
õhtuses või hommikuses väheses päevavalguses

valgevarus
[määrsõna, adverb]
õhtuses või hommikuses väheses päevavalguses

valgevask
[nimisõna, substantiiv]
vase ja tsingi sulam, milles on kuni 45% tsinki ja mis sageli sisaldab ka muid elemente

valgevene
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
valgevenelaste või valgevene keelega seotud

valgevenelane
[nimisõna, substantiiv]
1. Valgevene põhirahva liige

2. Valgevene kodanik või elanik

3. Valgevene päritolu inimene

4. idaslaavi rahva liige

valgevenelanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost valgevenelane

valgevereline
[omadussõna, adjektiiv]
heledate juuste ja heleda nahaga

valgeveresus
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline vereloomehaigus

valgevoolus
[nimisõna, substantiiv]
1. naise tupe limaskestast ja emakakaela näärmetest erituv valkjas vedelik

2. naiste tupest erituv valkjas eritis

valgevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. hele ja kahvatu, veidi valge, valge poole kalduv

2. peaaegu valge

valgla
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, kust veekogu (hrl jõgi, järv) või selle osa saab oma vee

2. maa-ala, millest veekogu v selle osa toitub

valglinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, mis on laienenud suurele maa-alale

valglinnastumine
[nimisõna, substantiiv]
linnaala ulatuslik plaanitu laienemine maapiirkonda

valgma
[nimisõna, substantiiv]
1. paadisadam

2. paadisadam, lauter

valgmik
[nimisõna, substantiiv]
akna või ukse kohal paiknev eraldi raamistusega aken

valgmikaken
[nimisõna, substantiiv]
akna või ukse kohal paiknev eraldi raamistusega aken

valgsus
[nimisõna, substantiiv]
1. (valgusallikat iseloomustavana:) kiirgava keha pinnaühikult kõikides suundades kiiratud valgusvoog

2. valgusvoog kiirgava pinna pindalaühiku kohta, valguskiirgavus

valgubatoon
[nimisõna, substantiiv]
piklik valgurikas maiustus, mõeldud energiat andva palaks või toidukordade vahepalaks

valguline
[omadussõna, adjektiiv]
1. valku sisaldav, valgust koosnev

2. valgu omadustega

valguma
[tegusõna, verb]
(vedeliku, aine kohta:) aegamööda allapoole või laiali voolama

Ühendtegusõnad: alla valguma, alla valguma, kokku valguma, kokku valguma, laiali valguma, laiali valguma, maha valguma, maha valguma, sisse valguma, sisse valguma, täis valguma, täis valguma, välja valgumavälja valguma

valgumari
[nimisõna, substantiiv]
tehislik must kalamari, kunstkalamari

valgupuudus
[nimisõna, substantiiv]
puudujääk organismi valgutarbes

valgurikas
[omadussõna, adjektiiv]
suure valgusisaldusega

valgus
[nimisõna, substantiiv]
1. silmaga tajutav kiirgus, mis võimaldab asju näha

2. päikese, lambi, tule või millegi muu energia, mis võimaldab meil asju näha

valgusaasta
[nimisõna, substantiiv]
astronoomias kasutatav pikkusühik, mis võrdub vahemaaga, mille valguskiir läbib ühe aasta jooksul

valgusaisting
[nimisõna, substantiiv]
valguse mõjul tekkiv nägemisaisting

valgusallikas
[nimisõna, substantiiv]
valgust andev keha (nt päike, lamp)

valgusava
[nimisõna, substantiiv]
ava, kust valgus sisse pääseb

valgusdiood
[nimisõna, substantiiv]
elektroluminestsentsil põhinev pooljuhtseadis, mis muundab elektrisignaali valgussignaaliks

valgusdioodlamp
[nimisõna, substantiiv]
valgusdioodidest (ehk LED-idest) koostatud energiasäästlik valgusallikas

valgusefekt
[nimisõna, substantiiv]
valgusega loodav efekt

valgusejuga
[nimisõna, substantiiv]
mingist valgusallikast lähtuv valgus

valgusekartlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. valguse suhtes äärmiselt tundlik

2. valgust pelgav

valgusekartus
[nimisõna, substantiiv]
silma normaalsest suurem tundlikkus valguse suhtes

valgusekiir
[nimisõna, substantiiv]
mingist valgusallikast, helendavast kehast lähtuv sirge kitsas valgusjoon

valgusekuma
[nimisõna, substantiiv]
kumana paistev, nõrk valgus

valguselekter
[nimisõna, substantiiv]
elekter, mis tekib fotoefekti puhul

valguselektriline
[omadussõna, adjektiiv]
valguse toimel aines toimuvate elektrinähtustega seotud, neil põhinev

valgusenergia
[nimisõna, substantiiv]
valguskiirguse energia

valgusenõudlik
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) arenguks rohket valgust vajav

valgusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma valguseta

2. [ilma] valguseta

valgusfilter
[nimisõna, substantiiv]
ainult osaliselt spektrikiiri läbilaskev plaat, optiline filter

valgusfoor
[nimisõna, substantiiv]
1. liiklust valgussignaalidega reguleeriv seade

2. (selles põlevat tuld märkivana)

3. seade, mis näitab punast, kollast või rohelist tuld ja reguleerib liiklust

valgushelk
[nimisõna, substantiiv]
(väheldane) valguse vilkumine, valguse helendus

valgusidaneja
[omadussõna, adjektiiv]
(seemne, sellest kasvava taime kohta:) selline, mis idaneb valguse toimel

valgusidanev
[omadussõna, adjektiiv]
(seemne, sellest kasvava taime kohta:) selline, mis idaneb valguse toimel

valgusinstallatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kunstis installatsioon, kus kasutatakse valgusteid

valgusisaldus
[nimisõna, substantiiv]
valgu määr (nt toidus)

valgusjoon
[nimisõna, substantiiv]
kitsa ribana paistev valgus

valgusjuga
[nimisõna, substantiiv]
valguskiirte vihk

valgusjuhe
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistvast materjalist kiud, milles valgus levib täieliku peegeldumise tulemusena

valgusjõud
[nimisõna, substantiiv]
kaamerat vm optikariista iseloomustav suurus, mis määrab riista läbiva valgusvoo

valgusjõuline
[omadussõna, adjektiiv]
(optikariista objektiivi kohta:) piisavat hulka valgusjõudu omav

valguskaabel
[nimisõna, substantiiv]
sidekaabel, mille sooned on valgusimpulsse juhtivad klaas- või plastkiud, (kiud)optiline kaabel

valguskardin
[nimisõna, substantiiv]
rippuvad lambikesed, mis moodustavad kardinataolise pinna

valguskartlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. valguse suhtes äärmiselt tundlik

2. valgust pelgav

valguskartus
[nimisõna, substantiiv]
silma normaalsest suurem tundlikkus valguse suhtes

valguskett
[nimisõna, substantiiv]
ridamisi asetsevatest lampidest moodustuv kett

valguskiir
[nimisõna, substantiiv]
mingist valgusallikast, helendavast kehast lähtuv sirge kitsas valgusjoon

valguskiirgus
[nimisõna, substantiiv]
hrl nähtava valgusena vaadeldava elektromagnetlaine mittesoojuslik kiirgus (nt luminestsents)

valguskindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. valguse toimele vastupidav

2. valgust mitte läbilaskev

valguskiri
[nimisõna, substantiiv]
valgusega tekitatav kiri, hrl neoonkiri

valguskoopia
[nimisõna, substantiiv]
valguskopeerimisel saadav koopia

valguskoopiapaber
[nimisõna, substantiiv]
valgustundliku kihiga paber valguskoopiate tegemiseks

valguskopeerimine
[nimisõna, substantiiv]
teatud keemiliste ühendite (diasoühendite) valgustundlikkusel põhinev kopeerimismenetlus jooniste vm paljundamiseks

valguskuma
[nimisõna, substantiiv]
kumana paistev, nõrk valgus

valguskunst
[nimisõna, substantiiv]
1. valgustamise ala kui kunst nt linnakujunduses või lavastuse valguskujunduse loomisel

2. valgusinstallatsioonide loomine

valguskunstnik
[nimisõna, substantiiv]
valguskunstiga tegeleja, nt lavastuse valguskujunduse looja või valgusinstallatsioonide tegija

valguskvant
[nimisõna, substantiiv]
1. elektromagnetkiirguse väikseim osake, mis tekib (energia)süsteemi üleminekul ühest olekust teise

2. elementaarosake

valguskõvastuv
[omadussõna, adjektiiv]
(hambatäidise kohta:) selline, mis tahkestub ultraviolettlambi valguse käes

valgusküllane
[omadussõna, adjektiiv]
rohke valgusega, hästi valgustatud, hele ja valge

valguslaine
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetlaine, mis silma langedes kutsub esile valgusaistingu

valguslaud
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille läbipaistev plaat on alt valgustatud

valguslembene
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) arenguks rohket valgust vajav

valguslööve
[nimisõna, substantiiv]
sügelevad sõlmekesed, mis ilmuvad katmata kehaosadele ultraviolettkiirguse toimel (päikesevalguse suhtes ülitundlikel inimestel)

valgusmikroskoop
[nimisõna, substantiiv]
nähtavat valgust ja läätsede süsteemi kasutav optiline mikroskoop, mida kasutatakse nt rakutuumade ja bakterite uurimiseks

valgusmuusika
[nimisõna, substantiiv]
muusika, mida saadavad helide laadist olenevad valgusefektid

valgusmõõdik
[nimisõna, substantiiv]
1. riist või seade fotomeetriliste suuruste, nt valgustugevuse, valgustatuse, valgusvoo heleduse mõõtmiseks

2. valgusmõõtur

valgusmõõtmine
[nimisõna, substantiiv]
valgusenergia mõõtmisega tegelev optika haru

valgusnõudlik
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) arenguks rohket valgust vajav

valgusnähtus
[nimisõna, substantiiv]
valguse tekkimise, levimise, peegeldumise, murdumise või neeldumisega seotud nähtus, optiline nähtus

valgusolud
[nimisõna, substantiiv]
valgusega, selle piisavusega seotud asjaolud (nt silmas pidades pildistamist või taimede kasvutingimusi)

valgusosake
[nimisõna, substantiiv]
1. elektromagnetkiirguse väikseim osake, mis tekib (energia)süsteemi üleminekul ühest olekust teise

2. elementaarosake

valguspannoo
[nimisõna, substantiiv]
hrl millegi reklaamimiseks mõeldud suur valgustatud dekoratiivne tahvel, plakat vms

valguspilt
[nimisõna, substantiiv]
valgustuse abil nt hoone seinale moodustatud kujutis

valguspliiats
[nimisõna, substantiiv]
helendava toimega kosmeetikavahend näo meikimiseks

valguspomm
[nimisõna, substantiiv]
lennukilt alla heidetav pomm maastiku valgustamiseks

valguspulk
[nimisõna, substantiiv]
ilma elektrienergiata toimiv pulgakujuline valgusallikas (nt matkal kasutamiseks)

valguspüük
[nimisõna, substantiiv]
öine putukate püük valguse abil kohalemeelitamisega

valguspüünis
[nimisõna, substantiiv]
valgusel põhinev püünis nt putukate püüdmiseks

valgusrakett
[nimisõna, substantiiv]
väljatulistatud rakett maastiku valgustamiseks

valgusravi
[nimisõna, substantiiv]
valguskiirguse või sellega kaasneva infrapuna- ja ultraviolettkiirguse kasutamine raviks (nt nahaprobleemide, depressiooni korral)

valgusregulaator
[nimisõna, substantiiv]
regulaator, mille abil saab valgust hämardada vastavalt soovile

valgusreklaam
[nimisõna, substantiiv]
neoon- vm valguskirjas (väli)reklaam

valgusreostus
[nimisõna, substantiiv]
soovimatu, üleliigne või tarbetu tehisvalgus hrl linnas, mida põhjustavad nt halvasti paigutatud tänavavalgustid või valgusreklaam

valgusrežii
[nimisõna, substantiiv]
lavateose, filmi või telesaate valguslahendus lava- või stuudiokujunduse osana

valgusriba
[nimisõna, substantiiv]
kitsa ribana paistev valgus

valgusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
rohke valgusega, hästi valgustatud, hele ja valge

valgusrohke
[omadussõna, adjektiiv]
rohke valgusega, hästi valgustatud, hele ja valge

valgussaaste
[nimisõna, substantiiv]
soovimatu, üleliigne või tarbetu tehisvalgus hrl linnas, mida põhjustavad nt halvasti paigutatud tänavavalgustid või valgusreklaam

valgussammas
[nimisõna, substantiiv]
hrl karge ja selge ilmaga jääkristallide ja valguse mõjul tekkiv valgusvihk päikese, kuu või muu valgusallika kohal või all, üks halonähtusi

valgussignaal
[nimisõna, substantiiv]
valgusega antav signaal

valgusspekter
[nimisõna, substantiiv]
valguse jaotumisel lainepikkuse järgi tekkiv mitmevärviline riba

valgusstaadium
[nimisõna, substantiiv]
taimede fotosünteesi esimene etapp, kus toimub valgusenergia neeldumine ja muutumine keemiliseks energiaks

valgussuundus
[nimisõna, substantiiv]
1. taimeosade pöördumine valguse poole või sellest eemale

2. taimeosade kooldumine valgusärrituse mõjul

valgussõu
[nimisõna, substantiiv]
valgusefektide abil loodud vaatemäng

valgussõõr
[nimisõna, substantiiv]
valgusallikast lähtuv rõngakujuline, ümmargune kujund

valgussähvatus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (ereda, helkleva) hetkeline nähtavale ilmumine (nt millegi süttimisel, plahvatamisel)

2. välgatus

valgustahvel
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega näidatakse kilele kantud kujutist ekraanile või auditooriumi seinale

valgustaim
[nimisõna, substantiiv]
valguslembene taim

valgustaja
[nimisõna, substantiiv]
valgustuse ja valgustusefektide tegija (nt teatris, filmivõtetel)

valgustajalik
[omadussõna, adjektiiv]
valgustajale omane

valgustama
[tegusõna, verb]
1. valgust andma, valgust levitama

2. valgeks, nähtavaks tegema

3. valgust andma

Ühendtegusõnad: läbi valgustama, läbi valgustama, välja valgustamavälja valgustama

valgustatud
[omadussõna, adjektiiv]
haritud, avara silmaringiga

valgustatus
[nimisõna, substantiiv]
seesmiselt valgustatud olek

valgustehnika
[nimisõna, substantiiv]
seadmed ja muud tehnilised vahendid valguse, valgusefektide vms tekitamiseks

valgusti
[nimisõna, substantiiv]
1. valgust andev tarbeese, mis hrl koosneb ühest või mitmest valgusallikast ja kuplist vm kattest

2. seade, mis annab valgust (ja mille sees on pirn)

3. valgustusvahend

valgustkartev
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebaseaduslik, kahtlusi äratav

2. ebaseaduslik, kahtlane

valgustpidav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (materjalide kohta:) selline, mis valgust läbi ei lase

2. valgust mitteläbilaskev

valgustrükk
[nimisõna, substantiiv]
lametrükimenetlus, mille puhul trükivormiks kasutatakse fotoemulsiooniga kaetud klaasplaati

valgustugevus
[nimisõna, substantiiv]
punktikujulisest valgusallikast lähtuva valgusvoo suurus teatud ruuminurgas

valgustuma
[tegusõna, verb]
1. millestki (äkki) teadlikuks saama, midagi enda jaoks olulist ära tundma, hrl usulise ärkamise kohta

2. valgeks minema

valgustundlik
[omadussõna, adjektiiv]
valguse suhtes tundlik, valgusele reageeriv

valgustundlikkus
[nimisõna, substantiiv]
võime reageerida valgusele

valgustunud
[omadussõna, adjektiiv]
seesmiselt valgustatud olekus

valgustus
[nimisõna, substantiiv]
1. valgusega (ja valgustitega) varustatus

2. valgustamine, valguse rakendamine parema nähtavuse huvides

valgustusaeg
[nimisõna, substantiiv]
valgustusfilosoofiast mõjutatud ajajärk mõne Euroopa riigi ajaloos põhiliselt 17.–18. sajandil

valgustusajastu
[nimisõna, substantiiv]
valgustusfilosoofiast mõjutatud ajajärk mõne Euroopa riigi ajaloos põhiliselt 17.–18. sajandil

valgustusaparatuur
[nimisõna, substantiiv]
aparaatide süsteem valgustamiseks (nt teatris lavavalgustuseks)

valgustusfilosoof
[nimisõna, substantiiv]
valgustusajastu filosoof

valgustusfilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
inimmõistuse kõikvõimsuse ideest lähtuv filosoofia Euroopa ühiskondlik-poliitilises ja kultuurielus 17.–18. sajandil

valgustusidee
[nimisõna, substantiiv]
valgustusajastule omane juhtmõte

valgustuskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
valgustusajastule omane, valgustusideedest kantud kirjandus

valgustuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. õpetav, hariv, teadmisi levitav, valgustav

2. õpetav, hariv

valgustuspomm
[nimisõna, substantiiv]
lennukilt alla heidetav pomm maastiku valgustamiseks

valgustusraie
[nimisõna, substantiiv]
metsa hooldusraie, kus puistust eemaldatakse peapuuliiki varjavad puud ja põõsad

valgustusrakett
[nimisõna, substantiiv]
väljatulistatud rakett maastiku valgustamiseks

valgustussajand
[nimisõna, substantiiv]
18. sajand (sajandi tähtsaima vaimse liikumise valgustuse järgi)

valgustustehnika
[nimisõna, substantiiv]
millegi valgustamiseks mõeldud masinate, seadmete, mehhanismide ja muude vahendite kogum

valgustustihedus
[nimisõna, substantiiv]
valgusvoog valgustatava pinna pindalaühiku kohta

valgustustugevus
[nimisõna, substantiiv]
valgusvoog valgustatava pinna pindalaühiku kohta

valgustustöö
[nimisõna, substantiiv]
valgustuse rajamine

valgustusvool
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt valgustamiseks kasutatav madalapingeline elektrivool

valgusus
[nimisõna, substantiiv]
valgusisaldus

valgus-vari
[nimisõna, substantiiv]
valguse ja varju, heledate ja tumedate toonide vastandus (nt fotograafias, kunstis)

valgusvihk
[nimisõna, substantiiv]
1. ühest allikast lähtuvad valguskiired, valguskiirte kimp

2. valguskiirte kimp

valgusviljakus
valgusallika valgusvoo ja tarbitava võimsuse suhe

valgusvoog
[nimisõna, substantiiv]
mingist valgusallikast lähtuv valgus

valgusvoolik
[nimisõna, substantiiv]
vooliku kujuga valgustusseade

valgusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
füüsika haru, mis käsitleb valgust ning valguse ja aine vastastikust toimet

valgusärritus
[nimisõna, substantiiv]
valguse põhjustatud erutus närvirakkudes

valgusüntees
[nimisõna, substantiiv]
valkude moodustamise protsess rakkudes, milles osalevad RNA-d ja ribosoomid

valgutama
[tegusõna, verb]
valguma panema

valgutarve
[nimisõna, substantiiv]
vajadus valkude järele toidus või söödas

valguvaegus
[nimisõna, substantiiv]
puudujääk organismi valgutarbes

valguvaene
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl toidu ja toitumisega seoses:) vähese valgusisaldusega

vali
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hääle, heli kohta:) hästi, kaugele kostev, väga tugev (ja selge)

2. heli kohta: selline, mis kostab hästi või kaugele

validaator
[nimisõna, substantiiv]
ühissõidukis tasuta sõiduõigust või e-piletit registreeriv seade

validalt
[määrsõna, adverb]
1. valju häälega, nii, et on kuulda

2. kõvasti, valjult

valideerima
[tegusõna, verb]
1. ühissõidukis validaatori abil oma tasuta sõiduõigust või e-piletit registreerima

2. ühistranspordis spetsiaalse vahendiga oma sõidukaarti või sõidupiletit registreerima

validool
[nimisõna, substantiiv]
1. mentooli ja palderjani sisaldav rahustav ja veresooni laiendav ravim

2. rahustav ja veresooni laiendav ravim

valiidne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehtiv, õigus- või seadusjõuline

2. oma otstarvet täitev

3. mõjukas

valiidsus
[nimisõna, substantiiv]
1. kehtivus, õigus- või seadusjõulisus

2. oma otstarbele vastavus

3. (psühholoogias, sotsioloogias:) näitaja, mis osutab, kas test või muu uurimismeetod mõõdab nähtust, mida selle abil mõõta soovitakse

valiin
[nimisõna, substantiiv]
üks valkudes sisalduvaid asendamatuid neutraalseid aminohappeid

valija
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kellel on õigus valimistel hääletada

2. inimene, kellel on õigus valimistel hääletada

valijaketas
[nimisõna, substantiiv]
1. ketasjas osa telefoniaparaadil numbri valimiseks

2. telefoniaparaadil

valijamees
[nimisõna, substantiiv]
1. kaudsetel valimistel isikut või esindusorganit valiv, spetsiaalselt selleks valitud isik

2. valitava otsene valija kaudsetel valimistel

valijarakendus
[nimisõna, substantiiv]
e-hääletamist võimaldav tarkvaraprogramm

valijaskond
[nimisõna, substantiiv]
1. valijad, valijate kogum

2. valijad kogumina

valik
[nimisõna, substantiiv]
1. valimine teatud hulgast või mitme võimaluse seast

2. sel viisil valitud osa

3. valimine kahe või enama võimaluse seast

valikabort
[nimisõna, substantiiv]
naise enda soovil ilma meditsiinilise põhjuseta tehtav abort

valikaine
[nimisõna, substantiiv]
õppuri valitav õppeaine

valikaretus
[nimisõna, substantiiv]
1. koduloomade ja kultuurtaimede aretus kunstliku valiku teel

2. aretus, põimendus

valikharjutus
[nimisõna, substantiiv]
võimleja enese koostatud võistlusharjutus

valikkanal
[nimisõna, substantiiv]
teleprogrammide paketile omal valikul juurde tellitav teleprogramm

valikkava
[nimisõna, substantiiv]
kava, mis on koostatud mingi valiku alusel

valikkogu
[nimisõna, substantiiv]
mingi valiku alusel koostatud kogu hrl kellegi loomingust

valikkursus
[nimisõna, substantiiv]
õppuri valitav (eri)kursus mingist õppeainest

valikküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
mingi valiku alusel läbiviidav küsitlus

valikmäng
[nimisõna, substantiiv]
võistlusmäng järgnevatele võistlustele edasipääseja(te) väljaselgitamiseks

valikorienteerumine
[nimisõna, substantiiv]
orienteerumine, kus kontrollaja jooksul tuleb läbida valikulises järjestuses võimalikult palju kontrollpunkte

valikraie
[nimisõna, substantiiv]
metsa uuendusraie, kus valikuliselt võetakse maha ainult üksikud puud, nii et puistu säilib

valiksari
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) võistkondade tugevuse järgi alagruppides toimuvad võistlused, kus selguvad lõppvõistlusele pääsejad

valikseeme
[nimisõna, substantiiv]
kõige sordipuhtam, kõige kvaliteetsem seeme (kogumina)

valiktakistussõit
[nimisõna, substantiiv]
takistussõit ratsutamises võistleja enda koostatud võistlusrajal

valikturniir
[nimisõna, substantiiv]
turniir, kus selgitatakse välja järgmistele võistlustele edasipääsejad

valikukriteerium
[nimisõna, substantiiv]
alus, kriteerium valiku tegemisel

valikuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatava valiku alusel toimuv või toimiv, mitte kõiki või kõike hõlmav

2. väljavaliv

3. hästi eraldav

4. [välja]valitud

5. väljavõtteline

valikuliselt
[määrsõna, adverb]
teatava valiku alusel toimudes, kõike mittehõlmavalt

valikuprintsiip
[nimisõna, substantiiv]
valiku aluseks olev põhimõte

valikusõel
[nimisõna, substantiiv]
valik, väljavalimine

valikuuring
[nimisõna, substantiiv]
mingi valiku alusel tehtud uuring

valikuvabadus
[nimisõna, substantiiv]
vabadus millegi suhtes valikut teha

valikuvõimalus
[nimisõna, substantiiv]
1. võimalus valida, millegi suhtes valikut teha

2. üks võimalikest valikutest

valikuõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus mingit valikut teha

valikvastus
[nimisõna, substantiiv]
mitme antud vastuse seast leitav õige vastus

valikvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, mis selgitab mingile järgnevale võistlusele edasipääseja(d)

valikväeosa
[nimisõna, substantiiv]
paremikku kuuluv sõjaväeosa

valikvägi
[nimisõna, substantiiv]
paremikku kuuluvad väeosad

valim
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) üldkogumist juhuslikult valitud osa

valima
[tegusõna, verb]
1. mitme võimaluse puhul ühe kasuks otsustama (nt sobivuse, otstarbe vm järgi)

2. kellegi või millegi hulgast ühe kasuks otsustama

Ühendtegusõnad: ette valima, ette valima, juurde valima, juurde valima, maha valima, maha valima, tagasi valima, tagasi valima, välja valima, välja valima, ära valima, ära valima, ümber valimaümber valima

valimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma valikuta tehtud, läbiviidud vms

2. järelemõtlematu, sageli ka sündsusetu või häbematu

valimatult
[määrsõna, adverb]
järele mõtlemata, ilma selge plaanita, vahendeid valimata

valimik
[nimisõna, substantiiv]
(omaette teosena ilmunud) väljavalitud hulk millestki

vali-mind-mees
[nimisõna, substantiiv]
valimiskampaaniat tegev poliitik

valimine
[nimisõna, substantiiv]
mitmest võimalusest ühe kasuks otsustamine

valimisaktiivsus
[nimisõna, substantiiv]
valimistest osavõtt

valimisblokk
[nimisõna, substantiiv]
parteide liit valimistel

valimisealine
[omadussõna, adjektiiv]
1. valimisõigusega inimese eas olev, hrl 18-aastane ja vanem

2. valimisõigusega inimese eas olev, hrl 18-aastane ja vanem

valimised
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi, organisatsiooni vms juhi või esindusorgani liikmete ametisse nimetamine hääletamise teel

2. sündmus, kus inimesed hääletavad kedagi ennast esindama (näiteks parlamenti)

valimiseelne
[omadussõna, adjektiiv]
valimistele eelnev

valimisjaoskond
[nimisõna, substantiiv]
1. valimisringkonna osa

2. koht, kus saab valimistel oma hääle anda

valimiskabiin
[nimisõna, substantiiv]
kabiin, kus valimiste ajal hääletussedelit täidetakse

valimiskampaania
[nimisõna, substantiiv]
1. valimiseelne sihipärane tegevus kandidaadi või partei tutvustamiseks ning valijate ligimeelitamiseks

2. enne valimisi tehtav reklaam ja muu tegevus, mille eesmärk on see, et teatud erakond või isik valimistel edu saavutaks

valimiskaotus
[nimisõna, substantiiv]
kaotus valimistel

valimiskast
[nimisõna, substantiiv]
piluga kast, kuhu lastakse hääletussedelid

valimiskogu
[nimisõna, substantiiv]
riigikogu liikmetest ja kohalike omavalitsuste volikogude esindajatest koosnev isikute kogu presidendi valimiseks, kui teda otse riigikogus ei õnnestunud valida

valimiskomisjon
[nimisõna, substantiiv]
komisjon, kes organiseerib valimiste korraldust ja hääletamist

valimiskoosolek
[nimisõna, substantiiv]
koosolek teatud juht- või esindusisiku(te) valimiseks

valimiskünnis
[nimisõna, substantiiv]
eelnevalt kehtestatud alammäär valimistulemustes, mille ületamisel valimisnimekirjade kandidaadid pääsevad valitavasse kogusse (nt parlamenti)

valimisliit
[nimisõna, substantiiv]
üksikisikuliit valimistel

valimisloosung
[nimisõna, substantiiv]
erakonna, isiku valimispropagandas kasutatav tunnuslause

valimislubadus
[nimisõna, substantiiv]
poliitikute lubadus võimule saades midagi konkreetset ära teha

valimisnimekiri
[nimisõna, substantiiv]
valimistel kandideerijate nimekiri

valimisosalus
[nimisõna, substantiiv]
osavõtt valimistest

valimispettus
[nimisõna, substantiiv]
valimiste tulemust mõjutav manipulatsioon (nt hääletustulemuste võltsimine)

valimisplakat
[nimisõna, substantiiv]
valimispropagandat vahendav plakat

valimisplatvorm
[nimisõna, substantiiv]
valimiste eel avaldatav partei või valitava isiku tulevane tegevuskava

valimisprogramm
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tegevuse põhimõtete ja eesmärkide kokkuvõttev esitus teatavale ametikohale kandideerimisel

valimispropaganda
[nimisõna, substantiiv]
valimiseelne, valimisvõidu saavutamisele suunatud propaganda

valimispunkt
[nimisõna, substantiiv]
(valimisjaoskonna kohta)

valimispäev
[nimisõna, substantiiv]
valimiste toimumise päev

valimisreklaam
[nimisõna, substantiiv]
valimistel kandideeriva erakonna, isiku vm poolt häält andma kehutav reklaam

valimisringkond
[nimisõna, substantiiv]
rahvastikuregistri alusel moodustatud piirkond, mille piires tehakse kindlaks valimistulemus

valimisseadus
[nimisõna, substantiiv]
rahvahääletuse korda riigis reguleeriv seadus

valimissedel
[nimisõna, substantiiv]
kirjaliku hääletuse puhul kasutatav leheke, kus valija märgib ära oma eelistuse (hrl sobiva kandidaadi nime või numbri)

valimissüsteem
[nimisõna, substantiiv]
riigi ja kohalike omavalitsuste esindusorganite valimise õigusnormidega kehtestatud kord

valimistsensus
[nimisõna, substantiiv]
eeltingimus valimisõiguse saamiseks, nt paiksus-, vanusetsensus

valimistsükkel
[nimisõna, substantiiv]
periood valimistest valimisteni

valimistulemus
[nimisõna, substantiiv]
valimistel saavutatud tulemus

valimisurn
[nimisõna, substantiiv]
piluga kast, kuhu lastakse hääletussedelid

valimisvoor
[nimisõna, substantiiv]
valimiste üks hääletusvoor

valimisvõit
[nimisõna, substantiiv]
võit valimistel

valimisvõitlus
[nimisõna, substantiiv]
parteide või vastaskandidaatide valimiseelne poliitiline võistlus võimalikult suurema arvu valijate enda poole võitmiseks

valimisõigus
[nimisõna, substantiiv]
1. kodaniku (põhiseadusega tagatud) õigus valida riigivõimu esindusorganeid ja olla neisse valitav

2. kodaniku põhiseadusega tagatud õigus

valimisõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
valimisõigust omav, valimisõigusega

valing
[nimisõna, substantiiv]
tugev vihmahoog

valitav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida valitakse või selline, kuhu valitakse (mitte ei määrata vms)

valitavus
[nimisõna, substantiiv]
valitav-olek

valits
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil saab (nt sõidukil, kodumasinal) valida ja reguleerida soovitud toimingut

valitseja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes valitseb riiki

2. võimukandja, võimul olija

valitsejamaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus elas mõisavalitseja

valitsejanna
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost valitseja

2. naisvalitseja

valitsejapaar
[nimisõna, substantiiv]
valitseja ja tema abikaasa

valitsejasugu
[nimisõna, substantiiv]
dünastia

valitsema
[tegusõna, verb]
1. riigis vm piirkonnas võimul olema, võimu teostama

2. kedagi või midagi oma võimu all pidama, kontrolli all hoidma

3. riigis kõrgeimat võimu omama, valitsejana võimul olema

Ühendtegusõnad: edasi valitsemaedasi valitsema

valitsemisaeg
[nimisõna, substantiiv]
riigipea, kirikupea vm juhtiva isiku võimul olemise aeg

valitsemisala
[nimisõna, substantiiv]
ministeeriumi vm kõrgema riigiasutuse juhitav valdkond, teatav töölõik

valitsemisohjad
[nimisõna, substantiiv]
valitsejana, võimulolijana juhtimine, korraldamine

valitsemisstiil
[nimisõna, substantiiv]
riigivalitsemise viis

valitsemissüsteem
[nimisõna, substantiiv]
valitsemise üldine korraldus ja struktuur riigis

valitsemisvorm
[nimisõna, substantiiv]
riigivõimu seesmine, kõrgemate võimuorganite ülesehituse ja omavahelisete suhete süsteem

valitsemisõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis võimaldavad valitseda mingit asja või mittemateriaalset hüve

valitsetus
[nimisõna, substantiiv]
talitsetus, vaoshoitus

valitsus
[nimisõna, substantiiv]
1. täidesaatva riigivõimu kõrgeim organ

2. rühm inimesi, kes juhivad riiki. Eestis on valitsuse juht peaminister

valitsusaeg
[nimisõna, substantiiv]
riigipea, kirikupea vm juhtiva isiku võimul olemise aeg

valitsusallikas
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse pressiesindaja vm valitsusega seotud inimene, kellelt pärineb mingi info

valitsusametnik
[nimisõna, substantiiv]
valitsusasutuses töötav kõrgem ametnik

valitsusaparaat
[nimisõna, substantiiv]
riigivalitsemisega, täidesaatva võimu teostamisega tegelevad asutused ja isikud

valitsusarmee
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse poolel seisvad relvajõud (vastandatuna mässulistele)

valitsusasutus
[nimisõna, substantiiv]
täidesaatvat riigivõimu teostav asutus (nt Riigikantselei, ministeerium, maavalitsus)

valitsusdelegatsioon
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse moodustatud delegatsioon, kes kohtumisel valitsust esindab

valitsusepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
(riigi)valitsuselt lähtuv

valitsuserakond
[nimisõna, substantiiv]
erakond, kes moodustab valitsuse või valitsusliidu

valitsushoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles töötavad valitsusliikmed või kus asub mingi valitsusasutus

valitsusjuht
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse eesotsas seisev isik, Eestis peaminister

valitsuskabinet
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse liikmed, ministrite kogu

valitsuskepp
[nimisõna, substantiiv]
väärispuust või -metallist kaunistustega kepp valitsejal võimu sümbolina või kõrgema vaimuliku ametitunnusena

valitsuskoalitsioon
[nimisõna, substantiiv]
erakonnad, kes moodustavad valitsuse ja toetavad seda

valitsuskomisjon
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse korraldusega moodustatud komisjon

valitsuskriis
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus valitsus peab parlamendi umbusaldusavalduse tõttu ametist tagasi astuma

2. (laiemalt:) tüli, tõsised lahkhelid valitsuses

valitsusliige
[nimisõna, substantiiv]
minister, valitsuskabineti liige

valitsusliit
[nimisõna, substantiiv]
erakonnad, kes moodustavad valitsuse ja toetavad seda

valitsuslik
[omadussõna, adjektiiv]
teatud laadi valitsemise või võimuga seotud

valitsusmeelne
[omadussõna, adjektiiv]
riigi valitsust toetav

valitsusohjad
[nimisõna, substantiiv]
valitsejana, võimulolijana juhtimine, korraldamine

valitsuspartei
[nimisõna, substantiiv]
erakond, kes moodustab valitsuse või valitsusliidu

valitsusprogramm
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse tegevuskava

valitsusremont
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse liikmete väljavahetamine ja täiendamine uute liikmetega, valitsuse uuendamine

valitsusringkond
[nimisõna, substantiiv]
valitsuses või valitsusasutustes olevad isikud

valitsussektor
[nimisõna, substantiiv]
avaliku sektori asutused, keda finantseeritakse peamiselt kohustuslike maksete abil, mida teevad teistesse sektoritesse kuuluvad üksused

valitsusside
[nimisõna, substantiiv]
sidesüsteem, mille ülesanne on tagada riigiasutustele eriside ning tagada teatavatele tarbijatele edastatava informatsiooni konfidentsiaalsus

valitsustevaheline
[omadussõna, adjektiiv]
eri riikide valitsuste vahel toimuv

valitsusvastane
[omadussõna, adjektiiv]
mingi riigi valitsuse vastu meelestatud või suunatud

valitsusvastutus
[nimisõna, substantiiv]
valitsemisega, eriti riigi- või omavalitsuses olemisega kaasnev vastutus

valitsusvõim
[nimisõna, substantiiv]
valitseva võimuorgani võim

valitsusväed
[nimisõna, substantiiv]
valitsuse poolel seisvad relvajõud (vastandatuna mässulistele)

valitsusväelane
[nimisõna, substantiiv]
valitsusarmeesse kuuluv sõjaväelane

valitsusväline
[omadussõna, adjektiiv]
valitsus(t)ega mitteseotud, valitsus(t)est sõltumatu

valitsusõun
[nimisõna, substantiiv]
valitseja (monarhi) võimu tähistav väärismetallist kera selle külge kinnitatud ristiga

valitu
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes teiste hulgast on kellegi otsusel kuhugi, kellekski või millekski sobiv

valitud
[omadussõna, adjektiiv]
1. omadustelt, väärtuselt kõige paremate või tähtsamate hulka kuuluv

2. sellisena kellegi poolt välja eraldatud

valitult
[määrsõna, adverb]
valides, valikut tehes

valiv
[omadussõna, adjektiiv]
(ülearu) nõudlik, mitte kõigega või igasugusega leppiv

valjad
[nimisõna, substantiiv]
suuraudadega päitsed

valjaidpidi
[määrsõna, adverb]
valjaste otsas, valjaist kinni hoides või võttes

valjaspingviin
[nimisõna, substantiiv]
Antarktikas elutsev musta selja ja valge kõhualusega pingviin

valjasriba
[nimisõna, substantiiv]
1. linnu ülanoka ja silma vaheline kitsas ala

2. linnul noka ja silma vahel

valjastama
[tegusõna, verb]
1. hobusele vm loomale suuraudadega päitseid (ehk valjaid) pähe panema

2. valjaid pähe panema

valjemalt
[määrsõna, adverb]
enamal määral valjult, kõvema häälega, häälekamalt

valjemini
[määrsõna, adverb]
enamal määral valjult, kõvema häälega, häälekamalt

valjendama
[tegusõna, verb]
1. valjemaks, kuuldavamaks tegema

2. valjemaks tegema

valjenema
[tegusõna, verb]
häälte, helide poolest valjemaks minema

valju
[määrsõna, adverb]
valjusti

valjuhääldaja
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis teeb hääle eemalt kuuldavaks

valjuhääldi
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis teeb hääle eemalt kuuldavaks

valjuhääleline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugeva, kaugele kostva häälega

2. sellise häälega toimuv, kära tekitav

3. valju häälega

4. valju häälega toimuv

valjuhäälne
[omadussõna, adjektiiv]
1. tugeva, kaugele kostva häälega

2. sellise häälega toimuv, kära tekitav

3. valju häälega

4. valju häälega toimuv

valjuhäälselt
[määrsõna, adverb]
valju häälega

valjult
[määrsõna, adverb]
1. valju häälega, nii, et on kuulda

2. kõvasti, valjult

valjus
[nimisõna, substantiiv]
1. hääle, helide tugevuse aste

2. hääle kõva-olek, kaugele kostmine

valjusti
[määrsõna, adverb]
1. valju häälega, nii, et on kuulda

2. kõvasti, valjult

valk
[nimisõna, substantiiv]
kõikides organismides ja viirustes esinev orgaaniline ühend, mille molekulid koosnevad pikkadeks ahelateks liitunud aminohapetest

valkaine
[nimisõna, substantiiv]
kõikides organismides ja viirustes esinev orgaaniline ühend, mille molekulid koosnevad pikkadeks ahelateks liitunud aminohapetest

valkama
[tegusõna, verb]
(kauguses) helendavana, heledana või valgena paistma

valkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. hele ja kahvatu, veidi valge, valge poole kalduv

2. peaaegu valge

valkjashall
[omadussõna, adjektiiv]
valkja varjundiga hall

valkjaskollane
[omadussõna, adjektiiv]
valkja varjundiga kollane

valkjasroosa
[nimisõna, substantiiv]
valkja varjundiga roosa

valkjassinine
[omadussõna, adjektiiv]
valkja varjundiga sinine

valkkusesus
[nimisõna, substantiiv]
valgu esinemine uriinis

valküür
[nimisõna, substantiiv]
1. (germaani mütoloogias:) jumal Odini kaaskonda kuuluv sõjakas neitsi, kes abistas sõjasangareid ja viis langenud Valhallasse

2. Skandinaavia usundis jumaliku päritoluga neitsi, kes suunas lahingu kulgu ja viis langenud Valhallasse

vall
[nimisõna, substantiiv]
1. kitsas ja piklik mullast, kividest vm materjalist kaitserajatis endisaegse kindlustatud asula ümber

2. seljakutaoline kaitserajatis

vall
[nimisõna, substantiiv]
nöör või tross purje ülestõmbamiseks

valla
[määrsõna, adverb]
1. avatud, lahti

2. sellisesse seisundisse

vallaamet
[nimisõna, substantiiv]
ametikoht vallavalitsuses

vallaametnik
[nimisõna, substantiiv]
vallavalitsuse ametiisik

vallabi
[nimisõna, substantiiv]
Austraalias ja Uus-Meremaal elutsev kängurusarnane, kuid temast väiksem kukkurloom

vallaisa
[nimisõna, substantiiv]
vallavalitsuse juht

vallajuht
[nimisõna, substantiiv]
(hrl vallavanema kohta)

vallakasakas
[nimisõna, substantiiv]
valla käskjalg Tsaari-Venemaal

vallakeskus
[nimisõna, substantiiv]
valla halduskeskus

vallakirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
vana aja vallasekretär, vallavalitsuse palgaline asjaajaja ja raamatupidaja

vallakogukond
[nimisõna, substantiiv]
Tsaari-Venemaal talurahva seisuslik omavalitsus, millest hiljem võrsus vallaomavalitsus

vallakohus
[nimisõna, substantiiv]
alama astme talurahvakohus Balti kubermangudes alates a-st 1889

vallakool
[nimisõna, substantiiv]
Eestis 19. sajandil küla- ja mõisakoolide asemele loodud esimese astme talurahvakool, mida pidas ülal vald

vallaleht
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kohaliku elu sündmusi kajastav valla ajaleht

vallali
[määrsõna, adverb]
1. avatud, lahti

2. sellisesse seisundisse

vallaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. abielus mitte olev

2. (laiemalt ka:) paarisuhtes mitte olev

3. selline, kes pole abiellunud

vallalisus
[nimisõna, substantiiv]
vallaline olek

vallama
[tegusõna, verb]
1. purjepaadi kurssi pöörama allatuult (ehk paadi nina purje poole keerama)

2. kurssi muutma rohkem pärituult pöörates

vallamaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, kus asub vallavalitsus

vallandama
[tegusõna, verb]
1. töötajaga töösuhet lõpetama

2. sundima kedagi töölt lahkuma

3. lõpparvet andma

vallandamine
[nimisõna, substantiiv]
töötajaga töösuhte lõpetamine

vallandamiskäskkiri
[nimisõna, substantiiv]
käskkiri ametist, töökohalt vallandamise kohta

vallandamisõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus töötajaga töösuhet lõpetada

vallandatav
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kellega töösuhe (sunnitult) lõpetatakse, kes vallandatakse

2. isik, kes vallandatakse

vallandatud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kellega on töösuhe lõpetatud

vallanduma
[tegusõna, verb]
(nähtuse, ilmingu kohta:) mingist põhjusest, ajendist, seisundist lähtudes tekkima või avalduma (ning kiirelt, ulatuslikult levima)

vallandustasu
[nimisõna, substantiiv]
(varemalt:) hüvitis, mida maksti töötajale, kes vallandati mitte oma süü tõttu, vaid nt seetõttu, et tööandja kaotas tellimused

vallandustoetus
[nimisõna, substantiiv]
vallandamisel makstav abiraha

vallaomavalitsus
[nimisõna, substantiiv]
valla kohalik kogukondlik valitsemine

vallarahvas
[nimisõna, substantiiv]
vallas elavad inimesed

vallas
lahtine, kinnitamata, sidumata

vallasaks
[nimisõna, substantiiv]
vallavanem vm tähtis vallaametnik

vallasant
[nimisõna, substantiiv]
endisajal valla ülal pidada olnud varatu ja töövõimetu inimene

vallasasi
[nimisõna, substantiiv]
asi, mis õiguslikult pole maatükiga seotud (nt auto, aktsiad)

vallaseadus
[nimisõna, substantiiv]
Balti kubermangudes 1866. aastal kehtestatud seadus, mis eraldas valla ja mõisa maa-ala ja vabastas vallakogukonna mõisa järelevalve alt

vallasekretär
[nimisõna, substantiiv]
vallavalitsuse töötaja, kes juhib vallakantselei tööd

vallasema
[nimisõna, substantiiv]
ema, kes ei ole lapse isaga abielus

vallasisa
[nimisõna, substantiiv]
isa, kes ei ole lapse emaga abielus

vallaslaps
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool abielu sündinud laps, vallalisele (mitte lapse isaga abielus olevale) emale sündinud laps (vastandatult abielulapsele)

vallasmälestis
[nimisõna, substantiiv]
minevikust pärinev kujutava või tarbekunsti teos, masin või seade

vallasomand
[nimisõna, substantiiv]
1. omand, mis tekib vallasasja õigusliku üleandmisega ühelt isikult teisele

2. vallasasja õigusliku üleandmisega ühelt isikult teisele tekkiv omand

vallaspant
[nimisõna, substantiiv]
vallasasjale (nt aktsiatele) seatud pant laenu tagatisena

vallaspoeg
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool abielu, vallaslapsena sündinud poeg

vallaspõli
[nimisõna, substantiiv]
elu vallalisena

vallaspõlv
[nimisõna, substantiiv]
elu vallalisena

vallasroie
[nimisõna, substantiiv]
inimesel roie, mis lõpeb vabalt kõhuseinas, 11. ja 12. roie

vallastütar
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool abielu, vallaslapsena sündinud tütar

vallasvara
[nimisõna, substantiiv]
vallasasjadest koosnev vara ning õigused

vallatalitaja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne valla- või külakogukonna juhtiv ametiisik 19. sajandi Eestimaal, hiljem ka vallavanem

vallatama
[tegusõna, verb]
1. rõõmsalt ja ülemeelikult tembutama, mänglevalt tegutsema

2. vallatust tegema, vallatu olema

vallatee
[nimisõna, substantiiv]
kohaliku omavalitsuse järelevalve all olev väiksem ja vähemtähtis tee

vallatelema
[tegusõna, verb]
1. rõõmsalt ja ülemeelikult tembutama, mänglevalt tegutsema

2. vallatust tegema, vallatu olema

vallatlema
[tegusõna, verb]
1. rõõmsalt ja ülemeelikult tembutama, mänglevalt tegutsema

2. vallatust tegema, vallatu olema

vallatlus
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi seksuaalvahekorras olemine

vallatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. lapselikult tembutav, rõõmus ja ülemeelik

2. lõbus, ülemeelik ning elav

vallatus
[nimisõna, substantiiv]
1. vallatlemine, mänglev tegutsemine

2. vallatu tegu

vallavaene
[nimisõna, substantiiv]
endisajal valla ülal pidada olnud varatu ja töövõimetu inimene

vallavalitsus
[nimisõna, substantiiv]
vallavolikogu poolt moodustatav täidesaatev organ, mille ülesandeks on korraldada ja lahendada kohaliku elu küsimusi

vallavanem
[nimisõna, substantiiv]
vallavalitsuse juht

vallavolikogu
[nimisõna, substantiiv]
valla omavalitsuse korraldav organ, vallas valitud volinike kogu

vallavolinik
[nimisõna, substantiiv]
vallavolikogu liige

vallikraav
[nimisõna, substantiiv]
linnuse, kindluse, lossi või linna ümber kaevatud sügav kaitseotstarbeline kraav, mis võib olla veega täidetud

vallikujuline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult valli meenutav, kitsas ja piklik

vallinurk
[nimisõna, substantiiv]
purje ülemine nurk, kuhu kinnitub purje ülestõmbamise nöör või tross

vallisneeria
[nimisõna, substantiiv]
1. lintjate lehtedega veetaim, tuntud akvaariumitaim

2. akvaariumitaim

vallitama
[tegusõna, verb]
vaaludesse kokku koguma, valliks kuhjama

vallitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
kujult valli meenutav, kitsas ja piklik

vallivärav
[nimisõna, substantiiv]
kindlustuse vallis olev värav

vallkindlustus
[nimisõna, substantiiv]
vall omaaegse kaitserajatisena

vall-luide
[nimisõna, substantiiv]
üks luitetüüpe, vallikujuline luide

vallnäsa
[nimisõna, substantiiv]
keele tagumisel osal asetsev näsajas moodustis, millel asuvad tunderakkudest koosnevad mikroskoopilised maitsmispungad

valloon
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Belgias Valloonias elava romaani rahva liige

2. Belgias elava romaani rahva liige

vallrahu
[nimisõna, substantiiv]
pikk vallitaoline rannalähedane korallrahu

vallseljak
[nimisõna, substantiiv]
1. vallikujuline mandrijää sulamisvee setteist pinnavorm

2. pinnavorm

vallutama
[tegusõna, verb]
1. mingit ala või objekti relva jõul oma valdusse võtma

2. mingit ala või ehitist relvade abil oma valdusse võtma

Ühendtegusõnad: tagasi vallutamatagasi vallutama

vallutamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole võimalik vallutada

vallutus
[nimisõna, substantiiv]
vallutamine, relva jõul hõivamine

vallutuskatse
[nimisõna, substantiiv]
katse mingit ala või objekti relvajõul oma valdusse võtta

vallutuspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
agressiivne, vallutustele suunatud välispoliitika

vallutusretk
[nimisõna, substantiiv]
hrl keskaegne sõjaretk, mille eesmärk oli vallutada, hõivata vastase asuala

vallutussõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, mida peetakse eesmärgiga hõivata rünnatava riigi territoorium

valm
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetliku või pilkava sisuga lühiteos värssides või proosas, mille tegelasteks on hrl loomad, kes kujutavad inimesi

2. hrl loomtegelastega allegooriline õpetuslugu

valmendama
[tegusõna, verb]
1. valmis seadma, ette valmistama, töökorda panema

2. treenima, välja õpetama

valmendi
[nimisõna, substantiiv]
seade või aparaat, mille abil harjutatakse ja täiustatakse töövõtteid (nt lenduritel, autojuhtidel)

valmendus
[nimisõna, substantiiv]
valmendamine

valmidus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus ollakse ettevalmistunud, valmis mingiks tegevuseks või (häda)olukorraks

valmik
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjaliku arengu ehk moonde läbi teinud täiskasvanud putukas või ämblikulaadne

2. moonde läbi teinud täiskasvanud putukas

valmilt
[määrsõna, adverb]
valmis saanuna, valmis tehtuna

valmima
[tegusõna, verb]
1. tehtuks, lõpetatuks saama

2. valmis, lõpetatuks saama

Ühendtegusõnad: üle valmimaüle valmima

valmimisaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. aeg, mille vältel miski valmib

2. kuupäev vm tähtpäev, mis ajaks miski valmib

valmimistähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. määratud aeg (hrl kuupäev), milleks miski peab valmima

2. ajavahemik, mille jooksul miski peab valmima

valmis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. seisus, kus miski on lõpetatud, tehtud, täielikult soovitud olukorras

2. lõpetatud, tehtud, selline, et saab kasutada

valmisdetail
[nimisõna, substantiiv]
hrl tehases toodetud detail, mida kasutatakse mingi terviku kokkupanekul nt ehituses

valmisfirma
[nimisõna, substantiiv]
1. registreeritud, ent mitte tegutsev firma, mis on loodud eesmärgiga see peale asutamist edasi müüa

2. registreeritud firma, mille majandustegevus ei ole alanud v piirdub paari tehinguga

valmiskaup
[nimisõna, substantiiv]
tootmisahela tulemusena valmiv, täielikult töödeldud, lõpetatud toode

valmisolek
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus ollakse ettevalmistunud, valmis mingiks tegevuseks või (häda)olukorraks

valmisprodukt
[nimisõna, substantiiv]
lõpptoode, valmiskaup

valmisreis
[nimisõna, substantiiv]
turismibüroo korraldatav turismireis, mille hind sisaldab mitmeid teenuseid (nt sõitu, majutust, õhtusööki)

valmisretsept
[nimisõna, substantiiv]
etteantud, koostatud toiduretsept

valmisriided
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslikult valmistatud, poes müüdavad riietusesemed

valmisroog
[nimisõna, substantiiv]
valmis tehtuna müüdav toit

valmisrõivad
[nimisõna, substantiiv]
tööstuslikult valmistatud, poes müüdavad riietusesemed

valmistajatehas
[nimisõna, substantiiv]
masinat, seadet valmistav, tootev ettevõte

valmistama
[tegusõna, verb]
1. (peamiselt esemete, toodete, toidu kohta:) (valmis) tegema

2. (valmis) tegema, eriti toote või söögi kohta

Ühendtegusõnad: ette valmistamaette valmistama

valmistamisaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi valmistamiseks kuluv aeg

2. aeg (nt aasta, kuupäev), mil miski on valmistatud

valmistamisõpetus
[nimisõna, substantiiv]
juhtnöörid millegi valmistamiseks

valmistatud
[omadussõna, adjektiiv]
(peamiselt esemete, toodete, toidu kohta:) (valmis) tehtud

valmistet
[omadussõna, adjektiiv]
(peamiselt esemete, toodete, toidu kohta:) (valmis) tehtud

valmistoit
[nimisõna, substantiiv]
valmis tehtuna müüdav toit

valmistoodang
[nimisõna, substantiiv]
valmis tooted tootmisettevõttes, mis on antud lattu

valmistoode
[nimisõna, substantiiv]
tootmisahela tulemusena valmiv, täielikult töödeldud, lõpetatud toode

valmistuma
[tegusõna, verb]
1. ettevalmistusi tegema, end ette valmistama

2. ettevalmistusi tegema

Ühendtegusõnad: ette valmistumaette valmistuma

valmistus
[nimisõna, substantiiv]
1. valmistamine

2. valmistumine, ettevalmistus

valmistusaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi valmistamiseks kuluv aeg

2. aeg (nt aasta, kuupäev), mil miski on valmistatud

valmistusviis
[nimisõna, substantiiv]
võtted ja meetodid, kuidas midagi valmistatakse

valmistusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
juhtnöörid millegi valmistamiseks

valmitama
[tegusõna, verb]
valmida laskma

valmitus
[nimisõna, substantiiv]
valmitamine

valmivus
[nimisõna, substantiiv]
1. valmis-, küps-olek

2. valmimine

valokordiin
[nimisõna, substantiiv]
ravim, mida kasutatakse vereringesüsteemi ergutamiseks

valoriseerima
[tegusõna, verb]
1. kaupade hinda, väärtpaberi või raha kurssi kunstlikult tõstma

2. kaupade hinda kunstlikult tõstma

valsikuningas
[nimisõna, substantiiv]
(viljaka valsside looja, eriti Johann Strauss juuniori kohta)

valsirütm
[nimisõna, substantiiv]
valsile omane, 3/4 taktimõõduga rütm

valsisamm
[nimisõna, substantiiv]
valsi tantsimisel tehtav samm

valsitakt
[nimisõna, substantiiv]
valsile omane, kolme lööki sisaldav takt

valsk
[omadussõna, adjektiiv]
1. võlts

2. valelik, petlik

valskus
[nimisõna, substantiiv]
1. teesklus, võlts-olek

2. vale, pettus

3. võltsus

valss
[nimisõna, substantiiv]
1. sujuvate liigutustega 3/4-taktimõõdus seltskonna- ja võistlustants

2. selle taktimõõdus loodud muusikapala

valssima
[tegusõna, verb]
valssi tantsima

valtapuu
[nimisõna, substantiiv]
seadis, millega tõkestatakse liiklus raudtee ülesõidukohas enne rongi läbisõitu või reguleeritakse sõidukite pääsu mingile territooriumile ja sealt välja

valtrap
[nimisõna, substantiiv]
(ratsahobusel:) sadula alla paigutatav vaibalaadne pehmendus, mis kaitseb hobust hõõrdumise eest ning sadulat higi eest

valts
[nimisõna, substantiiv]
survetöötlusel kasutatav pöörlev rull, teatud töömasinate (nt valtspingi, kalandri, jahvatusseadme) põhiosa

valtser
[nimisõna, substantiiv]
1. sujuvate liigutustega 3/4-taktimõõdus seltskonna- ja võistlustants

2. selle taktimõõdus loodud muusikapala

valtsihöövel
[nimisõna, substantiiv]
höövel raiutud õnaruste, soonte töötlemiseks

valtsima
[tegusõna, verb]
metalli valtside vahel töötlema

valtsliide
[nimisõna, substantiiv]
õhukese pleki ühendamise liide, kus plekiservade ääred painutatakse koos rulli vm asendisse

valtsmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin, mis töötleb materjali valtside ehk pöörlevate rullide vahel

valtsmetall
[nimisõna, substantiiv]
plekk, traat, profiilmetall vms valtsitud materjal

valtspink
[nimisõna, substantiiv]
metalli valtsimise masin

valtspurusti
[nimisõna, substantiiv]
mäetöödel rakendatav seade, mis purustab materjali seda valtside vahelt läbi surudes

valtsveski
[nimisõna, substantiiv]
veski, milles jahvatatav materjal purustatakse pöörlevate valtside abil

valu
[nimisõna, substantiiv]
1. mingis kehaosas esinev ebameeldiv, vaeva valmistav tunne, mille on tekitanud närvilõpmete erutus

2. ebameeldiv tunne mingis kehaosas, kui oled haige või vigastatud

valu
[nimisõna, substantiiv]
1. sulatatud metalli vm aine selliselt vormimine, et see tardudes omandab soovitud kuju

2. nii vormitud metall

3. metalli valamine

4. valatud metall

valu
[nimisõna, substantiiv]
1. silmaga tajutav kiirgus, mis võimaldab asju näha

2. päikese, lambi, tule või millegi muu energia, mis võimaldab meil asju näha

valuarst
[nimisõna, substantiiv]
valude leevendamisele, valuravile spetsialiseerunud arst

valuasfalt
[nimisõna, substantiiv]
valatav asfaltkate

valugrimass
[nimisõna, substantiiv]
valutundest põhjustatud näomoonutus

valujutt
[nimisõna, substantiiv]
äkiline valuhoog

valukarjatus
[nimisõna, substantiiv]
valutundest põhjustatud karjatus

valukarje
[nimisõna, substantiiv]
valutundest põhjustatud karjatus

valukoda
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda metallivaluks

2. valutööde tsehh (nt masinatehases)

valukoht
[nimisõna, substantiiv]
probleemne, muret valmistav asjaolu või nähtus

valukuur
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda metallivaluks

2. valutööde tsehh (nt masinatehases)

valulaps
[nimisõna, substantiiv]
rohkesti muret, südamevalu tekitav inimene või asi

valulema
[tegusõna, verb]
hingevalu, kurbust, muret vms tundma

valulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehalist valu tunda andev

2. seda väljendav

valulikult
[määrsõna, adverb]
hingevaluga, sisemiste läbielamistega või neid esile kutsudes

valuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. hingelist kannatust, muret või kurbust valmistav

2. seda väljendav

valuliselt
[määrsõna, adverb]
hingevaluga, sisemiste läbielamistega või neid esile kutsudes

valulävi
[nimisõna, substantiiv]
vähim ärritus, mille puhul tekib valuaisting, nt helitugevus, mis põhjustab valu

valum
[nimisõna, substantiiv]
kudedesse valgunud vedelik (hrl veri)

valuma
[tegusõna, verb]
(kauguses) helendavana, heledana või valgena paistma

valumalm
[nimisõna, substantiiv]
hästi valatav halli murdepinnaga malm, milles süsinik esineb grafiidina

valumetall
[nimisõna, substantiiv]
metall valamise meetodil valmistatavate esemete tootmiseks

valuplokk
[nimisõna, substantiiv]
metallivalul saadav lihtsa kujuga pooltoode

valupunkt
[nimisõna, substantiiv]
närvilõpe nahal, mille ärritamine kutsub esile valuaistingu

valuraha
[nimisõna, substantiiv]
1. rahaline vm materiaalne hüvitis kannatanule

2. hüvitis

valuravi
[nimisõna, substantiiv]
valude leevendamisele suunatud ravimeetodid

valus
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, milles on kehaliselt tunda valu (nt liikumisel, puudutamisel)

2. kehalist valu põhjustav

3. valu põhjustav

valusalt
[määrsõna, adverb]
1. kehalist valu tegevalt

2. nii, et sa tunned oma kehas valu

valusamini
[määrsõna, adverb]
(millegagi võrreldes) valusamalt

valusasti
[määrsõna, adverb]
1. kehalist valu tegevalt

2. nii, et sa tunned oma kehas valu

valuskaala
[nimisõna, substantiiv]
valu tugevuse hindamise skaala (nt kümnepallisüsteemis tähendab 0 valu puudumist ja 10 väljakannatamatut valu)

valusmagus
[omadussõna, adjektiiv]
hingeliselt haiget tegev ja üksiti meeldivaid tundeid tekitav

valusvalge
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt, (puhtusest, valgusest) tugevasti läikiv valge

valutama
[tegusõna, verb]
1. (kehaosa või kogu keha kohta:) valu tunda andma

2. kui sul mingi kehaosa valutab, siis see teeb sulle valu

valutehas
[nimisõna, substantiiv]
tehas, kus toodetakse sulametallist valatud vorme

valutoode
[nimisõna, substantiiv]
valu teel saadav toode, valand

valutrepp
[nimisõna, substantiiv]
väljatöötatud põhimõtted, mille järgi on nt vähktõve puhul korraldatud valuravi

valutsehh
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda metallivaluks

2. valutööde tsehh (nt masinatehases)

valutu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millega ei kaasne valu(sid)

valutult
[määrsõna, adverb]
ilma valuta

valutundetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei tunne valu

2. valu mittetundev

valutundlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis tunneb valu

2. ergu valutundega

valutunne
[nimisõna, substantiiv]
valuaisting

valutus
[nimisõna, substantiiv]
ilma valuta olek

valutustama
[tegusõna, verb]
valutuks muutma

valutööd
[nimisõna, substantiiv]
metalli vm aine valamisega seotud tööd

valutöökoda
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda metallivaluks

2. valutööde tsehh (nt masinatehases)

valuuta
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi rahasüsteem ja selles rakendatavad rahamärgid

2. raha, mida riik kasutab

valuutablokk
[nimisõna, substantiiv]
(20. sajandi esimesel poolel:) ühe riigi valuutapoliitikaga ühinenud riikide rühm, nt dollariblokk ja naelsterlingiblokk

valuutafond
[nimisõna, substantiiv]
riigi (või riikide) kullast, välisvaluutast ja kodumaisest valuutast koosnev fond valuutakursi reguleerimiseks, majanduskasvuks ning finantskriiside ärahoidmiseks

valuutakalkulaator
[nimisõna, substantiiv]
veebirakendus ostetava või müüdava vääringu summa arvutamiseks vahetuskursside alusel

valuutakauplus
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal kauplus, kust kaupa sai osta ainult välisraha eest

valuutakitsendused
[nimisõna, substantiiv]
valuuta kasutamist piiravad õigusnormid

valuutakorv
[nimisõna, substantiiv]
valuutade kogum (portfell), millesse võetud rahaühikute keskmise kursi muutust kasutakse muu valuuta või väärtpaberi kursi muutumise iseloomustamiseks

valuutakriis
[nimisõna, substantiiv]
majanduse kriisinähtuste avaldumine riikidevahelistes arveldustes

valuutakurss
[nimisõna, substantiiv]
riigi rahaühiku hind mõne teise riigi rahas väljendatuna

valuutaliit
[nimisõna, substantiiv]
1. ühisraha kasutavate riikide ühendus

2. riikidevaheline kokkulepe ühisraha kasutuselevõtuks

valuutapariteet
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe valuuta vaheline suhe, mis on kehtestatud seadusega

2. eri riikide valuutade suhe, mille alusel kujunevad välja valuutakursid

valuutapoliitika
[nimisõna, substantiiv]
meetmed, mida keskpangad ja valitsused rakendavad maksebilansi ja omavaluuta kursi mõjutamiseks ning omamaiste ettevõtete konkurentsivõime suurendamiseks

valuutapood
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal kauplus, kust kaupa sai osta ainult välisraha eest

valuutareserv
[nimisõna, substantiiv]
makseraskuste tekkimise puhuks hoitav välisvaluuta riigil

valuutarisk
[nimisõna, substantiiv]
valuutakursside kiiretest muutustest tingitud oht riigi majandusele

valuutaspekulant
[nimisõna, substantiiv]
valuutaspekulatsioonidega börsil tegelev isik

valuutaspekulatsioon
[nimisõna, substantiiv]
valuutatehingute sooritamine selleks, et saada kursside muutumisest kasu

valuutasüsteem
[nimisõna, substantiiv]
riigisiseseid või riikidevahelisi raha- ja krediidisuhteid hõlmav korraldus

valuutatehing
[nimisõna, substantiiv]
tehing, mille käigus müüakse-ostetakse välisraha

valuutatsoon
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvahelisi valuutasuhteid kooskõlastav riikide rühmitis

valuutaturg
[nimisõna, substantiiv]
valuuta ning väärismetallide ja -kivide ost, müük ja vahendus panga, maaklerifirma, börsi vms kaudu

valuutavahetus
[nimisõna, substantiiv]
ühe riigi raha vahetamine teise riigi raha vastu vahetuskursi alusel, valuuta ostmine ja müümine

valuutavahetuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
valuutatehinguid sooritav panga teeninduspunkt või iseseisev asutus

valuutavaru
[nimisõna, substantiiv]
makseraskuste tekkimise puhuks hoitav välisvaluuta riigil

valuvahk
[nimisõna, substantiiv]
äge valuhoog

valuvaigisti
[nimisõna, substantiiv]
valu vaigistav ravim

valuvelg
[nimisõna, substantiiv]
ühes tükis valatud velg

valuviirg
[nimisõna, substantiiv]
äkiline valuhoog

valuvorm
[nimisõna, substantiiv]
metallist, kipsist vm materjalist vorm, mida kasutatakse valamise meetodil tehtavate esemete valmistamiseks

valuvõte
[nimisõna, substantiiv]
valus võte, mis teeb vastase võitlusvõimetuks (nt maadluses, džuudos, aga ka kakluses)

valuärritus
[nimisõna, substantiiv]
valutunde tekitatud reaktsioon

valvakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. hele ja kahvatu, veidi valge, valge poole kalduv

2. peaaegu valge

valvakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tähelepanelik, millegi või kellegi suhtes valvel olev

2. tähelepanelik

valvama
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi jälgima turvalisuse või seaduslikkuse tagamise, põgenemast takistamise, kaitsmise vms eesmärgil

2. midagi või kedagi jälgima, et kõik oleks turvaline või et keegi ei saaks põgeneda

Ühendtegusõnad: järele valvamajärele valvama

valvas
[omadussõna, adjektiiv]
1. tähelepanelik, millegi või kellegi suhtes valvel olev

2. tähelepanelik

valve
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi jälgimine turvalisuse või seaduslikkuse tagamiseks, vältimaks kellegi põgenemist vm, valvamine

2. see, kui midagi või kedagi valvatakse

valvealune
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle vaba liikumist valvatakse hrl kohtu ettekirjutuse järgi

valveapteek
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool tavalist tööaega (nt hilisõhtuni, öösel) avatud apteek

valvearst
[nimisõna, substantiiv]
valves olev arst

valvefeminist
[nimisõna, substantiiv]
feminismi teemadel aktiivselt sõna võttev naisõiguslane

valvehaigla
[nimisõna, substantiiv]
valvekorras olev haigla

valvejoodik
[nimisõna, substantiiv]
(meelsasti purjutada armastava inimese kohta, kes joomakaaslasena on alati saadaval)

valvekaamera
[nimisõna, substantiiv]
videovalve kaamera

valvekauplus
[nimisõna, substantiiv]
kauplus, mis on avatud ka siis, kui teistel kauplustel on vaheaeg või puhkepäev

valvekoer
[nimisõna, substantiiv]
valvamiseks koolitatud koer

valvekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
kohtunik, kes lahendab vaidlusküsimusi, korraldab vahistamist vms kiirkorras, ilma kohtumenetluseta (nt riigipühadel)

valvekord
[nimisõna, substantiiv]
vahina, valves olemise kord

valvel
[määrsõna, adverb]
1. valvamas, valvsas olekus

2. valvamas

3. valvsana olema

valvelaev
[nimisõna, substantiiv]
oma laevu (ka kaubalaevu) ootamatute rünnakute eest kaitsev, ka valveteenistuses kasutatav sõjalaev

valvelaud
[nimisõna, substantiiv]
laud, mille taga valvetöötaja istub (ka üldisemalt vastava ruumiosa kohta)

valvelolek
[nimisõna, substantiiv]
millegi (pingeline, pidev) valvamine või (ärev) jälgimine

valvelseis
[nimisõna, substantiiv]
hrl sirge liikumatu seis, kannad koos (nt sõjaväes, auvalves)

valvelseisak
[nimisõna, substantiiv]
hrl sirge liikumatu seis, kannad koos (nt sõjaväes, auvalves)

valvelseisang
[nimisõna, substantiiv]
hrl sirge liikumatu seis, kannad koos (nt sõjaväes, auvalves)

valvemees
[nimisõna, substantiiv]
valvur

valvemeeskond
[nimisõna, substantiiv]
1. meeskond kellegi või millegi valvamiseks

2. valves olev meeskond

valvenaeratus
[nimisõna, substantiiv]
tehtud, ebasiiras naeratus

valveohvitser
[nimisõna, substantiiv]
valvekorras olev ohvitser, korrapidajaohvitser (nt mereväes, õhuväes, politseis)

valvepost
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõjaline) valvekord teatavas kohas

2. valve all olev koht ja sealsed objektid

valvepunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht, spetsiaalne ehitis või ruum valvuri või valvemeeskonnaga

valveputka
[nimisõna, substantiiv]
väike kerge ehitis, milles asuvad valvurid

valvering
[nimisõna, substantiiv]
(meditsiiniasutuses:) ööpäevaringne valve, mis tagab katkematu arstiabi osutamise ühe eriala spetsialistide poolt

valveroog
[nimisõna, substantiiv]
valmis roog, hrl restoranis

valverühm
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool tavalist tööaega tegutsev sõime- või lasteaiarühm

valves
(valvekorras olemise, vastavate ülesannete täitmise kohta)

valvesalk
[nimisõna, substantiiv]
mingi lahinguülesande toetamiseks moodustatud väike (relvastatud) salk sõjamehi või piilureid

valveseisak
[nimisõna, substantiiv]
hrl sirge liikumatu seis, kannad koos (nt sõjaväes, auvalves)

valveseisang
[nimisõna, substantiiv]
hrl sirge liikumatu seis, kannad koos (nt sõjaväes, auvalves)

valvesignalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi valvamiseks kasutatav, häirest signaaliga märku andev seadmete kogum

valvestama
[tegusõna, verb]
valvesüsteemi sisse lülitades valve alla panema (nt ruume, hoonet)

valveteenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. valvet korraldav asutus või struktuuriüksus

2. vastav tegevus, valvamine

valveteenus
[nimisõna, substantiiv]
valvamises seisnev teenus

valvetelefon
[nimisõna, substantiiv]
1. telefoninumber, kus vastatakse kõnedele ööpäev läbi (nt tuletõrjes, haiglas)

2. vastav teenus

valvetoimetaja
[nimisõna, substantiiv]
valvekorras olev toimetaja (nt ajalehetoimetuses)

valvetorn
[nimisõna, substantiiv]
torn, millest peetakse valvet, nt tulevalvetorn

valvetuba
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ruum valves olijate jaoks

valvetõke
[nimisõna, substantiiv]
valve- või kaitsesalk sõjaväes, politseis vm

valvevahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe valve(meeskonna) tööperiood

2. valvemeeskond

valveõde
[nimisõna, substantiiv]
valves olev meditsiiniõde (nt haiglas)

valveülem
[nimisõna, substantiiv]
valvemeeskonna vm valveüksuse ülem

valvik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt troopikas, ühe liigina ka Eestis heleda padjandina kasvav sammal

valvkond
[nimisõna, substantiiv]
1. meeskond kellegi või millegi valvamiseks

2. valves olev meeskond

valvsus
[nimisõna, substantiiv]
valvas-olek, valvelolek

valvur
[nimisõna, substantiiv]
1. korra, ohutuse, vangide vm järele valvav isik

2. inimene, kelle töö on valvata mingit asutust või takistada vange põgenemast

3. valvaja, vaht

valvuriputka
[nimisõna, substantiiv]
väike kerge ehitis, milles asuvad valvurid

valvuritädi
[nimisõna, substantiiv]
(hrl vanema naissoost valvuri kohta)

valvurlümfisõlm
[nimisõna, substantiiv]
uuringul esimesena märkainet kogunud lümfisõlm, mida uuritakse vähi leviku hindamisel

vamm
[nimisõna, substantiiv]
hoonete puidu mädanemist põhjustav kiire kasvuga seen

vammus
[nimisõna, substantiiv]
paksem pealisrõivas

vamp
[nimisõna, substantiiv]
1. atraktiivse välimusega naine, kes mehi oma seksapiili abil külmalt ära kasutab

2. külmalt kaalutlev saagiahne kaunitar

vampiir
[nimisõna, substantiiv]
verest toituv, hrl inimese kujul esinev vaimolend

vampnaine
[nimisõna, substantiiv]
1. atraktiivse välimusega naine, kes mehi oma seksapiili abil külmalt ära kasutab

2. külmalt kaalutlev saagiahne kaunitar

vampum
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika indiaanlaste merikarbist valmistatud helmes, mida tarvitati ehtena või rahana

2. vampumvöö

3. Põhja-Ameerika indiaanlaste merekarphelmed, mida tarvitati ehtena ja rahana

vampumvöö
[nimisõna, substantiiv]
indiaanlastel sümboolne vampumitest kaunistusega vöö, mida kingiti lepete sõlmimise kinnituseks

van
[nimisõna, substantiiv]
algselt päritolu tähistanud sõna hollandi perekonnanimedes (ei viita aadliseisusele)

van
(kasutuses olevate asjade kohta:) iganenud, aegunud

vana
[omadussõna, adjektiiv]
kaua elanud, pika eaga

vana-aasta
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta viimane päev, Eestis 31. detsember

2. 31. detsember

vana-aastaõhtu
[nimisõna, substantiiv]
1. vana aasta viimase päeva, Eestis 31. detsembri õhtu

2. (mõnikord ka vana aasta viimane päeva kohta)

vana-aastaõhtune
[omadussõna, adjektiiv]
vana-aastaõhtul toimuv, esinev vms

vana-aastaöö
[nimisõna, substantiiv]
Eestis öö vastu 1. jaanuari

vanaadium
[nimisõna, substantiiv]
1. hõbehall väga kõva, tugev ja plastne metall, keemiline element järjenumbriga 23

2. keemiline element

vanaaeg
[nimisõna, substantiiv]
üldajaloo periood, mis algab esimeste riikide tekkimisest vanadel Idamaadel IV aastatuhande lõpus eKr ja kestab Lääne-Rooma riigi lagunemiseni 476 pKr

vanaaegkond
[nimisõna, substantiiv]
1. geoloogiline aegkond, mis järgneb agueoonile ehk proterosoikumile ja eelneb keskaegkonnale ehk mesosoikumile

2. geoloogiline aegkond

vanaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. endisaega kuuluv, möödunud ajale omane

2. ajast maha jäänud

vanadaam
[nimisõna, substantiiv]
(vana daami ja üldse lugupidavalt vana naise kohta)

vanadekodu
[nimisõna, substantiiv]
hooldekodu rahvapärane nimetus

vanadus
[nimisõna, substantiiv]
vana-olek

vanadusaastad
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil ollakse vana ja aktiivsest tööelust kõrvale jäänud

vanadusiga
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil ollakse vana ja aktiivsest tööelust kõrvale jäänud

vanaduskae
[nimisõna, substantiiv]
vanemas eas tekkiv läätsekae ehk silmaläätse hägustumine

vanaduskäsn
[nimisõna, substantiiv]
vanemas eas naha pinnal tekkiv pruunikashall tüükaline moodustis

vanadusnõrkus
[nimisõna, substantiiv]
(vanaduses ilmneva vaimse ja füüsilise võimekuse nõrgenemise kohta)

vanadusnõtrus
[nimisõna, substantiiv]
(vanaduses ilmneva eeskätt vaimse, aga ka füüsilise võimekuse nõrgenemise kohta)

vanaduspension
[nimisõna, substantiiv]
vanusega seotud pension (eeldab ka teatavat tööstaaži)

vanaduspensionär
[nimisõna, substantiiv]
vanaduspensioni saaja

vanaduspuhkus
[nimisõna, substantiiv]
(vanadusea pensionipõlve pidamise kohta)

vanaduspõli
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil ollakse vana ja aktiivsest tööelust kõrvale jäänud

vanaduspõlv
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil ollakse vana ja aktiivsest tööelust kõrvale jäänud

vanaduspäevad
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil ollakse vana ja aktiivsest tööelust kõrvale jäänud

vanadussurm
[nimisõna, substantiiv]
organismi loomulikust vananemisest tingitud surm

vanadustüügas
[nimisõna, substantiiv]
vanemas eas naha pinnal tekkiv pruunikashall tüükaline moodustis

vanaeit
[nimisõna, substantiiv]
eakas, vana naine

vanaema
[nimisõna, substantiiv]
1. isa ema või ema ema

2. ema või isa ema

vanaemadeaegne
[omadussõna, adjektiiv]
vanaemade kaasaega kuuluv, vanaaegne

vanaemaruut
[nimisõna, substantiiv]
klassikaline ruudukujuline heegeldamismotiiv, mida heegeldatakse ringselt, keskelt väljapoole

vanahärra
[nimisõna, substantiiv]
(vana härrasmehe ja üldse lugupidavalt vana mehe kohta)

vanainimene
[nimisõna, substantiiv]
(vana inimese kohta)

vanaisa
[nimisõna, substantiiv]
isa või ema isa

vanaisaaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vanaisade kaasaega kuuluv

2. vanaaegne, vanamoeline

vanaisadeaegne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vanaisade kaasaega kuuluv

2. vanaaegne, vanamoeline

vanajumal
[nimisõna, substantiiv]
1. jumal

2. (rahvapärastes ütlustes on tähendus nõrgenenud)

vanajõgi
[nimisõna, substantiiv]
jõesängist eraldunud looge, milles on hrl järv või soo

vanakas
[nimisõna, substantiiv]
(likööri Vana Tallinn kohta)

vanake
[nimisõna, substantiiv]
(südamlikult vanainimese, vanuri kohta)

vanakene
[nimisõna, substantiiv]
(südamlikult vanainimese, vanuri kohta)

vanakooli
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
vanast ajast pärit, ajaproovile vastu pidanud

vanakraam
[nimisõna, substantiiv]
1. vanad, kasutatud asjad

2. kasutatud asjad

vanakraamiturg
[nimisõna, substantiiv]
turg, kus kaubeldakse vanade, kasutatud asjadega

vanakurat
[nimisõna, substantiiv]
kurat (sageli rahvapärastes ütlustes, ka kirumissõnana)

vanakuri
[nimisõna, substantiiv]
sarvedega olend, kuri vaim (hrl kuradi, vanapagana pehmem, ümberütlev nimetus)

vanakuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kahanev Kuu, mis taevas on nähtav pahemale kaardus kuusirbina

2. Kuu faasina viimane veerand

vanaldane
[omadussõna, adjektiiv]
1. vanaduse poole kalduv või vana

2. vanapoolne, vanavõitu

vanalell
[nimisõna, substantiiv]
vanaonu (eeskätt isaisa vend)

vanalind
[nimisõna, substantiiv]
täiskasvanud lind

vanalinn
[nimisõna, substantiiv]
1. linna vana osa, hrl ajalooline keskus

2. linna vana osa

vanaloom
[nimisõna, substantiiv]
täiskasvanud loom

vanalt
[määrsõna, adverb]
vana inimesena, vanaduses

vanamamma
[nimisõna, substantiiv]
vanaema või vaarema

vanamammi
[nimisõna, substantiiv]
eakas, vana naine

vanameelne
[omadussõna, adjektiiv]
uuendustele (tugevalt) vastuseisev, vanas kinni olev

vanamees
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

vanamehekõbi
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

vanameheköbi
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

vanameister
[nimisõna, substantiiv]
tunnustatud, kaua tegutsenud kunstielu-, spordi- vms tegelane

vanamemm
[nimisõna, substantiiv]
(südamlikult vana naise kohta)

vanametall
[nimisõna, substantiiv]
praak- või kasutuskõlbmatuks muutunud metall(esemed), mida saab kasutada ümbersulatamiseks

vanamoeline
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud aega kuuluv, tänapäevale mitteomane

vanamoodi
[määrsõna, adverb]
1. nagu seni, endisel moel, endisel viisil

2. nii nagu enne, endist viisi

vanamoodne
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud aega kuuluv, tänapäevale mitteomane

vanamoor
[nimisõna, substantiiv]
eakas, vana naine

vanamutt
[nimisõna, substantiiv]
eakas, vana naine

vanamuusika
[nimisõna, substantiiv]
(hrl keskaja ja renessansiaja muusika kohta)

vananaine
[nimisõna, substantiiv]
vana naine

vananaiselik
[omadussõna, adjektiiv]
vanale naisele omane

vananaistesuvi
[nimisõna, substantiiv]
soe aeg sügisel (hrl septembri teisel poolel või oktoobris)

vanandama
[tegusõna, verb]
1. van(em)aks muutma

2. van[em]aks muutma

vananema
[tegusõna, verb]
välimuselt, olekult vanaks või vanemaks muutuma

vananematu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes või mis (nähtavalt) ei vanane

2. aegumatu

vananemine
[nimisõna, substantiiv]
pikaldane bioloogiline protsess, mille jooksul toimuvad organismis pöördumatud, valdavalt degeneratiivsed muutused ning inimesel väheneb kehaline ja vaimne võimekus

vananenud
(kasutuses olevate asjade kohta:) iganenud, aegunud

vanaonu
[nimisõna, substantiiv]
vanaisa või vanaema vend

vanapaar
[nimisõna, substantiiv]
eakas abielupaar

vanapaber
[nimisõna, substantiiv]
paberitootmisel või trükkimisel tekkinud praakpaber, ümbertöötamiseks minev paber

vanapagan
[nimisõna, substantiiv]
(eesti rahvausundis ja rahvajuttudes:) loodushiid, kelles on segunenud kuradi ja rumala kurivaimu jooned

vanapapa
[nimisõna, substantiiv]
vanaisa või vaarisa

vanapapi
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

vanaperemees
[nimisõna, substantiiv]
taluperemees, kelle kõrval (või asemel) tegutseb noorperemees (hrl esimese poeg või väimees)

vanaperenaine
[nimisõna, substantiiv]
taluperenaine, kelle kõrval (või asemel) tegutseb noorperenaine (hrl esimese tütar või minia)

vanapiiga
[nimisõna, substantiiv]
(vallalise naise kohta)

vanapoiss
[nimisõna, substantiiv]
(vallalise mehe kohta)

vanapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vanaduse poole kalduv, vananemise ilmingutega

2. vanaduse poole kalduv

vanapreili
[nimisõna, substantiiv]
vanapiigast (vanem) naine

vanaproua
[nimisõna, substantiiv]
(viisakalt, lugupidavalt vana naise kohta)

vanapõli
[nimisõna, substantiiv]
vanaduspõlv

vanapõlv
[nimisõna, substantiiv]
vanaduspõlv

vanapärane
[omadussõna, adjektiiv]
vanale ajale omane

vanaraamat
[nimisõna, substantiiv]
1. antikvaarne raamat

2. tarvitatud raamat

vanaraamatukauplus
[nimisõna, substantiiv]
kauplus, kus ostetakse ja müüakse vanu raamatuid

vanarahvas
[nimisõna, substantiiv]
vanal ajal elanud inimesed

vanarahvatarkus
[nimisõna, substantiiv]
1. esivanemate teadmised ja oskused

2. neid edasi andev ütlus, hrl vanasõna

3. hrl vanasõna kohta

vanaraud
[nimisõna, substantiiv]
praak- või kasutuskõlbmatuks muutunud metall(esemed), mida saab kasutada ümbersulatamiseks

vanarehv
[nimisõna, substantiiv]
kasutatud rehv

vanarikas
[nimisõna, substantiiv]
põline rikas

vanaroosa
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
pastelne beežika varjundiga roosa

vanarõivapood
[nimisõna, substantiiv]
kasutatud riiete pood

vanasarvik
[nimisõna, substantiiv]
sarvedega olend, kuri vaim (hrl kuradi, vanapagana pehmem, ümberütlev nimetus)

vanasti
[määrsõna, adverb]
vanal ajal, kaua aega tagasi

vanasõiduk
[nimisõna, substantiiv]
vana sõiduk (taastatuna, väärtustatuna)

vanasõna
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike rahvapärane õpetliku sisuga ja lõpetatud lause kujuga ütlus

2. rahvaluule lühivorm

vanataat
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

vanatalu
[nimisõna, substantiiv]
põlvest põlve ühe suguvõsa käes olnud talu (hrl 19. sajandil päriseksostetud talu kohta)

vanatare
[nimisõna, substantiiv]
vana talumaja

vanatehnika
[nimisõna, substantiiv]
vanad sõidukid vm masinad ning seadmed (taastatuna, väärtustatuna)

vanatestamentlik
[omadussõna, adjektiiv]
Vanal Testamendil põhinev, sealt pärit, Vanale Testamendile omane

vanatoi
[nimisõna, substantiiv]
vana mees

vanatont
[nimisõna, substantiiv]
sarvedega olend, kuri vaim (hrl kuradi, vanapagana pehmem, ümberütlev nimetus)

vanatrükis
[nimisõna, substantiiv]
Lääne-Euroopas aastatel 1501–1550 trükitud raamat

vanatädi
[nimisõna, substantiiv]
vanaisa või vanaema õde

vanatüdruk
[nimisõna, substantiiv]
(vallalise naise kohta, mõnikord pilkavalt)

vanatühi
[nimisõna, substantiiv]
sarvedega olend, kuri vaim (hrl kuradi, vanapagana pehmem, ümberütlev nimetus)

vanatüübiline
[omadussõna, adjektiiv]
vanasse tüüpi kuuluv, vana tüüpi esindav

vanausuline
[nimisõna, substantiiv]
17. sajandil vene õigeusu kirikust eraldunud usulahu liige, vana usu või vana kombetalituse pooldaja

vanavanaema
[nimisõna, substantiiv]
vanaema või vanaisa ema

vanavanaisa
[nimisõna, substantiiv]
vanaema või vanaisa isa

vanavanavanaema
[nimisõna, substantiiv]
vanavanaema või vanavanaisa ema

vanavanavanaisa
[nimisõna, substantiiv]
vanavanaema või vanavanaisa isa

vanavanavanemad
[nimisõna, substantiiv]
1. vanavanaisa(d) ja vanavanaema(d)

2. vanavanaisa(d) ja vanavanaema(d)

vanavanemad
[nimisõna, substantiiv]
vanaema(d) ja vanaisa(d)

vanavara
[nimisõna, substantiiv]
(aineline) rahvalooming, hrl muinsusesemed

vanavene
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. Vana-Vene riigiga seotud

2. vana aja Venemaaga seotud

vanaviisi
[määrsõna, adverb]
1. nagu seni, endisel moel, endisel viisil

2. nii nagu enne, endist viisi

vanavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. vanaduse poole kalduv, vananemise ilmingutega

2. vanaduse poole kalduv

vanavärki
[omadussõna, adjektiiv]
möödunud aega kuuluv, tänapäevale mitteomane

vanaõel
[nimisõna, substantiiv]
sarvedega olend, kuri vaim (hrl kuradi, vanapagana pehmem, ümberütlev nimetus)

vanaõelus
[nimisõna, substantiiv]
sarvedega olend, kuri vaim (hrl kuradi, vanapagana pehmem, ümberütlev nimetus)

vanaõli
[nimisõna, substantiiv]
kasutuskõlbmatuks muutunud õli või sellel põhinev aine (nt määrdeaine)

vanaätt
[nimisõna, substantiiv]
väga vana mees

vandaal
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuuri- vm varade lõhkuja ja hävitaja

2. [kultuurivarade] hävitaja, lõhkuja

vandaalitsema
[tegusõna, verb]
1. kultuuri- vm varasid lõhkuma ja hävitama, vandaalina käituma

2. [kultuurivarasid] hävitama, lõhkuma

vandalism
[nimisõna, substantiiv]
1. kultuuri- vm varade lõhkumine ja hävitamine

2. [kultuurivarade] hävitamine, lõhkumine

vandalismiakt
[nimisõna, substantiiv]
millegi (kultuuriväärtusliku) lõhkumise, hävitamise üksikjuhtum

vandeadvokaat
[nimisõna, substantiiv]
ametivande andnud advokaat, advokatuuri liige

vandekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
mõnes riigis kriminaalkohtu vandemeeste kolleegiumi kuuluv, vandekohtus töötav kohtunik

vandekohus
[nimisõna, substantiiv]
kriminaalkohus mõnes riigis, kus kohtualuse süü üle otsustab vandemeeste kolleegium

vandel
[nimisõna, substantiiv]
elevandi võhkadest saadav hinnaline kollakasvalge nikerdusmaterjal

vandemees
[nimisõna, substantiiv]
vandekohtu liige, kutselisest kohtunikust sõltumatu valitav kaasistuja

vandenõu
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilistel, kasusaamise vm eesmärkidel sõlmitav salajane kokkulepe ühiseks tegutsemiseks kellegi vastu, kellegi petmiseks

2. sel leppel põhinev tegevus

vandenõulane
[nimisõna, substantiiv]
vandenõus, mässus osaleja

vandenõulaslik
[omadussõna, adjektiiv]
salaja ühtehoidev, ainult vähestele asjaosalistele teada olev või mõistetav

vandenõulaslikult
[määrsõna, adverb]
salatsevalt, (nagu) ühist saladust varjates

vandenõuteooria
[nimisõna, substantiiv]
sündmuste või asjaolude alternatiivne, faktikontrollile allumatu seletus, mis väidab neid põhinevat varjatud jõudude salajasel sihipärasel mõjutustegevusel

vandenõuteoreetik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes seletab teatud sündmusi või asjaolusid varjatud jõudude salajase sihipärase mõjutustegevusega

vander
[nimisõna, substantiiv]
rändur, hulkur

vanderdama
[tegusõna, verb]
ringi rändama, hulkuma

vandersell
[nimisõna, substantiiv]
(rändamist, seiklemist harrastava inimese kohta)

vandeselts
[nimisõna, substantiiv]
1. rühmitus või ühing, kes hoiab oma tegutsemist ja koosseisu salajas

2. vandenõulaste salajane ühing

vandeseltslane
[nimisõna, substantiiv]
vandenõus, mässus osaleja

vandeseltslaslik
[omadussõna, adjektiiv]
salaja ühtehoidev, ainult vähestele asjaosalistele teada olev või mõistetav

vandeseltslaslikult
[määrsõna, adverb]
salatsevalt, (nagu) ühist saladust varjates

vandesõna
[nimisõna, substantiiv]
sündsusetuks peetav sõna või väljend, millega väljendatakse ägedat pahameelt ning mida kasutatakse ka sõimusõnana

vandetõotus
[nimisõna, substantiiv]
kindla vormiga, sageli ka pidulikult antud tõotus mingisse ametisse, teenistusse astudes

vandiraiuja
[nimisõna, substantiiv]
1. karile jooksnud laevade röövel (ka pilkenimetusena Hiiu- ja Saaremaa mõne piirkonna randlaste kohta)

2. karile jooksnud laevade röövel

vandlitorn
[nimisõna, substantiiv]
(privilegeeritud) eraldatus tegelikust elust, selle tõsiasjadest ja praktilisest poolest (ka millegi kohta, mis seda võimaldab)

vanduma
[tegusõna, verb]
1. midagi kindlalt lubama või tõotama, vandega kinnitama

2. vandega kinnitama

Ühendtegusõnad: alla vanduma, alla vanduma, valet vandumavalet vanduma

vanem
[nimisõna, substantiiv]
1. haldusüksuse, kogukonna, seltsi vms koosluse juht, eestseisja või esindaja

2. juht, pealik

vanem
[omadussõna, adjektiiv]
vanuse võrdluses: kellestki varem sündinud

vanem
ameti- ja auastmete nimetustes osutab kõrgemale järgule astmestikus

vanemad
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi isa ja ema üheskoos

2. ema ja isa

vanemaealine
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) vanemas eas olev

vanemahüvitis
[nimisõna, substantiiv]
rahaline toetus, mida makstakse lapsega kodus olevale vanemale lapse sünni järel teatud aja jooksul

vanemakohustus
[nimisõna, substantiiv]
ülesanne, kohustus lapsevanemana

vanemalt
[määrsõna, adverb]
vanemana, vanemas eas

vanemapalk
[nimisõna, substantiiv]
rahaline toetus, mida makstakse lapsega kodus olevale vanemale lapse sünni järel teatud aja jooksul

vanemapension
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis:) lapse kasvatamise eest saadav riigipoolne täiendav sissemakse vanaduspensionile

vanemapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vanaduse poole kalduv, vananemise ilmingutega

2. vanaduse poole kalduv

vanemarst
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema astme arsti ametinimetus

2. selle kandja

vanematekodu
[nimisõna, substantiiv]
lapsepõlvekodu, kus elati koos vanematega (ja kus vanemad elavad)

vanematekogu
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud esindus- või juhtimisorgan mingi asutuse või organisatsiooni juures

2. esindus- v juhtimisorgan

vanemaõigused
[nimisõna, substantiiv]
juriidiline õigus olla lapsevanem

vaneminsener
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema astme inseneri ametinimetus

2. selle kandja

vanemkohtunik
[nimisõna, substantiiv]
teatava kõrgema astme, suurema vastutusalaga spordikohtunik

vanemkond
[nimisõna, substantiiv]
(muinasajal:) Baltimaade hõimude ülikkonna vanemad, kes juhtisid maakonda, kihelkonda, küla või malevat

vanemleitnant
[nimisõna, substantiiv]
1. leitnandile järgnev kõrgeim nooremohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

vanemlik
[omadussõna, adjektiiv]
lapsevanemale omane, hrl vastutustundlik, hell ja hoolitsev

vanemlus
[nimisõna, substantiiv]
lapsevanemaks olek

vanemmaat
[nimisõna, substantiiv]
1. maadile järgnev kõrgeim nooremallohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

3. vanemmaat

vanemmadrus
[nimisõna, substantiiv]
1. madrusele järgnev auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes madrus

vanemmüüja
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema astme müüja ametinimetus

2. selle kandja

vanemohvitser
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremohvitserile järgnev ja kõrgematele ohvitseridele eelnev ohvitseriauastmete järk, kuhu Eesti kaitseväes kuuluvad (madalamast alates) major, kolonelleitnant ja kolonel, mereväes kaptenmajor, kaptenleitnant ja mereväekapten

2. selles auastmes isik

vanempedagoog
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja kõrgem ametijärk

vanemseersant
[nimisõna, substantiiv]
1. seersandile järgnev kõrgeim nooremallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

vanemteadur
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema astme teadustöötaja ametinimetus

2. selle kandja

vanemtreener
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema astme treener

vanemtüürimees
[nimisõna, substantiiv]
pikaajalise meresõidukogemustega spetsialist, kes vastutab laevasõidu ohutuse ja laadimise eest, esimene tüürimees

vanemuislane
[nimisõna, substantiiv]
1. Vanemuise teatri töötaja (sagedamini artisti kohta)

2. Vanemuise teatri artist (või töötaja)

vanemus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellestki või millestki vanem olek

2. vanem-olek

vanemveebel
[nimisõna, substantiiv]
1. veeblile järgnev ja staabiveeblile eelnev vanemallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

vanemõde
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgema astme meditsiiniõe ametinimetus

2. selle kandja

vanemõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja kõrgem ametijärk

vang
[nimisõna, substantiiv]
1. vanglas karistust kandev (ka eelvangistuses viibiv) isik

2. inimene, kes kannab vanglas karistust, kes pole vaba

vang
[nimisõna, substantiiv]
1. sang või käepide

2. sang, käepide

vangerdama
[tegusõna, verb]
nutikat käiku, ootamatut pööret tegema, kavalal moel tegutsema

vangerdus
[nimisõna, substantiiv]
1. (malemängus:) vastastikune kaksikkäik kuninga ja vankriga, kusjuures nendevahelised ruudud peavad olema vabad ja kuningas ei tohi olla tules

2. males: kaksikkäik vankri ja kuningaga

vangi
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. vanglasse kinni, vangistusse

2. vanglasse

3. vaenlase poolt kinni, vangiks

vangikamber
[nimisõna, substantiiv]
ruum vangide hoidmiseks

vangikoda
[nimisõna, substantiiv]
1. vabaduskaotusega karistatute ja eelvangistuses viibijate kinnipidamisasutus

2. koht, kus kurjategijad peavad karistuseks viibima

vangikong
[nimisõna, substantiiv]
ruum vangide hoidmiseks

vangilaager
[nimisõna, substantiiv]
suurem vangide kinnipidamiskoht (nt koonduslaager, sunnitöölaager, sõjavangilaager)

vangilangenu
[nimisõna, substantiiv]
(sõjas) vangi langenud inimene

vangileib
[nimisõna, substantiiv]
(vangielu, vanglasoleku kohta)

vangimaja
[nimisõna, substantiiv]
1. vabaduskaotusega karistatute ja eelvangistuses viibijate kinnipidamisasutus

2. koht, kus kurjategijad peavad karistuseks viibima

vangiminek
[nimisõna, substantiiv]
karistuseks vanglasse minemine või saatmine

vangipanek
[nimisõna, substantiiv]
karistuseks vanglasse saatmine

vangipõli
[nimisõna, substantiiv]
vangistus, vangistuses elamine

vangipõlv
[nimisõna, substantiiv]
vangistus, vangistuses elamine

vangiriided
[nimisõna, substantiiv]
vanglas, vangistuse ajal kantav riietus

vangirood
[nimisõna, substantiiv]
vanglakaristuse liik Tsaari-Venemaal

vangis
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. vanglas kinni, vangistuses

2. vanglas kinni

3. vaenlase juures vangina kinni

vangist
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. vanglast välja, vangistusest ära

2. vanglast (ära)

3. vaenlase juures vangis olekust (ära)

vangistama
[tegusõna, verb]
kedagi kinni võtma ja vanglasse sulgema

vangistatu
[nimisõna, substantiiv]
vangivõetu, vang

vangistus
[nimisõna, substantiiv]
vanglas kinni hoidmine, vanglakaristuse kandmine

vangistusaeg
[nimisõna, substantiiv]
vangistuse kestus

vangistuskäsk
[nimisõna, substantiiv]
käsk kedagi vangistada

vangitapp
[nimisõna, substantiiv]
1. vangide edasitoimetamise viis, hrl etappide kaupa koos vahepeatustega ja relvastatud valve all

2. vangide edasisaatmine etappide kaupa

vangitorn
[nimisõna, substantiiv]
1. (vangla kohta

2. vangistust tähistavates väljendites)

vangitsema
[tegusõna, verb]
1. oma võimusesse haarama, vangistama

2. vangis, kütkes, kinni hoidma

3. vangis hoidma

4. vangistama

vangivalvur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle töö on vangide valvamine

vangla
[nimisõna, substantiiv]
1. vabaduskaotusega karistatute ja eelvangistuses viibijate kinnipidamisasutus

2. koht, kus kurjategijad peavad karistuseks viibima

vangla-aasta
[nimisõna, substantiiv]
vanglasoleku aasta

vanglakaristus
[nimisõna, substantiiv]
kohtulikult määratud sunniabinõu, vanglas kantav karistus

vanglaleib
[nimisõna, substantiiv]
(vangielu, vanglasoleku kohta)

vanglamüür
[nimisõna, substantiiv]
(vangisolekuga seotud väljendites)

vanglapõgenik
[nimisõna, substantiiv]
vanglast põgenenud vang

vanglateenistuja
[nimisõna, substantiiv]
vanglatöötaja (nt vangivalvur, kriminaalhooldusametnik)

vanglatrellid
[nimisõna, substantiiv]
1. (esineb väljendites vangistamise ja vangistuse kohta)

2. vangla

vanglaülem
[nimisõna, substantiiv]
vanglat juhtiv isik, vangla juht

vangliin
[nimisõna, substantiiv]
1. tross paadi ninas paadi kinnitamiseks laeva, silla vm külge

2. tross paadi kinnitamiseks laeva v silla külge

vangus
(asendi kohta, kus kellegi kõverdatud käsivarrest hoiab kinni teine inimene:) käevangus

vangutama
[tegusõna, verb]
midagi kõigutama, siia-sinna liigutama

vanik
[nimisõna, substantiiv]
1. lindikujuline lille-, oksa- vm põimik

2. pärg

vanilje
[nimisõna, substantiiv]
vürts, mida saadakse vanillitaime kupardest ning mida kasutatakse terve kaunana, pulbrina või ekstraktina

vaniljeekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
vanillist saadav kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult (nt toiduainetööstuses)

vaniljejäätis
[nimisõna, substantiiv]
jäätis, mis on maitsestatud vanilliga (või vanilliiniga)

vaniljekaste
[nimisõna, substantiiv]
magus kaste, mis on maitsestatud vanilliga (või vanilliiniga)

vaniljekohuke
[nimisõna, substantiiv]
vanilliga (või vanilliiniga) maitsestatud kohuke

vaniljeküpsis
[nimisõna, substantiiv]
küpsis, millesse on lisatud vanilli (või vanilliini)

vaniljesuhkur
[nimisõna, substantiiv]
suhkur, kuhu on lisatud vanilli (või vanilliini)

vaniljevahvel
[nimisõna, substantiiv]
vahvel, millesse on lisatud vanilli (või vanilliini)

vanill
[nimisõna, substantiiv]
vürts, mida saadakse vanillitaime kupardest ning mida kasutatakse terve kaunana, pulbrina või ekstraktina

vanilliekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
vanillist saadav kange lahus, mida kasutatakse hrl lahjendatult (nt toiduainetööstuses)

vanilliin
[nimisõna, substantiiv]
1. vanilli kupardes glükosiidina sisalduv või nüüdisajal peamiselt sünteetiliselt valmistatav maitseaine

2. orgaaniline ühend, maitseaine

vanillijäätis
[nimisõna, substantiiv]
jäätis, mis on maitsestatud vanilliga (või vanilliiniga)

vanillikang
[nimisõna, substantiiv]
vanilli töödeldud kupar maitseainena

vanillikaste
[nimisõna, substantiiv]
magus kaste, mis on maitsestatud vanilliga (või vanilliiniga)

vanillikaun
[nimisõna, substantiiv]
vanillitaime piklik vili

vanillikohuke
[nimisõna, substantiiv]
vanilliga (või vanilliiniga) maitsestatud kohuke

vanilliküpsis
[nimisõna, substantiiv]
küpsis, millesse on lisatud vanilli (või vanilliini)

vanillisuhkur
[nimisõna, substantiiv]
suhkur, kuhu on lisatud vanilli (või vanilliini)

vanillivahvel
[nimisõna, substantiiv]
vahvel, millesse on lisatud vanilli (või vanilliini)

vanillsuhkur
[nimisõna, substantiiv]
suhkur, kuhu on lisatud vanilli (või vanilliini)

vanim
[omadussõna, adjektiiv]
vanuse võrdluses: teistest kõige varem sündinud

vanka
[nimisõna, substantiiv]
(venelase kohta)

vanker
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl veolooma(de) veetav kahe või nelja rattaga veok

2. nelja rattaga ese, mille sees saab midagi vedada või kedagi sõidutada

vankerkäru
[nimisõna, substantiiv]
1. lapsevanker, mida saab kasutada nii käru kui vankrina

2. lapsevanker, mida saab kasutada nii käru kui ka vankrina

vankriais
[nimisõna, substantiiv]
puu (hrl on neid paar), mille külge või millede vahele veoloom rakendatakse ning millest ta vankrit veab

vankriass
[nimisõna, substantiiv]
telg, mille otstes pöörlevad vankri rattad

vankrijälg
[nimisõna, substantiiv]
vankriratta jälg

vankrikahing
[nimisõna, substantiiv]
vankri ohverdamine males

vankrikere
[nimisõna, substantiiv]
vankri keskne osa, mille külge kinnituvad vajalikud lisaosad

vankrikorv
[nimisõna, substantiiv]
vankri korvilaadne osa (nt heinakorv, korvvankri korv)

vankrikumm
[nimisõna, substantiiv]
vankri kumer lookadele tõmmatud kate

vankrikuur
[nimisõna, substantiiv]
kõrvalhoone või ruum, kus hoiti ja hooldati tõldu, vankreid, regesid ja saane ning hobuseriistu

vankrimeister
[nimisõna, substantiiv]
vankrite valmistaja

vankrimääre
[nimisõna, substantiiv]
määrdeaine, millega määriti vankri liikuvaid osi, et vähendada nende hõõrdumist ja kulumist

vankriots
[nimisõna, substantiiv]
vankri tagumine osa, vankripära

vankripeel
[nimisõna, substantiiv]
vankri külgpuu

vankripõll
[nimisõna, substantiiv]
vankrisõidul peale võetud kate

vankripõlv
[nimisõna, substantiiv]
(vanemas keelepruugis aja kohta, mil saab vankriga liikuda)

vankripära
[nimisõna, substantiiv]
vankri tagumine osa

vankriredel
[nimisõna, substantiiv]
vankri redelilaadne, pulkadest külg

vankriroobas
[nimisõna, substantiiv]
vankrirataste tekitatud sügav jälg maa- või teepinnas

vankrirööbas
[nimisõna, substantiiv]
vankrirataste tekitatud sügav jälg maa- või teepinnas

vankritee
[nimisõna, substantiiv]
tee, mida mööda vankritega sõideti

vankritekk
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne vankrisõidul pealevõetud või istmekatteks pandud tekk

vankritelg
[nimisõna, substantiiv]
telg, mille otstes pöörlevad vankri rattad

vankrivahe
[nimisõna, substantiiv]
ruum vankriredelite vahel, vankri põhiosa

vankuma
[tegusõna, verb]
1. tasakaalu kaotades kõikuma lööma

2. kõikudes, tuikudes liikuma

vankumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindel, kõigutamatu, vääramatu

2. kõikumatu, kindel

vankuv
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõikuv

2. ebakindel

vann
[nimisõna, substantiiv]
1. suur hrl ovaalne nõu, kus sees saab ennast pesta

2. suur anum, mis täidetakse veega ja mille sees inimene istub, et ennast pesta

vannahi
[nimisõna, substantiiv]
1. materjali sulatamiseks kasutatav ahi, mille alumine osa on ehitatud vannina

2. teat klaasisulatusahi

vannas
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegse konks- ja vannasadra kiilukujuline kündev osa

2. konks- ja vannasadra kündev osa

vannasader
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puuader, mille kiilukujuline vannas lükkas mulda ühtlaselt kahele poole

2. vannasader

vanne
[nimisõna, substantiiv]
kindla vormiga, sageli ka pidulikult antud tõotus mingisse ametisse, teenistusse astudes

vanniahi
[nimisõna, substantiiv]
vannitoa ahi sooja vee saamiseks

vanniekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
vanniveele lisatav taime- või muu ekstrakt

vannikardin
[nimisõna, substantiiv]
kardin, mis eraldab vanni muust ruumist

vannilina
[nimisõna, substantiiv]
ihu kuivatamiseks kasutatav suur rätik

vannimaja
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne vannidega varustatud kümblusasutus

vannimüts
[nimisõna, substantiiv]
õhuke plastist peakate juuste niiskumise vältimiseks

vannipiim
[nimisõna, substantiiv]
piimapulbrit, lõhnaaineid, vahtu tekitavaid aineid sisaldav kehahooldusvahend, mida lisatakse vannivette

vannipomm
[nimisõna, substantiiv]
vannivette pandav pallike, mis vee toimel kihisema hakates eraldab õlisid, lõhnu, mulle, värvi

vanniraamat
[nimisõna, substantiiv]
väikelastele mõeldud veekindel raamat, mida nad saavad vaadata vannis

vannisool
[nimisõna, substantiiv]
vannivette lisatav lahustuv hrl lõhnastatud (mineraal)ainesegu, mis pehmendab vett, toimib ihuhooldusvahendina vms

vannitama
[tegusõna, verb]
hrl vannis pesema või kümmelda laskma

vannitoakaal
[nimisõna, substantiiv]
niiskuskindel kaal kehakaalu mõõtmiseks

vannituba
[nimisõna, substantiiv]
1. vanniga ja/või dušiga varustatud pesemisruum elumajas või korteris

2. ruum, kus saab ennast pesta ja kus on tavaliselt vann või dušš

vannitus
[nimisõna, substantiiv]
vannitamine

vannivaht
[nimisõna, substantiiv]
vees ohtrat vahtu tekitav ihuhooldusvahend

vannivesi
[nimisõna, substantiiv]
vannitamiseks mõeldud vesi

vanniõli
[nimisõna, substantiiv]
vannivette lisatav õlijas healõhnaline vedelik (pehmendab vett, on rahustava, ihuhooldava toimega)

vannutama
[tegusõna, verb]
1. kelleltki (ameti)vannet võtma

2. seeläbi ametisse kinnitama

vannutatud
[omadussõna, adjektiiv]
(ameti)vande andnud

vannutus
[nimisõna, substantiiv]
1. tungiv palve, veenmine

2. tungiv palve

vant
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi toetav, hoidev (pinguldatud) tross (nt laeval masti püstihoidmiseks, rippkatuse kandmiseks)

2. masti küljelt toestav tross

vant
[nimisõna, substantiiv]
(venelase kohta)

vantsild
[nimisõna, substantiiv]
sild, mille raskust kannavad massiivsete tugipostide (ehk püloonide) külge kinnitatud trossid ehk vandid

vantsima
[tegusõna, verb]
(pikemat maad) reipuseta, raske sammuga kõndima

Ühendtegusõnad: maha vantsima, maha vantsima, tagasi vantsimatagasi vantsima

vanuigi
[määrsõna, adverb]
vanas eas

vanuma
[tegusõna, verb]
1. (villase riide, villa ja karvade kohta:) märja toimel tihenema, paksenema, (puntidena) kokku tõmbama

2. villaste esemete kohta: tihenema, paksenema, kokku tõmbama

3. pulstuma

vanune
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatav arv aastaid (nädalaid, päevi vm ajaühikuid) vana

2. teatav arv aastaid (vm ajaühikuid) vana

vanur
[nimisõna, substantiiv]
vana inimene

vanus
[nimisõna, substantiiv]
1. aeg (aastates), mille keegi või miski on käesoleva või mingi teatava hetkeni elanud või olemas olnud

2. aeg (aastates), kui kaua keegi või miski on maailmas olemas olnud

3. [elu]iga

vanuseaste
[nimisõna, substantiiv]
1. vanuse teatav alajaotus

2. selles vanuses inimesed

vanusegrupiti
[määrsõna, adverb]
vanuserühmade laupa

vanusegrupp
[nimisõna, substantiiv]
vanuse järgi eristatud inimeste vm asjaosaliste hulk (nt võistlustel, millegi ülevaates)

vanusejärk
[nimisõna, substantiiv]
1. vanuse teatav alajaotus

2. selles vanuses inimesed

vanusekategooria
[nimisõna, substantiiv]
1. vanuse alusel moodustatud rühm või järk (nt võistlustel)

2. vanusejärk, vanuserühm

vanuseklass
[nimisõna, substantiiv]
1. vanuse alusel moodustatud rühm või järk (nt võistlustel)

2. vanusejärk, vanuserühm

vanusekohort
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas, sotsioloogias:) inimrühm, kes on seotud sama vanusega

vanuseline
[omadussõna, adjektiiv]
vanusega iseloomustatav, sellega seotud

vanusepiir
[nimisõna, substantiiv]
teatud piiriks olev eluaastate arv, vanuse alam- või ülempiir

vanusepiirang
[nimisõna, substantiiv]
vanusest johtuv keeld (kuskile sisse pääsemisel, alkoholi ostmisel vms)

vanuserühm
[nimisõna, substantiiv]
vanuse järgi eristatud inimeste vm asjaosaliste hulk (nt võistlustel, millegi ülevaates)

vanuserühmiti
[määrsõna, adverb]
vanuserühmade laupa

vanusetasu
[nimisõna, substantiiv]
tasu teenistusaastate eest

vanusetsensus
[nimisõna, substantiiv]
vanusega seotud nõue nt valimisõiguse eeltingimusena

vanusevahe
[nimisõna, substantiiv]
erinevus vanuses

vanussurve
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnas ilmnev negatiivne, eelarvamuslik stereotüüpne suhtumine vanuse alusel, vanuseline tõrjumine

vanutama
[tegusõna, verb]
1. villast materjali aurus või vees hõõruma või muljuma, et selle vastupidavust tõsta

2. kulutama, tokerjaks või vilditaoliseks tegema

vanuti
[määrsõna, adverb]
vanas eas

vanutus
[nimisõna, substantiiv]
vanutamine

vaohari
[nimisõna, substantiiv]
vao ajamisel moodustuv kõrgend

vaoke
[nimisõna, substantiiv]
väike vagu

vaokene
[nimisõna, substantiiv]
väike vagu

vaoline
[omadussõna, adjektiiv]
piklike vagudega kaetud

vaond
[nimisõna, substantiiv]
1. maakoore kurd, hrl kumerusega allapoole, kus madalam keskosa koosneb noorematest kihtidest ja kõrgem ääreosa vanematest kihtidest

2. maakoore kurd

vaoshoitud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl ühenduses tunnete, suhtlusega:) talitsetud, ohjeldatud, mitte äge

2. talitsetud, ohjeldatud

vaostama
[tegusõna, verb]
vagusid sisse ajama

vaotama
[tegusõna, verb]
1. survet avaldades midagi sissepoole või allapoole lükkama, millegi peale suruma

2. midagi sissepoole või allapoole lükkama, näiteks sõrmega või jalaga

vape
[nimisõna, substantiiv]
vappumine

vapikilp
[nimisõna, substantiiv]
1. vapi kilbikujuline põhiosa

2. vapiga varustatud kilp

vapikiri
[nimisõna, substantiiv]
vapile kirjutatud juhtlause

vapikotkas
[nimisõna, substantiiv]
kotkas vapilinnuna

vapilind
[nimisõna, substantiiv]
vapil kujutatud lind

vapiloom
[nimisõna, substantiiv]
vapi tunnusloom

vapilõvi
[nimisõna, substantiiv]
lõvi vapiloomana

vapimärk
[nimisõna, substantiiv]
vapiga aumärk

vapindus
[nimisõna, substantiiv]
1. vappide uurimisega tegelev teadusharu

2. vappide uurimine

vapipitsat
[nimisõna, substantiiv]
vapikujulise pitsatijäljega pitsat

vapipuu
[nimisõna, substantiiv]
vapil sümbolina kujutatud puu

vapiteadlane
[nimisõna, substantiiv]
vappide uurimisega tegelev eriteadlane

vapiteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. vappide uurimisega tegelev teadusharu

2. vappide uurimine

vapiti
[nimisõna, substantiiv]
punahirve Põhja-Ameerika alamliik

vaplema
[tegusõna, verb]
korduvalt vappuma

vapluskramp
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiresti üksteisele järgnevate tahtmatute lihaskokkutõmmete ja -lõtvumiste seeria

2. klooniline kramp

vapp
[nimisõna, substantiiv]
1. värviline, hrl kilbikujulise põhivormiga märgis, mida valdaja kasutab oma tunnusena

2. spetsiaalselt kujundatud pilt, mis on mingi koha, perekonna või organisatsiooni tunnus

vapped
[nimisõna, substantiiv]
(hrl keha kohta:) vappumine

vappekülm
[nimisõna, substantiiv]
kogu keha värisema panev tugev külmatunne, tugevad külmavärinad

vapper
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes ei karda, ei tunne hirmu midagi teha

2. selline, kes on ilma hirmuta valmis ohtlikke või raskeid asju tegema

vapp-pitser
[nimisõna, substantiiv]
vapiga pitser

vappuma
[tegusõna, verb]
põrutamisest, raputamisest vm mehaanilisest mõjust tingituna edasi-tagasi, üles-alla tugevasti võnkuma

vapralt
[määrsõna, adverb]
1. ilma kartuseta, hirmu tundmata

2. nii, et ei tunne hirmu

vaprasti
[määrsõna, adverb]
1. ilma kartuseta, hirmu tundmata

2. nii, et ei tunne hirmu

vaprus
[nimisõna, substantiiv]
1. kartmatu olek

2. võime teha midagi nii, et sa ei karda

vaps
[nimisõna, substantiiv]
(aastail 1929–1934:) Eesti Vabadussõjalaste Keskliidu ja Eesti Vabadussõjalaste Liidu liige või toetaja

vapsik
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa suurim herilane, kes elutseb maja katusealustes, puuõõnsustes vm, toitub nektarist ja taimemahladest ning oma vastsete toitmiseks püüab putukaid

2. väga suur herilane, kes elab näiteks katuste all või puude sees

vapsism
[nimisõna, substantiiv]
1. vabadussõjalaste liikumine 1929–1934

2. vapside liikumine

vapslus
[nimisõna, substantiiv]
1. vabadussõjalaste liikumine 1929–1934

2. vapside liikumine

vapustama
[tegusõna, verb]
(ootamatult) tugevat muljet avaldama, psüühiliselt ülimalt mõjuma, äärmiselt hämmastama

vapustatult
[määrsõna, adverb]
(ootamatu) tugeva tunde poolt vallatuna, millegi ülima mõju all

vapustav
[omadussõna, adjektiiv]
tugevat muljet avaldav, psüühiliselt ülimalt mõjuv

vapustus
[nimisõna, substantiiv]
hingeline üleelamine, psüühiliselt mõjuv, tugevat muljet avaldav kogemus

vara
[määrsõna, adverb]
1. varasel kellaajal, päeva alguses

2. varajasel ajal, päeva alguses

vara
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi kuuluvad asjad ja rahas hinnatavad õigused ning kohustused

2. (laiemalt:) miski väärtust omav, väärtuslik

3. kellegi omandiks olevad asjad ja muu väärtuslik

vara
[nimisõna, substantiiv]
palkmaja ehitusel kasutatav kahe konksuga riist seinapalkidele joonte märkimiseks või renni sisse raiumiseks

vara
[nimisõna, substantiiv]
paadi või purjeka parrast kõrgendav ja suurema lainetuse eest kaitsev lisaplank (või plangud)

varaait
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis sisaldab endas palju väärtuslikku

varaan
[nimisõna, substantiiv]
1. suur, pika ja jõulise sabaga sisalik

2. sisalik

varabarokk
[nimisõna, substantiiv]
baroki algusperiood, ajajärk 1590–1625

varagootika
[nimisõna, substantiiv]
gooti stiili algusperiood

varahaldur
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes korraldab ja juhib hrl mingi ettevõtte või asutuse finants- või kinnisvara, ka muu omandiga seotut

varahaldus
[nimisõna, substantiiv]
finants- või kinnisvara, ka muu omandi juhtimise ja korraldamisega seotud tegevus

varahoidja
[nimisõna, substantiiv]
varade eest vastutaja (ka ametinimetusena)

varahoidla
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ruum millegi hoidmiseks ja säilitamiseks

varahommik
[nimisõna, substantiiv]
1. varajane hommikuaeg

2. varajane hommik

varahommikune
[omadussõna, adjektiiv]
varahommikul toimuv

varahommikuti
[määrsõna, adverb]
igal varajasel hommikul, (peaaegu) kõigil hommikutel väga vara

varajane
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaliselt oma alguses, algamas, algusjärgus olev

2. ajaliselt oma alguses või algamas olev

varajasem
[omadussõna, adjektiiv]
1. eelnevalt, varem saadud, tekkinud, aset leidnud vms

2. endine või eelmine

3. varem olnud, endine

varakahju
[nimisõna, substantiiv]
kellegi varale tekitatud kahju

varakamber
[nimisõna, substantiiv]
ruum väärtasjade ja muu vara hoidmiseks

varakapitalism
[nimisõna, substantiiv]
kapitalismi algusperiood, mil kõik põhimõtted pole veel paigas

varakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkesti raha ja varandust omav

2. selline, kellel on palju raha ja vara

varakeskaeg
[nimisõna, substantiiv]
keskaja algusperiood, 5. sajand kuni 11. sajandi keskpaik

varakeskaegne
[omadussõna, adjektiiv]
keskaja algusperioodi, varakeskaega kuuluv

varakevad
[nimisõna, substantiiv]
kevade varane, talvele järgnev osa

varakevadiselt
[määrsõna, adverb]
varakevadele omaselt

varakindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustus, mille puhul kindlustusobjektiks on vara (nt hoone, sõiduk vm)

varaklass
[nimisõna, substantiiv]
teatava tunnuse alusel investeerimiseks mõeldud kapitali liik (nt aktsiad, võlakirjad, kinnisvara, väärismetallid)

varaklassitsism
[nimisõna, substantiiv]
klassitsismi algusperiood, umbes 1770–1800

varakristlus
[nimisõna, substantiiv]
ristiusu varasem ajajärk (kuni riigiusuks saamiseni või pikemalt)

varaks
[määrsõna, adverb]
(näitab, et miski halb on tulekul, ähvardavalt lähedal)

varakult
[määrsõna, adverb]
1. varasel kellaajal, päeva alguses

2. varajasel ajal, päeva alguses

varakus
[nimisõna, substantiiv]
1. rikas-olek, vararohkus

2. seisund, mille korral inimesel on palju raha ja vara

varaküps
[omadussõna, adjektiiv]
varakult väljakujunenud, väljaarenenud

varal
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegi abil, toel

2. mille abil, jõul, toel

varalahkunud
[omadussõna, adjektiiv]
varakult surnud

varalahusus
[nimisõna, substantiiv]
abiellumisel varasuhte valimisel või abieluvaralepingu sõlmimisel tekkiv varaline suhe, mille puhul abikaasade vara käsitletakse teineteisest täiesti eraldatuna

varale
[postpositsioon, tagasõna]
millegi või kellegi peale, toele, hooleks

varaline
[omadussõna, adjektiiv]
varaga seotud, varasse puutuv

varama
[tegusõna, verb]
palgile pikuti renni sisse raiuma või seinapalkidele vararauaga joont märkima

varamaks
[nimisõna, substantiiv]
kinnis- või vallasvara omanikult võetav maks (nt maa-, auto-, pärandimaks)

varamu
[nimisõna, substantiiv]
kultuuriväärtused, väärtasjad vm suure väärtusega asjad kogumina

varanatuke
[nimisõna, substantiiv]
vähene vara

varandus
[nimisõna, substantiiv]
materiaalne rikkus, rahaliselt väärtuslik vara, miski hinnaline

varanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
materiaalsesse varasse, rahalisse seisundisse puutuv

varane
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaliselt oma alguses, algamas, algusjärgus olev

2. ajaliselt oma alguses või algamas olev

vararaud
[nimisõna, substantiiv]
palkmaja ehitusel kasutatav kahe konksuga riist seinapalkidele joonte märkimiseks või renni sisse raiumiseks

vararenessanss
[nimisõna, substantiiv]
renessansi algusperiood 14.-15. sajandil

varas
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes võõra asja ilma omaniku loata ja teadmata endale võtab, varastamisega tegelev isik

2. inimene, kes varastab, teiste asju salaja ära võtab

varasalv
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis sisaldab endas palju väärtuslikku

varasem
[omadussõna, adjektiiv]
1. eelnevalt, varem saadud, tekkinud, aset leidnud vms

2. endine või eelmine

3. varem olnud, endine

varasemalt
[määrsõna, adverb]
varem, enne

varastama
[tegusõna, verb]
1. võõrast asja ilma omaniku loata ja teadmata endale võtma

2. kellegi teise asju ära võtma nii, et tema sellest ei tea

3. ära

Ühendtegusõnad: kokku varastama, kokku varastama, ära varastamaära varastama

varastamine
[nimisõna, substantiiv]
võõra asja endale võtmine ilma omaniku loata ja teadmata (üldise valdkonnana või konkreetse juhtumina)

varastatu
[nimisõna, substantiiv]
kelleltki tema loata või teadmata ära võetud asi või asjad

varasus
[nimisõna, substantiiv]
varajane olek

varasuvi
[nimisõna, substantiiv]
suve varane, kevadele järgnev osa

varasügis
[nimisõna, substantiiv]
sügise varane, suvele järgnev osa

varatalv
[nimisõna, substantiiv]
talve varane, sügisele järgnev osa

varatark
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl lapse või noore inimese kohta:) varakult tark

varateismeline
[omadussõna, adjektiiv]
umbes 11–15-aastane

varatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma varata

varavalge
[nimisõna, substantiiv]
1. varahommik, esimene päevavalgus

2. koidik

varavalmivus
[nimisõna, substantiiv]
mõne loomatõu või taimesordi omadus jõuda teistest tõugudest või sortidest kiiremini küpsusikka

varavana
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) enneaegu vananenud, oma east välimuse, käitumise vms poolest vanemana paistev

varavastane
[omadussõna, adjektiiv]
(süüteo kohta:) kellegi vara vastu suunatud

varavedaja
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvapärimuses nõiduslik olend, kes on valmistatud vanadest esemetest vm ning kes tule- või sädemejoana ringi lennates vara kokku veab (nt vilja, rõivaid, raha)

2. lennates vara kokku vedav müütiline olend

varavõitu
[määrsõna, adverb]
natuke (liiga) vara

varaõhtu
[nimisõna, substantiiv]
varajane õhtuaeg

varaühisus
[nimisõna, substantiiv]
abiellumisega tekkiv abikaasade ühine vara, kui abiellujad ei vali koos abiellumisavaldusega varasuhet või ei sõlmi abieluvaralepingut

varb
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguse pikkusega metallist varras või tugev sirge puust latt

varbaed
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme rõhtlati vahele püstiselt põimitud puuvarbadest vana aja tara

2. metallvarbadest koosnev tara

varbaliiges
[nimisõna, substantiiv]
liiges varbalülide vahel

varbaline
[omadussõna, adjektiiv]
liitsõna järelosana: teatud arvu v laadi varvastega

varbalüli
[nimisõna, substantiiv]
üks varba osadest

varbaots
[nimisõna, substantiiv]
varba tipmine kumer osa

varbapäkk
[nimisõna, substantiiv]
küünisega kohakuti olev kumer varbaots

varbasõrmus
[nimisõna, substantiiv]
võruna ümber varba käiv sõrmus, mida kantakse nt Indias ja Aafrikas

varbavahe
[nimisõna, substantiiv]
kahe kõrvutise varba vahel olev nahapind

varbavaheplätu
[nimisõna, substantiiv]
kerge sauna- või rannajalats, mille rihm jookseb varba vahelt

varbavahesandaal
[nimisõna, substantiiv]
sandaal, mille rihm jookseb varba vahelt

varbkardin
[nimisõna, substantiiv]
1. valgusvoogu reguleeriv liistudest aknakate

2. akna ribakate

varbkolb
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt pikk varreta ja rõngasteta kolb, mida kasutatakse nt pumpades

varblane
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pruunika või hallika sulestikuga lind, Eestis kodu- või põldvarblane

2. väike lind, kellel on pruunid ja hallid suled

varblasepoiss
[nimisõna, substantiiv]
varblane

varbsein
[nimisõna, substantiiv]
umbes kolme meetri kõrgustest külgpuudest ja nendele rõhtsalt kinnituvatest varbadest võimlemisriist

varbsirkel
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega mõõdetakse esemete pikkust, läbimõõtu ja sügavust ning mis koosneb mõõteharudega ja põhiskaalaga joonlauast ja sellel nihutatavast lisaskaalaga raamist

varbtara
[nimisõna, substantiiv]
1. kolme rõhtlati vahele püstiselt põimitud puuvarbadest vana aja tara

2. metallvarbadest koosnev tara

varbveski
[nimisõna, substantiiv]
trummelveski, kus materjali purustavad varvad

vardakott
[nimisõna, substantiiv]
kotike sukavarraste, lõnga ja poolelioleva käsitöö jaoks

vardaliha
[nimisõna, substantiiv]
vardas küpsetatud või grillitud liha

vardapits
[nimisõna, substantiiv]
sukavarrastega kootud pits

vardja
[nimisõna, substantiiv]
1. ülevaataja, hoidja, valvur

2. ülevaataja, hoidja, valvur

vare
[nimisõna, substantiiv]
1. põlenud, purunenud, lagunenud ehitise jäänused

2. hoone osad, mis on alles jäänud pärast seda, kui hoone on purunenud või põlenud

vare
[nimisõna, substantiiv]
(kividest) kuhjatis, (kivi)hunnik

vareenik
[nimisõna, substantiiv]
1. väike täidisega keedupirukas

2. väike keedupirukas

varem
[määrsõna, adverb]
1. enne praegust või teatavat aega, varasemal ajal, millalgi minevikus

2. varasemal ajal

varem
[omadussõna, adjektiiv]
endine, eelnev, eelmine

varemalt
[määrsõna, adverb]
1. enne praegust või teatavat aega, varasemal ajal, millalgi minevikus

2. varasemal ajal

varemed
[nimisõna, substantiiv]
1. põlenud, purunenud, lagunenud ehitise jäänused

2. hoone osad, mis on alles jäänud pärast seda, kui hoone on purunenud või põlenud

varemerohi
[nimisõna, substantiiv]
luhtadel kasvav otsekui tiivuliste vartega siniste kuni roosakaslillade õitega kõrgekasvuline rohttaim, ka ilutaim

varemini
[määrsõna, adverb]
1. enne praegust või teatavat aega, varasemal ajal, millalgi minevikus

2. varasemal ajal

varemöeldu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on varem öeldud

vares
[nimisõna, substantiiv]
1. laia levikuga vareslaste sugukonda kuuluv suur tugeva nokaga lind

2. tugeva nokaga lind, kes teeb kõva häält ning kellel on mustad ja hallid suled

varesehall
[omadussõna, adjektiiv]
hallvarese värvi hall

vareseindiaanlane
[nimisõna, substantiiv]
ühe Põhja-Ameerikas elava indiaanihõimu liige

varesejalg
[nimisõna, substantiiv]
raskesti loetav käekiri, kritseldus

varesejalgpiste
[nimisõna, substantiiv]
kord paremale, kord vasakule vaheldumisi tikitud pikkadest sämppistetest moodustuv piste

varesevihtleja
[nimisõna, substantiiv]
(tühise, hoopleja inimese kohta)

vareshall
[omadussõna, adjektiiv]
hallvarese värvi hall

varesjalg
[nimisõna, substantiiv]
tulikaliste hulka kuuluv mürgine rohttaim

vareskaer
[nimisõna, substantiiv]
1. luidete ja liivarandade kõrreline rohttaim, hea tuiskliiva kinnitaja

2. kõrreline rohttaim

vareslased
[nimisõna, substantiiv]
värvuliste seltsi suurimate lindude ja suure levilaga sugukond

vareslill
[nimisõna, substantiiv]
1. kesalille rahvapärane nimetus

2. kesalill

varesputk
[nimisõna, substantiiv]
niiskematel niitudel, teeservadel kasvav aromaatne pehmekarvane sarikas asetsevate õitega kõrge rohttaim

vargabande
[nimisõna, substantiiv]
varaste kamp

vargajõuk
[nimisõna, substantiiv]
varaste kamp

vargakindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. varaste eest kaitsev

2. varastele kättesaamatu

varganägu
[nimisõna, substantiiv]
1. (varga kohta, ka sõimusõnana)

2. varas, ka sõimusõnana

vargapesa
[nimisõna, substantiiv]
pistik, mis võimaldab mitu elektririista vooluvõrku lülitada, harupistik

vargaplika
[nimisõna, substantiiv]
noor naissoost varas

vargapoiss
[nimisõna, substantiiv]
(noor) varas

vargavastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. varga eest kaitsev, varastamist takistav

2. varastamist vältiv

varghävitaja
[nimisõna, substantiiv]
kõrgtehnoloogiline hävituslennuk, mis on kaitstud varajase avastamise eest ehk varjatud elektromagnetkiirgust tuvastavate seadmete eest

vargil
[määrsõna, adverb]
varastamas

vargile
[määrsõna, adverb]
kuhugi varastama

vargilt
[määrsõna, adverb]
kusagilt, kus tegeldi varastamisega

varglik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ettevaatlikult, vargsi tehtav, toimuv, toimiv või esinev

2. vargsi tehtav, toimuv, toimiv v esinev

varglikult
[määrsõna, adverb]
ettevaatlikult, vargsi tehes või toimudes

vargne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ettevaatlikult, vargsi tehtav, toimuv, toimiv või esinev

2. vargsi tehtav, toimuv, toimiv v esinev

vargselt
[määrsõna, adverb]
ettevaatlikult, vargsi tehes või toimudes

vargsi
[määrsõna, adverb]
1. (teiste eest) salaja, end või midagi varjates, nii et keegi ei näe ega tea

2. nii et keegi ei näe ega tea

vargtehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
meetodid, seadmed ja vahendid, mida kasutatakse peamiselt sõjanduses lennukite, laevade vms varjamiseks elektromagnetkiirgust tuvastavate seadmete eest

vargus
[nimisõna, substantiiv]
1. võõra asja ilma omaniku loata ja teadmata endale võtmine, varastamine kui konkreetne juhtum

2. see, kui kelleltki võetakse mingi asi salaja ja ilma tema loata ära

vargusjuht
[nimisõna, substantiiv]
varguse üksikjuhtum

vargusjuhtum
[nimisõna, substantiiv]
varguse üksikjuhtum

varguskatse
[nimisõna, substantiiv]
katse, püüe varastada

varguslugu
[nimisõna, substantiiv]
vargusjuhtum

vargusvastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. varga eest kaitsev, varastamist takistav

2. varastamist vältiv

vari
[nimisõna, substantiiv]
1. tumedam kujutis, mis tekib valgusvoo teele jääva keha taga

2. tume kuju, mis tekib selle asja või inimese juurde, mis valguse teele jääb

3. tume kujutis

vari
[nimisõna, substantiiv]
vesiehitise vooluava sulgev tarind

varia
[nimisõna, substantiiv]
1. (muu, igasugune) asi, mis on täpsemalt liigitamata

2. valdkond, mis on täpsemalt piiritlemata

3. mitmesugust

variaabel
[omadussõna, adjektiiv]
1. vahelduv, muutlik

2. muutlik

variaablus
[nimisõna, substantiiv]
muutlikkus

variaator
[nimisõna, substantiiv]
1. (tehnikas:) ülekande sujuvaks muutmise mehhanism

2. ülekandesuhte muutmise seadis

variant
[nimisõna, substantiiv]
1. sama asja (veidi) teisiti esinev, teatava eripäraga vorm või esitusviis, mis erineb algsest või teisest mingi asjaolu, tunnuse vm poolest

2. miski, mis on mingi teise asja veidi erinev kuju

variantne
[omadussõna, adjektiiv]
variatiivne

variantsus
[nimisõna, substantiiv]
muutlikkus, vahelduvus, varieeruvus

variatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
1. muutlik, vahelduv, varieeruv

2. muutlik, vahelduv

variatiivsus
[nimisõna, substantiiv]
muutlikkus, vahelduvus, varieeruvus

variatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. variant, teisendus

2. vaheldamine, varieerimine

3. teisendus

4. teisend

5. teema kordus teisendatud kujul

variatsioonarvutus
[nimisõna, substantiiv]
matemaatilise analüüsi haru, mis kasutab funktsionaalide variatsioone funktsionaalide miinimumide ja maksimumide leidmiseks

variatsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
[rohkesti] variatsioone sisaldav

variatsioonivorm
[nimisõna, substantiiv]
muusikavorm, milles teemat korratakse teisendatud kujul

variatsioonrida
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) väärtuste kasvamise või kahanemise järgi järjestatud andmete kogum

variautor
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kirjutab tellimustöö, mille autoriks on ametlikult teine inimene

variautorlus
[nimisõna, substantiiv]
tellimusena sobiva töö kirjutamine, mida tellija oma nime all kasutab

variautorsus
[nimisõna, substantiiv]
tellimusena sobiva töö kirjutamine, mida tellija oma nime all kasutab

varibiosfäär
[nimisõna, substantiiv]
hüpoteetilised organismid, mis ei ole olemasolevate organismidega evolutsiooniliselt seotud ning mille biokeemilised ja geneetilised protsessid põhinevad teistel ühenditel kui meile tuntud elul

varieerima
[tegusõna, verb]
1. midagi (teatud võimaluste, variantide ulatuses) muutma, vaheldama, mitmekesistama

2. teisendama, vaheldama

varieeruma
[tegusõna, verb]
1. teatavate variantidena esinema, teatud ulatuses muutuma, vahelduma

2. teisenduma, vahelduma

varieeruv
[omadussõna, adjektiiv]
variantidena esinev, muutuv, vahelduv

varieeruvus
[nimisõna, substantiiv]
varieerumine

varietee
[nimisõna, substantiiv]
mitmekesise laulu- ja tantsukavaga kontsertetendus, mille erinevad numbrid pole süžeeliselt omavahel seotud

varieteekava
[nimisõna, substantiiv]
1. lõbustuskohas esitatav mitmekesine laulu- ja tantsukava

2. mitmekesine laulu- ja tantsukava

varieteelik
[omadussõna, adjektiiv]
varieteele omane

varieteeprogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. lõbustuskohas esitatav mitmekesine laulu- ja tantsukava

2. mitmekesine laulu- ja tantsukava

varieteet
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimesüstemaatikas:) taimede alamliigi ja vormi vaheline liik

2. taimede liigisisene süstemaatikaüksus

varieteetantsija
[nimisõna, substantiiv]
varietees esinev tantsija

varieteeteater
[nimisõna, substantiiv]
teater varieteekavade etendamiseks

varieteetrupp
[nimisõna, substantiiv]
varieteeartistide trupp

variettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mille nime all tegutseb mingi teine ettevõte

varifirma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mille nime all tegutseb mingi teine ettevõte

varihing
[nimisõna, substantiiv]
(uskumustes:) kehast sõltumatu, mõnikord varju kujul nähtav hing

variisik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kelle nime all tegutseb keegi teine

varik
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe põõsastik, võsastik

2. metsatukk

3. tihe põõsastik

4. võsastik

varikabinet
[nimisõna, substantiiv]
rühm opositsioonipartei(de) liikmeid, kellest loodetakse moodustada valitsus, kui opositsioon tuleb võimule

varikap
[nimisõna, substantiiv]
(elektroonikas:) pooljuhtdiood, mida kasutatakse nt raadiotehnikas võnkeringide häälestamiseks soovitud sagedusele

varikapdiood
[nimisõna, substantiiv]
(elektroonikas:) pooljuhtdiood, mida kasutatakse nt raadiotehnikas võnkeringide häälestamiseks soovitud sagedusele

varikate
[nimisõna, substantiiv]
tuule, sademete, päikese vm eest varjav kate

varikatus
[nimisõna, substantiiv]
tuule, sademete, päikese vm eest varju pakkuv katus

varikonto
[nimisõna, substantiiv]
1. teise inimese nimel ilma tema teadmata loodud konto sotsiaalmeedias vm internetikeskkonnas

2. võõraid andmeid esitav kasutajaprofiil

varikoos
[nimisõna, substantiiv]
(haiguslikult) laienenud veenid, mis võlvuvad ja kumavad sinakalt läbi naha ning esinevad hrl jalasäärtel ja reitel

varikoosne
[omadussõna, adjektiiv]
veenikomudega iseloomustuv, veeniseinast väljakummuv

varikuju
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi kujuga vari, varipilt

varikäik
[nimisõna, substantiiv]
1. võrestikul kasvavatest ronitaimedest moodustuv käik

2. vääntaimedega võresein

varimajandus
[nimisõna, substantiiv]
töö ja teenused, mille eest saadud sissetulekuid ei avalikustata ja millelt ei maksta makse

varin
[nimisõna, substantiiv]
tugev mürin

varing
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kokku- või sisselangemine

2. selle tulemusena tekkinud kivirusu vm kuhjatis

3. ühekordne varisemine

variomeeter
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki tõusu- või laskumiskiiruse mõõtur

varipilt
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi terava kontuuriga tasapinnaline kujutis, ühevärviline kontuurpilt

variraportöör
[nimisõna, substantiiv]
(Euroopa Parlamendis:) inimene, kes esindab raporti koostamise juures oma fraktsiooni vaateid, pidades kompromissini jõudmiseks ühtlasi läbirääkimisi teiste fraktsioonidega

varis
[nimisõna, substantiiv]
1. metsas taimede, peamiselt puude mahavarisenud osad (nt okkad, lehed, oksad) kogumina

2. mahavarisenud taimeosad

varisein
[nimisõna, substantiiv]
millegi kaitseks ehitatud sõrestik vm kergsein

varisema
[tegusõna, verb]
kuskilt osakestena, hiljukesi maha langema, välja või alla kukkuma

Ühendtegusõnad: alla varisema, alla varisema, kokku varisema, kokku varisema, maha varisema, maha varisema, sisse varisema, sisse varisema, ümber varisemaümber varisema

varisemiskindel
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta): selline, mis kergesti ei pudene

varisemisohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis võib kergesti kokku variseda, tükkidena maha langeda

variser
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes 2. sajandist eKr kuni 1. sajandini pKr kuulus juutide keskkihti esindavasse usulis-poliitilisse voolu ning kes pidas tähtsaks nii Toorat kui ka suulist pärimust ning usukommetes täitis täpselt rabide käske ja saduseride korraldusi

variserlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teesklev, vagatsev, silmakirjalik

2. variseridele omane

3. silmakirjalik

varistama
[tegusõna, verb]
1. midagi küljest ära, maha langema panema

2. koost lagunema panema

3. varisema panema, maha raputama

varistor
[nimisõna, substantiiv]
1. pooljuhttakisti, mille takistus sellele rakenduva pinge tõusmisel üle teatava piiri järsult väheneb

2. pingest sõltuva takistusega pooljuhttakisti

varisõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, kus vaenutsevad osapooled ei sõdi üksteisega otse, vaid kolmandate osaliste (riikide, organisatsioonide vms) vahendusel

varitekk
[nimisõna, substantiiv]
laeva pealmine tekk

varitsema
[tegusõna, verb]
peidus või varjul olles kedagi (ründamiseks, tabamiseks) pingsalt silmas pidama, mingit olukorda jälgima (soodsat võimalust, õiget hetke oodates)

varitsus
[nimisõna, substantiiv]
varitsemine

varitsusjaht
[nimisõna, substantiiv]
jahiviis, mille puhul varitsetakse jahilooma või -lindu sobivas kohas kuni selle laskekaugusele ilmumiseni

varitsuskoht
[nimisõna, substantiiv]
1. varitsemiseks sobiv (või selleks kohandatud) koht

2. koht, kus keegi varitseb

varitsusonn
[nimisõna, substantiiv]
onn loomade või lindude varitsemiseks jahil

varitsuspaik
[nimisõna, substantiiv]
1. varitsemiseks sobiv (või selleks kohandatud) koht

2. koht, kus keegi varitseb

varivalitsus
[nimisõna, substantiiv]
rühm opositsioonipartei(de) liikmeid, kellest loodetakse moodustada valitsus, kui opositsioon tuleb võimule

variöölane
[nimisõna, substantiiv]
mustjaspruunide eestiibadega ööliblikas, kelle röövik toitub vaarikatel, maasikatel vm rohttaimedel

varjaag
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasaegne viiking Vana-Venes ja mujal Ida-Euroopas

2. Vana-Vene viiking

varjama
[tegusõna, verb]
vaatevälja või valgusvoo ees olema, oma asendiga nähtavust takistama

Ühendtegusõnad: ära varjamaära varjama

varjamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte varjatud, silmanähtav, ilmne

2. silmanähtav, ilmne

varjamatult
[määrsõna, adverb]
nii, et seda pole võimalik varjata, olles ilmne

varjamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi, mingi asjaolu salajas hoidmine

varjant
vigane kuju sõnast variant

varjatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida esmapilgul, lähemalt uurimata ei märka või ei näe, varjul olev või tahtlikult salajas hoitav

2. väliselt avaldumata, nähtavate tunnusteta

varjatult
[määrsõna, adverb]
1. mitte avalikult

2. peidetult, millegi kattevarjus

3. vargsi, märkamatult

4. varjatuna, peidetult

5. vargsi

varjatus
[nimisõna, substantiiv]
varjatud olek

varje
[nimisõna, substantiiv]
1. varjav või varjestav keskkond, koht või vahend

2. varjumine

3. varjav keskkond, koht

varjekuju
[nimisõna, substantiiv]
ümbritseva keskkonna mingit objekti jäljendav kehakuju (kaitsekohastumusena nt putukatel)

varjend
[nimisõna, substantiiv]
rajatis, mis pakub kaitset relvade mõju eest inimestele, materjalidele, sõidukitele või õhusõidukitele

varjestama
[tegusõna, verb]
kaitsma või varjama seadmeid elektri- ja magnetväljade, kiirguse vm välismõjude eest (nt ekraanide, kilpide, varjete abil)

varjevõrk
[nimisõna, substantiiv]
visuaalseks maskeeringuks mõeldud võrk, mille sulanduv muster moodustub võrgule kinnitatud eri tooni rohekatest ja pruunikatest materjaliribadest (nt kaitserajatiste või sõjatehnika katmiseks)

varjevärvus
[nimisõna, substantiiv]
looma, putukat vm isendit ümbrusega sarnaseks muutev (kaitse)värvus

varjuaed
[nimisõna, substantiiv]
päikese eest varjatud paika rajatud aed, kus kasvavad varjutaluvad taimed

varjualune
[nimisõna, substantiiv]
vihma, külma, tuule eest varju andev ehitis, selle osa vm koht

varjudemäng
[nimisõna, substantiiv]
(varjude kiire liikumise või muutumise kohta)

varjuderiik
[nimisõna, substantiiv]
asupaik, kus surnud usutakse edasi elavat

varjuelu
[nimisõna, substantiiv]
varjatult kulgev elu

varjugi
üldse mitte, mitte kübetki

varjuk
[nimisõna, substantiiv]
liigset valgusvoogu tõkestav fototarvik

varjukala
[nimisõna, substantiiv]
Atlandi ja Vaikse ookeani troopiliste vete kala

varjukangas
[nimisõna, substantiiv]
kerge plastribadest kangas, mis kaitseb taimi päikese eest, mõndasid taimi ka talvekülma eest

varjukannike
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikast pärit madal igihaljas kannikesele sarnanev rohttaim, Eestis toalill

varjukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohket) varju pakkuv

2. varjuline

varjukoht
[nimisõna, substantiiv]
1. varjuline koht

2. peidukoht

varjukuju
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi kujuga vari, varipilt

varjukus
[nimisõna, substantiiv]
päikese eest varjus-olek

varjukülg
[nimisõna, substantiiv]
millegi halb külg, puudus, pahe

varjuldane
[omadussõna, adjektiiv]
1. päikese või tuule, aga ka hädaohu või häirimise eest varju andev või varjus olev

2. (teiste pilkude eest) varjatud, kõrvaline

varjulembene
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) varjulist keskkonda vajav

varjulill
[nimisõna, substantiiv]
1. õisikusse koondunud väikeste helesiniste või roosade õitega puhmana kasvav rohttaim

2. rohttaim

varjuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. päikese või tuule, aga ka hädaohu või häirimise eest varju andev või varjus olev

2. (teiste pilkude eest) varjatud, kõrvaline

varjulisus
[nimisõna, substantiiv]
päikese eest varjus-olek

varjuma
[tegusõna, verb]
1. end varjama või peitma

2. varjule või peitu minema

3. varjule minema

4. end varjama

varjumees
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis surnu hing varju kujul, surnud inimese kehatu kuju

varjumiskoht
[nimisõna, substantiiv]
paik, kuhu ohu eest lühikeseks ajaks varjule minna

varjumäng
[nimisõna, substantiiv]
(varjude kiire liikumise või muutumise kohta)

varjund
[nimisõna, substantiiv]
ühe ja sama põhivärvuse pisut erinev toon

varjundama
[tegusõna, verb]
1. nüansse tekitama, varjundirikkaks muutma

2. varjundeid andma, nüansseerima

varjundiküllane
[omadussõna, adjektiiv]
paljude varjunditega, varjunditelt rikas

varjundiline
[omadussõna, adjektiiv]
varjundi või varjunditega

varjundirikas
[omadussõna, adjektiiv]
paljude varjunditega, varjunditelt rikas

varjundirohke
[omadussõna, adjektiiv]
paljude varjunditega, varjunditelt rikas

varjundus
[nimisõna, substantiiv]
varjundamine

varjunimi
[nimisõna, substantiiv]
1. nimi, mida inimene kasutab oma kodanikunime asemel hrl loomingulises tegevuses, nt kirjanikunimi

2. kirjaniku-, kunstnikunimi vms

3. kirjaniku-, kunstnikunimi vms

varjunukk
[nimisõna, substantiiv]
varjuteatris kasutatav nukk

varjupaigaõigus
[nimisõna, substantiiv]
poliitilise põgeniku õigus leida välisriikides varjupaika jälitamise eest

varjupaik
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus keegi leiab varju ja ulualust

2. peidupaik

varjupoks
[nimisõna, substantiiv]
poksitreening kujutletava vastasega

varjupool
[nimisõna, substantiiv]
millegi negatiivne pool, puudus, pahe

varjupoolne
[omadussõna, adjektiiv]
see pool, kuhu langeb vari

varjuriik
[nimisõna, substantiiv]
asupaik, kus surnud usutakse edasi elavat

varjurikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rohket) varju pakkuv

2. varjuline

varjusadam
[nimisõna, substantiiv]
sadam, kuhu laev merehäda vältimiseks või avarii korral sisse sõidab

varjusolek
[nimisõna, substantiiv]
tagaplaanil olek

varjustama
[tegusõna, verb]
kõrvale või tagaplaanile tõrjuma

varjustik
[nimisõna, substantiiv]
varjude kogum

varjusurm
[nimisõna, substantiiv]
sügavat und meenutav teadvushäire

varjusurnu
[nimisõna, substantiiv]
varjusurmas viibiv inimene

varjutaim
[nimisõna, substantiiv]
varjulembene taim

varjutaluv
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimede kohta:) varjulist kasvukohta taluv

2. varju taluv

varjutama
[tegusõna, verb]
midagi ära varjama, ära katma

varjuteater
[nimisõna, substantiiv]
(nuku)teater, kus liigutatavad lavakujud projitseeruvad varjudena läbipaistvale ekraanile

varjutuma
[tegusõna, verb]
millegi varju, millegi taha jääma

varjutus
[nimisõna, substantiiv]
ühe taevakeha sattumine teise varju (nt kuuvarjutus) või ühe taevakeha kattumine teisega, vaadelduna kolmandalt, hrl Maalt (nt päikesevarjutus)

varjutuskangas
[nimisõna, substantiiv]
kerge plastribadest kangas, mis kaitseb taimi päikese eest, mõndasid taimi ka talvekülma eest

varjutusmuutlik
[omadussõna, adjektiiv]
(taevatähe kohta:) vahelduvalt kord varjus, kord nähtaval olev

varmalt
[määrsõna, adverb]
(kohe) nõustudes, vastutulelikult, innukalt

varmas
[omadussõna, adjektiiv]
kiire, kärmas, hakkamas midagi tegema

varmus
[nimisõna, substantiiv]
kiire-, kärmas-olek

varn
[nimisõna, substantiiv]
1. (seina löödud) pulk, konks või konksudega varustatud mööbliese riiete vm riputamiseks

2. ese näiteks seina või ukse küljes, mille otsa saab riideid riputada

varp
[nimisõna, substantiiv]
eriotstarbeline ankur nt laeva madalikult lahti tõmbamiseks või haalamiseks

varpankur
[nimisõna, substantiiv]
eriotstarbeline ankur nt laeva madalikult lahti tõmbamiseks või haalamiseks

varpima
[tegusõna, verb]
varpankru abil laeva madalikult lahti tõmbama

varr
[nimisõna, substantiiv]
1. vahelduvvoolu (reaktiiv)võimsuse mõõtühik

2. reaktiivvõimsuse ühik

varras
[nimisõna, substantiiv]
1. peenike ja sirge (teravaotsaline) hrl kõvast ainest ese (nt grillvarras, kudumisvarras)

2. peenike ja terava otsaga pulk, millega saab näiteks liha grillida

3. spetsiaalne pulk kudumiseks

varraskudumine
[nimisõna, substantiiv]
varrastel kudumine

varrasnukk
[nimisõna, substantiiv]
teatrinukk, mida näitleja juhib traatvarraste või peenikeste pulkade abil

varrassulgur
[nimisõna, substantiiv]
ukse või akna sulgur, mille koostisse kuulub varras (nt kremoon)

varrastama
[tegusõna, verb]
1. (küpsetamiseks) vardasse ajama

2. vardaga varustama

3. vardasse ajama

varrekas
[omadussõna, adjektiiv]
tugeva varrega

varreleedik
[nimisõna, substantiiv]
liblikas, kelle röövikud kahjustavad jämeda varrega rohttaimi

varreleht
[nimisõna, substantiiv]
taime varre küljes olev leht

varrelüli
[nimisõna, substantiiv]
taime varre kahe sõlme vaheline osa

varremugul
[nimisõna, substantiiv]
taime varre või varre muudendi (risoomi) jämenemisel tekkinud säilitusorgan (nt kartulimugul)

varrepõletik
[nimisõna, substantiiv]
mõnedel taimedel esinev seenhaigus

varresibul
[nimisõna, substantiiv]
lehekaenlas või õisikus arenev väikese sibula kujuline paljunemisorgan mõnel taimeliigil

varresõlm
[nimisõna, substantiiv]
taime varre tihenenud osa, kuhu kinnituvad lehed

varretama
[tegusõna, verb]
tööriistale vart külge panema

varretu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma varreta

varrevõsund
[nimisõna, substantiiv]
taime maapealne võsund, varrest välja kasvav rõhtne külgharu, mille abil taim vegetatiivselt paljuneb (nt maasikal)

varreöölane
[nimisõna, substantiiv]
ööliblikas, kelle röövikud toituvad taimede lihavates vartes või juurikates

varrmeeter
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu reaktiivvõimsuse mõõtmise riist

varroalest
[nimisõna, substantiiv]
mesilase välisparasiit, kes muneb kaanetamata kärjekannu, põhjustades mesilasperede hukkumist

varroatoos
[nimisõna, substantiiv]
haudme ja täiskasvanud mesilaste parasitaarhaigus, mida tekitab varroalest

varrud
[nimisõna, substantiiv]
ristimistalitusega seotud perekondlik pidustus, mis tähistab lapse ristimist ja nime saamist

varrukakäänis
[nimisõna, substantiiv]
varruka otsa tagasipööratud osa

varrukalaud
[nimisõna, substantiiv]
abivahend varrukate ja muude väiksemate kumerate rõivaosade triikimiseks

varrukalõhik
[nimisõna, substantiiv]
lõhik varruka allääres

varrukamärk
[nimisõna, substantiiv]
vormirõiva käisel kantav eraldusmärk

varrukaots
[nimisõna, substantiiv]
varruka alumine, rannet ümbritsev osa

varrukapuu
[nimisõna, substantiiv]
abivahend varrukate ja muude väiksemate kumerate rõivaosade triikimiseks

varrukas
[nimisõna, substantiiv]
1. käsivart kattev riietuseseme osa

2. riideeseme osa, mis katab kätt

varrukasuu
[nimisõna, substantiiv]
käise randmepoolne ava

varrukatpidi
[määrsõna, adverb]
varrukast kinni hoides

varruline
[nimisõna, substantiiv]
1. ristsetest, varrudest osavõtja

2. varrukülaline

vars
[nimisõna, substantiiv]
1. rohttaime maapealne tugiosa, mis hrl kannab lehti ja õisi

2. pikk ja peenike taime osa, mille küljes kasvavad lehed, õied või viljad

varsaaru
[nimisõna, substantiiv]
(noorusele omase mõtlematuse ja nappide teadmiste kohta)

varsahammas
[nimisõna, substantiiv]
piimahammas

varsakabi
[nimisõna, substantiiv]
kraavides ja veekogude kallastel kasvav kollaste õite ja kujult varsa kapja meenutavate lehtedega rohttaim

varsanahk
[nimisõna, substantiiv]
varsalt saadud nahk (nt jakkide, kinnaste valmistamiseks)

varspiste
[nimisõna, substantiiv]
taimevart või nööri meenutav kaunistuspiste

varspistik
[nimisõna, substantiiv]
taimevarre lisapungadega osa pistikuna taime paljundamisel

varss
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni üheaastane hobune

2. noor hobune

varsseller
[nimisõna, substantiiv]
köögiviljana kasvatatav tumeroheliste lehtede ja väikeste valgete õitega aromaatne rohttaim, millest toiduks tarvitatakse suuri lehti ja mahlakaid leherootse, aedselleri teisend

varssuma
[tegusõna, verb]
(hobuse kohta:) poegima

varsti
[määrsõna, adverb]
1. natukese aja pärast

2. lühikese aja pärast, üsna ruttu

varstine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (üsna) varsti, lähemas tulevikus toimuv või saabuv

2. varsti toimuv või saabuv

varstolmuimeja
[nimisõna, substantiiv]
aku abil töötav juhtmeta pikavarreline tolmuimeja

varsvili
[nimisõna, substantiiv]
köögivili, millest toiduks kasutatakse varreosa (nt nuikapsas, spargel)

vart
[nimisõna, substantiiv]
1. parasvöötme ja soojade alade veelind, nt tuttvart, merivart

2. sukelpart

vart
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikult kõverast või painutatud puust viljapeksukaigas, koodi eelkäija

2. viljapeksukaigas

vartama
[tegusõna, verb]
vardaga reht peksma

varu
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis on olemas, hoiul, et seda kasutada hiljem või (häda)vajaduse korral

2. miski, mida kasutatakse hiljem, vajaduse korral

varuaine
[nimisõna, substantiiv]
organismi kogunev energiarohke orgaaniline aine (nt tärklis, glükogeen), mille varal elatakse üle ebasoodne eluperiood

varuema
[nimisõna, substantiiv]
varuks kasvatatav teine mesilasema

varufond
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis on mõeldud võimaliku kahju või puudujäägi katmiseks

varukoopia
[nimisõna, substantiiv]
(faili) varundatud koopia (andmete hävimise või rikkumise puhuks)

varuks
[määrsõna, adverb]
(näitab, et miski halb on tulekul, ähvardavalt lähedal)

varukumm
[nimisõna, substantiiv]
tagavaraks olev kummist ese

varukäik
[nimisõna, substantiiv]
(varuks oleva plaani, tegutsemise vms kohta)

varul
[postpositsioon, tagasõna]
millegi ajal, aegu

varuliige
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes vajaduse korral asub võistkonna, komisjoni vm liikme asemele

varuma
[tegusõna, verb]
koguma hoiule, tagavaraks midagi, mida hiljem vajadusel kasutatakse, midagi enda tarbeks, mingiks olukorraks hankima

Ühendtegusõnad: kaasa varumakaasa varuma

varumees
[nimisõna, substantiiv]
võistkonna põhikoosseisu mitte kuuluv, varuks olev mängija

varumängija
[nimisõna, substantiiv]
võistkonna põhikoosseisu mitte kuuluv, varuks olev mängija

varundama
[tegusõna, verb]
andmeid kopeerima teisele andmekandjale, eesmärgiga need sinna varukoopiana hoiule jätta

varunimekiri
[nimisõna, substantiiv]
nimekiri potentsiaalselt kõlblikest kandidaatidest, kes vastuvõetute hulka, põhikoosseisu vms valiku sisse ei mahu

varuosa
[nimisõna, substantiiv]
1. varuks olev osa (masinal, seadmel vms)

2. masina või seadme tagavaraks olev osa

varupink
[nimisõna, substantiiv]
(võistkonna põhikoosseisu mitte kuuluvate, mängus osalemist ootavate inimeste kohta)

varuplaan
[nimisõna, substantiiv]
varuks mõeldud teine tegevuskava (juhuks, kui esialgne plaan ebaõnnestub või sellega tekib tõrkeid)

varuratas
[nimisõna, substantiiv]
varuks olev ratas sõidukil

varustaja
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupade hankimise eest vastutav isik (ka ametinimetusena)

2. ametinimetusena

varustama
[tegusõna, verb]
1. andma, hankima kellelegi midagi, mida ta vajab, seda kellelegi kättesaadavaks tegema, temani viima

2. kellelegi või kuhugi midagi vajalikku andma, hankima

varustamishäire
[nimisõna, substantiiv]
takistus kauba vm hankimisel, kellelegi kättesaadavaks tegemisel

varustatus
[nimisõna, substantiiv]
1. vajalike seadmetega, riistadega vm vahenditega varustatud olek

2. varustatud olek

varustuma
[tegusõna, verb]
end varustama, millegagi varustatuks saama

varustus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingiks tegevuseks vajalikud asjad, hrl riistad, rõivad, toidumoon (nt spordiks, matkaks, lahinguks)

2. mingiks tegevuseks vajalikud asjad, näiteks spordiks, matkaks või sõjaks

varustuskindlus
[nimisõna, substantiiv]
1. energia, maapõuevarade pakkumise vastavus nõudlusele

2. mõõdik, mis seda näitab

varustustalitus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kelle ülesanne on toetada mingi üksuse toimimist, nt hankida vajalikke vahendeid

varustusteenistus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, kelle ülesanne on toetada mingi üksuse toimimist, nt hankida vajalikke vahendeid

varuvari
[nimisõna, substantiiv]
varuks olev langevari (tiibvari), mis avaneb põhivarju tõrke puhul

varuvariant
[nimisõna, substantiiv]
varuks, tagavaraks olev lahendus või võimalus

varuvõistleja
[nimisõna, substantiiv]
võistkonna põhikoosseisu mitte kuuluv, varuks olev võistleja (nt suusatamises, vehklemises)

varuväljapääs
[nimisõna, substantiiv]
varuks, tagavaraks olev väljapääs (nt hoones, lennukis, laevas)

varv
[nimisõna, substantiiv]
mandrijää sulamisel tekkinud viirsavi kiht, mis koosneb sulamisvee sette heledamast ja tumedamast osast

varvas
[nimisõna, substantiiv]
1. üks inimese jalalaba viiest esiosast

2. üks viiest piklikust osast jala otsas

varvasking
[nimisõna, substantiiv]
balletitantsija eriline tömbi ninaga king

varvasseis
[nimisõna, substantiiv]
1. seis varvastel

2. ka vastav jalgade asend balletitantsijal

varvassokk
[nimisõna, substantiiv]
sokk, millel iga varba jaoks on oma haru

varvastants
[nimisõna, substantiiv]
tants varvastel, klassikalise balleti tantsutehnika

varvastehnika
[nimisõna, substantiiv]
(balletis:) tantsutehnika, mida iseloomustab tants varvastel

varvik
[nimisõna, substantiiv]
sokk, millel iga varba jaoks on oma haru

varvik
[nimisõna, substantiiv]
1. tihe põõsastik, võsastik

2. metsatukk

3. tihe põõsastik

4. võsastik

varvomeetria
[nimisõna, substantiiv]
geoloogiline viirsavi uurimise meetod, mis põhineb aastakihtidel ehk varvidel

varvukil
[määrsõna, adverb]
varvastel, üksnes varvastele toetudes (nt et vaiksemalt astuda või end pikemaks teha)

varvukile
[määrsõna, adverb]
1. varvastele, üksnes varvastele toetuvaks (nt et vaiksemalt astuda või end pikemaks teha)

2. varvastele

varvul
[määrsõna, adverb]
varvastel, üksnes varvastele toetudes (nt et vaiksemalt astuda või end pikemaks teha)

varvule
[määrsõna, adverb]
1. varvastele, üksnes varvastele toetuvaks (nt et vaiksemalt astuda või end pikemaks teha)

2. varvastele

varvulkõndija
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes toetub kõndides ainult varvastele

vasabi
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani mädarõika rohelisest juurest saadav teravamaitseline pulber või pasta, mida tarvitatakse maitseainena

vasak
[omadussõna, adjektiiv]
1. keha keskjoonest südame pool asuv või selline, mis asetseb vaataja suhtes tema südame pool

2. selline, mis asub südamega samal pool

vasakerakond
[nimisõna, substantiiv]
vasakpoolne (sotsiaaldemokraatlik, sotsialistlik) erakond

vasakhaak
[nimisõna, substantiiv]
(poksis:) vasema käega alt või küljelt antud löök

vasakjõud
[nimisõna, substantiiv]
vasakpoolsed parteid, vasakpoolsete vaadetega inimesed

vasakkaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. (jalgpallis:) oma väravat väljaku vasakul küljel kindlustav positsioon

2. sel positsioonil mängija

vasakkaitsja
[nimisõna, substantiiv]
sportmängudes värava või korvi ligiduses liikuv ja seda vasakult kaitsev mängija

vasakkallas
[nimisõna, substantiiv]
jõe vasak kallas (voolu suunas vaadatuna)

vasakkurv
[nimisõna, substantiiv]
teekäänak vasakule

vasakliberaalne
[omadussõna, adjektiiv]
vasak- ja parempoolsuse skaalal vasakule kalduv ja liberaalsuse-konservatiivsuse skaalal liberalismi kalduv

vasakparras
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva vasakpoolne parras ahtrist vaadatuna

2. laeva vasakpoolne parras

vasakpartei
[nimisõna, substantiiv]
vasakpoolne (sotsiaaldemokraatlik, sotsialistlik) erakond

vasakpoolne
[omadussõna, adjektiiv]
vasakul pool või küljel asuv või toimuv

vasakpoolsus
[nimisõna, substantiiv]
poliitiliselt kaldumine sotsialistlike vaadete poole, vastav mõtte- ja tegutsemisviis

vasakpopulism
[nimisõna, substantiiv]
vasakpoolne poliitiline vool, mille keskmes on ümberjagamise ja rahva heaolu populistlikud üleskutsed

vasakpopulist
[nimisõna, substantiiv]
vasakpopulismi esindav poliitik

vasakpööre
[nimisõna, substantiiv]
(liiklusvahendi) pööre vasakule

vasakradikaal
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes poliitiliselt on ülimal määral vasakpoolsete vaadetega

vasakradikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
poliitiliselt äärmuslikult sotsialistlike vaadete poole kalduv

vasaksirge
[nimisõna, substantiiv]
(poksis:) vasaku käega löödud otselöök

vasaksisemine
[nimisõna, substantiiv]
jalgpallimängus vasakpoolne sisemine edurivimängija

vasaktiib
[nimisõna, substantiiv]
1. vasakpoolse(ma)te vaadetega inimeste haru (nt erakonnas, valitsuses)

2. vasakpoolse(ma)te tiib nt erakonnas, valitsuses vm

vasaktsentristlik
[omadussõna, adjektiiv]
tsentrismi ja vasakpoolsuse joontega

vasakukäeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes eelistab vasakut kätt toimingutes, mis vajavad jõudu, täpsust ja koordinatsiooni

vasakukäelisus
[nimisõna, substantiiv]
omadus kasutada toimingutes vasakut kätt tõhusamalt kui paremat

vasakul
[määrsõna, adverb]
1. keha keskjoonest südame pool

2. vasaku käe pool

vasakule
[määrsõna, adverb]
1. keha keskjoonest südame poole, vasaku käe poole või suunas

2. vasakule

3. vasaku käe poole või suunas

vasakult
[määrsõna, adverb]
1. keha keskjoonest südame poolt

2. vasaku käe poolt või suunast

vasakäär
[nimisõna, substantiiv]
jalgpallimängus väljaku vasaku ääre edurivimängija

vasakäärmuslane
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes poliitiliselt on ülimal määral vasakpoolsete vaadetega

vasakäärmuslik
[omadussõna, adjektiiv]
poliitiliselt äärmuslikult sotsialistlike vaadete poole kalduv

vasalkond
[nimisõna, substantiiv]
1. vasallid, valitsev seisus Eestis 13. sajandil, millest arenes välja rüütliseisus

2. vasallid

vasall
[nimisõna, substantiiv]
feodaal, kes sai senjöörilt sõja- vm teenistuse eest kasutamiseks maa-ala ja sellel elavad talupojad

vasallilinnus
[nimisõna, substantiiv]
keskaegne (tornikujuline) kindluselamu

vasallisõltuvus
[nimisõna, substantiiv]
suhe alluva ja isanda, vasalli ja senjööri vahel

vasalliteet
[nimisõna, substantiiv]
vasallide omavaheliste sõltuvussuhete süsteem keskajal

vasallriik
[nimisõna, substantiiv]
teisest riigist sõltuv riik

vasar
[nimisõna, substantiiv]
1. varrega tööriist, millega saab nt naela kuhugi sisse taguda

2. tööriist, mille abil saab millegi sisse naelu lüüa

vasaraheide
[nimisõna, substantiiv]
kergejõustikuala, kus võisteldakse spetsiaalse vasara heitmises võimalikult kaugele

vasaraheitering
[nimisõna, substantiiv]
ringikujuline ala vasaraheite sooritamiseks

vasaraheitesektor
[nimisõna, substantiiv]
ala väljakul, kus vasarat heidetakse

vasaraheitja
[nimisõna, substantiiv]
vasaraheitega tegelev sportlane

vasarakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
vasarat meenutav, vasara kujuga

vasaralöök
[nimisõna, substantiiv]
1. löök vasaraga (hrl töötades)

2. selle löögi heli

vasardama
[tegusõna, verb]
haamri või vasaraga taguma

vasarhai
[nimisõna, substantiiv]
vasarakujulise peaga kuni viie meetri pikkune ohtlik hai

vasarjas
[omadussõna, adjektiiv]
vasarat meenutav, vasara kujuga

vasarkarp
[nimisõna, substantiiv]
vasarakujulise kojaga limune

vasarpea
[nimisõna, substantiiv]
paksu ja koheva peasulestikuga varesesuurune lind Aafrikas, Araabia poolsaarel ja Madagaskaril

vasarveski
[nimisõna, substantiiv]
pehme ja keskmise kõvadusega materjali jahvatamise ja kuivatamise seade, milles materjali purustavad vasarad

vaseaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. siirdejärk neoliitikumi ja pronksiaja vahel, mil kiviriistade kõrval kasutati ka vaskesemeid

2. siirdejärk neoliitikumi ja pronksiaja vahel

vasegravüür
[nimisõna, substantiiv]
graafikatehnika ja sügavtrükimenetlus, mille korral kujutis graveeritakse vaskplaati ja trükitakse niiskele paberile

vasekarva
[omadussõna, adjektiiv]
kuldse varjundiga punakas, punakaskuldne, vase värvi

vase-kiviaeg
1. siirdejärk neoliitikumi ja pronksiaja vahel, mil kiviriistade kõrval kasutati ka vaskesemeid

2. siirdejärk neoliitikumi ja pronksiaja vahel

vasektoomia
[nimisõna, substantiiv]
mehe (või isaslooma) seemnejuhade sulgemine või eemaldamine, hrl et meest (või isaslooma) steriliseerida või suguvõimetuks teha

vaseliin
[nimisõna, substantiiv]
kollakas plastne määre, mida saadakse naftaõli sulatamisel parafiiniga vms ainega ning kasutatakse nt tööstuses, meditsiinis ja kosmeetikas

vaseliinõli
[nimisõna, substantiiv]
naftast saadav värvuseta, lõhnata ja maitseta õline vedelik, mida kasutatakse nt meditsiinis ja kosmeetikas

vaselised
[nimisõna, substantiiv]
1. pronkstraadist spiraaltorukesed, mida vanasti kasutati rõivaste äärekaunistusena

2. vasest rõivakaunistused

vaselõige
[nimisõna, substantiiv]
graafikatehnika ja sügavtrükimenetlus, mille korral kujutis graveeritakse vaskplaati ja trükitakse niiskele paberile

vasem
[omadussõna, adjektiiv]
1. keha keskjoonest südame pool asuv või selline, mis asetseb vaataja suhtes tema südame pool

2. selline, mis asub südamega samal pool

vasemaak
[nimisõna, substantiiv]
looduslik vase tooraine

vasemal
[määrsõna, adverb]
1. keha keskjoonest südame pool

2. vasaku käe pool

vasemale
[määrsõna, adverb]
1. keha keskjoonest südame poole, vasaku käe poole või suunas

2. vasakule

3. vasaku käe poole või suunas

vasemalt
[määrsõna, adverb]
vasakul pool, vasakut kätt

vasempoolne
[omadussõna, adjektiiv]
vasakul pool või küljel asuv või toimuv

vasemürgistus
[nimisõna, substantiiv]
hrl toiduga organismi sattunud vaseühendite põhjustatud mürgitus

vasemürgitus
[nimisõna, substantiiv]
hrl toiduga organismi sattunud vaseühendite põhjustatud mürgitus

vaseroheline
[nimisõna, substantiiv]
vaskatsetaadist koosnev sinakasrohelise tooniga värvaine, mis aja jooksul oksüdeerudes tumeneb

vaserooste
[nimisõna, substantiiv]
vasele või pronksile oksüdeerumisel tekkiv rohekas kiht

vasesepp
[nimisõna, substantiiv]
vasest esemeid valmistav oskustööline

vaseskadu
[nimisõna, substantiiv]
mittesoovitav soojusenergia, mis tekib voolu kulgemisel läbi mähise juhtme

vasesulam
[nimisõna, substantiiv]
sulam, mille põhiosa on vask

vasesulatus
[nimisõna, substantiiv]
vase saamine tema sulatamise teel vasemaagist

vasetama
[tegusõna, verb]
vasekihiga katma

vaseveski
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne ettevõte, kus vaske töödeldi vee jõul

vaseviilmed
[nimisõna, substantiiv]
vase viilimisel tekkiv puru

vasevitriol
[nimisõna, substantiiv]
sinise värvusega kristalne aine, vasksulfaadi erivorm

vasikaiga
[nimisõna, substantiiv]
(veise, põdra vm looma noore ea kohta)

vasikaliha
[nimisõna, substantiiv]
tapetud noore koduveise liha toiduna

vasikalihakotlet
[nimisõna, substantiiv]
vasikalihast valmistatud kotlet

vasikanahk
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni 3 kuu vanuselt vasikalt saadud karusnahk

2. vanematelt vasikatelt saadud nahk (nt jalatsite valmistamiseks)

vasikapraad
[nimisõna, substantiiv]
vasikalihast praad

vasikaribi
[nimisõna, substantiiv]
vasika ribitükk (hrl toiduna)

vasikaripsmed
[nimisõna, substantiiv]
(inimese pikkade ripsmete kohta)

vasikas
[nimisõna, substantiiv]
1. noor veis (esimesel kuuel elukuul)

2. noor lehm

vasikasilmad
[nimisõna, substantiiv]
(suurte, pikaripsmeliste, niiskete silmade kohta)

vasikasuurune
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl koera kohta:) suuruselt vasikaga võrreldav, suur nagu vasikas

vasikašnitsel
[nimisõna, substantiiv]
ovaalne paneeritult praetud lihalõik vasika reietükist

vasikavaimustus
[nimisõna, substantiiv]
(tormilise, naiivse vaimustuse kohta)

vasja
[nimisõna, substantiiv]
(venelase kohta)

vask
[nimisõna, substantiiv]
punakas pehme hästi soojust ja elektrit juhtiv metall, keemiline element järjenumbriga 29

vaskehe
[nimisõna, substantiiv]
vasest ehteasi

vaskine
[omadussõna, adjektiiv]
vasest tehtud, vaske sisaldav või vasekihiga kaetud

vaskjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. vasevärviline, vasele omase punakuldse helgiga

2. vasekarva, vasetaoline

vaskjuhe
[nimisõna, substantiiv]
juhe, mille välimised kiud on vasest

vaskkatel
[nimisõna, substantiiv]
vasest katel

vaskläik
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt vasksulfaadist koosnev hall mineraal, tähtis vasemaak

2. vasemaak

vaskne
[omadussõna, adjektiiv]
vasest tehtud, vaske sisaldav või vasekihiga kaetud

vaskoksiid
[nimisõna, substantiiv]
vase pinnal tekkiv kilejas kiht, aine, mida kasutatakse keraamikas, kosmeetikatööstuses vm (nt glasuuri pinda või kortse silendava vahendina), vase ja hapniku ühend

vaskpill
[nimisõna, substantiiv]
metallist puhkpill (nt trompet, metsasarv, tuuba)

vaskplekk
[nimisõna, substantiiv]
vasest või vasesulamist toodetud plekk, mida kasutatakse nt laevaehituses ja katusekatteks

vaskpuhkpill
[nimisõna, substantiiv]
metallist puhkpill (nt trompet, metsasarv, tuuba)

vaskpunane
[omadussõna, adjektiiv]
kuldse varjundiga punakas, punakaskuldne, vase värvi

vaskpõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
suur roheline kuldse või pronksja läikega mardikas

vaskrähk
[nimisõna, substantiiv]
vaske sisaldav mineraalimaak

vaskselt
[määrsõna, adverb]
vase moel, vaske meenutades

vasksepp
[nimisõna, substantiiv]
vasest esemeid valmistav oskustööline

vasksulfaat
[nimisõna, substantiiv]
helerohelise või hallikasvalge värvusega tahke sool, vees hästi lahustuv värvuseta kristalne aine

vasktaaler
[nimisõna, substantiiv]
Saksamaal ja mujal peamiselt 16.–18. sajandil kasutusel olnud vaskmünt

vasktraat
[nimisõna, substantiiv]
vasest traat

vaskulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. veresoontega seotud

2. veresoontega seotud, veresoone-

vaskuliit
[nimisõna, substantiiv]
veresooneseina põletik, veresoonte põletik

vaskuss
[nimisõna, substantiiv]
jalutu vaseläikeline sisalik

vaskvitriol
[nimisõna, substantiiv]
sinise värvusega kristalne aine, vasksulfaadi erivorm

vasogeen
[nimisõna, substantiiv]
vaseliinist ja vaseliinõlist saadud salvi- ja õlitaoline aine, mida kasutatakse ravimite valmistamisel

vasomotoorne
[omadussõna, adjektiiv]
veresoonte laienemise ja ahenemisega seotud

vassima
[tegusõna, verb]
1. moonutama, võltsima, valesti esitama

2. puterdama, segi ajama

3. moonutama, võltsima, segi ajama

vassing
[nimisõna, substantiiv]
1. asjaolu, mis normaalset või tegelikku näitab erinevalt, hrl seda moonutades või võltsides

2. moonutus, võltsing

vast
[määrsõna, adverb]
1. osutab oletatavale või loodetavale võimalusele, milles siiski ei olda päris kindel

2. näitab, et kõneleja ei ole päris kindel

vastaja
[nimisõna, substantiiv]
mingis küsitluses vastuseid andev isik

vastak
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl lehtede paiknemise kohta taimel:) paariti vastamisi asetsev

2. vastamisi seisev v asetsev

vastakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. vastupidine, vastandlik

2. vastuoluline, vasturääkiv

vastaktiitel
[nimisõna, substantiiv]
üldandmetega tiitelleht, mis sarja kuuluvas teoses eelneb tiitellehele

vastakus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi suhtes täiesti erinev olek

2. vastuolu

vastakuti
[määrsõna, adverb]
1. (asendi poolest:) teineteise vastas või vastu

2. teineteise vastu v vastas

vastaline
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on kellegi või millegi vastu

2. vastuseisja, vastuhakkaja, vastane

vastalisus
[nimisõna, substantiiv]
1. vastuolek, vastuseis

2. vastuseis

vastama
[tegusõna, verb]
1. küsimuse, ettepaneku, arvamuse vms peale midagi ütlema või muul moel (nt liigutusega) reageerima

2. midagi ütlema (või kirjutama) vastuseks küsimusele või ettepanekule

Ühendtegusõnad: järele vastama, järele vastama, ära vastamaära vastama

vastamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millele ei leidu vastust

vastamisi
[määrsõna, adverb]
1. (asendi poolest:) teineteise vastas või vastu

2. teineteise vastu v vastas

vastand
[nimisõna, substantiiv]
1. miski või keegi oma omadustelt, laadilt või muu poolest teisest täiesti, diametraalselt erinev või teist eitav

2. täiesti teistsugune asi, inimene või nähtus

vastandama
[tegusõna, verb]
1. võrreldavate objektide erinevusi rõhutama ja neid objekte vastanditeks pidama

2. midagi või kedagi erijooni rõhutades kõrvu seadma (ja üht teisest paremaks pidama)

vastandarv
[nimisõna, substantiiv]
arv, mille liitmisel antud arvuga saadakse 0

vastandkultuur
[nimisõna, substantiiv]
subkultuur, mis vastandub otseselt üldlevinud väärtuste ja arusaamadega ühiskonnas

vastandlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi või millegi suhtes täiesti, diametraalselt erinev

2. täiesti teistsugune, hoopis teine

vastandlikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi suhtes täiesti erinev olek

2. vastuolu

vastandmõiste
[nimisõna, substantiiv]
vastupidise tähendusega, vastandlik mõiste

vastandmärgiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi või millegi suhtes täiesti, diametraalselt erinev

2. täiesti teistsugune, hoopis teine

vastandmärk
[nimisõna, substantiiv]
pluss ja miinus teineteise suhtes

vastandpaar
[nimisõna, substantiiv]
vastanditest moodustuv (sõna-, mõiste-, tähendus)paar, nt must ja valge, hea ja halb

vastandpoolus
[nimisõna, substantiiv]
(äärmuslik) vastand

vastandsõna
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna või sõnaühend, mis on mingi sisulise tunnusjoone poolest teise sõnaga vastandlik, kusjuures nende muu tähendussisu langeb kokku (nt must ja valge)

2. sõna, millel on mingi teise sõnaga vastupidine tähendus. Vastandid on näiteks sõnad kuum ja külm, must ja valge

vastandsündmus
[nimisõna, substantiiv]
(tõenäosusteoorias:) sündmus, mis toimub siis, kui antud sündmus ei toimu

vastanduma
[tegusõna, verb]
vastandi(te)ks olema, kellegi või millegi suhtes täiesti erinev, vastandlik olema

vastandus
[nimisõna, substantiiv]
1. erinevusi rõhutav objektide võrdlemine ja üksteise vastu seadmine, vastandamine

2. vastandi(te)ks olemine

vastandvolt
[nimisõna, substantiiv]
volt, mis mis moodustub kahest kõrvutiasetsevast ühepoolsest voldist, mille harjad on vastamisi

vastandvärvus
[nimisõna, substantiiv]
värvus, mis antud värvusega liitumisel annab valge

vastane
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on millegi või kellegi vastu, kes suhtub kellessegi või millessegi eitavalt, vaenulikult vms

2. see, kes on kellegi või millegi vastu

vastas
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. asendilt esiküljega kellegi või millegi esikülje poole, millegagi kohakuti (nt asetuselt üle tee)

2. otse kellegi või millegi ees, otse teisel pool

vastaselt
[postpositsioon, tagasõna]
millegi või kellegi vastu olles või toimides

vastaserakond
[nimisõna, substantiiv]
vaadetelt vastandlik partei

vastasjõud
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes või mis tegutseb millegi vastu, vastupidi, vastandlikult mõjuv või toimiv tegur

2. sellised mõjurid kogumina

vastaskallas
[nimisõna, substantiiv]
vastas, teisel pool olev kallas

vastaskandidaat
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi vastu üles seatud) teine, võistlev kandidaat

vastaskorter
[nimisõna, substantiiv]
üle koridori vastas asuv korter

vastaskõneleja
[nimisõna, substantiiv]
(oponeeriv) vestluskaaslane

vastaskülg
[nimisõna, substantiiv]
millestki teisel pool, millegagi vastupidiselt asuv külg

vastasleer
[nimisõna, substantiiv]
kellelegi vastanduv positsioon, asend (nt võimusuhetes, sõjaväljal)

vastasmeeskond
[nimisõna, substantiiv]
meeskond, kellega võisteldakse (hrl spordis)

vastasmõju
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtuste, inimeste vm vastastikune mõju, mille tagajärjeks on mõlemapoolne muutus

2. nähtuste, inimeste vm vastastikune mõju, mille tagajärjeks on mõlemapoolne muutus

vastasmängija
[nimisõna, substantiiv]
teine (pea)osatäitja, partner laval, filmis vm kunstiteoses

vastasmärgiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi või millegi suhtes täiesti, diametraalselt erinev

2. täiesti teistsugune, hoopis teine

vastasnurk
[nimisõna, substantiiv]
(diagonaalselt) vastas asuv nurk

vastaspartei
[nimisõna, substantiiv]
vaadetelt vastandlik partei

vastaspool
[nimisõna, substantiiv]
asendilt teise vastas, teisel pool olev osa

vastaspoolus
[nimisõna, substantiiv]
(äärmuslik) vastand

vastasrind
[nimisõna, substantiiv]
(poliitikas:) erakond, poliitikute rühm või poliitik, kes seab oma seisukohti vastu võimul olijate seisukohtadele kas parlamendis või riigis üldisemalt

vastasrindlane
[nimisõna, substantiiv]
vastasrinda kuuluja, vastasrinna pooldaja, opositsionäär

vastassein
[nimisõna, substantiiv]
vastas, teisel pool asuv sein

vastasseis
[nimisõna, substantiiv]
teravalt eriarvamusel või vaenujalal olek

vastassooline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teisest, vastassugupoolest olev

2. teisest, vastassugupoolest olev

vastassugu
[nimisõna, substantiiv]
naine mehe suhtes ja vastupidi

vastassugupool
[nimisõna, substantiiv]
naine mehe suhtes ja vastupidi

vastassuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
vastassuunas kulgev

vastassuunavöönd
[nimisõna, substantiiv]
vastassuunalise liikluse ala maanteel, tänaval vms

vastassuund
[nimisõna, substantiiv]
vastupidine (180° teistpidi) suund

vastast
[postpositsioon, tagasõna]
millegi suhtes teiselt poolt

vastastama
[tegusõna, verb]
1. teineteise vastu seadma nt ülekuulamisel

2. silm silma vastu seadma

vastastik
1. kahe või enama osalise (nt inimese, riigi, asutuse) vahel toimuv või olemasolev

2. selline, mis on olemas või toimub kahe või enama inimese või nähtuse vahel (ühelt teisele ja teiselt tagasi)

vastastikku
[määrsõna, adverb]
(kahe või enama isiku või nähtuse vahel toimuva või olemasoleva kirjeldamisel:) üks ühte ja teine teist, üks ühele ja teine teisele vms

vastastikkus
[nimisõna, substantiiv]
kahe või enama osalise (nt inimese, riigi, asutuse) vahel toimumine või selline olek

vastastikmõju
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaliste objektide (kehade, osakeste) vaheline mõju, mille tagajärjel muutub nende liikumisolek

vastastikune
[omadussõna, adjektiiv]
1. kahe või enama osalise (nt inimese, riigi, asutuse) vahel toimuv või olemasolev

2. selline, mis on olemas või toimub kahe või enama inimese või nähtuse vahel (ühelt teisele ja teiselt tagasi)

vastasus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi vastu olemine

2. vastuolek

3. vastane olek

vastasvõistkond
[nimisõna, substantiiv]
võistkond, kellega võisteldakse, kelle vastu mängitakse

vastav
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegagi kooskõlas olev, (ühte)sobiv

2. asjakohane

3. selline, mis millegagi kokku sobib

4. sobiv, asjakohane

vastavalt
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
millegagi vastavuses, kooskõlas olevalt, millestki lähtudes, millegi kohaselt või järgi

vastavasisuline
[omadussõna, adjektiiv]
millegi kohta käiv, millelegi suunatud, teatava sisuga

vastavus
[nimisõna, substantiiv]
olemine millegagi kooskõlas, (ühte)sobivus

vastavushindamine
[nimisõna, substantiiv]
hrl toote nõuetele vastavuse hindamine

vaste
[nimisõna, substantiiv]
sõna või väljend, mis väljendab sama sisu teises keeles

vastendama
[tegusõna, verb]
1. sõnale, väljendile vms vastet või vasteid leidma või esitama

2. vastavusse seadma

3. vasteid leidma, vasteid esitama

vastendus
[nimisõna, substantiiv]
1. leitud, määratud, loodud vastavus kahe üksuse vahel (nt sünonüümide või eri keelte sõnade vahel, IT valdkonnas)

2. selle tulemus

vastik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teravat ebameeldivustunnet tekitav, (väga) vastumeelne

2. väga ebameeldiv

vastikult
[määrsõna, adverb]
vastikust tekitavalt

vastikus
[nimisõna, substantiiv]
terav, suur ebameeldivustunne

vastikusevärin
[nimisõna, substantiiv]
vastikustundest sugenev värin

vastikustunne
[nimisõna, substantiiv]
terav, suur ebameeldivustunne

vastikusvärin
[nimisõna, substantiiv]
vastikustundest sugenev värin

vastilmunud
[omadussõna, adjektiiv]
äsja, nüüdsama (trükist) ilmunud

vastlad
[nimisõna, substantiiv]
lihavõtte-eelse paastuaja eelpäev (katoliku kiriku usupüha), mida laiemalt tuntakse kui liulaskmisega ja vastlakuklite söömisega seotud tähtpäeva

vastlakarneval
[nimisõna, substantiiv]
vastlate ajal korraldatav karneval (usupidustusena katoliiklikes maades)

vastlakomme
[nimisõna, substantiiv]
vastlatega seotud rahvakomme (nt liulaskmine linakasvu edendamiseks)

vastlakukkel
[nimisõna, substantiiv]
vastlate ajal valmistatav kergest pärmitaignast kukkel vahukoorega

vastlakuu
[nimisõna, substantiiv]
1. veebruar

2. aasta 2. kuu, põhjapoolkeral kolmas talvekuu

3. aasta 2. kuu

vastlalaul
[nimisõna, substantiiv]
rahvalaul, mis on seotud vastlapäeva kommetega (eeskätt liulaskmisega)

vastlaliug
[nimisõna, substantiiv]
liulaskmine vastlapäeval, millega vanasti taotleti vilja- ja linaõnne (tänapäeval lihtsalt mõnusa kombena)

vastlamäng
[nimisõna, substantiiv]
rahvalik mäng, mida mängitakse vastlapidustuste ajal

vastlapäev
[nimisõna, substantiiv]
lihavõtte-eelse paastuaja eelpäev (katoliku kiriku usupüha), mida laiemalt tuntakse kui liulaskmisega ja vastlakuklite söömisega seotud tähtpäeva

vastlasõit
[nimisõna, substantiiv]
reega (mäest alla) sõitmine vastlapäeval

vastlavurr
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja laste mänguasi: nööri abil pöörlema tõmmatav sea sääreluu (tehti vastlapäeval)

vastloodud
[omadussõna, adjektiiv]
äsja, nüüdsama loodud

vastne
[nimisõna, substantiiv]
1. moondelise arenguga loomade esimene arengujärk pärast munast vms koorumist (nt putukatel, konnal)

2. hulkraksete arenguvorm

vastrajatud
[omadussõna, adjektiiv]
äsja, nüüdsama rajatud

vastristitu
[nimisõna, substantiiv]
äsja ristitu, ristiusu omaksvõtnud neofüüt

vastristitud
[omadussõna, adjektiiv]
äsja, nüüdsama ristitud

vastsejärk
[nimisõna, substantiiv]
hulkrakse looma (nt putuka, kahepaikse) arengujärk, mil ta eksisteerib vastsena

vastselt
[määrsõna, adverb]
1. alles äsja, hiljuti

2. äsja, alles, hiljuti

vastsesigimine
[nimisõna, substantiiv]
mõnede loomorganismide võime saavutada suguline küpsus ning paljuneda juba varasel arenemisastmel

vastsestaadium
[nimisõna, substantiiv]
hulkrakse looma (nt putuka, kahepaikse) arengujärk, mil ta eksisteerib vastsena

vastsündinu
[nimisõna, substantiiv]
äsja sündinu, laps esimestel imikuea nädalatel

vastsündinud
[omadussõna, adjektiiv]
äsja, hiljuti sündinud

vastsündinuiga
[nimisõna, substantiiv]
imiku esimesed elunädalad

vastu
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
(liikudes, paiknedes) millegi või kellegi poole, suunas

vastuabinõu
[nimisõna, substantiiv]
millegi vastu rakendatav abinõu

vastuargument
[nimisõna, substantiiv]
millelegi vastu olev, vastuolemist põhjendav argument

vastuarmastus
[nimisõna, substantiiv]
armastus vastutundena

vastuartikkel
[nimisõna, substantiiv]
mingile artiklile reageeriv oponeeriv artikkel

vastuhagi
[nimisõna, substantiiv]
kostja hagi oma hageja vastu, mis vaadatakse läbi koos põhihagiga

vastuhakk
[nimisõna, substantiiv]
1. vastupanu osutamine, mitte kuuletumine

2. sellest kantud väljaastumine, nt mäss

3. vastupanu osutamine, mitte kuuletumine

vastuhakkamine
[nimisõna, substantiiv]
vastupanu osutamine, mitte kuuletumine

vastuhakukatse
[nimisõna, substantiiv]
katse kellelegi vastupanu osutada

vastuhelk
[nimisõna, substantiiv]
1. (valgusnähtuste kohta:) (vastu)peegeldus, helk

2. vastupeegeldus, helk

vastuhääl
[nimisõna, substantiiv]
1. hääletamisel vastu antud hääl

2. vastuarvamus

vastujõud
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes või mis tegutseb millegi vastu, vastupidi, vastandlikult mõjuv või toimiv tegur

2. sellised mõjurid kogumina

vastukaal
[nimisõna, substantiiv]
millegi mõju vähendav, neutraliseeriv asjaolu, jõud vms

vastukaalutõstuk
[nimisõna, substantiiv]
laos kaupade, toodete tõstmiseks ja laadimiseks mõeldud tõstuk, mille ehitus aitab raskuste tõstmisel hoida tasakaalu ning mille tõstukiosa on põrandale väga lähedal

vastukaja
[nimisõna, substantiiv]
1. reageering või hinnang millelegi

2. selle suuline või kirjalik väljendus

vastukarva
[määrsõna, adverb]
(mittemeeldimise, vastumeelt olemise kohta)

vastukaup
[nimisõna, substantiiv]
mingi kauba vastu saadav või antav kaup

vastukingitus
[nimisõna, substantiiv]
saadud kingi eest vastu tehtav kingitus

vastukink
[nimisõna, substantiiv]
saadud kingi eest vastu tehtav kingitus

vastukiri
[nimisõna, substantiiv]
vastuseks saadetav kiri, kirjalik vastus

vastukultuur
[nimisõna, substantiiv]
subkultuur, mis vastandub otseselt üldlevinud väärtuste ja arusaamadega ühiskonnas

vastukõla
[nimisõna, substantiiv]
1. reageering, vastukaja millelegi

2. kaja

3. vastukaja, kõlapind

vastukõne
[nimisõna, substantiiv]
vastuseks peetav kõne

vastukäik
[nimisõna, substantiiv]
reageering millelegi, üritus või tegu kellegi tegevusele vastukaaluks

vastukäiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. teise või teistega mitte kooskõlas olev, ebakõlasid, vastuolusid sisaldav

2. mitte kooskõlas olev, ebakõlasid sisaldav

vastukäivus
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus üks asjaolu, seik, väide vm on teis(t)ega vastuolus või välistab teist või teisi

2. teis(t)ele vasturääkiv väide, seik vm

vastukülaskäik
[nimisõna, substantiiv]
külaskäigule vastuseks tehtav külaskäik

vastuküsimus
[nimisõna, substantiiv]
küsimusele vastu esitatud küsimus

vastulaine
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi liikumise suhtes vastassuunaline laine

vastulainet
[määrsõna, adverb]
laine liikumisega vastassuunas

vastulaul
[nimisõna, substantiiv]
laulule vastuseks lauldav laul (nt jumalateenistusel koguduse laul vastuseks vaimuliku laulule)

vastulause
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl kirjalikult millegi vastu, enda õigustamiseks esitatud väide, protest või nende kogum

2. vastuväide

3. protest

vastuluure
[nimisõna, substantiiv]
välisriikide salaluure vastu suunatud tegevus

vastulöök
[nimisõna, substantiiv]
äge reaktsioon millelegi, hrl (sõjalisele) rünnakule vastuseks antav rünnak

vastumeede
[nimisõna, substantiiv]
1. abinõu, mida rakendatakse millegi vältimiseks, tõkestamiseks vms

2. surveabinõu, mida rakendatakse õigusnormide rikkuja suhtes

vastumeel
[nimisõna, substantiiv]
ebameeldivus-, vastikustunne

vastumeeli
[määrsõna, adverb]
1. vastu tahtmist, ebameeldivustundega

2. vastu tahtmist

vastumeelne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei meeldi, ebameeldiv, vastik

vastumeelselt
[määrsõna, adverb]
1. vastu tahtmist, ebameeldivustundega

2. vastu tahtmist

vastumeelsus
[nimisõna, substantiiv]
ebameeldivus-, vastikustunne

vastumeelt
[määrsõna, adverb]
selline, mis ei meeldi, ebameeldiv, vastik

vastumutter
[nimisõna, substantiiv]
mutter, mis keeratakse peale teisele mutrile lahtipõrumise vältimiseks

vastumõju
[nimisõna, substantiiv]
iga mõjuga kaasnev võrdne ja vastassuunaline mõju

vastumäge
[määrsõna, adverb]
mäkke, mäest üles

vastumäng
[nimisõna, substantiiv]
(hrl sportmängus:) tegevus, millega vastaspool (vastase rünnakule, enda allajäämisele) vastab

vastumürk
[nimisõna, substantiiv]
mürgistuse puhul raviks kasutatav aine

vastunäidustatud
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse korral) mittesoovitatav, sobimatu

vastunäidustus
[nimisõna, substantiiv]
mingit hrl meditsiinilist toimingut takistav asjaolu või seisund

vastuoksa
[määrsõna, adverb]
1. täiesti, hoopis teisiti, vastandlikul moel, ümberpöördult

2. täiesti, hoopis teisiti

vastuokslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teise või teistega mitte kooskõlas olev, ebakõlasid, vastuolusid sisaldav

2. mitte kooskõlas olev, ebakõlasid sisaldav

vastuoksus
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus üks asjaolu, seik, väide vm on teis(t)ega vastuolus või välistab teist või teisi

2. teis(t)ele vasturääkiv väide, seik vm

vastuoksuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. teise või teistega mitte kooskõlas olev, ebakõlasid, vastuolusid sisaldav

2. mitte kooskõlas olev, ebakõlasid sisaldav

vastuolek
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi või millegagi mitte nõustumine, kellegi või millegi mitte toetamine, vastuolemine kellelegi või millelegi

vastuolu
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord või asjaolu, kus miski ei sobi millegagi kokku või kus valitseb (sisemine) vastasseis millegi või kellegi vahel

2. see, kui miski või keegi ei sobi omavahel (kokku)

3. konflikt

vastuoluline
[omadussõna, adjektiiv]
1. teise või teistega mitte kooskõlas olev, ebakõlasid, vastuolusid sisaldav

2. mitte kooskõlas olev, ebakõlasid sisaldav

vastupaavst
[nimisõna, substantiiv]
ametis oleva paavsti vastu seatud või valitud konkureeriv kirikupea

vastupandamatu
[omadussõna, adjektiiv]
(soovi, kiusatuse vms kohta:) selline, millest on raske võitu saada, ülitugeva mõjuga

vastupanek
[nimisõna, substantiiv]
mingile mõjule või jõule vastupanu avaldamine

vastupanematu
[omadussõna, adjektiiv]
(soovi, kiusatuse vms kohta:) selline, millest on raske võitu saada, ülitugeva mõjuga

vastupanu
[nimisõna, substantiiv]
1. vastu hakkamine, mitte alistumine (nt võitluses, spordis)

2. moraalne järeleandmatus

3. vastuseis, vastuolek

4. mingile mõjule või jõule vastupanu avaldamine

vastupanujõud
[nimisõna, substantiiv]
(organismi, aine vm) jõud mingit mõju tagasi tõrjuda

vastupanukatse
[nimisõna, substantiiv]
katse vastu hakata, mitte alistuda (nt võitluses, spordis)

vastupanukolle
[nimisõna, substantiiv]
relvastatud vastupanu koht või keskus

vastupanuliikumine
[nimisõna, substantiiv]
1. okupatsioonivõimu vastane organiseeritud tegevus okupeeritud territooriumil (nt põrandaalune liikumine Prantsusmaal ja Norras Teise maailmasõja ajal)

2. riigisisene tegevus, mis vastustab türanliku, ebaseadusliku vms võimu rakendamist

vastupanuvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime mingit mõju või jõudu tagasi tõrjuda

vastupanuvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
võimeline mingit mõju või jõudu tagasi tõrjuma

vastupanuvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma vastupanuvõimeta, võimetu mingit mõju või jõudu tagasi tõrjuma

vastupanuvõitleja
[nimisõna, substantiiv]
vastupanuliikumise võitleja

vastupanuvõitlus
[nimisõna, substantiiv]
võitlus okupatsioonivõimu vastu

vastupealetung
[nimisõna, substantiiv]
kaitsel olevate vägede pealetung vastase pealetungi tõrjumise ajal või kohe pärast selle tagasilöömist

vastupeegeldus
[nimisõna, substantiiv]
valguse vm peegeldumine, peegeldus

vastupidamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei pea välisele survele vastu või mis ei püsi kaua heas seisundis

vastupidamatus
[nimisõna, substantiiv]
puudulik võime taluda füüsilist või vaimset koormust

vastupidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. jaksu, kannatlikkuse, visaduse vms piisamine

2. vastupidavus

vastupidav
[omadussõna, adjektiiv]
1. (esemete, materjalide vm kohta:) mingi mõju suhtes püsiv, selline, mis kaua heas seisundis püsib ja ei lagune, tugev või kindel

2. selline, mis pikka aega heas seisukorras püsib

3. eseme, materjali kohta: mingi mõju suhtes püsiv, kindel või tugev

4. jalatsite, rõivaste kohta

vastupidavus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime taluda füüsilist või vaimset koormust, võime millegagi toime tulla

2. mingi mõju suhtes kindel, püsiv olek

vastupidavusala
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, mis nõuab vastupidavust, nt pikamaajooks, suusatamine, jalgrattasport

vastupidavussport
[nimisõna, substantiiv]
spordialad, kus on pikaajaline füüsiline pingutus pikal distantsil, nt triatlon, jooksu- või suusamaraton

vastupidavustreening
[nimisõna, substantiiv]
treening organismi vastupidavuse arendamiseks

vastupidavustrenn
[nimisõna, substantiiv]
treening organismi vastupidavuse arendamiseks

vastupidi
[määrsõna, adverb]
1. täiesti, hoopis teisiti, vastandlikul moel, ümberpöördult

2. täiesti, hoopis teisiti

vastupidine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi või millegi suhtes täiesti, diametraalselt erinev

2. täiesti teistsugune, hoopis teine

vastupidiselt
[määrsõna, adverb]
täiesti teisiti, vastupidi

vastupidisus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi suhtes täiesti erinev olek

vastupropaganda
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi vastu suunatud propaganda

vastupuiklemine
[nimisõna, substantiiv]
tõrkumine, (vaieldes) vastuhakkamine

vastupunnimine
[nimisõna, substantiiv]
tõrkumine, (vaieldes) vastuhakkamine

vastupäeva
[määrsõna, adverb]
Päikese näiva liikumise suunale ja kellaosuti liikumise suunale vastupidises suunas

vastureaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
käitumine, tegutsemine, meeleolu järsk muutus vms vastusena ärritajale (nt teatavale sündmusele, asjaolule)

vastureformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
reformatsioonivastane liikumine katoliku kirikus 16.–17. sajandil

vasturelv
[nimisõna, substantiiv]
(millegi vastu rakendatava abinõu kohta)

vasturohi
[nimisõna, substantiiv]
(millegi vastu rakendatava abinõu kohta)

vasturääkimine
[nimisõna, substantiiv]
vastupidise arvamuse avaldamine, vastuvaidlemine

vasturääkiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. teise või teistega mitte kooskõlas olev, ebakõlasid, vastuolusid sisaldav

2. mitte kooskõlas olev, ebakõlasid sisaldav

vasturääkivus
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus üks asjaolu, seik, väide vm on teis(t)ega vastuolus või välistab teist või teisi

2. teis(t)ele vasturääkiv väide, seik vm

vasturünnak
[nimisõna, substantiiv]
hrl relvastatud kallatungile või pealetungile vastuseks antav rünnak, et taastada varasem olukord või hävitada vastane

vastus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnaline väljendus, liigutus vms märk, millega vastatakse küsimusele, ettepanekule, arvamusele vms

2. see, mida sa ütled või teatad sulle suunatud küsimuse, ettepaneku või sõnumi peale

vastusamm
[nimisõna, substantiiv]
reageering millelegi, üritus või tegu kellegi tegevusele vastukaaluks

vastuseis
[nimisõna, substantiiv]
1. millelegi või kellelegi vastuolek, millegagi või kellegagi mittenõustumine

2. vastuolek, vastu seismine

vastusevariant
[nimisõna, substantiiv]
üks võimalikke vastuseid hrl valikvastuste puhul

vastuskiri
[nimisõna, substantiiv]
vastuseks saadetav kiri, kirjalik vastus

vastustaja
[nimisõna, substantiiv]
halduskohtumenetluses pool, kelle vastu on esitatud kaebus kellelegi tehtud kahju kohta

vastustama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi või millelegi vastu olema, vastu panema, vastu tegutsema

2. vastu panema, vastu olema

vastustamatu
[omadussõna, adjektiiv]
vastupandamatu

vastusurve
[nimisõna, substantiiv]
vastassuunas, vastu mõjuv või reaktsioonina tekkinud (füüsiline) surve

vastutahteline
[omadussõna, adjektiiv]
tahtest sõltumatu, tahtele mitte alluv, tahtmatu

vastutahtsi
[määrsõna, adverb]
1. (oma) soovi, tahte vastaselt

2. mitte omal soovil

vastutaja
[nimisõna, substantiiv]
isik (või asutus), kes on kohustatud millegi eest vastutama

vastutama
[tegusõna, verb]
1. olema kohustatud tagama, et miski toimiks ladusalt või seaduspäraselt või et kellegi heaolu oleks kindlustatud

2. olema kohustatud tegude tagajärgedest aru andma

3. kui sa vastutad, siis sa pead jälgima, et kõik oleks korras ja ei juhtuks midagi halba

vastutamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes ei vastuta või ei võta endale vastutust

vastutamatus
[nimisõna, substantiiv]
mittevastutamine, vastutuse või vastutustunde puudumine

vastutasu
[nimisõna, substantiiv]
osutatud teene vms eest vastu saadav tasu

vastutav
[omadussõna, adjektiiv]
1. vastutust kandev, selline, kellele on pandud (suurem) vastutus

2. selline, kes millegi eest vastutab või mis nõuab vastutust

3. vastutusrikas

vastuteene
[nimisõna, substantiiv]
vastutasuks osutatav teene

vastutegevus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi vastu suunatud, vastuseisu näitav tegevus

vastutoime
[nimisõna, substantiiv]
millegi vastu suunatud toime

vastutulek
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi soovide, nõudmiste vm arvestamine, kellelegi vastutulelikkuse osutamine

2. heatahtlikkus

vastutulelik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes on lahkesti valmis kellegi soove, nõudmisi, palveid rahuldama

vastutulematu
[omadussõna, adjektiiv]
teiste soove mitte arvestav, lahkusetu

vastutulematus
[nimisõna, substantiiv]
soovimatus teiste soovide, nõudmiste, palvetega arvestada

vastutuli
[nimisõna, substantiiv]
tulirelva(de)st laskmine vastuseks avatud tulele

vastutunne
[nimisõna, substantiiv]
kellegi mingile tundele vastuseks tekkiv tunne (nt armastus)

vastutus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustus tagada millegi ladus toimimine, kellegi hea käekäik, õige käitumine

2. kohustus enda või kellegi teise tegevuse tagajärgedest aru anda

3. kohustus tagada, et miski läheb hästi, nagu vaja, ja kui midagi läheb valesti, oled sina süüdi

vastutusala
[nimisõna, substantiiv]
valdkond või piirkond, mille eest keegi vastutust kannab

vastutusekoorem
[nimisõna, substantiiv]
(väga suure vastutuse kohta)

vastutuskindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustus, mis katab kindlustusvõtja omandist, tegevusest või tegematajätmistest teistele põhjustatud kahju

vastutuskohustus
[nimisõna, substantiiv]
mitme osapoole vastutus üksteise ees

vastutuskoorem
[nimisõna, substantiiv]
(väga suure vastutuse kohta)

vastutuspartner
[nimisõna, substantiiv]
suunav ja juhendav isik, kes aitab teisel osapoolel täita eesmärke ja enesele antud lubadusi

vastutusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurt vastutust nõudev

2. tähtis, otsustav

vastutustundeline
[omadussõna, adjektiiv]
vastutustunnet omav või väljendav

vastutustundetu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma vastutustundeta, vastutustunde puudumist ilmutav

vastutustundlik
[omadussõna, adjektiiv]
vastutustunnet omav või väljendav

vastutustunne
[nimisõna, substantiiv]
1. tunne, et oled vastutav

2. võime vastutada

vastutusvõime
[nimisõna, substantiiv]
suutlikkus millegi eest vastutada

vastutusvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes suudab vastutada

vastutusvõimetu
[omadussõna, adjektiiv]
võimetu millegi eest vastutama

vastutuul
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi liikumise suhtes vastupidises suunas, vastu puhuv

vastutuult
[määrsõna, adverb]
selles suunas, kust tuul puhub, tuule puhumisele vastupidises suunas

vastutänu
[nimisõna, substantiiv]
vastutasuks tehtav kingitus vm tänutunde väljendus

vastutöötamine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi vastu tegutsemine, kellegi või millegi takistamine

vastuvaidlemata
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. vastuvaidlematu

2. vastuvaidlematult

vastuvaidlematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa ümber lükata, kus ei saa tingimusi esitada, millele ei saa vastu vaielda

vastuvaidlemine
[nimisõna, substantiiv]
mingis asjas eriarvamusel olles oma vastuväidete, seisukohtade esitamine

vastuvaidlus
[nimisõna, substantiiv]
mingis asjas eriarvamusel olles oma vastuväidete, seisukohtade esitamine

vastuvaieldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa ümber lükata, kus ei saa tingimusi esitada, millele ei saa vastu vaielda

vastuvett
[määrsõna, adverb]
voolule vastupidises suunas

vastuvisiit
[nimisõna, substantiiv]
vastuseks tehtav visiit, ametlik vastukülaskäik

vastuvool
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi liikumisele vastassuunaline vool

vastuvoolu
[määrsõna, adverb]
voolule vastupidises suunas

vastuvõetamatu
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest ebasobiv, kõlbmatu

vastuvõetav
[omadussõna, adjektiiv]
1. sobilik, kõlblik, aktsepteeritav

2. kõlblik, sobiv

vastuvõetavus
[nimisõna, substantiiv]
sobilikkus, kõlblik olek, aktsepteeritavus

vastuvõetu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kooli õppima võetud

vastuvõtja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes midagi või kedagi vastu võtab (ka ametinimetusena)

vastuvõtlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hingeliselt, vaimselt) ärgas, tundlik, millelegi aldis

2. millegi mõjule kergesti alluv

vastuvõtlikkus
[nimisõna, substantiiv]
kerge allumine millelegi, vähene vastupanuvõime

vastuvõtmatu
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest ebasobiv, kõlbmatu

vastuvõtmine
[nimisõna, substantiiv]
enda valdusse, kasutusse, omaks võtmine

vastuvõtt
[nimisõna, substantiiv]
enda valdusse, kasutusse, omaks võtmine

vastuvõtuaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mil ametiisik, arst vms inimesi vastu võtab

vastuvõtuakt
[nimisõna, substantiiv]
akt millegi vastuvõtmise, kõlbulikuks tunnistamise kohta

vastuvõtuantenn
[nimisõna, substantiiv]
antenn raadiolainete vastuvõtmiseks

vastuvõtueeskiri
[nimisõna, substantiiv]
hrl õppeasutusse vastuvõtmisel rakendatav eeskiri

vastuvõtueksam
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutusse sisseastumiseks sooritatav eksam

vastuvõtukatse
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutusse sisseastumiseks sooritatav katse

vastuvõtukomisjon
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutusse, sõjaväeteenistusse vastuvõttu, ehitise vastuvõtmist vms otsustav komisjon

vastuvõtupidu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi saabumise puhul korraldatud pidu

vastuvõtupunkt
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus midagi (või kedagi) vastu võetakse

vastuvõtupäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mil toimub kellegi või millegi vastuvõtt

vastuvõturuum
[nimisõna, substantiiv]
(esinduslik, ametlik) ruum kellegi vastu- või jutulevõtuks

vastuvõtusaal
[nimisõna, substantiiv]
pidulik ruum vastuvõttude, ballide vms ürituste korraldamiseks

vastuvõtutingimus
[nimisõna, substantiiv]
hrl õppeasutusse astumisel esitatav tingimus

vastuvõtutseremoonia
[nimisõna, substantiiv]
kellegi saabumise puhul läbi viidav tseremoonia

vastuvõtutuba
[nimisõna, substantiiv]
(esinduslik, ametlik) ruum kellegi vastu- või jutulevõtuks

vastuvõtutund
[nimisõna, substantiiv]
1. vastuvõtuaeg, vastuvõtt

2. vastuvõtuaeg

vastuväide
[nimisõna, substantiiv]
millelegi vastuseisu sisaldav väide

vastuväiteline
[omadussõna, adjektiiv]
vastuväitmisel põhinev, vastuväidet või vastuväiteid sisaldav

vastvalitud
[omadussõna, adjektiiv]
äsja, alles ametisse valitud

vastvalminud
[omadussõna, adjektiiv]
äsja, alles valminud

vat
(rõhutav üldlaiend:) tugevdab ja rõhutab lauses väljendatud üllatust, tunnustust, pahameelt, kinnitust vms

vateerima
[tegusõna, verb]
1. riideeset soojustama, pannes vatti, vatiini vms materjali pealisriide ja voodri vahele

2. vatiga v vatiiniga vooderdama

vaterdaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes armastab palju, kiiresti ja elavalt rääkida

vaterdama
[tegusõna, verb]
1. palju ja kiiresti, hrl ebaolulist, tühist või ebamäärast, segast rääkima

2. lobisema, patrama

vaterdis
[nimisõna, substantiiv]
see, kes armastab palju, kiiresti ja elavalt rääkida

vatiin
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme kohev riie, mida kasutatakse peamiselt riideesemete soojustamiseks

2. vooderdusmaterjal

vatijope
[nimisõna, substantiiv]
lühem vateeritud ülerõivas (eriti pärast Teist maailmasõda)

vatik
[nimisõna, substantiiv]
lühem vateeritud ülerõivas (eriti pärast Teist maailmasõda)

vatikuub
[nimisõna, substantiiv]
lühem vateeritud ülerõivas (eriti pärast Teist maailmasõda)

vatine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ilma, valguse kohta:) udune ja hämune

2. vatti meenutav, nt pehme või vetruv

vatipadi
[nimisõna, substantiiv]
1. padjakeseks pressitud vatitups

2. väike õhukese padja kujuga vatt, millega saab näiteks nägu puhastada

vatipadjake
[nimisõna, substantiiv]
1. padjakeseks pressitud vatitups

2. väike õhukese padja kujuga vatt, millega saab näiteks nägu puhastada

vatipulk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pulk, mille ots või otsad on kaetud vatikihiga (nt imiku naba puhastamiseks, meigi korrigeerimiseks, limaproovide võtmiseks)

2. väike pulk, mille otstes on vatt

vatipüksid
[nimisõna, substantiiv]
vateeritud püksid

vatitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
vatti meenutav, nt pehme ja kohev

vatitekk
[nimisõna, substantiiv]
vateeritud tekk

vatitikk
[nimisõna, substantiiv]
1. väike pulk, mille ots või otsad on kaetud vatikihiga (nt imiku naba puhastamiseks, meigi korrigeerimiseks, limaproovide võtmiseks)

2. väike pulk, mille otstes on vatt

vatitopp
[nimisõna, substantiiv]
väike vatist nutsak hrl millegi sulgemiseks või täitmiseks

vatitups
[nimisõna, substantiiv]
tükike vatti

vativammus
[nimisõna, substantiiv]
lühem vateeritud ülerõivas (eriti pärast Teist maailmasõda)

vatjas
[omadussõna, adjektiiv]
vatti meenutav, nt pehme ja kohev

vatjovka
[nimisõna, substantiiv]
lühem vateeritud ülerõivas (eriti pärast Teist maailmasõda)

vatkuma
[tegusõna, verb]
villa enne ketramist semmipuu abil ühtlaselt kohevaks tegema

vatman
[nimisõna, substantiiv]
1. paks tihe ja sile, eriti kvaliteetne joonestuspaber

2. kvaliteetne joonestuspaber

vatman
[nimisõna, substantiiv]
kodukootud vanutatud villane riie

vatmanileht
[nimisõna, substantiiv]
vatmanpaberi leht

vatmanpaber
[nimisõna, substantiiv]
1. paks tihe ja sile, eriti kvaliteetne joonestuspaber

2. kvaliteetne joonestuspaber

vatnik
[nimisõna, substantiiv]
(hobuse soojendav jalakaitse:) hingavast materjalist pehme tepitud padi, mille peale seotakse pinde

vatrama
[tegusõna, verb]
1. palju ja kiiresti, hrl ebaolulist, tühist või ebamäärast, segast rääkima

2. lobisema, patrama

vatruška
[nimisõna, substantiiv]
venepärane ümar lahtine kohupiimapirukas

vats
[nimisõna, substantiiv]
kõht

vatsakas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimeste, loomade kohta:) suure kõhuga

vatsake
[nimisõna, substantiiv]
1. õõs organismis (peaajus, südames)

2. õõs peaajus või südames

vatsakene
[nimisõna, substantiiv]
1. õõs organismis (peaajus, südames)

2. õõs peaajus või südames

vatsk
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Eesti aladel tuntud õhuke odra- või rukkileib

vatsuli
[määrsõna, adverb]
1. pikali, lamaskil(e), nii et kõhupool satub allapoole või on allpool

2. pikali, nii et kõht on allpool

3. kõhuli asendisse või sellises asendis

vatt
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme kohev puuvilla- vm kiudainemass

2. pehme valge materjal, millega saab näiteks haava puhastada või meiki eemaldada

vatt
[nimisõna, substantiiv]
1. vahelduvvoolu (aktiiv)võimsuse mõõtühik

2. võimsuse mõõtühik

vatt
[nimisõna, substantiiv]
(üle)riie, (üle)rõivas

vattjopp
[nimisõna, substantiiv]
lühem vateeritud ülerõivas (eriti pärast Teist maailmasõda)

vattkuub
[nimisõna, substantiiv]
lühem vateeritud ülerõivas (eriti pärast Teist maailmasõda)

vattmeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrivoolu aktiivvõimsuse mõõtmise riist

2. võimsuse mõõtur

vattpehme
[omadussõna, adjektiiv]
väga pehme

vattpüksid
[nimisõna, substantiiv]
vateeritud püksid

vattsekund
[nimisõna, substantiiv]
töö ja energia väiksem mõõtühik

vatt-tekk
[nimisõna, substantiiv]
vateeritud tekk

vatt-tund
[nimisõna, substantiiv]
1. töö ja energia suurem mõõtühik

2. töö ja energia mõõtühik

vau
[nimisõna, substantiiv]
1. Indias ja Sri Lankal elutsev suur kanaline, kelle isaslinnul on küütlevate silmlaikudega pikad sabasuled, mis laiali laotatuna meenutavad suurt lehvikut

2. suur värviline lind, kellel on pikk sinist ja rohelist värvi saba

vau
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab tunnustust, imestust, vaimustust vms

vau-efekt
tunnustust, imestust, vaimustust vms esile kutsuv mõju

vautšer
[nimisõna, substantiiv]
1. tõend, garantiikiri, kviitung

2. sooduskupong

vbl
1. nooremveeblile järgnev ja vanemveeblile eelnev vanemallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

3. allohvitseri auaste

vbl
1. osutab oletatavale või loodetavale võimalusele, milles siiski ei olda päris kindel

2. näitab, et kõneleja ei ole päris kindel

veakood
[nimisõna, substantiiv]
mingi seadme, süsteemi, programmi vms viga üheselt tuvastada võimaldav märgijada

veaprotsent
[nimisõna, substantiiv]
(võimalike, prognoositud) vigade hulka väljendav protsent

veateade
[nimisõna, substantiiv]
hrl arvutisüsteemi tekitatud teade vea kohta

veatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma ühegi veata, puudusteta

veatult
[määrsõna, adverb]
ilma (ühtki) viga tegemata, sobimatu kõrvalekaldeta

veatus
[nimisõna, substantiiv]
vigade puudumine, vigadeta või puudusteta olek

veatuvastus
[nimisõna, substantiiv]
vea ülesleidmine ja selle hindamine

vebinar
[nimisõna, substantiiv]
veebi vahendusel toimuv seminar

vedaanta
[nimisõna, substantiiv]
1. veedade autoriteeti tunnistava hinduistliku filosoofia peasuund

2. india pärimusliku filosoofia tähtsaim süsteem

vedad
[nimisõna, substantiiv]
1. India kirjanduse vanima ajajärgu kirjavara, hinduismi õpetuslik lähtealus

2. India kirjavara, hinduismi õpetuslik lähtealus

vedaja
[nimisõna, substantiiv]
millegi juht, korraldaja või algataja

vedajafirma
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja kaupade veoga tegelev ettevõte (nt laevakompanii, bussikoondis)

2. veoteenuseid pakkuv firma

vedama
[tegusõna, verb]
1. edasi liikudes midagi või kedagi hrl enda järel tõmbama

2. midagi enda järel tõmbama

Ühendtegusõnad: alla vedama, alla vedama, alt vedama, alt vedama, edasi vedama, edasi vedama, eest vedama, eest vedama, kaasa vedama, kaasa vedama, kokku vedama, kokku vedama, laiali vedama, laiali vedama, läbi vedama, läbi vedama, ringi vedama, ringi vedama, sisse vedama, sisse vedama, viltu vedama, viltu vedama, välja vedama, välja vedama, ära vedama, ära vedama, üles vedama, üles vedama, üle vedamaüle vedama

vedamik
[nimisõna, substantiiv]
(aeglase, pikatoimelise, laisa inimese kohta)

vedamine
[nimisõna, substantiiv]
õnnelik juhtumine, hästiminek

vedamus
[nimisõna, substantiiv]
(aeglase, pikatoimelise, laisa inimese kohta)

vedanta
[nimisõna, substantiiv]
1. veedade autoriteeti tunnistava hinduistliku filosoofia peasuund

2. india pärimusliku filosoofia tähtsaim süsteem

vedel
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei hoia kindlat kuju, vaid voolab

2. rohkesti vedelikku sisaldav

3. selline, mis voolab ja ei hoia kindlat kuju

vedel
[nimisõna, substantiiv]
paadi järel veetav lant

vedelavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
vedelusele kalduv, üsna või liiga vedel

vedeldaja
[nimisõna, substantiiv]
vedeldav aine, hrl lakile või värvile lisatav vedelik

vedeldama
[tegusõna, verb]
1. vedela(ma)ks tegema

2. vedela[ma]ks tegema

vedeldi
[nimisõna, substantiiv]
vedeldav aine, hrl lakile või värvile lisatav vedelik

vedelduma
[tegusõna, verb]
1. vedela(ma)ks minema

2. vedel[am]aks muutuma

vedeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeldamine

2. vedeldumine

vedelekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
taimedest saadud tugeva toimeainesisaldusega vedelik, mida hrl lahjendatult kasutatakse loodusliku ravimina

vedelema
[tegusõna, verb]
(elusolendi kohta:) (laisana, roidununa, mõnuledes) lamama või lösutama

vedelgaas
[nimisõna, substantiiv]
rõhu all vedelikuna hoitav gaasisegu (kasutatakse hrl kütusena)

vedelgaasiballoon
[nimisõna, substantiiv]
balloon surve all hoitava vedelgaasiga

vedelgaasiterminal
[nimisõna, substantiiv]
maagaasi laadimiseks ning (veeldamiseks või) taasgaasistamiseks mõeldud rajatis või laev kaubaliinide (lähte- ja) lõpp-punktis, hrl sadamas

vedelik
[nimisõna, substantiiv]
1. voolav, kindla kujuta aine

2. aine, mis voolab vabalt ja ei hoia kindlat kuju, näiteks vesi või õli

vedelikjahutus
[nimisõna, substantiiv]
jahutamine jahutusvedelikuga

vedelikkompass
[nimisõna, substantiiv]
lihtne kompass, mille korpus on täidetud vedelikuga (nt matkal kasutamiseks)

vedelikmanomeeter
[nimisõna, substantiiv]
manomeeter, kus rõhu mõõtjana toimib vedelikusammas

vedeliktermomeeter
[nimisõna, substantiiv]
termomeeter, mille toimimine põhineb vedeliku omadusel soojenedes paisuda

vedelikukaotus
[nimisõna, substantiiv]
vee ja muu vedeliku vähenemine organismis, organismi veekadu

vedelikupuudus
[nimisõna, substantiiv]
organismi kuivamine, seisund, kus kehas ei ole vajalikus koguses vett ja vedelikke ning seetõttu on häiritud organismi normaalne talitus

vedelkaup
[nimisõna, substantiiv]
vedel aine kaubana

vedelkristall
[nimisõna, substantiiv]
aine mis voolab, kuid mille molekulid paiknevad korrastatult nagu kristallides

vedelkristallekraan
[nimisõna, substantiiv]
1. teleri vm seadme kuvar, mille toimimine põhineb vedelkristallide võimel muuta elektrivälja toimel oma polarisatsiooni

2. teleri vm seadme kuvar

vedelkristallkuvar
[nimisõna, substantiiv]
1. teleri vm seadme kuvar, mille toimimine põhineb vedelkristallide võimel muuta elektrivälja toimel oma polarisatsiooni

2. teleri vm seadme kuvar

vedelküte
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelkütusega kütmine

2. vedelkütus

vedelkütus
[nimisõna, substantiiv]
kütusena kasutatav vedel põlevaine, nt bensiin, vedelgaas

vedellast
[nimisõna, substantiiv]
vedel aine, nt toornafta, naftasaadused, veeldatud gaas kui last

vedelpüks
[nimisõna, substantiiv]
arg, jõuetu inimene

vedelseep
[nimisõna, substantiiv]
vedel pesemisvahend

vedelsõnnik
[nimisõna, substantiiv]
vedel virtsataoline sõnnik väetisena

vedeltapeet
[nimisõna, substantiiv]
taimsetest ja mineraalsetest komponentidest koosnev looduslik dekoratiivkrohv seinte ja lagede viimistlemiseks

vedelus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl aine vedel-olek

2. selle aste

vedelvorst
[nimisõna, substantiiv]
laisk, tööst ja kohustustest kõrvale hoidev inimene

vedelväetis
[nimisõna, substantiiv]
vedelal kujul kasutatav väetis

vedik
[nimisõna, substantiiv]
pikk kleidisaba

vedima
[tegusõna, verb]
1. tirima, sikutama, vedama

2. tirima, sikutama

vedru
[nimisõna, substantiiv]
spiraali vm kujuline masina või mehhanismi osa, mida kasutatakse nt löökide ja vibratsiooni leevendamiseks või käivitusenergia akumulaatorina

vedruhiir
[nimisõna, substantiiv]
kassi mänguasi: vedru otsas olev mänguhiir, mida kass kätte saada püüab

vedrukaal
[nimisõna, substantiiv]
kaal, mille põhiosaks olev vedru raskuse mõjul venib

vedrukiik
[nimisõna, substantiiv]
väikelaste kiik, millel on jämedale vedrule kinnitatud käepidemete ja istmega laud

vedruleht
[nimisõna, substantiiv]
1. elastne terasleht lehtvedru osana

2. ühest lehest koosnev lehtvedru

vedrulukk
[nimisõna, substantiiv]
vedruga sulguv lukk

vedrulõks
[nimisõna, substantiiv]
vedruga püünis

vedrumadrats
[nimisõna, substantiiv]
vedrudega varustatud madrats

vedrunõel
[nimisõna, substantiiv]
1. ovaalne vedruga nõel riietusesemete vm ajutiseks kinnitamiseks

2. ovaalne nõel, millega saab riideesemeid (ajutiselt) kinnitada

vedrupõhi
[nimisõna, substantiiv]
vetruvatest traatspiraalidest põhi (nt voodil, tugitoolil)

vedrustama
[tegusõna, verb]
1. vedru(de)ga, vedrustusega varustama

2. vedrudega varustama

vedrustus
[nimisõna, substantiiv]
vedrude kogum, hrl liiklusvahendi toese ja sildade või rataste vahel paiknev seadeldis, mis leevendab põrutusi

vedrutama
[tegusõna, verb]
1. (rütmiliselt, vetruvalt) üles-alla või edasi-tagasi kõikuma, liigutama või liikuma

2. korduvalt paindesse ja tagasi minema

3. vetruma, õõtsuma panema

vedrutraat
[nimisõna, substantiiv]
traat vedrude tegemiseks

vedruvanker
[nimisõna, substantiiv]
(omaaegne) vedrustatud sõiduvanker

vedruvoodi
[nimisõna, substantiiv]
vedrupõhjaga voodi

vedruõng
[nimisõna, substantiiv]
vetruva jätkega varustatud õng

vedruäke
[nimisõna, substantiiv]
vetruvate raudpulkadega äke

vedu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste, kauba, materjalide vm ühest kohast teise toimetamine veovahendiga

2. see, kui inimesi, kaupa või midagi muud viiakse sõidukiga ühest kohast teise

veduk
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorsõiduk haagiste jt iseseisva liikumisvõimeta transpordivahendite pukseerimiseks

2. raskete haagiste pukseerimise auto

vedur
[nimisõna, substantiiv]
raudteevagunite vedamise masin

veduridepoo
[nimisõna, substantiiv]
depoo, kus hoitakse, hooldatakse ja remonditakse vedureid

vedurijuht
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle tööülesandeks on veduri juhtimine (elukutsena)

vedurimees
[nimisõna, substantiiv]
eriharidusega vedurijuht või selle abi

vedurivile
[nimisõna, substantiiv]
vedurilt kuuldavale lastav märguandevile

vedurlaev
[nimisõna, substantiiv]
1. puksiirlaev, mis pukseerib laeva enda järel puksiirtrossi otsas vedades

2. puksiir

vedus
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõhus, sobiv

2. (tuule kohta:) purjetamiseks soodus, hea

veduut
[nimisõna, substantiiv]
maastiku- või linnamaastikupilt, mis kujutab mingit kohta tõetruult, topograafilise täpsusega

veeaeroobika
[nimisõna, substantiiv]
intensiivne rütmiline võimlemine vees

veeala
[nimisõna, substantiiv]
1. püsivalt veega kaetud ala (nt sadamas, merepiirkonnas)

2. püsivalt veega kaetud ala

veeallikas
[nimisõna, substantiiv]
koht, kust tarbitav vesi pärineb

veealune
[omadussõna, adjektiiv]
vee(pinna) all, vee sees asuv, toimuv vms

veearve
[nimisõna, substantiiv]
vee tarbimise eest esitatav arve

veearvesti
[nimisõna, substantiiv]
1. veekulu mõõtmise riist

2. seade, mis mõõdab, kui palju vett on tarbitud

veeatraktsioon
[nimisõna, substantiiv]
ajaviitevahend (nt liumägi, -toru) veekogus, basseinis vms

veeaur
[nimisõna, substantiiv]
aurustunud vesi

veeautomaat
[nimisõna, substantiiv]
toitepumbast ja reguleerivast veemahutist koosnev automaatne veevarustusseade

veeavarii
[nimisõna, substantiiv]
vee- või küttetorustiku rike, läbisadamine vm veega seotud hädaolukord

veeb
[nimisõna, substantiiv]
1. internetis toimiv ja hüpertekstil põhinev elektrooniliste dokumentide ehk veebisaitide süsteem

2. mingi liinide või ühenduste süsteem, eriti internet

veebel
[nimisõna, substantiiv]
1. nooremveeblile järgnev ja vanemveeblile eelnev vanemallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

3. allohvitseri auaste

veeber
[nimisõna, substantiiv]
1. magnetvoo mõõtühik SI-süsteemis

2. magnetvoo ühik

veebiaadress
[nimisõna, substantiiv]
1. teenust, asutust vm ressurssi tuvastav aadress internetis

2. teenuse, asutuse aadress

veebiajaleht
[nimisõna, substantiiv]
1. ainult võrgus ilmuv ajaleht

2. ajalehe veebiväljaanne

veebiallikas
[nimisõna, substantiiv]
veebis leitav allikmaterjal

veebiarendaja
[nimisõna, substantiiv]
veebiarendusega, veebisaitide loomise ja muutmisega tegelev infotehnoloogiaspetsialist

veebiarendus
[nimisõna, substantiiv]
veebilehtede loomine ja täiendamine

veebibrauser
[nimisõna, substantiiv]
rakendusprogramm internetis liikumiseks ja veebilehtede kuvamiseks

veebidisain
[nimisõna, substantiiv]
veebisaidi loomine ja kujundamine

veebidisainer
[nimisõna, substantiiv]
veebiarenduse visuaalse poole loomisega tegelev tegelev spetsialist

veebihaldur
[nimisõna, substantiiv]
asutuse veebikeskkonna haldamisega tegelev spetsialist

veebikaamera
[nimisõna, substantiiv]
videokaamera, mille abil saab arvutivõrgus või internetis pilti edastada

veebikeskkond
[nimisõna, substantiiv]
1. virtuaalkeskkond, internet

2. kindla otstarbega veebisait nt äritegevuseks, õppimiseks

veebikommentaar
[nimisõna, substantiiv]
arvamusavaldus internetis mingi sündmuse, sõnavõtu vm kohta

veebikonstaabel
[nimisõna, substantiiv]
politseinik, kelle ülesanne on nõustada inimesi ja suurendada turvatunnet nt interneti suhtlusportaalides ja foorumites

veebikonto
[nimisõna, substantiiv]
(internetis:) süsteem, mis tuvastab veebiteenuse kasutaja (nt kasutajanime ja parooli abil)

veebikoosolek
[nimisõna, substantiiv]
koosolek, millest inimesed võtavad osa elektrooniliselt, veebi kaudu

veebikursus
[nimisõna, substantiiv]
veebipõhine õppekursus

veebikülg
[nimisõna, substantiiv]
1. veebis kindlat aadressi omav dokument, mis võib sisaldada teksti, pilte, helisid, programme või viiteid teistele lehekülgedele

2. veebis kindlat aadressi omav lehekülg või dokument

veebiküsitlus
[nimisõna, substantiiv]
interneti teel korraldatav küsitlus

veebilanss
[nimisõna, substantiiv]
vee juurde- ja äravoolu ning akumulatsiooni mahtu iseloomustav näitaja, mis annab ettekujutuse nt maa-ala veega varustatusest

veebilehekülg
[nimisõna, substantiiv]
1. veebis kindlat aadressi omav dokument, mis võib sisaldada teksti, pilte, helisid, programme või viiteid teistele lehekülgedele

2. veebis kindlat aadressi omav lehekülg või dokument

veebilehitseja
[nimisõna, substantiiv]
rakendusprogramm internetis liikumiseks ja veebilehtede kuvamiseks

veebileht
[nimisõna, substantiiv]
1. veebis kindlat aadressi omav dokument, mis võib sisaldada teksti, pilte, helisid, programme või viiteid teistele lehekülgedele

2. veebis kindlat aadressi omav lehekülg või dokument

veebiliiklus
[nimisõna, substantiiv]
veebileh(ted)e külastatavus

veebimajakas
[nimisõna, substantiiv]
väga väike läbipaistev kujutis, mis paigutatakse veebilehele või e-posti sõnumisse, et koguda infot veebilehe või e-posti kasutaja kohta

veebimajutus
[nimisõna, substantiiv]
veebilehe või veebisaidi hoidmine teenuseosutaja veebiserveris

veebimeedia
[nimisõna, substantiiv]
interneti kaudu leviv (uudis)meedia (nt ajalehe veebiväljaanne, uudisteportaal)

veebimüük
[nimisõna, substantiiv]
müük interneti kaudu

veebinar
[nimisõna, substantiiv]
veebi vahendusel toimuv seminar

veebiplatvorm
[nimisõna, substantiiv]
veebikeskkond, mis toimib kontaktide loomise, millegi jagamise, teenuse osutamise vms tegevuse alusena, veebipõhine platvorm

veebipolitseinik
[nimisõna, substantiiv]
politseinik, kelle ülesanne on nõustada inimesi ja suurendada turvatunnet nt interneti suhtlusportaalides ja foorumites

veebipood
[nimisõna, substantiiv]
interneti veebileht, kus on kaupade kataloog ja ostukorv ning võimalik lülituda online-maksesüsteemi ja valida kauba kättetoimetamise viis

veebipõhiselt
[määrsõna, adverb]
veebis, veebi kaudu, veebi vahendusel

veebipäevik
[nimisõna, substantiiv]
internetis peetav päevik, mis sisaldab ajaliselt järjestatud perioodilisi postitusi veebilehel ning võib olla avalik ja kommenteeritav

veebirakendus
[nimisõna, substantiiv]
iseseisev terviklik programm internetis, mille abil kasutaja täidab teatud ülesandeid

veebirobot
[nimisõna, substantiiv]
tarkvaraprogramm, mis toimib veebis robotina ja täidab sisult keerukaid, kuid ülesehituselt lihtsaid ning korduvaid ülesandeid (nt kogub infot otsimootorite jaoks, monitoorides veebilehe aadresse)

veebisait
[nimisõna, substantiiv]
kodulehega algav veebilehtede kogum, millel on kindel teema ja mis kuulub ühele isikule või organisatsioonile

veebiseminar
[nimisõna, substantiiv]
veebi vahendusel toimuv seminar

veebiserver
[nimisõna, substantiiv]
arvutiprogramm, mis edastab infot (nt veebilehti), kasutades hüperteksti edastusprotokolli

veebisõnastik
[nimisõna, substantiiv]
veebis avaldatud sõnastik

veebitoimetaja
[nimisõna, substantiiv]
väljaande veebiversiooni, veebiväljaande vms toimetaja

veebiturundus
[nimisõna, substantiiv]
ideede, väärtushinnangute, kaupade või teenuste turundus interneti kaudu

veebiversioon
[nimisõna, substantiiv]
väljaande veebis avaldatav versioon

veebiväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
1. internetis ilmuv väljaanne

2. Internetis ilmuv väljaanne

veebivärav
[nimisõna, substantiiv]
mahukas veebisait, mis pakub rohkesti infot ja/või teenuseid teatud valdkonna kohta (nt otsisüsteem, e-müük, foorumid)

veebiõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppevorm, kus õppetöö toimub täielikult veebipõhise kaugõppena

veebiühendus
[nimisõna, substantiiv]
arvuti (nutitelefoni vm seadme) ühendatus interneti või kohtvõrguga

veebiülekanne
[nimisõna, substantiiv]
sündmuse, saate, reportaaži vm edastamine veebi, interneti kaudu

veebiülem
[nimisõna, substantiiv]
veebisaidi rajamise ja hoolduse eest vastutav isik

veebling
[nimisõna, substantiiv]
vantide vahele rõhtsalt kinnitatud tross või aste, mis võimaldab kasutada vante masti ronimisel nagu redeleid

veeblingusõlm
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtne kahe silmuse põimimisel saadud sõlm, mida kasutatakse nii ronimisel (nt julgestusköie kinnitamisel), matkamisel kui ka laevadel

2. teat sõlm

veebmeister
[nimisõna, substantiiv]
veebisaidi rajamise ja hoolduse eest vastutav isik

veebr
1. veebruar

2. aasta 2. kuu, põhjapoolkeral kolmas talvekuu

3. aasta 2. kuu

veebruar
[nimisõna, substantiiv]
1. veebruar

2. aasta 2. kuu, põhjapoolkeral kolmas talvekuu

3. aasta 2. kuu

veebruarikuine
[omadussõna, adjektiiv]
veebruarile omane või sel kuul esinev, toimuv

veebruarikuu
[nimisõna, substantiiv]
1. veebruar

2. aasta 2. kuu, põhjapoolkeral kolmas talvekuu

3. aasta 2. kuu

veebruarirevolutsioon
[nimisõna, substantiiv]
1917. aasta veebruaris vkj puhkenud revolutsioon, mis kukutas Venemaal isevalitsuse

veed
[nimisõna, substantiiv]
1. (mingile riigile või riikide liidule kuuluva mereosa kohta)

2. mingile riigile v riikide liidule kuuluva mereosa kohta

veedad
[nimisõna, substantiiv]
1. India kirjanduse vanima ajajärgu kirjavara, hinduismi õpetuslik lähtealus

2. India kirjavara, hinduismi õpetuslik lähtealus

vee-elanik
[nimisõna, substantiiv]
kala, putukas, loom, lind vm, kes elab vees või saab veest toitu

veeelanik
[nimisõna, substantiiv]
kala, putukas, loom, lind vm, kes elab vees või saab veest toitu

vee-elustik
[nimisõna, substantiiv]
veekogude taimestik ja loomastik

vee-energia
[nimisõna, substantiiv]
veevoolu energia

veeger
[nimisõna, substantiiv]
piki lava kulgev kaartele kinnitatud rõhtpruss

veehaare
[nimisõna, substantiiv]
rajatis veekogust või põhjaveehorisondist vee võtmiseks (nt energeetika või veevarustuse tarvis)

veehaldjas
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis veekogu kaitsevaim, vees elav haldjas

veehaud
[nimisõna, substantiiv]
sügav koht veekogus, hrl jões

veehoidla
[nimisõna, substantiiv]
paisutatud jõeosa vm tehisveekogu vee kogumiseks ja äravoolu ümberjaotamiseks

veehoidvus
[nimisõna, substantiiv]
materjali, aine vm omadus kinni pidada vett

veehorisont
[nimisõna, substantiiv]
maakoores vettpidavate kivimite kohal paiknev kivimikiht, millesse koguneb põhjavesi

veeimavus
[nimisõna, substantiiv]
mulla, materjali vm omadus endasse vett imada ja seda säilitada

veejahuti
[nimisõna, substantiiv]
külma, gaseeritud ja ka kuuma joogivee seade

veejalanõu
[nimisõna, substantiiv]
jalanõu, mis kaitseb jalalaba rannas ja rannalähedases vees kivide, siilikute, korallide vms eest

veejalgratas
[nimisõna, substantiiv]
pedaalide abil liikuma pandav veesõiduk (lõbusõidu tegemiseks)

veejoon
[nimisõna, substantiiv]
veepinna ja laevakere puutejoon

veejuhe
[nimisõna, substantiiv]
rajatis, mille kaudu vesi juhitakse ühest kohast teise

veejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb peamiselt siseveekogusid ning nendes elavaid kalu ning loomi

veejõud
[nimisõna, substantiiv]
veevoolu energia

veejõujaam
[nimisõna, substantiiv]
elektrijaam, milles vee-energia muundatakse elektrienergiaks

veekahjustus
[nimisõna, substantiiv]
vee põhjustatud kahjustus, mida võivad tekitada nt üleujutused, sademed, hoone kanalisatsiooni- ja küttesüsteemi rikked

veekahur
[nimisõna, substantiiv]
alusele kinnitatud suure võimsusega veeprits (või -pump)

veekaitse
[nimisõna, substantiiv]
tegevus ja meetmed loodusliku vee hea seisundi ja säästva kasutamise tagamiseks

veekalkvel
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (silmade kohta:) pisaraist märjad, pisarais

2. pisarais

veekalkvele
[määrsõna, adverb]
1. (silmade kohta:) pisaraist märjaks, pisaraisse

2. pisaraisse

veekandja
[nimisõna, substantiiv]
(liidrit abistava võistkonnakaaslase kohta nt jalgratta- ja autospordis)

veekann
[nimisõna, substantiiv]
1. kann (joogi)vee serveerimiseks või keetmiseks

2. kannutäis (joogi)vett

veekardin
[nimisõna, substantiiv]
tulekustutussüsteem, mille puhul lakke piserdusliinid takistavad tule ja suitsu levikut käiguavades

veekartlik
[omadussõna, adjektiiv]
vett pelgav

veekartus
[nimisõna, substantiiv]
vee kartmine (oskamatusest ujuda, marutaudi ühe tunnusena vm põhjusel)

veekasv
[nimisõna, substantiiv]
vee all kasvav veetaim

veekataster
[nimisõna, substantiiv]
ametlik register, mis sisaldab andmeid mingil territooriumil olevate veekogude, veevõtukohtade ja nende seisukorra kohta

veekeeris
[nimisõna, substantiiv]
endasse, endaga kaasa tõmbav vee keerlev liikumine või sellise liikumise koht

veekeetja
[nimisõna, substantiiv]
1. vee keetmiseks kasutatav seade, hrl elektriline kann

2. elektriga töötav seade, mille abil saab vett keeta

veekell
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja kell, kus aega mõõtis aeglaselt voolav või tilkuv vesi

veekeskus
[nimisõna, substantiiv]
basseinidega, veeatraktsioonidega vms varustatud ajaviite- ja tervisekeskus

veekest
[nimisõna, substantiiv]
sisemine lootekest, milles on lootevesi

veekiht
[nimisõna, substantiiv]
lamedalt laotunud hulk vett millegi peal, all või vahel

veekilpkonn
[nimisõna, substantiiv]
mere- või magevees elav kilpkonn (nt lemmikloomana peetav punakõrv-ilukilpkonn)

veekindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. vee toimele vastupidav

2. selline, mis vett läbi ei lase

veeklosett
[nimisõna, substantiiv]
veevarustusega käimla

veekogu
[nimisõna, substantiiv]
1. maapinnanõos või koopas olev veekogum (nt ookean, jõgi, järv, veehoidla, tiik vm)

2. veega kaetud ala maapinnal, näiteks järv, jõgi või meri

veekogur
[nimisõna, substantiiv]
allmaakaevanduses kaeveõõs, mis asub pumbast allpool ja kuhu koguneb pinna- ja põhjavesi

veekohin
[nimisõna, substantiiv]
vee hoogsast liikumisest tekkiv madal, tumedatooniline heli

veekonn
[nimisõna, substantiiv]
veekogudes ja nende lähiümbruses seltsingutena elav ja vees talvituv roheline, Euroopas harilik konn

veekõrvaldus
[nimisõna, substantiiv]
üleliigse sademevee ja põhjavee eemaldamine kaevanduses

veekühvel
[nimisõna, substantiiv]
(puust) kühvel paadist vee väljaloopimiseks

veel
[määrsõna, adverb]
1. näitab, et tegevus või olukord kestab või kestis (mõnikord vihjates, et see on või oli lõpule jõudmas, peab või pidi lõppema või oleks võinud olla juba lõppenud)

2. näitab, et tegevus või olukord kestab (kuid varsti see muutub)

veelade
[nimisõna, substantiiv]
maakoores vettpidavate kivimite kohal paiknev kivimikiht, millesse koguneb põhjavesi

veelaev
[nimisõna, substantiiv]
laev, mis on kohaldatud magevee hoidmiseks ja transportimiseks

veelahe
[nimisõna, substantiiv]
piirivöönd kõrvuti asuvate vesikondade, valgalade või jõgikondade vahel

veelang
[nimisõna, substantiiv]
1. vee laskumine madalamale

2. kõrgema ja madalama veetaseme vahe

veelase
[nimisõna, substantiiv]
rajatis vee paisust läbijuhtimiseks või heitvee juhtimiseks mingisse veekogusse

veelauasõit
[nimisõna, substantiiv]
kaatri slepis veelaual sõitmine (ka spordialana)

veelaud
[nimisõna, substantiiv]
hoone kandekonstruktsioone vee eest kaitsev laud (välisfassaadil, nt akna all või sokli peal)

veelaudur
[nimisõna, substantiiv]
1. veelauaga sõitja

2. veelauasõiduga tegelev sportlane

veelaviin
[nimisõna, substantiiv]
tõkestamatult voolav vesi

veeldama
[tegusõna, verb]
1. gaasilist ainet jahutades või kokku surudes vedelaks muutma

2. gaasilist ainet vedelaks tegema

veelduma
[tegusõna, verb]
1. gaasilisest olekust vedelasse olekusse minema

2. vedelasse olekusse minema

veelembene
[omadussõna, adjektiiv]
(organismide, nt taimede kohta:) rohkesti vett, märga keskkonda vajav

veelendlane
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogude kohal lennata armastav väike nahkhiir, Eestis tavaline

2. nahkhiir

veelgi
[määrsõna, adverb]
1. esineb koos keskvõrdega seda tugevdades

2. võrdlustes: rõhutab järgnevat sõna, mis näitab omadust või määra

veeliger
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne limuse vabalt ujuv vastne, kes on varustatud purjetaolise ripsmelise elundiga

2. limuse vastne, millel on purjetaoline elund

veeliiklus
[nimisõna, substantiiv]
liiklus veekogudel, veekogude kaudu

veeliin
[nimisõna, substantiiv]
veepinna ja laevakere puutejoon

veelind
[nimisõna, substantiiv]
lind, kelle elu on tihedalt seotud veekogudega

veeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. veega seotud, veele omane

2. veele omane, veega seotud

veelinnukoer
[nimisõna, substantiiv]
jahikoer veelindude püügiks

veeliumägi
[nimisõna, substantiiv]
liumägi (atraktsioon), mis laskub vette (nt veepargis, basseinis)

veelkord
[määrsõna, adverb]
1. kordusena, (üks kord) uuesti

2. veel kord

veelkordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. korratav või korratud, uuesti toimuv

2. veel kord toimuv, esinev

veelomp
[nimisõna, substantiiv]
1. (ajutiselt) kogunenud vesi maapinna lohus

2. vesi, mis koguneb ajutiselt maapinnale, tavaliselt pärast sadu

veeloom
[nimisõna, substantiiv]
vees elama kohastunud, vee-eluviisiga loom

veelõhe
[nimisõna, substantiiv]
ava rohttaimede lehtedel, mille kaudu eraldub tilkadena vesi

veeläbilaskvus
[nimisõna, substantiiv]
omadus vett läbi lasta

veemahutavus
[nimisõna, substantiiv]
mulla võime endas vett mahutada

veemajandus
[nimisõna, substantiiv]
majandusala, mis hõlmab pinna- ja põhjavee uurimise, kaitsmise, kasutamise ning rajatiste kaitsmise vee kahjustava toime eest

veemass
[nimisõna, substantiiv]
(suure veehulga kohta)

veematk
[nimisõna, substantiiv]
matk veekogul, nt kanuuga, kajakiga, parvega vm

veemootorisport
[nimisõna, substantiiv]
veespordiala, milles võisteldakse veemootorsõidukite (nt skuutri, jeti) kiiruses

veemootorratas
[nimisõna, substantiiv]
veepinnal libisev mootorrattataoline veesõiduk

veemoto
[nimisõna, substantiiv]
veespordiala, milles võisteldakse veemootorsõidukite (nt skuutri, jeti) kiiruses

veemotosport
[nimisõna, substantiiv]
veespordiala, milles võisteldakse veemootorsõidukite (nt skuutri, jeti) kiiruses

veemõõdulatt
[nimisõna, substantiiv]
1. jaotistega latt vee sügavuse mõõtmiseks liikuvast paadist või (üles seatuna) merepinna ööpäevase kõikumise jälgimiseks

2. latt vee kõrguse mõõtmiseks

veemõõtja
[nimisõna, substantiiv]
1. veekulu mõõtmise riist

2. seade, mis mõõdab, kui palju vett on tarbitud

veemõõtur
[nimisõna, substantiiv]
1. veekulu mõõtmise riist

2. seade, mis mõõdab, kui palju vett on tarbitud

veemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. (vee muutliku, vahelduva liikumise kohta)

2. vee muutlik liikumine

veemüür
[nimisõna, substantiiv]
(võimsa veemassi kohta)

veen
[nimisõna, substantiiv]
verd kudedest südamesse viiv veresoon

veenastik
[nimisõna, substantiiv]
vee- ja soojalembene mürgitu madu

veenduma
[tegusõna, verb]
1. kindlale arvamusele, veendumusele jõudma

2. kui sa oled milleski veendunud, siis sa oled selles kindel, ei kahtle

3. kindlale arvamusele jõudma

veendumus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindel ja kahtluseta arusaam, tõekspidamine, seisukoht

2. kindel arvamus, arusaam

veene
[nimisõna, substantiiv]
1. kindel ja kahtluseta arusaam, tõekspidamine, seisukoht

2. kindel arvamus, arusaam

veenev
[omadussõna, adjektiiv]
1. millessegi uskuma panev

2. kindel, kahtlusi välistav

3. uskuma panev

4. selge

5. kõnekas

veeniklapp
[nimisõna, substantiiv]
vere tagasivoolamist takistav õhuke kilejas siseseina kurd veresoontes

veenikomu
[nimisõna, substantiiv]
naha pinnale kotja või sõlmja sopisena võlvuv veenilaiend

veenilaiend
[nimisõna, substantiiv]
veeniseina väljavenimine, veeni laienemus

veenina
[nimisõna, substantiiv]
akna välisraami vm detail, mis juhib vihmavee eemale

veenipõletik
[nimisõna, substantiiv]
veenide põletik

veenisein
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) pind, mis ümbritseb veeni

veenisisene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (meditsiiniliste toimingutega seoses:) veeni sees olev

2. veeni sisse tehtav, pandav, veeni kaudu toimiv

veenitee
[nimisõna, substantiiv]
ligipääs veeni (nt ravimite manustamiseks)

veeniveri
[nimisõna, substantiiv]
veenides voolav veri

veenma
[tegusõna, verb]
1. (seletuste, põhjendamisega) kellelegi oma arvamust, tõekspidamisi, seisukohti vms sisendama, kedagi midagi uskuma panema

2. kui sa kedagi milleski veenad, siis ta hakkab seda uskuma ja teeb nii, nagu sa soovid või soovitad

Ühendtegusõnad: ära veenma, ära veenma, ümber veenmaümber veenma

veenmisjõud
[nimisõna, substantiiv]
oskus või võime veenda

veenmismeetod
[nimisõna, substantiiv]
veenmisel põhinev meetod

veenuseking
[nimisõna, substantiiv]
orhidee, millel on tavaliselt 1–2 õit

veenusekink
[nimisõna, substantiiv]
nahaaluse rasvpadjandi tõttu kõrgem piirkond ülalpool välimisi suguelundeid, mis puberteedi ajal kattub karvadega

veenusk
[nimisõna, substantiiv]
(aeglase, pikatoimelise, laisa inimese kohta)

veenvalt
[määrsõna, adverb]
1. nii, et see veenab, paneb uskuma

2. kindlalt, kahtlusi välistavalt

veenvus
[nimisõna, substantiiv]
1. veenev-olek, kahtlusi välistav usutavus

2. veenmisjõud

veenäit
[nimisõna, substantiiv]
veemõõturi näit (näitab külma või sooja vee kulu)

veeohutusalane
[omadussõna, adjektiiv]
veeohutusvaldkonnaga seotud

veeorganism
[nimisõna, substantiiv]
1. organism, kelle elukeskkond on vesi, veekogude vees elav mikroob, seen, taim või loom

2. veeorganism

veepadi
[nimisõna, substantiiv]
1. (hõõrdumist vähendava veekihi kohta, mis tekib märjal teel sõites teekatte ja ratta vahele)

2. teekatte ja ratta vahel

veepall
[nimisõna, substantiiv]
ujudes mängitav sportmäng, kus üritatakse palli vastase väravasse visata

veepallimängija
[nimisõna, substantiiv]
veepalliga tegelev sportlane

veepallur
[nimisõna, substantiiv]
veepalliga tegelev sportlane

veepark
[nimisõna, substantiiv]
veeatraktsioonide, basseinide ja muu sellisega varustatud ala ja meelelahutusasutus

veepealne
[omadussõna, adjektiiv]
vee(pinna) peal, pealpool vett asuv või toimuv

veepeegel
[nimisõna, substantiiv]
veekogu pind

veepehmendaja
[nimisõna, substantiiv]
vee karedust vähendav aine

veepehmendi
[nimisõna, substantiiv]
vee karedust vähendav aine

veepehmendus
[nimisõna, substantiiv]
vee kareduse vähendamine, mis seisneb karedussoolade kõrvaldamises

veepelgus
[nimisõna, substantiiv]
vee kartmine (oskamatusest ujuda, marutaudi ühe tunnusena vm põhjusel)

veepidavus
[nimisõna, substantiiv]
omadus vett mitte läbi lasta

veepiir
[nimisõna, substantiiv]
maismaa ja veekogu piir

veepind
[nimisõna, substantiiv]
veekogu, basseinivee vms pind

veepisar
[nimisõna, substantiiv]
(veepiisa kohta)

veeplekk
[nimisõna, substantiiv]
1. veelaua ülesannet täitev plekiriba, hrl aknaplekk

2. plekist veelaud, hrl aknaplekk

veeplekk
[nimisõna, substantiiv]
veest tekkinud laik

veepritsmed
[nimisõna, substantiiv]
millegi peale paiskunud veepiisad

veeproov
[nimisõna, substantiiv]
1. proov hrl vee kvaliteedi määramiseks

2. vee kvaliteedi määramiseks

veepuhastus
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslikus vm vees sisalduvate saasteainete, organismide ja muude lisandite kõrvaldamine, vee omaduste parandamine tehnoloogiliste protsesside abil

2. vee puhastamine lisanditest

veepuhastusjaam
[nimisõna, substantiiv]
seadmete kogum, mis kõrvaldab veest nõuetele mittevastavad lisandid

veepuudus
[nimisõna, substantiiv]
looduslike veevarude nappus või puudumine mingis piirkonnas

veepõhine
[omadussõna, adjektiiv]
(värvi, laki vms kohta:) vee baasil valmistatud

veepääsuke
[nimisõna, substantiiv]
kaldajärsakutesse pesakäike uuristav hallpruuni seljapoole ja valge kõhualusega pääsuke

veepööris
[nimisõna, substantiiv]
endasse, endaga kaasa tõmbav vee keerlev liikumine või sellise liikumise koht

veepüstol
[nimisõna, substantiiv]
vee pritsimiseks mõeldud (plastmassist) püstolikujuline mänguasi

veer
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, tee, veekogu vms piirjoon, sellega vahetult külgnev kitsas ala

2. mingi maa-ala väline piir ja selle juurde jääv ala

veer
[nimisõna, substantiiv]
1. oru, nõo vm maapinnasüvendi kallak külg

2. mäe vm kallak külg, nõlv

3. [oru, lohu, nõo] kallak külg

veerada
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl matkamiseks mõeldud looduslik liikumistee jões, järves vm veekogus

2. liikumistee

veerand
[arvsõna, numeraal, nimisõna, substantiiv]
1. üks neljandik, üks neljast võrdselt jagatud osast

2. üks neljandik (1/4)

3. vastav osa mingist mõõtühikust

4. üks millegi neljast võrdsest osast

veerandaasta
[nimisõna, substantiiv]
1. üks neljast kolme kuu pikkusest perioodist aastas, veerand aastat

2. veerand aastat (algusega 1. jaanuar, 1. aprill, 1. juuli või 1. oktoober)

veerandadrik
[nimisõna, substantiiv]
veerandi adramaa suuruse talu pidaja feodaalajal

veerandaeg
[nimisõna, substantiiv]
veerand mänguaega sportmängu eraldi osana (nt korvpallis, veepallis)

veerandfinaal
[nimisõna, substantiiv]
võistlus poolfinalistide selgitamiseks

veerandfinaalmäng
[nimisõna, substantiiv]
võistluste veerandfinaali kohtumine poolfinaali pääsejate väljaselgitamiseks

veerandfinaalseeria
[nimisõna, substantiiv]
võistluste veerandfinaali järgus peetavad kahe meeskonna või kahe võistleja omavahelised kohtumised, kohtumiste võitja pääseb poolfinaali

veerandfinalist
[nimisõna, substantiiv]
veerandfinaalis osaleja

veerandihinne
[nimisõna, substantiiv]
koondhinne ühe õppeveerandi kohta

veerandik
[nimisõna, substantiiv]
1. üks neljast võrdsest osast, milleks miski on päriselt või mõtteliselt jagatud, veerand millestki

2. veerandiline tükk, veerand millestki

veerandiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühest veerandist moodustuv

veerandine
[omadussõna, adjektiiv]
1/4 ehk ühe veerandiga iseloomustatav (nt veerandit liitrit mahutav, veerandi aasta vanune)

veerandliitriline
[omadussõna, adjektiiv]
veerand liitrit mahutav

veerandliitrine
[nimisõna, substantiiv]
veerand liitrit mahutav

veerandmailer
[nimisõna, substantiiv]
400 meetri jooksja

veerandmiil
[nimisõna, substantiiv]
veerand miili pikkune distants nt kiirendusvõistlustel

veerandmiilihobune
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerikas aretatud soojavereline hobune, kes on võimeline sprintima lühikestel distantsidel

2. hobusetõug

veerandnoot
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaline noot helivältusega neljandik täisnooti

2. neljandik täisnooti

veerandpaus
[nimisõna, substantiiv]
veerandnoodi pikkune paus

veerandpööre
[nimisõna, substantiiv]
pööre 45° või 22,5°

veerandsada
[arvsõna, numeraal]
hulgalt, koguselt (umbkaudu) 25

veerandsaja-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 25 aastat vana

veerandsajand
[nimisõna, substantiiv]
veerand sajandit, 25 aastat

veerandsajandiline
[omadussõna, adjektiiv]
veerandsajandi pikkune

veerandtund
[nimisõna, substantiiv]
veerand tundi, 15 minutit

veerandtunniline
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) 15 minutit, veerand tundi kestev

veerandtunnine
[omadussõna, adjektiiv]
(umbes) 15 minutit, veerand tundi kestev

veerde
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegi vahetusse lähedusse, juurde või kõrvale

2. millegi vahetusse lähedusse, juurde või kõrvale

3. millegi vahetusse lähedusse

veere
[nimisõna, substantiiv]
1. veeremine

2. veeretamine

veere
[nimisõna, substantiiv]
1. kuskilt alla libisev lume- vm mass

2. alla libisev lume- vm mass

veerekivi
[nimisõna, substantiiv]
1. lahtine, mäest vm alla veerenenud kivi

2. lahtine kivi

3. veerkivi

veerelaager
[nimisõna, substantiiv]
võlli vms toetav masinaosa, milles toimub veerepindade ja laagrivõrude tööpindade vaheline veerehõõrdumine (nt kuullaager)

veerem
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl raudteeveonduses kasutatavate liiklusvahendite kogum

2. veerev koosseis, eelkõige rööbastel

veerema
[tegusõna, verb]
ratastel või (nagu) ümber oma telje pööreldes mingil tasasel pinnal sujuvalt, vähese hooga sõitma või edasi liikuma

Ühendtegusõnad: alla veerema, alla veerema, maha veerema, maha veerema, mööda veerema, mööda veerema, ringi veerema, ringi veerema, tagasi veerema, tagasi veerema, välja veeremavälja veerema

veeremilaev
[nimisõna, substantiiv]
1. kaubalaev, millega veetakse ratastel liikuvaid veovahendeid ja treileritele paigutatud kuivlasti

2. teatud kaubalaev

veeremäng
[nimisõna, substantiiv]
sportmäng, kus veerema heidetud kuuliga üritatakse tabada veereraja lõppu paigutatud kurikaid

veeremängija
[nimisõna, substantiiv]
1. veeremängu mängija, keeglimängija

2. keeglimängija

veeremängunui
[nimisõna, substantiiv]
keeglimängu kurikas

veeremängurada
[nimisõna, substantiiv]
rada, mida mööda keeglis kuuli veeretatakse

veeremängutee
[nimisõna, substantiiv]
rada, mida mööda keeglis kuuli veeretatakse

veereng
[nimisõna, substantiiv]
loojang

veererada
[nimisõna, substantiiv]
rada, mida mööda nt keeglis või mõnes muus mängus palli veeretatakse

veeres
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegi vahetus läheduses, juures või kõrval

2. millegi vahetus läheduses, juures või kõrval

3. millegi vahetus läheduses

veerest
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegi serva pealt, vahetust lähedusest, juurest või kõrvalt

2. ääre poolt

veerežiim
[nimisõna, substantiiv]
vee hulga ja veetaseme ajaline muutumine veekogudes, soodes ja põhjaveekihtides

veeretakistus
[nimisõna, substantiiv]
takistus, mis tekib keha veeremisel mööda pinda

veeretama
[tegusõna, verb]
1. hrl midagi ümarat ümber oma keskpunkti või telje liikuma, veerema panema

2. sel viisil midagi tegema

Ühendtegusõnad: ette veeretama, ette veeretama, välja veeretamavälja veeretama

veeretus
[nimisõna, substantiiv]
veeretamine

veerevkoosseis
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl raudteeveonduses kasutatavate liiklusvahendite kogum

2. veerev koosseis, eelkõige rööbastel

veerg
[nimisõna, substantiiv]
1. üksteise alla paigutatud trükiread, nendest moodustuv tulp

2. see ajaleheartiklina

veerik
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puistainete mahumõõt, 26,24 liitrit

2. endisaegne kuivainemõõt

veerik
[nimisõna, substantiiv]
1. Eesti naiste sõbade ja villaste seelikute värvilise mustriga äärispael, hrl kootud kirivöötehnikas

2. kõladega kootud vöö (Mulgimaal)

veerima
[tegusõna, verb]
1. tähthaaval lugema

2. vaevaliselt lugema

Ühendtegusõnad: kokku veerimakokku veerima

veering
[nimisõna, substantiiv]
raha, eriti väiksem rahasumma

veeringe
[nimisõna, substantiiv]
vee pidev ringlemine Maa peal, sees ja kohal

veeringlus
[nimisõna, substantiiv]
vee ringlemine

veeris
[nimisõna, substantiiv]
1. trükise lehekülje trükivaba äär, nt raamatulehe, dokumendi tühi serv

2. trükise lehekülje trükivaba äär

veeris
[nimisõna, substantiiv]
väike ümardunud kivi

veeriseline
[omadussõna, adjektiiv]
väikeseid ümardunud kive sisaldav, nendega iseloomustatav

veerispuu
[nimisõna, substantiiv]
ümarmaterjali veeretamiseks

veerispuud
[nimisõna, substantiiv]
puud, mida mööda vanasti veeretati ümarmaterjali või tõmmati paat kaldale

veeristik
[nimisõna, substantiiv]
väikeste ümardunud kivide ehk veeriste kogum

veerjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (laugjalt) kaldu olev

2. kallakas, libajas

veerkivi
[nimisõna, substantiiv]
väike ümardunud kivi

veerlema
[tegusõna, verb]
1. mingis suunas või siia-sinna veerema

2. pöörlema, keerlema

veermaht
[nimisõna, substantiiv]
Natsi-Saksamaa relvajõudude nimetus 1935–1945

veermik
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduki või liikurmasina osa, mis koosneb ratastest, raamist, telgedest ja muust ning tagab sõiduki sujuva ja stabiilse liikumise

2. sõiduki või liikurmasina alumine osa

veermine
[omadussõna, adjektiiv]
äärmine

veerne
[omadussõna, adjektiiv]
äärne

veerohke
[omadussõna, adjektiiv]
(oja, jõe kohta:) palju vett sisaldav

veersekk
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne pikk üle õla kantav kahe poolega kott, mille ava on keskel ja otsad ripuvad teine teisel pool õlga

2. üle õla kantav kahe poolega kott

veerud
[nimisõna, substantiiv]
leheküljed (ajalehtede või ajakirjadega, neis ilmunuga seoses)

veerukirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
kolumnist

veeruline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud arvust veergudest koosnev

veeruline
[omadussõna, adjektiiv]
poolpüstises, viltuses asendis oleva pinna või nõlvaga, kallakuga

veerusõlm
[nimisõna, substantiiv]
lõikepunkt, kus taevakeha läheb üle ekliptika, liikudes põhja poolt lõuna poole

veerutõmmis
[nimisõna, substantiiv]
(trükinduses:) küljendatud korrektuurpoognast tehtud jäljend paberil

veerõhk
[nimisõna, substantiiv]
rõhk, mida vesi avaldab

veesaabas
[nimisõna, substantiiv]
veekindel saabas

veesammas
[nimisõna, substantiiv]
sambana ülespoole purskuv vesi

veesegamine
[nimisõna, substantiiv]
keerutamine, hämamine

veesegisti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võimaldab reguleerida külma ja sooja vee vahekorda

veesein
[nimisõna, substantiiv]
püstloodselt langev vesi (ka kujunduselemendina)

veeseis
[nimisõna, substantiiv]
veepinna kõrgus mingi tingliku rõhtpinna või merepinna suhtes

veesiga
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna- ja Kesk-Ameerika jõgede ääres elutsev, kohmakas varvastevahelise ujunahaga sabatu näriline

2. Lõuna- ja Kesk-Ameerika sabatu näriline

veesillerdus
[nimisõna, substantiiv]
veepinna helkimine ja sädelemine

veesilm
[nimisõna, substantiiv]
väike veekogu, jäävaba ala, laugas vms

veesinine
[omadussõna, adjektiiv]
kahvatu, nagu veega segatud, veekarva sinine

veeskama
[tegusõna, verb]
1. laeva või paati vette toimetama pärast laevakere ehitamist või remonti maal

2. [laeva] vette laskma

veesoe
[nimisõna, substantiiv]
plusskraadides veetemperatuur, vee soojus (hrl ühenduses supelrandade kohta antava infoga)

veesoojendi
[nimisõna, substantiiv]
1. seade vee soojendamiseks gaasi, auru, kuuma vee või küttekeha abil

2. kuumutuskatel

veesoon
[nimisõna, substantiiv]
vee kulgemise tee maapõues või maapinnal

veesport
[nimisõna, substantiiv]
spordiharu, mis hõlmab vees ja vee peal harrastatavad spordialad

veestama
[tegusõna, verb]
veega varustama

veestik
[nimisõna, substantiiv]
mingi maa-ala veekogud

veesurm
[nimisõna, substantiiv]
surm uppumise läbi

veesuusataja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes harrastab sõitmist veesuuskadel mootorpaadi slepis

veesuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
veespordiala, milles sõidetakse veesuuskadel mootorpaadi slepis

veesuusk
[nimisõna, substantiiv]
suusk veepinnal sõitmiseks, veesuusatamise suusk

veesõda
[nimisõna, substantiiv]
vastastikune veepritsimine või -loopimine

veesõiduk
[nimisõna, substantiiv]
sõiduk veel liikumiseks (nt laev, paat, parv, jett)

veesõlm
[nimisõna, substantiiv]
hoone või hoonerühma seadmestik, mille abil vee tarbijad on ühenduses veevõrguga

veesärk
[nimisõna, substantiiv]
sisepõlemismootori kuumenevaid osi või kaminasüdamikku ümbritsev ruum, milles ringleb vesi (mootori jahutamiseks, tarbevee soojendamiseks)

veesügavus
[nimisõna, substantiiv]
1. (veekogu sügavusmõõdu kohta

2. sügava vee kohta)

veesüliti
[nimisõna, substantiiv]
hrl räästajoonest eenduv, sageli dekoratiivselt kujundatud vihmaveerenn või -toru

veetaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis on kohastunud vees elamisega

veetakistus
[nimisõna, substantiiv]
1. vee takistav toime liikumisele

2. seda iseloomustav suurus

3. vee takistav toime

veetakso
[nimisõna, substantiiv]
(kindlal liinil sõitev) taksoteenust pakkuv veesõiduk

veetallaja
[nimisõna, substantiiv]
Eestis haruldane varblasesuurune lind, kes toiduotsinguil ujub kiiresti kohapeal tiirutades ja põhjast loomakesi üles sumades

veetanker
[nimisõna, substantiiv]
laev, mis on kohaldatud magevee hoidmiseks ja transportimiseks

veetarve
[nimisõna, substantiiv]
tarve, vajadus vee järele

veetase
[nimisõna, substantiiv]
veepinna kõrgus mingi tingliku rõhtpinna või merepinna suhtes

veetee
[nimisõna, substantiiv]
mööda veekogu(sid) kulgev liiklustee

veetemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
vee soojuse aste

veetihe
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis vett läbi ei lase

veetihedus
[nimisõna, substantiiv]
omadus vett mitte läbi lasta

veetlema
[tegusõna, verb]
meeldivuse, eripäraga vm köitma, ligi tõmbama

veetlev
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi tähelepanu, pilku või huvi meeldivuse või eripäraga köitev, kedagi (oma olekuga) ligi tõmbav, väga kaunis või meeldiv

2. väga kaunis või meeldiv

veetlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi tähelepanu, pilku või huvi meeldivuse või eripäraga köitev, kedagi (oma olekuga) ligi tõmbav, väga kaunis või meeldiv

2. väga kaunis või meeldiv

veetlus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime või omadus kedagi veedelda, ligi tõmmata või lummata, paljudele meeldida

2. eriline omadus, mis teeb inimese, koha või olukorra meeldivaks ja põnevaks

veetma
[tegusõna, verb]
1. kuskil pikemat või lühemat aega olema

2. (sagedamini puhkeaja või jõudeoleku kohta:) aega kuidagi või kusagil kulutama, aega mööda saatma

3. aega kuidagi kasutama

4. [aega] mööda saatma

5. määratud ajavahemikku

veetolm
[nimisõna, substantiiv]
peenimate veeosakeste kogum

veetorn
[nimisõna, substantiiv]
kõrgel asetseva veemahutiga ehitis, mille ülesanne on veesurve ja veehulga tagamine veevõrgus

veetornelamu
[nimisõna, substantiiv]
veetorni ülesannetes ehitis, mis on üksiti ka korterelamu

veetoru
[nimisõna, substantiiv]
toru vee juhtimiseks (nt veevarustus- ja kanalisatsioonisüsteemis)

veetramm
[nimisõna, substantiiv]
laev või paat ühissõidukina, (nt vaporetto Itaalias)

veetransport
[nimisõna, substantiiv]
reisijate või kaupade vedu mööda veeteid

veetše
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitilisi ja muid küsimusi otsustanud rahvakoosolek Venemaal 10.–15. sajandil

2. Vana-Vene linnakodanike koosolek

veetuhkur
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa naaritsa rahvapärane nimetus

veeturbiin
[nimisõna, substantiiv]
jõumasin, mis muundab vee energiat pöörleva võlli mehaaniliseks energiaks

veeturism
[nimisõna, substantiiv]
matkamine siseveekogudel ja rannikul (nt kanuu-, süsta- ja parvematkad)

veetustama
[tegusõna, verb]
1. veest, vedelikust vabastama, vett eemaldama

2. kuivatama, vett (liiga) vähe sisaldavaks muutma

veetustuma
[tegusõna, verb]
1. veest vabanema, veevabaks muutuma

2. kuivama, vett (liiga) vähe sisaldavaks muutuma

veetõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeliku haiguslik kogunemine kudedesse või kehaõõntesse

2. vedeliku liigkogunemine kudedesse ja kehaõõntesse

veetõke
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik või tehisveekogu tõkkena

2. vesi tõkkena, vesitõke

veetõsteratas
[nimisõna, substantiiv]
endisajal nt põldude niisutamiseks kasutatud ringiaetav ratas, mille külge kinnitatud kopad või kastid tõstsid vett ja valasid selle siis välja

veetõus
[nimisõna, substantiiv]
veetaseme tõus

veeuputus
[nimisõna, substantiiv]
müütiline suur üleujutus, mis hävitas peaaegu kõik elusolendid maa pealt (Vanas Testamendis Jumala karistusena)

veeuputusaegne
[omadussõna, adjektiiv]
suure veeuputuse paiku ehk Noa ajal aset leidnud, elanud vms

veeuputuseelne
[omadussõna, adjektiiv]
enne suurt veeuputust aset leidnud, elanud vms

veevaim
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis veekogu kaitsevaim, vees elav haldjas

veevajadus
[nimisõna, substantiiv]
tarve, vajadus vee järele

veevall
[nimisõna, substantiiv]
(väga suure laine kohta)

veevann
[nimisõna, substantiiv]
1. soojendusviis, kus nõu soojendatava ainega asetatakse teise, veega täidetud nõusse mitte päris selle põhjale

2. vastavalt asetatud nõud

3. soojendusviis

veevarustus
[nimisõna, substantiiv]
veega varustamine, veega varustatus

veevedaja
[nimisõna, substantiiv]
vett vedav isik (hrl endisaegse ametimehena)

veeviimar
[nimisõna, substantiiv]
rajatis, mis kindlustab vee äravoolu teekonstruktsioonidest

veeviskamine
[nimisõna, substantiiv]
kusemine

veevoog
[nimisõna, substantiiv]
(voolava, liikuva veemassi kohta)

veevõrk
[nimisõna, substantiiv]
torustik, mille abil vesi juhitakse tarbimiskohtadesse

veeväli
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik veeala

veeväljasurve
[nimisõna, substantiiv]
vee hulk, mille ujuv laev on enda alt välja tõrjunud, laeva suuruse näitaja

veevärk
[nimisõna, substantiiv]
veevarustusehitiste ja -seadmete kogum

veeõitsemine
[nimisõna, substantiiv]
planktonvetikate ajutine vohamine veekogus, vee õitsemine

veeõitseng
[nimisõna, substantiiv]
planktonvetikate ajutine vohamine veekogus, vee õitsemine

veeõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl veekogul juhtunud õnnetuse, uppumise või uppumisohtu sattumise kohta)

veeälevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (silmade kohta:) pisaraist märjad, pisarais

2. pisarais

veeälevile
[määrsõna, adverb]
1. (silmade kohta:) pisaraist märjaks, pisaraisse

2. pisaraisse

vegan
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes ei söö loomseid saadusi, sh piima- ja munatooteid, ning hoidub loomsetest toodetest (nt nahkesemed, karusnahk)

vegan
[omadussõna, adjektiiv]
täielikult taimetoitu pooldav

veganburger
[nimisõna, substantiiv]
kahe poolega kukkel, mille täidis on täielikult valmistatud taimedest

vegandieet
[nimisõna, substantiiv]
täistaimetoidul põhinev dieet

veganikohvik
[nimisõna, substantiiv]
täistaimetoitu pakkuv kohvik

veganirestoran
[nimisõna, substantiiv]
täistaimetoitu pakkuv restoran

veganism
[nimisõna, substantiiv]
toitumisviis, mis välistab igasuguste loomsete toodete tarbimise, vastav eluviis

veganisõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
täistaimetoitlasele sobiva koostisega

veganitoit
[nimisõna, substantiiv]
toit, mis täielikult on valmistatud taimedest

veganitoode
[nimisõna, substantiiv]
toode, mis on valmistatud täielikult taimedest

vegankohvik
[nimisõna, substantiiv]
täistaimetoitu pakkuv kohvik

veganlik
[omadussõna, adjektiiv]
täistaimetoitlasele omane, täielikult taimetoitu pooldav

veganlus
[nimisõna, substantiiv]
toitumisviis, mis välistab igasuguste loomsete toodete tarbimise, vastav eluviis

veganmenüü
[nimisõna, substantiiv]
täistaimetoidumenüü

vegannahk
[nimisõna, substantiiv]
loomalt saadud nahka asendav taimne või sünteetiline materjal

veganrestoran
[nimisõna, substantiiv]
täistaimetoitu pakkuv restoran

vegantoit
[nimisõna, substantiiv]
toit, mis täielikult on valmistatud taimedest

vegantoode
[nimisõna, substantiiv]
toode, mis on valmistatud täielikult taimedest

vegeburger
[nimisõna, substantiiv]
kahe poolega kukkel, mille täidis on täielikult valmistatud taimedest

vegetaalne
[omadussõna, adjektiiv]
taimedele omane, taimse eluga seotud

vegetaarlane
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on loobunud liha söömisest ja toitub põhiliselt taimetoidust

2. taimtoidust toituv inimene

vegetaarlus
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimeste kohta:) ainult või põhiliselt taimetoidust toitumine

2. taimetoidust toitumine

vegetaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl toiduga seoses:) taimne

vegetariaan
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on loobunud liha söömisest ja toitub põhiliselt taimetoidust

2. taimtoidust toituv inimene

vegetarism
[nimisõna, substantiiv]
1. (inimeste kohta:) ainult või põhiliselt taimetoidust toitumine

2. taimetoidust toitumine

vegetatiiv
taimeline, taimset päritolu

vegetatiivne
[omadussõna, adjektiiv]
taimeline, taimset päritolu

vegetatiivnärvisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
närvisüsteemi osa, mis reguleerib peamiselt siseelundite, osaliselt ka sisenõrenäärmete talitlust ja kudede ainevahetust

vegetatiivorgan
[nimisõna, substantiiv]
taime elund, mis on seotud kasvuga ja mittesugulise paljunemisega, vegetatiivne organ (nt juur, leht, sibul)

vegetatiivpaljunemine
[nimisõna, substantiiv]
mittesuguline paljunemine, mis toimub pooldumise, pungumise või hulgijagunemisena (nt algloomadel, vetikatel, taimedel)

vegetatiivselt
[määrsõna, adverb]
(hrl taimede paljunemise või paljundamise kohta:) mittesuguliselt, vegetatiivsete osade abil

vegetatsioon
[nimisõna, substantiiv]
taimede kasvamine ja arenemine

vegetatsiooniaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille vältel taimed intensiivselt kasvavad ja arenevad

vegetatsiooniperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille vältel taimed intensiivselt kasvavad ja arenevad

vegeteerima
[tegusõna, verb]
tegevusetult, niisama olema, kiratsedes elutsema

vegetoit
[nimisõna, substantiiv]
1. taimedest valmistatud toit

2. taimetoitlase toit

vehkima
[tegusõna, verb]
käsi (vm kehaosa) ägedalt üles-alla või edasi-tagasi liigutama, hrl et millestki märku anda

Ühendtegusõnad: maha vehkima, maha vehkima, sisse vehkimasisse vehkima

vehkleja
[nimisõna, substantiiv]
sportlik kahevõitleja, kes püüab vastast tabada vehklemisrelva torke või löögiga

vehklema
[tegusõna, verb]
1. (spordis:) vehklemisrelvaga torkeliigutusi tegema, vastast tabada püüdma

2. selles võistlema

vehklemine
[nimisõna, substantiiv]
1. sportlik kahevõitlus, milles püütakse vastast tabada vehklemisrelva torke või löögiga

2. vastav spordiala (hõlmab epee, floreti ja espadroni)

vehklemismask
[nimisõna, substantiiv]
mask, mis kaitseb vehkleja nägu

vehklemisrada
[nimisõna, substantiiv]
rada, millel vehklejad võistlevad

vehklemisrelv
[nimisõna, substantiiv]
vehklemises kasutatav relv (florett, epee, espadron)

vehklemissport
[nimisõna, substantiiv]
vehklemine spordialana (hõlmab epee, floreti ja espadroni)

vehm
[nimisõna, substantiiv]
lühendsõna fraasist "valge eesti heteromees"

vehmer
[nimisõna, substantiiv]
1. põline härjarakendi veopuu

2. ais

3. härjarakendi veopuu

vehverments
[nimisõna, substantiiv]
1. maitse- ja ravimtaimena kasvatatav tugeva aromaatse lõhnaga rohttaim

2. tugeva värske lõhnaga taim, mida pannakse nii toitude kui jookide sisse

veider
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebatavalisena, iseäralikuna tunduv, hämmastust või võõrastust tekitav

2. tavalisest erinev, millegi poolest omapärane

veiderdaja
[nimisõna, substantiiv]
1. mitte tõsiselt võetav tegutseja

2. veiderdavalt esineja, nt narr või komejant

3. narr, komejant

veiderdama
[tegusõna, verb]
1. vallatust, koerust tegema

2. midagi mitte tõsimeeli rääkima või tegema

3. vempe, vallatust, üleannetust tegema

4. veidrusi, vempe tegema

veiderdus
[nimisõna, substantiiv]
veiderdamine, tembutus

veidi
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

veidihaaval
[määrsõna, adverb]
1. otsekui märkamatult, väikeste osade kaupa, mitte kohe või korraga

2. väikeste osade kaupa, mitte kohe või korraga

veidike
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

veidike
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

veidikene
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

veidikene
[nimisõna, substantiiv]
1. väike hulk, vähene määr

2. väga väikese hulga kohta

3. natukene

veidikese
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

veidravõitu
[omadussõna, adjektiiv]
pisut veider, millegi poolest veidi imelik

veidrik
[nimisõna, substantiiv]
imelik, kummaline isik

veidrus
[nimisõna, substantiiv]
kummaline käitumis- või mõtteviis, imelik tegu, seik, komme, ese vms

veigela
[nimisõna, substantiiv]
1. rikkalikult õitsev heitlehine ilupõõsas

2. ilupõõsas

veiklema
[tegusõna, verb]
1. valguse mõjul värvi või helki vaheldama

2. (valgusvihu, -kiirte vms kohta:) sähvima, siia sinna-liikuma

veiklus
[nimisõna, substantiiv]
1. värvi või helgi vaheldumine, helklus, sädelus

2. valgusvihu vms siia-sinna liikumine, sähvimine

veiksel
[nimisõna, substantiiv]
tumepunase vilja ja värvika viljamahlaga hapukirsi sort

veimed
[nimisõna, substantiiv]
1. (vanasti:) mõrsja kingid pulmalistele, eeskätt peigmehe sugulastele ja pulma ametimeestele

2. mõrsja kingid pulmalistele

veimekimp
[nimisõna, substantiiv]
kinkimiseks kokku köidetud veimed vanaaja pulmas

veimekirst
[nimisõna, substantiiv]
kirst, milles hoiti suurem puust karpi ehk veimevakka koos pruudipoolsete kingituste ehk veimedega pulmades jagamiseks

veimevakk
[nimisõna, substantiiv]
1. vanal ajal suurem puust karp pruudipoolsete kingituste ehk veimede hoidmiseks ja pulmades jagamiseks

2. vakk veimede hoidmiseks

vein
[nimisõna, substantiiv]
1. viinamarjamahla vm marja- või puuviljamahla kääritades saadud alkohoolne jook

2. alkoholi sisaldav jook, mis on tavaliselt tehtud viinamarjadest

veiniaed
[nimisõna, substantiiv]
viinamarju kasvatav ja veini tootev istandus

veinialkohol
[nimisõna, substantiiv]
veini kangestamiseks veinile (nt liköörveinile) lisatud alkohol, mis on toodetud kas biomassist ja/või jäätmete bioloogiliselt lagunevast osast

veiniankur
[nimisõna, substantiiv]
väiksem vaadikujuline (puu)anum veini hoidmiseks

veinibaar
[nimisõna, substantiiv]
suure veinivalikuga baar

veiniistandus
[nimisõna, substantiiv]
viinamarju kasvatav ja veini tootev istandus

veinijumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitses hea tuju, lõbutsemise ja veini üle

veinikaart
[nimisõna, substantiiv]
restoranis vms pakutavate veinide nimekiri

veinikaste
[nimisõna, substantiiv]
veinilisandiga kaste

veinikelder
[nimisõna, substantiiv]
1. kelder vms ruum, kus vein laagerdub ja kus veinivarusid hoitakse

2. kelder veini maitsmiseks

veinikelner
[nimisõna, substantiiv]
veiniasjatundja, kes oskab soovitada iga roa juurde sobiva joogi

veiniklaas
[nimisõna, substantiiv]
klaas veini joomiseks

veinikultuur
[nimisõna, substantiiv]
veinijoomisega seonduvad kombed, veinijoomise kultuur

veinikärbes
[nimisõna, substantiiv]
käärivas aines hulgi arenev väike kollakaspruun kärbes

veinikülmik
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne külmik veinide hoiustamiseks

veinimaa
[nimisõna, substantiiv]
(maa või piirkonna kohta, kus valmistatakse ja juuakse palju veini)

veinimaja
[nimisõna, substantiiv]
veini tootmise vabrik koos viinamarjaaedadega

veinimeister
[nimisõna, substantiiv]
veinivalmistamise asjatundja

veinimõis
[nimisõna, substantiiv]
viinamarjakasvatuspiirkonnas asuv mõis, mis tegeleb veini tootmise, turustamise ja turismiga

veinindus
[nimisõna, substantiiv]
veini tootmine, tarbimine ning sellega seonduv, veiniasjandus, veiniala

veinine
[omadussõna, adjektiiv]
veinist joobnud

veinipealinn
[nimisõna, substantiiv]
veini valmistamise poolest kuulus koht

veinipudel
[nimisõna, substantiiv]
1. pudel veini villimiseks

2. veiniga täidetud pudel

veinipunane
[omadussõna, adjektiiv]
1. sügava, tumeda tooniga punane, punase veini värvi

2. punase veini värvi, sügavpunane

veinipärm
[nimisõna, substantiiv]
veini valmistamisel kasutatav pärm

veinirestoran
[nimisõna, substantiiv]
suure veinivalikuga restoran

veinisarv
[nimisõna, substantiiv]
loomasarvest töödeldud või sarvekujuline veinijoomise nõu

veinisort
[nimisõna, substantiiv]
rühm veine, mis on valmistatud sarnase retsepti järgi ja sarnase tehnoloogiaga ning millel on sarnased omadused

veinisõber
[nimisõna, substantiiv]
veinijoomist armastav, veinitundmist harrastav inimene

veinitama
[tegusõna, verb]
hrl seltskondlikult veini jooma

veiniteadus
[nimisõna, substantiiv]
õpetus veinidest ja veinivalmistamisest

veinituba
[nimisõna, substantiiv]
1. veinijoomise ruum (nt veinitootja juures)

2. veinijoogikoht (kõrts, veinibaar vms)

veiniviinamari
[nimisõna, substantiiv]
veinitegemiseks sobilik ja selleks kasvatatav viinamari

veiniõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune seltskondlik koosviibimine, kus pakutakse veini

veiniäädikas
[nimisõna, substantiiv]
veinist vm etanooli sisaldavast vedelikust saadav äädikas

veinpunane
[omadussõna, adjektiiv]
1. sügava, tumeda tooniga punane, punase veini värvi

2. punase veini värvi, sügavpunane

veip
[nimisõna, substantiiv]
sigaretti meenutav elektrooniline akutoitel seade, mis kuumutab vedelikku, mille aerosoole kasutaja suu kaudu sisse hingab

veipima
[tegusõna, verb]
e-sigaretti suitsetama

veipimine
[nimisõna, substantiiv]
e-sigareti kasutamine

veis
[nimisõna, substantiiv]
1. suur sõraline veislaste sugukonnast, hrl koduveis, keda peetakse peamiselt piima ja liha saamiseks

2. koduveis

veisehaigur
[nimisõna, substantiiv]
valge lind, kes eelistab elada veiste ja teiste loomade lähedal, kes putukaid liikvele ajavad

veisehakkliha
[nimisõna, substantiiv]
veiselihast valmistatud hakkliha

veisekari
[nimisõna, substantiiv]
koos peetavad veised

veisekasvatus
[nimisõna, substantiiv]
loomakasvatusharu, veiste pidamine eeskätt piima ja liha saamiseks

veisekiin
[nimisõna, substantiiv]
kiin, kelle vaglad tungivad veise seljanaha alla, tekitades kiinimuhke

veiseliha
[nimisõna, substantiiv]
1. veiselt saadud liha toiduna

2. lehma liha

veise-nahakiin
[nimisõna, substantiiv]
kiin, kelle vaglad tungivad veise seljanaha alla, tekitades kiinimuhke

veisenahk
[nimisõna, substantiiv]
veiselt saadud nahk (jalatsite vm valmistamiseks)

veiseparm
[nimisõna, substantiiv]
väga suur parm, kes inimest ei ründa

veisepass
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis tõendab veise registreerimist, märgistamist ning tema tervise seisundit

veiserasv
[nimisõna, substantiiv]
veise organismist pärinev rasv

veiseribi
[nimisõna, substantiiv]
veise ribitükk (hrl toiduna)

veiseröögatus
[nimisõna, substantiiv]
sammaspoole rahvapärane nimetus

veisetang
[nimisõna, substantiiv]
inimese paelussi vastsevorm veise lihaskoes

veishein
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kuivadel niitudel, hõredates metsades ja raiesmikel kasvav madaltihedalt karvane rohttaim

veislased
[nimisõna, substantiiv]
1. sõraliste seltsi suurim, mitmekesiseim ja noorim sugukond, mäletsejalised sõralised

2. sõraliste sugukond

veistehullus
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt veiste nakkuslik närvisüsteemihaigus, mida iseloomustab käsnjas peaajukahjustus

2. veiste nakkuslik närvisüsteemihaigus

veiste-südamerohi
[nimisõna, substantiiv]
1. teeäärtel ja prahipaikadel kasvav karvane roosade õitega rohttaim, mida kasutatakse südametegevust parandava ravimtaimena

2. ravimtaim

veits
[määrsõna, adverb]
veidi

veitsa
veidi

vekker
[nimisõna, substantiiv]
1. kell, mille saab panna soovikohaseks ajaks helisema vm signaali andma

2. kell, mida saab helisema panna ajaks, mil sa ärgata tahad

vekkima
[tegusõna, verb]
1. kuumutades konserveerima

2. kuumutades konservima

veksel
[nimisõna, substantiiv]
võlakiri, mis kohustab selle andjat kas kindlaksmääratud kuupäeval või ettenäitamisel maksma märgitud rahasumma

veksel
[nimisõna, substantiiv]
tala otsa toetav risttala

veksliandja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes jääb võlgu summa, mis vekslile kirjutatakse

vekslikrediit
[nimisõna, substantiiv]
laen, mille tagatiseks on veksel

vekslikurss
[nimisõna, substantiiv]
välisrahas antud veksli hind väljendatuna omamaistes vääringuühikutes

vekslikäendus
[nimisõna, substantiiv]
1. käendaja võetud kohustus veksel välja maksta, kui võlgnik seda õigel ajal ei tee

2. veksli väljamaksmise tagamine käendaja poolt

vekslilaen
[nimisõna, substantiiv]
laen, mille tagatiseks on veksel

vekslimaakler
[nimisõna, substantiiv]
väärtpaberibörsil vekslite vahendamisele spetsialiseerunud firma või inimene

veksliomanik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellel on õigus veksli alusel teatud summat nõuda

vekslipaber
[nimisõna, substantiiv]
(veksli kohta)

vekslipidaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellel on õigus veksli alusel teatud summat nõuda

veksliportfell
[nimisõna, substantiiv]
ühe isiku käes olevate vekslite kogum

vekslisumma
[nimisõna, substantiiv]
vekslil märgitud summa

vekslitähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik veksli väljakirjutamisest vekslitähtpäevani

2. veksli väljaostmise tähtpäev

vekslivaldaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kellel on õigus veksli alusel teatud summat nõuda

vekslivõlg
[nimisõna, substantiiv]
rahasumma, mis veksli alusel võlgu ollakse

vektor
[nimisõna, substantiiv]
1. suurus, mis on geomeetriliselt esitatav lõiguna, millel on kindel pikkus, siht ja suund sellel sihil

2. arvulise väärtuse ja kindla suunaga suurus

vektoranalüüs
[nimisõna, substantiiv]
vektorarvutuse osa, mis käsitleb vektorväljade eriomadusi

vektorarvutus
[nimisõna, substantiiv]
matemaatilise analüüsi haru, mis käsitleb tehteid vektoritega (ehk vektoralgebrat) ja vektorväljade eriomadusi (ehk vektoranalüüsi)

vektorgraafika
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) geomeetriline modelleerimine, kus kujutise saamiseks kasutatakse lihtsaid geomeetrilisi kujundeid (nt punkte, sirgeid, kõveraid), mille asend, pikkus ja suund on matemaatiliselt määratletud

vektoriaalne
[omadussõna, adjektiiv]
(füüsikalise suuruse kohta:) selline, mille iseloomustamiseks ei piisa ainult arvulisest väärtusest, vaid on vaja teada ka suunda (nt kiirus, jõud)

vektorkorrutis
[nimisõna, substantiiv]
tehe kahe kolmemõõtmelises ruumis asuva vektori vahel, mille tulemuseks on vektor, mis on risti mõlema korrutatud vektoriga

vektorruum
[nimisõna, substantiiv]
hulk, mille elemente (ehk vektoreid) saab omavahel liita ja skalaaridega korrutada

vektorväli
[nimisõna, substantiiv]
tasandi või ruumi piirkond, mille iga punktiga on seotud vektor

velaar
[nimisõna, substantiiv]
1. häälik, mille põhimoodustuskoht on pehme suulae piirkonnas (k, g, ŋ)

2. pehme suulae häälik

velaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(hääliku kohta:) moodustatav keele tagaosa vastu pehmet suulage surudes

velarisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
konsonandi põhimoodustuskohale teise moodustuskoha lisandumine

velariseerima
[tegusõna, verb]
konsonandi põhimoodustuskohale teist moodustuskohta lisama

velbas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kaval, kelm

2. kaval, kelm

veld
[nimisõna, substantiiv]
kuiv tasane kõrgendik Lõuna-Aafrikas Draakonimägedest läänes ja loodes

velg
[nimisõna, substantiiv]
rummu ja rehvi vaheline kilbitaoline osa rattal

veli
[nimisõna, substantiiv]
1. poiss või mees oma vanemate teiste laste suhtes

2. (sageli ka kasuvenna ja poolvenna kohta)

3. poiss või mees, kellel on sinuga samad vanemad

veljeke
[nimisõna, substantiiv]
(hrl noorema venna kohta)

veljekene
[nimisõna, substantiiv]
(hrl noorema venna kohta)

veljestolane
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilasseltsi Veljesto liige

velkima
[tegusõna, verb]
käia vehkima

velleke
[nimisõna, substantiiv]
(hrl noorema venna kohta)

vellekene
[nimisõna, substantiiv]
(hrl noorema venna kohta)

vellerism
[nimisõna, substantiiv]
1. otsekõnest ja saatelausest koosnev humoristlik väljend, nt Eks me näe, ütles pime

2. otsekõnest ja saatelausest koosnev humoristlik väljend

velmama
[tegusõna, verb]
taaselustama

velo
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgade abil liikuma pandav kahe-, harva kolmerattaline sõiduk

2. kahe rattaga sõiduk, mida sa liigutad jalgade abil

velo
jalgratta-

veloce
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) nobedasti

velodroom
[nimisõna, substantiiv]
1. kaldringrajaga spordirajatis, kus harrastatakse jalgrattasporti (trekisõitu)

2. jalgrattastaadion

veloergomeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. kehalist koormust mõõtva seadisega varustatud paigalsõitev jalgratas

2. koormust mõõtev jalgratas

velokart
[nimisõna, substantiiv]
neljarattaline pedaalidega, kujult kartautot meenutav jalgratas

velopall
[nimisõna, substantiiv]
pallimäng, mida mängivad kaks jalgratastel sõitvat meeskonda

velorikša
[nimisõna, substantiiv]
jalgrattal veetav kerge kaherattaline kaarik

velotakso
[nimisõna, substantiiv]
sõiduteenust pakkuv kabiiniga jalgratas

velotrekk
[nimisõna, substantiiv]
1. kaldringrajaga spordirajatis, kus harrastatakse jalgrattasporti (trekisõitu)

2. jalgrattastaadion

velotrenažöör
[nimisõna, substantiiv]
1. kehalist koormust mõõtva seadisega varustatud paigalsõitev jalgratas

2. koormust mõõtev jalgratas

velotuur
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgratturite mitmepäevasõit, kus sõidetakse etappide kaupa

2. mitmepäevased jalgrattavõistlused

velpalt
[määrsõna, adverb]
kavalalt, kelmilt

velpus
[nimisõna, substantiiv]
kavalus, kelmus

velsker
[nimisõna, substantiiv]
keskeriharidusega meditsiini- või veterinaartöötaja

velsker-ämmaemand
[nimisõna, substantiiv]
1. velskri ja ämmaemanda tööd ühendav kutse

2. sellele vastav ametikoht

velskripunkt
[nimisõna, substantiiv]
velskri töötamise koht nt maal või ettevõttes (peamiselt varasemal ajal)

veltveebel
[nimisõna, substantiiv]
1. allohvitseri auaste mõne riigi sõjaväes (nt 18. sajandil Preisimaal, 20. sajandil Saksamaal)

2. auaste nt Saksa, Vene sõjaväes

veluur
[nimisõna, substantiiv]
sametise pealispinnaga pehme kroomnahk, mis on saadud looma naha sisemisest kihist

veluurkaabu
[nimisõna, substantiiv]
veluurvildist kaabu

veluurnahk
[nimisõna, substantiiv]
sametise pealispinnaga pehme kroomnahk, mis on saadud looma naha sisemisest kihist

veluurvilt
[nimisõna, substantiiv]
1. tiheda madala pehme karvaga vilt kübarate valmistamiseks

2. vildisort

velvet
[nimisõna, substantiiv]
reljeefsete pikitriipudega puuvillane samet

velveton
[nimisõna, substantiiv]
ühelt poolt karvastatud tihe vastupidav puuvillriie

velvetpüksid
[nimisõna, substantiiv]
velvetriidest püksid

velvitšia
[nimisõna, substantiiv]
1. Edela-Aafrika ranniku kõrbeis kasvav puittaim, millel on ainult kaks lehte

2. puittaim

vembukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. lustlik, vigurit täis

2. vempe viskav, tembukas

3. viguriga, lustlik

vembumees
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb vempe, üleannetusi, koerusi

vembutama
[tegusõna, verb]
1. vallatust, koerust tegema

2. midagi mitte tõsimeeli rääkima või tegema

3. vempe, vallatust, üleannetust tegema

4. veidrusi, vempe tegema

vemmal
[nimisõna, substantiiv]
jämedam vits või malakas

vemmalsäär
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb vempe, üleannetusi, koerusi

vemmalvärss
[nimisõna, substantiiv]
1. uuemas eesti rahvaluules lõppriimiline kaksikvärss

2. rahvapärane vähenõudlik värsisepitsus

3. rahvapärane lõppriimiga värss

vemmeldama
[tegusõna, verb]
1. vemblaga, piitsaga vms kõvasti lööma, peksma

2. [vemblaga] peksma

vemp
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu, vallatu või üleannetu tegu või ettevõtmine

vend
[nimisõna, substantiiv]
1. poiss või mees oma vanemate teiste laste suhtes

2. (sageli ka kasuvenna ja poolvenna kohta)

3. poiss või mees, kellel on sinuga samad vanemad

vend
[nimisõna, substantiiv]
esimestel sajanditel pKr Odra ja Visla jõgikonnas elanud lääneslaavi hõimu liige

vend
[nimisõna, substantiiv]
proterosoikumi ehk agueooni lõpus, vahetult enne kambriumi ajastut eristatav ajavahemik ja ladestu

vender
[nimisõna, substantiiv]
1. laevakere ja kai või kahe laevakere vahele asetatav lööke pehmendav seadis

2. laeva väliskülge hõõrdumise eest kaitsev vahend

vendeta
[nimisõna, substantiiv]
veritasu (eriti Korsikal ja Sardiinias)

vendium
[nimisõna, substantiiv]
proterosoikumi ehk agueooni lõpus, vahetult enne kambriumi ajastut eristatav ajavahemik ja ladestu

vendlus
[nimisõna, substantiiv]
vennalik ühtekuuluvus, kokkuhoidmine

vene
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
1. venelaste või nende keelega seotud

2. venelastega seotud

vene
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne ühest puust (hrl haavast või paplist) õõnestatud paat, mille küljed on laiali painutatud ja kaartega toestatud

2. ühest puust õõnestatud paat

veneaegne
[omadussõna, adjektiiv]
Nõukogude Liidu võimu aegses Eestis olnud või toimunud, sellega seotud

veneed
[nimisõna, substantiiv]
esimestel sajanditel pKr Odra ja Visla jõgikonnas elanud lääneslaavi hõimu liige

veneeriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. peamiselt sugulisel teel nakkav

2. sugu-

veneet
[nimisõna, substantiiv]
esimestel sajanditel pKr Odra ja Visla jõgikonnas elanud lääneslaavi hõimu liige

veneetslane
[nimisõna, substantiiv]
Veneetsia elanik

veneihalus
[nimisõna, substantiiv]
venepärase eelistamine (ja harrastamine)

venekeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vene keeles kõneldud või kirjutatud

2. vene keelt kasutav

3. selline, mis on vene keeles

venekirvekultuur
[nimisõna, substantiiv]
1. hilisneoliitikumi kultuur Läänemere idaranniku aladel ja Skandinaavia lõunaosas (on oma nime saanud sellele kultuurile iseloomuliku kivikirve kasutuse järgi)

2. üks võitluskirveste kultuure Läänemere idaranniku aladel ja Skandinaavia lõunaosas

venekirves
[nimisõna, substantiiv]
1. venekujuline puuritud silmaga muistne kivikirves

2. kiviaegne venekujuline sõjakirves

venekujuline
[omadussõna, adjektiiv]
vene või paadi kujuga

venelane
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaa põhirahva liige

2. Venemaa kodanik või elanik

3. Venemaa päritolu inimene

venelanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost venelane

venelaslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. venelastele omane

2. venepärane

venelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. venelastele omane

2. venepärane

venelus
[nimisõna, substantiiv]
vene rahvuslus, venemeelsus

venemaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Venemaa kodanik või elanik

2. Venemaa päritolu inimene

venemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
venelaste huve ja püüdlusi silmas pidav, neid toetav

venendama
[tegusõna, verb]
vene keelde tõlkima

venepärane
[omadussõna, adjektiiv]
venelastele või vene keelele omane, iseloomulik või tunnuslik

venepärastama
[tegusõna, verb]
venepäraseks muutma

venepärasus
[nimisõna, substantiiv]
venelastele, vene kultuurile, keelele vm omane joon, nähtus vms

veneroloog
[nimisõna, substantiiv]
suguhaiguste arst

veneroloogia
[nimisõna, substantiiv]
suguhaigusi uuriv arstiteaduse haru

veneroloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
veneroloogia alale kuuluv, veneroloogiaga seotud

venestama
[tegusõna, verb]
1. venepäraseks tegema

2. venelaseks ümberrahvastama

3. venepäraseks tegema

4. venelaseks ümberrahvastama

venestamine
[nimisõna, substantiiv]
1. venepäraseks tegemine

2. venelaseks ümberrahvastamine

venestamispoliitika
[nimisõna, substantiiv]
venestamisele suunatud poliitika

venestuma
[tegusõna, verb]
vene keelele ja kommetele üle minema, venepäraseks muutuma, venelaste hulka assimileeruma

venestus
[nimisõna, substantiiv]
1. venepäraseks tegemine

2. venelaseks ümberrahvastamine

venestuspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
venestamisele suunatud poliitika

venesõbralik
[omadussõna, adjektiiv]
Venemaasse ja venelastesse sõbralikult suhtuv

venezuelalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Venezuela kodanik või elanik

2. Venezuela päritolu inimene

venetsueellane
[nimisõna, substantiiv]
1. Venezuela kodanik või elanik

2. Venezuela päritolu inimene

veneusuline
[nimisõna, substantiiv]
vene õigeusku kuuluv inimene

venevaenulik
[omadussõna, adjektiiv]
Venemaa ja venelaste vastu suunatud

venevaenulikkus
[nimisõna, substantiiv]
vaenulikkus või kartus Venemaa, venelaste ja venepärase suhtes

venevastane
[omadussõna, adjektiiv]
Venemaa ja venelaste vastu suunatud

veneviha
[nimisõna, substantiiv]
vaenulikkus või kartus Venemaa, venelaste ja venepärase suhtes

veneõigeusuline
[nimisõna, substantiiv]
vene õigeusku kuuluv inimene

vengerka
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kiiretempoline 2/4-taktimõõdus seltskonnatants

2. tants

venima
[tegusõna, verb]
1. (tõmbe, surve mõjul) pikenema või laienema

2. kui miski venib, siis see läheb pikemaks või laiemaks

3. muudel juhtudel

Ühendtegusõnad: pikale venima, pikale venima, välja venimavälja venima

venimatu
[omadussõna, adjektiiv]
(naha, riideeseme kohta:) selline, mis ei veni: ei pikene ega laiene tõmbe või surve mõjul

venimine
[nimisõna, substantiiv]
1. liiga kaua kestmine, väga aeglaselt kulgemine

2. hilinemine, edasi lükkumine

venimus
[nimisõna, substantiiv]
(aeglase, pikatoimelise, laisa inimese kohta)

venitama
[tegusõna, verb]
käega, kätega või mingi abivahendi abil midagi pikemaks või laiemaks tõmbama

Ühendtegusõnad: välja venitama, välja venitama, ära venitamaära venitama

venitamisi
[määrsõna, adverb]
venitades, aeglaselt liigutades

venitamistaktika
[nimisõna, substantiiv]
probleemide lahendamiseks või küsimuste otsustamiseks vajaliku aja kunstlik pikendamine

venitatavus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl elundite, kudede kohta:) omadus olla venitatav

2. omadus olla venitatav

venitatus
[nimisõna, substantiiv]
venitatud-olek

venitis
[nimisõna, substantiiv]
(aeglase, pikatoimelise, laisa inimese kohta)

venitus
[nimisõna, substantiiv]
lihas(t)e venimist põhjustav sirutus või painutus

venitusarm
[nimisõna, substantiiv]
naha elastsete kiudude venimise ja rebenemise tõttu tekkiv armkoejutt nahal, rasvkoe rebend

venitusharjutus
[nimisõna, substantiiv]
harjutus lihaste venitamiseks

venituslüps
[nimisõna, substantiiv]
nisade venitamisega toimuv käsitsilüps

venituspinn
[nimisõna, substantiiv]
teatud sepatööriist, mida kasutatakse toorikute venitamisel

venitusrauad
[nimisõna, substantiiv]
teatav sepatööriist toorikute venitamiseks

venitusravi
[nimisõna, substantiiv]
venituse rakendamine ravi eesmärgil (lülisamba-, lihase- ja liigeseprobleemide korral)

venitustaktika
[nimisõna, substantiiv]
probleemide lahendamiseks või küsimuste otsustamiseks vajaliku aja kunstlik pikendamine

venivillem
[nimisõna, substantiiv]
(aeglase, pikatoimelise, laisa inimese kohta)

venivorst
[nimisõna, substantiiv]
(aeglase, pikatoimelise, laisa inimese kohta)

venivus
[nimisõna, substantiiv]
1. aine, materjali võime venida

2. katkemiseni venitatud materjali venimise määr

venku
[nimisõna, substantiiv]
(venelase kohta)

venna
[nimisõna, substantiiv]
1. poiss või mees oma vanemate teiste laste suhtes

2. (sageli ka kasuvenna ja poolvenna kohta)

3. poiss või mees, kellel on sinuga samad vanemad

vennaarm
[nimisõna, substantiiv]
armastus kaasinimese vastu, ligimesearmastus

vennaarmastus
[nimisõna, substantiiv]
venna armastus oma õe või venna, õdede või vendade vastu

vennaihu
[nimisõna, substantiiv]
1. (sealiha kohta)

2. liha

vennake
[nimisõna, substantiiv]
(hrl noorema venna kohta)

vennakene
[nimisõna, substantiiv]
(hrl noorema venna kohta)

vennalaps
[nimisõna, substantiiv]
vennapoeg või vennatütar

vennalik
[omadussõna, adjektiiv]
sõbralik, ühtekuuluvustundel põhinev (nagu vendadele omane või kohane)

vennameel
[nimisõna, substantiiv]
vennalik ühtekuuluvustunne, vendlus

vennanaine
[nimisõna, substantiiv]
venna abikaasa

vennapoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost vennalaps

2. venna meessoost laps

vennaraas
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt:) kallis või väike vennakene

vennas
[nimisõna, substantiiv]
1. poiss või mees oma vanemate teiste laste suhtes

2. (sageli ka kasuvenna ja poolvenna kohta)

3. poiss või mees, kellel on sinuga samad vanemad

vennashaud
[nimisõna, substantiiv]
langenute ühishaud

vennaskalm
[nimisõna, substantiiv]
langenute ühishaud

vennaskalmistu
[nimisõna, substantiiv]
kalmistu, kuhu on maetud langenud võitlejad

vennaskond
[nimisõna, substantiiv]
1. usuühing, mis koondab meessoost liikmeid

2. (keskajal:) ametivendade gilditaoline ühendus

vennasrahvas
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidus:) teises liiduvabariigis elanud rahvas

vennastekogudus
[nimisõna, substantiiv]
1. hernhuutlaste kogudus 18. sajandil ja hiljem, tänapäeval sellest välja kasvanud usuühendus luteri kirikus

2. 18. sajandil Saksamaal alguse saanud protestantlik äratusliikumine, hernhuutlus

3. protestantlik usuühing

vennastekogudusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
1. 18. sajandil Saksamaal alguse saanud usuline liikumine (protestantlik äratusliikumine), mida iseloomustab tundeline vagadus ja vaimulik lihtsus

2. usuliikumine

vennasteliikumine
[nimisõna, substantiiv]
1. 18. sajandil Saksamaal alguse saanud usuline liikumine (protestantlik äratusliikumine), mida iseloomustab tundeline vagadus ja vaimulik lihtsus

2. usuliikumine

vennastuma
[tegusõna, verb]
1. vennalikke suhteid looma, sõbrunema

2. sõbrunema, suhteid looma

vennastus
[nimisõna, substantiiv]
sõprus, vennastumine

vennastuspidu
[nimisõna, substantiiv]
kommersil vendluse ja ühtsustunde kinnitamiseks läbiviidav korporantide tseremoonia, mille käigus teklid rapiiri otsa torgatakse ehk stehhitakse

vennasvabariik
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude Liidu liiduvabariigi kohta)

vennatapja
[nimisõna, substantiiv]
oma venna või rahvuskaaslas(t)e tapja

vennatapp
[nimisõna, substantiiv]
omade, omasuguste, rahvuskaaslaste tapmine

vennatapusõda
[nimisõna, substantiiv]
1. (kodusõja vm sõja kohta, kus sõditakse omade, hrl rahvuskaaslaste vastu)

2. kodusõda

vennatütar
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost vennalaps

2. venna naissoost laps

vennike
[nimisõna, substantiiv]
(mehe, poisi kohta, sageli haletsevalt või põlastavalt)

vennikene
[nimisõna, substantiiv]
(mehe, poisi kohta, sageli haletsevalt või põlastavalt)

venoosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. veeni(de)sse puutuv, veenis esinev

2. veeni-

venoskoop
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abiga saab naha all paiknevad veenid muuta silmale nähtavaks, veeniotsija

vent
[nimisõna, substantiiv]
1. ventilatsioon

2. ventilatsiooniseade

ventiil
[nimisõna, substantiiv]
seadis auru, gaasi või vedeliku ühesuunalise voolu läbilaskmiseks, reguleerimiseks või sulgemiseks

ventilaator
[nimisõna, substantiiv]
1. seadis õhuvoolu tekitamiseks kiiresti pöörlevate labade abil

2. masin õhu vm gaasi puhumiseks või imemiseks

ventilatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone, ruumi õhuvahetus ja tuulutus hrl saastunud õhu asendamiseks puhtaga või jahutuseks

2. vastavad seadmed

ventilatsiooniava
[nimisõna, substantiiv]
ava, mille kaudu toimub tuulutus

ventilatsioonikorsten
[nimisõna, substantiiv]
korsten, mille kaudu toimub tuulutus

ventilatsioonilõõr
[nimisõna, substantiiv]
(püstine) kanal või ava hoone vm ruumi õhuvahetuseks või tuulutuseks

ventilatsiooniseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mida kasutatakse ruumi õhutamiseks

ventilatsioonišaht
[nimisõna, substantiiv]
püstine või kaldus õõs hoone vm ehitise varustamiseks puhta õhuga

ventilatsioonitoru
[nimisõna, substantiiv]
toru, mille kaudu toimub hoone, ruumi vms tuulutus

ventileerima
[tegusõna, verb]
1. ruumis (ventilaatoriga, avaga vm vahendiga) õhku vahetama

2. ruumi värske, puhta õhuga varustama või saastunud õhku sellega asendama

ventraalne
[omadussõna, adjektiiv]
kõhupoolel asetsev, kõhupoolesse puutuv

ventriikul
[nimisõna, substantiiv]
1. õõs organismis (peaajus, südames)

2. õõs peaajus või südames

ventrikulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(südame)vatsakestest pärinev, sellega seotud

venusk
[nimisõna, substantiiv]
(aeglase, pikatoimelise, laisa inimese kohta)

veoasend
[nimisõna, substantiiv]
seadme, seadise vms asend vedamise režiimil

veoauto
[nimisõna, substantiiv]
1. kaupa, ehitusmaterjali vm mahukaid asju vedav suur auto

2. suur auto, millega saab raskeid asju vedada

veodokument
[nimisõna, substantiiv]
veose saatedokument

veoeeskiri
[nimisõna, substantiiv]
eeskiri, millega määratakse veo tingimused

veoettevõte
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja kaupade veoga tegelev ettevõte (nt laevakompanii, bussikoondis)

2. veoteenuseid pakkuv firma

veofirma
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja kaupade veoga tegelev ettevõte (nt laevakompanii, bussikoondis)

2. veoteenuseid pakkuv firma

veohobune
[nimisõna, substantiiv]
vedamiseks sobiv, veoloomana kasutatav hobune (ka tõunimetuses)

veohärg
[nimisõna, substantiiv]
vedamiseks sobiv, veoloomana kasutatav härg

veojõud
[nimisõna, substantiiv]
liiklusvahendi liikumise suunas mõjuv motoorne tõmbe- või tõukejõud

veok
[nimisõna, substantiiv]
1. sõiduk, millega veetakse eeskätt kaupa, kaubaruumiga sõiduk

2. igasugune suur sõiduk, millega saab raskeid asju vedada, näiteks veoauto või traktor

veokast
[nimisõna, substantiiv]
veoki kast, kuhu pannakse veetav kaup, materjal vm

veokaugus
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa veose lähte- ja sihtpunkti vahel

veokindlustus
[nimisõna, substantiiv]
veose kindlustus veol tekkida võivate õnnetuste vastu

veokiri
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis tõendab veolepingu sõlmimist ning kauba vastuvõtmist meritsi vedamiseks

veokirünnak
[nimisõna, substantiiv]
rünnak, mis pannakse toime veokiga rahva hulka sõites

veokoer
[nimisõna, substantiiv]
veoloomana kasutatav koer

veokohustus
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal kohustus sooritada oma veovahendiga vedusid, käia vooris

veokulu
[nimisõna, substantiiv]
transpordiga seotud kulutus

veoköis
[nimisõna, substantiiv]
väga tugev köis või tross sõiduki vm raske koorma vedamiseks

veolaev
[nimisõna, substantiiv]
kosmoselaev varustuse vedamiseks

veolennuk
[nimisõna, substantiiv]
lennuk kauba, varustuse vms vedamiseks

veolohe
[nimisõna, substantiiv]
eriline suur tuulelohe, mis viib edasi lohelaual (laine-, lume- vm laual) sõitjat

veoloom
[nimisõna, substantiiv]
hrl kaupade veoks või põllutööriistade vedamiseks kasutatav loom

veoluba
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis annab vedajale õiguse rahvusvaheliseks autoveoks teatud riikide territooriumil

veomasin
[nimisõna, substantiiv]
veoauto, reka vm veok

veomootor
[nimisõna, substantiiv]
elektrisõidukit käitav elektrimootor

veondus
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste, loomade, kaupade vedu (majandusharuna, valdkonnana)

2. inimeste ja kaupade veoga tegelev majanduse haru

veondusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja kaupade veoga tegelev ettevõte (nt laevakompanii, bussikoondis)

2. veoteenuseid pakkuv firma

veondusfirma
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja kaupade veoga tegelev ettevõte (nt laevakompanii, bussikoondis)

2. veoteenuseid pakkuv firma

veonoot
[nimisõna, substantiiv]
kalapüünis, mis lastakse vette kaldalt ja veetakse tagasi kaldale

veopakend
[nimisõna, substantiiv]
täiendav pakend kauba kaitsmiseks vedamise ajal

veoraha
[nimisõna, substantiiv]
veo eest makstav rahasumma

veoratas
[nimisõna, substantiiv]
vedav ratas (nt autol, pumbal)

veorihm
[nimisõna, substantiiv]
1. mootorit käitav rihm

2. rihm, mille abil midagi veetakse

veos
[nimisõna, substantiiv]
veokiga veetav last, nt materjalid, toorained, valmistooted, loomad

veoseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille jõul midagi veetakse

veosekäive
[nimisõna, substantiiv]
kaubaveol tehtud töö üldmaht (väljendatakse tonnkilomeetrites või tonnmiilides)

veosevool
[nimisõna, substantiiv]
veoste kogum, mida veetakse transpordivahenditega kindlas suunas lähtepunktist sihtpunkti

veosild
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduki sõlm, mille kaudu veojõud kandub mootorilt veoratastele

veostrekk
[nimisõna, substantiiv]
(kaevanduses:) maa all rõhtsalt kulgev kaeveõõs, miskaudu veetakse kaevandatud maavara

veotakso
[nimisõna, substantiiv]
esemete veoks ette nähtud takso

veotariif
[nimisõna, substantiiv]
veoteenuse tasumäär

veotasu
[nimisõna, substantiiv]
veo eest makstav rahasumma

veotelg
[nimisõna, substantiiv]
mootorsõiduki sõlm, mille kaudu veojõud kandub mootorilt veoratastele

veotiisel
[nimisõna, substantiiv]
vahend nt haagise, rakendi vms vedamiseks

veotonnaaž
[nimisõna, substantiiv]
kaubalaadungite mahu kogusumma, mida hrl arvutatakse aasta kohta

veotöö
[nimisõna, substantiiv]
transpordiga seotud töö, millegi vedamine, tassimine vms

veotööline
[nimisõna, substantiiv]
transporditööd tegev inimene

veovahend
[nimisõna, substantiiv]
mis tahes sõiduriist, millega kedagi või midagi ühest kohast teise toimetatakse

veovanker
[nimisõna, substantiiv]
vanker, mida kasutatakse kauba vm kraami vedamiseks

veovoorimees
[nimisõna, substantiiv]
endisajal veovankriga koormaid vedanud voorimees

veovõll
[nimisõna, substantiiv]
võll, mis ühendab sõiduki ratast käigukastiga

veoäri
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) veoettevõte

vepsa
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
vepslaste või nende keelega seotud

vepslane
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe peamiselt Karjalas ning Leningradi ja Vologda oblastis elava läänemeresoome rahva liige

2. läänemeresoome rahva liige

veranda
[nimisõna, substantiiv]
suurte klaasimata akende või klaasseintega mitteköetav ruum elamus või selle küljes

verb
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevust, seisundit või olemist väljendav sõna (nt jooksma, mõtlema, suutma)

2. sõna, mis väljendab tegevust, protsessi, seisundit või suhtumist ja vastab küsimustele mida tegema?, mida teha?, mida tehti? jne. Tegusõnad on näiteks lugema, elama, olema, armastama

verbaal
1. sõna(de) abil toimuv või väljendatav, sõnadest koosnev, sõnadega seotud

2. sõnade abil toimuv

verbaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. sõna(de) abil toimuv või väljendatav, sõnadest koosnev, sõnadega seotud

2. sõnade abil toimuv

verbaalnoomen
[nimisõna, substantiiv]
verbitüvest tuletatud noomen (nt kaevamine, kaevur, kaeve)

verbaalnoot
[nimisõna, substantiiv]
suuline allkirjata diplomaatiline noot (võrdub suulise avaldusega)

verbaalstiil
[nimisõna, substantiiv]
väljendusviis, kus teksti sisu püütakse edasi anda eeskätt tegusõnadega, tegusõnaline väljendusviis

verbaaltüvi
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tegusõna koostisosa, mis kannab tähendust ja mis hrl eelneb liidetele ja tunnustele

verbaliseerima
[tegusõna, verb]
1. midagi sõnadesse panema, sõnadega väljendama

2. sõnades väljendama

verbaliseeruma
[tegusõna, verb]
sõnadeks muutuma

verbalism
[nimisõna, substantiiv]
(teksti, teose vms kohta:) mõttelt, sisult kesine või täiesti mõtteta olek

verbituletis
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) sõna, mis on tuletatud verbitüvest (nt laulmine sõnast laulma)

verbitüvi
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) tegusõna koostisosa, mis kannab tähendust ja mis hrl eelneb liidetele ja tunnustele

verdikt
[nimisõna, substantiiv]
1. vandekohtunike kolleegiumi otsus kohtualuse süü või süütuse kohta

2. vandekohtunike otsus

verdtarretav
[omadussõna, adjektiiv]
hirmuäratav, jube, õudne

verduma
[tegusõna, verb]
verd täis valguma

vereanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
vereproovi uuring

verearst
[nimisõna, substantiiv]
vere- ja vereloomeelundite haiguste eriarst

verearv
[nimisõna, substantiiv]
vere hemoglobiinisisaldust näitav arv (grammi liitri kohta)

vereasendaja
[nimisõna, substantiiv]
verd asendav vedelik, kunstlik veri

veredepoo
[nimisõna, substantiiv]
elund (nt põrn, maks, nahk), kus võib säilida teatud hulk verd, mis on üldisest vereringest välja lülitatud

veredoonor
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes annab oma verd teisele isikule ülekandmiseks

veredoonorlus
[nimisõna, substantiiv]
veredoonoriks olemine, doonorina vere andmine

veredoping
[nimisõna, substantiiv]
vere või selle osiste keelatud manustamine sportlasele (vere hemoglobiinisisalduse suurendamiseks)

veregaas
[nimisõna, substantiiv]
veres leiduv hapnik ja süsihappegaas

veregrupidieet
[nimisõna, substantiiv]
toitumisviis veregrupi põhjal

veregrupp
[nimisõna, substantiiv]
inimese või looma pärilik veretüüp

verehaigus
[nimisõna, substantiiv]
haigus, mille korral vere koostis erineb normaalsest

verehimu
[nimisõna, substantiiv]
1. tung tappa

2. (ka kättemaksuhimu vm vägivaldsusele kallutava kohta)

verehimuline
[omadussõna, adjektiiv]
vägivalda armastav, agressiivselt käituv

verehind
[nimisõna, substantiiv]
ülikõrge hind

verehääl
[nimisõna, substantiiv]
päritud loomus, instinkt

verehüüve
[nimisõna, substantiiv]
hüübinud vere tombuke

vereimeja
[nimisõna, substantiiv]
verest toituv putukas või loom

verejahu
[nimisõna, substantiiv]
tapaloomade kuivatatud verest toodetav loomasööt

verejanu
[nimisõna, substantiiv]
1. tung tappa

2. (ka kättemaksuhimu vm vägivaldsusele kallutava kohta)

verejanuline
[omadussõna, adjektiiv]
tapahimuline, agressiivne, ründav

verejooks
[nimisõna, substantiiv]
vere väljumine veresoon(t)est

verekaan
[nimisõna, substantiiv]
1. aadrilaskmiseks kasutatav kaan

2. verelaskmiseks

verekaotus
[nimisõna, substantiiv]
vere hulga vähenemine organismis (verejooksu tõttu)

verekarva
[omadussõna, adjektiiv]
vere värvi punane (erepunane, ka pruunikas)

verekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohke verega, selline, kus on palju verd

2. (välimuse kohta:) tugev, terve, õitsev

verekeskus
[nimisõna, substantiiv]
doonorivere kogumise, uurimise ja konserveerimisega ning vere osiste valmistamisega tegelev meditsiiniasutus

verekiudnik
[nimisõna, substantiiv]
1. vereplasmas moodustuv kiudjas lahustumatu valkaine, mille abil veri hüübib

2. vere hüübimisel moodustuv tahke valkaine

verekivi
[nimisõna, substantiiv]
läbipaistmatu roheline punaste täppidega poolvääriskivi, kaltsedoni teisend

vereklomp
[nimisõna, substantiiv]
1. hüübinud vere tükk

2. verine mass

verekoer
[nimisõna, substantiiv]
1. jälituskoer, kelle aretusel on kasutatud vaid puhtaverelisi liine (ka tõunimetusena)

2. jälituskoer

verekusemine
[nimisõna, substantiiv]
verd sisaldava kuse eritumine

verekuu
[nimisõna, substantiiv]
kuuvarjutuse ajal taevas nähtav punane Kuu, mis saab oma värvuse läbi Maa atmosfääri tungiva valguse tõttu

verekämp
[nimisõna, substantiiv]
hüübinud vere tükk (sageli trombi kohta)

vereköhimine
[nimisõna, substantiiv]
verd sisaldava röga või vere eritumine hingamisteedest köhimisel

vereküllane
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohke verega, selline, kus on palju verd

2. (välimuse kohta:) tugev, terve, õitsev

verekülv
[nimisõna, substantiiv]
mikroobide panemine verest võetud proovile, et põletikku põhjustav bakter kindlaks teha

verekümnis
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal talupojalt mõisale karjalt, karjasaadustelt makstud kümnis

verel
seisundis, kus mingi koht kehal veritseb, on verine

verelaine
[nimisõna, substantiiv]
lainena tajutav veretulv

verelaskmine
[nimisõna, substantiiv]
1. tapmine või haavamine, verevalamine

2. tapmine, verevalamine

3. aadrilaskmine

verele
seisundisse, kus mingi koht kehal veritseb, on verine

vereleem
[nimisõna, substantiiv]
verelibledest vaba kehavedelik, nt vere-, lümfi- ja seemneplasma

verelible
[nimisõna, substantiiv]
vere punalible või valgelible

vereliistak
[nimisõna, substantiiv]
väike tuumata vererakk, mis võtab osa vere hüübimisest

vereloome
[nimisõna, substantiiv]
vere, eeskätt vererakkude moodustumine organismis

vereloomeelund
[nimisõna, substantiiv]
vererakke moodustav elund (nt põrn, luuüdi, lümfisõlmed)

vereloovutaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes annab oma verd teisele isikule ülekandmiseks

vereloovutus
[nimisõna, substantiiv]
doonorina vere andmine

veremaik
[nimisõna, substantiiv]
1. vere soolakas maitse

2. (ülima pingutuse kohta)

veremaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. vere soolakas maitse

2. (ülima pingutuse kohta)

veremürgistus
[nimisõna, substantiiv]
organismi nakkus, vere nakatatus mäda tekitavate bakteritega

veremürgitus
[nimisõna, substantiiv]
organismi nakkus, vere nakatatus mäda tekitavate bakteritega

vereohver
[nimisõna, substantiiv]
1. ohverdusviis, mille korral ohverdatakse loomi või inimesi

2. ohverdatud loom või inimene

verepais
[nimisõna, substantiiv]
vere ülemäärane kogunemine

verepank
[nimisõna, substantiiv]
doonorivere ja verepreparaatide varu

vereparasiit
[nimisõna, substantiiv]
veres elav parasiit

verepatt
[nimisõna, substantiiv]
suguline vahekord lähedaste veresugulaste vahel

verepiisk
[nimisõna, substantiiv]
tilk verd

verepilastus
[nimisõna, substantiiv]
suguline vahekord lähedaste veresugulaste vahel

verepilt
[nimisõna, substantiiv]
vere analüüsimisel määratav vererakkude arv ja suhe

verepisar
[nimisõna, substantiiv]
verine pisar (hrl väljendites, mis väljendaad suurt südamevalu, ränka vaeva)

vereplasma
[nimisõna, substantiiv]
vere vedel osa, mis põhiosas koosneb veest (90%), aga sisaldab ka valke (7%) ja muid aineid

verepreparaat
[nimisõna, substantiiv]
doonoriverest valmistatud preparaat

vereproov
[nimisõna, substantiiv]
1. analüüsimiseks soonest eraldatud veri

2. vereanalüüs

verepulm
[nimisõna, substantiiv]
massiline või metsik tapmine või haavamine (nt sõjas, võitluses), verine vägivald

vererada
[nimisõna, substantiiv]
verine, verejälgedega rada

vererakk
[nimisõna, substantiiv]
vere ehitus- ja talitlusüksus (verelible või -liistak)

vererasv
[nimisõna, substantiiv]
1. ainevahetuses (peamiselt maksas) tekkiv loomsete kudede (peamiselt rakuseinte) koostisosa, mis koosneb alkohoolsest ja vähemalt ühest rasvhappe komponendist

2. ainevahetuses tekkiv loomsete kudede koostisosa

vererikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohke verega, selline, kus on palju verd

2. (välimuse kohta:) tugev, terve, õitsev

vereringe
[nimisõna, substantiiv]
vere ringlemine organismis

vereringeelund
[nimisõna, substantiiv]
elund, mis osaleb vereringes (nt süda, kopsud, veresooned)

vereringesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
vere ringlemise ahel, mille moodustavad süda ja veresooned

vereringlus
[nimisõna, substantiiv]
vere ringlemine organismis

vererõhk
[nimisõna, substantiiv]
1. rõhk, mida veri avaldab veresoonte seintele

2. surve, mida veri avaldab, kui see mööda keha ringi liigub

vererõhuaparaat
[nimisõna, substantiiv]
seade vererõhu ja pulsi mõõtmiseks

vererõhumõõtja
[nimisõna, substantiiv]
seade vererõhu ja pulsi mõõtmiseks

vererõhumõõtur
[nimisõna, substantiiv]
seade vererõhu ja pulsi mõõtmiseks

vererühm
[nimisõna, substantiiv]
inimese või looma pärilik veretüüp

veresaun
[nimisõna, substantiiv]
massiline või metsik tapmine või haavamine (nt sõjas, võitluses), verine vägivald

vereseerum
[nimisõna, substantiiv]
vere vedel koostisosa, vereplasma, millest on eemaldatud fibriin

veresegune
[omadussõna, adjektiiv]
verd sisaldav, verega segunenud

veresete
[nimisõna, substantiiv]
punaliblede settimise kiirus hüübimatuks muudetud veres

vereside
[nimisõna, substantiiv]
(veresuguluse kohta)

veresool
[nimisõna, substantiiv]
(teatud rauaühendite nimetustes)

veresoon
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja loomade torujas õõneselund, mida mööda voolab veri

veresoonestik
[nimisõna, substantiiv]
veresooned, veresoonte süsteem

veresoonkasvaja
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoonkonnast lähtuv sinakaspunane healoomuline kasvaja

2. sinakaspunane kasvaja

veresoonkond
[nimisõna, substantiiv]
veresooned, veresoonte süsteem

veresoontekirurgia
[nimisõna, substantiiv]
veresoonkonna haiguste kirurgiline ravi

veresugulane
[nimisõna, substantiiv]
sünni poolest sugulane

veresugulus
[nimisõna, substantiiv]
põlvnemisel rajanev, sünnipärane suhe järglaste ja eellaste vahel

veresuhkur
[nimisõna, substantiiv]
veres sisalduv glükoos

veresulgur
[nimisõna, substantiiv]
verejooksu sulgev vahend (nt žgutt, rõhkside)

veresüü
[nimisõna, substantiiv]
tapmise süü

veretama
[tegusõna, verb]
eredalt punasena, veripunasena paistma

vereteenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. haiglate varustamine verega ja selle osistega

2. seda korraldav organisatsioon

veretegu
[nimisõna, substantiiv]
(tapmise, veretöö kohta)

veretest
[nimisõna, substantiiv]
vereanalüüs, millega uuritakse ja hinnatakse organismi tervislikku seisundit või tuvastatakse organismis leiduvaid keelatud aineid

veretilk
[nimisõna, substantiiv]
tilk verd

veretoit
[nimisõna, substantiiv]
sea vm looma verd sisaldav toit

veretomp
[nimisõna, substantiiv]
1. hüübinud vere tükk

2. verine mass

veretu
[omadussõna, adjektiiv]
(võitluse, operatsiooni vms protsessi kohta:) selline, millega ei kaasne või mis ei põhjusta verevalamist ega verejooksu

veretukse
[nimisõna, substantiiv]
südame-, veresoonte pulseerimine

veretung
[nimisõna, substantiiv]
tugev verevool mingisse kehaossa

veretunnistaja
[nimisõna, substantiiv]
usu pärast kannatanud ja hukatud inimene

veretus
[nimisõna, substantiiv]
ere puna (nt loojuvast päikesest)

veretus
[nimisõna, substantiiv]
(nähtava) vere puudumine, nt operatsioonil või võitluses

veretustama
[tegusõna, verb]
verest vabastama

veretõkesti
[nimisõna, substantiiv]
vere hüübimist soodustav ja verejooksu peatav aine

veretöö
[nimisõna, substantiiv]
kellegi tapmine

vereurmarohi
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaste õite ja oranžkollase piimmahlaga lopsakas rohttaim, hinnatud ravimtaim

2. ravimtaim

verev
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt, hõõguvalt punane, punane kui veri

verevaene
[omadussõna, adjektiiv]
aneemia all kannatav või sellele omaselt kahvatu, haiglase välimusega

verevaesus
[nimisõna, substantiiv]
punaliblede vähesus veres

verevaev
[nimisõna, substantiiv]
ränk töö ja vaev

verevahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. vanade töötajate või liikmete väljavahetamine uute vastu

2. vanade töötajate väljavahetamine

verevalamine
[nimisõna, substantiiv]
massiline või metsik tapmine või haavamine (nt sõjas, võitluses), verine vägivald

verevalandus
[nimisõna, substantiiv]
vere väljumine veresoontest kudedesse

verevalk
[nimisõna, substantiiv]
vereplasmas leiduv valk (nt albumiin, fibrinogeen)

verevalum
[nimisõna, substantiiv]
1. veresoontest kudedesse või kehaõõntesse valgunud veri

2. pindmine

verevanne
[nimisõna, substantiiv]
verega kinnitatud vanne

verevarula
[nimisõna, substantiiv]
elund (nt põrn, maks, nahk), kus võib säilida teatud hulk verd, mis on üldisest vereringest välja lülitatud

verevarustus
[nimisõna, substantiiv]
1. verega varustatus

2. verega varustamine

verevedeldaja
[nimisõna, substantiiv]
vere hüübimist takistav (antikoagulandina toimiv) ravim

verevend
[nimisõna, substantiiv]
inimene, keda kellegi teisega seob ustav eluaegne sõprussuhe (ehk verevendlus)

verevendlus
[nimisõna, substantiiv]
1. meeste, eriti võitluskaaslaste kindel sõprus

2. kahe inimese vahel sõlmitav eluaegne sõprussuhe, mille kinnituseks tehakse käesse haav ja lastakse seguneda mõlema verel

verevool
[nimisõna, substantiiv]
1. vere ringvool

2. vere ringvool

verevpunane
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt, hõõguvalt punane, punane kui veri

verevähk
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline vereloomehaigus

verevärskendus
[nimisõna, substantiiv]
1. (tõuaretuses seoses loomade paaritamisega, kes pole omavahel suguluses)

2. tõuaretusvõte

verevärvnik
[nimisõna, substantiiv]
1. verele punast värvust andev ning hapnikku kopsudest kudedesse kandev punaliblede valk

2. verele punast värvust andev valk

vereülekandejaam
[nimisõna, substantiiv]
verekeskuse varasem nimetus

vereülekanne
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimese vere või selle osiste ülekanne teisele inimesele

verf
[nimisõna, substantiiv]
laevatehas

veri
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese ja loomade veresoontes ringlev hrl punane kehavedelik

2. punane vedelik inimeste ja loomade keha sees

veriapelsin
[nimisõna, substantiiv]
tumepunase viljalihaga apelsin

verifikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. tõeseks või õigeks tunnistamine

2. väite vms õigsuse tõestamine

3. dokumendi vm õigeks tunnistamine

verifitseerima
[tegusõna, verb]
1. väite vms õigsust tõestama, väidet vms tõeseks tunnistama

2. õigeks tunnistama

3. dokumenti vm õigeks tunnistama

verigreip
[nimisõna, substantiiv]
punase viljalihaga greip

verihein
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete või roosakate õitega tugevalt lõhnav rohttaim, mida on kasutatud mh lõikehaavadest verejooksu peatamisel

2. harilik raudrohi

verikireslane
[nimisõna, substantiiv]
silmapaistvalt ereda värvusega päevaliblikas

verikoeranael
[nimisõna, substantiiv]
mädapõletiku kolle nahas ja nahaaluses koes (moodustub mitmest furunkulist)

verikomu
[nimisõna, substantiiv]
päraku veenilaiend

verikusesus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik vere punaliblede esinemine uriinis

verikäkk
[nimisõna, substantiiv]
verest ja odra- või rukkijahust keedetud piklik või ümmargune pätsike (eesti rahvustoite)

veriköha
[nimisõna, substantiiv]
vere köhimine

verileib
[nimisõna, substantiiv]
varasemate aegade leib, mille tainasse oli segatud verd

veriliha
[nimisõna, substantiiv]
1. maha hõõrdunud naha alt esile tulev verine, veritsev liha

2. verine, veritsev liha

verilihal
[määrsõna, adverb]
veritsemas, nii et veri väljas

verilihale
[määrsõna, adverb]
veritsemas, nii et veri väljas

verilill
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Aafrikast pärinev liiliat meenutavate õitega sibultaim, Eestis toalill

verimuhk
[nimisõna, substantiiv]
suur verevalum kudedes või elundite vahel

verine
[omadussõna, adjektiiv]
1. verega koos, verd jooksev, veritsev

2. verd sisaldav, veresegune

3. selline, kus on verd, verega koos

verinoor
[omadussõna, adjektiiv]
vanuselt väga noor

veriokse
[nimisõna, substantiiv]
veresegune okse

veripannkook
[nimisõna, substantiiv]
soolane pannkook, mille tainasse on lisatud verd

veripunane
[omadussõna, adjektiiv]
eredalt, hõõguvalt punane, punane kui veri

veripuu
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas kasvav punakaspruuni kuni veripunase puiduga astlaline puu või -põõsas

2. taim

veriravi
[nimisõna, substantiiv]
vere või verepreparaatide kasutamine raviks

veririisikas
[nimisõna, substantiiv]
veripunase piimmahlaga seen

verirind
[nimisõna, substantiiv]
vere esinemine pleuraõõnes, pleuraõõnde haiguslikult kogunenud veri

veriroe
[nimisõna, substantiiv]
veresisalduse tõttu must, tõrvataoline roe

veriroheline
[omadussõna, adjektiiv]
1. täiesti roheline (millegi kohta, mis on küpsemata, valmimata)

2. valmimata

verism
[nimisõna, substantiiv]
1. naturalismile lähedane suund Itaalia kirjanduses, kunstis ja ooperimuusikas 19. sajandi lõpul

2. naturalismilähedane suund Itaalia kunstis, kirjanduses ja muusikas 19. saj lõpul

verisool
[nimisõna, substantiiv]
toiduaine kerge, vähene soolamine enne tarvitamist

verist
[nimisõna, substantiiv]
verismi (teatava naturalismile lähedase suuna) viljeleja

veristama
[tegusõna, verb]
1. (kriimustades, vigastades) veriseks tegema

2. haavama, vigastama

veristus
[nimisõna, substantiiv]
vigastades

verisulg
[nimisõna, substantiiv]
1. (linnul:) sulg, mis pole veel täielikult välja arenenud

2. linnul

verisulis
[omadussõna, adjektiiv]
õrnas eas, kogenematu, (mingil alal) algaja

veritasu
[nimisõna, substantiiv]
tava tapetu eest tapmisega kätte maksta

veritoores
[omadussõna, adjektiiv]
palju niiskust sisaldav, täiesti toores

veritsema
[tegusõna, verb]
1. (vähehaaval) verd jooksma

2. vähehaaval verd jooksma

veritsustõbi
[nimisõna, substantiiv]
vere võimetus tardudes kokku minna, millele on iseloomulikud lihase- ja liigesesisesed verejooksud ning haavade kauakestev veritsus

veritähnus
[nimisõna, substantiiv]
1. nahaalused täppverevalumid

2. täppverevalumid, veritähnus

verivaen
[nimisõna, substantiiv]
lepitamatu vaen

verivaene
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt vaene

verivaenlane
[nimisõna, substantiiv]
1. see, keda vihatakse kogu hingest, leppimatu vaenlane

2. leppimatu vaenlane

verivill
[nimisõna, substantiiv]
verise sisuga põisjas moodustis nahal või limaskestal

verivilli
[määrsõna, adverb]
selliseks, kus on veriville

verivillis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
verivillidega

verivorst
[nimisõna, substantiiv]
1. tanguvorst (või tangu- ja jahuvorst), mille sisusse on segatud verd

2. vorst, mis sisaldab sea verd

verivõõras
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti võõras

verivärske
[omadussõna, adjektiiv]
(hiljuti loodu, tekkinu, ilmunu vms kohta:) äsjane, uus, väga värske

verkjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. punakas (tänapäevakeeles hrl taimenimetuste osana)

2. punakas

verme
[nimisõna, substantiiv]
1. verine triip, vorp või haav

2. verine triip, vorp, haav

vermeline
[omadussõna, adjektiiv]
vermetega kaetud, vermeid täis

vermikompost
[nimisõna, substantiiv]
kompost, mille on läbi töötanud vihmaussid

vermikomposter
[nimisõna, substantiiv]
seade või anum vihmausside abil komposti valmistamiseks

vermikuliit
[nimisõna, substantiiv]
1. tulekindel helepruun läikiv mineraal, mida kasutatakse nt aianduses ja ehitus- ja isoleermaterjalina

2. tulekindel mineraal

vermima
[tegusõna, verb]
1. metalltoorikule madalat reljeefi muljuma

2. nii münte vm valmistama

3. teatud hulka

4. peale, välja

verming
[nimisõna, substantiiv]
1. vermimine

2. vermitud münt

vermišell
[nimisõna, substantiiv]
niidikujuline nuudel

vermitrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükiviis, mille korral (värvita või värviga) kujutis pressitakse materjali pinna sisse ning võimaldab saavutada reljeefset, kergitatud pinda (nt trükisel, nahkehistöös, graafikas)

vermut
[nimisõna, substantiiv]
1. koirohuga maitsestatud vein, populaarne aperitiiv

2. koirohuvein

vernalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
õite moodustumise esilekutsumine ja kiirendamine madalate plusskraadide toimel

vernissaaž
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstinäituse (kinnine) pidulik avamine

2. kunstinäituse kinnine pidulik avamine

veronaal
[nimisõna, substantiiv]
valge mõru pulber, mida on tarvitatud uinutina

versaal
[nimisõna, substantiiv]
ainult suurtähtedest koosnev ladina kiri

versaalkiri
[nimisõna, substantiiv]
ainult suurtähtedest koosnev ladina kiri

versaaltäht
[nimisõna, substantiiv]
suur kirja- või trükitäht

verseng
[nimisõna, substantiiv]
koonusekujuline süvend kruvi pea jaoks

versengipuur
[nimisõna, substantiiv]
puuritera kruvipeade tarvis süvendite lõikamiseks puitu, metalli vm materjali ning avade jätkutöötluseks

versioneerima
[tegusõna, verb]
(tarkvaraarenduses:) tarkvara koodi mingit seisu aktiivsest arendusest eraldama ja sellele levitamiseks nime või versiooninumbrit omistama

versioon
[nimisõna, substantiiv]
1. sama asja (veidi) teisiti esinev, teatava eripäraga vorm või esitusviis, mis erineb algsest või teisest mingi asjaolu, tunnuse vm poolest

2. miski, mis on mingi teise asja veidi erinev kuju

verssok
[nimisõna, substantiiv]
1. vana Vene pikkusühik, 4,45 cm

2. endisaegne pikkusühik

verst
[nimisõna, substantiiv]
1. vana Vene pikkusühik, 1066,78 m

2. endisaegne pikkusühik

verstane
[omadussõna, adjektiiv]
üks verst ehk 1066,78 meetrit pikk

verstapikkune
[omadussõna, adjektiiv]
üks verst ehk 1066,78 meetrit pikk

verstapost
[nimisõna, substantiiv]
1. (murrangulise, suunda andva sündmuse kohta)

2. olulise, murrangulise sündmuse kohta

versus
[määrsõna, adverb]
vastu, vastakuti

verte
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. pööra (lehte)

2. teisel leheküljel

vertebraadid
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema närvisüsteemiga loomad, kelle kere sisetoeks on selgroog, mis on ühenduses koljuga, keelikloomade hõimkonna suurim alamhõimkond

vertiigo
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik aisting ümbritseva ringikäimistunde ja tasakaaluhäiretega, inimese keha ruumis orienteerumise häire

vertikaal
[nimisõna, substantiiv]
1. otse alt üles või ülalt alla, maa vm pinnaga risti kulgev joon

2. püstsirge

vertikaal
1. maa, horisondi vm rõhtsa pinna suhtes (peaaegu) täisnurga all olev

2. täisnurga all olev

vertikaalasend
[nimisõna, substantiiv]
otse alt üles või ülalt alla, maa vm pinnaga risti olev asend

vertikaalhaljastus
[nimisõna, substantiiv]
aiakujundusmeetod, mis võimaldab erinevate vahendite abil taimedel kasvada ja laieneda ülespoole

vertikaaljoon
[nimisõna, substantiiv]
1. otse alt üles või ülalt alla, maa vm pinnaga risti kulgev joon

2. püstsirge

vertikaallõige
[nimisõna, substantiiv]
eseme mõttelise osa kujutis pikitasandiga lõikamisel (hrl joonisena)

vertikaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. maa, horisondi vm rõhtsa pinna suhtes (peaaegu) täisnurga all olev

2. täisnurga all olev

vertikaalpaigutus
[nimisõna, substantiiv]
1. lehekülje vms paigutus püstsuunas

2. vastav vorming (nt arvutis)

vertikaalpind
[nimisõna, substantiiv]
otse alt üles või ülalt alla, maa vm pinnaga risti olev pind

vertikaalplaneerimine
[nimisõna, substantiiv]
maapinna reljeefi muutmine pinnase tasandamise, lisamise või eemaldamise teel

vertikaalring
[nimisõna, substantiiv]
instrument, millega mõõdetakse nurga vertikaaljoonte lõike või kõrgust (nt astronoomias, maamõõtmises)

vertikaalselt
[määrsõna, adverb]
suunaga üles-alla, (nii, et miski on) püstises asendis

vertikaalsuund
[nimisõna, substantiiv]
otse alt üles või ülalt alla, maa vm pinnaga risti minev suund

vertikaaltasand
[nimisõna, substantiiv]
otse alt üles või ülalt alla, maa vm pinnaga risti olev tasapind

vertikaaltasapind
[nimisõna, substantiiv]
(anatoomias, füsioloogias:) tasapind, mis läbib keha küljelt küljele, jaotades selle ülemiseks ja alumiseks pooleks

vertikaaltelg
[nimisõna, substantiiv]
maa vm pinnaga risti, millegi keskel püstsuunas kulgev (mõtteline) sirgjoon või selline detail

verv
[nimisõna, substantiiv]
vanavene ja lõunaslaavi territoriaalne kogukond keskajal

vervetahv
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika ida- ja lõunaosas levinud väike musta näo ja (rohekas)hallika karvaga ahv

vesi
[nimisõna, substantiiv]
1. läbipaistev, värvitu ja lõhnatu looduslik vedelik, mis täidab veekogusid, sajab alla vihmana ning mida kasutatakse joogiks

2. läbipaistev vedelik, mida kasutatakse joogiks ja pesemiseks ning millest koosnevad näiteks mered, jõed ja järved

3. tavalisim vedelik maakeral

vesiaed
[nimisõna, substantiiv]
pikk sirge võrktõke, mis juhib kalad püünisesse

vesiaeroobika
[nimisõna, substantiiv]
intensiivne rütmiline võimlemine vees

vesiehitis
[nimisõna, substantiiv]
looduslike veevarude kasutamist võimaldav või vee purustavat toimet tõkestav rajatis, hüdrotehniline ehitis

vesiekstrakt
[nimisõna, substantiiv]
vee abil saadud ekstrakt

vesiemulsioon
[nimisõna, substantiiv]
aineosakeste emulsioon vees

vesiemulsioonvärv
[nimisõna, substantiiv]
seinte, lagede värvimiseks kasutatav värv, mille sideaineks on sünteeskautšuki vm polümeeri vesiemulsioon ning mida kasutatakse hrl naturaalsest kummist esemete valmistamiseks (nt latekskindad, -kondoomid, -lutid)

vesihaljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taimenimetustes:) sinakasroheline, hallikasroheline

2. taimenimetustes: märgib sinakas- v hallikasrohelisi toone

vesihall
[omadussõna, adjektiiv]
helehall, kahvatuhall

vesihark
[nimisõna, substantiiv]
veekogude põhjas ja veetaimedel liikuv suur tumepruun putukas, Eestis tavaline

vesihein
[nimisõna, substantiiv]
väikeste valgete õitega kollakasroheline mahlakas umbrohi

vesihernes
[nimisõna, substantiiv]
vees ujuv juurteta taim, mille lehtedel on põiekesed veeloomade püüdmiseks

vesihiidlane
[nimisõna, substantiiv]
(Emmaste kandi meremehe või elaniku, ka üldse sellise hiidlase kohta, kelle elu on seotud merega)

vesihirv
[nimisõna, substantiiv]
Kesk-Hiina ja Korea poolsaare märgalade sarvedeta sõraline

vesihoidis
[nimisõna, substantiiv]
veega ülevalatult säilitatavad marjad või puuviljad

vesihunt
[nimisõna, substantiiv]
1. Aafrika mageveekogudes elav kihvataoliste hammastega röövkala

2. röövkala

vesihüatsint
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikast pärinev roosakate või violetjate õitega vabalt ujuv mageveetaim

vesiikul
[nimisõna, substantiiv]
väike hrl veega täidetud põieke raku tsütoplasmas

vesiir
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja kõrgem riigiametnik islamimaades (vastab tänapäeva ministrile)

2. mõne Lähis-Ida maa kõrge riigiametnik [minister]

vesijahutus
[nimisõna, substantiiv]
veega toimuv jahutus

vesijalgratas
[nimisõna, substantiiv]
pedaalide abil liikuma pandav veesõiduk (lõbusõidu tegemiseks)

vesijooksik
[nimisõna, substantiiv]
veepinnal elav pikakoivaline putukas

vesijuus
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogu põhjale või mõnele esemele kinnituv niitjas rohevetikas

2. niitvetikas

vesik
[nimisõna, substantiiv]
1. paikne seadis välisveevõrgust vee võtmiseks

2. veevõtukoht veevõrgus

vesikaar
[nimisõna, substantiiv]
ilmakaar, kus asetseb meri ja kust sagedamini kui mujalt vihma tuleb, hrl lääs või edel

vesikakand
[nimisõna, substantiiv]
mageveekogudes ja põhjavees elav väike lame koorikloom

vesikana
[nimisõna, substantiiv]
roostikes pesitsev varesesuurune must valge laubaga lind

vesikanep
[nimisõna, substantiiv]
roosade või valgete õitega ja kanepitaime meenutavate lehtedega niiskuslembene rohttaim

vesikarikas
[nimisõna, substantiiv]
jäikade saagjaservaliste lehtede ja valgete õitega hrl veesisene taim, mis õitseajal osaliselt veepinnale kerkib

vesikas
[nimisõna, substantiiv]
Eestis haruldane väike paksuleheline kaldataim

vesikasv
[nimisõna, substantiiv]
pikkade sõlmevahedega püstine võsu vanemate lehtpuude tüvel või okstel

vesikatk
[nimisõna, substantiiv]
järvi ja jõgesid ummistav veesisene taim, mille väikesed heleroosad õied tõusevad veepinnale

vesikelluke
[nimisõna, substantiiv]
kellukataolist pika varrega lille meenutav ripsloom

vesikerss
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Ida-Eestis veekogude mudastel kallastel kasvav kollaste õitega rohttaim

vesikest
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik maakeral esinevad veed, eelkõige maailmamere vesi

2. maailmavesi

vesikiht
[nimisõna, substantiiv]
suurema veesisaldusega tumedam koht värskelt raiutud puidus, üks puidurikkeid

vesikiil
[nimisõna, substantiiv]
veekogude ümbruses lendav suur kaunis kiil

vesiking
[nimisõna, substantiiv]
magevees ja Läänemere rannikuvetes elav tigu

vesi-kirburohi
[nimisõna, substantiiv]
seisvas magevees või niisketel teeservadel ja jäätmaal kasvav rohttaim

vesi-kirbutatar
[nimisõna, substantiiv]
seisvas magevees või niisketel teeservadel ja jäätmaal kasvav rohttaim

vesikirp
[nimisõna, substantiiv]
väike mageveevähike, kes ujub kirbu hüppamist meenutavate liigutustega

vesiklaas
[nimisõna, substantiiv]
vees lahustuv silikaat ja selle vesilahus, nn vedel klaas, mida lisatakse nt tsemendisegule kivistumise kiirendamiseks

vesiklosett
[nimisõna, substantiiv]
veevarustusega käimla

vesikoer
[nimisõna, substantiiv]
vetelpäästekoer

vesikond
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, mille jõed ja ojad voolavad samasse suurde veekogusse (hrl merre või järve)

2. maa-ala, mille jõed ja ojad voolavad samasse merre v järve

vesikringel
[nimisõna, substantiiv]
vees keedetud ja seejärel küpsetatud väike pärmitainast rõngassai

vesikultuur
[nimisõna, substantiiv]
taimede kasvatamine toitelahuses

vesikupp
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaste ümarate õite ja südajate ujulehtedega vesiroosi meenutav veetaim

2. vee peal kasvav taim, millel on kollased ümarad õied ja südame kujuga lehed

vesikuusk
[nimisõna, substantiiv]
veest välja ulatuvate väikeste õitega veesisene taim

vesikõht
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku kogunemine kõhuõõnde (inimesel või loomal)

vesikäimla
[nimisõna, substantiiv]
veevarustusega käimla

vesiküte
[nimisõna, substantiiv]
küttesüsteem, kus soojusallikaks on põranda all torudes jooksev vesi

vesilahus
[nimisõna, substantiiv]
lahus, mille põhikoostisosa on vesi

vesilahustuv
[omadussõna, adjektiiv]
vee toimel, vees lahustuv

vesilained
[nimisõna, substantiiv]
fikseeriva vedelikuga niisutatud juustesse sõrmedega vormitud lainjas soeng

vesilast
[nimisõna, substantiiv]
vesi laeva või paadi põhjas

vesilasti
[määrsõna, adverb]
seisundisse, kus laeva või paati on tunginud vett, aga laev või paat püsib veel pinnal

vesilastis
[määrsõna, adverb]
seisundis, kus laeva või paati on tunginud vett, aga laev või paat püsib veel pinnal

vesi-leib
[nimisõna, substantiiv]
vesi ja leib

vesilennuk
[nimisõna, substantiiv]
1. veepinnalt startiv ja veepinnale maanduv lennuk

2. veepinnalt startiv ja veepinnale maanduv lennuk

vesileotis
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest vees leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

vesilest
[nimisõna, substantiiv]
taimerikastes veekogudes elutsev ämblikulaadne

vesilevi
[nimisõna, substantiiv]
taimede seemnete ja eoste levimine, laialikandumine vee abil

vesiliiges
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku liigne kogunemine liigeseõõnde

vesiliiv
[nimisõna, substantiiv]
liiv, mis sisaldab palju vett (esineb nt jõe- ja lahesuudmetes, liivastel mererandadel)

vesilik
[nimisõna, substantiiv]
väike pikliku keha ja pika lapiku sabaga kahepaikne

vesilinnus
[nimisõna, substantiiv]
linnus, mis oli ümbritsetud veega

vesiliug
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus veemärjal teel sõitva sõiduki (kulunud) rehvid ei suuda vett hajutada ning kaotavad kontakti teekattega, misläbi sõiduk muutub juhitamatuks

vesilobeelia
[nimisõna, substantiiv]
valgete või helesiniste õitega haruldane veetaim selgeveelistes järvedes

vesilokid
[nimisõna, substantiiv]
fikseeriva vedelikuga niisutatud juustesse sõrmedega vormitud lainjas soeng

vesilood
[nimisõna, substantiiv]
vahend, millega määratakse vedelikuga täidetud klaasampullis paikneva õhumulli asendi järgi rõht- või püstsihti

vesilukk
[nimisõna, substantiiv]
kanalisatsioonitoru vaheosa, milles olev veekiht takistab haisu tungimist ruumi

vesilõikus
[nimisõna, substantiiv]
materjali lõikamine väga tugeva survega veejoa abil, mis hrl sisaldab abrasiivseid osakesi

vesilääts
[nimisõna, substantiiv]
kimbuna asetsevate niitjate juurte ja vabalt veepinnal ujuvate kettakujuliste lehekestega väike veetaim

vesimardikas
[nimisõna, substantiiv]
vees elav ovaalne hrl must mardikas

vesimehaanika
[nimisõna, substantiiv]
tehnika haru, mis käsitleb vedelike tasakaalu ja liikumise seaduspärasuste rakendamise meetodeid

vesimutt
[nimisõna, substantiiv]
veekogude kallastel ja soodes elav väike putuktoiduline loom

vesimärg
[omadussõna, adjektiiv]
üleni märg, läbimärg

vesimärk
[nimisõna, substantiiv]
vastu valgust nähtav kujutis nt raha- või dokumendipaberil

vesimünt
[nimisõna, substantiiv]
veekogude kaldail ja kaldavees kasvav väikeste helelillade õitega rohttaim

vesine
[omadussõna, adjektiiv]
rohkesti vett sisaldav, veest läbi imbunud või sellega kaetud, veest märg

vesineitsi
[nimisõna, substantiiv]
1. kauni neiuna vm olendina esinev hrl pahatahtlik veehaldjas, kes püüab inimesi vette meelitada ja uputada

2. neiukujuline merevaim

vesineitsik
[nimisõna, substantiiv]
jõgede kaldataimestiku kohal lendlev küütlevate siniste tiibadega kiil

vesinik
[nimisõna, substantiiv]
värvuseta ja lõhnata gaas, mis kuulub kõigi organismide ja vee koostisse, omadustelt mittemetall, keemiline element järjenumbriga 1

vesinikblond
[nimisõna, substantiiv]
1. kunstlikuna mõjuv, vesinikperoksiidi abil värvitud blond

2. vesinikperoksiidi abil blondeeritud

vesinikkloriid
[nimisõna, substantiiv]
terava lõhnaga värvitu gaas, mis õhuniiskusega annab soolhappe valge suitsutaolise auru näol

vesinikkloriidhape
[nimisõna, substantiiv]
gaasilise vesinikkloriidi vesilahus, mida kasutatakse laialdaselt tööstuses

vesinikkütus
[nimisõna, substantiiv]
kütusena kasutatav vesinik

vesiniklaev
[nimisõna, substantiiv]
vesinikkütust kasutav laev

vesinikperoksiid
[nimisõna, substantiiv]
suure oksüdeerimisvõimega viskoosne värvuseta vedelik, mida kasutatakse desinfitseeriva või pleegitava ainena (nt haavade puhastamisel, juuste värvimisel, hammaste valgendamisel)

vesinikside
[nimisõna, substantiiv]
vesinikuaatomi kaudu tekkiv molekulidevaheline side (hrl veemolekulide vahel)

vesiniksulfiid
[nimisõna, substantiiv]
mädamuna lõhnaga värvuseta väga mürgine gaas

vesiniktsüaniidhape
[nimisõna, substantiiv]
uimastava mõrumandlilõhnaga värvitu mürgine vedelik

vesinikuauto
[nimisõna, substantiiv]
elektrimootoriga auto, mis kasutab kütusena vesinikku

vesinikublond
[omadussõna, adjektiiv]
1. kunstlikuna mõjuv, vesinikperoksiidi abil värvitud blond

2. vesinikperoksiidi abil blondeeritud

vesinikueksponent
[nimisõna, substantiiv]
näitaja, mis iseloomustab lahuse happesust või aluselisust ja mis viitab vesinikioonide hulgale aines

vesinikuenergeetika
[nimisõna, substantiiv]
energeetika haru, mis hõlmab vesiniku kui energiakandja tootmise ja kasutamise

vesinikupomm
[nimisõna, substantiiv]
termotuumareaktsiooni käigus vabaneval energial rajanev pomm

vesinikurelv
[nimisõna, substantiiv]
termotuumareaktsiooni käigus vabaneval energial rajanev massihävitusrelv

vesinikusõiduk
[nimisõna, substantiiv]
elektrimootoriga sõiduk, mis kasutab kütusena vesinikku

vesinikutankla
[nimisõna, substantiiv]
koht autode jt sõidukite vesinikukütusega tankimiseks koos vastava varustusega

vesinikutehnoloogia
[nimisõna, substantiiv]
vesiniku tootmise ja kasutamise tehnoloogia, mida rakendatakse nt energeetika ja transpordi valdkonnas

vesinikülihapend
[nimisõna, substantiiv]
suure oksüdeerimisvõimega viskoosne värvuseta vedelik, mida kasutatakse desinfitseeriva või pleegitava ainena (nt haavade puhastamisel, juuste värvimisel, hammaste valgendamisel)

vesinutt
[nimisõna, substantiiv]
mürgine või mittesöödav kandseen

vesinäkk
[nimisõna, substantiiv]
vees arenev pisiliblikas

vesioblikas
[nimisõna, substantiiv]
veekogude kallastel ja niisketel niitudel kasvav oblikas

vesioinas
[nimisõna, substantiiv]
pump, mis töötab langeva vee energia toimel

vesipaju
[nimisõna, substantiiv]
1. jõe- ja ojakallastel ning kaldavõsastikes kasvav piklike lehtede ja tõusvate okstega põõsas või -puu

2. lehtpõõsas või -puu

vesipapp
[nimisõna, substantiiv]
külmumata jõgede ja ojade ääres tegutsev mustpruun valge rinnaga värvuline

vesipaunikas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt niisketes kohtades kasvav lamavate varte ja väga väikeste õitega rohttaim

vesipea
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik seisund, mida põhjustab ajuvedeliku koguse suurenemine koljuõõnes

2. ajuvedeliku koguse haiguslik suurenemine koljuõõnes

vesipiip
[nimisõna, substantiiv]
idamaine pika varrega piip, milles suits kulgeb läbi vee

vesipilt
[nimisõna, substantiiv]
kleeppilt, mis on pealtpoolt kaetud õhukese, märja näpuga mahahõõrutava paberikorraga

vesipipar
[nimisõna, substantiiv]
lamava varre, vastakute lehtede ja väikeste valgete või roosade õitega veetaim

vesiputk
[nimisõna, substantiiv]
veekogude kalda lähedal vees kasvav kollakasroheline, sarikas asetsevate õitega ja nagu katkutud ilmega mürgine rohttaim

vesipõis
[nimisõna, substantiiv]
vees ujuv juurteta taim, mille lehtedel on põiekesed veeloomade püüdmiseks

vesipähkel
[nimisõna, substantiiv]
vabalt ujuv soojalembene veetaim, mille vili on söödav pähkel

vesipühvel
[nimisõna, substantiiv]
1. troopilise Aasia soistes metsades elav pühvel, kellel on saablit meenutavad sarved

2. Aasia veislane

vesipüks
[nimisõna, substantiiv]
1. pöörlevat veesammast tekitav õhukeeris (tromb), mis liigub keeristormina veekogu kohal

2. veekogu kohal liikuv tromb

vesirakk
[nimisõna, substantiiv]
1. nahal või limaskestal mingi kahjustuse tagajärjel tekkinud põisjas läbipaistva vedelikuga täitunud moodustis

2. väike valus koht naha peal (enamasti vedelikku täis)

vesiratas
[nimisõna, substantiiv]
võllist ja sellel asetsevast rattast koosnev veejõumasin, veeturbiini eellane

vesiravi
[nimisõna, substantiiv]
magevee välispidine kasutamine raviks ja profülaktikaks

vesiravila
[nimisõna, substantiiv]
raviasutus vesiraviks

vesiriis
[nimisõna, substantiiv]
riisile lähedane kalda- ja veetaim, hrl must riis ehk metsik riis

vesirind
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku haiguslik kogunemine kopsukelme õõnde

vesiroos
[nimisõna, substantiiv]
1. suurte ümarate ujulehtede ja peamiselt valgete õitega veetaim

2. vee peal kasvav taim, millel on suured ümarad lehed ja valge õis

vesirott
[nimisõna, substantiiv]
tumepruun kuni must roti moodi näriline

vesisalvesti
energiat salvestav hüdroelektrijaam, mis käivitumisel aitab tagada energiajulgeolekut ja elektrivõrgu stabiilsust

vesisammal
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt hapnikurikkas voolavas vees kasvav sammal

vesiselge
[omadussõna, adjektiiv]
üheselt arusaadav, täiesti omandatud, probleeme mitte tekitav

vesisinine
[omadussõna, adjektiiv]
kahvatu, nagu veega segatud, veekarva sinine

vesisong
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku haiguslik kogunemine munandi või seemneväädi kestade vahele

vesistama
[tegusõna, verb]
1. kurbust, muret, valu vm pisaratega väljendama

2. kui sa nutad, siis voolavad su silmadest pisarad, sest sa oled kurb või sul on valus

vesistu
[nimisõna, substantiiv]
1. (veekogude rühma, nt veestiku, ka vesikonna kohta)

2. veekogu[d]

vesistuma
[tegusõna, verb]
1. vesiseks minema, vett jooksma hakkama

2. vesiseks minema

vesisulg
[nimisõna, substantiiv]
väikeste valgete või roosade õitega veetaim

vesisus
[nimisõna, substantiiv]
vesine-olek

vesisuspensioon
[nimisõna, substantiiv]
aineosakeste heljum vees

vesi-tarnhein
[nimisõna, substantiiv]
veekogude kallastel ja madalas vees kasvav lillakate või rohekate õisikutega kõrreline rohttaim

vesitigu
[nimisõna, substantiiv]
Läänemeres elav tornja kojaga tigu

vesitolmlemine
[nimisõna, substantiiv]
taimede tolmlemine vee abil

vesitsema
[tegusõna, verb]
(vähehaaval) vett jooksma

vesitsi
[määrsõna, adverb]
vett mööda, vett kaudu

vesitõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeliku haiguslik kogunemine kudedesse või kehaõõntesse

2. vedeliku liigkogunemine kudedesse ja kehaõõntesse

vesitõke
[nimisõna, substantiiv]
1. looduslik või tehisveekogu tõkkena

2. vesi tõkkena, vesitõke

vesitõmmis
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest vees leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

vesitäht
[nimisõna, substantiiv]
soo- ja veetaim, mille lehed paiknevad varre tipus veepinnal ujuva tähena

vesivagu
[nimisõna, substantiiv]
sügavam ja laiem vagu põllult liigvee ärajuhtimiseks

vesivaksik
[nimisõna, substantiiv]
veepinnal elav pikakoivaline putukas

vesivaksur
veepinnal elav pikakoivaline putukas

vesivann
[nimisõna, substantiiv]
1. soojendusviis, kus nõu soojendatava ainega asetatakse teise, veega täidetud nõusse mitte päris selle põhjale

2. vastavalt asetatud nõud

3. soojendusviis

vesivarustus
[nimisõna, substantiiv]
veega varustamine, veega varustatus

vesivedel
[nimisõna, substantiiv]
väga vedel

vesiveski
[nimisõna, substantiiv]
vee jõul töötav veski

vesiviljelus
[nimisõna, substantiiv]
kalade, karpide, vähkide ja veetaimede kasvatus basseinides, tiikides vm tehnoloogiate abil, mis on mõeldud toodangu saamiseks suuremas mahus, kui seda võimaldaksid looduslikud keskkonnatingimused

vesivill
[nimisõna, substantiiv]
1. nahal või limaskestal mingi kahjustuse tagajärjel tekkinud põisjas läbipaistva vedelikuga täitunud moodustis

2. väike valus koht naha peal (enamasti vedelikku täis)

vesivoodi
[nimisõna, substantiiv]
voodi, mille madrats on täidetud veega

vesivutt
[nimisõna, substantiiv]
halvasti lendav, kuid hästi ujuv vesiste paikade lind

vesivõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
võimlemisharjutuste tegemine vees (ravi otstarbel või tervisespordina)

vesivõsu
[nimisõna, substantiiv]
pikkade sõlmevahedega püstine võsu vanemate lehtpuude tüvel või okstel

vesivärav
[nimisõna, substantiiv]
veevoolu sulgev värav (nt veskitammil)

vesivärv
[nimisõna, substantiiv]
vees lahustuv värv, mille moodustab peeneteraline pigment ja vees lahustuv sideaine (nt akvarellvärv, guašš, tempera, lubivärv)

vesiämblik
[nimisõna, substantiiv]
jõgedes, järvedes, kraavides ja rabalaugastes elav ämblik, kelle keha katab õhukiht

veski
[nimisõna, substantiiv]
1. (vee, tuule, auru jõul töötav) teravilja jahvatamise seade

2. ehitis (ja ettevõte), kus see seade paikneb ja teraviljajahvatus toimub

veskijärv
[nimisõna, substantiiv]
veskitammi abil järveks paisutatud oja või jõgi

veskiking
[nimisõna, substantiiv]
renn endisaegses veskis, mida mööda vili jooksis kolust veskikivile

veskikivi
[nimisõna, substantiiv]
(veskis:) üks kahest pealistikku asuvast soonilise sisepinnaga kivikettast, mille vahel toimub vilja jahvatamine

veskikoda
[nimisõna, substantiiv]
ruum veski alumisel korrusel

veskikoht
[nimisõna, substantiiv]
veski omaniku või rentniku talumajapidamine

veskikolu
[nimisõna, substantiiv]
lehtrikujuline mahuti, mille kaudu jahvatatav vili valgub veskikividele

veskilagi
[nimisõna, substantiiv]
laepealne ruum veskis

veskiline
[nimisõna, substantiiv]
veskile mineja, seal olija või sealt tulija

veskilkäija
[nimisõna, substantiiv]
veskile mineja, seal olija või sealt tulija

veskimees
[nimisõna, substantiiv]
1. mölder

2. veskikoha pidaja

veskipais
[nimisõna, substantiiv]
vett paisutav rajatis vesiveski juures

veskipidaja
[nimisõna, substantiiv]
veski omanik või rentnik

veskipoiss
[nimisõna, substantiiv]
möldri õpipoiss või abiline veskis

veskiratas
[nimisõna, substantiiv]
võllist ja sellel asetsevast rattast koosnev veejõumasin, veeturbiini eellane

veskitalu
[nimisõna, substantiiv]
veski juurde kuuluv talumajapidamine

veskitamm
[nimisõna, substantiiv]
vett paisutav rajatis vesiveski juures

veskitiik
[nimisõna, substantiiv]
veskitammi abil tiigiks paisutatud oja või jõgi

veskitoll
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal tollimaks veskil jahvatatavalt viljalt

vesper
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtune jumalateenistus katoliku, õigeusu, luteri, anglikaani ja kopti kirikus

2. õhtune jumalateenistus

vessi
[nimisõna, substantiiv]
(läänesakslase kohta)

vessutama
[tegusõna, verb]
vesipiipu tõmbama

vest
[nimisõna, substantiiv]
1. ülakeha kattev käisteta riideese, mida kantakse (kuue all) triiksärgi vm särgi peal

2. varrukateta riideese, mida kantakse särgi peal

vest
[nimisõna, substantiiv]
1. ilmakaar, kuhu loojub päike (põhjast 90° vastupäeva)

2. ilmakaar, kuhu päike loojub

vestaal
[nimisõna, substantiiv]
antiikajal Vesta templis igavest tuld valvanud preestritar

veste
[nimisõna, substantiiv]
1. kerges ja vabas vormis lühijutt

2. humoristliku laadiga följeton

vestekirjanik
[nimisõna, substantiiv]
vestete kirjutaja

vesteline
[omadussõna, adjektiiv]
humoristlikus, kerges ja vabas vormis esitatud, följetonile või vestele omane

vestelugu
[nimisõna, substantiiv]
1. kerges ja vabas vormis lühijutt

2. humoristliku laadiga följeton

vestern
[nimisõna, substantiiv]
Metsiku Lääne elu kujutav seiklusfilm

vestibulaarelund
[nimisõna, substantiiv]
sisekõrvas paiknev tasakaalu hoidmise ja ruumis orienteerumise elund

vestibüül
[nimisõna, substantiiv]
suure hoone avar eesruum

vestja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes lugusid räägib

vestlema
[tegusõna, verb]
1. kellegagi kõnelema, mingil teemal mõtteid vahetama

2. kellegagi rääkima

3. veidi

vestlus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi (pikemalt) rääkimine, kõnelemine

2. see, kui kaks või enam inimest omavahel juttu ajavad, vestlevad

vestlusaine
[nimisõna, substantiiv]
vestluse, kõneluse teema

vestlusaken
[nimisõna, substantiiv]
virtuaalsuhtluseks mõeldud ala arvutiekraanil

vestluskaaslane
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega vesteldakse

vestluskunst
[nimisõna, substantiiv]
vestluse valdamiseks vajalikud võtted ja oskused

vestluskursus
[nimisõna, substantiiv]
keelekursus, kus põhirõhk on vestlusel

vestlusmeetod
[nimisõna, substantiiv]
vestlus kui õppe- või uurimismeetod

vestlusohjad
[nimisõna, substantiiv]
jutu, vestluse ülalhoidmine ja suunamine

vestluspartner
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega vesteldakse

vestlusring
[nimisõna, substantiiv]
vaba arutelu, mõttevahetus vestluse vormis

vestlusrobot
[nimisõna, substantiiv]
arvutiprogramm, mis matkib inimese arukat suulist või kirjalikku vestlust (nt klienditeenindaja rollis)

vestlussaade
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt sundimatut jutuajamist edasiandev saade (veebis, televisioonis vm)

vestlussõnastik
[nimisõna, substantiiv]
võõrkeeles vestlemiseks kõige tarvilikumaid sõnu ja lauseid sisaldav tõlkesõnastik

vestlusteema
[nimisõna, substantiiv]
vestluse, kõneluse teema

vestlusõhtu
[nimisõna, substantiiv]
õhtune üritus, kus vesteldakse mingitel teemadel

vestma
[tegusõna, verb]
1. rääkima, jutustama

2. jutustama

vestma
[tegusõna, verb]
1. puud voolima

2. puust midagi lõikama või tahuma

3. puud voolima

4. tahuma

vestmik
[nimisõna, substantiiv]
võõrkeeles vestlemiseks kõige tarvilikumaid sõnu ja lauseid sisaldav tõlkesõnastik

vestu
[nimisõna, substantiiv]
suur puss

vetarst
[nimisõna, substantiiv]
1. veterinaaria alal tegutsev, loomi raviv arst

2. inimene, kelle töö on loomi ravida

veteema
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis emana kujutletud veehaldjas

vetehaldjas
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis veekogu kaitsevaim, vees elav haldjas

vetelpääste
[nimisõna, substantiiv]
uppujate päästmist ja veeõnnetuste vältimist hõlmav tegevusala

vetelpäästejaam
[nimisõna, substantiiv]
1. endine vetelpäästega tegelev asutus

2. selle hoone

vetelpäästekoer
[nimisõna, substantiiv]
vetelpäästes kasutatav eriväljaõppega koer

vetelpäästepost
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus valvavad vetelpäästjad

vetelpäästepunkt
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne ehitis või ruum(id) valvavate vetelpäästjate tarvis

vetelpäästeteenistus
[nimisõna, substantiiv]
vetelpäästeühingu ja vetelpäästjate tegevust hõlmav asutus või nende võrk

vetelpäästeühing
[nimisõna, substantiiv]
vetelpäästet korraldav organisatsioon

vetelpäästja
[nimisõna, substantiiv]
uppujate päästmisega ja veeõnnetuste vältimisega tegelev inimene, vetelpäästetöötaja

vetelpäästmine
[nimisõna, substantiiv]
uppujate päästmist ja veeõnnetuste vältimist hõlmav tegevusala

vetelvedu
[nimisõna, substantiiv]
reisijate või kaupade vedu mööda veeteid

vetemäng
[nimisõna, substantiiv]
1. (vee muutliku, vahelduva liikumise kohta)

2. vee muutlik liikumine

veteran
[nimisõna, substantiiv]
sõjast osavõtnu

veteranipäev
[nimisõna, substantiiv]
23. aprill, välismissioonidel käinud ja teenistuses vigastada saanud sõjameeste päev

veterannäitleja
[nimisõna, substantiiv]
staažikas näitleja

veteranpoliitik
[nimisõna, substantiiv]
staažikas poliitik

veteransportlane
[nimisõna, substantiiv]
aktiivsest tegevspordist vanuse tõttu kõrvale jäänud, harrastajana spordiga tegelev inimene

veterinaar
[nimisõna, substantiiv]
1. veterinaaria alal tegutsev, loomi raviv arst

2. inimene, kelle töö on loomi ravida

veterinaar
veterinaaria alale kuuluv, veterinaariasse puutuv, sellega seotud

veterinaarabi
[nimisõna, substantiiv]
veterinaarmeditsiini teenus või nende teenuste süsteem (haige looma ravimine, vaktsineerimine vms)

veterinaarapteek
[nimisõna, substantiiv]
apteek, kus müüakse ravimeid ja muud asjakohast loomade tarbeks

veterinaararst
[nimisõna, substantiiv]
1. veterinaaria alal tegutsev, loomi raviv arst

2. inimene, kelle töö on loomi ravida

veterinaarasutus
[nimisõna, substantiiv]
loomade tervishoiu või loomasaaduste kvaliteediga tegelev asutus

veterinaaria
[nimisõna, substantiiv]
1. loomorganismi normaalseid ja haiguslikke protsesse käsitlev teadus, mis hõlmab loomatervishoidu ja loomade pidamise õpetust

2. teadus loomade haigustest ja nende ravist

veterinaarjärelevalve
[nimisõna, substantiiv]
hrl riiklik järelevalve põllumajandusloomade ja -lindude tervise üle, loomse toidu ning selle käitlemise üle vms

veterinaarkirurgia
[nimisõna, substantiiv]
loomade haiguste kirurgiline ravi, lõikuste tegemine

veterinaarkontroll
[nimisõna, substantiiv]
loomade ja loomsete saaduste sanitaarkontroll

veterinaarmeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
1. loomorganismi normaalseid ja haiguslikke protsesse käsitlev teadus, mis hõlmab loomatervishoidu ja loomade pidamise õpetust

2. teadus loomade haigustest ja nende ravist

veterinaarne
[omadussõna, adjektiiv]
veterinaaria alale kuuluv, veterinaariasse puutuv, sellega seotud

veterinaarravim
[nimisõna, substantiiv]
ainult loomadele kasutamiseks määratud ravim

veterinaarteenistus
[nimisõna, substantiiv]
veterinaaria rakendusala, hõlmab nende asutuste ja töötajate tegevuse, kelle ülesanne on kaitsta inimesi loomadelt ülekanduvate haiguste eest, vältida loomade haigusi ja kontrollida loomsete saaduste sanitaarset kvaliteeti

veterinaartehnik
[nimisõna, substantiiv]
veterinaariaalase kutsekeskharidusega töötaja

veterinaarvelsker
[nimisõna, substantiiv]
veterinaariaalase kutsekeskharidusega töötaja

vetevaim
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis veekogu kaitsevaim, vees elav haldjas

vetevald
[nimisõna, substantiiv]
(veekogu(de) vete kohta)

vetevana
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis vanamehe kujul esinev vetevaim

vetevoog
[nimisõna, substantiiv]
(voolava, liikuva veemassi kohta)

vetevõrk
[nimisõna, substantiiv]
veekogude võrgustik

veteväli
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslik veeala

vetikapall
[nimisõna, substantiiv]
kerakujuline rohevetika niitidest koosnev vetikakogum, mis kasvab mageveejärvedes Jaapanis, Islandil, ka Eestis ja mõnes Kesk-Euroopa riigis

vetikas
[nimisõna, substantiiv]
vees elav või koos seentega samblikke moodustav lihtsa ehitusega organism

vetikateadlane
[nimisõna, substantiiv]
vetikaid uuriv eriteadlane

vetikateadus
[nimisõna, substantiiv]
bioloogia haru, mis uurib vetikaid

vetiklubjakivi
[nimisõna, substantiiv]
vetikate jäänuseid sisaldav lubjakivi

vetikseened
[nimisõna, substantiiv]
erisuguse päritoluga organismid, mille seeneniidid on rakuvaheseinteta ja millel puuduvad viljakehad

vetitama
[tegusõna, verb]
veest vm vedelikust liigniiskeks, märjaks tegema, vettima panema

veto
[nimisõna, substantiiv]
1. keeld, eriti riigipea keeld seadust kinnitada, vormistada või välja kuulutada

2. keeld

vetostama
[tegusõna, verb]
seadusele või otsusele vetot panema (seda mitte kinnitades või kinnitamist edasi lükates)

vetoõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigus vetot peale panna

vetoõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
vetoõigusega

vetruma
[tegusõna, verb]
1. korduvalt paindesse minema ja siis esialgset kuju või asendit taastama, vedrutaoliselt üles-alla liikuma

2. sujuvalt, nõtkelt liikuma

vetruvus
[nimisõna, substantiiv]
aine, materjali võime vetruda

vets
[nimisõna, substantiiv]
1. spetsiaalne ruum urineerimiseks ja roojamiseks

2. ruum, kuhu sa lähed, et näiteks uriinist vabaneda

vetsupaber
[nimisõna, substantiiv]
1. tualetis pühkimiseks kasutatav pehme paber

2. pehme paber, millega inimene tualetis oma tagumikku pühib

vetsupott
[nimisõna, substantiiv]
1. suur istmega anum tualettruumis

2. suur istmega anum WC-s

vettehüpe
[nimisõna, substantiiv]
vette hüppamine

vettehüppaja
[nimisõna, substantiiv]
vettehüpetega tegelev sportlane

vettehüpped
[nimisõna, substantiiv]
veespordiala, mis hõlmab hoolaualt või tornist vette hüppamist

vettelaskmine
[nimisõna, substantiiv]
(uue) veesõiduki toimetamine vette

vetteminek
[nimisõna, substantiiv]
ujuma, suplema minek

vettesünnitus
[nimisõna, substantiiv]
vette sünnitamine

vetthülgav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei võta vett sisse, ei märgu

vettima
[tegusõna, verb]
1. veest vm vedelikust läbi imbuma

2. selle mõjul pehmuma, porsuma vms

Ühendtegusõnad: läbi vettimaläbi vettima

vettligi
[määrsõna, adverb]
(tihedalt) vastu veepinda või madalal(e) veepinna lähedal(e)

vettpidav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis vett läbi ei lase

vh
paisutatud jõeosa vm tehisveekogu vee kogumiseks ja äravoolu ümberjaotamiseks

vhüüt
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vilistamise heli

via
[määrsõna, adverb]
kaudu

viaal
[nimisõna, substantiiv]
väike süstelahuse vms ravimi pakend, mille sisu saab kätte sulgurit nõelaga läbi torgates

viadukt
[nimisõna, substantiiv]
1. orust, teest vms üle viiv sild

2. orust, teest vm üle viiv sild

viba
[nimisõna, substantiiv]
õngeritv

vibajas
[omadussõna, adjektiiv]
1. peenike ja peenike, vibalik

2. peenike ja painduv

vibalema
[tegusõna, verb]
vibama, võbelema

vibalik
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese või noore puu kohta:) pikk ja peenike

vibama
[tegusõna, verb]
(sõiduki kohta:) otsesuunast (kord ühele, kord teisele poole) kõrvale kalduma või libisema

vibe
[nimisõna, substantiiv]
eriline meeleolu või tunne, mille tekitab teatav koht, sündmus, muusikapala vms

vibelema
[tegusõna, verb]
1. värelema, võbelema

2. värelema, võbelema

vibra
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaaniline võnkumine

2. võnkumine

vibraato
[nimisõna, substantiiv]
lauldes hääle või pilli mängides heli väristamine

vibraator
[nimisõna, substantiiv]
mehaanilist võnkumist tekitav seade või seadmeosa

vibrafon
[nimisõna, substantiiv]
1. vibreerivaid helisid tekitav löökpill, mida mängitakse 2–4 nuiakesega vastu metallplaate lüües

2. löökpill

vibrafonimängija
[nimisõna, substantiiv]
pillimees, kelle instrumendiks on vibrafon

vibrafonist
[nimisõna, substantiiv]
pillimees, kelle instrumendiks on vibrafon

vibrato
[nimisõna, substantiiv]
lauldes hääle või pilli mängides heli väristamine

vibrato
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) väristades, vibreerides

vibratsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaaniline võnkumine

2. võnkumine

vibratsioonikindel
[omadussõna, adjektiiv]
vibratsiooni hästi taluv

vibratsioonravi
[nimisõna, substantiiv]
nõrga vibratsiooni rakendamine ravi otstarbel (nt lihaspingete või peavalu leevendamiseks)

vibratsioontõbi
[nimisõna, substantiiv]
pikaajalisest tugevast vibratsioonist põhjustatud kutsehaigus

vibreerima
[tegusõna, verb]
1. hrl väikese amplituudiga ja kiiresti mehaaniliselt võnkuma

2. võngutama

vibreerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaaniline võnkumine

2. võnkumine

vibriobakter
[nimisõna, substantiiv]
1. komakujuline bakter

2. komabakter

vibrioon
[nimisõna, substantiiv]
1. komakujuline bakter

2. komabakter

vibriss
[nimisõna, substantiiv]
1. (imetajatel:) kompimiselundina talitlev harjasetaoline karv

2. imetajail: kompekarv

vibro
1. vibratsiooniga, võnkumisega seotud

2. vibratsiooni-, vibratsioon-

vibroakustiline
[omadussõna, adjektiiv]
helivibratsioonil põhinev

vibrograaf
[nimisõna, substantiiv]
riist võngete registreerimiseks

vibroisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ehitiste, seadmete ja inimeste kaitse vibratsiooni kahjuliku toime eest

vibromasin
[nimisõna, substantiiv]
võnkuva tööseadisega masin

vibromassaaž
[nimisõna, substantiiv]
massaaž, mille puhul organismi mõjutatakse vibratsiooniga, nt vibroakustiline massaaž

vibromeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, millega mõõdetakse vibratsiooni (nt mäenduses)

2. riist vibratsiooni parameetrite mõõtmiseks

vibrorull
[nimisõna, substantiiv]
masin asfaldi paigaldamiseks, pinnase ja teekatte tasandamiseks ja tihendamiseks

vibroteraapia
[nimisõna, substantiiv]
nõrga vibratsiooni rakendamine ravi otstarbel (nt lihaspingete või peavalu leevendamiseks)

vibroveski
[nimisõna, substantiiv]
materjalide jahvatamiseks kasutatav vibromasin

vibu
[nimisõna, substantiiv]
koolutatud painduvast puust (ehk loogast) ja selle otsi ühendavast nöörist koosnev relv noolte lennutamiseks

vibuhäll
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne painduva ridva otsas rippuv häll

vibujas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kitsas, pikk ja kaarjas

2. loogana painduv või vetruv

vibukaar
[nimisõna, substantiiv]
vibu kaarekujuline painduv osa, mille otsad on ühendatud nööriga

vibukannel
[nimisõna, substantiiv]
1. poognaga mängitav 3-4 keelega Eesti rahvapill

2. Eesti rahvapill

vibukütt
[nimisõna, substantiiv]
vibulaskur, vibuga relvastatud sõdalane (või kütt)

vibulaskevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
vibuga märkilaskmise võistlus

vibulaskja
[nimisõna, substantiiv]
1. vibuga märki laskja, hrl vibusportlane

2. vibukütt, vibuga relvastatud sõdalane

vibulaskmine
[nimisõna, substantiiv]
vibu ja nooltega märkilaskmine (ka harrastusena või spordialana)

vibulaskmisvõistlus
[nimisõna, substantiiv]
vibuga märkilaskmise võistlus

vibulaskur
[nimisõna, substantiiv]
1. vibuga märki laskja, hrl vibusportlane

2. vibukütt, vibuga relvastatud sõdalane

vibulook
[nimisõna, substantiiv]
vibu kaarekujuline painduv osa, mille otsad on ühendatud nööriga

vibunool
[nimisõna, substantiiv]
vibult lastav nool

vibunöör
[nimisõna, substantiiv]
vibu koolutatud painduva puu otsi ühendav nöör, mis hoiab selle pingul

vibupill
[nimisõna, substantiiv]
keelpill, millel heli tekitatakse poognaga

vibupuur
[nimisõna, substantiiv]
vana aja peenike puur, mida keerutati edasi-tagasi tema varre ümber käänatud vibunööri abil (nt tuletegemiseks)

vibupüss
[nimisõna, substantiiv]
lae ja vinnastusmehhanismiga vibu

vibur
[nimisõna, substantiiv]
1. liikumisvahendina talitlev niitjas rakujätke nt ainuraksetel, bakteritel, spermidel

2. liikumisvahend ainuraksetel, bakteritel

viburada
[nimisõna, substantiiv]
vibuspordi võistluseks või treeninguks ettenähtud ala

viburlane
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme viburi abil kulgev rakk või organism (nt viburloom või -vetikas)

viburloom
[nimisõna, substantiiv]
viburite abil liikuv ainurakne (osa algloomi ja vetikaid)

viburseen
[nimisõna, substantiiv]
1. seen, mille elutsüklis on liikuvaid rakke

2. teatav taimede, seente ja loomade parasiit

viburvetikas
[nimisõna, substantiiv]
mere- ja magevees elutsev viburite abil liikuvaid vetikas, kes kuulub viburvetikate hõimkonda

vibusport
[nimisõna, substantiiv]
vibulaskmine spordialana

vibusportlane
[nimisõna, substantiiv]
vibulaskur, vibuspordiga tegelev sportlane

vibutama
[tegusõna, verb]
1. kätt, sõrme, mingit eset vm edasi-tagasi või üles-alla liigutama, millegagi vehkima, hrl millestki märkuandmiseks

2. sel viisil midagi tegema

vibutuma
[tegusõna, verb]
paindest, pinge alt vabanedes endisesse asendisse liikuma

vibutus
[nimisõna, substantiiv]
käega, mingi esemega vm üles-alla või edasi-tagasi liigutamine, hrl millestki märkuandmiseks

video
[nimisõna, substantiiv]
1. videoklipp, videofilm vm videosalvestis

2. salvestatud liikuv pilt

video
pildi-, kujutise-

videoblogi
[nimisõna, substantiiv]
1. video vormis peetav päevik, mis sisaldab ajaliselt järjestatud perioodilisi ülesvõtteid ning võib olla avalik ja kommenteeritav

2. video vormis peetav päevik

videoblogija
[nimisõna, substantiiv]
videoblogi pidaja

videodisko
[nimisõna, substantiiv]
disko, kus lood mängitakse ette ekraani(de)l nähtavate videotena

videoekraan
[nimisõna, substantiiv]
ekraan videoülekande või videote vaatamiseks

videofail
[nimisõna, substantiiv]
fail, mis sisaldab vastavas vormingus videopilti

videofilm
[nimisõna, substantiiv]
videokaameraga üles võetud film

videofon
[nimisõna, substantiiv]
videotelefon

videograaf
[nimisõna, substantiiv]
videotegija, inimene, kelle harrastus või elukutse on videograafia

videograafia
[nimisõna, substantiiv]
videote tegemine (tegevusalana, kunstiliigina)

videogramm
[nimisõna, substantiiv]
videosalvestis

videoinstallatsioon
[nimisõna, substantiiv]
videopildi seade kunstiteose ühe osana või iseseisva teosena

videointervjuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kaugsidevahendite abil läbi viidud intervjuu

2. videoklipina esitatav intervjuu

videojuhend
[nimisõna, substantiiv]
videoklipina esitatud õpetus või juhis millegi tegemiseks, millestki arusaamiseks vms

videokaamera
[nimisõna, substantiiv]
1. väikesest telekaamerast ja videomagnetofonist koosnev seade, mis salvestab nähtava pildi ja selle juurde kuuluva heli andmekandjale elektrisignaalina

2. seade, millega saab filmida, videoid teha

videokaart
[nimisõna, substantiiv]
videosignaale salvestav, töötlev ja väljastav arvuti osa

videokassett
[nimisõna, substantiiv]
kassett, milles asetseb videolint

videoklipp
[nimisõna, substantiiv]
lühike, hrl mõneminutine videosalvestis

videokohtunik
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) kohtunik, kes videopilti ja kuulareid kasutades aitab väljakukohtunikul parandada mängukäiku oluliselt mõjutada võivaid ekslikke otsuseid (nt väravate löömisel, penalti ja punase kaardi määramisel)

videokonverents
[nimisõna, substantiiv]
nõupidamine, kus vähemalt kahes eri paigas asuvad osalejad on ühenduses telekommunikatsioonivahendite abil

videokoosolek
[nimisõna, substantiiv]
kaugsidevahendite abil läbi viidav koosolek, millest osavõtjad viibivad eri paigus

videokunst
[nimisõna, substantiiv]
videotehnika vahendusel loodud kunst

videokunstnik
[nimisõna, substantiiv]
kunstnik, kes loob teoseid videotehnika vahendusel

videokõne
[nimisõna, substantiiv]
arvuti, telefoni kaudu toimuv kõne, mille puhul kõnelejad näevad üksteist video vahendusel

videolaenutus
[nimisõna, substantiiv]
videofilmide laenutus (videokasseti või DVDe kujul, tele- või internetiteenusena)

videolint
[nimisõna, substantiiv]
videoaseadmetes kasutatav magnetlint

videoloeng
[nimisõna, substantiiv]
videona salvestatud loeng, mida saab endale sobival ajal (üle) kuulata ja vaadata

videolõik
[nimisõna, substantiiv]
lühike, hrl mõneminutine videosalvestis

videomagnetofon
[nimisõna, substantiiv]
seade pildi ja selle juurde kuuluva heli salvestuseks magnetlindile ning salvestatu taasesituseks

videomakk
[nimisõna, substantiiv]
seade pildi ja selle juurde kuuluva heli salvestuseks magnetlindile ning salvestatu taasesituseks

videomaterjal
[nimisõna, substantiiv]
videosalvestised (filmid, klipid vms)

videomälu
[nimisõna, substantiiv]
videopildi andmeid talletav elektroonikaseadme mäluosa

videomäng
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline mäng, mis annab mängijale tagasisidet videoekraani kaudu ning mida juhitakse nt mängupuldi, juhtkangi, klaviatuuri või hiirega

videopilt
[nimisõna, substantiiv]
videoseadmete abil saadav liikuv kujutis

videopleier
[nimisõna, substantiiv]
1. videosalvestiste mängimise seade

2. tarkvara videofailide esitamiseks

videoprojektor
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võtab arvutist vm seadmest vastu videosignaali ja projitseerib sellekohase kujutise seinaekraanile

videopäevik
[nimisõna, substantiiv]
1. video vormis peetav päevik, mis sisaldab ajaliselt järjestatud perioodilisi ülesvõtteid ning võib olla avalik ja kommenteeritav

2. video vormis peetav päevik

videosalvestamine
[nimisõna, substantiiv]
nähtava pildi ja selle juurde kuuluva heli salvestamine infokandjale hilisemaks taasesituseks

videosalvestis
[nimisõna, substantiiv]
videosalvestamise teel saadud materjal

videosalvestus
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtava pildi ja selle juurde kuuluva heli salvestamine infokandjale hilisemaks taasesituseks, videosalvestamine

2. nõnda salvestatu, videosalvestis

videoseade
[nimisõna, substantiiv]
seade videosalvestuste tegemiseks või videote taasesituseks

videosignaal
[nimisõna, substantiiv]
nähtavat pilti edastav elektrisignaal

videosild
[nimisõna, substantiiv]
ühendus eri kohtades asuvate inimeste vahel, kus üksteist nähakse ja kuuldakse sidekanalite kaudu

videoteek
[nimisõna, substantiiv]
1. videosalvestiste kogu

2. videosalvestiste kogu

videotehnika
[nimisõna, substantiiv]
videoseadmed

videotelefon
[nimisõna, substantiiv]
telefon nii kõne kui pildi ülekandmiseks

videotuvastus
[nimisõna, substantiiv]
isikutuvastus videosilla teel (nt pangakonto avamiseks)

videovalve
[nimisõna, substantiiv]
valvamine videokaamera(te) abil

videoülekanne
[nimisõna, substantiiv]
toimuvaga samaaegne heli ja pildi edastus suurel ekraanil, televiisoris või internetis

videv
[omadussõna, adjektiiv]
1. nõrga valgusega, udune, natukene pime

2. nõrga valgusega, pisut pime

3. pimedavõitu

4. hämar, udune

videvik
[nimisõna, substantiiv]
õhtune hämar aeg enne ööpimeduse saabumist

videvikpimesus
[nimisõna, substantiiv]
halb nägemisvõime hämaruses ja pimedas

videvikuaeg
[nimisõna, substantiiv]
õhtune hämar aeg enne ööpimeduse saabumist

videvikuline
[omadussõna, adjektiiv]
videviku ajal aset leidev, videvikuga iseloomustatav

videvikune
[omadussõna, adjektiiv]
videviku ajal aset leidev, videvikuga iseloomustatav

videvikutund
[nimisõna, substantiiv]
õhtune hämar aeg enne ööpimeduse saabumist

videvlane
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud nahkhiireperekonna esindaja, nt suurvidevlane

2. nahkhiir

vidiit
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi pääsukeste jt väikelindude pikka heledat lauluhäälitsust

vidin
[nimisõna, substantiiv]
pääsukeste jt väikeste lindude kiire ühtlane (pehme) heledakõlaline häälitsemine

vidisema
[tegusõna, verb]
1. vidistama

2. vidistama, sidistama

vidistama
[tegusõna, verb]
(pääsukeste jt väikeste lindude kohta:) kiirelt ja heledakõlaliselt häälitsema, pikalt, ühtlaselt siutsuma

vidu
[nimisõna, substantiiv]
1. hämarus

2. hämarus

vidukil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (silmade kohta:) kissis, pilukil

2. (silmalõike kohta:) kitsa avaga

3. kissis, pilukil

vidukile
[määrsõna, adverb]
1. (silmade kohta:) kissi, pilukile

2. kissi, pilukile

vidune
[omadussõna, adjektiiv]
1. nõrga valgusega, udune, natukene pime

2. nõrga valgusega, pisut pime

3. pimedavõitu

4. hämar, udune

vidus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (silmade kohta:) kissis, pilukil

2. (silmalõike kohta:) kitsa avaga

3. kissis, pilukil

vidus
[nimisõna, substantiiv]
õhtune hämar aeg enne ööpimeduse saabumist

vidusilm
[nimisõna, substantiiv]
peaaegu kinnisesse asendisse pigistatud, kissis silm

vidusilmi
[määrsõna, adverb]
1. vidukil silmadega

2. vidukil silmi, pilusilmi

vidusilmil
[määrsõna, adverb]
1. vidukil silmadega

2. vidukil silmi, pilusilmi

vidusilmne
[omadussõna, adjektiiv]
vidusilmadega, pilusilmne

vidusse
[määrsõna, adverb]
1. (silmade kohta:) kissi, pilukile

2. kissi, pilukile

vidutama
[tegusõna, verb]
(silmade kohta:) (pilgutades) kissitama, pilukile tõmbama

vietkong
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Vietnami ja Kambodža kommunistliku vastupanuorganisatsiooni Việt Cộng liige, sealne punapartisan

vietnamlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Vietnami põhirahva liige

2. Vietnami kodanik või elanik

3. Vietnami päritolu inimene

vietnamlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost vietnamlane

viga
[nimisõna, substantiiv]
1. eksimus millegi, nt reegli või tõsiasja vastu, kõrvalekaldumine õigest sooritusest

2. see, kui sa teed midagi valesti, näiteks eksid mingi reegli vastu

vigaderohke
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus on vigu, seetõttu ebaõige, väär

2. vigadega

3. vale, väär

vigadus
[nimisõna, substantiiv]
viga

vigane
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kus on vigu, seetõttu ebaõige, väär

2. vigadega

3. vale, väär

vigasaanu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on vigastada saanud

2. vigastada saanud inimene

vigaselt
[määrsõna, adverb]
vigadega, ebaõigesti

vigastama
[tegusõna, verb]
1. kehalisi vigastusi, haavu tekitama

2. vigastusi, haava või haavu tekitama

vigastamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida ei saa vigastada

vigastamatult
[määrsõna, adverb]
ilma viga saamata

vigastatu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on vigastada saanud

2. vigastada saanud inimene

vigastuma
[tegusõna, verb]
vigastada, viga saama

vigastus
[nimisõna, substantiiv]
1. välis(t)e teguri(te) mõjul tekkinud füüsiline kahjustus hrl inimesel või loomal

2. see, kui mingi kehaosa trauma tagajärjel katki läheb, kannatada saab

vigastuspaus
[nimisõna, substantiiv]
sportlase eemalolek(uaeg) treeningutelt ja võistlustelt vigastuse tõttu

vigel
[nimisõna, substantiiv]
1. (peamiselt Lõuna-Eesti murretes:) hang või hark

2. hang, hark

vigiil
[nimisõna, substantiiv]
öine jumalateenistus katoliku kirikus suuremate kirikupühade eel (nt ülestõusmispühade eel)

vigiilia
[nimisõna, substantiiv]
öine jumalateenistus katoliku kirikus suuremate kirikupühade eel (nt ülestõusmispühade eel)

vigin
[nimisõna, substantiiv]
hädaldamine, virisemine, vigisemine

vigisema
[tegusõna, verb]
virilalt, hädaldades rahulolematust väljendama või muret kurtma

vigle
[nimisõna, substantiiv]
soodes ja niisketel niitudel elutsev pikkade jalgade ja pika nokaga lind

vigoroso
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) tugevalt, jõuliselt, energiliselt

vigur
[nimisõna, substantiiv]
vallatu, üleannetu, (veidi) ulakas tegu või ettevõtmine, mis pälvib hrl leebet suhtumist

vigurdama
[tegusõna, verb]
1. vallatust, koerust tegema

2. midagi mitte tõsimeeli rääkima või tegema

3. vempe, vallatust, üleannetust tegema

4. veidrusi, vempe tegema

vigurduma
[tegusõna, verb]
(malemängus etturi kohta:) viguriks saama

vigurdus
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu, vallatu või üleannetu tegu või ettevõtmine

vigurhüpe
[nimisõna, substantiiv]
pöördega või akrobaatiline hüpe (nt vigursuusatamises)

vigurijutt
[nimisõna, substantiiv]
1. nalja, riugast sisaldav jutt

2. naljajutt

vigurikahing
[nimisõna, substantiiv]
viguri ohverdamine males

vigurikaotus
[nimisõna, substantiiv]
viguri kaotus males

vigurimees
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb vempe, üleannetusi, koerusi

viguritegija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb vempe, üleannetusi, koerusi

vigurivänt
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb vempe, üleannetusi, koerusi

vigurivärk
[nimisõna, substantiiv]
kummaline asi, imevigur

vigurküünal
[nimisõna, substantiiv]
erikujuline küünal (nt olendi või eseme kujuga)

vigurlend
[nimisõna, substantiiv]
1. õhusõiduki keerukas muutuva suunaga lend (hõlmab nt kruvijoonelist lauglemist või tõusu, surmasõlme ja püstpööret)

2. õhusõiduki keerukas muutuva suunaga lend

vigurlik
[omadussõna, adjektiiv]
vallatu, kelmikas, riuklik

vigurmakaron
[nimisõna, substantiiv]
erilise kujuga makaron (nt liblikmakaron, spiraalmakaron)

vigurmarss
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeorkestrite kujundliikumine

vigurpudel
[nimisõna, substantiiv]
erilise kujuga pudel (nt olendi või eseme kujuga)

vigursaagija
[nimisõna, substantiiv]
(mootor)sae abil puuskulptuuride valmistaja

vigursaagimine
[nimisõna, substantiiv]
(mootor)sae abil puuskulptuuride valmistamine

vigursuusatamine
[nimisõna, substantiiv]
mäesuusatamist ja akrobaatikat ühendav suusaspordiala

vigursõit
[nimisõna, substantiiv]
sõit rajale asetatud takistuste läbimisega või ületamisega (nt jalgrattal, maastikuautol)

vigurvänt
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teeb vempe, üleannetusi, koerusi

vigvam
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika indiaanlaste telgitaoline elamu

2. (mis tahes muu kujult sellelaadse ehitise kohta)

3. indiaanlaste elamu

viha
[nimisõna, substantiiv]
1. vaenulikkuse ja ärritatusega seotud tugev tunne, äge pahameel või sallimatus

2. tugev tunne, mis sul tekib, kui on juhtunud midagi, mis on sinu meelest halb ja ebaõiglane

3. äge pahameel

4. vihkamine

vihaalune
[nimisõna, substantiiv]
kellegi viha alla sattunud isik

vihadus
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl õlle kohta:) mõrudus, ka vägi, jõud

2. viha-olek

vihahoog
[nimisõna, substantiiv]
lühemaajaline, mööduv viha, vihapuhang

vihakas
[omadussõna, adjektiiv]
üsna viha, võrdlemisi kibekas, mõrkjas

vihakuritegu
[nimisõna, substantiiv]
süütegu, mis on toime pandud põhjusel, et vaenatakse kedagi tema rassilise, rahvusliku, usulise või muu rühmakuuluvuse tõttu

vihakõne
[nimisõna, substantiiv]
solvang kellegi rassi, usu, soo, seksuaalse orientatsiooni vm suhtes sõnavõtus, kommentaaris vm

vihalaine
[nimisõna, substantiiv]
(valdava, suure viha kohta)

vihaleht
[nimisõna, substantiiv]
saunaviha küljes olev või sealt eraldunud leht

vihameel
[nimisõna, substantiiv]
viha, vihatunne

vihameelne
[omadussõna, adjektiiv]
vihane, kuri

vihamees
[nimisõna, substantiiv]
1. viha pidav inimene (oma vastase, vihaaluse suhtes)

2. vihakandja

vihane
[omadussõna, adjektiiv]
1. viha, ägedat pahameelt tundev

2. sellist tunnet väljendav

3. väga pahane

vihapidaja
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle viha kestab pikka aega

vihapisar
[nimisõna, substantiiv]
(vihast sugeneva silmade märgumise, nutu kohta)

vihapuna
[nimisõna, substantiiv]
vihast põhjustatud õhetus

vihapunane
[omadussõna, adjektiiv]
vihastamise tõttu (näost) punane

vihapurse
[nimisõna, substantiiv]
äge vihahoog

viharavi
[nimisõna, substantiiv]
psühhoteraapia, mis aitab toime tulla vihahoogude ja agressiivsusega

vihasaun
[nimisõna, substantiiv]
kerisahju ja lavaga saun vihtlemiseks

vihaselt
[määrsõna, adverb]
ebasõbralikkust, tigedust ilmutades, vaenulikkust või õelust väljendavalt

vihastama
[tegusõna, verb]
1. väga pahaseks, vihaseks saama

2. kurjaks, vihaseks saama

3. vihaseks saama

Ühendtegusõnad: välja vihastamavälja vihastama

vihastuma
[tegusõna, verb]
1. väga pahaseks, vihaseks saama

2. kurjaks, vihaseks saama

3. vihaseks saama

vihasus
[nimisõna, substantiiv]
vihane olek

vihasööst
[nimisõna, substantiiv]
äge vihahoog

vihatsi
[määrsõna, adverb]
ebasõbralikkust, tigedust ilmutades, vaenulikkust või õelust väljendavalt

vihatud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle või mille suhtes ollakse vaenulik

vihatuli
[nimisõna, substantiiv]
(vihase silmavaate, pilgus nähtava viha kohta)

vihatuluke
[nimisõna, substantiiv]
(vihase silmavaate, pilgus nähtava viha kohta)

vihavaen
[nimisõna, substantiiv]
suur, lepitamatu vaen

vihavaenlane
[nimisõna, substantiiv]
1. see, keda vihatakse kogu hingest, leppimatu vaenlane

2. leppimatu vaenlane

vihavahk
[nimisõna, substantiiv]
äge vihahoog, vahkviha hoog

vihavimm
[nimisõna, substantiiv]
vaikne, vinduv viha

vihavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
üsna viha, võrdlemisi kibekas, mõrkjas

viherik
[nimisõna, substantiiv]
tuulekeeris, vihur

viherpuu
[nimisõna, substantiiv]
1. asteldega lehtpõõsas või madal puu mustade, pruunide või punaste viljadega

2. lehtpõõsas või madal lehtpuu

vihik
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmete kaante vahele köidetud kimp kokkumurtud paberipoognaid kirjutamiseks (peamiselt koolitarbena)

2. pehmete kaante vahele kinnitatud paberist lehed, kuhu õpilased koolis kirjutavad

vihikumapp
[nimisõna, substantiiv]
mapp koolivihikute hoidmiseks

vihikupaber
[nimisõna, substantiiv]
koolivihikutele kaitseks ümber pandav paber, mille saab kulumise korral uue vastu vahetada

vihin
[nimisõna, substantiiv]
hoogsast, kiirest liikumisest ja (hooga) millegagi kokkupuutest tekkiv terav kõrgetooniline heli

vihisema
[tegusõna, verb]
1. õhus hoogsalt, kiirelt liikudes või lenneldes või millegagi kokkupuutes teravat kõrgetoonilist heli tekitama

2. seda heli tekitades liikuma

Ühendtegusõnad: mööda vihisemamööda vihisema

vihistama
[tegusõna, verb]
1. teravat kõrgetoonilist heli tekitades midagi kiiresti läbi õhu liigutama vm tegema

2. (tuule kohta:) sellist heli tekitades kiiresti liikuma

3. vihinat tekitama

vihitaja
[nimisõna, substantiiv]
1. veekogude kaldail pesitsev lõokesesuurune pruunikas-valge lind

2. lind

vihjama
[tegusõna, verb]
1. kaudselt mainima või märku andma, mõista andma

2. mainima, kuid mitte otse, vaid teiste sõnadega, vihjet andma

vihjamisi
[määrsõna, adverb]
1. kaude öeldes, vihjates

2. vihjates, kaudselt, kaude

vihje
[nimisõna, substantiiv]
1. kaudne ütlus või märguanne, aimata laskmine

2. miski, mis pole öeldud otse, vaid teiste sõnade kaudu

3. kaudne märguanne, vihje

vihjeandja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes annab avalikkusele teada oma organisatsioonis toimunud väärtegudest (varjatud, ebaseaduslikust tegevusest)

vihjeandmine
[nimisõna, substantiiv]
avalikkusele organisatsioonis toimunud väärast käitumisest, ebaseaduslikust tegevusest vms teada andmine

vihjeline
[omadussõna, adjektiiv]
kaudselt mõista andev, vihjet või vihjeid sisaldav

vihjetelefon
[nimisõna, substantiiv]
1. telefoninumber, millel helistades saab anonüümselt teatada õigusrikkumistest vm kahtlastest asjadest

2. vastav teenus

vihk
[nimisõna, substantiiv]
1. keskelt kokku seotud viljasülem

2. viljasülem

vihk
[nimisõna, substantiiv]
1. pehmete kaante vahele köidetud kimp kokkumurtud paberipoognaid kirjutamiseks (peamiselt koolitarbena)

2. pehmete kaante vahele kinnitatud paberist lehed, kuhu õpilased koolis kirjutavad

vihkajalik
[omadussõna, adjektiiv]
viha ja vihkamist täis olev

vihkama
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi suhtes vaenulikult meelestatud olema, kellegi või millegi vastu viha tundma

2. vihaga tundma, et mingi inimene või asi ei meeldi sulle üldse

vihkamine
[nimisõna, substantiiv]
äge sallimatus ja vaenulikkus, püsiv viha hrl kellegi vastu

vihm
[nimisõna, substantiiv]
1. veepiiskadena langevad sademed

2. vesi, mis taevast alla sajab

vihmaaeg
[nimisõna, substantiiv]
regulaarselt korduv vihmasadude aeg troopikaaladel

vihmaeelne
[omadussõna, adjektiiv]
vihmale eelnev, enne vihma esinev

vihmahall
[omadussõna, adjektiiv]
vihmast hall ja niiske, märg

vihmahoog
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline, sageli tugev vihmasadu

vihmailm
[nimisõna, substantiiv]
vihmane ilm

vihmajope
[nimisõna, substantiiv]
vee- ja tuulekindel jope

vihmajumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb vihma üle

vihmakardin
[nimisõna, substantiiv]
tihe läbinähtamatu vihm

vihmakass
[nimisõna, substantiiv]
kollase sulestikuga rästasuurune laululind

vihmake
[nimisõna, substantiiv]
1. (kerge, lühiajaline) vihm

2. (vihma poole pöördumisel)

vihmakeep
[nimisõna, substantiiv]
1. vihma eest kaitsev vettpidavast materjalist (varrukateta) riietusese

2. kilest riideese, mis kaitseb sind vihma eest

vihmakene
[nimisõna, substantiiv]
1. (kerge, lühiajaline) vihm

2. (vihma poole pöördumisel)

vihmakile
[nimisõna, substantiiv]
vihma eest kaitsev kilest kate

vihmakindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis vihma läbi ei lase

2. vihma kahjustavale toimele vastupidav

3. vihmavett pidav

4. hästi vihma taluv

vihmakohin
[nimisõna, substantiiv]
suure vihma tekitatud madal, tumedatooniline heli

vihmakrabin
[nimisõna, substantiiv]
vihmapiiskade nt katusele või aknale langemise kergelt praksuv heli

vihmakull
[nimisõna, substantiiv]
mitme arvatavalt vihma ennustava linnu (eriti hiireviu, ka peoleo) rahvapärane nimetus

vihmakumm
[nimisõna, substantiiv]
(hrl motospordis:) vihmase ilma korral kasutatav rehv

vihmakuu
[nimisõna, substantiiv]
vihmaperioodi kuu troopikaaladel

vihmakuub
[nimisõna, substantiiv]
1. vihma eest kaitsev vettpidavast materjalist (varrukateta) riietusese

2. kilest riideese, mis kaitseb sind vihma eest

vihmaloor
[nimisõna, substantiiv]
tihe läbinähtamatu vihm

vihmamantel
[nimisõna, substantiiv]
1. vihma eest kaitsev vettpidavast materjalist mantel

2. sellisest materjalist mantel, mis kaitseb sind vihma eest

vihmamets
[nimisõna, substantiiv]
igihaljas troopikamets, kus iga päev hrl lõuna ajal sajab vihma

vihmamärg
[omadussõna, adjektiiv]
1. vihmast märg

2. vihmast märg

vihmamüür
[nimisõna, substantiiv]
(tugeva vihma kohta, sageli eemalt vaadatuna)

vihmane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ilma, ajavahemiku kohta:) selline, mil palju vihma sajab, (sagedase) vihmaga

2. selline, kus sajab vihma

3. paljude vihmadega

vihmapagi
[nimisõna, substantiiv]
äkiline tugeva tuulega vihmahoog

vihmapagin
[nimisõna, substantiiv]
äkiline tugeva tuulega vihmahoog

vihmapaus
[nimisõna, substantiiv]
vihma tõttu tekkinud vahe töötegemisel, spordivõistlustel vms

vihmapeenar
[nimisõna, substantiiv]
peenrakujuline filtermaterjaliga vooderdatud kaevik, mille abil on võimalik koguda ja puhastada sademevett

vihmaperiood
[nimisõna, substantiiv]
regulaarselt korduv vihmasadude aeg troopikaaladel

vihmapihu
[nimisõna, substantiiv]
1. väga väikestest piiskadest koosnev vihm

2. peenike vihm

vihmapiisk
[nimisõna, substantiiv]
üks vihmana allasadavatest veepiiskadest

vihmapilv
[nimisõna, substantiiv]
pilv, kust võib tulla vihma

vihmapüha
[nimisõna, substantiiv]
vihmast tingitud pikem katkestus välistöödel

vihmapüksid
[nimisõna, substantiiv]
vee- ja tuulekindlast materjalist püksid

vihmarehv
[nimisõna, substantiiv]
(hrl motospordis:) vihmase ilma korral kasutatav rehv

vihmasabin
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) vihmahoog, väike vihmasadu

vihmasadu
[nimisõna, substantiiv]
veepiiskade langemine pilvedest, vihma sadamine

vihmasagar
[nimisõna, substantiiv]
1. (lüheldane) vihmahoog

2. vihma-

vihmasegune
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl lume kohta:) vihmaga segunenud

vihmasein
[nimisõna, substantiiv]
(tugeva vihma kohta, sageli eemalt vaadatuna)

vihmaselt
[määrsõna, adverb]
(rohke) vihmasajuga, sagedaste vihmadega

vihmatekkeline
[omadussõna, adjektiiv]
sademete mõjul tekkinud, vihma tekitatud

vihmatu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma vihmasajuta

vihmauss
[nimisõna, substantiiv]
1. mullas elutsev, rõngakujulistest lülidest koosneva kehaga uss, kes tuleb maapinnale öösiti või vihmasel päeval

2. väike roosa uss, kes elab mulla sees ja kes tuleb maapinnale öösel või vihmasel päeval

vihmaussisõnnik
[nimisõna, substantiiv]
kompost, mille on läbi töötanud vihmaussid

vihmauure
[nimisõna, substantiiv]
vihma uuristatud väike vagu pinnases

vihmavaene
[nimisõna, substantiiv]
selline, kus (liiga) vähe vihma sajab, väheste vihmasademetega

vihmavalang
[nimisõna, substantiiv]
tugev vihmahoog

vihmavaling
[nimisõna, substantiiv]
tugev vihmahoog

vihmavaras
[nimisõna, substantiiv]
filtriga varustatud vihmavee kogumisega anum

vihmavari
[nimisõna, substantiiv]
1. kaitse vihma eest

2. seda pakkuv koht

vihmavarjuhoidja
[nimisõna, substantiiv]
(anumalaadne) ese või seadis vihmavarjude hoidmiseks

vihmavarjukujuline
[omadussõna, adjektiiv]
vihmavarju meenutav, vihmavarju kujuga

vihmaveerenn
[nimisõna, substantiiv]
räästasse kinnitatud või kõnniteele ehitatud renn vihmavee kogumiseks ja ärajuhtimiseks

vihmaveetoru
[nimisõna, substantiiv]
hoone seinale kinnitatud plekktoru, mille kaudu juhitakse räästa veerennidesse kogunenud vesi maapinnale

vihmavesi
[nimisõna, substantiiv]
pilvedest vihmana langev vesi

vihmavine
[nimisõna, substantiiv]
1. uduvihm

2. vihmaga kaasnev kerge udu

vihmutama
[tegusõna, verb]
vihmutiga niisutama

vihmuti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis paiskab ja pihustab vett õhku ning mida kasutatakse nt põllu kastmiseks

vihmutus
[nimisõna, substantiiv]
1. niisutamine vihmuti abil

2. vihmutamine

vihmutusseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis paiskab ja pihustab vett õhku ning mida kasutatakse nt põllu kastmiseks

vihmutussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
pumplast, torustikust ja vihmutusseadmeist koosnev süsteem

viht
[nimisõna, substantiiv]
1. kimp lehtedega või okastega oksi saunas vihtlemiseks

2. omavahel ühendatud lehed või oksad, millega sa ennast saunas lööd

viht
[nimisõna, substantiiv]
1. lõdvalt, silmuselaadselt keritud lõng

2. kimp lõnga

viht
[nimisõna, substantiiv]
massi mõõduna kasutatav teadaoleva massiga (sangaga) metallkeha kangkaaludega kaalumisel

vihtlema
[tegusõna, verb]
ihu saunavihaga peksma

vihtlemissaun
[nimisõna, substantiiv]
kerisahju ja lavaga saun vihtlemiseks

vihtuimne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes kuulub kalade hulka, kelle tugevad rinnauimed sarnanevad maismaaselgroogsete eesjäsemetega

vihtuimsed
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm peamiselt väljasurnud röövkalu, kelle tugevad rinnauimed sarnanevad maismaaselgroogsete eesjäsemetega

2. kalade rühm

vihtuma
[tegusõna, verb]
1. midagi hoogsalt, tarmukalt tegema (ka rõhutades teise verbiga väljendatud tegevuse intensiivsust)

2. midagi hoogsalt tegema

vihur
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev, suure purustusjõuga õhukeeris, mis liigub maismaa kohal

2. tugev õhukeeris

vihusaun
[nimisõna, substantiiv]
kerisahju ja lavaga saun vihtlemiseks

vihuti
[määrsõna, adverb]
1. kiusu ajamiseks, midagi või kedagi trotsides, kiuste

2. sihilikult, nimme

vihuviimane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (rõhutavalt:) kõige viimane, iga viimane vms

2. kõige viimane

vihvatama
[tegusõna, verb]
1. sähvatama

2. korraks mööda või läbi vihisema

vihvatus
[nimisõna, substantiiv]
sähvatus

viibe
[nimisõna, substantiiv]
märguannet, tervitust, jumalagajättu, osutust vms väljendav käeliigutus

viibeaeg
[nimisõna, substantiiv]
viibimisaeg

viibija
[nimisõna, substantiiv]
mingis kohas, asutuses või olukorras vm olija või sinna tulnud, selles osalev isik

viibima
[tegusõna, verb]
1. kuskil olema, asuma

2. pikemat aega kuskil olema või asuma

Ühendtegusõnad: eemal viibima, eemal viibima, kohal viibimakohal viibima

viibimata
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

viibimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. edasilükkamatu, viivitamatu

2. kohene

viibimatult
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

viibimisaeg
[nimisõna, substantiiv]
kusagil olemise, asumise aeg

viiburgiit
[nimisõna, substantiiv]
Ida-Eestis rändkivina leiduv rabakivi liik

viibutama
[tegusõna, verb]
1. kätt, sõrme, mingit eset vm edasi-tagasi või üles-alla liigutama, millegagi vehkima, hrl millestki märkuandmiseks

2. sel viisil midagi tegema

viibutus
[nimisõna, substantiiv]
käega, mingi esemega vm üles-alla või edasi-tagasi liigutamine, hrl millestki märkuandmiseks

viidakas
[omadussõna, adjektiiv]
viltune, kallakas

viidakil
[määrsõna, adverb]
vildakil, viltu, kaldu

viidas
[nimisõna, substantiiv]
1. kallakaks sõidetud koht teel

2. viltune, kallakas koht

viidastama
[tegusõna, verb]
viitadega tähistama

viide
[nimisõna, substantiiv]
1. märk millestki

2. millelegi osutav nõuanne, näpunäide, vihje vms

viide
[nimisõna, substantiiv]
1. viivitus

2. viitaeg

viide
[nimisõna, substantiiv]
(aja mööda saatmise kohta)

viidikas
[nimisõna, substantiiv]
kuni 20 cm pikkune läikivate soomustega mage- ja riimveekala

viidipäev
[nimisõna, substantiiv]
15. juuni, algselt kirikukalendri tähtpäev, mis eesti rahvakalendris on üsna vähe tuntud, aga millega seostub mõningaid pööripäevale omaseid uskumusi

viieaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. viis aastat vana

2. viie aasta vanune

viieaastaselt
[määrsõna, adverb]
viie aasta vanusena

viieeurone
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega viis eurot

viiekas
[nimisõna, substantiiv]
rahatäht, mille väärtus on viis ühikut (nt viieeurone)

viiekaupa
[määrsõna, adverb]
viis korraga, viishaaval

viiekeeleline
[omadussõna, adjektiiv]
(muusikariista kohta:) viie pillikeelega

viiekesi
[määrsõna, adverb]
viis koos (ilma teisteta)

viiekohaline
[omadussõna, adjektiiv]
viie kohaga (nt istumiseks, paiknemiseks)

viiekopikaline
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga viis kopikat

viiekopikane
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga viis kopikat

viiekordne
[omadussõna, adjektiiv]
1. viis korda suurem

2. viiel korral esinev v toimuv

viiekorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. viiest korrusest koosnev

2. selline, millel on viis korrust

viiekrooniline
[nimisõna, substantiiv]
1. viie krooni väärtusega rahatäht või münt

2. rahatäht või münt

viiekroonine
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega viis krooni

2. väärtusega viis krooni

viiekuine
[omadussõna, adjektiiv]
viis kuud vana

viiekuuline
[omadussõna, adjektiiv]
viis kuud kestev

viiekuune
[omadussõna, adjektiiv]
viis kuud vana

viiekäiguline
[omadussõna, adjektiiv]
(mootorsõidukiga seoses:) viie jõuülekandeastmega

viiekümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 50 aastat vana

viiekümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
viiekümne aasta vanusena

viiekümneeurone
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega viiskümmend eurot

viiekümnekrooniline
[nimisõna, substantiiv]
1. viiekümne krooni väärtusega rahatäht

2. rahatäht

viiekümnekroonine
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega viiskümmend krooni

2. väärtusega viiskümmend krooni

viiekümneline
[nimisõna, substantiiv]
rahatäht või münt, mille väärtus on 50 ühikut (nt 50-sendine, 50-eurone)

viiekümnendad
[arvsõna, numeraal]
(hrl kellegi elu või mingi sajandi teatava kümnendiga seoses:) aastavahemik 50–59, kuues aastakümme

viiekümnendik
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/50, üks võrdselt viiekümneks jagatud osast

2. murdarv 1/50

viiekümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 50 aastat vana

viiekümnerublaline
[nimisõna, substantiiv]
rahatäht

viiekümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 50.

2. arv: mingis järjekorras 50. kohal

viiekümneselt
[määrsõna, adverb]
viiekümne aasta vanusena

viiekümnesendiline
[nimisõna, substantiiv]
münt, mille väärtus on 50 senti

viiekümnesendine
[nimisõna, substantiiv]
münt, mille väärtus on 50 senti

viieliikmeline
[omadussõna, adjektiiv]
viiest liikmest koosnev

viieliinine
[omadussõna, adjektiiv]
(petrooleumilambi klaasi kohta:) läbimõõduga viis liini

viieline
[nimisõna, substantiiv]
1. rahatäht või münt, mille väärtus on 5 ühikut(nt 5-eurone, 5-sendine)

2. münt

viiemees
[nimisõna, substantiiv]
viitele õppija, väga hea õpilane

viiemeheline
[omadussõna, adjektiiv]
viiest inimesest (hrl mehest) koosnev

viienaelane
[omadussõna, adjektiiv]
väärtusega, hinnaga viis (Suurbritannia) naela

viiendaks
[määrsõna, adverb]
(asjaolude loetlemisel:) viiendana

viiendik
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/5, üks viiest võrdselt jagatud osast

2. 1/5

3. vastav osa millestki

viiendikuline
[omadussõna, adjektiiv]
viiendikku hõlmav

viiendsüsteem
[nimisõna, substantiiv]
arvusüsteem, mille aluseks on viis

viiene
[omadussõna, adjektiiv]
1. viis aastat vana

2. viie aasta vanune

viiepalliline
[omadussõna, adjektiiv]
(hindamisskaala vm astmelise süsteemiga seoses:) viiendale astmele vastav

viiepalline
[omadussõna, adjektiiv]
(tuulega seoses:) viie palli tugevune

viiepallisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
viiepalliline hindamissüsteem (nt koolis)

viiepäevakoht
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal talu, mille eest tuli mõisale nädalas viis hobusepäeva tegu teha

viiepäevaline
[omadussõna, adjektiiv]
viis päeva kestev

viiepäevane
[omadussõna, adjektiiv]
viis päeva vana või nii kaua kestev

viierublaline
[nimisõna, substantiiv]
rahatäht

viies
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 5.

2. mingis järjekorras 5. kohal

viiesaja-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. viiesaja aasta vanune

2. viiesaja aasta vanune

3. viissada aastat kestev v kestnud

4. viissada aastat kestev v kestnud

viiesajaeurone
[omadussõna, adjektiiv]
hinnaga, väärtusega viissada eurot

viiesajakrooniline
[nimisõna, substantiiv]
1. viiesaja krooni väärtusega rahatäht

2. rahatäht

viiesajakroonine
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega viissada krooni

2. väärtusega viissada krooni

viiesajaline
[nimisõna, substantiiv]
rahatäht, mille väärtus on 500 ühikut (nt 500-eurone, 500-kroonine)

viiesajandik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/500 (= 0,05)

viiesajane
[nimisõna, substantiiv]
rahatäht, mille väärtus on 500 ühikut (nt 500-eurone, 500-kroonine)

viiesajas
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras 500.

viieselt
[määrsõna, adverb]
viie aasta vanusena

viiesendiline
[nimisõna, substantiiv]
viie sendi väärtusega münt

viiesendine
[nimisõna, substantiiv]
viie sendi väärtusega münt

viieteistaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 15 aastat vana

viieteistaastaselt
[määrsõna, adverb]
viieteistkümne aasta vanusena

viieteistkümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 15 aastat vana

viieteistkümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
viieteistkümne aasta vanusena

viieteistkümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/15, üks võrdselt viieteistkümneks jagatud osast

viieteistkümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 15 aastat vana

viieteistkümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 15.

2. arv: mingis järjekorras 15. kohal

viieteistkümneselt
[määrsõna, adverb]
viieteistkümne aasta vanusena

viietine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl õie, taimelehe kohta:) viiest osast koosnev

2. viiest osast koosnev

viietärnihotell
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgeimasse kvaliteedijärku kuuluv hotell, luksushotell

2. luksushotell

viietärniline
[omadussõna, adjektiiv]
(hotelli taset näitava tähise kohta:) viie tärniga, kõrgeimasse kvaliteedijärku kuuluv

viietärnine
[omadussõna, adjektiiv]
(hotelli taset näitava tähise kohta:) viie tärniga, kõrgeimasse kvaliteedijärku kuuluv

viievaatuseline
[omadussõna, adjektiiv]
(lavateose, teatrietenduse kohta:) viiest vaatusest koosnev, viies vaatuses

viievõistleja
[nimisõna, substantiiv]
viievõistlusega tegelev sportlane

viievõistlus
[nimisõna, substantiiv]
viit spordiala hõlmav võistlusala (nt moodne viievõistlus või viievõistlus kergejõustikus)

viig
[nimisõna, substantiiv]
aadliaristokraatia ja suurkodanluse huve esindanud poliitilise rühmitise liige 17.–19. sajandi Inglismaal

viiger
[nimisõna, substantiiv]
1. Eesti merede tavaline laiguline jässakas, tumeda karvaga hüljes

2. hüljes

viigerhüljes
[nimisõna, substantiiv]
1. Eesti merede tavaline laiguline jässakas, tumeda karvaga hüljes

2. hüljes

viigikaktus
[nimisõna, substantiiv]
lapikute lülide ja tugevate asteldega kaktus, mille söödav vili meenutab viigimarja

viigileht
[nimisõna, substantiiv]
1. hariliku viigipuu leht

2. viigipuu leht

viigiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl spordis:) viigis olev, võrdne

2. viigis olev, võrdne

viigimari
[nimisõna, substantiiv]
1. (hariliku) viigipuu sibulakujuline, palju väikseid seemneid sisaldav mahlane vili

2. kuivatatud

viiginumber
[nimisõna, substantiiv]
viigiseisu tähistavad numbrilised näitajad (nt sportmängus)

viigipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav paljude hargnevate okste, piimmahla sisaldava puiduga ja viigimarju kasvatav lehtpuu, -põõsas või liaan

viigipüksid
[nimisõna, substantiiv]
viikidega püksid, hrl ülikonnapüksid

viigiseis
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordis:) viigiline seis

2. (jõudude tasakaalu kohta)

viigistama
[tegusõna, verb]
1. (spordis:) viigiseisu saavutama

2. viiki mängima

viigistuma
[tegusõna, verb]
1. (seisu kohta spordis:) viigiliseks muutuma

2. viigiliseks muutuma

viigitama
[tegusõna, verb]
1. pükstele viike sisse pressima

2. viike sisse pressima

viigivärav
[nimisõna, substantiiv]
sportmängus värav, mis viigistab seisu

viigrinahk
[nimisõna, substantiiv]
viigerhülgelt saadud (karus)nahk

viik
[nimisõna, substantiiv]
1. sissepressitud volt püksisääre ees- ja tagaküljel

2. sissepressitud volt püksisäärel

viik
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordis:) vastasega võrdne tulemus või mänguseis

2. mängu või võistluse seis, kus mõlemal poolel on võrdselt punkte

3. tasavõit

viik
[nimisõna, substantiiv]
1. (hariliku) viigipuu sibulakujuline, palju väikseid seemneid sisaldav mahlane vili

2. kuivatatud

viik
[nimisõna, substantiiv]
1. laht, (merest eralduv) lahesopp

2. laht, lahesopp

viik
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeliku, energia vms juhtimine kuskilt välja, kuhugi sisse, millestki mööda vm

2. selleks kasutatav detail või tarind (nt sisseviik, väljaviik, möödaviik)

viikarid
[nimisõna, substantiiv]
viigipüksid

viikima
[tegusõna, verb]
1. pükstele viike sisse pressima

2. viike sisse pressima

viiking
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Skandinaavia päritolu meresõitja, kaupmees ja sõdalane varasel keskajal

viikingiaeg
[nimisõna, substantiiv]
(Euroopa ajaloos:) viikingite kauba- või rüüsteretkede ajastu 8. sajandi lõpust kuni 11. sajandini

viikingilaev
[nimisõna, substantiiv]
viikingite ühemastiline tekita meresõiduk, mille vöörtääviks oli hrl draakoni pea

viikingiretk
[nimisõna, substantiiv]
viikingite kauba- või rüüsteretk

viiks
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hiire, linnupoja peenikest lühikest häälitsust

viiks
[nimisõna, substantiiv]
hiire, linnupoja peenike lühike häälitsus

viiksatama
[tegusõna, verb]
1. (väikeste lindude, loomade, ka esemete kohta:) lühidat peenikest, nõrka häälitsust või heli kuuldavale tooma

2. loomade, lindude kohta

viiksatus
[nimisõna, substantiiv]
hiire, linnupoja peenike lühike häälitsus

viiksjänes
[nimisõna, substantiiv]
Aasias ja Põhja-Ameerikas kolooniatena urgudes elav väike taimtoiduline imetaja, kes häälitseb valjult viiksudes

viiksuma
[tegusõna, verb]
1. (väikeste loomade ja lindude kohta:) heledalt ja katkendlikult häälitsema

2. peenikest katkendlikku häält tegema

viil
[nimisõna, substantiiv]
1. mingist toiduainest lõigatud lapik tükk või sektorina eraldatud osa

2. mingist toiduainest lõigatud lame (ja õhuke) tükk

viil
[nimisõna, substantiiv]
1. hammastatud pinnaga tööriist õhukese materjalikihi kõrvaldamiseks

2. metallist ese, mille abil saab kõvade asjade serva või pinda siledaks teha

3. tööriist

viil
[nimisõna, substantiiv]
viilkatuse otsa sulgev hrl kolmnurkne seinapind

viil
[nimisõna, substantiiv]
tööst vm tegevusest kõrvalehoidja

viilak
[nimisõna, substantiiv]
mingist toiduainest lõigatud (suur) lapik tükk

viilakas
[nimisõna, substantiiv]
mingist toiduainest lõigatud (suur) lapik tükk

viilhall
[nimisõna, substantiiv]
viilkatusega suur hoone (nt tootmis- või laohoonena)

viilija
[nimisõna, substantiiv]
tööst vm tegevusest kõrvalehoidja

viilima
[tegusõna, verb]
viiliga hõõrudes õhukest materjalikihti kõrvaldama (tasandamiseks, teritamiseks vm)

Ühendtegusõnad: kõrvale viilima, kõrvale viilima, läbi viilima, läbi viilima, maha viilima, maha viilima, ära viilimaära viilima

viilima
[tegusõna, verb]
tööst vm tegevusest kõrvale hoidma

Ühendtegusõnad: kõrvale viilima, kõrvale viilima, läbi viilima, läbi viilima, maha viilima, maha viilima, ära viilimaära viilima

viilipuru
[nimisõna, substantiiv]
viilimisel tekkiv puru

viiliraie
[nimisõna, substantiiv]
1. viili pinda sisseraiutud hambad, viili hammastus

2. sisseraiutud hambad

viiliti
[määrsõna, adverb]
viltu

viilitine
[omadussõna, adjektiiv]
viltuses, kaldu asendis olev, mitte püstne ega rõhtne

viilkatus
[nimisõna, substantiiv]
kahest kaldpinnast moodustuv rõhtsa harjaga katus

viilmed
[nimisõna, substantiiv]
viilimisel tekkiv puru

viilujuust
[nimisõna, substantiiv]
viilutatud juust (kaubaartiklina)

viilukas
[nimisõna, substantiiv]
mingist toiduainest lõigatud (suur) lapik tükk

viilulaud
[nimisõna, substantiiv]
viilkatuse otsa servav laud

viilulõikur
[nimisõna, substantiiv]
lõikeriist nt singi, vorsti viilutamiseks

viilung
[nimisõna, substantiiv]
raami sisse käiv (puit)tahvel, tahvelukse osa

viilusai
[nimisõna, substantiiv]
viilutatud sai kaubaartiklina

viilusink
[nimisõna, substantiiv]
viilutatud sink (kaubaartiklina)

viilutaja
[nimisõna, substantiiv]
lõikeriist nt singi, vorsti viilutamiseks

viilutama
[tegusõna, verb]
viiludeks lõikama

viilutatult
[määrsõna, adverb]
viilutatud kujul, viilutatuna

viiluti
[nimisõna, substantiiv]
lõikeriist nt singi, vorsti viilutamiseks

viiluväli
[nimisõna, substantiiv]
viilkatuse otsa sulgev hrl kolmnurkne seinapind

viima
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi toimetama kusagilt kuhugi, kellelegi või ära

2. kuhugi minnes kedagi või midagi kaasa võtma

Ühendtegusõnad: alla viima, alla viima, edasi viima, edasi viima, ette viima, ette viima, juurde viima, juurde viima, kaasa viima, kaasa viima, kinni viima, kinni viima, kokku viima, kokku viima, kõrvale viima, kõrvale viima, lahku viima, lahku viima, läbi viima, läbi viima, mööda viima, mööda viima, sisse viima, sisse viima, tagasi viima, tagasi viima, välja viima, välja viima, ära viima, ära viima, üles viima, üles viima, üle viimaüle viima

viimajuha
[nimisõna, substantiiv]
näärmest välja viiv juha

viimaks
[määrsõna, adverb]
1. eelnenu järel või lõpus

2. kaua kestnud tegevuse või olukorra järel

viimalõõr
[nimisõna, substantiiv]
küttekolde ja korstna vaheline rõhtne suitsulõõri osa

viimane
[omadussõna, adjektiiv]
1. ruumiliselt millegi lõpus, tagaotsas olev, järjestust, loendit või rida lõpetav

2. selline, kes või mis on kõige lõpus või taga, tuleb pärast teisi

viimar
[nimisõna, substantiiv]
vagu või (pealt lahtine) toru, mille kaudu juhitakse vesi vm vedelik eemale

viimaseaegne
[omadussõna, adjektiiv]
viimasel ajal, hiljuti toimunud, olnud, tehtud vms

viimasoon
[nimisõna, substantiiv]
neeruarteri haru, mis juhib verd neerupäsmakesest ära

viimati
[määrsõna, adverb]
1. viimasel korral, viimast korda

2. viimasel korral või viimast korda

3. viimasel korral

viimatine
[omadussõna, adjektiiv]
1. viimati toimunud, olnud, peetud, tehtud vms

2. viimati toimunud, olnud, peetud

viimik
[nimisõna, substantiiv]
seade rihmade, sidurite vm ümberlülitamiseks

viimistlema
[tegusõna, verb]
(materjalile, esemele, mingile pinnale) lõplikku välimust või kuju andma

viimistlematus
[nimisõna, substantiiv]
viimistlemata, viimistluseta olek

viimistlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. lõpliku välimuse või kuju andmine

2. selle tulemus, lõplik välimus või kuju

viimistletus
[nimisõna, substantiiv]
viimistletud olek

viimistlus
[nimisõna, substantiiv]
1. lõpliku välimuse või kuju andmine

2. selle tulemus, lõplik välimus või kuju

viimistluskiht
[nimisõna, substantiiv]
pealmine, viimistlusmaterjali kiht mingil pinnal

viimistlusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
viimistluseks kasutatav materjal

viimne
[omadussõna, adjektiiv]
ajaliselt kõige viimane

viimnepäev
[nimisõna, substantiiv]
ristiusus maailma lõpu päev, kus taastulnud Kristus mõistab kohut kõigi elavate ja surnute üle, meile tuntud maailma või olemise lõpp

viimselt
[määrsõna, adverb]
(kõige) lõpuks, lõplikult

viimseni
[määrsõna, adverb]
täies ulatuses või täiel määral, täielikult, täiesti

viimsepäevakell
[nimisõna, substantiiv]
sümboolne osutitega kell, mis näitab kujundlikult, kui palju on jäänud aega inimkonnale saatusliku katastroofini

viimsepäevakohus
[nimisõna, substantiiv]
viimselpäeval toimuv kohtumõistmine kõigi elavate ja surnute üle

viimsepäevapühak
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerikas 19. sajandil tekkinud kristliku usuliikumise, Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kiriku liige

2. USA-s 19. saj tekkinud usulahu liige

viimsilane
[nimisõna, substantiiv]
Viimsi valla elanik

viin
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt teraviljast või kartulist saadav kange värvitu alkohoolne jook, mis sisaldab vett ja destilleeritud etanooli

2. alkoholi sisaldav kange jook, mis näeb välja nagu vesi

viinaajamine
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne viinavalmistamine mõisa viinaköögis või koduste vahenditega

viinaaur
[nimisõna, substantiiv]
(viinahaisuse õhu kohta)

viinahais
[nimisõna, substantiiv]
viina ebameeldiv lõhn

viinahimu
[nimisõna, substantiiv]
himu, vajadus alkoholi järele

viinahimuline
[omadussõna, adjektiiv]
alkoholi armastav, alkoholi pruukima kalduv

viinaisu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine viina juua

viinajoomine
[nimisõna, substantiiv]
hrl kange alkoholi tarbimine

viinakatk
[nimisõna, substantiiv]
(liigse alkoholipruukimise, joodikluse kohta)

viinake
[nimisõna, substantiiv]
(viina kohta)

viinakelder
[nimisõna, substantiiv]
kelder, kus hoitakse viinavarusid

viinakene
[nimisõna, substantiiv]
(viina kohta)

viinakivi
[nimisõna, substantiiv]
viinamarjaveinide valmistamisel kõrvalsaadusena tekkiv kristalne aine, mida kasutatakse toiduaine- ja keemiatööstuses (nt küpsetuspulbris)

viinaklaas
[nimisõna, substantiiv]
klaas viina joomiseks

viinakoda
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal mõisa juures asunud töökoda viina valmistamiseks

viinakokteil
[nimisõna, substantiiv]
viina sisaldav kokteil

viinakompress
[nimisõna, substantiiv]
(lahjendatud) viinaga niisutatud kompress

viinakortel
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kindlamõõduline (metall)tops viina mõõtmiseks ja joomiseks

viinakurat
[nimisõna, substantiiv]
viina jooma ahvatlev vastupandamatu vägi

viinakuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 10. kuu, põhjapoolkeral teine sügiskuu

2. aasta 10. kuu

viinakõri
[nimisõna, substantiiv]
1. alkoholi armastav inimene, kõva viinavõtja, joodik

2. joodik

viinaköök
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal mõisa juures asunud töökoda viina valmistamiseks

viinalehk
[nimisõna, substantiiv]
viina ebameeldiv lõhn

viinalembene
[omadussõna, adjektiiv]
napsitada armastav

viinalembus
[nimisõna, substantiiv]
kalduvus alkoholi tarvitada

viinaleotis
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest viinas leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

viinalett
[nimisõna, substantiiv]
alkoholimüügi lett

viinalill
[nimisõna, substantiiv]
mitme taime, nt naistepuna, maikellukese, leselehe rahvapärane nimetus

viinamaias
[omadussõna, adjektiiv]
alkoholi armastav, alkoholi pruukima kalduv

viinamari
[nimisõna, substantiiv]
1. viinapuu mahlakas suhkrurikas vili

2. väike roheline või lilla puuvili, mida süüakse ja millest tehakse veini

viinamarjaaed
[nimisõna, substantiiv]
aed, kus kasvatatakse viinamarju

viinamarjaistandus
[nimisõna, substantiiv]
viinamarju kasvatav istandus, viinapuude istandus

viinamarjakasvataja
[nimisõna, substantiiv]
viinamarjade kasvatamise ja aretamisega tegelev inimene

viinamarjakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt hariliku viinapuu kasvatamine viinamarjade saamiseks

viinamarjapõld
[nimisõna, substantiiv]
põld, kus kasvatatakse viinamarju

viinamarjapõõsas
[nimisõna, substantiiv]
põõsana kasvav viinapuu

viinamarjasaak
[nimisõna, substantiiv]
viinamarjataimedelt kogutud marjad kogumina

viinamarjaseemneõli
[nimisõna, substantiiv]
viinamarjaseemnetest saadav õli

viinamarjasuhkur
[nimisõna, substantiiv]
lihtsuhkur, mida leidub kõikides puuviljades ja marjades, eriti rohkesti aga viinamarjades

viinamarjavirre
[nimisõna, substantiiv]
värskete viinamarjade pressimise või purustamise teel saadud vedelik, mis pole enam mahl ega veel vein, vaid vahepealne kääriv aine

viinamarjaväli
[nimisõna, substantiiv]
viinapuude kasvatusala

viinamarjaväät
[nimisõna, substantiiv]
viinapuu võrse

viinamarjur
[nimisõna, substantiiv]
viinamarjade kasvatamise ja aretamisega tegelev inimene

viinamees
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi armastav inimene

viinameister
[nimisõna, substantiiv]
(viinavalmistamise asjatundja, ka puskariajaja kohta)

viinamonopol
[nimisõna, substantiiv]
ainuõigus viina ja muud (kangemat) alkoholi toota ja müüa

viinamäetigu
[nimisõna, substantiiv]
suurima kojaga maismaatigusid, viinapuude jt kultuurtaimede kahjur

viinamägi
[nimisõna, substantiiv]
1. (mäe küljel oleva viinamarjaistanduse kohta)

2. viinamarjaistandus

viinamüük
[nimisõna, substantiiv]
viina ja muu (kangema) alkoholi müük

viinane
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholijoobes, alkoholi tarvitanud olekus

2. selline, kes on joonud nii palju alkoholi, et ei suuda enam selgelt mõelda või rääkida

viinanina
[nimisõna, substantiiv]
1. alkoholi armastav inimene, kõva viinavõtja, joodik

2. joodik

viinanälg
[nimisõna, substantiiv]
suur viinaisu, viinahimu

viinapiiritus
[nimisõna, substantiiv]
teraviljast, kartulist vms saadav narkootilise toimega vedelik, millest valmistatakse viina

viinapood
[nimisõna, substantiiv]
alkoholimüügile spetsialiseerunud pood

viinapump
[nimisõna, substantiiv]
1. alkoholi armastav inimene, kõva viinavõtja, joodik

2. joodik

viinapuu
[nimisõna, substantiiv]
lõunamaine ronitaim, mida kasvatatakse tema mahlakate viljade, viinamarjade pärast

viinapuuaed
[nimisõna, substantiiv]
aed, kus kasvatatakse viinamarju

viinapuupõld
[nimisõna, substantiiv]
põld, kus kasvatatakse viinamarju

viinapuuväät
[nimisõna, substantiiv]
viinapuu võrse

viinapõletamine
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne viinavalmistamine mõisa viinaköögis või koduste vahenditega

viinapõletus
[nimisõna, substantiiv]
viinapõletamine

viinaraha
[nimisõna, substantiiv]
raha viina ostmiseks

viinaralli
[nimisõna, substantiiv]
1. massiline siirdumine alkoholi ostma sinna, kus see on odavam või saadaval

2. massiline siidrumine alkoholi ostma sinna, kus see on odavam või saadaval

viinaravi
[nimisõna, substantiiv]
alkoholismi ravi

viinasokid
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapärane võte palaviku alandamiseks:) jalga pandavad viinaga niisutatud sokid, millele vahel tõmmatakse peale villased sokid

viinasokk
[nimisõna, substantiiv]
(rahvapärane võte palaviku alandamiseks:) jalga pandavad viinaga niisutatud sokid, millele vahel tõmmatakse peale villased sokid

viinastuma
[tegusõna, verb]
purju jääma

viinastunud
[omadussõna, adjektiiv]
1. alkoholijoobes, alkoholi tarvitanud olekus

2. selline, kes on joonud nii palju alkoholi, et ei suuda enam selgelt mõelda või rääkida

viinastunult
[määrsõna, adverb]
purjus olles, ebakaines olekus

viinasurm
[nimisõna, substantiiv]
surm alkoholi liigtarvitamise tagajärjel

viinasõber
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi armastav inimene

viinatoop
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kindlamõõduline nõu viina müügiks

viinatõmmis
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest viinas leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

viinatööstus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kartulist ja teraviljast kangeid alkohoolseid jooke valmistav toiduainetööstuse haru

viinauim
[nimisõna, substantiiv]
alkohoolse joogi tarvitamisel tekkiv uimasus ja joove

viinauni
[nimisõna, substantiiv]
joobnu uni

viinavabrik
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) vabrik viina ja muu kange alkoholi tootmiseks

viinavalu
[nimisõna, substantiiv]
kange tahtmine viina juua, suur viinahimu

viinavend
[nimisõna, substantiiv]
1. (alkoholi armastava inimese, kõva viinavõtja kohta

2. joomasõbra kohta)

3. viinamees, napsivend

viinaviga
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi liigtarvitamine, liigjoomine

viinaviskaja
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi armastav inimene

viinaviskamine
[nimisõna, substantiiv]
(kange) alkoholi joomine

viinavoor
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal voor mõisa viinatoodanguga

viinavõtja
[nimisõna, substantiiv]
alkoholi armastav inimene

viinavõtmine
[nimisõna, substantiiv]
(kange) alkoholi joomine

viinaväsimus
[nimisõna, substantiiv]
suuremast viinajoomisest sugenenud väsimus

viiner
[nimisõna, substantiiv]
1. väike keeduvorstike, mida hrl süüakse soojalt

2. väike peenike vorst

viineriindeks
[nimisõna, substantiiv]
majanduse seisu näitaja, mis iseloomustab seda, et majanduslikult rasketel aegadel asendatakse kallimad lihatooted odavamatega, enamasti keeduvorsti või viineritega

viineripirukas
[nimisõna, substantiiv]
pirukas, mille täidiseks on terve viiner

viinerisai
[nimisõna, substantiiv]
hrl poolitatud kukkel, mille vahel on viiner (hot dog), aga ka muu viineriga sai

viinervorst
[nimisõna, substantiiv]
1. väike keeduvorstike, mida hrl süüakse soojalt

2. väike peenike vorst

viinhape
[nimisõna, substantiiv]
paljudes puuviljades sisalduv orgaaniline hape, tekib viinamarjaveinide valmistamisel kõrvalsaadusena, sadestudes käärimisprotsessis veinivaadi seintele (nn viinakivi ehk kremortartar), kasutatakse toidulisaainena (E334)

viinlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Viini elanik

2. Viinist pärit inimene

viinuke
[nimisõna, substantiiv]
(viina kohta)

viinukene
[nimisõna, substantiiv]
(viina kohta)

viinusk
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt teraviljast või kartulist saadav kange värvitu alkohoolne jook, mis sisaldab vett ja destilleeritud etanooli

2. alkoholi sisaldav kange jook, mis näeb välja nagu vesi

viinuski
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt teraviljast või kartulist saadav kange värvitu alkohoolne jook, mis sisaldab vett ja destilleeritud etanooli

2. alkoholi sisaldav kange jook, mis näeb välja nagu vesi

viinutama
[tegusõna, verb]
(endisajal:) viina pakkudes, viina eest ande koguma

viinutamine
[nimisõna, substantiiv]
vana aja komme, kus viina pakkudes midagi korjati (nt pruudiande enne pulmi)

viip
[nimisõna, substantiiv]
(arvutis:) ekraanile või käsurea algusse ilmuv märgis, mis näitab interaktiivse programmi valmisolekut

viipama
[tegusõna, verb]
kätt tõstma ja liigutama tervituseks, märguandeks või millelegi osutamiseks

viipekaart
[nimisõna, substantiiv]
puutevaba (kiip)kaart, mida saab kasutada sellega lugeri või terminali kohal viibates

viipekeel
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemises (häälikulise keele asemel) kasutatav kehakeele ja viibete süsteem

viipekeeletõlge
[nimisõna, substantiiv]
tõlkimine viipekeelest mõnda muusse keelde ja vastupidi

viipekeeletõlk
[nimisõna, substantiiv]
tõlk, kes vahendab kuuljate ja kurtide suhtlemist viipekeelest mõnda muusse keelde ja vastupidi

viipemakse
[nimisõna, substantiiv]
makse, mille tegemiseks tuleb viipekaardi või nutiseadmega terminali kohal viibata

viipleja
[nimisõna, substantiiv]
viipekeele kasutaja

viiplema
[tegusõna, verb]
viipekeeles väljenduma

viipsik
[nimisõna, substantiiv]
algeline riist lõnga vihti ajamiseks

viipsima
[tegusõna, verb]
viipsikuga haspeldama

viipuma
[tegusõna, verb]
(rippudes, käes hoituna) edasi-tagasi liikuma

viir
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk ja kitsas riba või ala millegi pinnal, mis muust eristub hrl värvi poolest

2. muust pinnast erinevat värvi joon, näiteks riietel

viira
[hüüdsõna, interjektsioon]
(käsklus kraanajuhile:) üles

viirama
[tegusõna, verb]
1. (laeval, paadil:) trossi või ketti aeglaselt järele andma

2. niiviisi midagi alla laskma

viirang
[nimisõna, substantiiv]
1. lennuki täispööre rõhttasandis (vigurlennu elemente)

2. lennuki täispööre rõhttasandis

viirastama
[tegusõna, verb]
1. nägemusena, kujutluspildina ilmuma

2. ekslikult näima, tunduma

3. irreaalse kujuna, vaimuna ilmuma või paistma

viirastuma
[tegusõna, verb]
1. nägemusena, kujutluspildina ilmuma

2. ekslikult näima, tunduma

3. irreaalse kujuna, vaimuna ilmuma või paistma

viirastus
[nimisõna, substantiiv]
1. silme ette ilmuv ebamäärane irreaalne kuju, (surnu) vaim

2. nägemismeelega tajutav näilikkus, silmapete

3. nägemus, pettekujutlus

viirastuslik
[omadussõna, adjektiiv]
viirastust meenutav või sellele omane: irreaalne, näilik, nägemuslik vms

viirduma
[tegusõna, verb]
viiru või viirudena asetsema

viires
[nimisõna, substantiiv]
1. lühikeste ja laiade tiibade ning veidi harkis sabaga veelind

2. veelind

viirg
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk ja kitsas riba või ala millegi pinnal, mis muust eristub hrl värvi poolest

2. muust pinnast erinevat värvi joon, näiteks riietel

viirgkülv
[nimisõna, substantiiv]
seemnete külvamine, kus kaht (või enamat) kitsa vahega seemnerida eraldab järgmisest reapaarist laiem vaheltharitav reavahe

viirik
[nimisõna, substantiiv]
1. maastikuarhitektuuris dekoratiivse elemendina kasutatav pikk kitsas ristkülikukujuline lillepeenar jalgtee või piirdeaia ääres

2. kitsas lillepeenar

viirjoon
[nimisõna, substantiiv]
viirutamisel tõmmatav (peen) rööpjoon

viirlema
[tegusõna, verb]
triibumustriline paistma, viirudena liikuma

viirpapagoi
[nimisõna, substantiiv]
pika saba ja kohati viirulise sulestikuga väike Austraalia papagoi, Eestis puurilind

viirpelargoon
[nimisõna, substantiiv]
pruuni triibuga ümarate lehtede ja mitut värvi õitega suvelill

viirpuu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt valgete õitega astlaline lehtpõõsas või -puu, tuntud hekitaim

viirpuuhekk
[nimisõna, substantiiv]
viirpuudest hekk

viirsavi
[nimisõna, substantiiv]
heledamaist ja tumedamaist settekihtidest koosnev savi, mis esineb liustikuesistes jääjärvedes

viiruk
[nimisõna, substantiiv]
1. viirukipuult (vm taimelt) saadav looduslik vaik, mida kasutatakse nt usutalitustel lõhnava suitsu saamiseks

2. lõhnavaik

viirukilõhn
[nimisõna, substantiiv]
viiruki põletamisel leviv intensiivne lõhn

viirukipann
[nimisõna, substantiiv]
metallnõu viiruki suitsutamiseks jumalateenistusel vm

viirukipuu
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas ja Aasias kasvav lehtpuu või -põõsas, millelt saadakse viirukit

viirukisuits
[nimisõna, substantiiv]
viiruki põletamisel tekkiv aromaatne suits

viiruline
[omadussõna, adjektiiv]
1. triipe omav, triipudega, triibumustriline

2. triipudest koosneva mustriga

viirus
[nimisõna, substantiiv]
1. üliväike haigusetekitaja, rakulise ehituseta objekt, mis paljuneb ainult elusrakkudes

2. väga väike elus asi, mis tekitab (nakkus)haigusi inimestel, loomadel ja taimedel

viirusekandja
[nimisõna, substantiiv]
haigustunnusteta inimene või loom, kelle organismis leidub teatud viirus

viirusekandlus
[nimisõna, substantiiv]
teatud viiruse olemasolu haigustunnusteta inim- või loomorganismis

viirusekiri
[nimisõna, substantiiv]
viirusega nakatatud e-kiri

viirusekriis
[nimisõna, substantiiv]
viiruse (nagu koroonaviirus) laialdasest levikust ja selle tõkestamise meetmetest põhjustatud raske olukord majanduses ja muudes eluvaldkondades

viiruseline
[omadussõna, adjektiiv]
viirus(t)e tekitatud või põhjustatud

viirusetest
[nimisõna, substantiiv]
1. viiruse (või viirustundlikkuse) kindlakstegemine

2. vahend, mis on vajalik viiruse (või viirustundlikkuse) kindlakstegemiseks

viirusetõrje
[nimisõna, substantiiv]
arvutiviiruste otsimine ja kõrvaldamine ning arvuti kaitse viiruste eest

viirusetõrjeprogramm
[nimisõna, substantiiv]
programm arvutiviiruste avastamiseks ja kõrvaldamiseks

viirusetüvi
[nimisõna, substantiiv]
püsivate omadustega viirusevariant või geneetiline alltüüp

viirusevaba
[omadussõna, adjektiiv]
viirus(t)est nakatamata, ilma viirus(t)eta

viirushaige
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. viirushaigust põdev

2. selline inimene, loom või taim

viirushaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. viiruse põhjustatud haigus inimesel, loomal või taimel

2. viiruse põhjustatud haigus

viirushepatiit
[nimisõna, substantiiv]
viiruslik maksapõletik

viirusinfektsioon
[nimisõna, substantiiv]
nakkus, mis on põhjustatud viiruse tungimisest organismi, nakatatus viirusega

viiruskandja
[nimisõna, substantiiv]
haigustunnusteta inimene või loom, kelle organismis leidub teatud viirus

viiruskandlus
[nimisõna, substantiiv]
teatud viiruse olemasolu haigustunnusteta inim- või loomorganismis

viiruskindel
[omadussõna, adjektiiv]
teatud viiruse suhtes immuunne

viiruskriis
[nimisõna, substantiiv]
viiruse (nagu koroonaviirus) laialdasest levikust ja selle tõkestamise meetmetest põhjustatud raske olukord majanduses ja muudes eluvaldkondades

viiruslik
[omadussõna, adjektiiv]
viirus(t)e tekitatud või põhjustatud

viirusnakkus
[nimisõna, substantiiv]
nakkus, mis on põhjustatud viiruse tungimisest organismi, nakatatus viirusega

viirusprogramm
[nimisõna, substantiiv]
1. tarkvara ja andmeid hävitav või andmetöötlust häiriv väike programm, mis end arvutisüsteemides ise paljundab

2. spetsiaalne programm, mis põhjustab arvutis vigu ja hävitab andmeid

viirustest
[nimisõna, substantiiv]
1. viiruse (või viirustundlikkuse) kindlakstegemine

2. vahend, mis on vajalik viiruse (või viirustundlikkuse) kindlakstegemiseks

viirustõrje
[nimisõna, substantiiv]
arvutiviiruste otsimine ja kõrvaldamine ning arvuti kaitse viiruste eest

viirustõrjeprogramm
[nimisõna, substantiiv]
programm arvutiviiruste avastamiseks ja kõrvaldamiseks

viirustüvi
[nimisõna, substantiiv]
püsivate omadustega viirusevariant või geneetiline alltüüp

viirusvaba
[omadussõna, adjektiiv]
viirus(t)est nakatamata, ilma viirus(t)eta

viirutama
[tegusõna, verb]
1. rööpjooni tõmbama, viiruliseks tegema

2. viiruliseks tegema

viirutus
[nimisõna, substantiiv]
peen rööpjoonestik mingil pinnal (nt joonisel objektide eristamiseks, vormide plastilisuse kujutamiseks)

viis
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 5

2. arv 5

viis
[nimisõna, substantiiv]
1. muusikaliste helide (hästi kõlav) järjestus, mis moodustab terviku (nt laulu, muusikalise teema)

2. helide järjekord muusikas

viis
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kuidas midagi tehakse või kuidas miski toimub, tegevuse või toimumise laad

2. meetod, võte

3. see, kuidas keegi midagi teeb või kuidas miski toimub

4. moodus, meetod, võte

viisa
[nimisõna, substantiiv]
1. välismaalasele antav luba (hrl kleebisena passis) riiki siseneda, seal lühiajaliselt viibida või riigist lahkuda

2. luba passis, mida on vaja, et teatud riikidesse sõita

viisaastak
[nimisõna, substantiiv]
viiest aastast koosnev ajavahemik, viieaastane periood (vanasti NSV Liidus jt sotsialimimaades majanduse ja ühiskonnaelu planeerimisel, tänapäevaelu kohta mis tahes kontekstis)

viisaastakuplaan
[nimisõna, substantiiv]
1. plaan, mis määras sotsialistlikes riikides majanduse ja ühiskonna arengu viieks aastaks (tänapäeval kasutusel Hiinas ja Indias)

2. (mis tahes muu viieks aastaks tehtud plaani kohta)

viisakalt
[määrsõna, adverb]
hea käitumise tavasid ilmutavalt

viisakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. meeldiva käitumisega, heade kommetega

2. hea käitumise tavasid järgiv

3. hea käitumise tavasid järgiv või neile vastav, heade kommetega

viisakasti
[määrsõna, adverb]
hea käitumise tavasid ilmutavalt

viisakeeld
[nimisõna, substantiiv]
viisa andmise keeld

viisakord
[nimisõna, substantiiv]
1. kord, mille kohaselt riigipiiri saab ületada üksnes viisa olemasolul

2. viisa väljaandmise tingimused ja korraldus

viisakus
[nimisõna, substantiiv]
1. head kombed, meeldiv käitumine

2. hea käitumise tavasid järgiv ülalpidamine

3. head kombed

4. viisakas olek

viisakusavaldus
[nimisõna, substantiiv]
(kombekohane) viisakust väljendav ütlus, tegu vms

viisakusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. viisakusnõudeid mittearvestav, häid kombeid eirav

2. halbade kommetega, hea käitumise tavasid mitte järgiv

viisakuslause
[nimisõna, substantiiv]
viisakusest öeldud, sügavama sisuta lause

viisakussõnad
[nimisõna, substantiiv]
(kombekohane) viisakust väljendav ütlus, tegu vms

viisakustiitel
[nimisõna, substantiiv]
viisakal pöördumisel kasutatav kõnetlussõna (nt ekstsellents) või nimetus

viisakusvestlus
[nimisõna, substantiiv]
kerge seltskondlik vestlus, milles sügavuti ei minda

viisakusvisiit
[nimisõna, substantiiv]
lugupidamist väljendav visiit (positsioonilt kõrgema isiku juurde)

viisakusväljend
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemisel kasutatav tavapärane, ilma erilise sisuta väljend (nt „palun”, „tänan”, „vabandage”)

viisakutse
[nimisõna, substantiiv]
küllakutse, mille alusel saab taotleda viisat riiki sisenemiseks

viisard
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) interaktiivne abivahend, mis aitab kasutajal teha keerukamaid operatsioone

viisarežiim
[nimisõna, substantiiv]
1. kord, mille kohaselt riigipiiri saab ületada üksnes viisa olemasolul

2. viisa väljaandmise tingimused ja korraldus

viisaruum
[nimisõna, substantiiv]
teatavat piirkonda hõlmav ühtne viisapoliitika

viisataotlus
[nimisõna, substantiiv]
viisa saamise taotlus

viisavaba
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus viisa pole vajalik

viisavabadus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus riigipiiri ületamiseks pole viisat tarvis

viisi
[postpositsioon, tagasõna]
(rõhutab millegi rohkust või ajalist pikkust:) (pikem) rida teatud võrdseid üksusi järjest

viisihääl
[nimisõna, substantiiv]
meloodiat esitav hääl või muusikariista partii

viisijupp
[nimisõna, substantiiv]
katke mingist meloodiast

viisik
[nimisõna, substantiiv]
1. viiest isikust, riigist, asjast vm koosnev rühm

2. viieliikmeline rühm

viisikannel
[nimisõna, substantiiv]
laudadest kõlakasti ja 20–30 keelega kannel

viisikas
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) kaunilt kõlav, viisilt mitmekesine

viisikatke
[nimisõna, substantiiv]
mingi osa (laulu)viisist

viisikud
[nimisõna, substantiiv]
viis sama ema korraga sünnitatud järglast

viisikäik
[nimisõna, substantiiv]
meloodia iseseisev väljenduslik osa

viisil
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. koos eelneva sõnaga väljendab, kuidas või mismoodi miski toimub

2. (väljendab võrdlust eelneva nimisõnaga:) kellegi sarnaselt, nii nagu

viisilause
[nimisõna, substantiiv]
kõrvallause, mis täpsustab pealauses väljendatud toimimisviisi (nt Jüri seisis nii, et ta nägu polnud näha)

viisimäärus
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) määrus, mis lauses väljendab tegevuse viisi

viisiots
[nimisõna, substantiiv]
(laulmist või lauluviisi mängimist, eriti selle alustamist märkivates väljendites)

viisipidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. lauldes meloodiast (ka helistikust) mitte kõrvale kaldumine, viisi õigesti laulmine

2. õigesti laulmine

viisipill
[nimisõna, substantiiv]
meloodiat esitav muusikariist (nt viiul, tšello)

viisipärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. hea käitumise tavasid järgiv, kombekohane

2. kombekohane

viisirida
[nimisõna, substantiiv]
heliteose rütmiline üksus, mis on taktimõõdu ja mõtte poolest suhteline tervik

viisirikas
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) kaunilt kõlav, viisilt mitmekesine

viisistama
[tegusõna, verb]
tekstile, nt luuletusele viisi looma, teksti viisiga varustama

viisistus
[nimisõna, substantiiv]
mingi tekst, nt luuletus, millele on loodud viis

viisiütlev
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) kääne, mis väljendab tegevuse vm viisi ning mille vormid on eesti keeles säilinud määrsõnaliste väljenditena (nt pikisilmi, värisevi käsi)

2. tegevuse vm viisi väljendav kääne

viisk
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne puukoore ribadest punutud tööjalats

2. puukoore ribadest punutud jalats

viiskand
[nimisõna, substantiiv]
korrapärane viieharuline tähekujund (maagilise märgina, sümbolina), mis on moodustatud ühe katkematu joonega

viis-kuus
[arvsõna, numeraal]
umbes viis kuni kuus, viis või kuus

viiskõla
[nimisõna, substantiiv]
viiest (tertsidena asetatud) helist koosnev akord, mille äärmised helid moodustavad nooni

viiskümmend
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 50

2. 50

viisleht
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtne kaardimäng, kus mängijail on käes viis kaarti, mida mängu käigus kaarthaaval kaardipakist juurde korjatakse ning kus mängu võidab see, kes esimesena oma kaartidest lahti saab

2. kaardimäng

viisnurk
[nimisõna, substantiiv]
tasandiline kujund, millel on viis tippu, mis on ühendatud sirglõikudega

viispäevak
[nimisõna, substantiiv]
1. viiepäevane ajavahemik

2. viiepäevane ajavahemik, pentaad

viissada
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 500

2. 500

viistahukas
[nimisõna, substantiiv]
1. hulktahukas, millel on viis tahku

2. viie tahuga hulktahukas

viisteist
[arvsõna, numeraal]
arv 15

viisteistkümmend
[arvsõna, numeraal]
arv 15

viisuluda
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kiilja otsaga luust või puust tööriist, millega punuti viiske, märsse vm tohust ja niinest esemeid

2. viisu- ja märsipunumisriist

viisumeister
[nimisõna, substantiiv]
viiskude valmistaja

viit
[nimisõna, substantiiv]
teed, suunda juhatav silt või tähis

viit
viivitusega toimiv või toimuv, viivitus-

viitaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mis kulub millegi toimimise alguseni

viitakreditiiv
[nimisõna, substantiiv]
akreditiiv, mis võimaldab maksta summa välja mitte varem kui teatud aja jooksul pärast seda, kui eksportija on transpordidokumendid esitanud

viitaline
[omadussõna, adjektiiv]
konarlik, rööplik, viitaid täis

viitama
[tegusõna, verb]
1. (käega viibates) suunda või kohta näitama

2. suunda või kohta näitama

viitamine
[nimisõna, substantiiv]
1. (teadustöös, õigusaktis, artiklis vm:) allikaviidete esitamine

2. viitega ühest kohast teise kohta suunamine

viitane
[omadussõna, adjektiiv]
konarlik, rööplik, viitaid täis

viiteline
[omadussõna, adjektiiv]
viitav, suunava viitega (esitatud)

viitemees
[nimisõna, substantiiv]
viitele õppija, väga hea õpilane

viitemärk
[nimisõna, substantiiv]
märk tekstis (number, täht või tärn), mis osutab allikale joone all või viiteloetelus

viitenumber
[nimisõna, substantiiv]
1. (panganduses:) arvet ja maksekorraldust siduv numbrikombinatsioon, numbriline viitemärk

2. makse saaja antud numbrid, mis tuleb arvet tasudes märkida ülekande tegemise korraldusele. Viitenumbri järgi saab maksjat ja arvet siduda

viiteseos
[nimisõna, substantiiv]
suhe sõna vm tähistaja ja välismaailma objekti (ehk referendi) vahel

viitestik
[nimisõna, substantiiv]
1. kõigi töös esinevate viidete kogum

2. viitekogum

viitesuhe
[nimisõna, substantiiv]
suhe sõna vm tähistaja ja välismaailma objekti (ehk referendi) vahel

viithind
[nimisõna, substantiiv]
hind, mis määratakse lõplikult kindlaks alles pärast töö lõpetamist või toote tarbijale kättetoimetamist (nt tööstusseadmete puhul)

viithüpe
[nimisõna, substantiiv]
langevarjuhüpe, mille korral langevari avatakse vähemalt viis sekundit pärast lennukist väljumist

viitse
ase-

viitseadmiral
[nimisõna, substantiiv]
1. kontradmiralile järgnev ja admiralile eelnev kõrgem ohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

viitsekuberner
[nimisõna, substantiiv]
asekuberner

viitsepresident
[nimisõna, substantiiv]
presidendi ametikohaline asendaja

viitsima
[tegusõna, verb]
1. millekski ettevõtlikkust, energiat, tahtmist omama

2. (tavaliselt eitavas lauses) olema nõus midagi tegema, selleks oma energiat kulutama

viitsimatus
[nimisõna, substantiiv]
millekski energia, ettevõtlikkuse, tahtmise puudumine

viitsimine
[nimisõna, substantiiv]
1. ettevõtlikkus, tahtmine midagi teha

2. tahtmine

viitstart
[nimisõna, substantiiv]
viimase etapi start paremuse järjekorras (mitmeetapilistel spordivõistlusel)

viitsütik
[nimisõna, substantiiv]
sütik, mis paneb lõhkelaengu plahvatama teatud viivitusega

viiul
[nimisõna, substantiiv]
1. poognaga (harvemini sõrmitsedes) mängitav väike nelja keelega pill

2. keeltega pill, mida hoitakse lõua all ning mängitakse teatud pika ja peenikese pulga moodi vahendiga

viiuldaja
[nimisõna, substantiiv]
1. viiulimängija (hrl professionaalne muusik)

2. viiulimängija

viiuldama
[tegusõna, verb]
1. viiulit mängima

2. midagi viiulil esitama

viiulikast
[nimisõna, substantiiv]
pehme vooderdisega kast viiuli hoidmiseks ja kaasas kandmiseks

viiuliklass
[nimisõna, substantiiv]
viiuli eriala üksus muusikaõppeasutuses

viiulikontsert
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslikum helitöö viiulile ja orkestrile

viiulikoor
[nimisõna, substantiiv]
viiuliorkester

viiulikunstnik
[nimisõna, substantiiv]
viiulimuusika interpreteerija, meisterlik viiuldaja

viiulimeister
[nimisõna, substantiiv]
viiulite valmistaja

viiulimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. viiuli mängimine

2. viiulihelid

viiulipala
[nimisõna, substantiiv]
väike helitöö viiulile

viiulipartii
[nimisõna, substantiiv]
viiulile määratud osa helitöö partituuris

viiulisonaat
[nimisõna, substantiiv]
sonaat viiulile

viiulivõti
[nimisõna, substantiiv]
noodivõti, mis määrab esimese oktavi sol'i asukohaks noodijoonestiku teise joone

viiulivärv
[nimisõna, substantiiv]
1. sinipuu puru või laastud taimevärvina

2. nendega keetmisel saadav tumesinine värvus

viiuliõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kelle töö on viiulimängu õpetada

viiuliõpingud
[nimisõna, substantiiv]
viiulimängu õppimine

viiv
[nimisõna, substantiiv]
1. väga lühike ajavahemik, mille jooksul midagi toimub, esineb vms

2. väga lühike ajavahemik

viive
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi toimumine või kohalejõudmine viivitusega, mitte kohe

2. millegi kohalejõudmiseks kuluv ajavahemik

viivis
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mida nõutakse rahalise vm kohustuse mitteõigeaegse täitmise eest

2. raha, mida sa pead maksma lisaks, kui sa pole mingit makset tähtajaks sooritanud

3. viivitustasu, viivitushüvitis

viivislaen
[nimisõna, substantiiv]
laen, mille tagasimaksmine viibib

viivistasu
[nimisõna, substantiiv]
1. rahasumma, mida nõutakse rahalise vm kohustuse mitteõigeaegse täitmise eest

2. raha, mida sa pead maksma lisaks, kui sa pole mingit makset tähtajaks sooritanud

3. viivitustasu, viivitushüvitis

viivitama
[tegusõna, verb]
midagi mitte kohe või mitte õigel ajal tegema, millegi tegemisega ülearu kaua ootama

viivitamata
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

viivitamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. edasilükkamatu, kohest teokstegemist nõudev

2. edasilükkamatu, kiire

viivitamatult
[määrsõna, adverb]
1. selsamal hetkel, väga lühikese aja jooksul, aega viitmata

2. väga kiiresti

viivitamisi
[määrsõna, adverb]
viivitades

viivituma
[tegusõna, verb]
1. hilinema, edasi lükkuma, viibima

2. hilinema, viibima

viivitus
[nimisõna, substantiiv]
paus, seisak millegi toimimisel või tegemisel, millegi edasilükkumine ajas

viivitusaed
[nimisõna, substantiiv]
riigipiirile piiriületuse pidurdamiseks rajatud tara

viivitusaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mis kulub millegi toimimise alguseni

viivitustara
[nimisõna, substantiiv]
riigipiirile piiriületuse pidurdamiseks rajatud tara

viivlema
[tegusõna, verb]
olema, viibima

viivuke
[nimisõna, substantiiv]
(lühikese ajalõigu, natukese aja kohta)

viivukene
[nimisõna, substantiiv]
(lühikese ajalõigu, natukese aja kohta)

viivuks
[määrsõna, adverb]
1. (üsna) lühikeseks ajaks või lühikest aega

2. lühikeseks ajaks või lühikest aega

viivuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ainult viivu kestev, hetkeline

2. hetkeline, põgus

vikaar
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimulik, kes aitab teenida mitmes koguduses, ametisse pühitsetud vaimuliku asetäitja või abiline

2. ase-, abivaimulik

vikaardiakon
[nimisõna, substantiiv]
diakon, kes aitab teenida mitmes koguduses, ametisse pühitsetud vaimuliku asetäitja või abiline

vikaaria
[nimisõna, substantiiv]
(katoliku kirikus keskajast valgustusajani:) ühe või mitme isiku hingeõnnistuse heaks sisse seatud regulaarne jumalateenistus koos selle ülalpidamisega

vikaarpreester
[nimisõna, substantiiv]
preester, kes aitab teenida mitmes koguduses, ametisse pühitsetud vaimuliku asetäitja või abiline

vikaarvaimulik
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimulik, kes aitab teenida mitmes koguduses, ametisse pühitsetud vaimuliku asetäitja või abiline

2. ase-, abivaimulik

vikareerima
[tegusõna, verb]
vikaarina tegutsema

vikareerimine
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, mille puhul suguluselt lähedased taime- või loomaliigid asustavad eri levilaid või sama levila eri kasvukohti ja elupaiku

vikariaat
[nimisõna, substantiiv]
1. vikaari amet, ametiruum või võimkond

2. vikaari amet[ikoht]

vikarism
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, mille puhul suguluselt lähedased taime- või loomaliigid asustavad eri levilaid või sama levila eri kasvukohti ja elupaiku

vikasool
[nimisõna, substantiiv]
K-vitamiini sünteetiline asendaja

vikat
[nimisõna, substantiiv]
pika varrega riist heina ja vilja käsitsi niitmiseks

vikatikand
[nimisõna, substantiiv]
vikatitera tagumine osa, millesse kinnitub lüsi ehk vikati vars

vikatilüsi
[nimisõna, substantiiv]
1. vars, mille külge kinnitub vikati tera

2. vikati vars

vikatimees
[nimisõna, substantiiv]
1. surm isikustatuna

2. surm

vikatitera
[nimisõna, substantiiv]
vikati lõikeosa

vikativars
[nimisõna, substantiiv]
1. vars, mille külge kinnitub vikati tera

2. vikati vars

vikativits
[nimisõna, substantiiv]
vits, millega vikatitera löe (ehk varre) külge kinnitatakse

vikeldama
[tegusõna, verb]
1. vikkelkirjas kuduma

2. viklit sisse kuduma

vikerdama
[tegusõna, verb]
kirkalt ja korduvalt helkima, valguses sädelema ja läikima, värvi ja helki vaheldama

vikerforell
[nimisõna, substantiiv]
tiigikalana tuntud forell, kelle isaste külgedel sillerdab kudemisajal vikerkaarevärvides vööt

vikerjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. vikerkaare värvidega

2. paljude eri värvidega

vikerkaar
[nimisõna, substantiiv]
1. taevas vaadeldav spektrivärvustes kaar, mis tekib hrl päikesevalguse murdumisel ja peegeldumisel veepiiskades

2. värviline poole ringi kujuga nähtus taevas, mis tekib vihma ja päikese mõjul

vikerkaareline
[omadussõna, adjektiiv]
milleski vikerkaart meenutav, hrl vikerkaarevärviline, värvikirev

vikerkaarelipp
[nimisõna, substantiiv]
vikerkaarevärvi triipudest koosnev lipp mitmekesisuse ja ühtsuse sümbolina, enim tuntult seksuaal- ja soovähemuste (LGBT-kogukonna) uhkuse lipuna

vikerkaarerahvas
[nimisõna, substantiiv]
(hõlmab lühenditega LGBT, LGBT+, LGBTQ, LGBTI, LGBTQIA jt viidatavaid seksuaal- ja soovähemusi)

vikerkaarevärv
[nimisõna, substantiiv]
valguse nähtava spektri värv (violett, tumesinine, sinine, roheline, kollane, oranž, punane)

vikerkaarevärviline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vikerkaare värvidega

2. paljude eri värvidega

vikerkala
[nimisõna, substantiiv]
värvirikas kala peamiselt Austraalia ja Uus-Guinea magevetes

vikerkest
[nimisõna, substantiiv]
1. pupilli ümbritsev silma osa, mille pigmendist sõltub silmade värvus

2. vikerkest

vikerkestapõletik
[nimisõna, substantiiv]
1. silma vikerkesta põletik

2. silma vikerkesta põletikuline haigus

vikerlane
[nimisõna, substantiiv]
1. 19. sajandi ilukirjanduses kasutusele võetud sõna viikingiaja eesti sõdalase ning meresõitja kohta

2. viikingiaja eesti sõdalane

vikerpere
[nimisõna, substantiiv]
perekond, milles lapsevanemad on samast soost

vikerpuur
[nimisõna, substantiiv]
spiraalja, ettepoole teravaks muutuva lõikeosaga puuritera (puidu puurimiseks)

vikervärv
[nimisõna, substantiiv]
valguse nähtava spektri värv (violett, tumesinine, sinine, roheline, kollane, oranž, punane)

viki
[nimisõna, substantiiv]
autorite koostöös loodav veebisait, mille sisu saavad kõik kasutajad muuta

vikipedist
[nimisõna, substantiiv]
1. koostöös loodava Vikipeedia (veebipõhise entsüklopeedia) autor või toimetaja

2. koostöös loodava Vikipeedia veebisaidi autor või toimetaja

vikk
[nimisõna, substantiiv]
1. liblikõieline kaunviljadega üheaastane söödataim

2. söödataim

vikk
[nimisõna, substantiiv]
1. paks, tainjas ehituslubja ja vee segu

2. paks ehituslubja ja vee segu

vikk
[nimisõna, substantiiv]
punn, prunt

vikkel
[nimisõna, substantiiv]
1. varrastel vaheldumisi parem- ja pahempidi, juurdeloodud ja kokkuvõetud või ülestõstetud silmadega kududes saadud reljeefse või pitsilise pinnaga kiri

2. ažuursed, sakilised või sirged mustrijooned varrastel kootud esemetel

3. koekiri

vikkel
[nimisõna, substantiiv]
1. sfäärilise kolmnurga kujuline arhitektuurne vorm üleminekul ehitise ruudukujuliselt põhiplaanilt kuplile

2. kupli osa

vikkelkinnas
[nimisõna, substantiiv]
vikeldamise tehnikas kootud, vikeldatud kinnas

vikkelkiri
[nimisõna, substantiiv]
1. varrastel vaheldumisi parem- ja pahempidi, juurdeloodud ja kokkuvõetud või ülestõstetud silmadega kududes saadud reljeefse või pitsilise pinnaga kiri

2. ažuursed, sakilised või sirged mustrijooned varrastel kootud esemetel

3. koekiri

vikkelkude
[nimisõna, substantiiv]
kudumisviis, mille puhul saadakse reljeefne või pitsiline pind

vikkelkuppel
[nimisõna, substantiiv]
(ehituskunstis:) viklitele toetuv kuppel

vikont
[nimisõna, substantiiv]
1. krahvi ja paruni vahepealne aadlitiitel Lääne-Euroopas

2. seda tiitlit kandev isik

3. aadlitiitel Lääne-Euroopas

vikontess
[nimisõna, substantiiv]
1. vikondi aadlitiitliga naine Lääne-Euroopas

2. vikondi abikaasa või lesk

3. vikondi abikaasa

viks
[omadussõna, adjektiiv]
1. korralik, tubli

2. usin, kärmas

viks
[nimisõna, substantiiv]
määrdeaine jalatsite puhastamiseks ja neile läike andmiseks

viksilt
[määrsõna, adverb]
1. korralikult, tublilt

2. usinalt, kärmelt

viksima
[tegusõna, verb]
jalanõusid viksiga määrima ja neile läiget andma

Ühendtegusõnad: maha viksimamaha viksima

viksisti
[määrsõna, adverb]
1. korralikult, tublilt

2. usinalt, kärmelt

viktooria
[nimisõna, substantiiv]
1. hiigelsuurte kilpjate ujulehtedega troopiline veetaim

2. troopiline veetaim

viktooria
[nimisõna, substantiiv]
kõrge kutsaripuki ja ülestõstetava kattega omaaegne luksussõiduk kahe inimese jaoks

viktoriaan
[nimisõna, substantiiv]
1. Victoria ajastu (1819–1901) rangelt konventsionaalsete inglise sugupõlvede esindaja

2. Victoria ajastu rangelt konventsionaalsete inglise sugupõlvede esindaja

viktoriaanlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. Victoria ajastu aegne, sellele ajajärgule või viktoriaanidele omane

2. rangelt kombeline, vanameelne, kitsarinnaline

3. Victoria ajastule v viktoriaanidele omane

viktoriin
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi kokkulepitud ala või teema kohta esitatavatele küsimustele vastamise võistlus

vikunja
[nimisõna, substantiiv]
1. Andide kõrgmäestikus elutsev uluk, kellelt saadav vill on väga hinnatud

2. laama

vil!
üliõpilasorganisatsiooni endine tegevliige

vilajas
[omadussõna, adjektiiv]
(keha, kehaosade, ehitiste kohta:) pikk ja peenike, sihvakas

vilajett
[nimisõna, substantiiv]
1. tänapäeva haldusüksus nt Türkmenistanis, Tadžikistanis ja mitmel islamimaal

2. provintsile vastav haldusüksus Osmani impeeriumis

vilama
[tegusõna, verb]
(pilgu kohta:) kiiresti ja rahutult liikuma

vilamisi
[määrsõna, adverb]
1. korraks, hetkeks, väga põgusalt

2. (justkui) möödaminnes, pooleldi varjatult

vilatama
[tegusõna, verb]
korraks vilama, vilksatama

vilbasnastik
[nimisõna, substantiiv]
põhjapoolkera troopikas ja parasvöötmes elutsev peene kehaga vilgas madu

vildak
[omadussõna, adjektiiv]
ekslik, ebaõige

vildakalt
[määrsõna, adverb]
viltusuunas, mitte otse

vildakas
[omadussõna, adjektiiv]
(asendi kohta:) (kergelt) viltune

vildakil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (kergelt) viltuses asendis

2. vildakas asendis

vildakile
[määrsõna, adverb]
(kergelt) viltusesse asendisse

vildakselgsus
[nimisõna, substantiiv]
lülisamba kõverdumus külgsuunas

vildik
[nimisõna, substantiiv]
pika säärega viltsaabas, millele hrl saab kalossi otsa tõmmata

vildikaloss
[nimisõna, substantiiv]
viltsaapa peal kantav kaloss

vildikas
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutusvahend, mille vildiribast südamik on immutatud tindiga

2. kirjutamiseks mõeldud märja otsaga ese. Vildikas teeb paksemat joont kui pastakas, aga peenemat joont kui marker

vildistama
[tegusõna, verb]
1. kraasitud villa nõnda töötlema, et villakiud kinnituksid omavahel ja moodustuks vilt

2. kiudainet vildiks tegema

vildistuma
[tegusõna, verb]
1. vildiks või vilditaoliseks minema

2. vildiks v vilditaoliseks minema

vile
[nimisõna, substantiiv]
vilistamisel tekitatav või kuuldavale lastav terav ühetooniline heli (nt märguandena)

vile
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl riide vms materjali kohta:) hõredaks kulunud, hõre

2. hõre[daks kulunud]

vile
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl tuule kohta:) kõle, vinge, vilu

vile
[omadussõna, adjektiiv]
väle, kärmas, nobe

viledus
[nimisõna, substantiiv]
hõredus

vilekala
[nimisõna, substantiiv]
troopikameredes elav pika laperguse keha ja toruja ninamikuga kala

vilekonn
[nimisõna, substantiiv]
vilistades häälitsev Kesk- ja Lõuna-Ameerika konn

vilekontsert
[nimisõna, substantiiv]
paljude inimeste vali vilistamine (hrl pahameele-, vahel ka tunnustusavaldusena)

vilekoor
[nimisõna, substantiiv]
paljude inimeste vali vilistamine (hrl pahameele-, vahel ka tunnustusavaldusena)

vilemees
[nimisõna, substantiiv]
spordikohtunik

vilenöör
[nimisõna, substantiiv]
1. nöör vile kaelaskandmiseks

2. (vormiriietuse juures ka sümboolset tähendust omavana)

vilepartii
[nimisõna, substantiiv]
(spordikohtuniku tegevuse kohta võistlustel)

vilepill
[nimisõna, substantiiv]
1. huuliku ja sõrmeaukudega torujas muusikariist, rahvapärane puhkpill

2. rahvapärane puhkpill

vilepillimängija
[nimisõna, substantiiv]
vilepilli mängiv inimene

vilepuhuja
[nimisõna, substantiiv]
vilepilli mängiv inimene

vilepuhumine
[nimisõna, substantiiv]
avalikkusele organisatsioonis toimunud väärast käitumisest, ebaseaduslikust tegevusest vms teada andmine

vilesignaal
[nimisõna, substantiiv]
märguandeks antud vile

vilespill
[nimisõna, substantiiv]
1. huuliku ja sõrmeaukudega torujas muusikariist, rahvapärane puhkpill

2. rahvapärane puhkpill

vilestik
[nimisõna, substantiiv]
vilede kogum muusikariistal, nt orelil

vilets
[omadussõna, adjektiiv]
1. omadustelt, kõlblikkuselt või tasemelt ebarahuldav, vähene või puudulik, seetõttu sobimatu (kasutamiseks, tegevuseks vms)

2. selline, kelle või mille omadused või kvaliteet ei vasta nõuetele, ootustele

viletsake
[omadussõna, adjektiiv]
üsna vilets, (omadustelt, tasemelt, seisundilt) kehvapoolne

viletsakene
[omadussõna, adjektiiv]
üsna vilets, (omadustelt, tasemelt, seisundilt) kehvapoolne

viletsalt
[määrsõna, adverb]
1. millegi poolest ebarahuldavalt või halvasti

2. kui miski on kehvasti, siis miski ei rahulda sind, midagi on puudu või miski on halvasti

viletsamalt
[määrsõna, adverb]
rohkem halvasti, millegi poolest halvemini

viletsamini
[määrsõna, adverb]
rohkem halvasti, millegi poolest halvemini

viletsapoolne
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt, olemuselt veidi või üsna kehv, võrdlemisi vilets

viletsasti
[määrsõna, adverb]
1. millegi poolest ebarahuldavalt või halvasti

2. kui miski on kehvasti, siis miski ei rahulda sind, midagi on puudu või miski on halvasti

viletsavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
omadustelt, olemuselt veidi või üsna kehv, võrdlemisi vilets

viletsus
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus normaalne elu on takistatud raha, toidu vm ebapiisavuse tõttu

2. vaesus

viletsusaeg
[nimisõna, substantiiv]
vaene ja raske aeg, hädaaeg

viletsusehunnik
[nimisõna, substantiiv]
viletsa moega, armetu inimene

viletsusepäevad
[nimisõna, substantiiv]
1. häda ja viletsuse aeg, majanduslikult väga raske aeg

2. häda ja viletsuse aeg

viletsushunnik
[nimisõna, substantiiv]
viletsa moega, armetu inimene

viletsuspäevad
[nimisõna, substantiiv]
1. häda ja viletsuse aeg, majanduslikult väga raske aeg

2. häda ja viletsuse aeg

vilgas
[omadussõna, adjektiiv]
1. erksalt, teotahteliselt tegutsev või toimiv, teotahet, tarmukust väljendav

2. erksa meelega, kiiresti, kärmelt reageeriv

3. aktiivselt tegutsev või toimiv

vilgastuma
[tegusõna, verb]
vilkaks muutuma, elavnema

vilgatama
[tegusõna, verb]
hetkeks nähtavale ilmuma, korraks helendama

vilgatus
[nimisõna, substantiiv]
1. hetkeks nähtavale ilmumine, korraks helendamine

2. vilgatamine

3. välgatus

vilge
[nimisõna, substantiiv]
helk, (korraks) vilkumine

vilgukivi
[nimisõna, substantiiv]
1. ülihea lõhenevusega, klaasja läikega ja väikese kõvadusega, kivimeid moodustav kihilise ehitusega mineraal

2. kivimeid moodustav kihilise ehitusega mineraal

vilgutama
[tegusõna, verb]
1. tulesid, lampi vm sisse-välja lülitama, vilkuma panema, hrl et millestki märku anda

2. märgutulena vilkuma

vilguti
[nimisõna, substantiiv]
valgussignaali andev relee

vilgutus
[nimisõna, substantiiv]
1. tulede, lambi vm (korduv) sisse-välja lülitamine, vilkuma panemine, hrl et millestki märku anda

2. vilgutamine

vili
[nimisõna, substantiiv]
1. taime osa, mis tekib õiest ja sisaldab seemneid

2. see osa toiduna

vilikond
[nimisõna, substantiiv]
1. taime õisikust arenenud viljade kogum (nt sõstrakobar, maisitõlvik)

2. õisikust arenenud viljade kogum

vililane
[nimisõna, substantiiv]
(inimesel jt imetajatel:) organism emakasisese arengu hilisemas järgus

vililase-aegne
[omadussõna, adjektiiv]
(inimesel jt imetajatel:) loote emakasisese arengu hilisema järguga seotud

vilin
[nimisõna, substantiiv]
kiirest liikumisest, hõõrdumisest või vibreerimisest tekkiv terav kõrgetooniline heli, vilisemine

vilis
[nimisõna, substantiiv]
enne täisküpsust koristatud teravili, mida sileeritakse või kuivatatakse söödaks

vilisema
[tegusõna, verb]
(kiirest liikumisest, hõõrdumisest, vibreerimisest tekkivat) teravat kõrgetoonilist heli (vilinat) tekitama või kuuldavale laskma

vilist
[nimisõna, substantiiv]
Palestiina lõunapoolsel rannikualal elanud vanaaja rahva liige

vilistama
[tegusõna, verb]
1. (inimese kohta:) teravat heledat heli tekitama, puhudes õhku läbi kitsa pilu (huulte vahelt, vile abil vms)

2. nii tehes millestki märku andma, mingit tegevust juhtima, meloodiat esitama vms

Ühendtegusõnad: välja vilistama, välja vilistama, ära vilistamaära vilistama

vilistlane
[nimisõna, substantiiv]
mingi kooli lõpetanu

vilistlaskogu
[nimisõna, substantiiv]
ühe kooli või üliõpilasorganisatsiooni vilistlaste vabatahtlik ühendus

vilistlaskond
[nimisõna, substantiiv]
ühe kooli või üliõpilasorganisatsiooni vilistlased kogumina

vilistlaskoor
[nimisõna, substantiiv]
koor, mille koosseisu kuuluvad teatud koori endised lauljad või teatud kooli vilistlased

vilistus
[nimisõna, substantiiv]
vile, vilistamine

vilitoiduline
[omadussõna, adjektiiv]
(loomade, lindude kohta:) taime viljadest toituv

vilja-aasta
[nimisõna, substantiiv]
(aasta kohta hrl teravilja saagikust silmas pidades)

viljaait
[nimisõna, substantiiv]
ait teravilja säilitamiseks

viljaalge
[nimisõna, substantiiv]
(taimel:) varases arengujärgus olev vili

viljaandam
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal talupojalt mõisale nõutud andam viljana

viljabörs
[nimisõna, substantiiv]
kaubabörs, kus sõlmitakse suurte teraviljakoguste ostu- ja müügitehinguid

viljaelevaator
[nimisõna, substantiiv]
suur mehhaniseeritud tornviljahoidla

viljahakk
[nimisõna, substantiiv]
põllul koonusekujuliselt püsti kuivama asetatud (ja peavihuga kaetud) viljavihkude (eriti rukki-, nisuvihkude) hunnik

viljahaldjas
[nimisõna, substantiiv]
teravilja ja viljakasvatust kaitsev haldjas

viljahelbed
[nimisõna, substantiiv]
viljateradest pressitud helbed

viljahoidla
[nimisõna, substantiiv]
ehitis teravilja hoidmiseks (nt ait, elevaator)

viljahõõrumiskivi
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaja algeline tööriist viljaterade purustamiseks

2. kahest kivist koosnev algeline tööriist viljaterade purustamiseks

viljaikaldus
[nimisõna, substantiiv]
teravilja ikaldamine

viljakaar
[nimisõna, substantiiv]
(aianduses:) kaarjalt rippuv viljaoksi täis oks

viljakandeiga
[nimisõna, substantiiv]
vanusejärk, mille kestel viljapuu või marjapõõsas kannab rohkesti vilja

viljakandeperiood
[nimisõna, substantiiv]
vanusejärk, mille kestel viljapuu või marjapõõsas kannab rohkesti vilja

viljakandev
[omadussõna, adjektiiv]
(põllumaa kohta:) rikkalikku, rohket saaki andev

viljakandevõime
[nimisõna, substantiiv]
(taimedega seoses:) võime vilja kanda

viljakandmatu
[omadussõna, adjektiiv]
(taimedega ühenduses:) selline, mis ei anna saaki või kus midagi ei kasva

viljakandmine
[nimisõna, substantiiv]
1. (viljapuude ja -põõsaste kohta:) saagi andmine

2. (taimedega seoses:) saagi andmine

viljakandvus
[nimisõna, substantiiv]
(taimedega seoses:) võime vilja kanda

viljakanne
[nimisõna, substantiiv]
1. (viljapuude ja -põõsaste kohta:) saagi andmine

2. (taimedega seoses:) saagi andmine

viljakas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) võimeline järglasi saama, võimeline paljunema

viljakasvataja
[nimisõna, substantiiv]
vilja kasvatamise tegelev inimene

viljakasvatus
[nimisõna, substantiiv]
teraviljakasvatus

viljakate
[nimisõna, substantiiv]
seemet või viljaliha kattev kest

viljakeha
[nimisõna, substantiiv]
tihedalt põimunud seeneniitidest moodustis, see osa seenest, mida korjatakse

viljakest
[nimisõna, substantiiv]
seemet või viljaliha kattev kest

viljakirst
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kirst teravilja hoidmiseks

viljakohv
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt röstitud teraviljast (ja sigurijuurest) jahvatamisel saadud pulber

viljakoormis
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal talupojalt mõisale nõutud andam viljana

viljakoristus
[nimisõna, substantiiv]
(teravilja kohta:) saagi niitmine, kogumine ja hoidlasse vedamine

viljakoristusmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin viljakoristuseks, nt teraviljakombain, viljaniiduk, rehepeksumasim

viljakott
[nimisõna, substantiiv]
1. kott teravilja jaoks

2. kotitäis teravilja

viljakuivati
[nimisõna, substantiiv]
hoone koristatud teravilja töötlemiseks ja säilitamiseks

viljakus
[nimisõna, substantiiv]
järglaste saamise või andmise määr

viljakushaldjas
[nimisõna, substantiiv]
saagikust ja karja sigivust andev haldjas

viljakusjumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb laste ning kariloomade sündimise ning saagikuse üle

viljakusjumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naisjumal, kes valitseb laste ning kariloomade sündimise ning saagikuse üle

viljakusmaagia
[nimisõna, substantiiv]
rahvausundis viljakuse kasvu taotlev nõidus ja maagilised toimingud

viljakusmeditsiin
[nimisõna, substantiiv]
meditsiini haru, mis käsitleb inimeste viljatuse diagnostikat ja ravi ning järglaste saamisega seotud probleeme

viljakustervis
inimese võimelisus elada rahuldustpakkuvat ja turvalist seksuaalelu, saada lapsi ja korraldada kõike sellega seonduvat (nt pereplaneerimist)

viljakõrs
[nimisõna, substantiiv]
kõrrelise teravilja taime vars

viljakärbes
[nimisõna, substantiiv]
kolme musta triibuga helekollane putukas, kelle vastsed kahjustavad teravilja

viljakümnis
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal talupojalt mõisale viljana makstud kümnis

viljaleht
[nimisõna, substantiiv]
taime õie seesmine, emakat moodustav leht

viljaliha
[nimisõna, substantiiv]
marja, puu- või köögivilja koorealune lihakas osa

viljaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. viljadega

2. viljakandev

3. viljadega, viljakandev

viljaluu
[nimisõna, substantiiv]
luuviljalise taime seemet ümbritsev puitunud sisekest

viljalõikaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes põllul vikatiga vilja niidab

viljalõikus
[nimisõna, substantiiv]
(teravilja kohta:) saagi niitmine, kogumine ja hoidlasse vedamine

viljalõikusmasin
[nimisõna, substantiiv]
masin viljakoristuseks, nt teraviljakombain, viljaniiduk, rehepeksumasim

viljamaa
[nimisõna, substantiiv]
maa, kuhu külvatakse teravili

viljamõõt
[nimisõna, substantiiv]
teravilja mahumõõt

viljamüük
[nimisõna, substantiiv]
teravilja müük

viljanaksur
[nimisõna, substantiiv]
mardikas, kelle vastsed on teraviljakahjurid

viljandilane
[nimisõna, substantiiv]
1. Viljandi elanik

2. Viljandist pärit inimene

viljandimaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Viljandimaa elanik

2. Viljandimaalt pärit inimene

viljandlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Viljandi elanik

2. Viljandist pärit inimene

viljandlanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost viljandlanna

viljaneitsi
[nimisõna, substantiiv]
1. haldjas, kes kaitseb vilja

2. kuri haldjas, keda arvati viljasaaki kahjustavat

viljaniiduk
[nimisõna, substantiiv]
masin viljakoristuseks, nt teraviljakombain, viljaniiduk, rehepeksumasim

viljaniidumasin
[nimisõna, substantiiv]
masin viljakoristuseks, nt teraviljakombain, viljaniiduk, rehepeksumasim

viljaniitja
[nimisõna, substantiiv]
masin viljakoristuseks, nt teraviljakombain, viljaniiduk, rehepeksumasim

viljaoks
[nimisõna, substantiiv]
viljapuu lühike oks, millel hrl tipupung areneb viljapungaks, õitseb ja viljub

viljapea
[nimisõna, substantiiv]
teravilja tipmine osa, milles valmivad viljaterad

viljapeks
[nimisõna, substantiiv]
terade eraldamine viljapeadest

viljapeksmine
[nimisõna, substantiiv]
terade eraldamine viljapeadest

viljapeksumasin
[nimisõna, substantiiv]
masin, millega pekstakse peamiselt teravilja

viljapiik
[nimisõna, substantiiv]
terav püstine viljaoks (peamiselt õunapuudel)

viljapuhasti
[nimisõna, substantiiv]
seade teravilja- jt põllukultuuride seemne puhastamiseks ja sorteerimiseks

viljapuhastus
[nimisõna, substantiiv]
pekstud teravilja puhastamine umbrohuseemneist, aganaist ja puudulikult arenenud seemneist, teravilja sorteerimine

viljapuhastusmasin
[nimisõna, substantiiv]
seade teravilja- jt põllukultuuride seemne puhastamiseks ja sorteerimiseks

viljapuu
[nimisõna, substantiiv]
puu või kõrge kasvuga põõsas, mis kannab söödavaid vilju (nt õunapuu, kirsipuu)

viljapuuaed
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala, kus kasvatatakse viljapuid

viljapuuistandik
[nimisõna, substantiiv]
istutatud (noored) puuviljapuud

viljapuu-juurevähk
[nimisõna, substantiiv]
taimehaigus, mis kahjustab viljapuude istikuid, tekitades nende juurtele mügaraid

viljapuuseemik
[nimisõna, substantiiv]
seemnest kasvatatud viljapuu

viljapõld
[nimisõna, substantiiv]
teravilja all olev põld

viljapõrnikas
[nimisõna, substantiiv]
pikliku eenduva peakilbiga mardikas, Euraasia kesk- ja lõunaosa teraviljakahjur

viljaraag
[nimisõna, substantiiv]
1. raag taime vilja kinnitumiseks

2. taime vilja kinnitumiseks

viljaraoke
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt õunviljaliste lühem, nõrk viljaoks

viljarikas
[omadussõna, adjektiiv]
rohket saaki andev

viljasaak
[nimisõna, substantiiv]
põllul kasvatatud teraviljast kogutud viljaterade seemned kogumina

viljasalv
[nimisõna, substantiiv]
salv teravilja säilitamiseks

viljaseeme
[nimisõna, substantiiv]
külvatavad teravilja seemned (kogumina)

viljasoomus
[nimisõna, substantiiv]
okaspuu käbi kattesoomuse kaenlas paiknev suur ja lihakas soomus

viljastama
[tegusõna, verb]
seemneraku ühendamisel munarakuga loodet arenema panema

viljastamisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime viljastada

viljastuma
[tegusõna, verb]
seemneraku ja munaraku ühinemisel embrüot moodustama

viljastumine
[nimisõna, substantiiv]
munaraku ja seemneraku ühinemine, mille tulemusel hakkab arenema loode

viljastumisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime viljastuda

viljastus
[nimisõna, substantiiv]
1. viljastamine

2. viljastumine

viljasääsk
[nimisõna, substantiiv]
putukas, kelle vaglad toituvad teraviljade lehetuppedes, teraviljakahjur

viljatera
[nimisõna, substantiiv]
1. teravilja väike kõva vili või seeme

2. teravilja seeme

viljatu
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese vm elusolendi kohta:) võimetu järglasi saama, paljunemisvõimetu

viljatult
[määrsõna, adverb]
1. ilma tulemuse või tagajärjeta, kasu või tulu toomata

2. põhjuseta, mittevajalikul moel

viljatus
[nimisõna, substantiiv]
hrl inimese võimetus järglasi saada, paljunemisvõime puudumine

viljatusravi
[nimisõna, substantiiv]
ravi, mille eesmärk on saavutada rasestumine (hõlmab nt munasarjade stimuleerimist ravimite abil, kehavälist viljastamist)

viljavaheldus
[nimisõna, substantiiv]
1. erinevate bioloogiliste omadustega kultuuride vaheldamine teatud aja järel

2. kasvatatavate kultuuride vahetamine

viljavars
[nimisõna, substantiiv]
marja, puu- või köögivilja vars

viljavedu
[nimisõna, substantiiv]
teravilja vedamine

viljaveski
[nimisõna, substantiiv]
1. (vee, tuule, auru jõul töötav) teravilja jahvatamise seade

2. ehitis (ja ettevõte), kus see seade paikneb ja teraviljajahvatus toimub

viljavihk
[nimisõna, substantiiv]
1. keskelt kokku seotud viljasülem

2. viljasülem

viljaväli
[nimisõna, substantiiv]
teravilja all olev põld

viljaõnn
[nimisõna, substantiiv]
edu, õnnestumine teravilja kasvatamises, rohke teraviljasaak

viljelema
[tegusõna, verb]
1. millegagi (loovalt) tegelema, midagi kasutama, ellu viima

2. loovalt harrastama

viljelus
[nimisõna, substantiiv]
kultuurtaimede kasvatamine, maa-, põlluharimine

viljelusmaa
[nimisõna, substantiiv]
korrapäraselt haritav maa

viljuma
[tegusõna, verb]
vilja moodustama

vilk
[nimisõna, substantiiv]
1. ülihea lõhenevusega, klaasja läikega ja väikese kõvadusega, kivimeid moodustav kihilise ehitusega mineraal

2. kivimeid moodustav kihilise ehitusega mineraal

vilk
[nimisõna, substantiiv]
1. (valguse kohta:) kiire, kerge välgatus, helkimine või vilkumine

2. helk

vilka
[nimisõna, substantiiv]
plotski

vilkalt
[määrsõna, adverb]
1. kiirelt ja kergelt liikudes, kiirete ja kergete liigutustega

2. hüplikult, edasi-tagasi hüpeldes

vilkama
[tegusõna, verb]
1. hetkeks nähtavale tulema või nähtaval olema

2. kiiresti (silme eest või mõttest) läbi liikuma

vilkkiltkivi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt vilgukivist koosnev kiltkivi

vilklema
[tegusõna, verb]
korduvalt, vahelduvalt vilkuma

vilks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi pilgu kiiret põgusat suunamist, liikumise kiirust, liigutuse lühiajalisust

vilks
[nimisõna, substantiiv]
vilksatus, vilksamine

vilksama
[tegusõna, verb]
1. hetkeks nähtavale tulema või nähtaval olema

2. kiiresti (silme eest või mõttest) läbi liikuma

Ühendtegusõnad: läbi vilksamaläbi vilksama

vilksamisi
[määrsõna, adverb]
1. korraks, hetkeks, väga põgusalt

2. (justkui) möödaminnes, pooleldi varjatult

vilksatama
[tegusõna, verb]
1. hetkeks nähtavale tulema või nähtaval olema

2. kiiresti (silme eest või mõttest) läbi liikuma

Ühendtegusõnad: läbi vilksatama, läbi vilksatama, mööda vilksatamamööda vilksatama

vilksatus
[nimisõna, substantiiv]
1. hetkeks nähtavale tulek või põgus ilmnemine

2. vilksa[ta]mine

vilksima
[tegusõna, verb]
korduvalt vilksama

vilksti
[määrsõna, adverb]
1. korraks, põgusalt

2. kergesti ja kiiresti (liikudes)

vilksuma
[tegusõna, verb]
1. (valguse, tule kohta:) korduvalt lühikeseks ajaks nähtavale tulema ja siis kaduma

2. süttima ja kustuma

vilksutama
[tegusõna, verb]
1. vilgutama

2. vilksuma panema

vilktuli
[nimisõna, substantiiv]
vilkuv tuli

vilkuma
[tegusõna, verb]
1. (valguse, tule kohta:) korduvalt lühikeseks ajaks nähtavale tulema ja siis kaduma

2. süttima ja kustuma

vilkur
[nimisõna, substantiiv]
1. vilkuv märguandeseadeldis

2. vilkuv märguseade

vilkus
[nimisõna, substantiiv]
kärmus, nobedus

vill
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt lamba, aga ka kitse, kaameli vm looma karvad, mis saadakse looma pügamisel või kammimisel ja sobivad ketramiseks või vildistamiseks

2. nendest saadav kiud tekstiilitööstuse toorainena

3. materjal, mida saab näiteks lamba ja kitse karvadest

vill
[nimisõna, substantiiv]
1. nahal või limaskestal mingi kahjustuse tagajärjel tekkinud põisjas läbipaistva vedelikuga täitunud moodustis

2. väike valus koht naha peal (enamasti vedelikku täis)

villa
[nimisõna, substantiiv]
esinduslik eramu (linna servas või maal)

villaan
[nimisõna, substantiiv]
feodaalist sõltunud talupoeg keskaja Lääne-Euroopas

villaheie
[nimisõna, substantiiv]
1. ketramiseks tõmmatavad villakiud

2. kergelt kokku hõõrutud villalint

villajõudlus
[nimisõna, substantiiv]
1. looma, hrl lamba võime anda kindlas ajavahemikus mingi kogus villa

2. lamba võime anda kindlas ajavahemikus mingi kogus villa

villak
[nimisõna, substantiiv]
lamba (pöetud) villkate

villakandja
[nimisõna, substantiiv]
lamba rahvapärane nimetus

villakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohke paksu villaga

2. villarohke

villaketramine
[nimisõna, substantiiv]
villakiududest lõnga valmistamine

villaketrus
[nimisõna, substantiiv]
villakiududest lõnga valmistamine

villakhiir
[nimisõna, substantiiv]
1. väga pehme ja tiheda karvkatte ning koheva sabaga sinakashall Andide näriline

2. näriline

villakits
[nimisõna, substantiiv]
villa saamiseks kasvatatav kits

villakiud
[nimisõna, substantiiv]
1. villa üks peeni osakesi

2. (mitmuses:) need kogumina

villakoer
[nimisõna, substantiiv]
koer, kelle karvast saab villa

villakraas
[nimisõna, substantiiv]
kahest metallhaakidega kaetud lauakesest koosnev tööriist villa kohevaks harjamiseks enne ketramist

villakraasija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes villa kraasi(de)ga või kraasmasinaga kohevaks teeb

villakraasimine
[nimisõna, substantiiv]
villa kohestamine ketruseks

villakus
[nimisõna, substantiiv]
1. looma, hrl lamba võime anda kindlas ajavahemikus mingi kogus villa

2. lamba võime anda kindlas ajavahemikus mingi kogus villa

villaküülik
[nimisõna, substantiiv]
villa saamiseks kasvatatav küülik

villalammas
[nimisõna, substantiiv]
villa saamiseks kasvatatav lammas, villatõugu lammas

villalint
[nimisõna, substantiiv]
kergelt kokku hõõrutud kraasitud villakiud

villaloom
[nimisõna, substantiiv]
villa saamiseks kasvatatav loom

villaloor
[nimisõna, substantiiv]
kraasitud vill

villane
[omadussõna, adjektiiv]
1. villakiust tehtud või töödeldud (kedratud, kootud, heegeldatud)

2. sellisest riidest

3. tehtud villast või riidest, mis sisaldab villa

villanell
[nimisõna, substantiiv]
1. vanaprantsuse luuletus, mis koosneb 19 värsireast ja vastab teatavale riimiskeemile, sisaldades korduvaid värsiridu

2. vastav luulevorm

villapuu
[nimisõna, substantiiv]
jämedatüveline troopikapuu, mille kuparde sisekülgedelt saadakse taimevilla

villarasv
[nimisõna, substantiiv]
lambavillas esinev vahataoline rasv, millest saadakse muid rasvaineid (nt lanoliini, steariini)

villasegune
[omadussõna, adjektiiv]
(kanga, kudumi kohta:) villasega segatud, villast sisaldav

villasokk
[nimisõna, substantiiv]
villakiust tehtud sokk

villasus
[nimisõna, substantiiv]
villast koosnemine, villane olek

villatõug
[nimisõna, substantiiv]
(lamba)tõug, kellelt saadakse peamiselt villa

villatööstus
[nimisõna, substantiiv]
villu ning villa- ja muid segusid töötlev tekstiilitööstuse haru

villavabrik
[nimisõna, substantiiv]
villa töötlev ettevõte, kus valmistatakse lõnga, heiet, villavatti

villavaha
[nimisõna, substantiiv]
1. lambavillast eraldatud kollakas rasvataoline aine

2. puhastatud villarasv

villavahetus
[nimisõna, substantiiv]
villa vahetamine lõnga vastu

villavakk
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) keskelt paisutatud kerega suur ümmargune nõu villade hoidmiseks

villaveski
[nimisõna, substantiiv]
vee jõul töötav villavabrik (endisaegne villatöötlusettevõte)

villi
[määrsõna, adverb]
1. villiliseks, selliseks, kus on vesivill(e)

2. villiliseks, vesivilli

villik
[nimisõna, substantiiv]
väike vill (nahal või limaskestal)

villiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ville täis

2. villidega iseloomustatav

villima
[tegusõna, verb]
1. pudeleid vm mahuteid vedelikuga täitma

2. (vedeliku kohta:) pudelisse vm mahutisse panema

Ühendtegusõnad: ümber villimaümber villima

villimardikas
[nimisõna, substantiiv]
eredavärviline mardikas, kelle eritatav mürk tekitab nahale ville

villimisliin
[nimisõna, substantiiv]
mingi vedeliku villimiseks määratud seadmete järjestatud kogum

villimismasin
[nimisõna, substantiiv]
masin pudelite vm mahutite hulgivillimiseks

villis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. vesivillidega, villiliste rakkudega

2. villilises olekus

villis
[nimisõna, substantiiv]
teatud tüüpi maastikuauto

villkarv
[nimisõna, substantiiv]
looma pealiskarva all olev peenikestest, õrnadest karvadest karvkate või selle üksik karv

villkasukas
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lamba) villkate

villkate
[nimisõna, substantiiv]
villast moodustuv kate nahal

villkopp
[nimisõna, substantiiv]
pika varrega nõu vedeliku või vedela aine tõstmiseks

vill-mesihein
[nimisõna, substantiiv]
rannaniitudel ja sooservadel kasvav hallikaroheline üleni pehmekarvane kõrreline rohttaim

villohakas
[nimisõna, substantiiv]
puisniitudel ja metsaservades kasvav karvase varre ja alt valgete karvaste lehtedega ohakas

villpea
[nimisõna, substantiiv]
soistel aladel ja märgadel niitudel kasvav rohttaim, mille õitel on valged pikad karvad

villpõime
[nimisõna, substantiiv]
vaibakudumise tehnika, pindpõime, kus koelõng on asendatud villaga

villtakjas
[nimisõna, substantiiv]
takjas, mille purpursed õisikud on rohke võrkja villaga

villtarn
[nimisõna, substantiiv]
niitudel ja loodudel kasvav tihedalt hallikarvase põisikuga rohttaim

villtikand
[nimisõna, substantiiv]
villasest lõngast tikand

villtulikas
[nimisõna, substantiiv]
leht- ja segametsades kasvav kollaste õitega rohttaim

villtõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. autoimmuunne nahahaigus, mida iseloomustavad suured villid nahal ja limaskestadel

2. autoimmuunne nahahaigus

villtäi
[nimisõna, substantiiv]
taimekahjur, kelle kolooniad on nähtavad villataoliste tupsudena

villu
[määrsõna, adverb]
päikese eest varju (millegi alla), jahedamasse ja pimedamasse kohta

vilt
[nimisõna, substantiiv]
tihe materjal, mis saadakse kiudainet vanutades või selle kihte tihendades

viltima
[tegusõna, verb]
1. kraasitud villa nõnda töötlema, et villakiud kinnituksid omavahel ja moodustuks vilt

2. kiudainet vildiks tegema

viltjalats
[nimisõna, substantiiv]
vildist jalats, nt viltsuss, viltsaabas

viltjas
[omadussõna, adjektiiv]
vilditaoline

viltkaabu
[nimisõna, substantiiv]
vildist kaabu

viltkarvad
[nimisõna, substantiiv]
lehe vm taimeosa pinnal tihedasti kasvavad, omavahel läbipõimunud karvad

viltkarvane
[nimisõna, substantiiv]
viltkarvadega, viltkarvu omav

viltkübar
[nimisõna, substantiiv]
vildist kübar

viltpliiats
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjutusvahend, mille vildiribast südamik on immutatud tindiga

2. kirjutamiseks mõeldud märja otsaga ese. Vildikas teeb paksemat joont kui pastakas, aga peenemat joont kui marker

viltrooste
[nimisõna, substantiiv]
roosteseente tekitatud taimehaigus, mida iseloomustavad lehtede mõlemal küljel olevad kollakaspruunid, violetse äärisega laigud

viltsaabas
[nimisõna, substantiiv]
vildist saabas (sh ka teisest materjalist tallaga või nahatatud)

viltsuss
[nimisõna, substantiiv]
vildist (pealsega) suss

vilttiib
[nimisõna, substantiiv]
mardikas, kelle seljaosa katab tihe madal laiguline karvkate

vilttuhvel
[nimisõna, substantiiv]
vildist (pealsega) suss

viltu
[määrsõna, adverb]
(asendi kohta:) püst- või rõhtasendiga võrreldes teatava nurga all või nurga alla, viltuses asendis või viltusesse asendisse, mitte otse

viltulaskmine
[nimisõna, substantiiv]
eksimus, vale valik või otsus vms

viltuläinud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on läinud halvasti, millega ei saa rahule jääda

viltuminek
[nimisõna, substantiiv]
millegi luhtumine, edu puudumine

viltune
[omadussõna, adjektiiv]
viltuses, kaldu asendis olev, mitte püstne ega rõhtne

vilturiie
[nimisõna, substantiiv]
(riide paiknemise kohta lõike all, kui lõige on asetatud lõimelõnga suuna suhtes diagonaalselt)

viltuvaatamine
[nimisõna, substantiiv]
halvakspanev, halvustav suhtumine

viltuvedamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi luhtumine, edu puudumine

vilu
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl ilma, õhu kohta:) ilma päikeseta ja seetõttu jahe, mitte päris külm

viludus
[nimisõna, substantiiv]
kergelt külm, jahe olek

vilult
[määrsõna, adverb]
suurema huvi ja hoolimiseta, üsna ükskõikselt, pisut ebasõbralikult

viluma
[tegusõna, verb]
1. vajalikke kogemusi, oskusi, vilumusi omandama

2. vilumust, vajalikke kogemusi omandama

vilumata
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma vilumuseta, oskusetu ja osavusetu

2. kogemusteta

vilumatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma vilumuseta, oskusetu ja osavusetu

2. kogemusteta

vilumus
[nimisõna, substantiiv]
1. õppides ja harjutades omandatud, osalt automaatseks muutunud oskus teha midagi otstarbekalt ja tulemuslikult

2. oskus

3. kogemus

vilunud
[omadussõna, adjektiiv]
milleski osav ja oskuslik, vilumust omav

vilunult
[määrsõna, adverb]
oskuslikult ja osavalt, vilumusega

vilus
[määrsõna, adverb]
päikese eest varjus (millegi all), jahedamas ja pimedamas kohas

viluvari
[nimisõna, substantiiv]
vari, koht, kuhu päike ei paista ja kus on seetõttu pimedam ja jahedam

viluvarjugi
üldse mitte, mitte kübetki

viluvõitu
[omadussõna, adjektiiv]
jahedusele kalduv, kergelt külm, veidi või üsna jahe

vimb
[nimisõna, substantiiv]
lamedaküljelise kehaga magevee- või siirdekala

vimka
[nimisõna, substantiiv]
väike, kelmikas vemp või temp

vimm
[nimisõna, substantiiv]
1. pahameel, vaikne ja visa viha, vinduv vaenulikkus

2. kestev viha

vimm
[nimisõna, substantiiv]
lamedaküljelise kehaga magevee- või siirdekala

vimma
[määrsõna, adverb]
kühmu, veidi küüru

vimmakala
[nimisõna, substantiiv]
lamedaküljelise kehaga magevee- või siirdekala

vimmakalt
[määrsõna, adverb]
(kergelt) vaenulikult, kiuslikult, vimmaga

vimmakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kergelt) vaenulik, kiuslik, vimma täis

2. kergelt vaenulik

vimmane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kergelt) vaenulik, kiuslik, vimma täis

2. kergelt vaenulik

vimmas
[määrsõna, adverb]
1. kühmus, veidi küürus

2. kühmus, veidi küürus

vimpel
[nimisõna, substantiiv]
kitsas kolmnurkne või otsast pääsusabana hargnev lipp

vimperg
[nimisõna, substantiiv]
(gooti arhitektuuris:) kaunistatud (terav, kitsas) pind portaali, akna või niši kohal

vina
[nimisõna, substantiiv]
1. hais, lehk

2. hais, vastik lehk

vina
[nimisõna, substantiiv]
udu-, suitsu- vms kiht või viir, mis muudab nähtavuse ebaselgeks, hägusaks

vinama
[tegusõna, verb]
1. haisema, lehkama

2. vastikult lehkama

vinama
[tegusõna, verb]
1. vinena paistma

2. vines olema

vinanohu
[nimisõna, substantiiv]
1. kroonilise nohu vorm, mille puhul ninas tekivad roiskuvad koorikud, mis levitavad maguslääget vina

2. teatav kroonilise nohu vorm

vind
[nimisõna, substantiiv]
rasva, peki sulatamisel järelejääv lihatükike

vinderdama
[tegusõna, verb]
1. kõikudes, otseteelt ühele ja teisele poole kaldudes liikuma

2. siia-sinna kõikuma

vinderdi-vänderdi
1. (edasiliikumise kohta:) otseteelt kord ühele, kord teisele poole kaldudes, lookeid tehes, vänderdades

2. kord ühele, kord teisele poole kaldudes

vindikatsioon
[nimisõna, substantiiv]
omandi valdusse tagasinõudmine

vindilaba
[nimisõna, substantiiv]
laeva sõukruvi laba

vindilõikaja
[nimisõna, substantiiv]
1. keermelõikeriist

2. keermelõikur

vindine
[omadussõna, adjektiiv]
(kergelt) purjus

vinditama
[tegusõna, verb]
ümber oma telje pöörlevat, vindiga palli lööma

vinditama
[tegusõna, verb]
1. alkohoolseid jooke pruukima, napsi võtma

2. alkohoolseid jooke pruukima

vinditseerima
[tegusõna, verb]
omandisse, valdusse tagasi nõudma

vindlavänt
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse puuri (vindla) vändakujuline pea

vinduma
[tegusõna, verb]
visalt ja vaevaliselt põlema

vindumisi
[määrsõna, adverb]
vindudes, visalt ja vaevaliselt

vine
[nimisõna, substantiiv]
udu-, suitsu- vms kiht või viir, mis muudab nähtavuse ebaselgeks, hägusaks

vineer
[nimisõna, substantiiv]
mitmest õhukesest puidukihist kokku liimitud plaat, üks puitmaterjale

vineerilõige
[nimisõna, substantiiv]
harva kasutatav graafikatehnika, mille korral kujutis lõigatakse vineerist trükiplaati

vineerima
[tegusõna, verb]
vineeriga katma

vineeripakk
[nimisõna, substantiiv]
puupakk (nt kasepakk), millest valmistatakse vineeri

vineerisaag
[nimisõna, substantiiv]
vineeri lõikamiseks mõeldud (peenema teraga) saag

vineeritahvel
[nimisõna, substantiiv]
nelinurkne suurem tükk vineeri

vineerkohver
[nimisõna, substantiiv]
(endisaegne) vineerist kohver

vineerpaat
[nimisõna, substantiiv]
kilega kaetud või immutatud vineerist ehitatud kerge paat

vineerplaat
[nimisõna, substantiiv]
vineerilehtedest valmistatud puitplaat, mida kasutatakse mööblitööstuses

vineerpõhi
[nimisõna, substantiiv]
vineerist põhi (nt toolil)

vineertahvel
[nimisõna, substantiiv]
nelinurkne suurem tükk vineeri

vinegretikaste
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud äädika- ja taimeõlikaste

vinegrett
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud äädika- ja taimeõlikaste

vinegrettkaste
[nimisõna, substantiiv]
maitsestatud äädika- ja taimeõlikaste

vinegrettsalat
[nimisõna, substantiiv]
sellega tehtud köögiviljasalat

vinene
[omadussõna, adjektiiv]
1. udust, suitsust vms ebaselge või hägus

2. vines olev

vinetama
[tegusõna, verb]
1. vinena paistma

2. vines olema

vinetis
[nimisõna, substantiiv]
vine, hämu

vinetus
[nimisõna, substantiiv]
vine, hämu

ving
[nimisõna, substantiiv]
(puidu) mittetäielikul põlemisel või millegi kõrbemisel tekkiv (kibedalõhnaline) suits

ving
[nimisõna, substantiiv]
1. vihavimm või kius

2. vingumine, virisemine

vingamees
[nimisõna, substantiiv]
1. viha pidav inimene (oma vastase, vihaaluse suhtes)

2. vihakandja

vingatama
[tegusõna, verb]
(looma kohta:) korraks, lühidalt peenikest teravat häält kuuldavale tooma (nt erutusest, valust, rõõmust)

vingats
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ühtelugu vingub ja viriseb

2. vinguja, viriseja

vingatus
[nimisõna, substantiiv]
lühike vinguv heli

vinge
[omadussõna, adjektiiv]
(tuule vm ilmastikunähtuste kohta:) teravalt ja niiskelt külm, tugev, luust ja lihast läbitungiv

vingerdama
[tegusõna, verb]
1. küljelt küljele pöördeid tegema, vääneldes, vonklevalt liigutama

2. selliselt (edasi) liikuma

Ühendtegusõnad: kõrvale vingerdama, kõrvale vingerdama, välja vingerdamavälja vingerdama

vingerdis
[nimisõna, substantiiv]
see, kes või mis vingerdab

vingerjas
[nimisõna, substantiiv]
1. mudase põhjaga mageveekogudes elutsev väheldane madujas kala

2. kala

vingerpuss
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu, vallatu või üleannetu tegu või ettevõtmine

vingu
[määrsõna, adverb]
1. (hrl näoilmes väljenduvalt:) tusaseks, tujust ära

2. tusaseks, tujust ära

vingugaas
[nimisõna, substantiiv]
kütuse osalisel põlemisel tekkiv väga mürgine, sissehingamisel eluohtlik gaas

vinguma
[tegusõna, verb]
kimeda häälega, virisedes oma häda või muret kurtma või kellegi või millegi kallal õiendama

vingumees
[nimisõna, substantiiv]
1. viha pidav inimene (oma vastase, vihaaluse suhtes)

2. vihakandja

vingumine
[nimisõna, substantiiv]
millegi üle hädaldamine, millegi kallal õiendamine

vingumürgistus
[nimisõna, substantiiv]
vingugaasi sisaldava õhu sissehingamise tagajärjel tekkiv mürgitus

vingumürgitus
[nimisõna, substantiiv]
vingugaasi sisaldava õhu sissehingamise tagajärjel tekkiv mürgitus

vingune
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ohtralt) suitsuvingu või vingugaasi sisaldav

2. vingu sisaldav, vingu täis

vingur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes ühtelugu vingub ja viriseb

2. vinguja, viriseja

vingus
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (hrl näoilmes väljenduvalt:) tusane, tujust ära

2. tusane, tujust ära

vingutama
[tegusõna, verb]
1. millegagi viunuvat, vinguvat heli tekitama

2. nii midagi tegema, nt pilli mängima

vingutama
[tegusõna, verb]
vingu ajama

vinguviiul
[nimisõna, substantiiv]
(virisemise või viriseja kohta)

vinin
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgetooniline monotoonne häälitsus

2. virin, vingumine

vinisema
[tegusõna, verb]
vinguma, virisema

vinjett
[nimisõna, substantiiv]
1. väike graafiline kaunistus trükitud teksti ees või järel

2. keskaja käsikirja lehekülge raamiv kaunistus

vinkadi-vonkadi
[määrsõna, adverb]
1. sagedasti suunda muutes, loogeldes, mitte otse või sirgelt

2. loogeldes, sagedasti suunda muutes

vinka-vonka
[määrsõna, adverb]
1. sagedasti suunda muutes, loogeldes, mitte otse või sirgelt

2. loogeldes, sagedasti suunda muutes

vinkel
[nimisõna, substantiiv]
täisnurkse kolmnurga kujuline joonlaud

vinkelraud
[nimisõna, substantiiv]
täisnurkse läbilõikega raud

vinklema
[tegusõna, verb]
1. väänlema

2. selliselt (edasi) liikuma

3. vingerdama, väänlema

4. selliselt liikuma

vinklis
[määrsõna, adverb]
1. täisnurka moodustav, nii et on täisnurk

2. selliste nurkadega

vinklisse
[määrsõna, adverb]
täisnurka moodustavaks, nii et tekib täisnurk

vinklist
[määrsõna, adverb]
mingist vaatepunktist

vinks-vonks
[määrsõna, adverb]
heas korras

vinku
[nimisõna, substantiiv]
1. väike keeduvorstike, mida hrl süüakse soojalt

2. väike peenike vorst

vinn
[nimisõna, substantiiv]
1. rasunäärme ummistumisest lähtuv põletikuline sõlmeke nahal

2. väike kõrgem punane täpp nahal

vinn
[nimisõna, substantiiv]
tõstmise, vinnamise vahend, nt kaevuvinn

vinna
[määrsõna, adverb]
(relva kohta:) laskevalmis asendisse

vinnak
[nimisõna, substantiiv]
vinnastusseadis

vinnal
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kõvera vändakujulise peaga puur väiksemate aukude tegemiseks

2. vändakujulise peaga puur

vinnama
[tegusõna, verb]
1. midagi rasket pingutusega tõstma, vedama või tõmbama

2. sisse

Ühendtegusõnad: üles vinnamaüles vinnama

vinnas
[määrsõna, adverb]
(relva kohta:) laskevalmis (nt vibunöör pingule tõmmatud, laskeriista mehhanism teatud asendisse seatud)

vinnastama
[tegusõna, verb]
1. (vibu, relva) laskevalmis seadma, vinna tõmbama (nt vibunööri pingule tõmmates, laskeriista mehhanismi seades)

2. vinna tõmbama

vinnastuma
[tegusõna, verb]
vinna tõmbuma

vinnastus
[nimisõna, substantiiv]
vibu, relva laskevalmiks seadmine, vinnastamine

vinni
[määrsõna, adverb]
vinniliseks

vinnid
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti murdeealistel esinev nahahaigus, mille tunnuseks on komedoonid ja põletikulised paapulid

2. põletikuline lööve, eriti murdeealistel

vinniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkete vinnidega (kaetud)

2. vinnis, vinne täis

vinnima
[tegusõna, verb]
1. millekski ettevõtlikkust, energiat, tahtmist omama

2. (tavaliselt eitavas lauses) olema nõus midagi tegema, selleks oma energiat kulutama

vinnis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
vinniline

vinnkaev
[nimisõna, substantiiv]
1. kooguga kaev

2. vinnaga kaev

vinnlööve
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti murdeealistel esinev nahahaigus, mille tunnuseks on komedoonid ja põletikulised paapulid

2. põletikuline lööve, eriti murdeealistel

vinntõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. eriti murdeealistel esinev nahahaigus, mille tunnuseks on komedoonid ja põletikulised paapulid

2. põletikuline lööve, eriti murdeealistel

vinnuline
[omadussõna, adjektiiv]
vindusid ehk rasva, peki sulatamisel järelejäävaid lihatükikesi täis

vinnutama
[tegusõna, verb]
1. värskelt soolatud kala või liha aeglaselt kuivatama

2. [kala] välisõhus aeglaselt kuivatama

vinnutatud
[omadussõna, adjektiiv]
(värskelt soolatud kala või liha kohta:) aeglaselt kuivatatud

vinoteek
[nimisõna, substantiiv]
1. suure valikuga kvaliteetsete veinide müügi ja degusteerimise koht

2. kvaliteetveinide müügi ja maitsmise koht

vint
[nimisõna, substantiiv]
kruvijooneline element silindrilise või koonilise keha pinnal või seespool

vint
[nimisõna, substantiiv]
tugeva koonilise nokaga varblasesuurune laululind, Eestis hrl metsvint või põhjavint

vint
[nimisõna, substantiiv]
tugev tuul merel

vint
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimäng kahe vastastikku mängiva paari vahel, bridži eelkäija

2. kaardimäng

vintage
[nimisõna, substantiiv]
vanad esemed, rõivad, kujundusvõtted vm, mis on pärit teatud ajaloolisest ajastust ning mida peetakse eriliselt väärikaks ja stiilseks

vintage
[omadussõna, adjektiiv]
1. teatud ajaloolisest ajastust pärit

2. sellisest ajastust pärit, sellega seotud

vintaloosa
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Põhjameres, Norra meres ja Läänemeres elutsev heeringataoline kala, kelle keha külgedel on tumedad tähnid

vinta-vänta
[määrsõna, adverb]
1. (edasiliikumise kohta:) otseteelt kord ühele, kord teisele poole kaldudes, lookeid tehes, vänderdades

2. kord ühele, kord teisele poole kaldudes

vinti
[määrsõna, adverb]
1. (kergelt) purju

2. purju

vintis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
alkoholiuimas, napsitanud (olekus), (kergelt) purjus

vintispäi
[määrsõna, adverb]
1. (veidi) joobnult

2. vintis päi, purjuspäi

vintpüss
[nimisõna, substantiiv]
õlalt laskmiseks mõeldud tulirelv, mille rauda on lõigatud vintsooned, mis panevad kuuli rauas liikumise ajal ümber oma telje pöörlema

vintraud
[nimisõna, substantiiv]
tulirelva raud, mille õõs on vintsoontega

vintraudne
[nimisõna, substantiiv]
(tulirelva kohta:) vintsoontega rauaõõnes

vinträim
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Põhjameres, Norra meres ja Läänemeres elutsev heeringataoline kala, kelle keha külgedel on tumedad tähnid

vints
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mida kasutatakse lasti teisaldamiseks trossi või keti abil, seda hrl trumlile kerides

2. tõstemasin

vintseparaator
[nimisõna, substantiiv]
keermeliste pindadega seemnete puhastamise ja sortimise masin

vintsima
[tegusõna, verb]
vintsi abil tõstma või tõmbama

vintskap
[nimisõna, substantiiv]
hoone katusest või viilust väljapoole ulatuv ehitusosa (nt katusega aken või luugiava)

vintskapaken
[nimisõna, substantiiv]
hoone katuses või viilus olev viilkatusega aken

vintske
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) raskesti näritav või pooltoores, mitte pehme

vintskevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
(toidu kohta:) üsna raskesti näritav, võrdlemisi pooltoores, mitte pehme

vintsklema
[tegusõna, verb]
1. (inimese vm elusolendi kohta:) ennast ägedalt edasi-tagasi liigutama, küljelt küljele viskuma, hrl mingis hädas olles

2. ettepoole

vintskuma
[tegusõna, verb]
vintskeks minema

vintskus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimujõult, iseloomult tugev olek, vastupanemine raskustele vastupanev

2. tahtekindlus

vintsoon
[nimisõna, substantiiv]
1. mürsku või kuuli pöörlema panev väljalõige tulirelva rauaõõnes

2. tulirelva rauaõõnes

vintsutama
[tegusõna, verb]
1. kedagi (asjatult) korduvalt siia-sinna suunama, sel viisil ära vaevama

2. kellegagi hooletult ümber käima

3. väntsutama

vintsutus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaeva, raskusi või piinu valmistav olukord (nt vanglas, sõjas, reisil)

2. vaeva, piinu, raskusi valmistav olukord

vinu
[nimisõna, substantiiv]
kerge tuuleõhk, vaevumärgatav puhang

vinukloom
[nimisõna, substantiiv]
Ameerikas elutsev madalajalgne pika kehaga karusloom, kes enesekaitseks pritsib pärakunäärmeist vastiku haisuga nõret

vinune
[omadussõna, adjektiiv]
1. udust, suitsust vms ebaselge või hägus

2. vines olev

vinutuul
[nimisõna, substantiiv]
päeval merelt (või suurelt järvelt) maale, öösel maalt veekogule puhuv tuul

vinüül
[nimisõna, substantiiv]
täispikk heliplaat või stuudioalbum

vinüülimängija
[nimisõna, substantiiv]
seade heli taasesitamiseks vinüülplaadilt

vinüülketas
[nimisõna, substantiiv]
(vinüülplaadi kohta)

vinüülkloriid
[nimisõna, substantiiv]
värvuseta gaas, mille baasil valmistatakse nt plastmasse, kunstnahka ja vahariiet

vinüülplaadimängija
[nimisõna, substantiiv]
seade heli taasesitamiseks vinüülplaadilt

vinüülplaat
[nimisõna, substantiiv]
täispikk heliplaat või stuudioalbum

vinüülplast
[nimisõna, substantiiv]
kõva lehena toodetav polüvinüülkloriid

vinüülrühm
[nimisõna, substantiiv]
molekuli osa, mis koosneb süsiniku ja vesiniku aatomitest ning sisaldab kaksiksidet

vinüültapeet
[nimisõna, substantiiv]
polüvinüülkloriidist pealispinnaga tapeet

violetjas
[omadussõna, adjektiiv]
natuke lilla, lilla varjundiga

violetjashall
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka, violetja varjundiga hall

violetjasmust
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka, violetse varjundiga must

violetjaspunane
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka, violetse varjundiga punane

violetne
[omadussõna, adjektiiv]
kannikeseõie värvi lilla, punakassinine, spektris otsa peal tumesinise kõrval

violett
[nimisõna, substantiiv]
violetne värvus, värv või värvaine

violetthall
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka, violetja varjundiga hall

violettnihe
[nimisõna, substantiiv]
elektromagnetkiirguse spektrijoonte nihkumine spektri lühilainelise violetse osa poole

violettpunane
[omadussõna, adjektiiv]
lillaka, violetse varjundiga punane

vioola
[nimisõna, substantiiv]
1. viiulist veidi suurem ja madalama kõlaga keelpill

2. keelpill

viperus
[nimisõna, substantiiv]
1. (juhuslik, väike) ebaõnnestumine, nurjaminek

2. eksimus, vääratus

3. ebameeldiv vahejuhtum

viperusteta
sujuvalt, edukalt, tõrgeteta

vipp
[nimisõna, substantiiv]
väga tähtis isik

vipp
[nimisõna, substantiiv]
kepp kangastelgedel niite ülestõstmiseks ja allalaskmiseks

viprosaal
[nimisõna, substantiiv]
rästikute mürgist saadud endisaegne ravim, mida tarvitati maomürgistuse korral

vira
[nimisõna, substantiiv]
virvendus, helk

viraalne
[omadussõna, adjektiiv]
viirus(t)e tekitatud või põhjustatud

viraaž
[nimisõna, substantiiv]
auto-, raudtee, velotreki vm tee ühepoolne kurvikalle

virama
[tegusõna, verb]
helkides virvendama

virb
[nimisõna, substantiiv]
noor kasv, võsu, väike haljas oks

virbel
[nimisõna, substantiiv]
1. pulgakujuline detail, millele kinnitub keelpilli keel ja mille abil saab keele pikkust muuta (ehk keelt häälestada)

2. keelte pingutamiseks

vird
[nimisõna, substantiiv]
vool

virdama
[tegusõna, verb]
1. (veepinna, õhu, valguse kohta:) kergelt, laineliselt või värisedes liikuma (ja seetõttu helke heitma või millelgi ebaselgelt paista laskma)

2. pulbitsedes voolama

vire
[omadussõna, adjektiiv]
vinge, läbilõikav

virelema
[tegusõna, verb]
vaeselt, halbades tingimustes või põdurana elama

virelus
[nimisõna, substantiiv]
1. vaeselt, halbades tingimustes või põdurana elamine, virelemine

2. virelemine

virg
[nimisõna, substantiiv]
ranna-, jõe- või tuiskliiva vallike

virgats
[nimisõna, substantiiv]
1. (kiir)käskjalg

2. käskjalg

virgatsaine
[nimisõna, substantiiv]
kehasisene bioaktiivne aine, mis vahendab närviimpulsside ühelt närvirakult teisele edasikandumist (nt dopamiin, serotoniin, adrenaliin)

virge
[omadussõna, adjektiiv]
1. ärkvel olev, mitte unine

2. ergas, vastuvõtlik

virgeaeg
[nimisõna, substantiiv]
ärkveloleku aeg

virgel
[määrsõna, adverb]
ärkvel, erksas olekus

virgestama
[tegusõna, verb]
1. virge(ma)ks, erkamaks tegema

2. virgeks tegema

virgestus
[nimisõna, substantiiv]
1. virge(ma)ks tegemine

2. (kitsamalt:) töövõime (ja tervise) taastamine aktiivse puhkusega looduses (eriti selleks loodud või kohandatud puhkealadel), rekreatsioon

virgestusala
[nimisõna, substantiiv]
sportlikuks puhkuseks sobiv ja selleks kohandatud maa-ala eeskätt elamute lähiümbruses

virgmärk
[nimisõna, substantiiv]
ranna-, jõe- või tuiskliiva vallike

virguma
[tegusõna, verb]
magamast ärkama

virgumine
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) teadvuse kõrgeim seisund ja selleni jõudmise protsess

virgunu
[nimisõna, substantiiv]
(budismis:) teadvuse kõrgeima seisundini, virgumiseni jõudnud inimene

virgutama
[tegusõna, verb]
1. unisest või loiust olekust virge(ma)ks tegema

2. virguma panema

3. ergutama, turgutama

4. elavamale, intensiivsemale tegevusele ergutama

virgutavalt
[määrsõna, adverb]
1. virgutust pakkudes

2. kosutavalt

virguti
[nimisõna, substantiiv]
1. virgutava toimega aine

2. virgutava toimega aine, erguti

virgutus
[nimisõna, substantiiv]
1. erksamaks, elavamaks tegemine

2. see, mis virgutab

virgutusvõimlemine
[nimisõna, substantiiv]
kerge võimlemine enda sirutamiseks ja värskendamiseks, hrl hommikul vahetult pärast ärkamist või pika istumise või seismise vahel

viriilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. mehelik, mehine

2. mehelik, mehe-

viril
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) nutma kalduv, kaeblev, hädaldav

2. (näoilme, hääle vms kohta:) nutuselt kõver, hädine, hädas olemist väljendav

virildama
[tegusõna, verb]
1. (hrl näoilmega ühenduses:) kõverdades, moonutades virilaks tegema

2. kõverdama

virilduma
[tegusõna, verb]
1. (hrl näoilme kohta:) virilaks minema

2. kõverduma

virilism
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe teiseste sugutunnuste olemasolu naisel (nt madaldunud hääl, suurenenud kõdisti)

2. naise maskuliinsus

virimokk
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, eriti laps, kes kergesti nutma või hädaldama hakkab

2. hädaldama, virisema kalduv inimene

virin
[nimisõna, substantiiv]
hädaldamine ja kurtmine, (nutune) virisemine

virion
[nimisõna, substantiiv]
peremeesrakust väljaspool olev kompaktne infektsioosne viirusosake

virioon
[nimisõna, substantiiv]
peremeesrakust väljaspool olev kompaktne infektsioosne viirusosake

viripill
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, eriti laps, kes kergesti nutma või hädaldama hakkab

2. hädaldama, virisema kalduv inimene

viriseja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes kaldub hädaldama ja kaeblema, kes alailma viriseb

2. sageli hädaldav inimene

virisema
[tegusõna, verb]
1. kaeblevalt, hädaldades oma rahulolematust väljendama

2. vähehaaval nutma

3. oma murest või hädast sel viisil rääkima, et see häirib teisi

virisemine
[nimisõna, substantiiv]
rahulolematuse väljendamine kaeblevalt, hädaldades

viristaja
[nimisõna, substantiiv]
tundras ja taigas elutsev, pealael asetseva suletutiga hallikasroosa väike ilus lind, Eestis läbirändaja ja talikülaline

viristama
[tegusõna, verb]
kõrget vibreerivat heli tekitama

virk
[omadussõna, adjektiiv]
1. tööd hoolega tegev, innuga tegutsev, usin

2. kärmas midagi tegema

3. usin

4. nobe, kärme

virkinformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
ekspressinformatsioon

virkus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoolikas tegutsemine või töötegemine, innuga tegutsemine

2. kärme tegutsemine

virmaline
[nimisõna, substantiiv]
põhjavalgus

virmalised
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri ülemiste kihtide helendamine Päikesest lähtuvate laetud osakeste mõjul

virn
[nimisõna, substantiiv]
1. hunnik laotud või kuhjatud hrl ühelaadseid esemeid

2. riit, pinu

virn
[nimisõna, substantiiv]
lamava varre ja haakekarvadega rohttaim

virnastaja
[nimisõna, substantiiv]
väike sõiduk, mida kasutatakse kaupade virna tõstmiseks ladudes, kauplustes, tootmisettevõtetes

virnastama
[tegusõna, verb]
1. virna laduma või tõstma

2. virna laduma v tõstma

virnasti
[nimisõna, substantiiv]
väike sõiduk, mida kasutatakse kaupade virna tõstmiseks ladudes, kauplustes, tootmisettevõtetes

virnhein
[nimisõna, substantiiv]
lamava varre ja haakekarvadega rohttaim

viroloog
[nimisõna, substantiiv]
viiruste ja viirushaiguste eriteadlane

viroloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. viirusi ja viirushaigusi uuriv teadus

2. viirusõpetus

viroloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
viroloogia alale kuuluv, viirustega seotud

viroos
[nimisõna, substantiiv]
1. viiruse põhjustatud haigus inimesel, loomal või taimel

2. viiruse põhjustatud haigus

viroteraapia
[nimisõna, substantiiv]
viiruste rakendamine vähkkasvajate ja pärilike haiguste ravis ning immuunravis

virr
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kiirel liikumisel tekkivat kõrget vibreerivat heli

2. annab edasi virinat

virr
[nimisõna, substantiiv]
lihtne masin linaropsimiseks

virrama
[tegusõna, verb]
libisema

virre
[nimisõna, substantiiv]
1. linnaste jt lähteainete vesiekstrakt, mida kääritades valmistatakse õlut ja kalja, või viinamarja- vm mahl, mida kääritades valmistatakse veini

2. käärimata või käärima hakkav õlu või vein

3. käärimata v käärima hakkav õlu

virsik
[nimisõna, substantiiv]
1. hariliku virsikupuu karvase pinnaga mahlakas vili

2. pehme ümmargune puuvili, mille sees on kivi ning mis on pealt kollane ja punane

virsikupuu
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadel ja mujal soojematel aladel kasvatatav mahlakate viljadega puu

virtin
[nimisõna, substantiiv]
kellegi kodus majapidamistöid juhtiv ja/või tegev palgaline naine

virts
[nimisõna, substantiiv]
loomade väljaheidete vedel osa koos sõnniku käärimisel tekkinud vedelikuga, mida kasutatakse vedela orgaanilise väetisena

virtsaauk
[nimisõna, substantiiv]
auk maapinnas virtsa kogumiseks

virtsahoidla
[nimisõna, substantiiv]
vedelikku pidavate piiretega rajatis virtsa kogumiseks ja säilitamiseks

virtsahvt
[nimisõna, substantiiv]
1. majapidamine

2. majandus

virtsakaev
[nimisõna, substantiiv]
vedelikku pidavate piiretega rajatis virtsa kogumiseks ja säilitamiseks

virtsama
[tegusõna, verb]
(millegi vedela kohta:) hooga, häälekalt pritsima, kuhugi paiskuma

virtsane
[omadussõna, adjektiiv]
1. virtsaga määrdunud, virtsaga koos

2. virtsaga koos

virtsavesi
[nimisõna, substantiiv]
virtsa sisaldav vesi

virtsuma
[tegusõna, verb]
(millegi vedela kohta:) hooga, häälekalt pritsima, kuhugi paiskuma

virtuaal
1. arvuti abil loodud, veebis olev või toimuv

2. ekraanil kuvatav, seal kasutatav

virtuaalassistent
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes osutab juhiabi-, assistendi-, sekretäri- või muud asjaajamisteenust kaugtööna enda valitud asukohas

virtuaalbüroo
[nimisõna, substantiiv]
võrgu kaudu ühendatud hajus töökohtade kogum

virtuaalkeskkond
[nimisõna, substantiiv]
internet kui virtuaalne ruum, mida inimene saab kasutada suhtlemiseks, õppimiseks, äritegevuseks vms

virtuaalketas
[nimisõna, substantiiv]
arvuti mälu osa, mida on võimalik kasutada kui ketast

virtuaalklaviatuur
[nimisõna, substantiiv]
arvuti vms seadme ekraanil kuvatav klaviatuur

virtuaalkogukond
[nimisõna, substantiiv]
ühiste huvide ja eesmärkidega inimrühm, kes suhtleb omavahel selleks loodud veebikeskkonnas

virtuaalkontor
[nimisõna, substantiiv]
keskkond, kus arvutivõrgu kaudu töötavad koos eri kohtades asuvad töötajad

virtuaalköök
[nimisõna, substantiiv]
profiköögiga, ent söögisaalita restoran, mis valmistab sööke üksnes veebitellimusel ja kohaletoimetamiseks

virtuaalmaailm
[nimisõna, substantiiv]
1. arvuti, interneti vm nutiseadme kaudu toimiv suhtlus või tegutsemine

2. arvutipõhine simuleeritud maailm

virtuaalmasin
[nimisõna, substantiiv]
1. IBM'i suurarvutite operatsioonisüsteem

2. igasugune tarkvara, mis tõlgib keskprotsessorile arusaamatus programmikeeles kirjutatud koodi protsessorile mõistetavateks käskudeks (nt Java interpretaator)

virtuaalmälu
[nimisõna, substantiiv]
(arvutis:) süsteem, mille puhul vajalik informatsioon näib asuvat põhimälus, kuigi see võib olla automaatselt välismälust võetud

virtuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. arvuti abil loodud, veebis olev või toimuv

2. ekraanil kuvatav, seal kasutatav

virtuaalraha
[nimisõna, substantiiv]
digitaalne raha, mille on välja andnud ja mida hrl ka kontrollib mõni IT-arendaja ning mida maksevahendina kasutab teatud virtuaalne kogukond

virtuaalreaalsus
[nimisõna, substantiiv]
tehnoloogiliste abivahenditega tekitatud reaalsus, mis tundub ehtne

virtuaalserver
[nimisõna, substantiiv]
oma domeeninimega näivalt iseseisev server, mis resideerib HTTP-serveris

virtuaaltuur
[nimisõna, substantiiv]
fotode ja/või videote abil veebis loodud esitlus, mis tutvustab mõnd tegelikku paika või asutust ning tekitab vaatajal tunde, nagu oleks ta ise kohapeal

virtualiseerima
[tegusõna, verb]
virtuaalseks, veebipõhiseks muutma

virtualiseerimine
[nimisõna, substantiiv]
virtuaalse riistvara, operatsioonisüsteemi, andmekandja, võrguressursi vms loomine

virtuoos
[nimisõna, substantiiv]
täiusliku tehnilise ja kunstimeisterlikkuse saavutanud interpreet

virtuooslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. virtuoosile omaselt täiusliku tehnikaga, ülimalt meisterlik

2. meisterlik, tehnika poolest täiuslik

virtuooslikkus
[nimisõna, substantiiv]
täiuslikkus, ülim meisterlikkus mingil alal

virtuoosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. virtuoosile omaselt täiusliku tehnikaga, ülimalt meisterlik

2. meisterlik, tehnika poolest täiuslik

virtuoossus
[nimisõna, substantiiv]
täiuslikkus, ülim meisterlikkus mingil alal

virtuositeet
[nimisõna, substantiiv]
täiuslikkus, ülim meisterlikkus mingil alal

viru
[nimisõna, substantiiv]
endasse, endaga kaasa tõmbav vee keerlev liikumine või sellise liikumise koht

virulane
[nimisõna, substantiiv]
1. Virumaa elanik

2. Virumaalt pärit inimene

virulentne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (viiruste, bakterite kohta:) võimeline haigust, tõbe esile kutsuma

2. suure tõvestusvõimega

3. tõvestusvõimeline

virulentsus
[nimisõna, substantiiv]
1. viiruste ja bakterite võime nakatada, haigust tekitada

2. nende organismide mürgisus

3. viiruste ja bakterite tõvestusvõime

viruma
[tegusõna, verb]
1. ringi käima, pööreldes, keerisena liikuma

2. keerisena liikuma

virumaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Virumaa elanik

2. Virumaalt pärit inimene

virus
[nimisõna, substantiiv]
1. (reheahju) kumer ahjupealne

2. [rehe]ahju kumm, [rehe]ahjupealne

viruskundra
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvausundis ahjupealsel või ahju taga elutsev heatahtlik majavaim

2. ahjuvaim, lastehirmutaja

virutama
[tegusõna, verb]
hooga lööma või viskama

Ühendtegusõnad: kinni virutama, kinni virutama, välja virutama, välja virutama, ära virutamaära virutama

virutus
[nimisõna, substantiiv]
tugeva, hooga löömise, viskamise või virutamise üksikjuhtum

virvarr
[nimisõna, substantiiv]
läbisegi liikumisest, paljude eri asjade, nähtuste vm kooslusest tulenev kirevus, (silme ees kirjuks võttev) segadus

virvasõna
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvaheline sõna, mille tähendus võib keeliti erineda ja seetõttu olla eksitav

2. rahvusvaheline sõna, mille tähendus võib keeliti erineda

virvatuli
[nimisõna, substantiiv]
nõrk valgus, mis tekib soogaasist ja võib sohu meelitada

virvatuluke
[nimisõna, substantiiv]
(millegi meelitava ja üksiti petliku kohta)

virve
[nimisõna, substantiiv]
kerge virvendus veepinnal vm

virveepiteel
[nimisõna, substantiiv]
liikuvate ripsmetega kaetud rakkudest koosnev epiteelkude

virvendama
[tegusõna, verb]
1. (veepinna, õhu, valguse kohta:) kergelt, laineliselt või värisedes liikuma (ja seetõttu helke heitma või millelgi ebaselgelt paista laskma)

2. pulbitsedes voolama

virvendus
[nimisõna, substantiiv]
1. (veepinna, õhu, valguse kohta:) kerge laineline või värisev liikumine

2. sellest tekkiv ebaühtlane helk

virvendusarütmia
[nimisõna, substantiiv]
1. teatav südame haigusseisund, sagedasim südame rütmihäire

2. teatav südame haigusseisund

virves
[nimisõna, substantiiv]
poolpuitunud võrse

virvlema
[tegusõna, verb]
(kergelt) virvendama

visa
[omadussõna, adjektiiv]
vaimujõult, iseloomult tugev, raskustele vastupanev, mitte (kergelt) allaandev

visadus
[nimisõna, substantiiv]
omadus raskustele vastu panna ja mitte (kergelt) alla anda, suundumus kavandatu või alustatu lõpule viia, hoolimata raskustest ja takistustest

visalt
[määrsõna, adverb]
1. raskusi, takistusi trotsides, mitte alla andes, raugematu sihikindlusega

2. järjekindlalt

visand
[nimisõna, substantiiv]
1. vaba käega tehtud joonistus

2. pildi, projekti vm kavand

visandama
[tegusõna, verb]
1. üldjoontes kavandama või kujutama, kiiresti (nt mõne lause või joonega) kirja panema või joonistama

2. üldjoontes kujutama või kavandama

visandlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. viimistlemata, lõpetamata

2. üldjooneline

visang
[nimisõna, substantiiv]
1. elektriliini mastide vahekaugus, üks õhuliini parameetreid

2. seal olevad juhtmed või kaablid

3. elektriliinide mastide vahekaugus

visar
[nimisõna, substantiiv]
kunstirühmituse Visarid liige

visavii
[määrsõna, adverb]
kellegagi vastakuti, vastamisi

visavii
[nimisõna, substantiiv]
vastasistuja, vastasolija

vis-à-vis
[määrsõna, adverb]
kellegagi vastakuti, vastamisi

vise
[nimisõna, substantiiv]
hrl käeliigutusega millegi, nt palli läbi õhu liikuma panemine, ühekordne viskamine

viseerima
[tegusõna, verb]
1. allkirjaga dokumendi ehtsust tõendama või sellele kehtivusjõudu andma

2. allkirjaga varustama

viseering
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumendile tehtav märge, millega ametiisik tõendab dokumendi ehtsust või annab sellele kehtivusjõu

2. ametiisiku lubav märkus dokumendil

visiidiaeg
[nimisõna, substantiiv]
kuupäev ja kellaaeg, mil saab minna arsti vastuvõtule, arstivisiidi aeg

visiiditasu
[nimisõna, substantiiv]
1. tasu, mida tuleb maksta arsti vastuvõtule pääsemise eest

2. arsti vastuvõtule pääsemise eest

visiir
[nimisõna, substantiiv]
1. nägu kaitsev läbipaistev kate motokiivri vm peakatte ees

2. silmi, nina ja suud lenduva piisknakkuse eest kaitsev läbipaistev kate

visiit
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik lühiajaline külaskäik

2. ametlik külaskäik

visiitabielu
[nimisõna, substantiiv]
(vaba)abielu, kus koos elatakse vaid ajuti

visiitkaart
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardike kontaktandmetega, mille inimene annab enda esitlemisel (nt töökohtumisel, külla minnes)

2. väike kaart, mille peal on sinu nimi, ametikoht, telefoninumber ja meiliaadress

visiitkuub
[nimisõna, substantiiv]
vanasti kantud ümaralt tagasilõigatud hõlmadega pikem lahtine meestekuub pidulike sündmuste puhuks

visin
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrk s-häälikut meenutav heli, mis tekib nt õhu liikumisel läbi kitsa ava, kuuma eseme kokkupuutel külma veega, vaevalisel põlemisel

2. nõrk sisisev heli

visionaarne
[omadussõna, adjektiiv]
viirastuslik, visuaalsete kujutluspiltidega iseloomustatav

visionäär
[nimisõna, substantiiv]
1. lennukas mõtleja, visioonide looja

2. visioonilooja

visioon
[nimisõna, substantiiv]
1. tulevikku vaatav seisukoht, mis põhineb looval kujutlusel või mõtlemisel

2. tõlgendus või arusaam

3. looval kujutlusel põhinev seisukoht

visisema
[tegusõna, verb]
õhu läbipääsu, kehva põlemise vms tõttu s-hääliku taolist heli andma

visistama
[tegusõna, verb]
1. nõrka s-häälikut meenutavat heli tekitama, nt puhumisel, õhu liikumisel läbi kitsa ava

2. selle saatel midagi tegema

3. visinat tekitama, visinal midagi tegema

4. visisevat häälitsust kuuldavale laskma

5. visinal ütlema v hääldama

visitatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema vaimuliku või kirikukomisjoni kontrollkäik temale alluvasse kirikupiirkonda või -asutusse, et saada ülevaade usuelust ja vaimulike tegevusest

visitatsiooniprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
(varasemal ajal:) dokument, mis kajastab kõrgema vaimuliku kontrollkäiku teatud kirikupiirkonda või -asutusse

visiteerima
[tegusõna, verb]
1. (üle- või järelevaatamiseks) külastama, visiiti tegema

2. külastama, väisama, visiiti tegema

viskama
[tegusõna, verb]
1. hrl käeliigutusega läbi õhu liikuma ja kuhugi langema panema, kä(t)ega hoogu andes kuhugi lennutama

2. oma käega midagi läbi õhu lendama panema

Ühendtegusõnad: alla viskama, alla viskama, ette viskama, ette viskama, kõrvale viskama, kõrvale viskama, maha viskama, maha viskama, minema viskama, minema viskama, mööda viskama, mööda viskama, peale viskama, peale viskama, sisse viskama, sisse viskama, välja viskama, välja viskama, ära viskama, ära viskama, üles viskama, üles viskama, üle viskama, üle viskama, ümber viskamaümber viskama

viskamine
[nimisõna, substantiiv]
käe vm abivahendiga millegi kuhugi heitmine, lennutamine

viskar
[nimisõna, substantiiv]
(puust) kühvel paadist vee väljaloopimiseks

viskatša
[nimisõna, substantiiv]
kolooniatena urgudes elutsev Lõuna-Ameerika näriline

viskeharjutus
[nimisõna, substantiiv]
viskamise harjutus, nt palliga

viskejoon
[nimisõna, substantiiv]
joon, millelt sooritatakse vise

viskekahur
[nimisõna, substantiiv]
pallimängudes hästi viskav ja palju punkte toov mängija

viskekoht
[nimisõna, substantiiv]
koht väljakul, kust sportmängus, nt korvpallis, pallivise sooritatakse

viskekäsi
[nimisõna, substantiiv]
käsi, millega sooritatakse vise (nt korvpallis)

viskekühvel
[nimisõna, substantiiv]
puukühvel, millega vanasti visati vilja selle puhastamiseks

viskel
[nimisõna, substantiiv]
puukühvel, millega vanasti visati vilja selle puhastamiseks

viskelaeng
[nimisõna, substantiiv]
püssirohukogus, mille abil kuul või mürsk tulirelva rauast välja paisatakse

viskeliigutus
[nimisõna, substantiiv]
hrl palli vm spordivahendi viskamisel tehtav käeliigutus

viskeliin
[nimisõna, substantiiv]
peenike tross, mille ühes otsas on raskuseks liivaga täidetud kotike (nt kinnitustrossi andmiseks sadamakaile)

viskemasin
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis vms hea visketabavusega mängija kohta)

viskenool
[nimisõna, substantiiv]
märklaua pihta visatav metallotsaga nool (noolemängus)

viskenuga
[nimisõna, substantiiv]
viskega kellegi või millegi tabamiseks mõeldud nuga

viskenurk
[nimisõna, substantiiv]
1. nurk, mille alt sooritatakse palli, oda vms vise

2. (tulistamisel:) nurk viskejoone ja kuuli või mürsu väljalennupunkti läbiva rõhtpinna vahel

viskeoda
[nimisõna, substantiiv]
endisajal viskerelvana kasutatud oda

viskepositsioon
[nimisõna, substantiiv]
koht väljakul, kust sportmängus, nt korvpallis, pallivise sooritatakse

viskepuu
[nimisõna, substantiiv]
enne vibu ja noolt kasutusele võetud laua- või kepikujuline riist, millega visati viskoda või harpuuni

visketabavus
[nimisõna, substantiiv]
visketäpsuse näitaja nt korvpallis

visketehnika
[nimisõna, substantiiv]
viskamisel rakendatavad meetodid ja võtted nt odaviskes, korvpallis

visketäpsus
[nimisõna, substantiiv]
viske märkitabavus, nt korvpallis korvi tabamine

viskevalmis
[omadussõna, adjektiiv]
viskamiseks, heitmiseks valmis

viskevoor
[nimisõna, substantiiv]
võistluse üks järk nt odaviskes, täringumängus

viskevõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus visketäpsuses, hrl palli korvi tabamises

viski
[nimisõna, substantiiv]
1. linnastest saadud kääritatud meskit destilleerides ja destillaati tammevaadis laagerdades valmistatud kange alkohoolne jook

2. kange alkoholjook

viskiklaas
[nimisõna, substantiiv]
1. madal lai klaas viski joomiseks

2. klaas viskiga

viskiliköör
[nimisõna, substantiiv]
liköör, mille alkohol tuleb viskist

visklema
[tegusõna, verb]
1. (inimese vm elusolendi kohta:) ennast ägedalt edasi-tagasi liigutama, küljelt küljele viskuma, hrl mingis hädas olles

2. ettepoole

viskoda
[nimisõna, substantiiv]
endisajal viskerelvana kasutatud oda

viskoos
[nimisõna, substantiiv]
1. tselluloosist saadav tehiskiud

2. sellest kiust valmistatud kerge, pehme ja hästi langev riie, looduslikku päritolu kunstsiid

viskoosne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vedelike kohta:) sitke, veniv või kleepuv

2. sitke, veniv, kleepuv

viskoossiid
[nimisõna, substantiiv]
kerge, pehme ja hästi langev tselluloosist saadav kangas, looduslikku päritolu kunstsiid

viskoossus
[nimisõna, substantiiv]
õli vm vedeliku vedelike omadus takistada oma osakeste liikumist üksteise suhtes, vedeliku kleepuvuse, venivuse või sitkuse määr

viskosiin
[nimisõna, substantiiv]
masuudist saadav läbipaistev määrdeõli

viskosimeeter
[nimisõna, substantiiv]
1. riist vedelike viskoossuse mõõtmiseks

2. viskoossuse määramise riist

viskuma
[tegusõna, verb]
äkitselt, hooga mingisse asendisse laskuma või tõusma, järsku ja hooga end kuhugi heitma, kuhugi liikuma

vismut
[nimisõna, substantiiv]
1. hõbehall hästi soojust juhtiv metall, keemiline element järjenumbriga 83

2. metall

vismutimaak
[nimisõna, substantiiv]
vismutit sisaldav kivim

vismutimaal
[nimisõna, substantiiv]
varasem tarbeesemete lakkvärvidega maalimise tehnika, mille korral maaliti pihustatud vismutiga kaetud aluspinnale (vismuti hall metalne toon jäi lakikihist läbi kumama)

visnapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. kerajate (tume)punaste luuviljadega puu

2. puu, mille küljes need viljad kasvavad

vispel
[nimisõna, substantiiv]
1. vahule kloppimise riist

2. ese, millega saab näiteks koort või muna vahule ajada

vispeldama
[tegusõna, verb]
vispliga vahule kloppima

viss
[nimisõna, substantiiv]
väike hapu (toores) õun

viss
[omadussõna, adjektiiv]
kindel, kõva, vastupidav

vissi
[määrsõna, adverb]
1. (hrl näoilmes väljenduvalt:) tusaseks, tujust ära

2. tusaseks, tujust ära

vissi
[nimisõna, substantiiv]
(hellitleva või lastekeelse nimetusena:) vasikas, lehm

vissis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (hrl näoilmes väljenduvalt:) tusane, tujust ära

2. tusane, tujust ära

vissisti
[määrsõna, adverb]
(saarte murdes:) kindlalt, kõvasti

vissitama
[tegusõna, verb]
vissi-vissi hüüdes vasikat, lehma kutsuma või meelitama

vissõun
[nimisõna, substantiiv]
väike hapu (toores) õun

vist
[määrsõna, adverb]
1. osutab ebakindlale teadmisele, oletusele, suhteliselt suurele tõenäosusele

2. kasuta siis, kui sa arvad, et miski juhtub või on tõsi

vist
[nimisõna, substantiiv]
1. neljakesi paariti mängitav Inglise päritolu kaardimäng, bridži eelkäija

2. kaardimäng

vistar
[nimisõna, substantiiv]
1. rasunäärme ummistumisest lähtuv põletikuline sõlmeke nahal

2. väike kõrgem punane täpp nahal

visteeria
[nimisõna, substantiiv]
rippuvais kobarais asetsevate liblikõitega dekoratiivne vääntaim

vististi
[määrsõna, adverb]
1. ilmselt, tõenäoliselt, nagu on alust uskuda

2. arvatavasti

vistrik
[nimisõna, substantiiv]
1. rasunäärme ummistumisest lähtuv põletikuline sõlmeke nahal

2. väike kõrgem punane täpp nahal

vistrikevastane
[omadussõna, adjektiiv]
vistrike teket ära hoidev või vistrikke raviv, nendega seotud põletikunähte vähendav

vistrikuline
[omadussõna, adjektiiv]
vistrikke täis, vistrikega

vistrikuvastane
[omadussõna, adjektiiv]
vistrike teket ära hoidev või vistrikke raviv, nendega seotud põletikunähte vähendav

vistseraalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. siseelunditesse puutuv

2. kõhuõõnes paiknevate elundite poolne (ehk sisusepoolne)

visuaal
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mis on nägemise kaudu tajutav, millegi nähtav, pildiline külg

2. visuaalne kujunduselement, lahendus vms

visuaal
1. nägemise kaudu tajutav, nähtav

2. nägemistajul põhinev, nägemistaju järgi määratav või teostatav

visuaalefekt
[nimisõna, substantiiv]
võte teatud visuaalse mulje loomiseks

visuaalia
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on nägemise kaudu tajutav, millegi (nt lavastuse, filmi) nähtav, pildiline külg

visuaalkeel
[nimisõna, substantiiv]
mõistete väljendamine nägemise kaudu tajutavate elementidega, nagu joon, kuju, värv, vorm, liikumine

visuaalkultuur
[nimisõna, substantiiv]
nägemise kaudu tajutav kultuuri osa

visuaalkunst
[nimisõna, substantiiv]
igasugune eelkõige nägemise kaudu tajutav kunst

visuaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. nägemise kaudu tajutav, nähtav

2. nägemistajul põhinev, nägemistaju järgi määratav või teostatav

visuaalteater
[nimisõna, substantiiv]
lavastus(ed), kus visuaalne ehk pildikeel domineerib teiste kunstiliste väljendusvahendite üle

visualisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
millegi abstraktse (nt andmete, teadmiste) esitus piltide, diagrammide, skeemide vms kujul

visualiseerima
[tegusõna, verb]
1. nägemise kaudu tajutavaks, nähtavaks tegema

2. visuaalseks tegema

visualiseerimine
[nimisõna, substantiiv]
nägemise kaudu tajutavaks, nähtavaks tegemine

visualiseering
[nimisõna, substantiiv]
millegi abstraktse (nt andmete, teadmiste) esitus piltide, diagrammide, skeemide vms kujul

visualist
[nimisõna, substantiiv]
väga hästi arenenud nägemismeelega inimene, kes hrl töötab filminduses, disainis vm

višnuism
[nimisõna, substantiiv]
1. hinduismi vorm, milles peajumalana austatakse Višnut

2. hinduismi vorm

vitaalivennad
[nimisõna, substantiiv]
14.-15. sajandil Lääne- ja Põhjamerel tegutsenud mereröövlid

vitaalkapatsiteet
[nimisõna, substantiiv]
õhu hulk, mida inimene on suuteline välja hingama pärast sügavaimat sissehingamist

vitaalne
[omadussõna, adjektiiv]
1. suure elujõuga, elujõuline

2. seda väljendav

3. elujõuline

vitalism
[nimisõna, substantiiv]
õpetus, mille kohaselt elusolendites toimib eriline sisemine elujõud (vis vitalis, élan vital), mida ei saa seletada füüsika või keemia abil

vitameer
[nimisõna, substantiiv]
vitamiinirühma (nt A) üksikesindaja, nt A1, A2

vitamiin
[nimisõna, substantiiv]
1. toidus sisalduv organismi elutegevust reguleeriv aine, bioaktiivne ühend, mis mõjutab organismi ainevahetust ja mida organism vajab ööpäevas väga väikestes kogustes

2. üks ainetest toidus, mida vajame, et terve püsida

vitamiinhein
[nimisõna, substantiiv]
loomasöödaks kasvatatavad vitamiinirikkad taimed (nt ristik)

vitamiinijook
[nimisõna, substantiiv]
vitamiinirikas jook

vitamiinikas
[omadussõna, adjektiiv]
piisavalt või palju mitmesuguseid vitamiine sisaldav

vitamiinipomm
[nimisõna, substantiiv]
ohtralt, väga rikkalikult vitamiini sisaldav toiduaine

vitamiinipreparaat
[nimisõna, substantiiv]
üht või mitut vitamiini sisaldav kristalne aine (hrl tabletina) või vedelik, mida kasutatakse hrl toidulisandina haiguste ennetamiseks või ravimiseks

vitamiinipuudus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi vitamiini vähesus või puudumine organismis ning sellest tingitud haiguslik seisund

2. mingi vitamiini vähesus või puudumine organismis

vitamiinirikas
[omadussõna, adjektiiv]
piisavalt või palju mitmesuguseid vitamiine sisaldav

vitamiinirohke
[omadussõna, adjektiiv]
piisavalt või palju mitmesuguseid vitamiine sisaldav

vitamiinisüst
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne süstimine, mille käigus organismi manustatakse vitamiinipreparaati

vitamiinitaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mida rohke vitamiinisisalduse tõttu tarvitatakse toiduks või söödaks

vitamiinitarve
[nimisõna, substantiiv]
organismi tarve, vajadus vitamiinide järele

vitamiinivaegus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi vitamiini vähesus või puudumine organismis ning sellest tingitud haiguslik seisund

2. mingi vitamiini vähesus või puudumine organismis

vitamiinivaene
[omadussõna, adjektiiv]
ebapiisavalt, liiga vähe vitamiine sisaldav

vitamiinivajadus
[nimisõna, substantiiv]
organismi tarve, vajadus vitamiinide järele

vitamiinne
[omadussõna, adjektiiv]
vitamiini sisaldav

vitamiinravi
[nimisõna, substantiiv]
haiguse ravi vitamiinide abil

vitamiinsööt
[nimisõna, substantiiv]
vitamiinirikas loomasööt

vitaminiseerima
[tegusõna, verb]
vitamiinidega rikastama

vitaminoloogia
[nimisõna, substantiiv]
1. (toidus leiduvaid) vitamiine, nende omadusi ja toimet käsitlev teadusharu

2. õpetus vitamiinidest

vitiliigo
[nimisõna, substantiiv]
1. naha laigutine pigmendipuudus, mis tekib melaniini ebaühtlase jaotumise tõttu

2. naha laigutine pigmendipuudus

vitraaž
[nimisõna, substantiiv]
(värvilistest) klaasitükkidest kunstiteos, mis paigutatakse hrl aknaavasse või valgustatud seinaorva

vitraažaken
[nimisõna, substantiiv]
vitraažiga klaasitud aken

vitraažikunst
[nimisõna, substantiiv]
klaasimaali liik, mis seisneb klaasitükkidest kunstiteoste valmistamises

vitriin
[nimisõna, substantiiv]
1. klaasseintega kapp või kast väljapanekute jaoks

2. vaateaken

vitriinaken
[nimisõna, substantiiv]
kaupluse või kioski tänavapoolne aken, millele asetatakse kaupu näitamiseks ja reklaamiks

vitriol
[nimisõna, substantiiv]
1. vesilahusest kristallhüdraadina eralduv väävelhappe sool

2. väävelhappe sool

vits
[nimisõna, substantiiv]
peen painduv oks, võrse või võsu (nt punumiseks, kinnitamiseks, löömiseks)

vitsaed
[nimisõna, substantiiv]
rõhtlattide vahele vitstest punutud aed

vitsahammas
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tööriist puunõudele äärevitsa pealetõmbamiseks

vitsahirm
[nimisõna, substantiiv]
vitsaga löömine või sellega ähvardamine

vitsahoop
[nimisõna, substantiiv]
tugev löök vitsaga karistusena

vitsakimp
[nimisõna, substantiiv]
kimp vitsu hrl karistusvahendina

vitsamees
[nimisõna, substantiiv]
nõiavitsa ehk pilda liikumise põhjal veesoonte leidja vms teadjamees

vitsanuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
karistamine vitsaga või vitstega pekstes, vitsaandmine

vitsapainik
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne puupakust vestetud vorm tünni- või rattavitste painutamiseks

vitsapuu
[nimisõna, substantiiv]
puu, millelt saadakse nõuvitsu (peamiselt kuusk)

vitsaraag
[nimisõna, substantiiv]
peenike vits, vitsake

vitsavõru
[nimisõna, substantiiv]
painduvast oksast või metalliribast käänatud võru millegi (nt puunõu) kooshoidmiseks

vitselpael
[nimisõna, substantiiv]
värviline või pleegitatud puuvillane pesupael

vitsik
[nimisõna, substantiiv]
1. väike vitsutatud puunõu

2. väike puunõu

vitsjas
[omadussõna, adjektiiv]
vitsataoline, peen ja painduv

vitskorv
[nimisõna, substantiiv]
vitstest punutud korv

vitskuusk
[nimisõna, substantiiv]
kuusk, millel rõhtsalt kasvavatelt okstelt ripuvad otse alla peened oksad

vitsmõrd
[nimisõna, substantiiv]
vitstest kere ja lehtrikujulise suudmeavaga peamiselt sisevetel ja rannapüügil kasutatav kalapüünis

vitspaju
[nimisõna, substantiiv]
jõe- ja järvekallastel kasvav kitsaste lehtedega põõsas, mille võrseid on kasutatud punumismaterjalina

vits-piimalill
[nimisõna, substantiiv]
Eestis umbrohuna kasvav laiade lehtedega, vigastamisel valget piimmahla eritav rohttaim

vitsplekk
[nimisõna, substantiiv]
lindiks lõigatud plekk

vitspunutis
[nimisõna, substantiiv]
vitstest punutud ese, nt korv

vitspöid
[nimisõna, substantiiv]
ühest puust painutatud rattaring (endisaja vankritel)

vitsratas
[nimisõna, substantiiv]
ühest puust painutatud rattaringiga vankriratas

vitssõlg
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne väike võrukujuline sõlg

vitsutama
[tegusõna, verb]
rohkesti ja aplalt sööma

vitt
[nimisõna, substantiiv]
naise (välis)suguelundid, vulva ja vagiina

viu
[nimisõna, substantiiv]
laia saba ja laiade tiibadega röövlind

viu
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liikumise kiirust ja sellega kaasnevat heli

2. kiiresti, (ootamatult) äkki

3. annab edasi kiire liikumisega kaasnevat heli

4. kiiresti

viudi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liikumise kiirust ja sellega kaasnevat heli

2. kiiresti, (ootamatult) äkki

3. annab edasi kiire liikumisega kaasnevat heli

4. kiiresti

viuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi liikumise kiirust ja sellega kaasnevat heli

2. kiiresti, (ootamatult) äkki

3. annab edasi kiire liikumisega kaasnevat heli

4. kiiresti

viuhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi millegi äkilist, ootamatut toimumist, kiiret liikumist või sellega kaasnevat heli

2. kiiresti, ühe hoobiga

viuks
[nimisõna, substantiiv]
1. peenike katkendlik häälitsus või heli

2. lühike viuksuv häälitsus

viuksatama
[tegusõna, verb]
1. korraks peenikest katkendliku häält tegema

2. sellise häälega (hädiselt) midagi ütlema

3. korraks viuksuma

viuksuma
[tegusõna, verb]
1. (väikeste loomade ja lindude kohta:) heledalt ja katkendlikult häälitsema

2. peenikest katkendlikku häält tegema

viunatama
[tegusõna, verb]
1. korraks kiunuvat häält tegema, kiunatama

2. korraks, järsku viunuma, kiunatama

viunuma
[tegusõna, verb]
(hrl looma kohta:) erutusest peenikest kimedat häält (kestvalt) kuuldavale tooma (nt valust, rõõmust)

viupart
[nimisõna, substantiiv]
Eestis läbirändajana tuntud väike jässakas part

vivaarium
[nimisõna, substantiiv]
1. katseloomade pidamise ruum või hoone

2. katseloomade ruum v hoone

vivace
[määrsõna, adverb]
(märge noodikirjas:) elavalt, kiiresti

vivat
[hüüdsõna, interjektsioon]
pidulik õnnitlus-, juubeldus- või poolehoiuhüüe kellelegi või millelegi

vivianiit
[nimisõna, substantiiv]
fosforit ja rauda sisaldav värvusetu, õhu käes siniseks või roheliseks värvuv mineraal

vivipaar
[nimisõna, substantiiv]
loom, kes paljuneb poegimise teel

vivipaaria
[nimisõna, substantiiv]
loomade paljunemisviis, mille korral pojad kujunevad emaihus lõplikult välja

vivipaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. (looma kohta:) selline, kelle pojad arenevad välja emaihus, poegimise teel paljunev

2. poegiv

vivipaarsus
[nimisõna, substantiiv]
loomade paljunemisviis, mille korral pojad kujunevad emaihus lõplikult välja

vivisektsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. elusa looma (ka inimese) lõikus uurimise otstarbel, tänapäeval hrl looma tuimastuseta lõikus, mida tehakse organismi elunähtuste uurimiseks ning haiguste põhjuste ja käigu selgitamiseks

2. elusa looma lõikus uurimise otstarbel

vjaatitš
[nimisõna, substantiiv]
Okaa ülemjooksu piirkonnas asunud idaslaavi hõimuliidu liige (I-II aastatuhandel)

v-kesksõna
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) isikulise tegumoe oleviku kesksõna (nt elav)

vkj
kalendri järgi, mille kehtestas Julius Caesar 46. aastal eKr

vkr
keel, mida kasutati Vanas-Kreekas ja kreeka kultuuri mõjualal vanaaja perioodil

vlgvn
slaavi keel, mida kõneldakse Valgevenes

vlogi
[nimisõna, substantiiv]
1. video vormis peetav päevik, mis sisaldab ajaliselt järjestatud perioodilisi ülesvõtteid ning võib olla avalik ja kommenteeritav

2. video vormis peetav päevik

vlogija
[nimisõna, substantiiv]
videoblogi pidaja

vlogima
[tegusõna, verb]
video vormis päevikut pidama, internetis videopostitusi tegema

v-ltn
1. leitnandile järgnev kõrgeim nooremohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

vm
1. või muu(d)

2. või muu(d)

v-maat
1. maadile järgnev kõrgeim nooremallohvitseri auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes ohvitser

3. vanemmaat

v-mdr
1. madrusele järgnev auaste Eesti jt riikide mereväes

2. selles auastmes madrus

vms
1. või muu selline, või muu seesugune

2. või muud sellist, või muu selline

vn
slaavi keel, mida kõneldakse Venemaal ja mujal

v-o
1. osutab oletatavale või loodetavale võimalusele, milles siiski ei olda päris kindel

2. näitab, et kõneleja ei ole päris kindel

vo
1. osutab oletatavale või loodetavale võimalusele, milles siiski ei olda päris kindel

2. näitab, et kõneleja ei ole päris kindel

vobla
[nimisõna, substantiiv]
Kaspia vesikonnas elutsev särjetaoline kala

vobler
[nimisõna, substantiiv]
ujuv, hõljuv või uppuv lant, konksudega kalajäljend, mis peibutab saaki vabiseva liikumisega

vodevill
[nimisõna, substantiiv]
1. lühike kergesisuline komöödia laulu ja tantsuga

2. lühike kergesisuline komöödia lauludega

vodka
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt teraviljast või kartulist saadav kange värvitu alkohoolne jook, mis sisaldab vett ja destilleeritud etanooli

2. alkoholi sisaldav kange jook, mis näeb välja nagu vesi

vodkaturist
[nimisõna, substantiiv]
(hrl Soome turisti kohta, kes on tulnud Eestisse odavat viina ostma)

vogul
[nimisõna, substantiiv]
ühe Loode-Siberis elava soome-ugri rahva liige

voh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. rõhutab imetlust, vaimustust, nõustumist vms

2. rõhutab, tõstab esile, kinnitab midagi, hrl imetlust, vaimustust, nõustumist vms

voha
[nimisõna, substantiiv]
millegi vohamine, liigne rohkus

vohama
[tegusõna, verb]
(liiga) jõudsasti kasvama

vohamine
[nimisõna, substantiiv]
kiire levimine

vohand
[nimisõna, substantiiv]
vohamise tulemusel tekkinud koeline moodustis

vohang
[nimisõna, substantiiv]
millegi vohamine, liigne rohkus

vohavalt
[määrsõna, adverb]
lopsakalt

vohh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. rõhutab imetlust, vaimustust, nõustumist vms

2. rõhutab, tõstab esile, kinnitab midagi, hrl imetlust, vaimustust, nõustumist vms

vohlu
[nimisõna, substantiiv]
veekogude lähedust eelistav Aafrika savannide veislane, kellel on lüürakujulised sarved

vohmerdama
[tegusõna, verb]
rohkesti ja aplalt sööma

vohmima
[tegusõna, verb]
rohkesti ja aplalt sööma

Ühendtegusõnad: sisse vohmimasisse vohmima

voilà
[hüüdsõna, interjektsioon]
millelegi osutav, rahulolu väljendav hüüatus

vojevood
[nimisõna, substantiiv]
1. (Venemaal:) 10. sajandil vürsti družiina või maakaitseväe ülem

2. Vana-Vene väepealik

vojevoodkond
[nimisõna, substantiiv]
1. Poola-Leedu haldusüksus

2. tänapäeva Poola haldusüksus

3. Poola haldusüksus

vokaabel
[nimisõna, substantiiv]
üksik sõna, eriti teise keele sõna

vokaal
[nimisõna, substantiiv]
häälik, mille moodustumisel õhuvool suust takistuseta välja pääseb

vokaal
inimhääleline, laululine, hääle-, laulu-

vokaalansambel
[nimisõna, substantiiv]
lauljatest (ja neid saatvatest instrumentalistidest) koosnev ansambel

vokaalharmoonia
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, kus sõna esimese silbi vokaal määrab järgsilpide vokaalide laadi

vokaalistuma
[tegusõna, verb]
vokaaliks muutuma

vokaalivaheldus
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) tüvevokaali muutumine järgneva silbi vokaali mõjul, nt saksa Hand - Hände, Sohn - Söhne

2. tüvevokaali muutumine

vokaallooming
[nimisõna, substantiiv]
lauljatele esitamiseks mõeldud looming, vokaalteosed

vokaallõpuline
[omadussõna, adjektiiv]
vokaaliga lõppev

vokaalmitmus
[nimisõna, substantiiv]
mitmus, mille tunnuseks on vokaal, nt aasta/i/l, jalg/e/l

vokaalmuusika
[nimisõna, substantiiv]
inimhäälele kirjutatud, inimhäälega esitatav muusika

vokaalne
[omadussõna, adjektiiv]
inimhääleline, laululine, hääle-, laulu-

vokaalpartii
[nimisõna, substantiiv]
inimhäälel esitatav, lauldav partii

vokaalsolist
[nimisõna, substantiiv]
lauldes oma partiid esitav solist

vokaalsümfooniline
[omadussõna, adjektiiv]
inimhäälele ja sümfooniaorkestrile kirjutatud

vokaaltehnika
[nimisõna, substantiiv]
lauluõpetuse, laulukooli võtted ja meetodid

vokaalteos
[nimisõna, substantiiv]
vokaalne, lauljatele esitamiseks mõeldud heliteos

vokaaltüvi
[nimisõna, substantiiv]
vokaaliga lõppev sõnatüvi

vokaalühend
[nimisõna, substantiiv]
sama silbi kahest või enamast eri täishäälikust koosnev häälikuühend

vokaliis
[nimisõna, substantiiv]
1. tekstita hääleharjutus, milles kasutatakse vokaale või silpe

2. laul, milles teksti asendab üks häälik

3. sõnadeta helind inimhäälele

vokalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
vokaaliks, hääleks muutmine

vokaliseeruma
[tegusõna, verb]
vokaaliks muutuma

vokalism
[nimisõna, substantiiv]
1. keele vokaalide süsteem

2. täishäälikute süsteem

vokalist
[nimisõna, substantiiv]
vokaalmuusika esitaja, laulja

vokatiiv
[nimisõna, substantiiv]
1. kääne, mis väljendab kõnelist pöördumist kellegi poole (nt kreeka, ladina, läti keeles)

2. üttekääne

vokatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kutsumine, nimetamine (nt ametisse)

vokimeister
[nimisõna, substantiiv]
vokkide valmistaja

vokiratas
[nimisõna, substantiiv]
voki hooratas

vokiroog
[nimisõna, substantiiv]
vokitud, hrl vokkpannil valmistatud roog

vokitreial
[nimisõna, substantiiv]
vokkide valmistaja

vokk
[nimisõna, substantiiv]
endisaja ketrusriist, millel on käega või jalaga ringiaetav hooratas

vokk
[nimisõna, substantiiv]
vokitud, hrl vokkpannil valmistatud roog

vokkima
[tegusõna, verb]
toitu (vokkpannil) kõrgel kuumusel väheses õlis pidevalt segades kuumutama

vokkpann
[nimisõna, substantiiv]
Hiina päritolu suur ümara põhjaga pann

vokksepp
[nimisõna, substantiiv]
vokkide valmistaja

voksel
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) vähim kolmemõõtmeline element, millele saab sõltumatult kinnistada tunnuseid

vol.
1. mitmest raamatust koosneva teose üks raamat, ka perioodika- või jätkväljaande kokkukuuluvad numbrid ning anded

2. koguteose osa

volakas
[nimisõna, substantiiv]
suure kasvuga inimene või loom

volang
[nimisõna, substantiiv]
1. rõivale, kardinale vms külge õmmeldud kroogitud, plisseeritud või spiraalina lõigatud riideriba või pits

2. külgeõmmeldud klošš- v krookriba

volapük
[nimisõna, substantiiv]
1. tehiskeel, mida esperanto loomiseni kasutati rahvusvahelise suhtluskeelena

2. tehiskeel

volask
[nimisõna, substantiiv]
suure kasvuga inimene või loom

volatiilne
[omadussõna, adjektiiv]
kõikuv, muutlik, püsimatu

volatiilsus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl väärtpaberikurssidega seoses:) lühiajaline kõikumine, püsitus

volber
[nimisõna, substantiiv]
öö vastu volbripäeva, 1. maid, mil uskumuse kohaselt nõiad käivad sabatil

volbripäev
[nimisõna, substantiiv]
1. mai: katoliku kiriku pühakupäev, eesti rahvakalendris kõikide nõidade ja tarkade päev, samuti kevade lõplik võit talve üle

volbriöö
[nimisõna, substantiiv]
öö vastu volbripäeva, 1. maid, mil uskumuse kohaselt nõiad käivad sabatil

voldik
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi tutvustav või reklaamiv väiketrükis, mis on lõõtsana kokku volditud

2. kokkuvolditav väiketrükis

voldikkardin
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsana kinni ja lahti käiv tugevast materjalist aknakate

voldiksein
[nimisõna, substantiiv]
lõõtsana kinni ja lahti käiv vahesein

voldikuks
[nimisõna, substantiiv]
kokkuvolditav uks

voldiline
[omadussõna, adjektiiv]
(riide, riietuseseme kohta:) voltidega varustatud

voldine
[omadussõna, adjektiiv]
(pinge, potentsiaali ja elektromotoorjõu kohta:) ühe voldi suurune

voldistik
[nimisõna, substantiiv]
1. voldid, voltide kogum (riidel, riietusesemel)

2. voldid

volfram
[nimisõna, substantiiv]
helehall väga plastiline metall, mida kasutatakse elektritraatide valmistamiseks, keemiline element järjenumbriga 74

volframhõõgniit
[nimisõna, substantiiv]
volframist hõõgniit (hõõglambis)

volframiit
[nimisõna, substantiiv]
1. pruunikasmust läikiv mineraal, tähtsaim volframimaak

2. volframimaak

volframimaak
[nimisõna, substantiiv]
volframi maakmineraal

volgasakslane
[nimisõna, substantiiv]
18. sajandil Saksamaalt Venemaale Volga jõe äärsetele aladele ümber asunud sakslane või tema järeltulija

voli
[nimisõna, substantiiv]
1. õigus, vabadus, võim midagi teha

2. võim kellegi või millegi üle

3. õigus

4. tahe

volikiri
[nimisõna, substantiiv]
teise isiku esindamise õigust tõendav dokument

volikogu
[nimisõna, substantiiv]
1. linna, valla vm omavalitsuse korraldav organ, valitud volinike kogu

2. omavalitsuse esinduskogu

volikogulane
[nimisõna, substantiiv]
teatava ülesandega inimesi koondava kolleegiumi, komisjoni, volikogu vm esinduskogu liige

volilt
[määrsõna, adverb]
1. oma tahtmise, äranägemise järgi, nii palju, kui tahtmist on

2. küllalt, piisavalt

volinik
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on (asutuses, piirkonnas) valitud või nimetatud täitma teatavat ülesannet, esindama (asutust, piirkonda) selles valdkonnas

volitaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kellelegi (volikirjaga, vabas vormis) annab õiguse ennast esindada, tehe enda nimel mingit tehingut

volitama
[tegusõna, verb]
täieõiguslikku luba, esindusõigust andma (nt mingit toimingut teha, kedagi esindada)

volitamine
[nimisõna, substantiiv]
täieõigusliku loa, esindusõiguse andmine (nt et mingit toimingut teha, kedagi esindada)

volitatu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kellele on kellegi poolt (volikirjaga, vabas vormis) antud õigus kedagi esindada, teha kellegi nimel mingit tehingut

2. isik, kellele on antud õigus kedagi esindada

volitatud
[omadussõna, adjektiiv]
täieõigusliku loa, volituse saanud (nt kedagi esindada, mingit toimingut teha)

volitus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi (volikirjaga, vabas vormis) antud esindusõigus, mis teeb võimalikuks mingi tehingu tegemise esindaja kaudu

2. dokument või kokkulepe, mis lubab kellelgi teisel sind esindada ja sinu nimel tegutseda

volkam
[nimisõna, substantiiv]
suure kasvuga inimene või loom

volkar
[nimisõna, substantiiv]
(automark:) Volkswagen

volks
[nimisõna, substantiiv]
1. (suur, pikk) hüpe

2. [suur] hüpe

volks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi hüppe kiirust ja pikkust, liigutuse järskust vms

2. annab edasi [suurt] hüpet v pilgu järsku liikumist

volks
[nimisõna, substantiiv]
(automark:) Volkswagen

volksama
[tegusõna, verb]
(suure hüppe või suurte hüpetega) kiiresti liikuma

volksatama
[tegusõna, verb]
(suure hüppe või suurte hüpetega) kiiresti liikuma

volksti
[määrsõna, adverb]
1. annab edasi hüppe kiirust ja pikkust, liigutuse järskust vms

2. annab edasi [suurt] hüpet v pilgu järsku liikumist

volksuma
[tegusõna, verb]
jõnkse tehes hüplikult liikuma

volksutama
[tegusõna, verb]
silmi, pilku, vaadet järsult kuhugi suunama, silmavaatega mängima (nt koketeerivalt, pahaselt)

voll
[nimisõna, substantiiv]
volt riietusesemel

volle
[nimisõna, substantiiv]
1. sportlik pallimäng erilisel, võrguga poolitatud väljakul kahe võistkonna vahel, kus võitjaks osutub kaks kolmest geimist või kolm viiest geimist võitnud võistkond

2. sportlik mäng, kus kaks võistkonda löövad palli kätega üle kõrge võrgu

volontäär
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes teeb midagi omal tahtel (ja palgata)

2. inimene, kes töötab omal soovil, ilma palgata

volovan
[nimisõna, substantiiv]
erilise kujuga väike lahtine lehttainapirukas

volsk
[nimisõna, substantiiv]
Latiumi lõunaosas elanud itaalikute hõimu liige

volt
[nimisõna, substantiiv]
riiet ühele või kahele poole kahekorra keerates saadud moodustis riietusesemel vms

volt
[nimisõna, substantiiv]
1. pinge, potentsiaali ja elektromotoorjõu mõõtühik

2. pingeühik

volt
[nimisõna, substantiiv]
1. ringsõit ja ringrada maneežis

2. pööre ratsutamisel

volta
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne õukonnatants 3/4-taktimõõdus

voltamper
[nimisõna, substantiiv]
1. vahelduvvoolu näivvõimsuse ühik SI-süsteemis

2. näivvõimsuse ühik

volti
[määrsõna, adverb]
1. seisu, kus ollakse voldiks või voltidesse vajunud või seatud

2. voltidesse, voldiliseks

voltija
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil saab paberit vm materjali kokku murda, voltidesse seada

voltima
[tegusõna, verb]
1. paberit vms kahe- või mitmekorra murdma

2. nii tehes midagi meisterdama

Ühendtegusõnad: kokku voltima, kokku voltima, lahti voltimalahti voltima

voltimismasin
[nimisõna, substantiiv]
1. seade trüki- vm poognate kokkumurdmiseks (nt trükikojas, projekteerimisbüroos)

2. trükipoognate kokkumurdmiseks

voltis
[määrsõna, adverb]
seisus, kus ollakse voldiks või voltidesse vajunud või seatud

voltižeerima
[tegusõna, verb]
akrobaatilisi hüppeid tegema, nt liikuval hobusel, trapetsil või teise akrobaadi kaasabil

voltmeeter
[nimisõna, substantiiv]
pinge, potentsiaali ja elektromotoorjõu mõõtmise riist

voltuks
[nimisõna, substantiiv]
kokkuvolditav uks

voltuma
[tegusõna, verb]
volti minema

voluntarism
[nimisõna, substantiiv]
1. filosoofiline arusaam, mille kohaselt tahe on inimtegevuse ja kogu maailma primaarne alus

2. vabal tahtel põhinev tegutsemine

3. idealistlik filosoofiavool

voluntarist
[nimisõna, substantiiv]
voluntarismi pooldaja

voluntaristlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. vabal tahtel põhinev

2. (filosoofias:) voluntarismiga seotud

voluumen
[nimisõna, substantiiv]
1. ruumala, maht

2. ruumala, maht

voluut
[nimisõna, substantiiv]
1. spiraalselt rullis otstega ornamendimotiiv (peamiselt kapiteelidel ja viiludel)

2. spiraalselt rullis otstega ehis sambal

volüüm
[nimisõna, substantiiv]
heli tugevus

volüümid
[nimisõna, substantiiv]
ümarad, lopsakad kehavormid

volüümikas
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese, hrl naise kohta:) lopsaka keha või lopsakate kehavormidega

vombat
[nimisõna, substantiiv]
1. Austraalias ja Tasmaanias elutsev jässakas aeglase loomuga kukkurloom

2. kukruline

vomm
[nimisõna, substantiiv]
1. (reheahju) kumer ahjupealne

2. [rehe]ahju kumm, [rehe]ahjupealne

von
[nimisõna, substantiiv]
Saksa aadliseisuse tiitel

vongerdama
[tegusõna, verb]
1. lookeid tegema, lookeid tehes liikuma, vonklema

2. vingerdama, vonklema

vonklema
[tegusõna, verb]
1. väänlema

2. selliselt (edasi) liikuma

3. vingerdama, väänlema

4. selliselt liikuma

vonks
[nimisõna, substantiiv]
lühike järsk liigutus, jonks

vonksama
[tegusõna, verb]
vonksu tegema, jõnksama

vonksatama
[tegusõna, verb]
1. järsku liigutust tegema, jõnksatama

2. jonksatama

vonksti
[määrsõna, adverb]
1. (järsu liigutuse kohta)

2. jonksti, jõnksti

vonksutama
[tegusõna, verb]
järske liigutusi tegema, jõnksutama

vonn
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna- ja Põhja-Korea rahaühik

vonn
[nimisõna, substantiiv]
mõisnik, saks

voobler
[nimisõna, substantiiv]
ujuv, hõljuv või uppuv lant, konksudega kalajäljend, mis peibutab saaki vabiseva liikumisega

voodama
[tegusõna, verb]
(pidulikumas stiilis:) rikkalikku, rohket saaki andma, vilja kandma

vooder
[nimisõna, substantiiv]
riietuseseme, jalatsi vm sisepinnale kinnitatud alusriie

vooderdama
[tegusõna, verb]
ehitise välis- või sisepinda voodriga katma

vooderdis
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise välis- või sisekate

2. millega vooderdatakse

vooderdus
[nimisõna, substantiiv]
1. vooderdis

2. vooderdamine

voodi
[nimisõna, substantiiv]
1. magamiseks mõeldud mööbliese

2. mööbliese, mille peal inimene magab

voodialune
[omadussõna, adjektiiv]
voodi all olev

voodiase
[nimisõna, substantiiv]
magamiseks seatud koht või mööbliese

voodielu
[nimisõna, substantiiv]
(seksuaalelu kohta)

voodihaige
[nimisõna, substantiiv]
voodis lamav, liikumisvõimetult haige inimene

voodijaluts
[nimisõna, substantiiv]
1. voodi jalgadepoolne osa

2. selle lähem ümbrus

voodikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega magatakse samas voodis (hrl seksuaalpartneri kohta)

voodikapp
[nimisõna, substantiiv]
1. voodi kõrvale mõeldud väike kapike

2. väike kapp voodi kõrval

voodikarussell
[nimisõna, substantiiv]
beebivoodi või hälli kohale riputatav liikuvate mänguasjadega (ja muusikat mängiv) ese

voodikate
[nimisõna, substantiiv]
voodile päevaajaks pandav kate

voodikoht
[nimisõna, substantiiv]
ettenähtud koht magamiseks, haigena lamamiseks vms

voodikott
[nimisõna, substantiiv]
1. piklik riidekott, mis põhu vms materjaliga täidetult moodustas vanasti voodis küljealuse

2. küljealune voodis (vanasti)

voodilaud
[nimisõna, substantiiv]
reguleeritava kõrguse ja kaldenurgaga kerge laud abivahendina voodis lamajale või ratastoolis olijale (nt söömiseks, lugemiseks)

voodilina
[nimisõna, substantiiv]
1. magamisasemel kasutatav tekstiilese, aluslina või tekilina

2. õhuke riidest kate, mis pannakse madratsi peale

voodilutikas
[nimisõna, substantiiv]
1. inimelamuis elav ja inimverest toituv lameda kehaga tiivutu parasiitputukas

2. väike lameda kehaga ja ilma tiibadeta putukas, kes elab elamutes ja toitub inimeste verest

voodimärgamine
[nimisõna, substantiiv]
öine kusepidamatus

voodinaaber
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvalvoodit kasutav inimene (nt haiglas)

2. inimene, kellega ühes voodis magatakse

voodinurk
[nimisõna, substantiiv]
1. magamiseks kohandatud ruumiosa

2. magamiskoht, voodiase

3. magamiseks kohandatud ruumiosa

4. magamiskoht, voodiase

voodiots
[nimisõna, substantiiv]
voodi otsmine külg

voodipeats
[nimisõna, substantiiv]
1. voodi peapoolne osa

2. selle lähem ümbrus

voodipesu
[nimisõna, substantiiv]
1. voodis kasutatavad ja vahetatavad voodilinad, tekikotid, padjapüürid

2. lina ja katted, mis pannakse patjade ja teki ümber

voodipulk
[nimisõna, substantiiv]
voodivõre pulk

voodipõhi
[nimisõna, substantiiv]
voodi rõhtne osa, millel asub madrats

voodipäev
[nimisõna, substantiiv]
(arvestusliku üksusena:) ööpäev, mille vältel patsient on haiguse tõttu haiglavoodis

voodipäevatasu
[nimisõna, substantiiv]
haiglas oleku eest makstav tasu

voodipäits
[nimisõna, substantiiv]
1. voodi peapoolne osa

2. selle lähem ümbrus

voodirežiim
[nimisõna, substantiiv]
ravirežiim, mis näeb ette voodis lamamist

voodiriided
[nimisõna, substantiiv]
1. voodis kasutatavad ja vahetatavad voodilinad, tekikotid, padjapüürid

2. lina ja katted, mis pannakse patjade ja teki ümber

voodirõõm
[nimisõna, substantiiv]
(seksuaalelu kohta)

voodisammas
[nimisõna, substantiiv]
vanaaegse voodi (kaunistustega) tugipost

voodisirm
[nimisõna, substantiiv]
voodit muust ruumist eraldav sirm

voodisoojendaja
[nimisõna, substantiiv]
(voodikaaslase, hrl naise kohta)

voodisuhe
[nimisõna, substantiiv]
(seksuaalsuhte kohta)

voodivari
[nimisõna, substantiiv]
voodit muust ruumist eraldav sirm

voodivedru
[nimisõna, substantiiv]
voodi reformpõhja vedru

voodivõre
[nimisõna, substantiiv]
lapsevoodi võre, mis takistab lapse väljakukkumist voodist

voodoo
[nimisõna, substantiiv]
17. sajandil tekkinud Kariibi mere saarte rahvalik usund, milles katoliku pühakute kultus on põimunud Aafrika hingedeusuga ning kust pärineb kujutlus maagia varal elustatud laibast ehk zombist

voodrikivi
[nimisõna, substantiiv]
ehitise vooderdusmaterjalina kasutatav kivi

voodrilaud
[nimisõna, substantiiv]
ehitise vooderdamiseks kasutatav laud

voodrinahk
[nimisõna, substantiiv]
õhuke pehme nahk jalatsite voodriks

voodriplaat
[nimisõna, substantiiv]
ehitise vooderdamiseks kasutatav plaat

voodririie
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt voodri õmblemiseks mõeldud õhuke (siid)kangas

voodrisiid
[nimisõna, substantiiv]
voodririidena kasutatav siid

voodrivahe
[nimisõna, substantiiv]
pealisriide ja voodri vaheline ruum

voodus
[omadussõna, adjektiiv]
häid, rohkeid tulemusi andev

voog
[nimisõna, substantiiv]
1. suure hulga inimeste, samalaadsete esemete, nähtuste vms ühtlane katkematu järgnemine, ühes suunas liikumine, pidev kulg

2. selliselt liikuv hulk

voogama
[tegusõna, verb]
1. (lõhna, soojuse, valguse, heli vms kohta:) puhanguga, hooga, lainetena levima või erituma

2. uhkama, voogama

voogedastama
[tegusõna, verb]
1. serverist andmevoogusid üle kandma nii, et andmete kasutamiseks ei pea ootama edastuse lõppu

2. serverist andmevoogusid üle kandma

voogedastus
[nimisõna, substantiiv]
andmevoogude ülekanne serverist nii, et andmete kasutamiseks ei pea ootama edastuse lõppu

vooglema
[tegusõna, verb]
1. nõtke ja kergena lendlema või õõtsuma, hrl õhus, millegi kohal või pinnal

2. sel viisil liikuma

vooh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. rõhutab imetlust, vaimustust, nõustumist vms

2. rõhutab, tõstab esile, kinnitab midagi, hrl imetlust, vaimustust, nõustumist vms

vooklema
[tegusõna, verb]
1. vonklevalt edasi liikuma, käänuliselt kulgema, looklema

2. looklema, vonklema

vool
[nimisõna, substantiiv]
1. vee vm vedela (või peeneteralise) aine (hoogne) liikumine ühes suunas

2. selliselt liikuv vesi vms

3. vee liikumine ühes suunas

4. nii liikuv vesi

vool
[nimisõna, substantiiv]
1. savist, plastiliinist vm pehmest materjalist millegi vormimine (käega, mingi abivahendiga)

2. vastav käsitöö- või kunstitehnika

voolama
[tegusõna, verb]
1. (vee vm vedeliku, ka peeneteralise aine kohta:) hooga ühes suunas edasi liikuma

2. vedelike kohta: ühes suunas edasi liikuma

3. vee vms kohta: ühes suunas edasi liikuma

Ühendtegusõnad: juurde voolama, juurde voolama, kokku voolama, kokku voolama, läbi voolama, läbi voolama, maha voolama, maha voolama, sisse voolama, sisse voolama, tagasi voolama, tagasi voolama, välja voolama, välja voolama, ära voolama, ära voolama, üle voolamaüle voolama

voolas
[omadussõna, adjektiiv]
kiiresti, ägedasti voolav

voolav
[omadussõna, adjektiiv]
(vedelike, peeneteralise aine vms kohta:) selline, mis liigub hooga ühes suunas

voolavalt
[määrsõna, adverb]
sujuvalt, ladusalt

voolavus
[nimisõna, substantiiv]
töötajate (liiga suur) liikuvus ühelt töökohalt teisele, töötajate (liiga kiire) vahetumine

voole
[nimisõna, substantiiv]
voolamine, voolavus

voolik
[nimisõna, substantiiv]
painduvast materjalist toru hrl vedeliku või gaasi teisaldamiseks

vooliklood
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne voolikuga vesilood rõhttasandi määramiseks

voolima
[tegusõna, verb]
1. noa vm terariista abil puud, kivi vm materjali lõikuma, sellele mingit kuju andes või pinda siludes

2. sel viisil midagi valmistama

voolimine
[nimisõna, substantiiv]
1. savist, plastiliinist vm pehmest materjalist millegi vormimine (käega, mingi abivahendiga)

2. vastav käsitöö- või kunstitehnika

voolimisnuga
[nimisõna, substantiiv]
kõvera otsaga lühike nuga millegi voolimiseks või õõnestamiseks

voolimissavi
[nimisõna, substantiiv]
õhu käes kõvaks kuivav pehme plastne savi, mõeldud peamiselt lastele esemete ja kujukeste vormimiseks

voolipulk
[nimisõna, substantiiv]
puidust käepidemega väike metall-labidake naha voolimiseks (nahkehistöös)

vooljas
[omadussõna, adjektiiv]
1. pikkamisi teravaks minev või kumerduv

2. nagu voolitud

3. nooljas

4. nooljas, pikkamisi teravaks minev

voolmed
[nimisõna, substantiiv]
1. ägedad lõikavad kõhuvaluhood, eriti gaasivalu imikutel või õõneselundite või juhade silelihaste kramplikest kokkutõmmetest tingitud valu

2. ägedad sisemised valud

voolmed
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kumera teraga nuga, mida kasutati laiemate nõguspindade, nt puunõude sisepindade voolimiseks

2. voolimisriist

voolme-ristirohi
[nimisõna, substantiiv]
kuivades kohtades kasvav ristirohi, mida rahvameditsiinis on kasutatud voolmete raviks

voolmerohi
[nimisõna, substantiiv]
1. ägedate kõhuvaluhoogude raviks kasutatava taime, hrl rassi rahvapärane nimetus

2. harilik rass

voolmevalu
[nimisõna, substantiiv]
1. ägedad lõikavad kõhuvaluhood, eriti gaasivalu imikutel või õõneselundite või juhade silelihaste kramplikest kokkutõmmetest tingitud valu

2. ägedad sisemised valud

vooltootmine
[nimisõna, substantiiv]
1. automatiseeritud tootmisviis, mis põhineb järjestikku sooritatavatel tootmistsüklitel, moodustades järjestikuse (lihtsate) operatsioonide rea

2. tootmiskorraldus, mis põhineb ajaliselt kooskõlastatud tootmisoperatsioonide rütmilisel kordumisel

vooluahel
[nimisõna, substantiiv]
juhtmetega ühendatud vooluallikas, elektritarviti(d) ja lüliti

vooluallikas
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis muundab mingi energialiigi elektrienergiaks (nt aku, termoelement, generaator, päikesepatarei)

vooluhulk
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku- või gaasikogus, mis läbib voolu ristlõiget ajaühikus

vooluimpulss
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu lühiajaline kõrvalekalle püsiväärtusest

voolujoom
[nimisõna, substantiiv]
suurima voolukiirusega koht jões

voolujoon
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku või gaasi osakese liikumistee

voolujooneline
[omadussõna, adjektiiv]
(objekti kohta:) sellise kujuga, et õhk või vesi objekti liikumist võimalikult vähe takistab

voolukatkestus
[nimisõna, substantiiv]
katkestus elektriga varustamises

voolukiirus
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku või gaasi voolamise kiirus

voolukoht
[nimisõna, substantiiv]
tugeva vooluga koht jões vm veekogus

vooluliin
[nimisõna, substantiiv]
tootmistsükli konveieril järjestikku sooritatavate (lihtsate) operatsioonide rida

vooluline
[omadussõna, adjektiiv]
voolamisega iseloomustatav, voolav

voolulooline
[omadussõna, adjektiiv]
teatava kirjandusvooluga või kunstivooluga seotud, sellest lähtuv

voolumuundur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis muundab elektrivoolu liiki või parameetreid

voolumõõtja
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis registreerib tarbitud elektrienergia hulka

voolumärk
[nimisõna, substantiiv]
läbivast elektrivoolust põhjustatud nähtav jälg inimese kehal: põletustäpp nahal voolu sisenemis- ja väljumiskohas

voolunõva
[nimisõna, substantiiv]
oru kõige sügavamaid kohti ühendav joon või süvend

voolupinge
[nimisõna, substantiiv]
voolu tekitatud elektrivälja intensiivsus

vooluring
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu suletud liikumistee, kinnine elektriahel

voolus
[nimisõna, substantiiv]
1. naise tupe limaskestast ja emakakaela näärmetest erituv valkjas vedelik

2. naiste tupest erituv valkjas eritis

voolusuund
[nimisõna, substantiiv]
suund, kuhu vesi voolab, hrl jões, muus veekogus või mõnes seadmes

voolusäng
[nimisõna, substantiiv]
vooluvee (nt jõe) kujundatud süvend, mida mööda kulgeb vesi

voolutangid
[nimisõna, substantiiv]
riist, millega mõõdetakse voolutugevust vooluahelas seda katkestamata

voolutarbija
[nimisõna, substantiiv]
1. elektrivoolu tarbija (eraisik või ettevõte)

2. inimene

voolutihedus
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu tugevus ühe pinnaühiku kohta

voolutrafo
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis muundab tugeva vahelduvvoolu standardriistadega mõõdetavaks vahelduvvooluks

voolutugevus
[nimisõna, substantiiv]
elektrivoolu iseloomustav suurus, mis võrdub juhtme ristlõiget vm pinda ajaühikus läbiva elektrilaenguga

vooluveekogu
[nimisõna, substantiiv]
pidevalt vahetuva (mageda) veega veekogu, nt jõgi, oja, kraav

vooluveelembene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (organismide kohta:) kiirevoolulist veekogu elupaigana või kasvukohana eelistav

2. (organismide kohta:) kiire vooluga veekogu elukeskkonnana eelistav

vooluveeline
[omadussõna, adjektiiv]
vooluvee toimel kujunenud

vooluvesi
[nimisõna, substantiiv]
voolav vesi

vooluvire
[nimisõna, substantiiv]
vooluvee tekitatud paralleelne liivavallike madalas vees liivarannal

vooluvõrk
[nimisõna, substantiiv]
seadmete, liinide ja rajatiste kogum elektrienergia ülekandmiseks vooluallikast tarbijani

vooluvõtmine
[nimisõna, substantiiv]
mingile seadmele kontaktjuhtmete abil elektrivoolu võtmine

vooluvõtt
[nimisõna, substantiiv]
mingile seadmele kontaktjuhtmete abil elektrivoolu võtmine

vooluvõttur
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis võtab elekterveokile või kraanale kontaktjuhtmest voolu

voom
[nimisõna, substantiiv]
halb harjumus loomal

voon
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvueas lammas

2. noor lammas

voonake
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvueas lammas

2. noor lammas

voonakene
[nimisõna, substantiiv]
1. kasvueas lammas

2. noor lammas

voor
[nimisõna, substantiiv]
1. võistluse vm sündmuse üks järk, mingi tegevuse (korduv) osa

2. mingi võistluse suhteliselt iseseisev osa

3. võistluse üks järk, voor

voor
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuva liustikujää all kujunenud lauge ovaalne kõrgendik

2. lauge ovaalne kõrgendik

voor
[nimisõna, substantiiv]
ridamisi liikuvad veokid või inimesed

vooreline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on laugeid ovaalseid kõrgendikke ehk voori, voortega

vooremaastik
[nimisõna, substantiiv]
laugete ovaalsete kõrgendikega maastik

vooremägi
[nimisõna, substantiiv]
1. liikuva liustikujää all kujunenud lauge ovaalne kõrgendik

2. lauge ovaalne kõrgendik

voorestatud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida iseloomustavad voored, vooreliseks kujunenud

voorestik
[nimisõna, substantiiv]
voorte rühm pinnavormina

voorihobune
[nimisõna, substantiiv]
hobune koos veoriistaga (vooris vedamiseks)

voorikohustus
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal kohustus sooritada oma veovahendiga vedusid, käia vooris

vooriline
[nimisõna, substantiiv]
vooriskäija

voorima
[tegusõna, verb]
hulgana, hulgaliselt kuhugi tulema või minema, edasi-tagasi liikuma

voorimees
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne elukutseline inimeste sõidutaja või koormate vedaja (hrl hobusõiduki või -veokiga)

voorimehetroska
[nimisõna, substantiiv]
omaaegne voorimehe hobusõiduk

vooriskäimine
[nimisõna, substantiiv]
teokohustus, mis seisnes mõisa turutoodangu vedamises müügikohta

voorivanker
[nimisõna, substantiiv]
vooris liikuv veovanker

voorjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. vooretaoline, lauge ja ovaalne

2. vooretaoline

voorpoegimine
[nimisõna, substantiiv]
1. (seakasvatuses:) emiste poegimine rühmade kaupa lühikese ajavahemiku jooksul

2. emiste poegimine rühmade kaupa lühikese ajavahemiku jooksul

voortants
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvatants, mida tantsitakse juhttantsija järel reas liikudes

2. rahvatants, kus tantsijad asuvad üksteise taga vooris

voorus
[nimisõna, substantiiv]
1. moraalselt heakskiidetav omadus inimese juures või selline ilming ühiskonnas

2. inimeste käitumist juhtiv püsiv püüd headuse poole

voorusevöö
[nimisõna, substantiiv]
naise alakehale kinnitatav vöölaadne ese (hrl keskajal), mis välistab seksuaalvahekorra

vooruslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. voorusi omav või neid väljendav

2. karske, kõlbeliselt puhas

3. kõrge seksuaalmoraaliga

vooruslikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. vooruse olemasolu ja väljendus

2. kõlbeline puhtus, karskus

voos
[nimisõna, substantiiv]
1. (aastane) viljasaak

2. vilja-aasta

3. viljasaak

vooster
[nimisõna, substantiiv]
laiskvorst, looder

vootum
[nimisõna, substantiiv]
hääletades langetatud otsus

vops
[nimisõna, substantiiv]
1. (kerge) löök

2. [kerge] löök, hoop

vops
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi (kerge) löögi, langemise vm liikumise tuhmi heli või kiirust

2. annab edasi [kerge] löögi, langemise heli v kiirust

vopsakas
[nimisõna, substantiiv]
1. (kerge) löök

2. [kerge] löök, hoop

vopsama
[tegusõna, verb]
1. (kerget) lööki andma

2. vopsu andma

vopsatama
[tegusõna, verb]
1. tuhmi heli kuuldavale lastes langema, kukkuma vms

2. vopsti langema, kukkuma

vopsatus
[nimisõna, substantiiv]
langemise, kukkumise heli

vopsima
[tegusõna, verb]
korduvalt vopse andma

vopsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget, kärmet liigutust, hoogsat tegutsemist

vopsuma
[tegusõna, verb]
1. (kukkudes, langedes) tuhmi heli kuuldavale laskma

2. (selle saatel) hrl korduvalt kukkuma, langema vms

3. põrgates tuhmi heli kuuldavale tooma

vorbiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vorpidega kaetud, vorpe täis

2. vorpidega kaetud, vorpis

vorm
[nimisõna, substantiiv]
1. eseme, keha välistest joontest moodustuv (ruumiline) tervik, (väline) kuju

2. väline kuju

vorm
[nimisõna, substantiiv]
niisketel aladel kasvav kõrge sulgjate lehtede ja kreemikasvalgete õitega rohttaim

vormel
[nimisõna, substantiiv]
teatavas suhtlussituatsioonis, rituaalis vm kasutatav kinnistunud väljend või ütlus

vormelauto
[nimisõna, substantiiv]
ringrajasõiduks ehitatud üheistmeline võidusõiduauto

vormelipiloot
[nimisõna, substantiiv]
vormelauto juht

vormelisõit
[nimisõna, substantiiv]
1. vormelautode võidusõit (hrl ringrajal)

2. vastav spordiala

vormihari
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) treenituse ja võistlusvalmiduse kõrgpunkt, vormi tipp

vormija
[nimisõna, substantiiv]
ka ametinimetusena

vormikandja
[nimisõna, substantiiv]
kaitseväelane, politseinik vm vormiriietuse kandja

vormikas
[omadussõna, adjektiiv]
ilmeka, ilusa (välise) kujuga

vormikatsetus
[nimisõna, substantiiv]
katsetus vormi vallas (hrl loometöös)

vormikeel
[nimisõna, substantiiv]
teose vormi puudutavate väljendusvahendite süsteem

vormikindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. kindlalt vormitunnustele vastav

2. sellist vormi rakendav

vormikleit
[nimisõna, substantiiv]
vormirõivana kantav kleit

vormikohane
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, nagu kord ja vorminõuded ette näevad

2. kombekohane

3. korrakohane, nõuetekohane

vormikohaselt
[määrsõna, adverb]
korra ja vorminõuete järgi

vormikook
[nimisõna, substantiiv]
vormis küpsetatud kook (nt keeks)

vormikoolkond
[nimisõna, substantiiv]
teose vormi tähtsustav meetod või sellist meetodit rakendav koolkond

vormikultus
[nimisõna, substantiiv]
vormi (ülemäärane) austamine (kirjanduses, kunstis vms)

vormikultuur
[nimisõna, substantiiv]
vormi alal saavutatud tase (kirjanduses, kunstis vms)

vormikuub
[nimisõna, substantiiv]
vormiriietusse kuuluv pintsak

vormikõver
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) treenitust ja võistlusvalmidust iseloomustav näitaja

vormikäsitlus
[nimisõna, substantiiv]
vormi käsitlemise laad (loometöös)

vormiküllane
[omadussõna, adjektiiv]
ilmekate (väliste) vormidega, vormirikas

vormiküllus
[nimisõna, substantiiv]
ilmekate (väliste) vormide rikkus

vormilahendus
[nimisõna, substantiiv]
(teose) vormi puudutav idee ja selle teostus

vormileib
[nimisõna, substantiiv]
kandilises vormis küpsetatud leib

vormiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väliskuju, vormiga seotud

2. teatavaid (ametlikke) nõudeid järgiv

vormiliselt
[määrsõna, adverb]
vorminõudeid või (ametlikku) vormistust puudutaval moel, ametlike dokumentide järgi

vormilisus
[nimisõna, substantiiv]
formaalsus, vormiline nõue

vormilõikus
[nimisõna, substantiiv]
ilu- ja viljapuude või -põõsaste okste kärpimine võrale soovitud kuju andmiseks

vormima
[tegusõna, verb]
ainele, materjalile kuju andma

Ühendtegusõnad: ümber vormimaümber vormima

vormimasin
[nimisõna, substantiiv]
valuvormide valmistamiseks kasutatav masin

vormimeel
[nimisõna, substantiiv]
võime tajuda ja luua vormi (nt kunsti-, kirjandus-, heliteoses)

vormimeister
[nimisõna, substantiiv]
kunstilist vms vormi meisterlikult valdav isik

vormimeisterlikkus
[nimisõna, substantiiv]
loometöös vormi meisterlik valdamine

vormimine
[nimisõna, substantiiv]
millelegi kuju andmine

vormimismasin
[nimisõna, substantiiv]
valuvormide valmistamiseks kasutatav masin

vormimoodustus
[nimisõna, substantiiv]
sõnavormide moodustamine

vormimuld
[nimisõna, substantiiv]
savi ja liiva segu muldvormide valmistamiseks

vormimüts
[nimisõna, substantiiv]
müts vormiriietuse osana

vormindama
[tegusõna, verb]
1. arvutis uut ketast vm seadet kasutamiseks ette valmistama

2. tekstile vms vormingut looma või kohaldama

vormindus
[nimisõna, substantiiv]
vormindamine, sh arvuti ketta ettevalmistus salvestuseks

vorming
[nimisõna, substantiiv]
1. andmete esitamise, struktureerimise ja paigutamise viis, nt teksti asetus ja ilme, andmete kuju ja paiknemine

2. info esitamise, struktureerimise ja paigutamise viis

vormingupintsel
[nimisõna, substantiiv]
tekstitöötlusprogrammi vahend, mille abil saab ühe teksti vorminduse üle kanda teisele

vorminguriba
[nimisõna, substantiiv]
(arvuti- vm ekraanil:) menüüriba, mis sisaldab nuppe teksti vormindamiseks

vorminõue
[nimisõna, substantiiv]
asjaajamise korda, dokumentide vormistust puudutav nõue

vormipuhas
[omadussõna, adjektiiv]
vormilt väljapeetud

vormipõll
[nimisõna, substantiiv]
põll vormirõivastuse osana (nt omaaegse koolivormi puhul)

vormipärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, nagu kord ja vorminõuded ette näevad

2. kombekohane

3. korrakohane, nõuetekohane

vormipüksid
[nimisõna, substantiiv]
vormiriietusse kuuluvad püksid

vormiriided
[nimisõna, substantiiv]
ühesugune riietus, mida kannavad sama elukutse või tegevusalaga isikud

vormiriietus
[nimisõna, substantiiv]
ühesugune riietus, mida kannavad sama elukutse või tegevusalaga isikud

vormirikas
[omadussõna, adjektiiv]
vormilt mitmekesine, paljude vormidega

vormirohke
[omadussõna, adjektiiv]
vormilt mitmekesine, paljude vormidega

vormiroog
[nimisõna, substantiiv]
ahjus valmistatav, mitmesuguseid koostisosi sisaldav (soolane) toit

vormirõivad
[nimisõna, substantiiv]
ühesugune riietus, mida kannavad sama elukutse või tegevusalaga isikud

vormirõivastus
[nimisõna, substantiiv]
ühesugune riietus, mida kannavad sama elukutse või tegevusalaga isikud

vormisai
[nimisõna, substantiiv]
kandilises vormis küpsetatud sai

vormiseelik
[nimisõna, substantiiv]
vormiriietusse kuuluv seelik

vormisink
[nimisõna, substantiiv]
vormis keedetud või küpsetatud sink

vormistama
[tegusõna, verb]
1. vormikohast (ametlikku) dokumenti koostama, ametlikult registreerima vms, nõuetele vastavaid formaalsusi täitma

2. ametlikku dokumenti koostama

Ühendtegusõnad: ära vormistama, ära vormistama, ümber vormistamaümber vormistama

vormistik
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl sõnade kohta:) muutevormide kogum

2. vormide kogumik

vormistuma
[tegusõna, verb]
1. (kindlat) vormi, kuju saama

2. (kindlat) vormi, kuju saama

vormistus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjaliku teksti vms vormistamine

2. lõpliku kuju saanud tekst vms

vormistuslik
[omadussõna, adjektiiv]
vormistust puudutav, sellega seotud

vormisõnastik
[nimisõna, substantiiv]
sõnavorme käsitlev sõnaraamat

vormitaju
[nimisõna, substantiiv]
võime tajuda ja luua vormi (nt kunsti-, kirjandus-, heliteoses)

vormitavus
[nimisõna, substantiiv]
omadus olla vormitav, plastsus

vormiteke
[nimisõna, substantiiv]
1. organismi ja tema osade kuju teke ning areng ontogeneesis

2. organismi ja tema osade kuju teke ning areng

vormitekkeline
[omadussõna, adjektiiv]
morfogeneetiline

vormitoit
[nimisõna, substantiiv]
ahjus valmistatav, mitmesuguseid koostisosi sisaldav (soolane) toit

vormitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kindla) vormita, kujutu

2. vormi kaotanud, vormist väljas

3. vormita, vormist väljas

vormitunne
[nimisõna, substantiiv]
võime tajuda ja luua vormi (nt kunsti-, kirjandus-, heliteoses)

vormitunnus
[nimisõna, substantiiv]
teatud vormile omane, seda teis(t)est eristav tunnus

vormitus
[nimisõna, substantiiv]
1. ilma kujuta või vormita olek

2. vormita-olek, kujutus

vormitäide
[nimisõna, substantiiv]
1. sisulise tähtsuseta asi või tegu, mittetegelik asi

2. vormiline nõue

3. sisulise tähtsuseta asi

vormitäius
[nimisõna, substantiiv]
vormi täiuslikkus

vormivaba
[omadussõna, adjektiiv]
kohustuslike vorminõueteta

vormivaene
[omadussõna, adjektiiv]
1. vormilt väheütlev

2. väheste, ilmetute vormidega

vormivõte
[nimisõna, substantiiv]
teatud teosele vms omane (vormiline) väljendusviis

vormiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. keeleteaduse osa, mis uurib sõnavorme, nende moodustamist ja sisemist ülesehitust

2. vastav grammatika osa

vormkast
[nimisõna, substantiiv]
jäik raam, mis ümbritseb vormisegu valuvormi valmistamise, teisaldamise ja sulametalliga täitmise ajal

vormpuu
[nimisõna, substantiiv]
ilu- või viljapuu, mille võra on pügatud (või muul kombel kujundatud) mingisse kindlasse vormi

vormsilane
[nimisõna, substantiiv]
1. Vormsi elanik

2. Vormsilt pärit inimene

3. Vormsi [põlis]elanik

vormuma
[tegusõna, verb]
1. millekski kujunema, moodustuma, teatavat kuju võtma või saama

2. vormi saama

vorp
[nimisõna, substantiiv]
1. löögi, pigistuse vm tagajärjel tekkinud piklik, triipu meenutav kõrgenenud koht keha pinnal

2. hoobi- v pigistusjälg

vorpima
[tegusõna, verb]
midagi kiiresti, hrl suures koguses (ja lohakalt) tegema

vorst
[nimisõna, substantiiv]
1. ruljas lihatoode, mis on valmistatud maitsestatud peenestatud lihast, siseelundeist ja muudest ainetest koosnevast segust ning surutud lamba või sea soolde või kunstkilesse

2. liha ja maitseainete segu, mis on surutud pika õhukese naha sisse

vorstikaste
[nimisõna, substantiiv]
vorstist valmistatud kaste

vorstike
[nimisõna, substantiiv]
väike lühike vorst, mida süüakse hrl soojalt (nt grillvorst, viiner)

vorstikene
[nimisõna, substantiiv]
väike lühike vorst, mida süüakse hrl soojalt (nt grillvorst, viiner)

vorstikest
[nimisõna, substantiiv]
vorsti kattekiht, vorstinahk

vorstiliha
[nimisõna, substantiiv]
liha vorsti valmistamiseks

vorstilõik
[nimisõna, substantiiv]
viil vorsti

vorstimass
[nimisõna, substantiiv]
vorsti sisse pandav segu (koosneb lihast, siseelunditest, pekist, sibulast)

vorstimeister
[nimisõna, substantiiv]
vorstivalmistamise asjatundja

vorstinahk
[nimisõna, substantiiv]
vorsti kattekiht, vorstikest

vorstipuder
[nimisõna, substantiiv]
vorstitäidiseks tehtav (tangu)puder (hrl kodusel vorstitegemisel)

vorstipuu
[nimisõna, substantiiv]
troopilises Aafrikas kasvav igihaljas lehtpuu, mille viljad sarnanevad väliselt maksavorstiga

vorstirohi
[nimisõna, substantiiv]
(veri)vorstis toiduvürtsina tarvitatavate kuivatatud taimede, eriti aedmajoraani ja puneme rahvapärane nimetus

vorstisool
[nimisõna, substantiiv]
hrl sea või lamba sool, millesse surutakse vorstitäidis

vorstitegu
[nimisõna, substantiiv]
1. vorsti valmistamine

2. ühe korraga valmistatav kogus vorsti

vorstitikk
[nimisõna, substantiiv]
puupulgake, millega kodusel vorstiteol kinnitatati täidetud soole ots

vorstitäidis
[nimisõna, substantiiv]
vorsti sisse pandav segu (koosneb lihast, siseelunditest, pekist, sibulast)

vorstivabrik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt vorsti valmistav vabrik

vorstiviil
[nimisõna, substantiiv]
viil vorsti

vorstjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. kujult vorsti meenutav

2. vorstikujuline

vorstmaaker
[nimisõna, substantiiv]
vorstivalmistamise asjatundja

vot
[hüüdsõna, interjektsioon]
(rõhutav üldlaiend:) tugevdab ja rõhutab lauses väljendatud üllatust, tunnustust, pahameelt, kinnitust vms

votiiv
[nimisõna, substantiiv]
ese, mis annetatakse jumalale tänutäheks või vandetõotuse märgiks

votiivküünal
[nimisõna, substantiiv]
klaasist topsis küünal, mis süüdatakse jumalale tänutäheks või vandetõotuse märgiks

votjak
[nimisõna, substantiiv]
ühe soome-ugri rahva liige Vjatka ja Kaama jõe vahelisel alal

votjaki
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
udmurdi

vott
[hüüdsõna, interjektsioon]
(rõhutav üldlaiend:) tugevdab ja rõhutab lauses väljendatud üllatust, tunnustust, pahameelt, kinnitust vms

voucher
[nimisõna, substantiiv]
1. tõend, garantiikiri, kviitung

2. sooduskupong

v-partitsiip
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) isikulise tegumoe oleviku kesksõna (nt elav)

vrakk
[nimisõna, substantiiv]
hukkunud laeva vm kõlbmatuks muutunud sõiduki kere

vrapp
[nimisõna, substantiiv]
õhukesse küpsetatud tainalehte mähitud või rullitud toit

vrd
(hrl tekstis millelegi viitamisel:) võrdle

vs.
vastu, vastakuti

v-srs
1. seersandile järgnev kõrgeim nooremallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes

2. selles auastmes ohvitser

vt
(hrl tekstis millelegi viitamisel:) vaata

vuaal
[nimisõna, substantiiv]
1. õhuke, looritaoliselt läbipaistev puuvill- või siidriie

2. riidesort

vuajerism
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik tung jälgida salaja inimeste seksuaal- vm intiimtoimingut, nt seksuaalakti, lahtiriietumist

2. seksuaalne tung piiluda

vubin
[nimisõna, substantiiv]
võbin

vubisema
[tegusõna, verb]
1. (leegi või selle tekitatud valguse kohta:) hubisema, värelema

2. võbisema, värisema

vudima
[tegusõna, verb]
1. lühikeste kiirete sammudega jooksma

2. kiiresti liikuma

vudin
[nimisõna, substantiiv]
jooks kiirete lühikeste sammudega

vudisema
[tegusõna, verb]
võbisema, värisema

vudistama
[tegusõna, verb]
võbisema panema, võbiseda laskma

vuh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi millegi äkilist, ootamatut toimumist, kiiret liikumist või sellega kaasnevat heli

2. kiiresti, ühe hoobiga

vuha
[nimisõna, substantiiv]
1. tugeva õhuvoolu või põlemise tekitatud madal ühetooniline heli

2. (rõhutab liikumise kiirust, hoogu)

3. tugeva õhuvoolu vms tekitatud heli

vuhama
[tegusõna, verb]
1. tugeva õhuvoolu või põlemise tekitatud heli andma või tekitama

2. sellist heli tekitades kiiresti lendama, liikuma

3. vuhinat andma v tekitama

vuhatama
[tegusõna, verb]
korraks v järsku vuhisema v vuhistama

vuhh
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi millegi äkilist, ootamatut toimumist, kiiret liikumist või sellega kaasnevat heli

2. kiiresti, ühe hoobiga

vuhin
[nimisõna, substantiiv]
1. tugeva õhuvoolu või põlemise tekitatud madal ühetooniline heli

2. (rõhutab liikumise kiirust, hoogu)

3. tugeva õhuvoolu vms tekitatud heli

vuhisema
[tegusõna, verb]
1. tugeva õhuvoolu või põlemise tekitatud heli andma või tekitama

2. sellist heli tekitades kiiresti lendama, liikuma

3. vuhinat andma v tekitama

Ühendtegusõnad: mööda vuhisemamööda vuhisema

vuhistama
[tegusõna, verb]
vuhisevat, (nagu) tugeva õhuvoolu või põlemise heli tekitama, seda tekitades midagi tegema, vuhisema panema, vuhiseda laskma

vuhkima
[tegusõna, verb]
1. midagi hoogsalt, tarmukalt tegema (ka rõhutades teise verbiga väljendatud tegevuse intensiivsust)

2. midagi hoogsalt tegema

vuhti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi millegi äkilist, ootamatut toimumist

vuhtima
[tegusõna, verb]
1. midagi hoogsalt, tarmukalt tegema (ka rõhutades teise verbiga väljendatud tegevuse intensiivsust)

2. midagi hoogsalt tegema

vuhva
[nimisõna, substantiiv]
(halvustavalt ülesmukitud, uhke olekuga naise kohta)

vuhvaika
[nimisõna, substantiiv]
lühem vateeritud ülerõivas (eriti pärast Teist maailmasõda)

vuhvatama
[tegusõna, verb]
1. (vuhinal) liikuma või midagi tegema

2. lahvatama

vuhvel
[nimisõna, substantiiv]
1. võltskaup vm järeletehtu

2. odav, kehv asi

vuih
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab (peenutsevalt) vastikust, põlastust, üleolekut vms

vukssaag
[nimisõna, substantiiv]
puusepa- ja laudsepatöödel kasutatav käsisaag

vulama
[tegusõna, verb]
1. vulinal voolama

2. vulisema, voolama

vulfeniit
[nimisõna, substantiiv]
kollane või punane pliid ja molübdeeni sisaldav mineraal

vulgaar
1. labane, jäme, harimatu

2. moonutuseni lihtsustatud

3. labane, jäme

4. moonutuseni lihtsustatud

vulgaarkeelend
[nimisõna, substantiiv]
1. labane, jäme sõna või väljend

2. labane sõna või väljend

vulgaarmaterialism
[nimisõna, substantiiv]
materialistliku filosoofia suund 19. sajandil, mis eiras dialektikat ja eitas teadvuse iseseisvust

vulgaarne
[omadussõna, adjektiiv]
1. labane, jäme, harimatu

2. moonutuseni lihtsustatud

3. labane, jäme

4. moonutuseni lihtsustatud

vulgaarselt
[määrsõna, adverb]
labaselt

vulgaarsotsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
ühiskondlike protsesside ja nähtuste lihtsustatud käsitlus

vulgaarsus
[nimisõna, substantiiv]
1. vulgaarne-olek

2. vulgaarne väljend, mõte vms

vulgariseerima
[tegusõna, verb]
1. labastama, (nt õpetust, teooriat) moonutuseni lihtsustama

2. labastama, moonutuseni lihtsustama

vulgarism
[nimisõna, substantiiv]
1. labane, jäme sõna või väljend

2. labane sõna või väljend

vulin
[nimisõna, substantiiv]
1. vee (harvem muu vedeliku) voolamisel tekkiv pehmekõlaline heli

2. vee voolamise, liikumise heli

vulisema
[tegusõna, verb]
(vee, harvem muu vedeliku kohta:) voolates, liikudes pehmekõlalist heli kuuldavale laskma, vulinal voolama

vulistama
[tegusõna, verb]
1. vett vulisema panema, vulinat tekitama

2. vulinal voolama või voolata laskma

3. vulisema panema, vulinat tekitama

vulkaan
[nimisõna, substantiiv]
1. purskesaadustest koosnev koonusjas või kuplitaoline mägi, millest purskub Maa sisemusest pidevalt või ajuti laavat, tuhka, kuuma gaasi, auru või kive

2. koonusjas mägi, millest purskub laavat

vulkaanijärv
[nimisõna, substantiiv]
kustunud vulkaani kraatrisse tekkinud järv

vulkaanikraater
[nimisõna, substantiiv]
vulkaani purskeava

vulkaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vulkaanitekkeline

2. vulkaanile omane, vulkaanidega iseloomustuv

vulkaanipurse
[nimisõna, substantiiv]
laava, gaaside, auru, tuha, kivide tungimine vulkaani avausest maapinnale

vulkaanisaar
[nimisõna, substantiiv]
veealuste vulkaanide purske tulemusena tekkinud saar

vulkaaniteadlane
[nimisõna, substantiiv]
geoloogia eriteadlane, kes uurib vulkanismi, vulkaanide tekke ja arengu seaduspärasusi ning purskesaadusi

vulkaanitekkeline
[omadussõna, adjektiiv]
vulkaani(de) tegevuse toimel tekkinud

vulkaanituhk
[nimisõna, substantiiv]
vulkaaniline, vulkaanipurskel maapinnale tunginud tuhk

vulkaanküünal
[nimisõna, substantiiv]
hrl tordi sisse torgatav küünal, mis süüdatuna paiskab üles säriseva tulejoa

vulkaniit
[nimisõna, substantiiv]
vulkaanilise tekkega kivim

vulkaniseerima
[tegusõna, verb]
1. toorkummi struktuuri muutma teda väävli vm ainega töödeldes

2. väävliga töötlema

vulkanism
[nimisõna, substantiiv]
1. vulkaanide tegevusega, magma tekkimise ja liikumisega seotud nähtuste kogunimetus

2. vulkaanide tegevusega seotud nähtuste kogunimetus

vulkanofüüsika
[nimisõna, substantiiv]
geofüüsika haru

vulkanoid
[nimisõna, substantiiv]
vulkaanjas kuhik, mille tipus olevast kraatrist purskub muda, vett ja gaasi

vulkanoloog
[nimisõna, substantiiv]
geoloogia eriteadlane, kes uurib vulkanismi, vulkaanide tekke ja arengu seaduspärasusi ning purskesaadusi

vulkanoloogia
[nimisõna, substantiiv]
geoloogia haru, mis uurib vulkanismi, vulkaanide tekke ja arengu seaduspärasusi ning purskesaadusi

vulks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vedeliku liikumise heli (nt vette kukkumisel, joogi kallamisel)

vulksama
[tegusõna, verb]
1. vulksu saatel hrl vette või veest välja liikuma

2. äkitselt liikuma

vulksatama
[tegusõna, verb]
1. vulksu saatel hrl vette või veest välja liikuma

2. äkitselt liikuma

vulksatus
[nimisõna, substantiiv]
vulks

vulksti
[määrsõna, adverb]
annab edasi vedeliku liikumise heli (nt vette kukkumisel, joogi kallamisel)

vulksuma
[tegusõna, verb]
1. vedeliku liikumise helisid hooti kuuldavale laskma

2. nende saatel voolama

vulksutama
[tegusõna, verb]
1. vulksuma panema

2. vulksuda laskma

vull
[nimisõna, substantiiv]
1. vedelikus või (pool)vedelas aines moodustunud väike hrl kerakujuline õhu vm gaasi kogum

2. väike õhust või muust gaasist ümmargune asi vedeliku sees

vull
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vuliseva vee heli

vulpsama
[tegusõna, verb]
1. vulksu saatel hrl vette või veest välja liikuma

2. äkitselt liikuma

vulpsatama
[tegusõna, verb]
1. vulksu saatel hrl vette või veest välja liikuma

2. äkitselt liikuma

vulpsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kiire (ja tasase) vette hüppamise või kukkumise heli

2. vulpsatades, sulpsti

vulva
[nimisõna, substantiiv]
naise välimised suguelundid

vundamendiauk
[nimisõna, substantiiv]
vundamendi ehitamiseks kaevatud süvend

vundamendikivi
[nimisõna, substantiiv]
vundamendi ehitamiseks kasutatav ehituskivi

vundamendikraav
[nimisõna, substantiiv]
vundamendi ehitamiseks kaevatud süvend

vundamendiplaat
[nimisõna, substantiiv]
kandetarindina kasutatav plaat vundamendil

vundamendisüvend
[nimisõna, substantiiv]
vundamendi ehitamiseks kaevatud süvend

vundamendivai
[nimisõna, substantiiv]
pinnasesse vundamendi jaoks rammitud tugipost

vundament
[nimisõna, substantiiv]
1. ehitise kõige alumine osa, mille kaudu ehitis toetub pinnasesse

2. mõne seadme alumine osa

vundamentima
[tegusõna, verb]
vundamenti ehitama

vunk
[nimisõna, substantiiv]
1. hoog, ind

2. teravus, särtsakus

3. hoog

vunts
[nimisõna, substantiiv]
1. karvad mehe ülahuulel suu ja nina vahel

2. karvad mehe suu ja nina vahel

vuntsid
[nimisõna, substantiiv]
1. karvad mehe ülahuulel suu ja nina vahel

2. karvad mehe suu ja nina vahel

vuntsikas
[omadussõna, adjektiiv]
suurte (puhmas) vuntsidega

vuntsiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. vuntsidega või vuntse meenutavate karvadega

2. vuntsidega

vuntsima
[tegusõna, verb]
hoolikalt korrastama, (väliselt) ilusaks tegema

Ühendtegusõnad: üles vuntsimaüles vuntsima

vuplid
[nimisõna, substantiiv]
1. lihtsalõikelised aluspüksid

2. napid aluspüksid

vups
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kiiret liikumist

vups
[nimisõna, substantiiv]
kiirus, hoog

vupsama
[tegusõna, verb]
1. kiirelt ja kergesti liikuma

2. kiire liigutusega midagi tegema

3. kiirelt liikuma, kiire liigutusega midagi tegema

vupsatama
[tegusõna, verb]
1. kiirelt ja kergesti liikuma

2. kiire liigutusega midagi tegema

3. kiirelt liikuma, kiire liigutusega midagi tegema

vupsatus
[nimisõna, substantiiv]
kiire ja kerge liigutus

vupsti
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi kerget, kärmet liigutust, hoogsat tegutsemist

vupsuma
[tegusõna, verb]
kiire ja kerge liigutusega, hoogsalt midagi tegema

vura
[nimisõna, substantiiv]
1. voki, õmblusmasina, linnutiibade tekitatud pidev monotoonne vibreeriv heli

2. vurin

3. põrisev v urisev heli

vurama
[tegusõna, verb]
1. sõitma

2. kohale

Ühendtegusõnad: ringi vuramaringi vurama

vurdi
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi linnutiibade tekitatud heli vm vurinat

vurhv
[nimisõna, substantiiv]
(sätitud, klanitud) välimus, olek

vurhvi
[postpositsioon, tagasõna]
kellegi, millegi moodi või laadi

vurhvima
[tegusõna, verb]
1. üles lööma, ehtima

2. end

vurin
[nimisõna, substantiiv]
1. voki, õmblusmasina, linnutiibade tekitatud pidev monotoonne vibreeriv heli

2. vurin

3. põrisev v urisev heli

vurisema
[tegusõna, verb]
1. pidevat monotoonset vibreerivat heli kuuldavale tooma

2. seda tekitades töötama

vuristama
[tegusõna, verb]
kiiresti (ja ühetooniliselt) rääkima või (ette) lugema

Ühendtegusõnad: ette vuristamaette vuristama

vuristi
[nimisõna, substantiiv]
nööri otsa kinnitatud õhuke piklik lauake, mis keerutamisel tekitab tugevat vurinat (vana aja kultusriist, Eestis endisaegne laste mänguasi)

vurle
[nimisõna, substantiiv]
1. linnainimene, linliku elulaadiga inimene

2. kerglane, tühine inimene

vurlelik
[omadussõna, adjektiiv]
vurlele omaselt linlik, kerglane

vurr
[nimisõna, substantiiv]
laste mänguasi vm ese, mis pööreldes tekitab vurinat

vurr
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi nt voki-, mootori töötamise, linnutiibade tekitatud vm vurinat

vurr
[nimisõna, substantiiv]
üks pikkadest jäikadest ja jämedatest karvadest mõne looma suu ümbruses

vurrama
[tegusõna, verb]
1. pidevat monotoonset vibreerivat heli kuuldavale tooma

2. seda tekitades töötama

vurra-vurra
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi nt mootori töötamise, kiiresti lugemise vm vurinat

vurriluu
[nimisõna, substantiiv]
vanaaja laste mänguasi: nööri abil pöörlema tõmmatav sea sääreluu (tehti vastlapäeval)

vurrima
[tegusõna, verb]
meevurri abil mett kärgedest eraldama

vurrimesi
[nimisõna, substantiiv]
meevurriga kärgedest eraldatud mesi

vurritama
[tegusõna, verb]
meevurri abil mett kärgedest eraldama

vurritus
[nimisõna, substantiiv]
1. mee kärgedest eraldamine vurri abil

2. selle tulemusel saadud mesi

vurrkann
[nimisõna, substantiiv]
laste mänguasi vm ese, mis pööreldes tekitab vurinat

vurrkompass
[nimisõna, substantiiv]
1. kiiresti pöörleva kettaga kompass, mille pöörlemistelg muudab suunda vastavalt Maa teljele, mis võimaldab osundraami abil määrata geodeetilise põhja- ja lõunasuuna

2. pöörleva kettaga kompass, mille pöörlemistelg muudab suunda vastavalt Maa teljele

vurrud
[nimisõna, substantiiv]
(mõnedel loomadel:) pikad jäigad ja jämedad karvad suu ümbruses

vurrukarv
[nimisõna, substantiiv]
üks näol, ülahuulel kasvavatest karvadest

vurrukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurte, lopsakate vurrudega

2. [suure]vurruline

vurruline
[omadussõna, adjektiiv]
vurrudega

vurruude
[nimisõna, substantiiv]
õrnad vurrukarvad

vurts
[nimisõna, substantiiv]
hoog, energia

vurts
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi äkilise liikumise heli

vurtsama
[tegusõna, verb]
hooga (nagu) surve alt liikuma (hakkama)

vurtsatama
[tegusõna, verb]
hooga (nagu) surve alt liikuma (hakkama)

vurtsti
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. hooga, äkiliselt, (nagu) surve alt

2. (sellise tegevusega kaasneva heli kohta)

vurtsuma
[tegusõna, verb]
(surve all oleva vee liikumise ja sellega kaasnevate helide kohta)

vurtsvasser
[nimisõna, substantiiv]
(kihiseva joogi kohta)

vusin
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrk s-häälikut meenutav heli, mis tekib nt õhu liikumisel läbi kitsa ava, kuuma eseme kokkupuutel külma veega, vaevalisel põlemisel

2. nõrk sisisev heli

vusisema
[tegusõna, verb]
1. mingi tegevuse käigus susisevat, visisevat heli kuuldavale laskma

2. susisema, sisisema, visisema

vusistama
[tegusõna, verb]
1. sisevat, visisevat tekitama

2. susinal rääkima

3. vusinat tekitama, vusinal rääkima

vussard
[nimisõna, substantiiv]
kehvade oskustega saamatu inimene

vusser
[nimisõna, substantiiv]
1. seade televisioonisaadete vastuvõtuks ja esitamiseks

2. ekraaniga seade, kust saab vaadata heli ja liikuva pildiga saateid

vusser
[nimisõna, substantiiv]
kehvade oskustega saamatu inimene

vusserdaja
[nimisõna, substantiiv]
kehvade oskustega saamatu inimene

vusserdama
[tegusõna, verb]
midagi oskamatult, saamatult ja seetõttu kehvasti või valesti tegema

Ühendtegusõnad: ära vusserdamaära vusserdama

vusserdis
[nimisõna, substantiiv]
kehvade oskustega saamatu inimene

vusserdus
[nimisõna, substantiiv]
1. oskamatu, saamatu tegevus või selle tulemus

2. vassimine

vussi
[määrsõna, adverb]
1. ebaõnnestunud, nurjunud seisu

2. korrast ära olekusse

3. nurja, lörri

vussima
[tegusõna, verb]
nurja ajama, ära rikkuma

Ühendtegusõnad: ära vussimaära vussima

vussis
[määrsõna, adverb]
(tulemuselt) ebaõnnestunud, nurjunud, edasiseks kõlbmatu

vussnäpp
[nimisõna, substantiiv]
kehvade oskustega saamatu inimene

vutifänn
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgpallifänn

2. kirglik jalgpallihuviline

vutimees
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgpalli mängiv inimene, hrl sportlane

2. inimene, kes mängib jalgpalli

vutimuna
[nimisõna, substantiiv]
vuti munetud muna

vutimuru
[nimisõna, substantiiv]
murukattega jalgpalliväljak

vutimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, milles kumbki meeskond püüab palli jalaga (või peaga) lüües vastaspoole väravasse saata

2. sportlik mäng, kus üks võistkond püüab palli jalaga teise võistkonna väravasse lüüa

vutisõber
[nimisõna, substantiiv]
jalgpalli armastav inimene

vutlar
[nimisõna, substantiiv]
terariista, kaamerat vm ümbritsev ja kaitsev (tupekujuline, pehme) ümbris

vutt
[nimisõna, substantiiv]
helepruuni kribulise sulestikuga väike kanaline, ka jahilind ja farmilind, keda kasvatatakse nii munade kui liha saamiseks

vutt
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, milles kumbki meeskond püüab palli jalaga (või peaga) lüües vastaspoole väravasse saata

2. sportlik mäng, kus üks võistkond püüab palli jalaga teise võistkonna väravasse lüüa

vutt-vutt
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi kiirete lühikeste sammudega jooksmist ja selle heli

2. ruttu, jooksuga!

3. vudinal jooksmise heli

vuugiraud
[nimisõna, substantiiv]
tööriist müürikivide, ehitusplokkide, paigaldatavate plaatide vm vahekohtadele (ehk vuukidele) ettenähtud kuju andmiseks

vuugitäide
[nimisõna, substantiiv]
ehitusmaterjal vuukide täitmiseks

vuugivahe
[nimisõna, substantiiv]
ehitise osade, nt kivide, plokkide, paneelide ühenduskoht

vuuk
[nimisõna, substantiiv]
ehitise osade, nt kivide, plokkide, paneelide ühenduskoht

vuukima
[tegusõna, verb]
1. kivide, plokkide, paneelide ühenduskohti viimistlema (vuugitäitega täitma, vuukrauaga töötlema)

2. vuuke viimistlema

vuukraud
[nimisõna, substantiiv]
tööriist müürikivide, ehitusplokkide, paigaldatavate plaatide vm vahekohtadele (ehk vuukidele) ettenähtud kuju andmiseks

vuvuzela
[nimisõna, substantiiv]
umbes meetripikkune plastist pasun, mida fännid puhuvad jalgpallivõistluste ajal

v-vbl
1. veeblile järgnev ja staabiveeblile eelnev vanemallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

võbelema
[tegusõna, verb]
1. kiirelt, vaevumärgatavalt värisema

2. kergelt värisema

võbelus
[nimisõna, substantiiv]
kerge värin

võbin
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) värin inimeses, eriti kartuse, erutuse, elevuse vms tundega ühenduses

võbisema
[tegusõna, verb]
1. (keha, kehaosade kohta:) külmast, palavikust, ärevusest vm ärrituse tõttu tahtmatult kiiresti ja väikselt edasi-tagasi võnkuma

2. keha või kehaosade kohta: iseenesest väikseid kiireid edasi-tagasi liigutusi tegema, näiteks hirmu või külma pärast

võbistama
[tegusõna, verb]
1. midagi värisema panema, edasi-tagasi võnkeid, värinat tekitama

2. järsku, korraks

võdin
[nimisõna, substantiiv]
(kerge) värin inimeses, eriti kartuse, erutuse, elevuse vms tundega ühenduses

võdinal
[määrsõna, adverb]
värisedes

võdisema
[tegusõna, verb]
1. (keha, kehaosade kohta:) külmast, palavikust, ärevusest vm ärrituse tõttu tahtmatult kiiresti ja väikselt edasi-tagasi võnkuma

2. keha või kehaosade kohta: iseenesest väikseid kiireid edasi-tagasi liigutusi tegema, näiteks hirmu või külma pärast

võdistama
[tegusõna, verb]
1. midagi värisema panema, edasi-tagasi võnkeid, värinat tekitama

2. järsku, korraks

võe
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab halvakspanu, vastikust, kurtmist vms

võeh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ja rõhutab halvakspanu, vastikust, kurtmist vms

võetus
[nimisõna, substantiiv]
1. uurimistoiming, mis seisneb tõendusmaterjalina olulise eseme või dokumendi äravõtmises

2. tõendusmaterjalina olulise eseme v dokumendi äravõtmine

võhik
[nimisõna, substantiiv]
1. asjatundmatu inimene

2. asjatundmatu isik

võhiklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit ala, küsimust, üksikasja vms mitte tundev

2. seda ilmutav või väljendav

võhiklikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala, küsimuse, üksikasja vms mitte tundmine

2. asja mittetundmine

võhiklus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala, küsimuse, üksikasja vms mitte tundmine

2. asja mittetundmine

võhivõõras
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti võõras

võhk
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt troopikas ja lähistroopikas kasvav mürgine rohttaim

võhk
[nimisõna, substantiiv]
1. mõne imetaja erakordselt suur lõikehammas (nt elevandil)

2. suur lõikehammas

võhm
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaline jõud, füüsiline vastupidamine

2. jõud, jaks

võhmas
[nimisõna, substantiiv]
soos (või rabas) olev kõrgem, hrl võsa ja puudega kaetud koht

võhmatu
[omadussõna, adjektiiv]
kehalise jõuta, jõuetu

võhr
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasiast üle terve maailma levinud kodurotist pisut suurem rott

2. rott

võhumõõk
[nimisõna, substantiiv]
mõõkjate lehtede ja värvikate õitega rohttaim, ka ilutaimena

või
[sidesõna, konjunktsioon]
1. seob sisu poolest vastanduvaid, üksteist välistavaid, teist võimalust väljendavaid sõnu ja lauseosi

2. seob sõnu ja lausete osasid, mis näitavad eri võimalusi

või
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt lehmapiima koorest valmistatud toiduaine

2. piimast valmistatud pehme kollane toiduaine, mida saab määrida leivale ja millega saab küpsetada ning praadida

võib-olla
[määrsõna, adverb]
1. osutab oletatavale või loodetavale võimalusele, milles siiski ei olda päris kindel

2. näitab, et kõneleja ei ole päris kindel

võibolla
[määrsõna, adverb]
1. osutab oletatavale või loodetavale võimalusele, milles siiski ei olda päris kindel

2. näitab, et kõneleja ei ole päris kindel

võidejuust
[nimisõna, substantiiv]
1. võileivale määrimiseks sobiv pehme juust (sulatatud juust või toorjuust)

2. sulatatud pehme juust

võidemargariin
[nimisõna, substantiiv]
1. võileivale määrimiseks mõeldud margariin

2. võidmiseks, mitte praadimiseks

võidetamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida ei suudeta võita, võitmatu

võidetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida saab võita või millest on võimalik jagu saada

võidetu
[nimisõna, substantiiv]
see, keda võistluses või võitluses võideti, kaotaja

võidisvaal
[nimisõna, substantiiv]
avaookeanis elav hiigelsuure külgedelt kokkusurutud peaga vaal

võidma
[tegusõna, verb]
mingit ainet kuhugi peale määrima

võidmine
[nimisõna, substantiiv]
Jumala antud võimekus või oskus millegi sooritamiseks

võidu
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. kellegagi võisteldes

2. kellestki ette jõuda püüdes

võiduaeg
[nimisõna, substantiiv]
võitja ajaline tulemus (nt jooksudes, ujumises, suusatamises)

võiduajamine
[nimisõna, substantiiv]
1. võidusõit spordivõistlusena

2. sõitmine üksteisest ette jõuda püüdes

võidujanu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine võita

võidujanuline
[omadussõna, adjektiiv]
väga võita sooviv

võidujooks
[nimisõna, substantiiv]
võistlemine jooksus

võidujoovastus
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur rõõm võidust

võidujumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naisjumal, kelle soosingu all olevad inimesed saavutavad võitusid sportlikel võistlemistel või sõdades

võidukaar
[nimisõna, substantiiv]
monumentaalne, mõlemalt küljelt rikkalikult kaunistatud väravakaar võiduka väepealiku või tähtsa sündmuse auks (algselt auvärav Rooma väepealikuile)

võidukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. võiduga lõppenud

2. võitev või võitnud, edukas

3. oma võidust või üleolekust teadlik, seda väljendav

võidukõne
[nimisõna, substantiiv]
võitja kõne pärast võidu saavutamist

võidukäik
[nimisõna, substantiiv]
1. suur edu, kiire areng

2. võidutsemine

3. hiilgav võit, suur edu

võidulaen
[nimisõna, substantiiv]
riigilaen, mille puhul obligatsioonid kustutatakse loosimisel

võidulaul
[nimisõna, substantiiv]
esikohale tulnud laul

võidulepääs
[nimisõna, substantiiv]
võit

võidulipp
[nimisõna, substantiiv]
võitu tähistav lipp

võiduloos
[nimisõna, substantiiv]
1. võiduga loteriipilet

2. võiduga pilet

võiduloosimine
[nimisõna, substantiiv]
loterii, õnneloos

võidulootus
[nimisõna, substantiiv]
lootus, ka võimalus võita (võistlustel või võitluses)

võiduma
[tegusõna, verb]
kauasest kasutamisest, pesematusest määrduma, läikiva, rasvasena paistma hakkama

võidumaitse
[nimisõna, substantiiv]
(võiduga kaasneva ülendava tunde kohta, hrl spordis)

võidumees
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on teistest parem, kes võidab võistluse vm mõõduvõtmise

2. võitja

võidumärk
[nimisõna, substantiiv]
V-kujuliselt harali tõstetud nimetis- ja keskmine sõrm võidu tähisena, peopesa väljapoole

võidunudroosa
[omadussõna, adjektiiv]
tuhmilt, hallikalt roosa

võidunumber
[nimisõna, substantiiv]
võidutulemuse numbrilised näitajad (nt sportmängus)

võidupilet
[nimisõna, substantiiv]
võidu saanud (loterii)pilet

võidupunkt
[nimisõna, substantiiv]
(mingis võistlussarjas:) võidu eest arvestatud punkt

võidupärg
[nimisõna, substantiiv]
võidu märgiks võitjale kaela riputatav pärg

võidupüha
[nimisõna, substantiiv]
1. võidu saavutamise aastapäev

2. võidu saavutamise aastapäev. Eestis tähistatakse seda päeva 23. juunil

võidurelvastumine
[nimisõna, substantiiv]
riikide püüe saavutada sõjaväe ja relvastuse üleolekut teiste riikide suhtes

võidurõõm
[nimisõna, substantiiv]
suur rõõm (ja uhkus) saavutuse, võidu üle

võidurõõmus
[omadussõna, adjektiiv]
saavutuse, võidu üle suurt rõõmu (ja uhkust) tundev, seda väljendav või tekitav

võidurõõmutsema
[tegusõna, verb]
1. võidurõõmu tundma, võidurõõmus olema

2. võidurõõmu tundma

võidusaluut
[nimisõna, substantiiv]
võidu auks antav saluut

võidusammas
[nimisõna, substantiiv]
Vana-Rooma monumentaalehitis reljeefidega sõjasündmuste motiividel

võiduseeria
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) järjestikuste võitude kogum

võiduseis
[nimisõna, substantiiv]
võitu lubav eduseis hrl sportmängus

võidusoon
[nimisõna, substantiiv]
(järjestikuste võitude kohta)

võidusumma
[nimisõna, substantiiv]
1. võiduga saadav rahasumma

2. võidu taganud punktide vms koguhulk

võidusõiduauto
[nimisõna, substantiiv]
võidusõiduks ehitatud või kohandatud auto, nt vormel, kart

võidusõiduhobune
[nimisõna, substantiiv]
võidusõiduks kasutatav, selleks sobiva kehaehitusega hobune

võidusõidumootorratas
[nimisõna, substantiiv]
võidusõiduks mõeldud, võistlustingimustele vastava konstruktsiooniga mootorratas

võidusõidurada
[nimisõna, substantiiv]
(ring)rada, kus korraldatakse motovõistlusi

võidusõiduratas
[nimisõna, substantiiv]
võistlustingimustele vastava ehitusega jalgratas või mootorratas

võidusõidutraavel
[nimisõna, substantiiv]
võidusõiduks kasutatav, selleks sobiva kehaehitusega hobune

võidusõit
[nimisõna, substantiiv]
spordivõistlus kiiruse peale sõitmises

võidusõitja
[nimisõna, substantiiv]
sportlikul sõiduvahendil, nt võidusõiduautol, mootorrattal võistleja

võidutahe
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov võita

võidutsema
[tegusõna, verb]
võidule pääsema, võitma, edu saavutama

võidutulemus
[nimisõna, substantiiv]
võidetud võistluse lõpptulemus, võitja tulemus

võidutuli
[nimisõna, substantiiv]
võidu auks süüdatav tuli

võidutöö
[nimisõna, substantiiv]
mingil võistlusel esikoha (või ka muu auhinnalise koha) saanud töö

võiduusk
[nimisõna, substantiiv]
usk võidusse

võiduvili
[nimisõna, substantiiv]
miski võiduga saavutatu

võiduvõimalus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus kellegi üle võitu saavutada või midagi võita

võiduvärav
[nimisõna, substantiiv]
1. võidu toonud värav sportmängudes

2. sportmängudes

võie
[nimisõna, substantiiv]
salv, kreem, määre vm pehme aine keha hooldamiseks või ravimiseks

võigas
[omadussõna, adjektiiv]
väga õudne, äärmiselt kole, eemaletõukav

võigastama
[tegusõna, verb]
võikaks tegema või pidama

võihape
[nimisõna, substantiiv]
higis ja väljaheidetes sisalduv, ka piimarasva räästumisel vabanev hape

võihappebakter
[nimisõna, substantiiv]
bakter, mille elutegevuses tekib käärimisel laktoosist võihape

võik
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl hobuse kohta:) kollane

võik
[omadussõna, adjektiiv]
väga õudne, äärmiselt kole, eemaletõukav

võikala
[nimisõna, substantiiv]
(mitmesuguste söögiks tarvitatavate rasvarikaste ja libeda nahaga kalade kohta, keda inglise keeles kutsutakse butterfish)

võikalt
[määrsõna, adverb]
1. eemaletõukavalt, vastumeelsust või vastikust tekitavalt

2. vastikult

võikarp
[nimisõna, substantiiv]
karp, kuhu või on pakendatud

võikhall
[omadussõna, adjektiiv]
kollaka varjundiga hall

võikirn
[nimisõna, substantiiv]
endisaja kõrge kitsas kaanega puunõu koore kogumiseks ja või tegemiseks

võikollane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kollane nagu või

2. kollane nagu või

võikreem
[nimisõna, substantiiv]
vahustatud võist ja lisanditest kreem tortide ja kookide kaunistamiseks

võiku
[nimisõna, substantiiv]
1. viil kattega leiba-saia (ka sepikut vms)

2. hrl kahest leiva-saia viilust, kukli- vms poolest ja sinna vahele pandud täidisest koosnev söögipoolis

3. võiga sai, sepik või leib, millel on peal mingi kate, näiteks vorst või juust

võikus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi võigas-olek

2. miski võikustunnet tekitav

võiküpsis
[nimisõna, substantiiv]
rohkesti võid sisaldav küpsis

võilamp
[nimisõna, substantiiv]
Tiibetis budistlikes templites ja kloostrites levinud (õli)lamp, milles algselt põletati jakipiimast tehtud võid, tänapäeval aga põletatakse taimeõli

võileib
[nimisõna, substantiiv]
1. viil kattega leiba-saia (ka sepikut vms)

2. hrl kahest leiva-saia viilust, kukli- vms poolest ja sinna vahele pandud täidisest koosnev söögipoolis

3. võiga sai, sepik või leib, millel on peal mingi kate, näiteks vorst või juust

võileivagrill
[nimisõna, substantiiv]
seade võileibade röstimiseks

võileivahind
[nimisõna, substantiiv]
1. ülimalt odav hind

2. ülimalt odava hinna kohta

võileivakate
[nimisõna, substantiiv]
1. võileiva peale pandav toiduaine või neist valmistatud segu

2. võileiva peale pandu

võileivatort
[nimisõna, substantiiv]
leivast või saiast ja mitut sorti võileivakatetest valmistatud tort

võiliblikas
[nimisõna, substantiiv]
kollaste tiibadega liblikas

võilill
[nimisõna, substantiiv]
1. kollaste õitega ja piimmahla sisaldava õõnsa varrega rohttaim, Eestis tavaline umbrohi

2. lill, millel on ümmargune kollane õis ja mis kasvab muru sees

võililleebe
[nimisõna, substantiiv]
äraõitsenud võilille seemnis, valge ebemeke

võilillekollane
[omadussõna, adjektiiv]
võilille värvi kollane

võililleleht
[nimisõna, substantiiv]
võilillelt korjatud leht toiduna

võilillepiim
[nimisõna, substantiiv]
piimjas vedelik, mida eritab võilill ning mis (kätele, riietele) jätab pruunikad plekid

võilännik
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kõrvade ning sangkaanega puunõu või hoidmiseks ja kaasavõtmiseks

võim
[nimisõna, substantiiv]
1. suutlikkus ja võimalus oma tahet teostada, kedagi valitseda, millegi üle otsustada

2. õigus kedagi valitseda või millegi üle otsustada

3. selline olukord

võima
[tegusõna, verb]
1. osutab millegi võimalikkusele, tõenäosusele

2. näitab, et miski on võimalik, tõenäoliselt juhtub või toimub

3. väljendab tegevuse võimalikkust

võimakas
[omadussõna, adjektiiv]
suure võimsusega, seetõttu tõhus

võimaldama
[tegusõna, verb]
1. võimalikuks tegema, võimalust andma

2. midagi võimalikuks tegema

3. võimalikuks tegema

4. olude kohta

võimalduma
[tegusõna, verb]
võimalikuks osutuma

võimalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis võib või võis toimuda, olemas olla või mis on teostatav

2. selline, mis saab toimuda või mida saab teha

3. tõenäoline

4. selline, mis võib tõsi olla

võimalikult
[määrsõna, adverb]
nii ruttu, palju vms, kui vähegi saab

võimalus
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis võib toimuda või on teatavatel tingimustel võimalik

2. asjaolu, mis on vajalik millegi toimumiseks

3. olukord, kus miski saab võimalikuks

4. miski hea, mida sa saad konkreetses olukorras valida

5. tingimus, et miski saaks toimuda

võimalusterikas
[omadussõna, adjektiiv]
palju võimalusi, valikuid pakkuv (millegi saavutamiseks, kasutamiseks vms)

võimalusterohke
[omadussõna, adjektiiv]
palju võimalusi, valikuid pakkuv (millegi saavutamiseks, kasutamiseks vms)

võimargariin
[nimisõna, substantiiv]
võid sisaldav margariin

võimas
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga suure füüsilise jõuga, kogult, mõõtmetelt vm näitajatelt väga suur või tugev

2. suure jõu või võimuga

3. tugev

4. suure jõuga, tugev

võimasin
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne vaadikujuline vändaga riist või valmistamiseks

võimata
[omadussõna, adjektiiv]
võimatu

võimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei saa toimuda, olemas olla või mis pole teostatav

2. selline, mis ei saa toimuda või mida ei saa teha

võimatult
[määrsõna, adverb]
äärmiselt, väga

võimatus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi teostamatus, mõeldamatus

2. miski võimatu

võimatuseni
täielikult, väga, äärmiselt

võime
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese vaimne või kehaline omadus, millest sõltub ta edukus mingis töös või tegevuses

2. inimese vaimne või kehaline omadus, millest sõltub see, kui hästi ta midagi teha suudab

3. võimelisus

võimeister
[nimisõna, substantiiv]
võitegemise asjatundja

võimekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. suurte võimetega, heade eeldustega mingiks tööks-tegevuseks, milleski andekas

2. suurte võimetega, milleski andekas

võimekirjeldus
[nimisõna, substantiiv]
(kaitseväes, sõjalises väljaõppes:) dokument, milles on kirjeldatud üksuse võimekust täita teatud ülesandeid

võimekus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi tegevuse jaoks sobilike vaimsete või kehaliste omaduste, võimete olemasolu (ja nende tase)

2. vajalike vahendite olemasolu, toimetulek nende varal

võimeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi sooritamiseks suuteline, midagi teha suutev

2. selline, kes või mis suudab midagi teha, sooritada

võimelisus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi tegevuse jaoks sobilike vaimsete või kehaliste omaduste, võimete olemasolu (ja nende tase)

2. vajalike vahendite olemasolu, toimetulek nende varal

võimeloome
[nimisõna, substantiiv]
millegi tegemiseks vajaliku suutlikkuse kujundamine esemel, ainel, nähtusel, organ(ism)il

võimelünk
[nimisõna, substantiiv]
vajakajäämine sõjalises võimekuses, hädaolukorras tegutsemise võimes

võimendama
[tegusõna, verb]
1. olukorda, nähtust intensiivistama, tugevdama, suuremana paista laskma

2. võimsamaks tegema

Ühendtegusõnad: üle võimendamaüle võimendama

võimendi
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis suurendab mingi suuruse väärtust väljastpoolt antava energia arvel

võimenduma
[tegusõna, verb]
(probleemi, tunnete vm seisundi kohta:) liialdatult suuremaks, ägedamaks muutuma, kui ta on

võimendus
[nimisõna, substantiiv]
1. võimendusseade või -seadmete süsteem

2. heli võimendamine sellise seadme abil

võimendusseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis suurendab mingi suuruse väärtust väljastpoolt antava energia arvel

võimenema
[tegusõna, verb]
(probleemi, tunnete vm seisundi kohta:) liialdatult suuremaks, ägedamaks muutuma, kui ta on

võimestama
[tegusõna, verb]
võimeliseks, suutlikuks tegema, suurendama motivatsiooni ja jõudu midagi korda saata (nt korraldada, kontrollida ja juhtida oma elu puudutavaid tegevusi)

võimestuma
[tegusõna, verb]
suutlikuks muutuma, omandama motivatsiooni ja jõudu midagi korda saata (nt korraldada, kontrollida ja juhtida oma elu puudutavaid tegevusi)

võimetekohane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi võimetele vastav (teatavas vanuses)

2. võimetele vastav

võimeteproov
[nimisõna, substantiiv]
võimete proovilepanek, nt spordivõistlus

võimetu
[omadussõna, adjektiiv]
mitte võimeline midagi sooritama

võimetus
[nimisõna, substantiiv]
1. sobivate eelduste, annete, võimete puudumine

2. vajalike vahendite puudumine

võimine
[nimisõna, substantiiv]
võime, suutlikkus

võimkond
[nimisõna, substantiiv]
ametialased küsimused või asjaolud, mille suhtes teatud isikul või asutusel on otsustusõigus

võimkondlik
[omadussõna, adjektiiv]
võimkonnasse puutuv

võimla
[nimisõna, substantiiv]
spordirajatis (hoone, saal), kus harrastatakse võimlemist, sportmänge ja korraldatakse spordiüritusi

võimlema
[tegusõna, verb]
1. mitmesuguseid kehalisi harjutusi sooritama, et arendada füüsilist jõudu, painduvust ja koordinatsiooni ning tugevdada tervist

2. füüsilisi harjutusi tegema, et keha arendada ja tugevdada

võimlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguste füüsilist jõudu, painduvust ja koordinatsiooni arendavate kehaliste harjutuste sooritamine

2. füüsiliste harjutuste tegemine

võimlemismatt
[nimisõna, substantiiv]
julgestusmatt akrobaatiliste ja riistharjutuste ning toenghüpete sooritamisel

võimlemispall
[nimisõna, substantiiv]
täispumbatav suur pall kehalisteks harjutusteks (sh tasakaalu treenimiseks)

võimlemispidu
[nimisõna, substantiiv]
suur võimlejate ühisüritus

võimlemisriist
[nimisõna, substantiiv]
vahend, millel sooritatakse võimlemisharjutusi, nt rööbaspuud, kang, hobune, kits, poom, rõngad

võimlemissuss
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne spordijalats, mida kannavad nt ilu- ja riistvõimlejad

võimlemistund
[nimisõna, substantiiv]
kehalise kasvatuse tund koolis

võimlemisvahend
[nimisõna, substantiiv]
ese, millega sooritatakse võimlemisharjutusi, nt hüpits, kepp, kurikas, pall

võimlemisõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
kehalise kasvatuse õpetaja

võimnik
[nimisõna, substantiiv]
võimulolija, võimu omaja

võimsalt
[määrsõna, adverb]
1. tugevasti, jõuliselt, rohkelt

2. tugevasti, jõuliselt

võimsasti
[määrsõna, adverb]
1. tugevasti, jõuliselt, rohkelt

2. tugevasti, jõuliselt

võimsus
[nimisõna, substantiiv]
1. jõudlus, suutlikkus

2. ajaühikus tehtava töö hulk

võimsuskadu
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab ajaühikus kaotatud energiat

võimsusühik
[nimisõna, substantiiv]
energiaühik ühe ajaühiku kohta, nt vatt

võimuahne
[omadussõna, adjektiiv]
võimu ihkav ja armastav

võimuambitsioon
[nimisõna, substantiiv]
ambitsioon, mis on suunatud võimu omandamisele

võimuaparaat
[nimisõna, substantiiv]
riigivalitsemisega, täidesaatva võimu teostamisega tegelevad asutused ja isikud

võimueliit
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna võimuhierarhia tipuosa, võimulolijad

võimuerakond
[nimisõna, substantiiv]
1. partei, milles on põimunud poliitiline, äriline, riiklik ning meediavõim

2. võimul olev partei

võimuesindaja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes valitseb teiste inimeste üle, on võimul (nt kuulub parlamenti, töötab juhtival ametikohal)

2. võimul olev inimene

võimuhaaramine
[nimisõna, substantiiv]
võimu enda kätte võtmine

võimuhimu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov valitseda, võimu haarata

võimuhimuline
[omadussõna, adjektiiv]
võimu ihkav ja armastav

võimuhull
[omadussõna, adjektiiv]
arutult, meeletult võimu ihkav või seda teostav

võimuiha
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov valitseda, võimu haarata

võimujanu
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov valitseda, võimu haarata

võimukalt
[määrsõna, adverb]
1. võimu näidates või väljendades, jõuliselt mõjuv

2. tugevasti, jõuliselt

võimukandja
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes valitseb teiste inimeste üle, on võimul (nt kuulub parlamenti, töötab juhtival ametikohal)

2. võimul olev inimene

võimukas
[omadussõna, adjektiiv]
1. võimu omav või ihkav, domineeriv

2. tugev, võimas

võimukese
[nimisõna, substantiiv]
piirkond, kuhu on koondunud võim, võimu keskpunkt

võimukoridor
[nimisõna, substantiiv]
(liidu või riigi valitsus- ja võimuorganite lähiringkonna kohta)

võimukriis
[nimisõna, substantiiv]
1. olukord, kus valitsus peab parlamendi umbusaldusavalduse tõttu ametist tagasi astuma

2. (laiemalt:) tüli, tõsised lahkhelid valitsuses

võimukõnelused
[nimisõna, substantiiv]
läbirääkimised võimu jagamise ja valitsemise põhimõtete üle

võimuladvik
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna võimuhierarhia tipuosa, võimulolijad

võimulepääs
[nimisõna, substantiiv]
võimu saavutamine nt riigis, linnas

võimuletulek
[nimisõna, substantiiv]
võimu saavutamine nt riigis, linnas

võimuliialdus
[nimisõna, substantiiv]
ametialaseid ülesandeid täitva ametiisiku poolt relva, erivahendi või jõu ebaseaduslik kasutamine või sellega ähvardamine

võimuliit
[nimisõna, substantiiv]
valitsust või kohalikku omavalitsust moodustavate ja toetavate erakondade koalitsioon

võimulolek
[nimisõna, substantiiv]
(erakonna või isiku valitsemise kohta)

võimulolija
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes valitseb teiste inimeste üle, on võimul (nt kuulub parlamenti, töötab juhtival ametikohal)

2. võimul olev inimene

võimuläbirääkimised
[nimisõna, substantiiv]
läbirääkimised võimu jagamise ja valitsemise põhimõtete üle

võimumees
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes valitseb teiste inimeste üle, on võimul (nt kuulub parlamenti, töötab juhtival ametikohal)

2. võimul olev inimene

võimumäng
[nimisõna, substantiiv]
kombineerimise ja riskiga seotud tegevus võitluses võimu pärast

võimuohjad
[nimisõna, substantiiv]
valitsejana, võimulolijana juhtimine, korraldamine

võimuorgan
[nimisõna, substantiiv]
1. seadusandlikku, täidesaatvat või kohtuvõimu esindav asutus (nt riigikogu, valitsus, kohus)

2. seal töötavad inimesed

võimupartei
[nimisõna, substantiiv]
1. partei, milles on põimunud poliitiline, äriline, riiklik ning meediavõim

2. võimul olev partei

võimupiirid
[nimisõna, substantiiv]
ametialased küsimused või asjaolud, mille suhtes teatud isikul või asutusel on otsustusõigus

võimupiirkond
[nimisõna, substantiiv]
koht, ala, mis on kellegi või millegi võimu all

võimupirukas
[nimisõna, substantiiv]
(tulusate riigiametite, ka üldse võimu kohta)

võimupositsioon
[nimisõna, substantiiv]
võimul olemise seisund, valitsev olek

võimupädevus
[nimisõna, substantiiv]
ametialased küsimused või asjaolud, mille suhtes teatud isikul või asutusel on otsustusõigus

võimur
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes valitseb teiste inimeste üle, on võimul (nt kuulub parlamenti, töötab juhtival ametikohal)

2. võimul olev inimene

võimus
[nimisõna, substantiiv]
võim

võimustruktuur
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna valitsemises oluline organisatsioon (nt kohus, kirik, sõjavägi, omavalitsus)

võimutahe
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, soov valitseda, võimu haarata

võimutsema
[tegusõna, verb]
1. (mingi nähtuse vms kohta:) valdav olema, domineerima, olukorda, seisundit vms määrama

2. valitsema, valdav olema

võimutu
[omadussõna, adjektiiv]
ilma võimuta

võimutunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et omatakse kellegi või millegi üle võimu

võimutäius
[nimisõna, substantiiv]
täielik, jagamata võim

võimuvaakum
[nimisõna, substantiiv]
võimuta olek, olukord, kus võim pole kellegi käes

võimuvahekord
[nimisõna, substantiiv]
1. võimu taotlevate või võimul olevate jõudude suhe

2. teatavate võimkondade omavaheline suhe

võimuvahetus
[nimisõna, substantiiv]
võimu vahetumine uuega, nt valitsuse vahetumine

võimuvertikaal
[nimisõna, substantiiv]
(kirjeldab võimusuhteid, eeskätt võimu koondumist keskvõimu kätte)

võimuvõitlus
[nimisõna, substantiiv]
võitlus võimu pärast

võine
[omadussõna, adjektiiv]
1. võiga koos, võiga määritud

2. võile omane, võid meenutav

3. võiga koos

võinuga
[nimisõna, substantiiv]
laiema otsaga nuga või võtmiseks ja määrimiseks

võinädal
[nimisõna, substantiiv]
1. õigeusus suure paastu eelne nädal, mis algab kaheksa nädalat enne lihavõtteid

2. paastueelne nädal õigeusulistel

3. õigeusus suure paastu eelne nädal, algab kaheksa nädalat enne lihavõtteid

võipaber
[nimisõna, substantiiv]
1. rasva- ja veekindel poolläbipaistev paber

2. õhuke paber

võipiim
[nimisõna, substantiiv]
1. või tegemisel koorest eralduv valkjas vedelik, rõõsk pett

2. petipiim

võipuravik
[nimisõna, substantiiv]
hallikas- või tumepruuni paksult limase kübara ja helekollase lihaga söögiseen

võipätakas
[nimisõna, substantiiv]
1. niisketel aladel kasvav väike lihakate kleepuvate lehtedega putuktoiduline taim

2. putuktoiduline taim

võirasv
[nimisõna, substantiiv]
1. selitatud või, millest on eemaldatud tahked piimavalgud ning mida kasutatakse toiduvalmistamisel ja toiduainetetööstuses (nt šokolaadi valmistamisel)

2. selitatud või, millest on eemaldatud tahked piimavalgud

võiroos
[nimisõna, substantiiv]
pärmitainast valmistatud, ohtralt võid sisaldav kihiline saiake

võisai
[nimisõna, substantiiv]
pärmitainast valmistatud, ohtralt võid sisaldav kihiline saiake

võiseemnik
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas kasvav igahaljas troopiline puu, mille rasvarikastest viljadest saadakse võiseemnikuõli ehk shea-võid

võiseemnikuõli
[nimisõna, substantiiv]
Aafrikas kasvava võiseemniku rasvastest viljadest saadav õli, mida kasutatakse nt kosmeetikas

võiseen
[nimisõna, substantiiv]
1. suur lihakas ookerkollase kübaraga söögiseen

2. lihaka kollase kübaraga söögiseen

võisegu
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste lisanditega maitsestatud ja kergelt vahustatud või

võisilm
[nimisõna, substantiiv]
pudruportsu keskele lohukesse pandud sulavõi

võistkond
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlejatest koosnev rühm, kes tegutseb koos võidu nimel (nt sportmängudes)

2. rühm inimesi, kes mängib spordivõistlustel või mingis mängus teise rühma vastu

võistkondlik
[omadussõna, adjektiiv]
võistkondadega seostuv, võistkondadevaheline

võistkonnaarvestus
[nimisõna, substantiiv]
arvestus võistkondade lõikes, võistkondlik arvestus

võistkonnakaaslane
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kuulub samasse võistkonda

võistkonnavõistlus
[nimisõna, substantiiv]
võistlus, kus omavahel võistlevad võistkonnad, mitte üksikvõistlejad, võistkondlik võistlus

võistleja
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlusest osavõtja

2. see, kes kellegagi võistleb

3. keegi, kes kellegagi võistleb, näiteks spordivõistlustel

4. konkurent

võistlejahing
[nimisõna, substantiiv]
(võistleva loomuse või sellise omadusega inimese kohta)

võistlejanärv
[nimisõna, substantiiv]
(võistlustel vajaliku psüühilise tasakaalu, kindla meele kohta)

võistlejaskond
[nimisõna, substantiiv]
võistlejad (kogumina)

võistlema
[tegusõna, verb]
1. (hrl spordis:) võimeid võrreldes, jõudu katsudes teisest või teistest parem, edukam olla püüdlema

2. püüdma teistest parem või edukam olla, näiteks spordis

võistlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. spordivõistlus(t)el osalemine parima selgitamiseks

2. spordivõistlus(ed)

võistlus
[nimisõna, substantiiv]
1. kindlate reeglite järgi korraldatav üritus parima selgitamiseks mingil spordialal, kutsealal vm

2. kindlate reeglitega üritus, kus selgitatakse mingi ala parimad

3. spordi-

4. konkurss

võistlusala
[nimisõna, substantiiv]
ala, milles võistlustel võisteldakse

võistlusdistants
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa stardist finišini

võistlusdress
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel kantav dress

võistluseksam
[nimisõna, substantiiv]
konkureerimisel (nt sisseastumiskatsetel) sooritatav eksam

võistlushobune
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel kasutatav, selleks treenitud hobune

võistlushooaeg
[nimisõna, substantiiv]
ajalõik aastas, mille jooksul toimuvad teatud kindlad võistlused, milles osaletakse

võistlusjaht
[nimisõna, substantiiv]
võistlustingimustele vastava konstruktsiooniga purjejaht

võistlusjalgratas
[nimisõna, substantiiv]
võistlustingimustele vastava ehitusega jalgratas

võistlusjuhend
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis määrab võistluse kava, arvestuse tingimused ja muud nõuded

võistluskaart
[nimisõna, substantiiv]
teateorienteerumises kaart, millele märgitakse teate edastamine ja vastuvõtt

võistluskalender
[nimisõna, substantiiv]
võistluste ajakava kalendriaastal või võistlushooajal

võistluskatse
[nimisõna, substantiiv]
võistlusarvestusse minev sooritusvõimalus

võistluskeeld
[nimisõna, substantiiv]
keeld mingi aja jooksul spordivõistlustel osaleda

võistlusklass
[nimisõna, substantiiv]
mingite ühiste tunnuste (nt vanuse, taseme, tehniliste näitajate) alusel moodustatud võistlejate rühm hrl spordis

võistluskogemus
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel osalemisest saadud kogemus

võistluskontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, kus hinnatakse esinejaid või muusikapalu

võistluslask
[nimisõna, substantiiv]
laskevõistlustel punktiarvestusse minev lask

võistluslaul
[nimisõna, substantiiv]
mingil lauluvõistlusel osalev laul

võistluslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. võistlusega iseloomustatav

2. võistlusele omaselt pingerikas

3. pingerikas

võistlusluba
[nimisõna, substantiiv]
luba võistlustel osaleda

võistlusmaa
[nimisõna, substantiiv]
vahemaa stardist finišini

võistlusmasin
[nimisõna, substantiiv]
võidusõiduauto

võistlusmoment
[nimisõna, substantiiv]
võistluslik külg, võistluse ilmingud mingi tegevuse vm juures

võistlusmootorratas
[nimisõna, substantiiv]
võidusõiduks mõeldud, võistlustingimustele vastava konstruktsiooniga mootorratas

võistlusmäng
[nimisõna, substantiiv]
meelelahutuslik tegevus (nt viktoriin, sportlik mäng), kus hrl jagatakse ka auhindu

võistlusmäärus
[nimisõna, substantiiv]
kindel reeglistik, mida järgitakse mingi spordiala võistlustel

võistlusmäärustik
[nimisõna, substantiiv]
kindel reeglistik, mida järgitakse mingi spordiala võistlustel

võistlusnumber
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlejale antav number, mille all ta võistleb (mõnikord on see ka stradijärjekorra number)

2. vastav ese (nt rõivale vms kinnitatuna)

võistlusnärv
[nimisõna, substantiiv]
(võistlustel vajaliku psüühilise tasakaalu, kindla meele kohta)

võistluspaar
[nimisõna, substantiiv]
kahekaupa võistlevad inimesed (nt spordis, meelelahutuses)

võistluspaik
[nimisõna, substantiiv]
võistlus(t)e toimumise koht

võistluspartii
[nimisõna, substantiiv]
võistlusarvestusse minev partii nt males

võistluspartner
[nimisõna, substantiiv]
vastane võistluses

võistluspaus
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel osalemises peetav vahe

võistluspinge
[nimisõna, substantiiv]
1. võistlemisest johtuv vaimne või kehaline pinge

2. võistluse põnevus

võistlusprojekt
[nimisõna, substantiiv]
võistlev projekt nt arhitektuurikonkursil

võistlusprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
aruanne võistluse käigu ja tulemuste kohta

võistluspurjetamine
[nimisõna, substantiiv]
võistlemine purjetamises (nt jahil, purjelaual)

võistluspäev
[nimisõna, substantiiv]
(mitmepäevase) võistluse toimumise päev

võistlusrada
[nimisõna, substantiiv]
võistlemiseks mõeldud liikumistee (nt jalgrattaspordis, suusatamises, motospordis)

võistlusratas
[nimisõna, substantiiv]
võistlustingimustele vastava ehitusega jalgratas või mootorratas

võistlusreis
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel osalemisega kaasnev reis

võistlussport
[nimisõna, substantiiv]
võistlemisele ja edu saavutamisele orienteeritud sport

võistlussportauto
[nimisõna, substantiiv]
võistlemiseks sobiv, võistlustingimustele vastava kontstruktsiooniga sportauto

võistlussuusk
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalselt võistlemiseks valmistatud suusk

võistlussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
võistlemise kord

võistlustaktika
[nimisõna, substantiiv]
tegevuskava võistlustel võimalikult parema tulemuse saavutamiseks

võistlustants
[nimisõna, substantiiv]
spordiala, kus võisteldakse teatud seltskonnatantsude tantsimises

võistlustantsija
[nimisõna, substantiiv]
võistlustantsuga tegelev inimene

võistlustingimused
[nimisõna, substantiiv]
1. eeldused või ettekirjutused võistlusel osalemiseks

2. eeldus v ettekirjutus võistlusel osalemiseks

võistlustrass
[nimisõna, substantiiv]
võistlemiseks mõeldud liikumistee (nt jalgrattaspordis, suusatamises, motospordis)

võistlustulemus
[nimisõna, substantiiv]
võistlustel saavutatud tulemus

võistlustuli
[nimisõna, substantiiv]
(esineb väljendites võistluse, võistlemise kohta)

võistlustöö
[nimisõna, substantiiv]
võistlusele esitatud töö (nt kunstitöö, kirjutis, uurimus)

võistlusvõime
[nimisõna, substantiiv]
oskus ja võimekus edukalt võistelda

võistlusülesanne
[nimisõna, substantiiv]
ülesanne, mis võistluse käigus tuleb lahendada või täita

võistu
[määrsõna, adverb]
1. kellegagi võisteldes

2. kellestki ette jõuda püüdes

võistulaulmine
[nimisõna, substantiiv]
võistlemine, võistlus laulmises (parima koori, ansambli, solisti väljaselgitamiseks)

võistumängimine
[nimisõna, substantiiv]
võistlemine, võistlus musitseerimises nt parima pillimehe või orkestri väljaselgitamiseks

võistupakkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. avalik väljamüük, mis toimub kas enam- või vähempakkumise korras

2. töövõtulepingu sõlmimisele eelnev protseduur, millega tehakse kindlaks tellija seisukohalt kõige soodsam pakkumine

võistutantsimine
[nimisõna, substantiiv]
tantsuüritus parima(te) rahvatantsurühma(de) väljaselgitamiseks

võit
[nimisõna, substantiiv]
1. vastas(t)e vastupanu murdmine, vastas(t)e alistamine võitluses (nt lahingus, sõjas)

2. see, kui keegi osutub vastasest edukamaks näiteks võistluses, mängus või sõjas

võitama
[tegusõna, verb]
võiga määrima

võitatik
[nimisõna, substantiiv]
hallikas- või tumepruuni paksult limase kübara ja helekollase lihaga söögiseen

võitee
[nimisõna, substantiiv]
Tiibeti päritolu jook, mis on valmistatud keedetud teest, soolast ja jakivõist

võitegu
[nimisõna, substantiiv]
1. või valmistamine

2. ühe korraga valmistatav kogus võid

võitja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes on teistest parem, kes võidab (hrl võistluse)

2. keegi, kes mingi võistluse või mängu võidab, selles parima koha saavutab

võitleja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes võitleb nt lahingus, sõjas

võitlejahing
[nimisõna, substantiiv]
(võitleva loomuse või sellise omadusega inimese kohta)

võitlejaloomus
[nimisõna, substantiiv]
võitlev, aktiivne loomus

võitlejanimi
[nimisõna, substantiiv]
võitlejale antud nimi (nt võitluskunstides)

võitlejavaim
[nimisõna, substantiiv]
(võitleva loomuse, hoiaku kohta)

võitlema
[tegusõna, verb]
1. vastase alistamiseks või enesekaitseks füüsilist jõudu (ja relvi) kasutama

2. üksteise vastu füüsilist jõudu (ja relvi) kasutama, näiteks sõjas või kakluses

Ühendtegusõnad: kätte võitlema, kätte võitlema, välja võitlemavälja võitlema

võitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. füüsilise jõu (ja relvade) kasutamine vastase alistamiseks või enesekaitseks

2. füüsilise jõu (ja relvade) kasutamine üksteise vastu, näiteks sõjas või kakluses

3. lahing

võitlushimuline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kes on täis tahtmist võidelda

võitlushüüd
[nimisõna, substantiiv]
võitlusele õhutav hüüd või juhtlause

võitluskaaslane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellega koos ühise eesmärgi nimel võideldakse või võideldi

võitluskana
[nimisõna, substantiiv]
tugeva kehaehituse ja arenenud rinnakuga jõuline ja kaklushimuline kana(tõug)

võitluskoer
[nimisõna, substantiiv]
koeravõitluseks aretatud suure lihaskonnaga väle koer (nt bullterjer)

võitluskunst
[nimisõna, substantiiv]
teatav hrl Kaug-Idast pärit võitlusviis, nt judo, karate, kendo

võitluslaul
[nimisõna, substantiiv]
võitlusele innustav, võitlusvaimu ergutav laul

võitluslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. võitlusele omaselt pingeline

2. võitlev

võitluslipp
[nimisõna, substantiiv]
lipp, mille all võitlejad lahingusse lähevad ja mida ta võitluses kaitsevad

võitlusluule
[nimisõna, substantiiv]
võitlusele kutsuv või võitlusele pühendatud luule

võitlusmoraal
[nimisõna, substantiiv]
(võitlustahte, võitlusvalmiduse kohta)

võitlusmäng
[nimisõna, substantiiv]
sportlik või meelelahutuslik, kindlate reeglitega seotud võitlust jäljendav mäng

võitlussport
[nimisõna, substantiiv]
kahe vastase võitlust hõlmavad spordialad, nt maadlus, poks ja eriti võitluskunstid

võitlustahe
[nimisõna, substantiiv]
tahtmine, valmisolek võidelda

võitlustee
[nimisõna, substantiiv]
(kellegi sõdimise, võitlemise kohta)

võitlustuli
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites võitlusse astumise, võitlemise, ka võitlusvaimu kohta)

võitlusvahend
[nimisõna, substantiiv]
miski võitluseks kasutatav (nt relv, võte)

võitlusvaim
[nimisõna, substantiiv]
(võitleva hoiaku kohta)

võitlusvalmis
[omadussõna, adjektiiv]
1. võitluseks ettevalmistatud, hakkamas

2. võitluslik

võitlusvõime
[nimisõna, substantiiv]
suutlikkus võidelda

võitlusväli
[nimisõna, substantiiv]
lahingu(te) toimumise paik

võitma
[tegusõna, verb]
1. (võitluses, võistluses, konkurentsis) vastas(t)e vastupanu murdma, vastas(t)est parem olema

2. mängus, võistluses, sõjas vastasest parem, tugevam olema

Ühendtegusõnad: kätte võitma, kätte võitma, tagasi võitma, tagasi võitma, ära võitmaära võitma

võitmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda (või mida) ei suudeta võita

võitmine
[nimisõna, substantiiv]
vastas(t)e vastupanu murdma, vastas(t)est parem olema

võitoos
[nimisõna, substantiiv]
1. nõu või hoidmiseks ja serveerimiseks

2. või serveerimiseks

võitööstus
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt või tootmisega tegelev ettevõte

võiõli
[nimisõna, substantiiv]
piima, koore või või vee ja rasvata kuivekstraktist valmistatud toode

võlaandja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes laenu annab (ettevõte või eraisik, nt laenulepingu ühe poolena)

2. laenu andja

võladokument
[nimisõna, substantiiv]
võla olemasolu tõendav dokument (ei ole väärtpaber)

võlakaitse
[nimisõna, substantiiv]
võlasuhtes osaleva ühe poole, pangale vm võlausaldajale raha maksma kohustatud isiku õiguslik kaitse

võlakeeris
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus võetakse järjest enam laenu, et maksta tagasi varem võetud laenu, ning satutakse seetõttu järjest suurematesse võlgadesse

võlakiri
[nimisõna, substantiiv]
1. väärtpaber, mille väljaandja kohustub selle alusel saadud laenusumma kokkulepitud tähtaja möödumisel laenuandjale koos intressidega tagasi maksma

2. dokument, mis näitab, et inimene peab tagasi maksma raha, mille ta laenas

võlakirjafond
[nimisõna, substantiiv]
investeerimisfond, mis paigutab investorite raha peamiselt võlakirjadesse

võlakohustus
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustus laen tagastada

2. seda tõendav dokument

võlakoorem
[nimisõna, substantiiv]
(suure võla, rohkete võlakohustuste kohta)

võlakoormus
[nimisõna, substantiiv]
võlgadega koormatus, võlgade olemasolu

võlakriis
[nimisõna, substantiiv]
1. rahanduskriis, mida iseloomustab riigi või riikide väga suureks kasvanud välisvõlg ja raskused selle tagasimaksmisel

2. finantskriis, mida iseloomustab riigi või riikide väga suureks kasvanud välisvõlg ja raskused selle tagasimaksmisel

võlakustutus
[nimisõna, substantiiv]
võlakohustuse tühistamine

võlanõudja
[nimisõna, substantiiv]
võlgade äramaksmist nõudev asutus või isik (nt inkassofirma või selle töötaja)

võlanõue
[nimisõna, substantiiv]
võlausaldaja sissenõue

võlanõustamine
[nimisõna, substantiiv]
rahalistesse raskustesse (ja võlgadesse) sattunud isikute nõustamine

võlaori
[nimisõna, substantiiv]
(väga suure võlakoormusega inimese kohta)

võlaorjus
[nimisõna, substantiiv]
(liiga suure võlakoormuse kohta)

võlaprotsent
[nimisõna, substantiiv]
laenult makstav intress

võlaraamat
[nimisõna, substantiiv]
raamat, kuhu kaupmehed ja ettevõtjad märkisid oma võlgnike nimed ja võlad, mis kanti üle põlvest põlve

võlastuma
[tegusõna, verb]
võlgadesse sattuma

võlasuhe
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi lepinguga (nt töövõtulepinguga, rendilepinguga) tekkiv õigussuhe, millest tuleneb ühe isiku kohustus teha teise isiku kasuks teatud tegu või täita teatud kohustus

võlasumma
[nimisõna, substantiiv]
võla suurus

võlateatis
[nimisõna, substantiiv]
teatis, mis saadetakse võlgnikule tema võla meeldetuletamiseks

võlatunne
[nimisõna, substantiiv]
võlglaseks olemise tunne

võlatäht
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis näitab laenaja tagasimakse kohustust

võlatähtaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, milleks võlg tuleb tasuda

võlatähtpäev
[nimisõna, substantiiv]
viimane võla tasumise kuupäev

võlausaldaja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes laenu annab (ettevõte või eraisik, nt laenulepingu ühe poolena)

2. laenu andja

võlausaldus
[nimisõna, substantiiv]
laenu andmine

võlavahekord
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi lepinguga (nt töövõtulepinguga, rendilepinguga) tekkiv õigussuhe, millest tuleneb ühe isiku kohustus teha teise isiku kasuks teatud tegu või täita teatud kohustus

võlavangistus
[nimisõna, substantiiv]
vangistus võlgade tasumata jätmise eest

võlavangla
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal vangla, kuhu paigutati maksejõuetuks osutunud võlgnik

võlaõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad isikutevahelisi võlasuhteid, eeskätt mitmesuguseid lepinguid (nt töövõtulepinguid, rendilepinguid), aga ka lepinguväliseid kohustusi

võlaõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
võlasuhetega, eeskätt mitmesuguste lepingutega (nt töövõtulepingute, rendilepingutega) seotud, võlaõiguse valdkonda kuuluv

võlaõigusseadus
[nimisõna, substantiiv]
seadus, mis reguleerib lepinguid (nt töövõtulepinguid, rendilepinguid) ja lepinguväliseid kohustusi ning suhteid kohustatud isiku ehk võlgniku ja õigustatud isiku ehk võlausaldaja vahel

võldas
[nimisõna, substantiiv]
1. mageveekogudes elutsev väike tumedate täppidega pruun kala

2. kala

võlg
[nimisõna, substantiiv]
1. tagasi maksmata laen või maksmata raha saadud kauba või teenuse eest

2. maksekohustus võlausaldaja ees

3. raha, mille sa oled kelleltki laenanud ja mis tuleb tagasi maksta

võlglane
[nimisõna, substantiiv]
laenu saanud isik, kes pole seda (tähtpäevaks) tasunud, või isik, kes pole tasunud saadud kauba või teenuse eest

võlgnema
[tegusõna, verb]
1. kohustatud olema kellelegi võlas olevat summat tasuma

2. tänuvõlga tundma

3. kui sa oled kellelegi võlgu, siis sa pead talle laenuks võetud raha tagasi maksma

võlgnevus
[nimisõna, substantiiv]
võla olemasolu, võlgu-olek

võlgnik
[nimisõna, substantiiv]
laenu saanud isik, kes pole seda (tähtpäevaks) tasunud, või isik, kes pole tasunud saadud kauba või teenuse eest

võlgu
[määrsõna, adverb]
nii, et tasuda saab hiljem, võlatasumise kohustusega

võll
[nimisõna, substantiiv]
hrl laagrites pöörlev masinaosa, mis toetab talle paigaldatud detaili ja kannab üle pöördemomenti

võllahuumor
[nimisõna, substantiiv]
1. tõsisel olukorral või asjaolul põhinev naljatlemine

2. must huumor

võllanali
[nimisõna, substantiiv]
1. tõsisel olukorral või asjaolul põhinev naljatlemine

2. must huumor

võllanägu
[nimisõna, substantiiv]
1. nurjatu või kelm, üleannetu inimene

2. (ka laisa, loru inimese kohta)

võllapuu
[nimisõna, substantiiv]
ühest või kahest postist ja selle (või nende) peale toetuvast põikpuust koosnev keskaegne rajatis, mille külge poodi surmamõistetud

võllaroog
[nimisõna, substantiiv]
1. nurjatu või kelm, üleannetu inimene

2. (ka laisa, loru inimese kohta)

võllas
[nimisõna, substantiiv]
ühest või kahest postist ja selle (või nende) peale toetuvast põikpuust koosnev keskaegne rajatis, mille külge poodi surmamõistetud

võllkiik
[nimisõna, substantiiv]
võlliga kiik (nt külakiik, kiikingukiik)

võlts
[omadussõna, adjektiiv]
1. teesklev või teeseldud, ebaaus, mitte puhtsüdamlik

2. silmakirjalik

võltsalkohol
[nimisõna, substantiiv]
salaja valmistatud või salaja müüdav alkohol

võltsdokument
[nimisõna, substantiiv]
võltsitud dokument

võltshabe
[nimisõna, substantiiv]
hrl kleepimisega lõua külge kinnitatav tehishabe

võltshäbi
[nimisõna, substantiiv]
piinlikkusest, ujedusest vms tingitud põhjendamatu häbitunne

võltsima
[tegusõna, verb]
1. midagi petmise eesmärgil ehtsa pähe pakkuma, seda järele või ümber tegema

2. meelega valesti kajastama

3. midagi kopeerima või järele tegema selleks, et teisi inimesi petta

võltsimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl tundmustega ühenduses:) selline, mis pole järele tehtud ega teeseldud, vaid on ehtne ja siiras

2. ehe, ehtne

3. teeskluseta

võltsing
[nimisõna, substantiiv]
võltsitud ese või dokument

võltsitud
[omadussõna, adjektiiv]
petmise eesmärgil järele tehtud, mitte ehtne

võltskaup
[nimisõna, substantiiv]
järele tehtud, ebaseadusliku kaubamärgiga tähistatud kaup

võltskivi
[nimisõna, substantiiv]
1. tehiskalliskivi

2. kalliskivivõltsing

võltsmoraal
[nimisõna, substantiiv]
silmakirjalik moraal, teesklevalt käitumine

võltspaatos
[nimisõna, substantiiv]
teeseldud paatos

võltspass
[nimisõna, substantiiv]
enda tõelise isiku varjamiseks kasutatav järeletehtud, võltsitud või teise isiku pass

võltspilet
[nimisõna, substantiiv]
võltsitud pilet

võltspärl
[nimisõna, substantiiv]
pärli hrl klaasist või plastist imitatsioon

võltsripsmed
[nimisõna, substantiiv]
tehismaterjalist ripsmed (nt ripsmepikendustena)

võltsus
[nimisõna, substantiiv]
võlts-olek

võltsuudis
[nimisõna, substantiiv]
tahtlikult ebaõige või eksitav info, mida esitatakse uudisena

võlu
[nimisõna, substantiiv]
1. võime või omadus kedagi veedelda, ligi tõmmata või lummata, paljudele meeldida

2. eriline omadus, mis teeb inimese, koha või olukorra meeldivaks ja põnevaks

võlujõud
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi väga tugev, otsekui nõiduslik mõjujõud

2. imettegev jõud, nõiduslik imevägi

võlukepike
[nimisõna, substantiiv]
imettegev kepp nõidusvahendina muinasjuttudes

võlukepp
[nimisõna, substantiiv]
imettegev kepp nõidusvahendina muinasjuttudes

võlukunst
[nimisõna, substantiiv]
oskus imetegusid teha, nõiduda

võlukübar
[nimisõna, substantiiv]
1. muinasjutukübar, mille abil selle kandja saab imetegusid teha, nt end nähtamatuks muuta

2. mustkunstniku trikikübar

võluloss
[nimisõna, substantiiv]
millegi poolest väga eriline loss (nt loss, kus juhtub imetabaseid asju, nõiduslik, imeilus loss)

võluma
[tegusõna, verb]
meeldivuse, eripäraga vm köitma, ligi tõmbama

Ühendtegusõnad: välja võluma, välja võluma, ära võlumaära võluma

võlumaa
[nimisõna, substantiiv]
1. koht, kus sünnivad imed

2. imeline paik

võlumaailm
[nimisõna, substantiiv]
muinasjutuline, imepärane keskkond või olustik

võlupeegel
[nimisõna, substantiiv]
muinasjuttudes esinev peegel, millel on üleloomulikke võimeid, nt oskus vastata peeglisse vaataja küsimustele, noorendav toime vm

võlupunane
[nimisõna, substantiiv]
sünteetiline toiduvärv (E129), mida kasutatakse magustoitudele, mahladele vm punase värvi andmiseks

võlur
[nimisõna, substantiiv]
1. nõiakunsti ja võlumist valdav ja rakendav inimene

2. keegi, kellel on erilised võimed teha asju, mida päriselt pole võimalik teha

võlurohi
[nimisõna, substantiiv]
erilise, imelise toimega aine, (ravi)võte vm abivahend

võlus
[nimisõna, substantiiv]
maagiline, võluväega ese

võlusõna
[nimisõna, substantiiv]
sõna või väljend, mida kasutades usutakse soovi täitumist

võlusõrmus
[nimisõna, substantiiv]
võlujõuga, nõidusliku imeväega sõrmus, mis täidab omaniku soove

võlutult
[määrsõna, adverb]
millestki või kellestki kütkestavast võlutuna

võluv
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi tähelepanu, pilku või huvi meeldivuse või eripäraga köitev, kedagi (oma olekuga) ligi tõmbav, väga kaunis või meeldiv

2. väga kaunis või meeldiv

võluvahend
[nimisõna, substantiiv]
miski, millel on imettegev jõud

võluvits
[nimisõna, substantiiv]
1. (muinasjuttudes:) nõiaväega vits, millega lüües soov kohe täitub

2. imevahend, mille toimel probleemid lahenevad või soovitu teoks saab

võluvormel
[nimisõna, substantiiv]
sõna või väljend, mida kasutades usutakse soovi täitumist

võluvus
[nimisõna, substantiiv]
1. võime või omadus kedagi veedelda, ligi tõmmata või lummata, paljudele meeldida

2. eriline omadus, mis teeb inimese, koha või olukorra meeldivaks ja põnevaks

võluvõim
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi või kellegi väga tugev, otsekui nõiduslik mõjujõud

2. imettegev jõud, nõiduslik imevägi

võluväel
[määrsõna, adverb]
nii, nagu keegi ei oska oodata, imelisel viisil

võluvägi
[nimisõna, substantiiv]
1. imettegev (maagiline, üleloomulik) mõjujõud

2. võlujõud

võlv
[nimisõna, substantiiv]
kumer laekonstruktsioon, mis toetub seintele, sammastele või piilaritele

võlvialune
[nimisõna, substantiiv]
võlvi all asetsev ruum

võlvik
[nimisõna, substantiiv]
konstruktsioonilt terviklik võlvlae osa, mida toetab neli tuge

võlvikas
[omadussõna, adjektiiv]
tugevate võlvidega

võlvima
[tegusõna, verb]
1. kumera(te) laekonstruktsiooni(de)ga varustama, võlvi või võlve ehitama

2. võlvi või võlve ehitama

võlvipealne
[nimisõna, substantiiv]
võlvi peal asetsev ruum

võlvisiil
[nimisõna, substantiiv]
diagonaalsete roiete või servjoontega piiratud võlviosa

võlvistik
[nimisõna, substantiiv]
ruumi võlvide süsteem

võlvitis
[nimisõna, substantiiv]
kumer laekonstruktsioon, mis toetub seintele, sammastele või piilaritele

võlvjas
[omadussõna, adjektiiv]
1. võlvi(de)ga varustatud

2. võlvi meenutavalt kumer

3. võlvitaoline

võlvkaar
[nimisõna, substantiiv]
ehitise kaarekujuline kattekonstruktsioon

võlvkelder
[nimisõna, substantiiv]
võlvidega kelder

võlvkäik
[nimisõna, substantiiv]
võlvitud koridor või käik

võlvlagi
[nimisõna, substantiiv]
võlvi(de)st koosnev lagi

võlvuma
[tegusõna, verb]
1. võlvina, kaarjalt kõrguma või esile tulema

2. võlvina kõrguma

võmakas
[nimisõna, substantiiv]
1. löök, hoop

2. hoop, võmm

3. hoop

võmm
[nimisõna, substantiiv]
1. politseiasutuses töötav isik

2. inimene, kes töötab politseis

võmm
[nimisõna, substantiiv]
1. löök, hoop

2. hoop, võmm

3. hoop

võmmima
[tegusõna, verb]
lööma, taguma, võmme jagama

võmp
[nimisõna, substantiiv]
mehe suguti

võndlane
[nimisõna, substantiiv]
muinasaegse liivi hõimu liige

võngatama
[tegusõna, verb]
1. võnget tegema, võnkega liigatama

2. korraks võnkuma

võnge
[nimisõna, substantiiv]
1. mehaaniline liigutus edasi-tagasi

2. (kerge) tõuge, nõksatus või vetrumine

võngutama
[tegusõna, verb]
1. edasi-tagasi liigutama, võnkuma panema

2. viibutama, jõnksutama

võnkeamplituud
[nimisõna, substantiiv]
võnkuva suuruse suurim kaugus tasakaaluasendist

võnkeperiood
[nimisõna, substantiiv]
üheks võnkeks kulunud aeg

võnkering
[nimisõna, substantiiv]
vooluring, mis koosneb induktiivpoolist ja kondensaatorist ning milles võivad tekkida elektrivõnkumised

võnkesagedus
[nimisõna, substantiiv]
helilaine vm laine võngete arv sekundis

võnkesüsteem
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline süsteem, milles tasakaalu rikkumise korral tekib vaba võnkumine

võnk-kastevars
[nimisõna, substantiiv]
kuivades metsades ja niitudel kasvav hõbedaläikelise pöörisega kõrreline rohttaim

võnklema
[tegusõna, verb]
1. jõnkse tegema, jõnksudega liikuma või kulgema

2. jõnkse tegema

võnkliikumine
[nimisõna, substantiiv]
võnkumine

võnklik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõverustega, jõnksudega

2. jõnksuline

võnks
[nimisõna, substantiiv]
jõnks

võnksatama
[tegusõna, verb]
1. jõnksu tegema, jõnksatama

2. jõnksatama

võnksuma
[tegusõna, verb]
jõnkse tegema, jõnksuma

võnksutama
[tegusõna, verb]
1. jõnkse tehes liigutama, jõnksutama

2. võnkse tehes liigutama

võnkuma
[tegusõna, verb]
1. mehaanilisi edasi-tagasi liigutusi, võnkeid tegema

2. (kergelt) vappuma

võnkumine
[nimisõna, substantiiv]
kõikumine, õõtsumine

võnnuvõõras
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti võõras

võntsuma
[tegusõna, verb]
[lõdvalt] rappuma

võntsutama
[tegusõna, verb]
[lõdvalt] raputama

võpatama
[tegusõna, verb]
1. (elusolendi kohta:) ehmatusest, külmatundest vms korraks võppuma, tugevasti tuksatama

2. (eluta asja kohta:) nt löögist korraks edasi-tagasi liikuma

võpatus
[nimisõna, substantiiv]
tugev tuksatus, ühekordne edasi-tagasi liikumine, võnge

võpe
[nimisõna, substantiiv]
võpatus

võplema
[tegusõna, verb]
1. võppuma

2. pidevalt võppuma

võppuma
[tegusõna, verb]
põrutamisest, raputamisest vm mehaanilisest mõjust tingituna edasi-tagasi, üles-alla tugevasti võnkuma

võpsik
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutamata rohumaale, raiesmikule vms tekkiv eeskätt lehtpuude noor mets või põõsastik

2. sellise noore metsa või põõsastikuga kaetud ala

3. võsa või sellega kaetud ala

võra
[nimisõna, substantiiv]
1. puu ülemine, hargnevaist okstest koosnev osa

2. puu ülemine osa

võraharu
[nimisõna, substantiiv]
(vilja)puu võra moodustav oks, mis väljub tüvest nurga all

võrajooksik
[nimisõna, substantiiv]
puude võrades elutsev ja liblikate röövikuist toituv suur metalliläikeline mardikas

võraoks
[nimisõna, substantiiv]
1. puu võra moodustav oks

2. võraharu

võrastik
[nimisõna, substantiiv]
puistu enam-vähem samakõrguste võrade kogum

võraürask
[nimisõna, substantiiv]
väike punakaspruunide kattetiibadega must mardikas

võrd
[postpositsioon, tagasõna]
1. (koos mõõtu või hulka määravate sõnadega:) mingi osa või üksuse ulatuses

2. teatud määral, mingi osa ulatuses

3. mingi osa v üksuse ulatuses

võrd
(väljendab võrdsust, võrdne-olekut)

võrdeline
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi vastavuses olev

võrdetegur
[nimisõna, substantiiv]
kahe suuruse vahelist sõltuvust väljendav konstant

võrdhaarne
[omadussõna, adjektiiv]
(kolmnurga kohta:) kaht võrdset haara omav

võrdjagunemine
[nimisõna, substantiiv]
rakkude teine jagunemine meioosis, mille lõpuks moodustub neli haploidset tütarrakku

võrdkuju
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis esindab tajutava seosena mingit ideed või teatavat omadust

2. märk või pilt, millel on spetsiaalne tähendus

võrdkujutama
[tegusõna, verb]
(piltlikult, kujutisena) võrdlema

võrdkülgne
[omadussõna, adjektiiv]
pikkuselt võrdsete külgedega (nt kolmnurk)

võrdlema
[tegusõna, verb]
1. olendeid, esemeid, nähtusi omavahelise sarnasuse või erinevuse esiletoomiseks kõrvu seadma

2. uurima inimesi või asju, et näha, mille poolest nad sarnanevad või erinevad

võrdlematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle või millega ei saa kedagi või midagi võrrelda

võrdlemine
[nimisõna, substantiiv]
omadussõnade ja määrsõnade võrdlusastmete moodustamine, võrrete süsteem (nt hea : parem : parim)

võrdlemisi
[määrsõna, adverb]
1. (nõrgendab omadust või asjaolu:) peaaegu täiel määral

2. mõnevõrra vähem kui täiel määral

3. päris palju, aga mitte täiesti

võrdlev
[omadussõna, adjektiiv]
mingeid nähtusi omavahel kõrvutav, uuriv ja hindav

võrdlev-ajalooline
[omadussõna, adjektiiv]
(teadusliku meetodi kohta:) võrdlev ja ajalooline

võrdlus
[nimisõna, substantiiv]
1. objektide kõrvutamine nende sarnasuse või erinevuse leidmise eesmärgil

2. see, kui kahte või enamat asja või nähtust omavahel võrreldakse

võrdlusalune
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. see, mida millegagi võrreldakse

2. võrreldav

võrdlusalus
[nimisõna, substantiiv]
võrdlemisel, hindamisel kasutatav samalaadne, sarnaste tunnustega nähtus, suurus vm objekt

võrdlusanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
analüüs, mis põhineb kahe või enama majandusüksuse andmete võrdlemisel ja võimaldab teha järeldusi nii ühe või mitme majandusüksuse kui kõigi võrreldavate üksuste kohta

võrdlusandmed
[nimisõna, substantiiv]
andmed, mis võimaldavad midagi võrrelda millegi muuga

võrdlusaste
[nimisõna, substantiiv]
omadussõna vorm, mis väljendab omaduse erinevat määra, nt kaunis : kaunim : kõige kaunim

võrdlusbaas
[nimisõna, substantiiv]
võrdlemisel, hindamisel kasutatav samalaadne, sarnaste tunnustega nähtus, suurus vm objekt

võrdlusjoon
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrvutus, võrdlus

2. samaväärne tunnus või nähtus

võrdluskatse
[nimisõna, substantiiv]
võrdluse eesmärgil teostatav katse

võrdluslause
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) võrdlemise teel tegevuse või olukorra omadust väljendav lause (nt nahk oli valge nagu lumi)

võrdlusmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
andmed vms, mis võimaldab midagi või kedagi võrrelda millegi muuga

võrdlusmoment
[nimisõna, substantiiv]
mingil ajal või mingis olukorras tekkiv võimalus midagi või kedagi omavahel võrrelda

võrdluspilt
[nimisõna, substantiiv]
1. võrdlemise alusel kujunev mulje või ülevaade

2. võrdluseks esitatud (kujundlik) näide

võrdlustabel
[nimisõna, substantiiv]
tabeli kujul esitatud näitajad, mis võimaldavad midagi või kedagi omavahel võrrelda

võrdne
[omadussõna, adjektiiv]
1. määra, suuruse, astme vm (arvulise) näitaja poolest ühesugune, sama (arvulise) väärtusega

2. mingi näitaja poolest sama, ühesugune

võrdnurkne
[omadussõna, adjektiiv]
(hulknurga kohta:) võrdsete sisenurkadega

võrdpilt
[nimisõna, substantiiv]
1. miski, mis esindab tajutava seosena mingit ideed või teatavat omadust

2. märk või pilt, millel on spetsiaalne tähendus

võrdpindne
[omadussõna, adjektiiv]
võrdsete pindaladega, pinnalt võrdne

võrdpäevsus
[nimisõna, substantiiv]
1. hetk, kui päev ja öö on kogu maakeral ligikaudu ühepikkused (kevadisel ja sügisesel pööripäeval)

2. hetk, kui päev ja öö on kogu maakeral ligikaudu ühepikkused

võrdruumne
[omadussõna, adjektiiv]
võrdsete ruumaladega, ruumalalt võrdne

võrdselt
[määrsõna, adverb]
1. määralt, arvult vms ühesugusena, samal määral

2. samaväärsena, võrdväärselt, samal tasemel

3. võrdsel määral

võrdsemalt
[määrsõna, adverb]
võrdsemal määral või tasemel (lähtudes millestki ebavõrdsest)

võrdsusmärk
[nimisõna, substantiiv]
võrduse või objektide võrdsuse tähistamiseks kasutatav märk (=)

võrdsusprintsiip
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte, mille järgi peetakse kõiki võrdseks

võrdsustama
[tegusõna, verb]
määralt võrdseks, võrdväärseks muutma

võrdsustuma
[tegusõna, verb]
määralt võrdseks, võrdväärseks muutuma

võrdum
[nimisõna, substantiiv]
tähendamissõna

võrduma
[tegusõna, verb]
arvuliselt võrdne olema

võrdus
[nimisõna, substantiiv]
1. (algebras:) valem, mis väidab, et kahe avaldise väärtused on võrdsed

2. võrrandi ja samasuse ühisnimetus

võrdusmärk
[nimisõna, substantiiv]
võrduse või objektide võrdsuse tähistamiseks kasutatav märk (=)

võrdvõimalik
[omadussõna, adjektiiv]
võrdse tõenäosusega

võrdvõimeline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl võistluses, võrdluses:) võrdsete võimetega, sama tugev

võrdväärne
[omadussõna, adjektiiv]
võrdse, sama taseme või väärtusega

võrdväärsus
[nimisõna, substantiiv]
(inimeste) üheõiguslikkus, (inimeste) õiguste, tõekspidamiste, sugude vms samaväärsus

võrdõigus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste võrdsus seaduse ja kohtu ees, olenemata nende rahvusest, nahavärvusest, usust, seksuaalsest suundumusest vm asjaoludest

võrdõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
õiguste, kohustuste, võimaluste, vastutuse ja muu poolest võrdne

võrdõiguslikkus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste võrdsus seaduse ja kohtu ees, olenemata nende rahvusest, nahavärvusest, usust, seksuaalsest suundumusest vm asjaoludest

võrdõiguslus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste võrdsus seaduse ja kohtu ees, olenemata nende rahvusest, nahavärvusest, usust, seksuaalsest suundumusest vm asjaoludest

võrdõigusvolinik
[nimisõna, substantiiv]
1. sõltumatu asjatundja, kes tegutseb võrdse kohtlemise ja naiste-meeste võrdõiguslikkuse edendamise nimel, soolise võrdõiguslikkuse ja võrdse kohtlemise volinik

2. ametnik, kelle ülesanne on tagada ühiskonnas sooline võrdõiguslikkus ja võrdne kohtlemine

võrdõlgne
[omadussõna, adjektiiv]
raskuselt, pikkuselt võrdsete (õlga meenutavate) osadega

võre
[nimisõna, substantiiv]
jäikadest varbadest hrl ristamisi asetamisel saadud või nt traadist põimitud tõke

võreaed
[nimisõna, substantiiv]
võret moodustav või võrest moodustuv aed

võrejas
[omadussõna, adjektiiv]
1. võretaoline, võretaolise pinnaga

2. võretaoline

võrendik
[nimisõna, substantiiv]
veevoolu uuristatud sügav koht jões või järves

võreng
[nimisõna, substantiiv]
veevoolu uuristatud sügav koht jões või järves

võrepuu
[nimisõna, substantiiv]
lapikuks lehvikuks kujundatud võraga ilu- või viljapuu, mille suuremad oksad asetsevad rangelt puuderea suunas

võrepuur
[nimisõna, substantiiv]
võreseintega puur väikelooma transpordiks või hoidmiseks

võresein
[nimisõna, substantiiv]
postide vahele ehitatud võrestik, millel kasvavad vääntaimed

võrestama
[tegusõna, verb]
1. kaitsva, tõkestava võrega varustama

2. võrega varustama

võrestik
[nimisõna, substantiiv]
võrest või võredest moodustuv tugi või raamistik

võretama
[tegusõna, verb]
1. kaitsva, tõkestava võrega varustama

2. võrega varustama

võreuks
[nimisõna, substantiiv]
võrest uks

võrevoodi
[nimisõna, substantiiv]
lapse väljakukkumise vältimiseks võrega varustatud lapsevoodi

võrgal
[määrsõna, adverb]
võrkudega kalapüügil

võrgale
[määrsõna, adverb]
võrkudega kalapüügile

võrgalt
[määrsõna, adverb]
võrguga kalapüügilt

võrge
[nimisõna, substantiiv]
harilikult takkudest keerutatud lõng

võrgend
[nimisõna, substantiiv]
1. võrgendilestade ja putukavastsete eritatud siidjate niitide kogum (kookon, pesavooderdis vms)

2. näärmete eritisest põimitud võrgutaoline moodustis

võrgendikoi
[nimisõna, substantiiv]
hõbevalge mustatäpiliste tiibadega koi moodi pisiliblikas

võrgendilest
[nimisõna, substantiiv]
väike ämblikulaadne taimekahjur, kes katab puude lehed võrgendist kirmega, mille all imeb lehe mahla

võrgendiniit
[nimisõna, substantiiv]
võrgendilestade ja putukavastsete niiditaoline siidjas eritis

võrgendivaablane
[nimisõna, substantiiv]
kiletiivaline kahjurputukas, kelle vastsed elavad puude ja põõsaste okstel torujas võrgendist pesas

võrgendkookon
[nimisõna, substantiiv]
putukavastse niiditaolisest siidjast eritisest kest, milles vastne nukkub

võrguaadress
[nimisõna, substantiiv]
1. teenust, asutust vm ressurssi tuvastav aadress internetis

2. teenuse, asutuse aadress

võrguadapter
[nimisõna, substantiiv]
arvuti vm seadme riistvara osa, mis võimaldab ühenduse arvutivõrguga

võrguadministraator
[nimisõna, substantiiv]
arvutivõrgu ekspluatatsiooni ja hoolduse eest vastutav töötaja

võrguaed
[nimisõna, substantiiv]
koht kalavõrkude laialilaotamiseks ja kuivatamiseks

võrguarvuti
[nimisõna, substantiiv]
kõvakettata arvuti, mis laadib iga kord enne töö alustamist vajaliku tarkvara serverist

võrgudraiv
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) võrgu kaudu käideldav salvesti

võrguhark
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne tallaga puuhark kalavõrgu kinnitamiseks selle kudumisel ja parandamisel

võrguintervjuu
[nimisõna, substantiiv]
1. interneti vahendusel toimuv intervjuu

2. Interneti vahendusel toimuv intervjuu

võrgujada
[nimisõna, substantiiv]
võrkpüünise nööridega kokku seotud pikk rivi kalavõrke

võrgukaart
[nimisõna, substantiiv]
arvuti vm seadme riistvara osa, mis võimaldab ühenduse arvutivõrguga

võrguketas
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) võrgu kaudu käideldav salvesti

võrgukivi
[nimisõna, substantiiv]
kalavõrgu allääre külge kinnitatud raskus võrgu püstiasendis hoidmiseks vees

võrgukommentaar
[nimisõna, substantiiv]
arvamusavaldus internetis mingi sündmuse, sõnavõtu vm kohta

võrgukudumine
[nimisõna, substantiiv]
kalavõrgu kudumine (vanasti võrguhargil piiritsa ja kaladi abil)

võrgukuur
[nimisõna, substantiiv]
ehitis kalavõrkude ja muude kalapüügiriistade hoidmiseks

võrgukäba
[nimisõna, substantiiv]
kalavõrgu ülaserva kinnitatav männikoorest, kasetohust või puust ujuk, mis hoiab võrgu püstiasendis ja soovitud sügavuses

võrgukäbi
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline süstikukujuline nõel võrkude, vaipade, vööde vm kudumiseks

võrgulaev
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt võrgupüügil kasutatud suur kalapaat kiilu ja ajutise mastiga (enne mootorpaatide levikut)

võrguliiklus
[nimisõna, substantiiv]
sõnumite ja andmete liikumine arvutivõrgus või internetis

võrgulina
[nimisõna, substantiiv]
lõngast, niidist või nöörist sõlmkoeline hõre kangas kalapüügiks

võrguline
[omadussõna, adjektiiv]
võrku moodustav, võrgutaoline

võrgulõng
[nimisõna, substantiiv]
kalavõrgu kudumiseks mõeldud lõng

võrgumaja
[nimisõna, substantiiv]
ehitis kalavõrkude ja muude kalapüügiriistade hoidmiseks

võrgumäng
[nimisõna, substantiiv]
1. mäng löökidega võrgu juures (nt tennises, sulgpallis)

2. mäng löökidega võrgu juures

võrgumärk
[nimisõna, substantiiv]
ujuvmärk, millega tähistatakse võrgujada asukohta meres

võrgundus
[nimisõna, substantiiv]
arvutivõrkude rajamise, ekspluatatsiooni ja kasutamisega seotud meetodite kogum

võrguniit
[nimisõna, substantiiv]
1. kalavõrgu kudumiseks mõeldud niit

2. kalavõrgu kudumiseks

võrgunuga
[nimisõna, substantiiv]
võrgu kudumisel ja parandamisel kasutatud endisaegne nuga, mille tera läheb üle sõrmusekujuliseks sõrmes hoitavaks rõngaks

võrgunõel
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline süstikukujuline nõel võrkude, vaipade, vööde vm kudumiseks

võrgunäsa
[nimisõna, substantiiv]
ämbliku tagakeha tipus paiknev näsa, mille kaudu väljub võrguniit

võrgunääre
[nimisõna, substantiiv]
ämblikel tagakeha tipus paiknev nääre, mis eritab võrguniiti

võrgupaat
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt võrgupüügil kasutatud suur kalapaat kiilu ja ajutise mastiga (enne mootorpaatide levikut)

võrgupinge
[nimisõna, substantiiv]
pinge elektrivõrgus

võrgupoi
[nimisõna, substantiiv]
ümmargune klaasist meremärk kalavõrkude asukoha tähistamiseks

võrguprinter
[nimisõna, substantiiv]
printer, millega saavad ühenduse kõik võrku ühendatud arvutid

võrgupull
[nimisõna, substantiiv]
kalavõrgu ülaserva kinnitatav männikoorest, kasetohust või puust ujuk, mis hoiab võrgu püstiasendis ja soovitud sügavuses

võrgupüük
[nimisõna, substantiiv]
võrkudega kalapüük

võrguribi
[nimisõna, substantiiv]
järjestikku asetatud kalavõrgud

võrguseade
[nimisõna, substantiiv]
arvutiside vahendamiseks vajalik seade (nt ruuter, modem, kaabel)

võrguselis
[nimisõna, substantiiv]
1. kalavõrku ääristav tugev nöör või pael

2. võrgulina ääristav nöör

võrgusilm
[nimisõna, substantiiv]
võrguniitidest moodustuv hrl rombi- või ruudukujuline ava võrgus

võrgusisene
[omadussõna, adjektiiv]
teatud telefonifirma hallatava võrgu piires toimuv

võrgustama
[tegusõna, verb]
võrguks või võrguga ühendama

võrgustik
[nimisõna, substantiiv]
seotud, ühte liiki asutuste, rajatiste, organisatsioonide või kontakteeruvate isikute kogum

võrgustuma
[tegusõna, verb]
1. (üleilmaliseks, erialaseks) info- ja suhtlusvõrgustikuks ühinema

2. sellise võrgustikuga ühinema

võrgusõlm
[nimisõna, substantiiv]
1. võrguteenuse ühendav vahelüli

2. vastav detailide ja seadmete kogum

võrgutama
[tegusõna, verb]
1. kelleski teadlikult, ka omakasupüüdlikult seksuaalset iha, armutundeid äratada püüdma või äratama

2. kedagi seksuaalvahekorda astuma meelitama

Ühendtegusõnad: ära võrgutamaära võrgutama

võrgutaoline
[omadussõna, adjektiiv]
võrku meenutav

võrgutasu
[nimisõna, substantiiv]
elektrihinna üks komponente, tasu võrguteenuse eest

võrguteavik
[nimisõna, substantiiv]
arvutivõrgus, hrl veebis avaldatud elektrooniline väljaanne

võrguteenus
[nimisõna, substantiiv]
teenus, mis on seotud nt elektri-, gaasi-, side- vm võrgu loomise, haldamise ja kasutamisega

võrgutoide
[nimisõna, substantiiv]
vooluvõrgust saadav elektrivool toiteallikana

võrgutooder
[nimisõna, substantiiv]
ujuvmärk, millega tähistatakse võrgujada asukohta meres

võrgutus
[nimisõna, substantiiv]
1. võrgutamine

2. ahvatlus, kiusatus, meelitus

võrgutähis
[nimisõna, substantiiv]
ujuvmärk, millega tähistatakse võrgujada asukohta meres

võrguujuk
[nimisõna, substantiiv]
kalavõrgu ülaserva kinnitatav männikoorest, kasetohust või puust ujuk, mis hoiab võrgu püstiasendis ja soovitud sügavuses

võrguvabe
[nimisõna, substantiiv]
1. puu võrkude kuivatamiseks

2. võrgu kuivatamise puu

võrguvanemlus
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalmeedias oma laste kohta liigse tekstilise või visuaalse info jagamine (beebipiltide postitamine vm)

võrguvool
[nimisõna, substantiiv]
vooluvõrgust saadav elektrivool

võrguväljaanne
[nimisõna, substantiiv]
1. internetis ilmuv väljaanne

2. Internetis ilmuv väljaanne

võrguühendus
[nimisõna, substantiiv]
arvuti (nutitelefoni vm seadme) ühendatus interneti või kohtvõrguga

võrguülem
[nimisõna, substantiiv]
andmesidevõrkude kavandamise ja rajamise eest vastutaja

võrin
[nimisõna, substantiiv]
1. voki, õmblusmasina, linnutiibade tekitatud pidev monotoonne vibreeriv heli

2. vurin

3. põrisev v urisev heli

võrisema
[tegusõna, verb]
võrinal töötama, võrinat tekitama, vurisema

võristama
[tegusõna, verb]
kiiresti (ja ühetooniliselt) rääkima või (ette) lugema

võrk
[nimisõna, substantiiv]
1. internetis toimiv ja hüpertekstil põhinev elektrooniliste dokumentide ehk veebisaitide süsteem

2. mingi liinide või ühenduste süsteem, eriti internet

võrkaed
[nimisõna, substantiiv]
metallvõrgust tara

võrkandmebaas
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) andmebaas, milles igal kirjel võib olla mitu omanikku ja mitu juurdepääsuteed

võrkgraafik
[nimisõna, substantiiv]
projekti juhtimisel kasutatav sündmuste, tegevuste ja nende seoste kirjeldamise tehnika

võrkjas
[omadussõna, adjektiiv]
võrku meenutav, võrgutaoline

võrkkast
[nimisõna, substantiiv]
võrkseintega kast, mida kasutatakse kalanduses, lindude ja loomade püüdmisel vms

võrkkest
[nimisõna, substantiiv]
1. silmamuna sisemine kest, õhuke valgus- ja värvitundlik kude, mis katab silma tagumist sisepinda

2. silmamuna sisemine kest, mis katab silma tagumist sisepinda

võrkkestapõletik
[nimisõna, substantiiv]
silma võrkkesta põletikuline kahjustus

võrkkiik
[nimisõna, substantiiv]
puude või postide vahele riputatav võrgust lamamisase

võrkkinnas
[nimisõna, substantiiv]
võrkkoeline kinnas

võrkklišee
[nimisõna, substantiiv]
(trükinduses:) klišee, mis on saadud negatiivi pildistamisel läbi rastri ning mille trükielemendid koosnevad erisuguse suurusega punktidest

võrkkott
[nimisõna, substantiiv]
võrgust kott

võrkkude
[nimisõna, substantiiv]
1. (kangal, riideesemel:) võrku moodustav või võrgutaoline kude

2. sellise koega tekstiilmaterjal

võrklaiksus
[nimisõna, substantiiv]
seenhaigus, mille korral taime (nt odra) lehtedele tekivad pruunid triibud ja laigud

võrkliblikas
[nimisõna, substantiiv]
päevaliblikas, kelle punakaspruunidel tiibadel on must võrkjas muster

võrkmagu
[nimisõna, substantiiv]
1. mäletsejate eesmao keskmine osa

2. mäletsejate liitmao osa

võrkmik
[nimisõna, substantiiv]
1. mäletsejate eesmao keskmine osa

2. mäletsejate liitmao osa

võrkmõrd
[nimisõna, substantiiv]
1. vitsrõngastest ja neile tõmmatud võrgust koosnev kalapüünis, mida saab pikisuunas kokku suruda

2. vitsrõngastest ja neile tõmmatud võrgust koosnev kalapüünis

võrkpall
[nimisõna, substantiiv]
1. sportlik pallimäng erilisel, võrguga poolitatud väljakul kahe võistkonna vahel, kus võitjaks osutub kaks kolmest geimist või kolm viiest geimist võitnud võistkond

2. sportlik mäng, kus kaks võistkonda löövad palli kätega üle kõrge võrgu

võrkpalliklubi
[nimisõna, substantiiv]
võrkpalliorganisatsioon või võrkpallimeeskond

võrkpallikoondis
[nimisõna, substantiiv]
mitme võistkonna mängijaist moodustatud võrkpallivõistkond

võrkpallimäng
[nimisõna, substantiiv]
1. võrkpall

2. võrkpalli mängimine

võrkpallimängija
[nimisõna, substantiiv]
võrkpalli mängiv inimene, hrl sportlane

võrkpalliplats
[nimisõna, substantiiv]
ristkülikukujuline mänguväljak, mis on keskelt võrguga eraldatud ning kus mängitakse võrkpalli

võrkpallivõrk
[nimisõna, substantiiv]
kindlamõõtmeline ruudukujuliste aukudega nöörist võrk, mis jagab võrkpalliväljaku kaheks

võrkpalliväljak
[nimisõna, substantiiv]
ristkülikukujuline mänguväljak, mis on keskelt võrguga eraldatud ning kus mängitakse võrkpalli

võrkpallur
[nimisõna, substantiiv]
võrkpalli mängiv inimene, hrl sportlane

võrkpits
[nimisõna, substantiiv]
pits, mille kiri on tikitud fileetehnikas valmistatud võrgule

võrkpüünis
[nimisõna, substantiiv]
võrgulinast kalapüügi- või küttimisvahend

võrkpüüton
[nimisõna, substantiiv]
mitmevärviline, seljal rombjate laikudega suur Kagu-Aasia madu, suurimaid püütoneid

võrkronila
[nimisõna, substantiiv]
metallkonstruktsioonide külge kinnituvatest köitest laste ronimisvahend mänguväljakutel vm

võrksein
[nimisõna, substantiiv]
võrgust sein hrl millegi kaitseks

võrkside
[nimisõna, substantiiv]
võrkjas elastne meditsiiniline side nt haavapadja kinnitamiseks

võrkskeem
[nimisõna, substantiiv]
projekti juhtimisel kasutatav sündmuste, tegevuste ja nende seoste kirjeldamise tehnika

võrksukk
[nimisõna, substantiiv]
võrku meenutava koega sukk

võrksump
[nimisõna, substantiiv]
võrgust sump eluskala säilitamiseks või kalakasvatuseks

võrksärk
[nimisõna, substantiiv]
võrku meenutavast riidest õhku läbilaskev särk pealisrõivana või pesuesemena

võrktara
[nimisõna, substantiiv]
metallvõrgust tara

võrktiivalised
[nimisõna, substantiiv]
selts putukaid, kellel on kaks paari kilejaid võrkja soonestusega tiibu (hõlmab nt kiili ja sipelgalõvi)

võrkturundus
[nimisõna, substantiiv]
otsemüügi vorm, mis töötab põhimõttel, et müügivõrguga liitunud isik soovitab tooteid oma tuttavatele ja kutsub omakorda inimesi toodete müüjaks

võrkturustus
[nimisõna, substantiiv]
võrkturundus

võrkvara
[nimisõna, substantiiv]
andmesidevahendid ja rakendustarkvara võrgu loomiseks

võrkvöö
[nimisõna, substantiiv]
(rahvariietes:) lai värvilistest villastest lõngadest punutud võrkkoeline meestevöö

võrm
[nimisõna, substantiiv]
1. peremeestaimel parasiteeriv juurteta ja lehtedeta, väljakasvudega rohttaim

2. nugitaim

võrokas
[nimisõna, substantiiv]
1. Võru või Võrumaa elanik

2. Võrumaalt pärit inimene

3. Võru või Võrumaa elanik

võroke
[nimisõna, substantiiv]
1. Võru või Võrumaa elanik

2. Võrumaalt pärit inimene

3. Võru või Võrumaa elanik

võrokene
[nimisõna, substantiiv]
1. Võru või Võrumaa elanik

2. Võrumaalt pärit inimene

3. Võru või Võrumaa elanik

võrr
[nimisõna, substantiiv]
väikesemahulise mootoriga kaherattaline sõiduk (nt abimootoriga jalgratas, väikemopeed)

võrr
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi pidevat monotoonset vibreerivat heli

võrra
[postpositsioon, tagasõna]
1. (koos mõõtu või hulka määravate sõnadega:) mingi osa või üksuse ulatuses

2. teatud määral, mingi osa ulatuses

3. mingi osa v üksuse ulatuses

võrrand
[nimisõna, substantiiv]
(algebras:) tundmatut sisaldav võrdus

võrrandisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
(algebras:) kaks või enam ühtesid ja samu tundmatuid sisaldavat võrrandit, mille lahendid peavad üheaegselt rahuldama neid kõiki

võrratu
[omadussõna, adjektiiv]
suurepärane, ülimalt hea, tore või sobiv

võrratult
[määrsõna, adverb]
väga suurel määral, väga (palju)

võrratus
[nimisõna, substantiiv]
(algebras:) valem, mis väidab, et kahe avaldise väärtused pole võrdsed

võrratusmärk
[nimisõna, substantiiv]
matemaatikamärk, mis näitab, et kahe avaldise väärtus pole võrdne (nt › või ‹)

võrre
[nimisõna, substantiiv]
omadussõna vorm, mis väljendab omaduse erinevat määra, nt kaunis : kaunim : kõige kaunim

võrreldamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle või millega ei saa kedagi või midagi võrrelda

võrreldamatult
[määrsõna, adverb]
väga suurel määral, väga (palju)

võrreldav
[omadussõna, adjektiiv]
(sarnasust või erinevust silmas pidades:) selline, mida või keda saab omavahel võrrelda

võrreldes
[postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
millegi suhtes, millegagi arvestades

võrrutama
[tegusõna, verb]
võrdseks seadma

võrse
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt kõrreliste võrsumisel võrsumissõlmest lähtuv külgharu

2. puittaime pungast arenev suvine juurdekasv

võrsenaksur
[nimisõna, substantiiv]
hallikasmust metalliläikeliste kattetiibadega kahjurputukas

võrsik
[nimisõna, substantiiv]
1. oks või võrse, millele on tekkinud juured

2. paljundamiseks mahapainutatud ja osaliselt mullaga kaetud oks

võrsuma
[tegusõna, verb]
võrseid moodustama või kasvatama, võrseid ajama

võrsumissõlm
[nimisõna, substantiiv]
1. rohttaime paksenenud koht, millest arenevad lisajuured ja külgvõrsed

2. kõrrelistel

võrsutama
[tegusõna, verb]
võrsuma panema, arendama, kujundama

võru
[nimisõna, substantiiv]
1. rõnga kujuga või rõngalaadne ese nt millegi kooshoidmiseks

2. rõngas v vits millegi ümber

võrujas
[omadussõna, adjektiiv]
võru meenutav

võrukael
[nimisõna, substantiiv]
1. (tempe, üleannetusi tegeva inimese, hrl lapse kohta)

2. vigurivänt, kelm (hrl lapse kohta)

võrukas
[nimisõna, substantiiv]
1. Võru või Võrumaa elanik

2. Võrumaalt pärit inimene

3. Võru või Võrumaa elanik

võruke
[nimisõna, substantiiv]
1. Võru või Võrumaa elanik

2. Võrumaalt pärit inimene

3. Võru või Võrumaa elanik

võrukeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. võru keeles kõneldud või kirjutatud

2. võru keelt kasutav

võrukene
[nimisõna, substantiiv]
1. Võru või Võrumaa elanik

2. Võrumaalt pärit inimene

3. Võru või Võrumaa elanik

võruketas
[nimisõna, substantiiv]
poolkuukujuline, läbilõikes kiiljas kõhrmoodustis põlveliigeses

võrulane
[nimisõna, substantiiv]
1. Võru või Võrumaa elanik

2. Võrumaalt pärit inimene

3. Võru või Võrumaa elanik

võrulanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost võrulane

võrumaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. Võrumaa elanik

2. Võrumaalt pärit inmene

3. Võrumaa elanik

võruseelik
[nimisõna, substantiiv]
1. 16. sajandist pärinev võrujatele raudvitstele vormitud suur kaharana hoidev seelik

2. võrujatele raudvitstele vormitud seelik

võrutama
[tegusõna, verb]
1. võru(de)ga varustama

2. võruna ümbritsema

võrutaoline
[omadussõna, adjektiiv]
võru meenutav

võsa
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutamata rohumaale, raiesmikule vms tekkiv eeskätt lehtpuude noor mets või põõsastik

2. sellise noore metsa või põõsastikuga kaetud ala

3. võsa või sellega kaetud ala

võsaalune
[nimisõna, substantiiv]
võsa all olev maapind

võsainglane
[nimisõna, substantiiv]
(end inglaseks pidava, inglane olla tahtva eestlase kohta)

võsainimene
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt Botswanas ja Namiibias elutseva Lõuna-Aafrika rahva liige

2. Lõuna-Aafrika põlisasukas

võsajooksik
[nimisõna, substantiiv]
piklik lameda kehaga kirju mardikas

võsajänki
[nimisõna, substantiiv]
(end ameeriklaseks pidava, ameeriklane olla tahtva eestlase kohta)

võsakannike
[nimisõna, substantiiv]
õrnade sinakaslillade õitega rohttaim

võsaklaas
[nimisõna, substantiiv]
(lihtsa roheka klaasi kohta)

võsakoer
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerika metsades ja rohtlates elutsev väike masajas kiskja

võsalaadur
[nimisõna, substantiiv]
masin võsa haaramiseks ja väikesele kaugusele teisaldamiseks

võsaleer
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude aja noorte suvepäevade kohta)

võsalill
[nimisõna, substantiiv]
õrn nelki meenutavate õitega rohttaim

võsalõikaja
[nimisõna, substantiiv]
riist võsa lõikamiseks

võsalõikur
[nimisõna, substantiiv]
riist võsa lõikamiseks

võsalõikus
[nimisõna, substantiiv]
võsast puhastamine, võsa eemaldamine

võsamaa
[nimisõna, substantiiv]
võsaga kaetud, võsastunud maa

võsamets
[nimisõna, substantiiv]
1. võsastunud mets

2. põõsastest ja peenetüvelistest puudest koosnev mets

võsandik
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutamata rohumaale, raiesmikule vms tekkiv eeskätt lehtpuude noor mets või põõsastik

2. sellise noore metsa või põõsastikuga kaetud ala

3. võsa või sellega kaetud ala

võsane
[omadussõna, adjektiiv]
1. võsaga kaetud, võssa kasvanud

2. võssa kasvanud, võsas

võsanuga
[nimisõna, substantiiv]
kõvera teraga tööriist väikese läbimõõduga puude raiumiseks

võsapukk
[nimisõna, substantiiv]
Aafrika võsades ja põõsastikes elutsev punakaspruun pikkade sarvedega sõraline

võsapuuk
[nimisõna, substantiiv]
niisketes võsastikes ja metsaservades elutsev puuk

võsaraat
[nimisõna, substantiiv]
varblasesarnane ja -suurune, tinahalli kurgualuse ja rinnaga pelglik laululind

võsaraie
[nimisõna, substantiiv]
võsa mahavõtmine

võsaraud
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne lühikese teraga vikatitaoline riist peenema võsa lõikamiseks

võsareha
[nimisõna, substantiiv]
harudega tööriist mahalõigatud võsa kogumiseks

võsarinne
[nimisõna, substantiiv]
noorte lehtpuude ja põõsaste kogum taimekoosluses, nt metsas

võsa-ritsiklind
[nimisõna, substantiiv]
võsades pesitsev väike pruunitriibuline lind, kelle ühetooniline laul meenutab ritsika sirinat

võsarüütel
[nimisõna, substantiiv]
end metsas varjav röövel

võsasaag
[nimisõna, substantiiv]
riist võsa lõikamiseks

võsastik
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutamata rohumaale, raiesmikule vms tekkiv eeskätt lehtpuude noor mets või põõsastik

2. sellise noore metsa või põõsastikuga kaetud ala

3. võsa või sellega kaetud ala

võsastuma
[tegusõna, verb]
1. võssa kasvama, võsaga täituma

2. võssa kasvama

võsavaksik
[nimisõna, substantiiv]
pruunikashallides toonides liblikas

võsavend
[nimisõna, substantiiv]
(metsas redutaja, metsavenna kohta)

võsavikat
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne lühikese teraga vikatitaoline riist peenema võsa lõikamiseks

võsavillem
[nimisõna, substantiiv]
1. suure koera sarnane enamasti halli värvi kiskja

2. hall metsloom, kes on välimuselt koera moodi ja sööb liha

võsaülane
[nimisõna, substantiiv]
salumetsades ja võsastikes varakevadel õitsev valgete õitega metsalill

võserik
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutamata rohumaale, raiesmikule vms tekkiv eeskätt lehtpuude noor mets või põõsastik

2. sellise noore metsa või põõsastikuga kaetud ala

3. võsa või sellega kaetud ala

võsik
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutamata rohumaale, raiesmikule vms tekkiv eeskätt lehtpuude noor mets või põõsastik

2. sellise noore metsa või põõsastikuga kaetud ala

3. võsa või sellega kaetud ala

võstma
[tegusõna, verb]
vastu võtma

võsu
[nimisõna, substantiiv]
1. taime vars koos lehtede ja muude organitega

2. juurevõsu

3. taime peam maapealne osa, vars koos lehtedega

võsuke
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta:) järglane, järeltulija

võsukene
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta:) järglane, järeltulija

võsu-liivsibul
[nimisõna, substantiiv]
rohttaim, mille juurelähedased lihakad lehed moodustavad tiheda sibulataolise kogumi

võsuma
[tegusõna, verb]
võsusid, kasve ajama

võsu-mägisibul
[nimisõna, substantiiv]
rohttaim, mille juurelähedased lihakad lehed moodustavad tiheda sibulataolise kogumi

võsund
[nimisõna, substantiiv]
1. rohttaime maapealne või maa-alune pikenenud külgharu, mille abil taim vegetatiivselt paljuneb

2. rohttaime pikenenud külgvõsu

3. varre roomav külgharu

võsundiline
[omadussõna, adjektiiv]
võsunditega

võšõvanka
[nimisõna, substantiiv]
tikandiga kaunistatud Ukraina rahvariidesärk, tikitud pluus

võtatama
[tegusõna, verb]
koera kellegi kallale ässitama

võte
[nimisõna, substantiiv]
1. viis või nipp, kuidas midagi tehakse või saavutatakse, teatava tarkuse või leidlikkuse rakendamine

2. viis või meetod millegi tegemiseks

võti
[nimisõna, substantiiv]
1. vahend luku avamiseks ja sulgemiseks

2. väike metallist ese luku avamiseks ja sulgemiseks

võtja
[nimisõna, substantiiv]
(alkoholi tarbija kohta)

võtma
[tegusõna, verb]
1. enda kätte (loomade-lindude korral suhu, nokka, küünte vahele vms) toimetama

2. (käte abil) enda juurde või mingisse kohta liigutama

3. endaga kuskile toimetama

Ühendtegusõnad: alla võtma, alla võtma, ette võtma, ette võtma, juurde võtma, juurde võtma, järele võtma, järele võtma, kaasa võtma, kaasa võtma, kartulit võtma, kartulit võtma, kinni võtma, kinni võtma, kohalt võtma, kohalt võtma, kokku võtma, kokku võtma, käsile võtma, käsile võtma, kätte võtma, kätte võtma, külge võtma, külge võtma, lahti võtma, lahti võtma, ligi võtma, ligi võtma, läbi võtma, läbi võtma, maha võtma, maha võtma, paigalt võtma, paigalt võtma, paigast võtma, paigast võtma, peale võtma, peale võtma, sisse võtma, sisse võtma, tagasi võtma, tagasi võtma, vahele võtma, vahele võtma, vastu võtma, vastu võtma, välja võtma, välja võtma, ära võtma, ära võtma, üles võtma, üles võtma, üle võtma, üle võtma, ümber võtmaümber võtma

võtmeala
[nimisõna, substantiiv]
otsustava tähtsusega tegevusala mitme seast

võtmeauk
[nimisõna, substantiiv]
auk lukus võtme jaoks

võtmefiguur
[nimisõna, substantiiv]
mõjukas või otsustav isik (nt teatavas sündmuses, meeskonnatöös, sportmängus)

võtmehein
[nimisõna, substantiiv]
Eestis kuivadel niitudel kasvav sõnajalgtaim

võtmehoidja
[nimisõna, substantiiv]
1. võtmeid ühendava rõngaga ripats

2. ese, mis hoiab sinu võtmeid koos

võtmeisik
[nimisõna, substantiiv]
mõjukas või otsustav isik (nt teatavas sündmuses, meeskonnatöös, sportmängus)

võtmekaart
[nimisõna, substantiiv]
1. magnetribaga, kiibiga vm varustatud kaart ukse avamiseks

2. turvakaart, kuhu on märgitud andmed lukukomplekti kohta (nt võtme kood)

3. turvakaart, kuhu on märgitud andmed lukukomplekti kohta (võtme kood jne)

võtmekeel
[nimisõna, substantiiv]
sisselõigetega võtme osa, mida lukuaugus pöörates saab lukku avada või sulgeda

võtmekilp
[nimisõna, substantiiv]
ukselaua kaitseks ja lukuaugu kaunistuseks luku kohale asetatav võtmeauguga plaat

võtmeklient
[nimisõna, substantiiv]
oluline, kasulik klient, kellele hrl saavad osaks teatud soodustused vms

võtmekoht
[nimisõna, substantiiv]
oluline, otsustav koht (nt tekstis, aga ka töö- või ametikohana vm)

võtmeküsimus
[nimisõna, substantiiv]
oluline, otsustava tähtsusega asjaolu, aspekt vms

võtmemees
[nimisõna, substantiiv]
võtmeisik (hrl mehe kohta)

võtmemäng
[nimisõna, substantiiv]
määrava tähtsusega mäng (sportmängude sarja puhul)

võtmemängija
[nimisõna, substantiiv]
oluline, määrava tähtsusega mängija (sportmängus)

võtmemärk
[nimisõna, substantiiv]
noodivõtme järel paiknev alteratsioonimärk, mis määrab helistiku ja kehtib kogu helitöö ulatuses

võtmeosariik
[nimisõna, substantiiv]
USAs osariik, kus arvestatav võiduvõimalus on nii demokraadist kui vabariiklasest presidendikandidaadil

võtmepositsioon
[nimisõna, substantiiv]
otsustava tähtsusega seisund, asetus vm positsioon

võtmepädevus
[nimisõna, substantiiv]
iseäranis oluliseks peetavad teadmised ja oskused ning võimekus neid tulemuslikult kasutada

võtmeraha
[nimisõna, substantiiv]
korteri üürimisel makstav ettemaks

võtmeroll
[nimisõna, substantiiv]
otsustava tähtsusega ülesanne või funktsioon

võtmeromaan
[nimisõna, substantiiv]
romaan, mis kirjeldab peitenimesid kasutades tõsieluliste isikute elusündmusi või tegelikke olusuhteid

võtmerõngas
[nimisõna, substantiiv]
hrl metallist rõngas mitme võtme kimpu ühendamiseks

võtmes
osutab millegi laadile, iseloomule, stiilile vms

võtmesõna
[nimisõna, substantiiv]
tähtsat mõtet või iseloomulikku tunnust kandev sõna

võtmetegur
[nimisõna, substantiiv]
otsustav, lahendust pakkuv tegur

võtmetunnistaja
[nimisõna, substantiiv]
oluline, määrava tähtsusega tunnistaja (kohtus)

võtmetähtsus
[nimisõna, substantiiv]
määrav, otsustav tähtsus

võtmevalmis
[omadussõna, adjektiiv]
täiesti valmis, lõpuni valminud, selline, et võib kohe sisse kolida, käiku anda vms

võts
[hüüdsõna, interjektsioon]
(häälitsus koera ässitamiseks)

võtsitama
[tegusõna, verb]
hassetama

võtt
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. (sõjaväelise käsklusena, käsuna:) võta, võtta

2. käsklusena: võta, võtta

võtt
[nimisõna, substantiiv]
võtmine

võtteaeg
[nimisõna, substantiiv]
filmivõtete jaoks ettenähtud aeg

võttegrupp
[nimisõna, substantiiv]
filmimise, telesaate, kontserdi vm salvestamisega seotud inimesed

võttepaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus filmivõte toimub

võttepaviljon
[nimisõna, substantiiv]
filmivõtete jaoks ehitatud spetsiaalse sisustusega paviljon

võtteplats
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus filmivõte toimub

võttepunkt
[nimisõna, substantiiv]
kaamera asukoht pildistamisel või filmimisel

võttestik
[nimisõna, substantiiv]
võtete kogum

võttevalmis
[omadussõna, adjektiiv]
1. pildistamiseks või filmimiseks valmis

2. pildistamiseks v filmimiseks valmis

võttur
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või vahend millegi (nt kütuse, voolu) võtmiseks

2. vahend millegi võtmiseks

võõp
[nimisõna, substantiiv]
1. värv vm aine mingi pinna katmiseks

2. värvi- vm aine kiht

võõpama
[tegusõna, verb]
mingit pinda värviga katma, midagi värvima

Ühendtegusõnad: üle võõpamaüle võõpama

võõr
(päritolult) võõras

võõrahirm
[nimisõna, substantiiv]
võõraste, võõrapärase, võõramaise kartus, võõristamine ja vaenamine

võõraine
[nimisõna, substantiiv]
organismile ja elusloodusele võõras aine, kehavõõras keemiline ühend (nt pestitsiidid, antibiootikumid)

võõrakartus
[nimisõna, substantiiv]
võõraste, võõrapärase, võõramaise kartus, võõristamine ja vaenamine

võõramaa
[omadussõna, adjektiiv]
1. väljaspool oma riiki või maad asuv, tegutsev vms, välisriigist tulnud, välismaaga seotud

2. välismaa päritoluga

3. välismaal asuv

võõramaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. välisriigist pärit inimene, mitteoma maa või riigi elanik või kodanik

2. inimene, kes on mõne välisriigi kodanik

võõramaalanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost võõramaalane

võõramaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. väljaspool oma riiki või maad asuv, tegutsev vms, välisriigist tulnud, välismaaga seotud

2. välismaa päritoluga

3. välismaal asuv

võõramaisus
[nimisõna, substantiiv]
miski, mis on seotud välismaaga (nt päritolu), teatav võõrus, eksootilisus

võõrandama
[tegusõna, verb]
1. omandiõigust ära võtma, seda teisele isikule üle andma

2. omandit üle andma

võõrandamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa või ei tohi võõrandada

võõrandamine
[nimisõna, substantiiv]
õigustoiming, millega üks isik annab oma vara tasu eest või tasuta teisele isikule

võõrandamiskeeld
[nimisõna, substantiiv]
kohtuotsusega pandud keeld võõrandada teatavat vara

võõrandamisleping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega üks isik annab teisele midagi üle

võõranduma
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki kaugenema, kellegi või millegi suhtes võõraks muutuma

2. võõraks jääma, kaugenema

võõrapelgus
[nimisõna, substantiiv]
võõraste, võõrapärase, võõramaise kartus, võõristamine ja vaenamine

võõrapärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kodumaisest, emakeelsest, tuntust ja harjumuspärasest tugevasti erinev

2. võõrastele maadele, rahvastele vms omane

võõras
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kellest või millest mitte midagi ei teata, keda või mida ei tunta

2. selline, mida või keda ei tunta, ei teata

3. mitte tuttav

võõrasema
[nimisõna, substantiiv]
1. lapse isaga abielus olev naine

2. kasuema

võõrasisa
[nimisõna, substantiiv]
1. lapse emaga abielus olev mees

2. kasuisa

võõraslaps
[nimisõna, substantiiv]
abikaasa laps varasemast suhtest

võõraspoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. abikaasa poeg varasemast suhtest

2. kasupoeg

võõrastama
[tegusõna, verb]
1. võõraks, kaugeks, mitteomaseks pidama, kellegi või millegi suhtes võõristust tundma

2. võõristust tundma

võõrastav
[omadussõna, adjektiiv]
harjumatu, mitteomane, võõristust tekitav

võõrastemaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl väiksem ja lihtsam ajutist majutust pakkuv asutus

võõrastemajapidaja
[nimisõna, substantiiv]
võõrastemaja omanik

võõrastetuba
[nimisõna, substantiiv]
tuba külaliste vastuvõtmiseks või majutamiseks

võõrastus
[nimisõna, substantiiv]
ebamugavustunne, ka mõningane hirm ja sallimatus millegi või kellegi võõra või harjumatu ees

võõrastütar
[nimisõna, substantiiv]
abikaasa tütar varasemast suhtest

võõrasvanem
[nimisõna, substantiiv]
lapse ema või isaga abielus olev isik, kes ei ole selle lapse lihane vanem, võõrasisa või võõrasema

võõrasõde
[nimisõna, substantiiv]
võõrasema lihane tütar (võõrastütre suhtes)

võõraviha
[nimisõna, substantiiv]
võõraste, võõrapärase, võõramaise kartus, võõristamine ja vaenamine

võõrdepõrsas
[nimisõna, substantiiv]
1. võõrutatud (2-4-kuune) põrsas

2. võõrutatud põrsas

võõrduma
[tegusõna, verb]
1. millestki või kellestki kaugenema, kellegi või millegi suhtes võõraks muutuma

2. võõraks jääma, kaugenema

võõrfiloloog
[nimisõna, substantiiv]
võõrkeele (nt inglise, saksa, prantsuse) filoloog

võõrfiloloogia
[nimisõna, substantiiv]
võõrkeelte (nt saksa, inglise, prantsuse) filoloogia kogunimetus ülikoolis

võõrik
[omadussõna, adjektiiv]
1. võõras, võõristust tekitav

2. võõras, võõrastav

võõrikjõgi
[nimisõna, substantiiv]
sademetevaest piirkonda läbiv jõeosa, mille toiteala asub temast ülemal

võõrikult
[määrsõna, adverb]
võõralt, võõristust tekitavalt

võõris
[nimisõna, substantiiv]
aine vees, õhus vm keskkonnas, mis sinna püsivalt ei kuulu

võõristama
[tegusõna, verb]
1. võõraks, kaugeks, mitteomaseks pidama, kellegi või millegi suhtes võõristust tundma

2. võõristust tundma

võõristus
[nimisõna, substantiiv]
ebamugavustunne, ka mõningane hirm ja sallimatus millegi või kellegi võõra või harjumatu ees

võõritama
[tegusõna, verb]
(kunstilise võttena:) mingis suhtes ebaharilikuks tegema, kummastama

võõriti
[määrsõna, adverb]
võõristades

võõritus
[nimisõna, substantiiv]
ebaharilikuks tegemine, kummastamine

võõritusefekt
[nimisõna, substantiiv]
kirjanduslik või lavastuslik võte, kus harjumuspärast esitatakse ootamatust vaatepunktist, üllatavana, võõrana

võõrkakar
[nimisõna, substantiiv]
prahipaikades ja mujal umbrohuna kasvav valgete või roosakate väikeste õisikutega rohttaim

võõrkapital
[nimisõna, substantiiv]
kapital, mis ei kuulu ettevõtte omanikele (nt laenud)

võõrkeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, mis ei ole emakeel

võõrkeelend
[nimisõna, substantiiv]
1. mingile keelele mitteomane hääldus-, sõna- või lausekuju, võõrapärane keelend

2. barbarism

võõrkeeleoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskus kasutada võõrkeeli või teatud võõrkeelt, võime võõrkeel(t)es suhelda

võõrkeelne
[omadussõna, adjektiiv]
sellises keeles, mis ei ole emakeel

võõrkeha
[nimisõna, substantiiv]
kehavõõras aine või ese, mis on organismi viidud meelega või tunginud sinna juhuslikult

võõrlahend
[nimisõna, substantiiv]
(algebras:) võrrandi lahendamisel saadud tulemus, mis ei rahulda lähtevõrrandit

võõrleegion
[nimisõna, substantiiv]
Prantsusmaa palgasõdurite väekoondis, kuhu võetakse teenistusse vabatahtlikke, sõltumata nende kodakondsusest

võõrleegionär
[nimisõna, substantiiv]
võõrleegioni sõdur

võõrliik
[nimisõna, substantiiv]
võõrsilt sissetoodud taime- või loomaliik

võõrmõju
[nimisõna, substantiiv]
milleski või kelleski võõrast lähtuv mõju

võõrmängija
[nimisõna, substantiiv]
välismaalt palgatud, mitte oma maa klubis mängiv sportlane

võõrnimi
[nimisõna, substantiiv]
võõra päritoluga, võõrapärane nimi

võõrpuuliik
[nimisõna, substantiiv]
võõrsilt sissetoodud puuliik

võõrpäritolu
[nimisõna, substantiiv]
võõras, mitteoma päritolu

võõrrahvas
[nimisõna, substantiiv]
võõrast, mitte kohalikku päritolu rahvas

võõrriik
[nimisõna, substantiiv]
mitteoma (ja vaenulik) riik

võõrsil
[määrsõna, adverb]
1. kodumaast või kodust eemal

2. mujal

3. kodumaast v kodust eemal

võõrsile
[määrsõna, adverb]
1. kodumaast või kodust eemale

2. mujale

võõrsilmäng
[nimisõna, substantiiv]
vastase väljakul või mujal kodunt eemal peetav sportmäng

võõrsilsärk
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis vm sportmängus:) võistlussärk, mida kantakse võõrsil mängides (nt juhul, kui mõlema meeskonna võistlusriietus on segiminevalt ühesugune)

võõrsilt
[määrsõna, adverb]
1. kodumaast või kodust eemalt

2. mujalt

3. kodumaast v kodust kaugelt

võõrsilvorm
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis vm sportmängus:) võistlusriietus, mida kantakse võõrsil mängides (nt juhul, kui mõlema meeskonna vormid on segiminevalt sarnased)

võõrsõna
[nimisõna, substantiiv]
1. keeles osaliselt muganenud laensõna, mis sisaldab võõrapäraseid häälikuid või muid võõrapäraseid jooni (nt furšett, robootika)

2. sõna, mis on laenatud teisest keelest

võõrsõnastik
[nimisõna, substantiiv]
võõrsõnu, nende seletusi jm infot esitav sõnastik

võõrtolmlemine
[nimisõna, substantiiv]
tolmlemine, mille puhul õie emaka viljastab teise taime õietolm

võõrtäht
[nimisõna, substantiiv]
1. ladina tähestiku täht, mis eesti keeles esineb võõrsõnades või võõrnimedes (nt f, š, ž, w, x)

2. tähestiku täht, mis eesti keeles esineb võõrsõnades või võõrastes nimedes (nt c, f, š, ž, w, x)

võõrtööjõud
[nimisõna, substantiiv]
võõrriigist pärit tööjõud

võõrtööline
[nimisõna, substantiiv]
välisriigist tulnud tööline

võõrtüvi
[nimisõna, substantiiv]
võõrapärane teisest keelest saadud sõnatüvi

võõrus
[nimisõna, substantiiv]
võõras-olek

võõrus
külalistega, külalis-

võõrusel
[määrsõna, adverb]
1. külaskäigul, külalisena kellegi juures

2. kellegi juures külalisena

võõrusele
[määrsõna, adverb]
1. külaskäigule, külaliseks kellegi juurde

2. kellegi juurde koju, et koos aega veeta

võõruselt
[määrsõna, adverb]
külaskäigult, külast

võõrusetendus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatri vm kollektiivi etendus väljaspool kodulinna või koduriiki

2. külalisetendus

võõruspidu
[nimisõna, substantiiv]
kutsutud külalistega pidu

võõrustaja
[nimisõna, substantiiv]
külaliste vastuvõtja, küllakutsuja

võõrustama
[tegusõna, verb]
1. külalisi vastu võtma ja neid kostitama

2. mingi ürituse korraldaja ja selle osaliste vastuvõtja olema

võõrutama
[tegusõna, verb]
mingist harjumusest, kalduvusest või omadusest lahti saama sundima

võõrutus
[nimisõna, substantiiv]
1. narko- vm sõltlase vabastamine ja vabanemine sõltuvusest, vastav võõrutusravi

2. narkoravi

võõrutusnäht
[nimisõna, substantiiv]
sõltlasel pärast alkoholi vm mõnuaine (ka mõne ravimi) toime lakkamist tekkiv tervisehäire (nt peavalu, iiveldus, lihasvärinad)

võõrutusravi
[nimisõna, substantiiv]
1. ravi sõltuvusest vabanemiseks või sõltlase vaevuste leevendamiseks

2. sõltlaste ravi

võõrvahend
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kohustus, laen

võõrvalk
[nimisõna, substantiiv]
kehavõõras valk, mis on pärit väljastpoolt organismi või nt hukkunud rakkudest ja kasvajarakkudest

võõrvõim
[nimisõna, substantiiv]
võõrriigi võim

võõrvägi
[nimisõna, substantiiv]
võõrriigi sõjavägi

vä
[sidesõna, konjunktsioon]
1. esineb küsimusena jutustava lause lõpus

2. jutustava lause lõppu lisatuna muudab selle küsilauseks

väegrupeering
[nimisõna, substantiiv]
operatsiooni läbiviimiseks moodustatud väekoondiste, väeosade või allüksuste ja tagalaasutuste kogum

väehulk
[nimisõna, substantiiv]
(suur) sõjavägi

väejooks
[nimisõna, substantiiv]
(ajutiselt) sõjaväeosast, teenistuskohast lahkumine

väejooksik
[nimisõna, substantiiv]
väeosast pikemaks ajaks omavoliliselt lahkunud isik

väejuhatus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväe struktuuriüksus mitmes riigis

2. sõjaväe struktuuriüksus

väejuht
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi relvajõude või väekoondisi juhtiv isik

2. mingi sõjalise rühma või rühmituse juht

väekas
[omadussõna, adjektiiv]
(sageli ühenduses elujõuga või mingi maagilise jõuga:) suure väega, väerohke

väekaupa
1. jõudu kasutades, sunni abil

2. väga suure pingutusega, punnitades

väekontingent
[nimisõna, substantiiv]
teatav(ad) sõjaväeüksus(ed), sõjaväelased

väekoondis
[nimisõna, substantiiv]
suurem väeüksus, kuhu kuuluvad mitme väeliigi väeosad või allüksused (nt korpus, diviis)

väel
[postpositsioon, tagasõna]
1. ainult teatud riietusese seljas või jalas (ja mitte muud selle peal)

2. osutab riideesemele, mis on kellelgi seljas ja mille peal midagi muud ei ole

väelane
[nimisõna, substantiiv]
sõja-, kaitseväkke või teatud väeüksustesse kuuluv, seal teeniv isik

väele
[postpositsioon, tagasõna]
1. olukorda, et ainult teatud riietusese seljas või jalas (ja mitte muud selle peal)

2. teat riietusese selga v jalga

väeleer
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväe ajutine (kindlustatud) puhke- ja peatuspaik

2. sõjavägi, kes selles paikneb

3. sõjaväe [lühiajaline] puhkepaik

väeliik
[nimisõna, substantiiv]
maa-, mere- või õhuväe koostisosa, millesse kuuluvad ainult temale omaste relvade, sõjatehnika ja otstarbega väeüksused

väeliin
[nimisõna, substantiiv]
vastasega kokkupuutumise joon sõjatandril (lahinguväljal), ka see kokkupuuteala

väeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. jõudu omav, väge täis

2. jõuline, väge täis

väeosa
[nimisõna, substantiiv]
1. kindla koosseisuga (väiksem) iseseisev alaline väeüksus (nt pataljon või sellele vastava suurusega üksus)

2. iseseisev üksus sõjaväes

väepealik
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi relvajõude või väekoondisi juhtiv isik

2. mingi sõjalise rühma või rühmituse juht

väeriismed
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväest järele jäänud väga vähene hulk sõdureid ja ohvitsere

väerind
[nimisõna, substantiiv]
vastasega kokkupuutumise joon sõjatandril (lahinguväljal), ka see kokkupuuteala

väerinne
[nimisõna, substantiiv]
rinne

väesalk
[nimisõna, substantiiv]
mingi lahinguülesande täitmiseks moodustatud relvastatud rühm sõjamehi, suurema väeüksuse allüksus

väestama
[tegusõna, verb]
1. väge andma, eluenergiat suurendama

2. võimestama

väetama
[tegusõna, verb]
1. taimedele väetist andma

2. väetama

3. sõnnikuga

Ühendtegusõnad: üle väetamaüle väetama

väetamine
[nimisõna, substantiiv]
väetis(t)e andmine taimedele

väeteenistus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõjaväe-, kaitseväeteenistus

2. sõjaväeteenistus

väeti
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese vm elusolendi kohta:) jõu poolest nõrk

väetike
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese vm elusolendi kohta:) üsna väeti, jõu poolest nõrguke

väetikene
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese vm elusolendi kohta:) üsna väeti, jõu poolest nõrguke

väetis
[nimisõna, substantiiv]
taimede toitumise parandamiseks tarvitatav aine, väetusaine

väetisehoidla
[nimisõna, substantiiv]
ehitis väetise hoiustamiseks

väetisekülvik
[nimisõna, substantiiv]
mineraalväetiste puistamise masin

väetiselahus
[nimisõna, substantiiv]
(mineraal)väetise vesilahus

väetisepulk
[nimisõna, substantiiv]
potitaimede väetamiseks kasutatav pulgakeseks surutud väetis

väetisesegu
[nimisõna, substantiiv]
väetis, mis koosneb mitmest eri tüüpi ainest

väetisetarve
[nimisõna, substantiiv]
tarve, vajadus väetise järele

väetislahus
[nimisõna, substantiiv]
(mineraal)väetise vesilahus

väetoit
[nimisõna, substantiiv]
1. loodusliku päritoluga toitainete poolest rikas toiduaine, mis soodustab organismi täisväärtuslikku toitumist

2. loodusliku päritoluga mineraalainete poolest rikas toit, mis soodustab organismi täisväärtuslikku toitumist

väetus
[nimisõna, substantiiv]
väetis(t)e andmine taimedele

väevõim
[nimisõna, substantiiv]
sundus, vägivald

väevõimuga
[määrsõna, adverb]
1. vägisi, vägivaldselt, sunniviisil

2. vägisi

väevõimul
1. vägisi, vägivaldselt, sunniviisil

2. vägisi

väeüksus
[nimisõna, substantiiv]
riigi sõjaväeliseks kaitsmiseks mõeldud, kindlaksmääratud koosseisu, relvastuse, varustuse ja ülesandega organisatsioon

väeülem
[nimisõna, substantiiv]
(hrl vanemas, vabamas, ka piibellikus pruugis:) väejuht

väga
[määrsõna, adverb]
1. (omaduse või tegevuse tõhusust ja mõju rõhutades:) suurel määral

2. sõna, mis rõhutab mingi omaduse või tunde tugevust: suurel määral

vägev
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga suure füüsilise jõuga, kogult, mõõtmetelt vm näitajatelt väga suur või tugev

2. suure jõu või võimuga

3. tugev

4. suure jõuga, tugev

vägevalt
[määrsõna, adverb]
(füüsilise jõuga seoses:) jõuliselt, kõvasti, nii et vähe pole

vägevasti
[määrsõna, adverb]
(füüsilise jõuga seoses:) jõuliselt, kõvasti, nii et vähe pole

vägevune
[omadussõna, adjektiiv]
teatava kehalise jõu, vägevusega

vägi
[nimisõna, substantiiv]
1. (riigi) sõjavägi, väeüksused

2. (kuninga, hertsogi vm valitseja) sõjamehed kogumina

3. suur rühm sõdureid, sõjavägi

vägihein
[nimisõna, substantiiv]
tee- ja põlluservadel kasvav kõrge rohttaim, mille hrl kollased õied asetsevad pika kobarana taime ladvas, ka aialillena

vägijook
[nimisõna, substantiiv]
1. joovastava toimega jook (nt vein, õlu, viin), mille kangus tuleneb joogis sisalduvast etanooli hulgast

2. joogid, mis sisaldavad alkoholi, näiteks viin, õlu ja vein

vägikaigas
[nimisõna, substantiiv]
rahvalikus võistlusmängus kaigas, millest kaks tallad vastamisi istuvat jõukatsujat kätega kinni hoiavad

vägikaikavedamine
[nimisõna, substantiiv]
1. (tülitsemise, kempluse, jonnaka oma õiguse tagaajamise kohta)

2. kemplemine, jagelemine

vägikaikavedu
[nimisõna, substantiiv]
1. (tülitsemise, kempluse, jonnaka oma õiguse tagaajamise kohta)

2. kemplemine, jagelemine

vägilane
[nimisõna, substantiiv]
rahvaloomingus esinev üleloomulikult suure jõuga tegelane

vägilasekasv
[nimisõna, substantiiv]
väga suur kehakasv

vägilaslik
[omadussõna, adjektiiv]
kasvult, kogult väga suur ja tugev, vägilast meenutav

vägilasmuistend
[nimisõna, substantiiv]
lühike rahvajutt üleloomulikult suure jõuga tegelasest

vägimees
[nimisõna, substantiiv]
rahvaloomingus esinev üleloomulikult suure jõuga tegelane

vägipulk
[nimisõna, substantiiv]
rahvalikus võistlusmängus kaigas, millest kaks tallad vastamisi istuvat jõukatsujat kätega kinni hoiavad

vägisi
[määrsõna, adverb]
1. jõudu kasutades, sunni abil

2. väga suure pingutusega, punnitades

vägistaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tahte vastaselt sunnib teist inimest endaga seksuaalvahekorda astuma

vägistama
[tegusõna, verb]
1. inimese tahte vastaselt temaga seksuaalvahekorda astuma

2. vastu teise inimese tahtmist temaga seksuaalsesse vahekorda astuma

Ühendtegusõnad: ära vägistamaära vägistama

vägistamine
[nimisõna, substantiiv]
kuritegu, mille sisuks on suguühtesse astumine inimesega, kes ei ole sellega vabatahtlikult nõus

vägistamiskatse
[nimisõna, substantiiv]
seksuaalvahekorra üritamine vastu inimese tahtmist

vägisõna
[nimisõna, substantiiv]
sündsusetuks peetav sõna või väljend, millega väljendatakse ägedat pahameelt ning mida kasutatakse ka sõimusõnana

vägitegu
[nimisõna, substantiiv]
1. erilist jõudu, julgust, osavust vms nõudev tegu

2. kangelastegu

vägitöö
[nimisõna, substantiiv]
1. erilist jõudu, julgust, osavust vms nõudev tegu

2. kangelastegu

vägitükk
[nimisõna, substantiiv]
1. erilist jõudu, julgust, osavust vms nõudev tegu

2. kangelastegu

vägivald
[nimisõna, substantiiv]
1. kahjustava jõu või mõju kasutamine kellegi (või millegi) vastu, tahtlikult kellelegi kannatusi põhjustav käitumine

2. see, kui keegi kasutab kellegi vastu füüsilist jõudu või teeb sõnadega haiget

vägivaldne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vägivalda kasutav, sellele tuginev või omane

2. vägivalda kasutades sooritatav või sooritatud

vägivaldselt
[määrsõna, adverb]
jõhkrat jõudu rakendades, hrl kellelegi viga tekitades

vägivaldur
[nimisõna, substantiiv]
vägivalla tarvitaja

vägivallaaparaat
[nimisõna, substantiiv]
riikliku vägivallaga tegelevad asutused süsteemina (nt Nõukogude ajal)

vägivallajuhtum
[nimisõna, substantiiv]
sündmus, mille on põhjustanud kellegi vägivaldne tegu

vägivallakuritegu
[nimisõna, substantiiv]
isiku elu või tervise vastu toime pandud raskete tagajärgedega kuritegu

vägivallalaine
[nimisõna, substantiiv]
paljud üksteisele järgnevad vägivallateod

vägivallapuhang
[nimisõna, substantiiv]
1. äkiline mööduv vägivallategude sagenemine ja ägenemine kuskil

2. (inimest tabava agressiivsuspuhangu kohta)

vägivallategu
[nimisõna, substantiiv]
vägivaldne tegu

vägivallatseja
[nimisõna, substantiiv]
vägivalla tarvitaja

vägivallatsema
[tegusõna, verb]
vägivalda tarvitama, tahtlikult teisi kahjustavalt käituma

vägivallatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mille puhul või kus ei tarvitata vägivalda

2. vägivalda mitte rakendav, mitte vägivaldne

vägivallatunnus
[nimisõna, substantiiv]
vägivalla tundemärk

vägivallavõim
[nimisõna, substantiiv]
vägivallale tuginev võim

vägivõim
[nimisõna, substantiiv]
ettenähtamatu, vältimatu olukord või sündmus, mille toimumise aega ja viisi ei saa lepingu sõlminud pooled kontrollida ega ära hoida (nt sõda, looduskatastroof)

vägivõim
[nimisõna, substantiiv]
sundus, vägivald

vähe
[määrsõna, adverb]
1. tavapärasest, vajaminevast, soovitust vms väiksemal hulgal, ebapiisavalt

2. väikesel hulgal või määral

3. mitte piisavalt

vähe
[asesõna, pronoomen]
(substantiivselt või adjektiivselt viitab umbmääraselt kellegi või millegi väiksemale hulgale)

väheaktiivne
[omadussõna, adjektiiv]
väikese aktiivsusega

vähearvukas
[omadussõna, adjektiiv]
väikesel arvul esinev, vähestest isenditest koosnev

väheefektiivne
[omadussõna, adjektiiv]
oodatust viletsama tulemusega, vähese tõhususega

vähegi
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutades:) mõnel määral, veidigi

2. ükskõik mil määral

3. mingilgi määral, üldse

4. vähemalt natuke

5. mõnel määral, natuke, veidi

vähehaaval
[määrsõna, adverb]
1. otsekui märkamatult, väikeste osade kaupa, mitte kohe või korraga

2. väikeste osade kaupa, mitte kohe või korraga

vähehaavaline
[omadussõna, adjektiiv]
väikeste osade kaupa, tasapisi toimuv

väheharjasussid
[nimisõna, substantiiv]
ühetaoliste lülide ja väheste harjastega rõngusside klass

vähekasutatav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida kasutatakse harva

väheke
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

väheke
[nimisõna, substantiiv]
väike hulk, vähene määr

vähekene
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

vähekene
[nimisõna, substantiiv]
väike hulk, vähene määr

vähekese
[määrsõna, adverb]
1. vähesel määral või hulgal

2. mingil määral, vähesel määral

vähekesi
[määrsõna, adverb]
väheste teistega koos

vähekindlustatud
[omadussõna, adjektiiv]
vähese sissetulekuga, vähe raha omav

vähekvalifitseeritud
[omadussõna, adjektiiv]
erialase ettevalmistuseta, väheste kutseoskustega

vähekäidav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus vähe käiakse

väheldane
[omadussõna, adjektiiv]
mõõtudelt väiksemapoolne

väheliikuv
[omadussõna, adjektiiv]
1. mitte eriti aktiivse liikumisega, pigem paigal olev

2. vähe sporti tegev

vähem
[määrsõna, adverb]
1. (omaduse, koguse vms kohta:) millegagi võrreldes väiksemal hulgal või määral

2. võrdlus sõnast vähe: väiksemal hulgal või määral

3. alla algse, hariliku, eeldatud v ettenähtud määra v hulga

vähem
[omadussõna, adjektiiv]
(hulgalt, koguselt) väiksem

vähemalt
[määrsõna, adverb]
1. (ligikaudse hulga suurust rõhutades:) mitte vähem kui, vähemalt (kui mitte rohkemgi)

2. mitte vähem kui

vähemasti
[määrsõna, adverb]
1. (ligikaudse hulga suurust rõhutades:) mitte vähem kui, vähemalt (kui mitte rohkemgi)

2. mitte vähem kui

vähemettur
[nimisõna, substantiiv]
ettur, mis maletajal on vähem kui tema vastasmängijal

vähemik
[nimisõna, substantiiv]
1. väiksem osa (mingist rühmast, hulgast)

2. vähemuses olev osa

vähemlane
[nimisõna, substantiiv]
1. menševismi positsioonil olev isik, selle pooldaja

2. menševismi pooldaja

vähemlus
[nimisõna, substantiiv]
Vene sotsiaaldemokraatia mõõdukas vool 20. sajandi alguses

vähempakkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. võistu pakkumine, kus võitjaks osutub see, kes nõustub teatud tellimuse täitma kõige väiksema tasu eest

2. sel teel toimuv töö-, ostu- ja ehitustellimuste avalik müük

3. võistupakkumine

vähemus
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm inimesi, kelle huvid, päritolu vm erineb suuremast osast põhielanikkonnast

2. ühiskonnas: väiksem rühm inimesi, keda seovad ühised tunnused või huvid

vähemusaktsionär
[nimisõna, substantiiv]
aktsionär, kellele kuulub alla poole aktsiatest

vähemusgrupp
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm inimesi, kelle huvid, päritolu vm erineb suuremast osast põhielanikkonnast

2. ühiskonnas: väiksem rühm inimesi, keda seovad ühised tunnused või huvid

vähemuskeel
[nimisõna, substantiiv]
keel, mida kõneleb rahva vähemus

vähemusosalus
[nimisõna, substantiiv]
osalus aktsiaseltsis või osaühingus määral, kus osalejale kuulub vähemalt 10%, kuid mitte üle 50% aktsia- või osakapitalist

vähemusrahvus
[nimisõna, substantiiv]
riigi põhirahvusest etnilise enesemääratluse, keele, usu või kultuurilise omapära poolest erinev põline, vähemuses rahvusrühm (nt kurdid Iraanis ja Türgis, baskid Hispaanias)

vähemusrühm
[nimisõna, substantiiv]
1. rühm inimesi, kelle huvid, päritolu vm erineb suuremast osast põhielanikkonnast

2. ühiskonnas: väiksem rühm inimesi, keda seovad ühised tunnused või huvid

vähemusstress
[nimisõna, substantiiv]
pideva pinge seisund, mida vähemusrühma kuuluvad inimesed võivad diskrimineerimise või stigmatiseerimise tõttu tunda

vähemusvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
valitsus, mida toetab alla poole parlamendi koosseisust

vähemvigur
[nimisõna, substantiiv]
(males:) vigur, mis maletajal on vähem kui ta vastasmängijal

vähendaja
[nimisõna, substantiiv]
1. (lahutamistehtes:) arv või avaldis, mida lahutatakse

2. arv või avaldis, mida lahutatakse

vähendama
[tegusõna, verb]
1. (mõõtmetelt, arvult, koguselt) väiksemaks, vähemaks tegema, osa ära võtma

2. (koguselt, arvult) väiksemaks tegema

3. veidi alla laskma

vähendatav
[nimisõna, substantiiv]
1. (matemaatilises tehtes:) arv, millest lahutatakse vähendaja ehk lahutatav

2. summa, millest lahutatakse vähendaja

vähendus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi vähendatud kujutis

2. väiksemaks tegemine, vähendamine

3. vähendamine

vähendussõna
[nimisõna, substantiiv]
1. sõna, mis osutab väiksusele, on hrl meelitava, hellitava tähendusega (nt kullake, lapseke, nunnu)

2. väiksusele osutav sõna

vähene
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest viletsavõitu, millekski mittepiisav

2. hulgalt, koguselt väike

3. napp

4. väike, mitte piisav

5. kasin, napp

6. mittepiisav

vähenema
[tegusõna, verb]
1. (mõõtmetelt, arvult, koguselt) väiksemaks, vähemaks muutuma, osa ära andma

2. (koguselt, arvult) väiksemaks minema

vähenõudlik
[omadussõna, adjektiiv]
mitte eriti nõudlik, väikeste nõudmistega

väheoluline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis omab vähe tähtsust, pole eriti oluline

vähepakkuv
[omadussõna, adjektiiv]
mitte kuigi huvitav või sisukas

väherasvane
[nimisõna, substantiiv]
selline, millel on madal rasvasisaldus

väherdama
[tegusõna, verb]
unetuna vm hädas olles ennast (pikali olles) ägedalt edasi-tagasi liigutama, küljelt küljele viskuma

vähesoolane
[nimisõna, substantiiv]
mitte eriti soolane

vähesus
[nimisõna, substantiiv]
1. vähene-olek, millegi ebapiisavus või puuduolek

2. piisamatus, vaegus

vähetasuv
[omadussõna, adjektiiv]
vähest sissetulekut võimaldav, vähe sisse toov

vähetoiteline
[omadussõna, adjektiiv]
väga väikese toitainete sisaldusega, toitesoolade poolest vaene

vähetootlik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis annab vähe toodangut, madala tootlikkusega, madala tööviljakusega

vähetundlik
[omadussõna, adjektiiv]
vähese tundlikkusega

vähetuntud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda või mida teavad, tunnevad vähesed, üsna tundmatu

vähetõenäoline
[omadussõna, adjektiiv]
mitte eriti tõenäoline

vähetõotav
[omadussõna, adjektiiv]
vähe häid saavutusi, tulemusi ennustav, tulevikuks lootust mitte andev, üsna lootusetu

vähetähtis
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei ole tähtis või tingimata vajalik

2. (inimese kohta:) positsioonita, mõjuvõimuta

3. mitte tähtis

4. mitte vajalik

väheusutav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole eriti alust uskuda, mitte eriti usutav

väheveresus
[nimisõna, substantiiv]
haiguslik nähe, millele on iseloomulik vere üldhulga või koostisosade vähenemine elundites, kudedes või veresoontes

vähevõitu
[määrsõna, adverb]
1. koguselt, hulgalt üsna vähe

2. natuke [liiga] vähe

väheväärtuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(rahaliselt, sisukuselt) väikese väärtusega, mitte nii heade omadustega kui eeldatud

väheütlev
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähe aimata või taibata lubav

2. vähese sisuga, mitte eriti olulise tähendusega

vähiarst
[nimisõna, substantiiv]
eriarst, kes diagnoosib ja ravib kasvajatega seotud haigusi

vähid
[nimisõna, substantiiv]
klass peamiselt vees elavaid lüliliste jalgade ja koorikuga selgrootuid loomi (hõlmab nt jõevähki, vesikirpu ja krevetti)

vähieelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähktõveks edasi areneda võiv, vähktõvele eelnev

2. vähktõvele eelnev

vähifond
[nimisõna, substantiiv]
heategevusfond vähihaigete ravi toetamiseks

vähihaige
[nimisõna, substantiiv]
1. vähktõve põdeja, vähki põdev inimene

2. vähktõve põdeja

vähihaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mida iseloomustab kasvajarakkude kontrollimatu paljunemine ja vohamine organismis

2. raske haigus, mille korral kehas hakkavad mingid rakud valesti kasvama ja normaalseid rakke tapma

3. haigus, kus kasvajarakud vohavad organismis

vähijõgi
[nimisõna, substantiiv]
vähirikas jõgi

vähijärv
[nimisõna, substantiiv]
vähirikas järv

vähikasvandus
[nimisõna, substantiiv]
vähkide kasvatamisega tegelev ettevõte

vähikasvatus
[nimisõna, substantiiv]
vähkide kasvatamine tootmisalana

vähikatk
[nimisõna, substantiiv]
magevete vähkide surmav nakkushaigus

vähike
[nimisõna, substantiiv]
väikesemõõduline vähk

vähikindel
[omadussõna, adjektiiv]
(taimehaiguse kohta:) vähile mittevastuvõtlik

vähikott
[nimisõna, substantiiv]
1. kott vähkidega

2. kott vähkide jaoks

vähikäik
[nimisõna, substantiiv]
tagurpidiminek või taandareng

vähilaadsed
[nimisõna, substantiiv]
klass peamiselt vees elavaid lüliliste jalgade ja koorikuga selgrootuid loomi (hõlmab nt jõevähki, vesikirpu ja krevetti)

vähilakk
[nimisõna, substantiiv]
vähi pehme liikuv tagakeha

vähiline
[nimisõna, substantiiv]
(vähkide kohta)

vähim
[omadussõna, adjektiiv]
(hulgalt, koguselt) kõige väiksem

vähim
[määrsõna, adverb]
(omaduse, koguse vms kohta:) millegagi võrreldes kõige väiksemal hulgal või määral

vähimarker
[nimisõna, substantiiv]
(mitmesuguste organismis leiduvate ainete kohta, mille tase kasvaja esinedes ja arenedes veres tõuseb ning mis on üheks vahendiks kasvaja diagnoosimisel ja kasvajalise haiguse jälgimisel)

vähimõrd
[nimisõna, substantiiv]
vähipüügiks mõeldud püünis

vähinatt
[nimisõna, substantiiv]
riist vähkide püüdmiseks, hrl puu- või metallrõngale kinnitatud võrk

vähipatsient
[nimisõna, substantiiv]
patsient, kellel ravitakse vähktõbe, vähidiagnoosiga patsient

vähipüük
[nimisõna, substantiiv]
vähkide (Eestis hrl jõevähi) püüdmine veekogudest

vähirakk
[nimisõna, substantiiv]
vähkkasvaja rakk

vähiravi
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomulise kasvajate, lümfoomi ja leukeemia ravi, nt operatsioon, keemiaravi, kiiritusravi

vähiravim
[nimisõna, substantiiv]
vähktõbe raviv ravim

vähiregister
[nimisõna, substantiiv]
riigi andmekogu, mis sisaldab andmeid vähihaigete, vähi esinemise ja ravi, uuringutulemuste, surmade ja muu kohta

vähirikas
[omadussõna, adjektiiv]
vähkide poolest rikkalik

vähirisk
[nimisõna, substantiiv]
võimalus, oht haigestuda vähktõppe

vähisiire
[nimisõna, substantiiv]
vähkkasvaja siire, vähi metastaas

vähistik
[nimisõna, substantiiv]
kõikide mingil alal elunevate vähkide kogum

vähisurm
[nimisõna, substantiiv]
surm vähktõve tagajärjel

vähitiik
[nimisõna, substantiiv]
tiik, kus kasvatatakse vähke

vähiuuring
[nimisõna, substantiiv]
meditsiiniline uuring vähktõve avastamiseks või diagnoosi täpsustamiseks

vähivastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähktõbe pärssiv või raviv

2. vähktõve vastu suunatud

vähivorm
[nimisõna, substantiiv]
vähktõve vorm

vähk
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl jõevähk

2. vees elav loom, kellel on kõva kiht ümber ja keda süüakse

3. lülijalgne selgrootu

vähkkasvaja
[nimisõna, substantiiv]
pahaloomuline kasvaja, mis saab alguse epiteelkoest

vähkpunane
[omadussõna, adjektiiv]
väga punane, keedetud vähi värvi

vähkrema
[tegusõna, verb]
unetuna vm hädas olles ennast (pikali olles) ägedalt edasi-tagasi liigutama, küljelt küljele viskuma

vähktõbi
[nimisõna, substantiiv]
1. haigus, mida iseloomustab kasvajarakkude kontrollimatu paljunemine ja vohamine organismis

2. raske haigus, mille korral kehas hakkavad mingid rakud valesti kasvama ja normaalseid rakke tapma

3. haigus, kus kasvajarakud vohavad organismis

vähktõbine
[nimisõna, substantiiv]
1. vähktõve põdeja, vähki põdev inimene

2. vähktõve põdeja

väi
[nimisõna, substantiiv]
tütre abikaasa

väide
[nimisõna, substantiiv]
1. esitaja seisukohta väljendav ütlus

2. sõnad, mis väljendavad sinu seisukohta

väidetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille kohta on midagi kindlalt öeldud, arvamust avaldatud või väidetud

väidetavalt
[määrsõna, adverb]
nii, nagu väidetakse, nagu kellegi meelest miski on olnud, toimunud vms

väidetavasti
[määrsõna, adverb]
nii, nagu väidetakse, nagu kellegi meelest miski on olnud, toimunud vms

väike
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõõtmetelt, ulatuselt, kogult, mahult alla keskmise

2. mõõtmetelt, kogult, hulgalt või mahult alla keskmise

3. mõõtmetelt, pinnalt, kogult, mahult

väikeaadel
[nimisõna, substantiiv]
madalama astme aadelkond, aadli alamkiht

väikeaadlik
[nimisõna, substantiiv]
madalama astme aadelkonda, väikeaadli hulka kuuluv isik

väikeaju
[nimisõna, substantiiv]
üks tagaaju osi

väikeaktsionär
[nimisõna, substantiiv]
aktsionär, kellele kuulub aktsiaseltsi aktsiatest suhteliselt väike osa

väikealk
[nimisõna, substantiiv]
musta üla- ja valge alapoolega väike põhjamaine merelind

väikeants
[nimisõna, substantiiv]
kõige lühem, pöidlast lugedes viies sõrm

väikeasula
[nimisõna, substantiiv]
vähese inimeste arvuga asula

väikeats
[nimisõna, substantiiv]
kõige lühem, pöidlast lugedes viies sõrm

väikeauto
[nimisõna, substantiiv]
väikeste mõõtmetega, tavalisest pereautost väiksem auto

väikebuss
[nimisõna, substantiiv]
mikrobussist suurem, aga tavabussist väiksem buss

väikeelamu
[nimisõna, substantiiv]
väike elamu, nt üksikelamu, ridaelamu

väikeettevõte
[nimisõna, substantiiv]
vähese töötajate arvu ja väikese käibega ettevõte

väikeettevõtja
[nimisõna, substantiiv]
väikeettevõtte omanik

väikeettevõtlus
[nimisõna, substantiiv]
1. äritegevus, mida iseloomustavad väikeettevõtted

2. väikeettevõtjana tegutsemine

väikefeodaal
[nimisõna, substantiiv]
feodaal, kellel polnud vasalle, suurfeodaalist sõltuv feodaal

väikefirma
[nimisõna, substantiiv]
vähese töötajate arvu ja väikese käibega firma

väikeflamingo
[nimisõna, substantiiv]
flamingost väiksem tumeroosa sulestikuga veelind

väikegild
[nimisõna, substantiiv]
keskajal käsitööliste gild

väikegraafika
[nimisõna, substantiiv]
väikeste mõõtmetega graafikateosed (nt eksliibrised, postmargid)

väikehoiustaja
[nimisõna, substantiiv]
väikeseid summasid hoiustav inimene

väikehoone
[nimisõna, substantiiv]
väike ühekorruseline keldrita hoone, mida ei kasutata elamiseks, nt auto varjualune, kuur, paviljon

väikehulgi
[määrsõna, adverb]
väiksemas koguses hulgi müües või ostes

väikeinvestor
[nimisõna, substantiiv]
väikese rahapaigutuse tegija, väikesemahulise investeeringu sooritaja

väikekajakas
[nimisõna, substantiiv]
väike altpoolt mustade tiibadega putuktoiduline kajakas

väikekaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kauplemine väikeste kaubakogustega

väikekaupmees
[nimisõna, substantiiv]
väikeste kogustega kauplev, väikekaubanduses tegutsev kaupmees

väikekiri
[nimisõna, substantiiv]
väiketähtedest koosnev kiri

väike-kirjurähn
[nimisõna, substantiiv]
leht- ja segametsades, aedades ja parkides peamiselt puutüvedel toituv kõige väiksem rähn

väikekodanlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikekodanluse hulka kuuluv

2. alalhoidlik, kitsarinnaline, oma isiklikest (hrl materiaalsetest) huvidest ja mugavusest lähtuv

väikekodanlus
[nimisõna, substantiiv]
(endisajal:) linnarahvastiku osa, mille moodustasid käsitöölised, poodnikud, väikeettevõtjad jt väikeomanikud

väike-koerliblikas
[nimisõna, substantiiv]
õige kirev, Eestis tavaline päevaliblikas

väikekohanimi
[nimisõna, substantiiv]
väiksema geograafilise objekti (nt rändrahnu, heinamaa, talu, tänava) nimi

väikekohapidaja
[nimisõna, substantiiv]
väikese talukoha pidaja

väikekoht
[nimisõna, substantiiv]
asulast väiksem maa-ala (tänav, aiandusühistu, suvilaühistu vm paik või piirkond), kus majad või maaüksused on nummerdatud

väike-konnakotkas
[nimisõna, substantiiv]
suur-konnakotkast heledam ja väiksem konnakotkas

väikekool
[nimisõna, substantiiv]
väikese õpilaste arvuga kool

väikekoovitaja
[nimisõna, substantiiv]
suurkoovitajast väiksem pruunikashall valge tagaseljaga pikajalgne lind

väikekoskel
[nimisõna, substantiiv]
hele, peaaegu valge väike veelind

väikekraater
[nimisõna, substantiiv]
meteoriidi löögist põhjustatud väiksem kraater peakraatri läheduses

väikekägu
[nimisõna, substantiiv]
Ida- ja Lõuna-Aasias elutsev kägu, kes rändel Lõuna-Aafrikasse ületab India ookeani

väike-kärbsenäpp
[nimisõna, substantiiv]
hallikaspruuni sulestiku ja roostepunase kurgualusega väike lind

väikekümnis
[nimisõna, substantiiv]
feodaalajal talupojalt mõisale makstud kümnis aiasaaduste pealt

väikelaen
[nimisõna, substantiiv]
väike ja hrl lühiajaline laen

väikelaev
[nimisõna, substantiiv]
määratud kogupikkusega väiksemat sorti veesõiduk, mida kasutatakse vaba aja veetmiseks (nt paat, kaater, purjejaht)

väikelaps
[nimisõna, substantiiv]
1. laps oma esimestel eluaastatel (ametlikult kuni kolmeaastane laps)

2. kuni kolmeaastane laps

väikelapseiga
[nimisõna, substantiiv]
hrl lapse eluaastad 1–3 (või 0–3)

väikelastekodu
[nimisõna, substantiiv]
lastekodu väikelastele

väike-laukhani
[nimisõna, substantiiv]
suur-laukhanega sarnanev, kuid sellest märksa väiksem, teravatipuliste tiibadega laukhani

väikelaut
[nimisõna, substantiiv]
vähe loomi mahutav laut

väike-lehelind
[nimisõna, substantiiv]
1. mustade jalgadega lehelind, kelle rütmiline laul meenutab helisid, mida tekitavad üksteise järel langevad veetilgad

2. väike-lehelind

väikelennuk
[nimisõna, substantiiv]
väikeste mõõtmete ja vähese võimsusega lennuk

väikelind
[nimisõna, substantiiv]
(hrl väikeste laululindude kohta)

väikelinlane
[nimisõna, substantiiv]
väikelinna elanik

väikelinlik
[omadussõna, adjektiiv]
koduselt, mõnusalt mõjuv, väikelinnale omane

väikelinn
[nimisõna, substantiiv]
väikese elanike arvuga ja pindalaga linn

väikeloom
[nimisõna, substantiiv]
väikesemõõduline loom

väikeloomakliinik
[nimisõna, substantiiv]
väikeloomade raviasutus

väikeluik
[nimisõna, substantiiv]
laululuigega sarnanev, kuid väiksem ja heledama häälega valge luik

väikemaakond
[nimisõna, substantiiv]
ühest kihelkonnast koosnev muinasmaakond

väikemaaomanik
[nimisõna, substantiiv]
väikese maatüki omanik

väikemaapidaja
[nimisõna, substantiiv]
väikese maatüki omanik

väikemajapidamine
[nimisõna, substantiiv]
väike majanduslik valdus, nt väiketalu

väikemees
[nimisõna, substantiiv]
1. väike, lühikest kasvu, noor poiss

2. poiss, poisike

väikemõis
[nimisõna, substantiiv]
väikese maa-alaga (kuni 400 ha) mõis

väikene
[omadussõna, adjektiiv]
1. mõõtmetelt, ulatuselt, kogult, mahult alla keskmise

2. mõõtmetelt, kogult, hulgalt või mahult alla keskmise

3. mõõtmetelt, pinnalt, kogult, mahult

väikeomanik
[nimisõna, substantiiv]
väikeettevõtte omanik, väiketalupidaja, väikeaktsionär vms

väikepakend
[nimisõna, substantiiv]
müügipakend, mis sisaldab väikese koguse kaupa

väikepartei
[nimisõna, substantiiv]
väikese liikmeskonnaga partei

väikepinge
[nimisõna, substantiiv]
elektripinge (madalpinge), mis vahelduvvoolu puhul ei ületa 50 V

väikepistrik
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt väikestest lindudest toituv, jahipistrikust väiksem pistrik

väikeplaneet
[nimisõna, substantiiv]
1. suhteliselt väike Päikesesüsteemi keha, mis tiirleb ümber Päikese peamiselt Marsi ja Jupiteri orbiidi vahel

2. väike planeet

väikeplastika
[nimisõna, substantiiv]
pehmest materjalist vormitud või metallist valatud väikesemõõtmelised skulptuurid

väikeplokk
[nimisõna, substantiiv]
tellisest suuremate mõõtmetega tehiskivi

väikepood
[nimisõna, substantiiv]
väikese müügipinnaga pood

väikepoodnik
[nimisõna, substantiiv]
väikepoe pidaja, väikekaupleja

väikepõllumees
[nimisõna, substantiiv]
väikese maa omanik ja põllupidaja

väikepõllupidaja
[nimisõna, substantiiv]
väikese maa omanik ja põllupidaja

väike-põõsalind
[nimisõna, substantiiv]
hrl põõsarindes tegutsev väike pruunikas halli peaga laululind

väikepüss
[nimisõna, substantiiv]
1. laskespordis kasutatav väikese kaliibriga täpsuspüss

2. vastav laskespordiala

väikepütt
[nimisõna, substantiiv]
punakaspruunide pea külgede ja rinnaesisega, silma ja noka vahelise kollaka laiguga lind

väikerahvas
[nimisõna, substantiiv]
väikesearvuline rahvas

väikeriik
[nimisõna, substantiiv]
rahvaarvult väike, vähese rahvusvahelise mõjuga riik

väikesaar
[nimisõna, substantiiv]
väikese pindalaga saar

väikesadam
[nimisõna, substantiiv]
jahtlaevade vm väiksemate laevade randumiseks mõeldud sadam

väikesai
[nimisõna, substantiiv]
1. väike (magus) kukkel või sai

2. väike magus või soolane sai

väikesearvuline
[omadussõna, adjektiiv]
vähesel arvul, väikses koguses, ulatuses esinev, vähestest koosnev

väikeseeria
[nimisõna, substantiiv]
väike kogus ühe standardi järgi valmistatud tooteid

väikeseeriatootmine
[nimisõna, substantiiv]
toodete valmistamine väikeseeria(te) kaupa

väikeseformaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
(raamatu, maali vms kohta:) väikeste mõõtmetega

väikeseim
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, ulatuselt, mahult vm kõige vähem võrreldes teistega

väikesekaliibriline
[omadussõna, adjektiiv]
(tulirelva rauaõõne või laskemoona kohta:) läbimõõdult väike, väikese kaliibriga

väikesekasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
väikest kasvu, lühike või madal

väikeseleheline
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigiomaselt väikeste lehtedega

väikeselehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigiomaselt väikeste lehtedega

väikeselt
[määrsõna, adverb]
1. pisut, veidi, vähesel määral

2. vähesel määral, pisut, veidi

väikesem
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, ulatuselt, mahult vm vähem kui miski teine

väikesemahuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikese ulatusega või haardega

2. väikese ulatusega, haardega

väikesemõõduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikeste mõõtmetega

2. mitte ulatuslik

väikesemõõtmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikeste mõõtmetega

2. mitte ulatuslik

väikeseohtu
[omadussõna, adjektiiv]
1. suuruselt, koguselt üsna väike

2. natuke (liiga) väike

väikesepalgaline
[omadussõna, adjektiiv]
väikest palka saav või andev

väikesepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. suuruselt, koguselt üsna väike

2. natuke (liiga) väike

väikeseruuduline
[omadussõna, adjektiiv]
väikeste ruutudega

väikesesilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
väikeste silmadega

väikesetiraažiline
[omadussõna, adjektiiv]
väikeses tiraažis ilmuv või ilmunud

väikeseviljaline
[nimisõna, substantiiv]
(taime kohta:) liigile või sordile omaselt väikese viljaga

väikesevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. suuruselt, koguselt üsna väike

2. natuke (liiga) väike

väikesim
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, ulatuselt, mahult vm kõige vähem võrreldes teistega

väikestviisi
[määrsõna, adverb]
1. pisut, veidi, vähesel määral

2. vähesel määral, pisut, veidi

väikesuulest
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa rannikuvees merepõhjal elutsev väikese, kuid esileulatuva suuga kala

väikesõrm
[nimisõna, substantiiv]
kõige lühem, pöidlast lugedes viies sõrm

väiketalu
[nimisõna, substantiiv]
väikese maaomandiga talu

väiketalunik
[nimisõna, substantiiv]
väiketalu omanik

väiketarbija
[nimisõna, substantiiv]
elektrienergia, vee vm teenuse tarbija väikeses (etteantud piiridega) mahus

väiketiir
[nimisõna, substantiiv]
väike sinakashall valge lauba ja kollase nokaga veelind

väiketikk
[nimisõna, substantiiv]
hallikaspruuni sulestiku ja roostepunase kurgualusega väike lind

väiketobias
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa rannikuvetes elutsev pikk peenike orataoline kala

väiketootja
[nimisõna, substantiiv]
väiketootmise meetodil, väikeses koguses tootja

väiketootmine
[nimisõna, substantiiv]
toodete valmistamine ükshaaval või väikeseeriate kaupa

väiketraktor
[nimisõna, substantiiv]
väiksema võimsusega traktor

väiketrapp
[nimisõna, substantiiv]
pealtpoolt halli ja altpoolt valge kehaga tedresuurune lind

väiketrükis
[nimisõna, substantiiv]
väikese mahu ja lühiajalise tähtsusega trükis (nt kutse, reklaamleht, valimisplakat, näituse kava)

väiketuun
[nimisõna, substantiiv]
ookeanide soojades piirkondades elav, tuunidele tüüpilise kehaehitusega suhteliselt väike kala

väiketäheline
[omadussõna, adjektiiv]
väiketähtedest koosnev, väiketähega algav

väiketäht
[nimisõna, substantiiv]
väike kirjutatud või trükitud (algus)täht

väiketähtlühend
[nimisõna, substantiiv]
ühest või mitmest väiketähest koosnev lühend (nt aü 'ametiühing')

väiketööstus
[nimisõna, substantiiv]
1. tööstuslik tootmine väikeettevõtetes

2. väikeettevõtted kogumina

väiketüll
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt mererannikul elutsev helepruuni selja, valge kõhualuse ja musta pugualaga väike lind

väikeuluk
[nimisõna, substantiiv]
(jahinduses kasutatav mõiste:) suurulukite hulka mitte kuuluv loom või lind, nt rebane, kährikkoer, kormoran

väikevaagen
[nimisõna, substantiiv]
vaagna alumine ja väiksem osa, piirkond istmikuluu, häbemeluu ja ristluu vahel

väikevahend
[nimisõna, substantiiv]
1. (raamatupidamises:) ettevõtte väheväärtuslik ja kiiresti kuluv ese

2. suhteliselt madala hinna ja lühikese kasutusajaga põhivara

väikevarvas
[nimisõna, substantiiv]
kõige väiksem, äärmine välimine varvas

väikeveli
[nimisõna, substantiiv]
noorem või noorim vend

väikevend
[nimisõna, substantiiv]
noorem või noorim vend

väikevene
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
ukrainlaste või ukraina keelega seotud

väikevenelane
[nimisõna, substantiiv]
(kunagiste Väike-Vene alade elaniku, sh ukrainlase kohta)

väikeveok
[nimisõna, substantiiv]
väiksem (sõiduauto mõõtu) auto, millel on kaubaruum

väikevoor
[nimisõna, substantiiv]
umbes kilomeetripikkune ja alla 20 m kõrgune voor (kõrgendik)

väikevorm
[nimisõna, substantiiv]
1. väike kunstiteos (nt lühike muusikapala, väikeste mõõtudega maal)

2. väikesemõõtmeline ese, detail vms

väikeõde
[nimisõna, substantiiv]
väike, noorem või noorim õde

väikeärimees
[nimisõna, substantiiv]
1. (mitme) väikese äri omanik

2. väikeste kogustega kauplev, hrl (mitme) väikese äri omanik, väikekaubanduses tegutsev kaupmees

väiklane
[omadussõna, adjektiiv]
1. jäikadest arusaamadest ja piiratud silmaringist tulenev

2. pisiasju (üle)tähtsustav

3. eelarvamuslik

4. sallimatust ilmutav

väiksearvuline
[omadussõna, adjektiiv]
vähesel arvul, väikses koguses, ulatuses esinev, vähestest koosnev

väikseformaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
(raamatu, maali vms kohta:) väikeste mõõtmetega

väikseim
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, ulatuselt, mahult vm kõige vähem võrreldes teistega

väiksekaliibriline
[omadussõna, adjektiiv]
(tulirelva rauaõõne või laskemoona kohta:) läbimõõdult väike, väikese kaliibriga

väiksekasvuline
[omadussõna, adjektiiv]
väikest kasvu, lühike või madal

väikseke
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lapse kohta)

väiksekene
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lapse kohta)

väikseleheline
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigiomaselt väikeste lehtedega

väikselehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigiomaselt väikeste lehtedega

väikselt
[määrsõna, adverb]
1. pisut, veidi, vähesel määral

2. vähesel määral, pisut, veidi

väiksem
[omadussõna, adjektiiv]
suuruselt, ulatuselt, mahult vm vähem kui miski teine

väiksemahuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikese ulatusega või haardega

2. väikese ulatusega, haardega

väiksemõõduline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikeste mõõtmetega

2. mitte ulatuslik

väiksemõõtmeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. väikeste mõõtmetega

2. mitte ulatuslik

väiksepalgaline
[omadussõna, adjektiiv]
väikest palka saav või andev

väiksepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. suuruselt, koguselt üsna väike

2. natuke (liiga) väike

väiksesilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
väikesesilmaline

väiksetiraažiline
[omadussõna, adjektiiv]
väikeses tiraažis ilmuv või ilmunud

väikseviljaline
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile või sordile omaselt väikese viljaga

väiksevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. suuruselt, koguselt üsna väike

2. natuke (liiga) väike

väil
[nimisõna, substantiiv]
läbisõidutee ühest ookeanist teise

väimees
[nimisõna, substantiiv]
tütre abikaasa

väimeespoeg
[nimisõna, substantiiv]
tütre abikaasa

väin
[nimisõna, substantiiv]
kaht suuremat veekogu ühendav või saari üksteisest või mandrist eraldav kitsas veeala

väisama
[tegusõna, verb]
kedagi või midagi külastama, kellegi juurde külaskäiku tegema

väisang
[nimisõna, substantiiv]
külastus, visiit

väistuma
[tegusõna, verb]
eest ära või tagasi astuma, ruumi andma, kõrvale jääma

väitama
[tegusõna, verb]
pingutama, eriti sünnitamisel

väitekiri
[nimisõna, substantiiv]
uurimus teaduskraadi saamiseks

väitel
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. kellegi ütluse kohaselt

2. jutu järgi

väitlause
[nimisõna, substantiiv]
lause, mis annab kuulajale midagi teada, jutustab millestki

väitlema
[tegusõna, verb]
1. (avalikus) arutluses, vaidluses põhjendatud seisukohti, arvamusi, mõtteid vahetama, argumenteeritult arutlema või vaidlema

2. arvamusi vahetama, vaidlema

Ühendtegusõnad: vastu väitlemavastu väitlema

väitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. argumenteeritud, põhjendatud seisukohtadega (avalik) arutlus või vaidlus

2. (poliitiline) debatt

väitlusjuht
[nimisõna, substantiiv]
väitluse, arutelu vms juht või suunaja, koosoleku juhataja

väitluskunst
[nimisõna, substantiiv]
oskus avalikult väidelda, hea väitlemisoskus

väitma
[tegusõna, verb]
1. oma seisukohta esitama või kinnitama

2. kindlalt ütlema või kinnitama

3. arvamust avaldama, tõendama

Ühendtegusõnad: vastu väitmavastu väitma

väits
[nimisõna, substantiiv]
nuga

väitus
[nimisõna, substantiiv]
emakalihaste kokkutõmme (ja sirutumine) lapse väljutamiseks sünnitusteedest

väiv
[nimisõna, substantiiv]
1. loomadel nugiv tiivutu parasiitputukas

2. loomatäi

väkk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi ja rõhutab vastikustunnet

väkk
[omadussõna, adjektiiv]
vastik, väga ebameeldiv

väkram
[nimisõna, substantiiv]
roheline konn

välde
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) silbi pikkusaste

väle
[omadussõna, adjektiiv]
kiire liikuma või midagi tegema

välearendus
[nimisõna, substantiiv]
tarkvaraarendus, mis toimub korduvate tsüklitena, on kiirelt muudetav, olude ja vajaduste järgi kohandatav

väledajalgne
[omadussõna, adjektiiv]
kiirete jalgadega, kiire kõnni või jooksuga

väledalt
[määrsõna, adverb]
1. kiirete ja kergete liigutustega, kiirelt ja kergelt liikudes

2. (väga) kiiresti

väledasti
[määrsõna, adverb]
1. kiirete ja kergete liigutustega, kiirelt ja kergelt liikudes

2. (väga) kiiresti

väledus
[nimisõna, substantiiv]
omadus liikuda, liigutada või tegutseda kergelt ja kiiresti

välejalgne
[omadussõna, adjektiiv]
kiirete jalgadega, kiire kõnni või jooksuga

välgatama
[tegusõna, verb]
(eredana, helklevana) korraks nähtavale tulema, hetkeks, järsku välkuma

välgatlema
[tegusõna, verb]
aeg-ajalt, korduvalt välgatama

välgatus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi (ereda, helkleva) hetkeline nähtavale ilmumine (nt millegi süttimisel, plahvatamisel)

2. välgatus

välge
[nimisõna, substantiiv]
1. välkumine

2. välgatus

välgujoon
[nimisõna, substantiiv]
joonena taevas nähtav välk

välgujuhe
[nimisõna, substantiiv]
fotoaparaadi lisavarustusse kuuluv juhe, millega saab välgu viia kaamerast kaugemale

välgujälg
[nimisõna, substantiiv]
1. (nahal:) välgulöögist tekkinud haraline kujund

2. (puutüvel:) ülalt alla kulgev põlemisjälgedega lõhe

välgukaitse
[nimisõna, substantiiv]
hoonet pikselöögi eest kaitsev seade

välgukanal
[nimisõna, substantiiv]
elektrilaengu liikumise tee äikesepilves

välgukiirul
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, väga suure kiiruga

välgukiirusel
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, väga suure kiiruga

välgulöök
[nimisõna, substantiiv]
1. valgussähvatusena liikuv välk

2. välku moodustava elektrilaengu liikumine millessegi või kellessegi

välgumihkel
[nimisõna, substantiiv]
1. kompaktne, hrl taskus kantav seade tule saamiseks

2. süüteseadis

välgunool
[nimisõna, substantiiv]
(sakilise) noolena nähtav välk

välgupüüdur
[nimisõna, substantiiv]
piksekaitseseadmestiku välku vastuvõttev osa

välgusähvatus
[nimisõna, substantiiv]
välgulöögi sähvatamine, liikuva välgu helendus

välgutabamus
[nimisõna, substantiiv]
välgulöök millessegi või kellessegi

välgutama
[tegusõna, verb]
korduvalt välku lööma

välguti
[nimisõna, substantiiv]
lühikest valgussähvatust tekitav lamp või seda sisaldav valgusti, mida kasutatakse nt pildistamisel

välgutõrje
[nimisõna, substantiiv]
hoonet pikselöögi eest kaitsev seade

välguvalge
[nimisõna, substantiiv]
1. välgust, välgulöömisest lähtuv valgus

2. välguvalgus

3. välgulöömisel tekkiv valgus

välguvalgus
[nimisõna, substantiiv]
(pildistamisel:) välklambist lähtuv valgus

väli
[nimisõna, substantiiv]
1. tasane metsatu maa-ala

2. tasane maa-ala, mille peal pole metsa

väli
osutab, et miski asub või toimub väljas, vabas õhus, väli(s)tingimustes

välibaas
[nimisõna, substantiiv]
uurimisasutuse filiaal katsete või vaatluste tegemiseks looduslikes tingimustes

välibassein
[nimisõna, substantiiv]
õues, vabas õhus paiknev bassein

väligrill
[nimisõna, substantiiv]
1. seade või ehitis toiduainete röstimiseks vabas õhus

2. seade või ehitis toiduainete grillimiseks vabas õhus

välihaigla
[nimisõna, substantiiv]
ajutine haigla sõja- või katastroofipiirkonnas

välihall
[omadussõna, adjektiiv]
rohekashall (peamiselt militaarvarustusega seoses)

välihospidal
[nimisõna, substantiiv]
ajutine haigla sõja- või katastroofipiirkonnas

välihospital
[nimisõna, substantiiv]
ajutine haigla sõja- või katastroofipiirkonnas

välijuht
[nimisõna, substantiiv]
spetsialist, kes juhib patrullteenistuse toimkondade tegevust mingis piirkonnas (nt politseis, päästeteenistuses)

välikamin
[nimisõna, substantiiv]
aeda ehitatud kamin

välikatel
[nimisõna, substantiiv]
suur keedunõu välitingimustes lahtisel tulel toidu valmistamiseks

välikatse
[nimisõna, substantiiv]
välitingimustes tehtav katse

välikelder
[nimisõna, substantiiv]
hoonest väljaspool paiknev kelder

välikino
[nimisõna, substantiiv]
1. kinoetendus väljas, vabas õhus

2. paik selleks

välikirurgia
[nimisõna, substantiiv]
kirurgiline ravi väljaspool haiglat (nt sõjaväljal)

välikohus
[nimisõna, substantiiv]
erakorraline sõjaväeline kriminaalkohus rahutuste mahasurumiseks sõjatandritel või erakorralise või sõjaseisukorra ajal

välikohvik
[nimisõna, substantiiv]
kohvik väljas, vabas õhus (nt pargis, väljas maja ees)

välikomandör
[nimisõna, substantiiv]
välitingimustes võitlust juhtiv või olukorda kontrolliv (kõrgem) sõjaväelane

välikäimla
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool hoonet paiknev käimla

väliköök
[nimisõna, substantiiv]
välitingimustes töötav köök (nt sõjaväes, suurüritustel, ka suveköögi kohta)

välilaager
[nimisõna, substantiiv]
laager ööbimisega lageda taeva all või telkides (väljaspool asulaid)

välilaatsaret
[nimisõna, substantiiv]
ajutine haigla sõja- või katastroofipiirkonnas

välilabor
[nimisõna, substantiiv]
labor tööks välitingimustes

välilaboratoorium
[nimisõna, substantiiv]
labor tööks välitingimustes

välilahing
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool tugevaid kindlustusi toimuv lahing

välilett
[nimisõna, substantiiv]
väljas paiknev lett

välimeedia
[nimisõna, substantiiv]
väljas (tänaval, teede ääres vm) paiknevad infokanalid, eriti välireklaami näol

välimik
[nimisõna, substantiiv]
looma välisvorm, milles avalduvad tõu- ja individuaalsed omadused

välimine
[omadussõna, adjektiiv]
sisemusest, keskmest kõige kaugemal, millestki (kaugel) väljaspool või millegi pealispinnal asuv

välimunder
[nimisõna, substantiiv]
lahingus, väliõppustel või valvepostil kantav (igapäevane) vorm

välimus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi visuaalselt tajutav väline ilme või kuju

2. kellegi või millegi väline kuju, mida on võimalik näha

välimuskirurgia
[nimisõna, substantiiv]
plastikakirurgia haru, mis ilma meditsiinilise näidustuseta muudab lõikuse teel kehaosa kuju

välimääraja
[nimisõna, substantiiv]
käsiraamat taksonite määramiseks looduslikes tingimustes

välimüük
[nimisõna, substantiiv]
müümine väljas

väline
[omadussõna, adjektiiv]
1. millestki väljaspool olev

2. väljastpoolt nähtav või tulenev

3. selline, mis on või toimub väljaspool, millegi piiridest väljas

välinäitus
[nimisõna, substantiiv]
väljapanek väljaspool näituseruume

välipolitsei
[nimisõna, substantiiv]
1. väljas töötav politsei

2. vastav struktuuriüksus

välipost
[nimisõna, substantiiv]
postside, mis edastas sõjaväelaste saadetud ja neile läkitatud postisaadetisi

välipraktika
[nimisõna, substantiiv]
välitingimustes toimuv praktika

välipudel
[nimisõna, substantiiv]
sõduri rakmete hulka kuuluv, välitingimustes kasutatav (metall)pudel vee kaasaskandmiseks

väliraamat
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt geodeetilistel mõõtmistöödel kasutatav kaustik vm vaatlusandmete ülestähendamiseks

välireklaam
[nimisõna, substantiiv]
väljas (tänaval, teede ääres vm) esitatav reklaam

välis
osutab, et miski on välimine, väljaspoolne, lähtub väljastpoolt (pole seesmine ehk sisemine või sealt lähtuv)

välisabi
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt välisriikidelt saadav abi

välisagent
[nimisõna, substantiiv]
luure, politsei vms salajane kaastööline välismaal

välisajakirjandus
[nimisõna, substantiiv]
uudiseid vahendavad välisriikide väljaanded, tele- või raadiosaated

välisarhitektuur
[nimisõna, substantiiv]
hoone väliskujundus

välisasi
[nimisõna, substantiiv]
1. välismaaga, välisriikidega seotud, välisministeeriumi võimkonda kuuluv asi

2. institutsiooniväline asi

välisautor
[nimisõna, substantiiv]
välismaine autor

välisballistika
[nimisõna, substantiiv]
ballistika haru, mis käsitleb lastava keha liikumist väljaspool relva rauaõõnt

välisdelegatsioon
[nimisõna, substantiiv]
välisriigi delegatsioon

väliseesti
[omastavaline täiend, genitiivatribuut, täiendsõna]
väliseestlastega seonduv

väliseestlane
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool Eestit elav eestlane

välisehitus
[nimisõna, substantiiv]
väline kuju, väline vorm

väliselt
[määrsõna, adverb]
1. välisel, pealispindsel vaatlusel

2. nagu mulje põhjal tundub

3. esimese mulje põhjal

välisesindus
[nimisõna, substantiiv]
välismaal olev esindus (nt saatkond, konsulaat)

välisettevõte
[nimisõna, substantiiv]
välisriigis registreeritud ettevõte

välisfilee
[nimisõna, substantiiv]
looma selja pikima lihase õrn tükk, millest valmistatakse peamiselt steike

välisfirma
[nimisõna, substantiiv]
välisriigis registreeritud ettevõte

välishooaeg
[nimisõna, substantiiv]
hooaeg, mil võistlused vm üritused toimuvad vabas õhus (Eestis hrl suvel)

välisilm
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala või koha piirest väljapoole jääv maailm (nt teised riigid ja neis elavad inimesed)

välisilme
[nimisõna, substantiiv]
millegi väline laad

välisimpulss
[nimisõna, substantiiv]
väljastpoolt saadav impulss, väline tõuge millegi tegemiseks

välisinvesteering
[nimisõna, substantiiv]
kapitali paigutamine teises riigis asuvasse ettevõttesse

välisinvestor
[nimisõna, substantiiv]
välisriigis asuv investeerija

välisjalahüpe
[nimisõna, substantiiv]
kõrgushüpe, mille puhul äratõuge toimub latist kaugemale jääva jalaga

välisjalats
[nimisõna, substantiiv]
jalats välistingimustes liikumiseks

välisjalg
[nimisõna, substantiiv]
(spordis, rahvatantsus:) paarilisest või spordiriistast kaugemale jääv jalg

välisjulgeolek
[nimisõna, substantiiv]
riigi kaitstus väljastpoolt tuleva ohu eest

välisjõud
[nimisõna, substantiiv]
millelegi väljastpoolt mõjuv jõud

väliskapital
[nimisõna, substantiiv]
välisriikide kodanikele ja välismaal registreeritud juriidilistele isikutele kuuluv kapital, mis on mahutatud mingi riigi majandusse

väliskate
[nimisõna, substantiiv]
millegi või kellegi välimine kate

väliskaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaubandustehingud välisriikide ostjate ja müüjatega (hõlmab nii kaupade sisse- kui väljaveo)

väliskaubandusbilanss
[nimisõna, substantiiv]
kaupade väljaveost saadud tulude ja sisseveost tingitud kulude vahekord rahalises väljenduses

väliskaup
[nimisõna, substantiiv]
välismaalt sisseveetav kaup, nende koguhulk ja väärtus

väliskeere
[nimisõna, substantiiv]
varda, võlli või poldi pealispinnasse lõigatud keere

väliskeskkond
[nimisõna, substantiiv]
välised olud, väljaspool asuvad tegurid

väliskest
[nimisõna, substantiiv]
millegi välimine kest

väliskiht
[nimisõna, substantiiv]
välimine, millegi peal, ümber (katteks, kaitseks) olev kiht

väliskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
välisriikide kirjandus

välisklubi
[nimisõna, substantiiv]
spordimeeskond, kelle ridades mängija välismaal mängib

väliskohakääne
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) kääne, mis väljendab avatud pinnaga seotud kohasuhteid (nt alaleütlev, alalütlev, alaltütlev)

väliskomisjon
[nimisõna, substantiiv]
välispoliitikaga tegelev komisjon (parlamendis)

väliskommentaator
[nimisõna, substantiiv]
välismaailma sündmusi vahetult kirjeldav ja kommenteeriv ajakirjanik televisioonis või raadios

väliskonkurents
[nimisõna, substantiiv]
konkurents seoses kaupade sisseveoga ning teenuste ostmisega välisriikidest

väliskorrespondent
[nimisõna, substantiiv]
välismaalt kaastööd saatev korrespondent

väliskuju
[nimisõna, substantiiv]
väline kuju, väline vorm

väliskujundus
[nimisõna, substantiiv]
1. toote, hoone vms välisilme kujundus

2. vastav arhitektuuri ja rakenduskunsti valdkond

väliskumm
[nimisõna, substantiiv]
välimine kumm (nt jalgrattal), mantel

väliskunst
[nimisõna, substantiiv]
välisriikide kunst

väliskunstimuuseum
[nimisõna, substantiiv]
välisriikide kunsti eksponeeriv muuseum

väliskuulmekäik
[nimisõna, substantiiv]
välis- ja keskkõrva vaheline kuulmekäik

väliskõne
[nimisõna, substantiiv]
1. telefonikõne välismaalt või välismaale

2. telefonikõne väljastpoolt või väljapoole asutuse, hoone telefonivõrku

väliskõrv
[nimisõna, substantiiv]
kõrva välimine, kõrvalestast ja kuulmekäigust koosnev osa

väliskõrvapõletik
[nimisõna, substantiiv]
kuulmekäigu või selle välisava piirkonna põletik

väliskülaline
[nimisõna, substantiiv]
külaline välisriigist

väliskülg
[nimisõna, substantiiv]
välimine külg

välislaen
[nimisõna, substantiiv]
välisriigist saadav või välisriigile antav laen

välisleedulane
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool Leedut elav leedulane

välisleht
[nimisõna, substantiiv]
(areneval organismil:) looterakkude välimine rakukiht, millest arenevad aju, närvisüsteem ja naha epidermis

välisleping
[nimisõna, substantiiv]
välisriigi mõne organisatsiooniga vms

välisliige
[nimisõna, substantiiv]
organisatsiooni liige, kes paikneb välismaal

välislink
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline viide, mis (erinevalt siselingist) viib teise väljaande, asutuse vm veebilehele

välisluure
[nimisõna, substantiiv]
informatsiooni hankimine välisriikide kohta

välisläbimõõt
[nimisõna, substantiiv]
seest õõnsa (silindrilise, sfäärilise) keha välispinnalt mõõdetav läbimõõt

välislähetus
[nimisõna, substantiiv]
lähetus välisriiki

välislätlane
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool Lätit elav lätlane

välismaa
[nimisõna, substantiiv]
1. mitteoma maa või riik, maa või riik väljaspool kodumaad

2. ükskõik milline maa, mis ei ole sinu kodumaa

välismaailm
[nimisõna, substantiiv]
mingi ala või koha piirest väljapoole jääv maailm (nt teised riigid ja neis elavad inimesed)

välismaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. välisriigist pärit inimene, mitteoma maa või riigi elanik või kodanik

2. inimene, kes on mõne välisriigi kodanik

välismaareis
[nimisõna, substantiiv]
reisimine, sõitmine väljapoole oma maad, reis välismaale

välismaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. väljaspool oma riiki või maad asuv, tegutsev vms, välisriigist tulnud, välismaaga seotud

2. välismaa päritoluga

3. välismaal asuv

välismajandus
[nimisõna, substantiiv]
rahvamajanduse osa, mis hõlmab väliskaubandust, riigi füüsilistele ja juriidilistele isikutele kuuluvaid välismaal asuvaid ettevõtteid, rahvusvahelisi rahandussuhteid ja majandussuhted teiste riikidega

välismakse
[nimisõna, substantiiv]
elektrooniline makse välisriiki, mis asub väljaspool Euroopa Majanduspiirkonda, või välisvaluutas mõnda teise Eesti panka

välismeedia
[nimisõna, substantiiv]
uudiseid vahendavad välisriikide väljaanded, tele- või raadiosaated

välisministeerium
[nimisõna, substantiiv]
riigi välispoliitikat juhtiv ministeerium

välisminister
[nimisõna, substantiiv]
väisministeeriumi juhtiv, välispoliitikat korraldav minister

välismisjon
[nimisõna, substantiiv]
oma usu, hrl ristiusu propageerimine muu-usuliste või uskmatute seas väljaspool oma kodumaad

välismissioon
[nimisõna, substantiiv]
sõjaline eriülesanne välisriigis, osalemine rahvusvahelises sõjalises operatsioonis

välismõju
[nimisõna, substantiiv]
1. väljastpoolt, välismaailmast avaldatav mõju

2. välismaine, välisriikide mõju

välismõõtmed
[nimisõna, substantiiv]
välised, keha välispinnast lähtuvad mõõtmed

välismälu
[nimisõna, substantiiv]
seade, kus info säilib ka peale arvuti väljalülitamist, nt kõvaketas, CD

välismängija
[nimisõna, substantiiv]
välismaalasest mängija omamaises klubis

välisnugiline
[nimisõna, substantiiv]
1. teise organismi ehk peremeesorganismi keha pinnal elutsev või toituv parasiit (nt peatäi inimesel)

2. välisnugiline

välisnurk
[nimisõna, substantiiv]
välimine nurk

välisnõrenääre
[nimisõna, substantiiv]
nääre, mis eritab oma nõre juhade kaudu mingi elundi valendikku või kehapinnale (nt seedenäärmed, higinäärmed)

välisnõudlus
[nimisõna, substantiiv]
välismaine ostujõuline nõudmine mingi toote või teenuse järele

välisnõunik
[nimisõna, substantiiv]
nõunik välispoliitika küsimustes

välisnäitus
[nimisõna, substantiiv]
välisriigis toimuv näitus

välisoht
[nimisõna, substantiiv]
väljastpoolt (nt ümbritsevast keskkonnast, välisriigist) tulev oht

välisoperatsioon
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväeline tegevus välisriigis

välisosa
[nimisõna, substantiiv]
väljapoole jääv, välimine osa

välisosalus
[nimisõna, substantiiv]
väliskapitali osalus

välispank
[nimisõna, substantiiv]
välisriigi pank

välisparasiit
[nimisõna, substantiiv]
1. teise organismi ehk peremeesorganismi keha pinnal elutsev või toituv parasiit (nt peatäi inimesel)

2. välisnugiline

välispartner
[nimisõna, substantiiv]
välismaine osapool, kaasosaline mingis tegevuses või ärisuhetes

välispass
[nimisõna, substantiiv]
dokument mõnes riigis, millega selle omanikul on õigus riigist välja sõita

välispidi
[määrsõna, adverb]
väljast, väljastpoolt, väliselt

välispidine
[omadussõna, adjektiiv]
1. millestki väljaspool olev

2. väljastpoolt nähtav või tulenev

3. selline, mis on või toimub väljaspool, millegi piiridest väljas

välispiir
[nimisõna, substantiiv]
mingi territooriumi lõppemist märgitsev (mõtteline) joon (ja selle lähiala)

välispind
[nimisõna, substantiiv]
millegi välimine pind

välisplaneet
[nimisõna, substantiiv]
väljaspool Maa teekonda asetseva orbiidiga planeet (nt Marss, Jupiter, Saturn)

välispoliitika
[nimisõna, substantiiv]
riigi välissuhetele keskenduv poliitika

välispost
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusvaheline postside

2. selle kaudu saabuvad saadetised

välispress
[nimisõna, substantiiv]
uudiseid vahendavad välisriikide väljaanded, tele- või raadiosaated

välisrada
[nimisõna, substantiiv]
staadioni keskosast kõige kaugemale jääv ringrada

välisraha
[nimisõna, substantiiv]
välisriigi raha

välisreis
[nimisõna, substantiiv]
reisimine, sõitmine väljapoole oma maad, reis välismaale

välisreklaam
[nimisõna, substantiiv]
väljas (tänaval, teede ääres vm) esitatav reklaam

välisrevisjon
[nimisõna, substantiiv]
revisjon, mille sooritavad revidendid väljastpoolt ettevõtet

välisriik
[nimisõna, substantiiv]
1. mitteoma riik

2. ükskõik milline riik, mille kodanik sa ei ole

välisrõdu
[nimisõna, substantiiv]
hoone välisküljel paiknev rõdu

välisrõhk
[nimisõna, substantiiv]
millelegi väljastpoolt mõjuv rõhk

välisränne
[nimisõna, substantiiv]
rahvastiku ümberasumine ühelt maalt teisele (hrl vastanduses siserändele)

välissaatkond
[nimisõna, substantiiv]
välisriigi saatkond

välissadam
[nimisõna, substantiiv]
välisriigi sadam

välisseade
[nimisõna, substantiiv]
arvutiga ühendatud ja tema juhitav seade (nt välismälu, printer, kõlarid)

välissein
[nimisõna, substantiiv]
hoone välimine, katust kandev sein

välissekkumine
[nimisõna, substantiiv]
rahvusvahelisel tasandil sekkumine mõne riigi poliitikasse, siseasjadesse vms

välisserv
[nimisõna, substantiiv]
välimine serv

välisskelett
[nimisõna, substantiiv]
lülijalgsete, limuste jt organismide väline toes, mille peaülesanne on toetada ja kaitsta organismi keha ja siseelundeid (nt koda, karp)

välissuguelund
[nimisõna, substantiiv]
inimese välimine suguelund (nt mehel suguti, naisel suured häbememokad)

välissuhted
[nimisõna, substantiiv]
suhted välisriikidega

välissuhtlus
[nimisõna, substantiiv]
suhtlemine välisriikidega teatavas valdkonnas, info edastamine oma riigist väljapoole

välissõit
[nimisõna, substantiiv]
sõitmine, reisimine oma riigist välja

välistama
[tegusõna, verb]
1. mingit teist varianti (teisi variante) võimatuks või üleliigseks tegema, kõrvale või välja jätma

2. teadlikult midagi kõrvale jätma

3. võimatuks tegema

välistasku
[nimisõna, substantiiv]
millegi välisküljel olev tasku

välisteenistus
[nimisõna, substantiiv]
diplomaadi töötamine riigi või riikide liidu diplomaatilisel ametikohal

välistegur
[nimisõna, substantiiv]
väljastpoolt, välismaailmast tulev tegur

välistemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
siseruumist väljaspool, väliskeskkonnas olev temperatuur

välistingimused
[nimisõna, substantiiv]
1. väljastpoolt tulenevad tingimused, väljaspool asuvad tegurid

2. vaba õhu, mitte siseruumide olud

välistreening
[nimisõna, substantiiv]
treening vabas õhus

välistrepp
[nimisõna, substantiiv]
hoonest väljaspool olev trepp

välistudeng
[nimisõna, substantiiv]
välisriigist pärit üliõpilane

välistuma
[tegusõna, verb]
(mingi võimaluse, variandi kohta:) võimatuks või üleliigseks osutuma, kõrvale või välja jääma

välistunnus
[nimisõna, substantiiv]
väline, vaatlusel tuvastatav tunnus

välisturg
[nimisõna, substantiiv]
kaupade pakkumine ja nõudmine välismajanduses, teiste riikidega

välisturism
[nimisõna, substantiiv]
1. reisimine oma riigist välja

2. välisturistide vastuvõtt oma riigis

välisturist
[nimisõna, substantiiv]
välisriigist tulnud turist

välistus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi välistamine või välistumine

2. midagi välistav asjaolu

3. välistamine

4. välistumine

välistöö
[nimisõna, substantiiv]
väljas tehtav ehitus- või viimistlustöö

välistööjõud
[nimisõna, substantiiv]
võõrriigist pärit tööjõud

välisujula
[nimisõna, substantiiv]
vabas õhus paiknev ujula

välisuks
[nimisõna, substantiiv]
1. uks välisseinas

2. uks, mille kaudu saab hoonesse siseneda või sealt väljuda

välisus
[nimisõna, substantiiv]
1. (koos täiendiga:) millestki väljaspool olemine

2. välispidisus

välisuudis
[nimisõna, substantiiv]
uudis välismaal toimunust

välisvaade
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi väline kuju

2. selle kujutis fotona, joonisena vms

välisvaatleja
[nimisõna, substantiiv]
väljastpoolt mingit institutsiooni või teisest riigist tulnud vaatleja

välisvaatlus
[nimisõna, substantiiv]
millegi välispidine vaatlus

välisvaenlane
[nimisõna, substantiiv]
mingit institutsiooni, nt riiki väljastpoolt ohustav vaenlane

välisvalgus
[nimisõna, substantiiv]
väljastpoolt tulev valgus

välisvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
õue, tänava valgustamiseks mõeldud valgusti (nt aiavalgusti, tänavavalgusti)

välisvalgustus
[nimisõna, substantiiv]
tehisvalgustus väljaspool siseruume

välisvaluuta
[nimisõna, substantiiv]
välisriigi raha

välisveed
[nimisõna, substantiiv]
(laevatatav) meri väljaspool mingi maa territoriaalvesi

välisveeris
[nimisõna, substantiiv]
vaba ruum lehekülje välisääres

välisviimistlus
[nimisõna, substantiiv]
välispinna viimistlus

välisvisiit
[nimisõna, substantiiv]
visiit välismaale

välisvooder
[nimisõna, substantiiv]
ehitise väliskate

välisvõlg
[nimisõna, substantiiv]
(riigi) võlg välismaisele võlausaldajale

välisvõrk
[nimisõna, substantiiv]
millestki (nt ehitisest, kinnistust, kesksest süsteemist vms) väljaspool asuv võrk

välisvõte
[nimisõna, substantiiv]
1. väljas, vabas õhus filmimine või pildistamine

2. seal võetud filmikaader või foto

välisväljak
[nimisõna, substantiiv]
välitingimustes sportimiseks mõeldud ala

välisvääring
[nimisõna, substantiiv]
välisriigi raha

välisõhk
[nimisõna, substantiiv]
õhk hoonest (või mingist muust suletud keskkonnast) väljaspool

välisõpe
[nimisõna, substantiiv]
õppimine ja õpetamine välismaal

välisõppejõud
[nimisõna, substantiiv]
välisriigist pärit õppejõud

välisõu
[nimisõna, substantiiv]
hoone(te)st väljapoole jääv (aia või müüriga piiratud) õu

välisärritus
[nimisõna, substantiiv]
väljastpoolt, väliskeskkonnast tulev ärritus

välisülikool
[nimisõna, substantiiv]
välisriigi ülikool

välisüliõpilane
[nimisõna, substantiiv]
välisriigist pärit üliõpilane

välitasku
[nimisõna, substantiiv]
välitöödeks sobiv lame rihmaga kott

välitelefon
[nimisõna, substantiiv]
välitingimustes kasutamiseks mõeldud kantav telefon

väliterrass
[nimisõna, substantiiv]
hotelli, restorani vm hoone juurde kuuluv (avar) õueala, mida kasutatakse hrl puhkekohana või välikohvikuna

välitingimused
[nimisõna, substantiiv]
vabaõhu, mitte siseruumide olud

välitreening
[nimisõna, substantiiv]
treening vabas õhus

välitöö
[nimisõna, substantiiv]
välitingimustes (ja mitte laboris või kabinetis) tehtav töö

väliujula
[nimisõna, substantiiv]
vabas õhus paiknev ujula

väliuuring
[nimisõna, substantiiv]
välitingimustes, vabas õhus toimuv (teaduslik) uurimistöö

välivoodi
[nimisõna, substantiiv]
kerge kokkukäiv voodi

välivorm
[nimisõna, substantiiv]
lahingus, väliõppustel või valvepostil kantav (igapäevane) vorm

väliõpe
[nimisõna, substantiiv]
õpe väljaspool kooliruume, hrl looduskeskkonnas

väliõppus
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõjaline õppus maastikul

väliööbimine
[nimisõna, substantiiv]
välitingimustes, vabas õhus ööbimine

välja
[määrsõna, adverb]
1. seest, seestpoolt pealispinnale või millestki ümbritsevast esile

2. peidus või varjatud olekust nähtavale

3. millegi seest või varjatud kohast nähtavale kohale

väljaand
[nimisõna, substantiiv]
saak, saagis

väljaandja
[nimisõna, substantiiv]
teos(t)e, nt ajakirja, raamatu, plaadi ilmumist ettevalmistav ja korraldav inimene või firma

väljaandmine
[nimisõna, substantiiv]
teose trükis, veebis avaldamine

väljaanne
[nimisõna, substantiiv]
1. trükis, veebis vm kujul avaldatud teos

2. ajakiri, ajaleht

3. trükitud kujul või internetis avaldatud teos

väljaarvamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi hulgast või mingist arvestusest väljajätmine või eemaldamine

väljaaste
[nimisõna, substantiiv]
pikk samm ette, taha või kõrvale, keharaskusega kõverdatud jalal

väljaastumine
[nimisõna, substantiiv]
võitlus kellegi või millegi eest või vastu

väljaehitis
[nimisõna, substantiiv]
väljaulatuv ehitis

väljaehitus
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone või hoone osa ümber ehitamine mingiks otstarbeks

2. millegi algatamine ja valmis ehitamine

väljaheide
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese või looma pärasoolest väljutatav seedimisjääk

2. söödud toidust see osa, mida organism ei vaja ja mis organismist tagumiku kaudu väljub

väljaheidetu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kusagilt välja heidetud

väljaheitegaas
[nimisõna, substantiiv]
automootorist, põlemiskambrist vm väljuv gaasisegu, üks kahjulikke heitgaase

väljaheitmine
[nimisõna, substantiiv]
mingist kohast, asutusest, kollektiivist vm lahkuma sundimine

väljahingamine
[nimisõna, substantiiv]
õhu kopsudest välja surumine

väljajuurimine
[nimisõna, substantiiv]
(hrl millegi halvaks peetava kohta:) millegi otsustav lõpetamine, millestki vabanemine

väljajäte
[nimisõna, substantiiv]
1. väljajätmine

2. väljajätt

väljajätmine
[nimisõna, substantiiv]
millegi kärpimine, kuskilt välja jätmine

väljajätt
[nimisõna, substantiiv]
millegi kärpimine, kuskilt välja jätmine

väljajätteline
[omadussõna, adjektiiv]
mingit infot välja jättev, mitte otse ütlev

väljak
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl hoonetega ümbritsetud lage ala linnas vm asulas

2. suur tühi ala, mille ümber on majad ja mis asub linnas

3. väljak

väljakaevamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi vabastamine või eemaldamine maapinnast, rusudest vm

väljakaevamised
[nimisõna, substantiiv]
1. mullakihtide järk-järguline eemaldamine võimalike leidude arheoloogiliseks uurimiseks

2. vastav ettevõtmine

väljakannatamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida või keda on väga raske või võimatu välja kannatada

väljakanne
[nimisõna, substantiiv]
mingi aine väljaviimine või kadumine millestki

väljakasv
[nimisõna, substantiiv]
juuste, küünte vms juurdekasvanud, hrl muust eristuv osa

väljakirjutis
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumendi vm teksti mingist osast muudatusteta mahakirjutatud või kopeeritud tekst

2. osaline koopia mingist dokumendist

väljakirjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnedes riikides elukohast lahkumise ametlik vormistus

2. märge passis selle kohta

3. väljakirjutamine

väljakuhirm
[nimisõna, substantiiv]
ärevushoona väljenduv hirm viibida avalikus, rahvarohkes kohas või olukorras, kust on raske kiiresti ja takistusteta ohutusse kohta (tavaliselt koju) pääseda

väljakukohtunik
[nimisõna, substantiiv]
väljakul mängutegevust jälgiv kohtunik (hrl jalgpallis)

väljakumängija
[nimisõna, substantiiv]
väljakul tegutsev, platsil viibiv mängija (nt jalgpallis, korvpallis)

väljakuperemees
[nimisõna, substantiiv]
külalisvõistlejaid vastuvõttev ja võõrustav võistkond

väljakupiir
[nimisõna, substantiiv]
mänguväljakut piirav joon

väljakutse
[nimisõna, substantiiv]
1. vaimset pingutust nõudev (uus) ülesanne, mis paneb proovile kellegi oskused või võimed, samas äratab huvi ja pakub põnevust

2. uus või keeruline ülesanne, mis paneb proovile kellegi oskused või võimed

väljakutsutu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on kuhugi kutsutud, nt aru andma

väljakutsuv
[omadussõna, adjektiiv]
1. sihilikult (seksuaalset) tähelepanu tõmmata püüdev, kellegi reaktsiooni esile kutsuv

2. silmatorkav, edvistav

väljakäik
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaminekut võimaldav koht või käik

2. koht, kust saab välja minna

väljakäik
[nimisõna, substantiiv]
ehitis või ruum urineerimiseks ja roojamiseks

väljalangemine
[nimisõna, substantiiv]
(õppeasutusest) kõrvalejäämine, kõlbmatuks või vastuvõetamatuks osutumine

väljalangemismäng
[nimisõna, substantiiv]
üks mäng spordivõistlusel, kus kaotajad langevad üksteise järel välja

väljalangemissõit
[nimisõna, substantiiv]
(võistlusel:) sõit, kus iga ringiga langeb viimane välja (nt trekisõidus)

väljalangemissüsteem
[nimisõna, substantiiv]
1. (spordis:) võistlussüsteem, mille korral kaotajad langevad üksteise järel välja

2. spordivõistlus, kus kaotajad langevad üksteise järel välja

väljalangemus
[nimisõna, substantiiv]
(õppeasutusest) kõrvalejäämine, kõlbmatuks või vastuvõetamatuks osutumine

väljalangenu
[nimisõna, substantiiv]
võistlusest, koolist vm kooslusest (edasijõudmatuse, kaotuse tõttu) kõrvale jäänud või jäetud inimene, võistkond vms

väljalangevus
[nimisõna, substantiiv]
(õppeasutusest) kõrvalejäämine, kõlbmatuks või vastuvõetamatuks osutumine

väljalangus
[nimisõna, substantiiv]
(õppeasutusest) kõrvalejäämine, kõlbmatuks või vastuvõetamatuks osutumine

väljalase
[nimisõna, substantiiv]
1. miski ühe partiina toodetu, müügile lastu, välja antu

2. vastava toodangu väljaandmine, müügile laskmine vms

väljalask
[nimisõna, substantiiv]
heit- või sademevee laskmine veekogusse

väljalaskeaasta
[nimisõna, substantiiv]
toote valmistamise või müükilaskmise aasta

väljalaskegaas
[nimisõna, substantiiv]
automootorist, põlemiskambrist vm väljuv gaasisegu, üks kahjulikke heitgaase

väljalaskehind
[nimisõna, substantiiv]
paberraha ja väärtpaberite käibelelaskmise hind

väljalaskeklapp
[nimisõna, substantiiv]
(mootoris:) klapp heitgaasi väljapaiskamise reguleerimiseks

väljalaskmine
[nimisõna, substantiiv]
1. käibele toomine, kasutusse andmine

2. avaldamine

väljalend
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki väljumine, teele asumine

väljalennupunkt
[nimisõna, substantiiv]
(lennujoone element:) relva suudme keskpunkt

välja-loorkull
[nimisõna, substantiiv]
1. põõsastike ja võsadega läbistatud soodel ning jõeluhtadel pesitsev loorkull

2. Circus cyaneus

väljalõige
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt (nt ajalehest või ajakirjast) välja lõigatu, hrl tekst või pilt

väljalöök
[nimisõna, substantiiv]
löök palli mängupanekuks väravaalalt (nt jalgpallis)

väljalülitus
[nimisõna, substantiiv]
seadme, mehhanismi vms seismapanek või seiskumine

väljalüps
[nimisõna, substantiiv]
teatud ajal väljalüpstud piima kogus

väljama
[tegusõna, verb]
1. maavara maa seest, pinnasest eemaldama (kaevandamise käigus)

2. (maavara) maa seest eemaldama

väljamaa
[nimisõna, substantiiv]
1. mitteoma maa või riik, maa või riik väljaspool kodumaad

2. ükskõik milline maa, mis ei ole sinu kodumaa

väljamaalane
[nimisõna, substantiiv]
1. välisriigist pärit inimene, mitteoma maa või riigi elanik või kodanik

2. inimene, kes on mõne välisriigi kodanik

väljamaine
[omadussõna, adjektiiv]
1. väljaspool oma riiki või maad asuv, tegutsev vms, välisriigist tulnud, välismaaga seotud

2. välismaa päritoluga

3. välismaal asuv

väljamaks
[nimisõna, substantiiv]
makse kontolt (kellegi teise kontole)

väljamakse
[nimisõna, substantiiv]
makse kontolt (kellegi teise kontole)

väljamaksepäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mil väljamakse sooritatakse

väljamarss
[nimisõna, substantiiv]
protest millegi vastu, millega kaasneb sündmuspaigast lahkumine ja avalikkuse ette minek

väljamine
[nimisõna, substantiiv]
maapõuest kaevandamise käigus maavarade vms väljatoomine

väljaminek
[nimisõna, substantiiv]
1. millelegi kuluv rahasumma, rahaline kulutus

2. raha, mille sa ära maksad, kulu

3. väljaminev rahasumma

väljamurre
[nimisõna, substantiiv]
hooga esile kerkimine, (jõuline, pöördeline) mingist seisust väljumine

väljamõeldis
[nimisõna, substantiiv]
see, mida pole (veel) päriselt olemas, mida ette kujutatakse või millest unistatakse

väljamõeldud
[omadussõna, adjektiiv]
mitte tegelik, vaid kujuteldav (nt fantaasiana, valena iseloomustatav)

väljamõõdetud
[omadussõna, adjektiiv]
1. läbimõeldud

2. taotletult väärikas

väljamägi
[nimisõna, substantiiv]
põllumaaga kõrgendik (nt väikese voore kohta)

väljamängimine
[nimisõna, substantiiv]
plaani, kavatsuse, rolli läbimõeldud esitamine

väljamüügihind
[nimisõna, substantiiv]
tootmishinnast madalam hind, millega kaupa müüakse, kui pakkumine ületab nõudlust

väljamüük
[nimisõna, substantiiv]
1. kauba soodushindadega müük (nt äri, kaupluse või lao likvideerimisel, enne remonti)

2. soodushindadega müük

väljanägemine
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi visuaalselt tajutav väline ilme või kuju

2. kellegi või millegi väline kuju, mida on võimalik näha

väljanäitus
[nimisõna, substantiiv]
käsitööesemete, aiasaaduste, sõidukite vms näitus, hrl laada vm rahvaürituse osana

väljaost
[nimisõna, substantiiv]
selle ostu sooritamine, mis kellelegi on ette nähtud, võimaldatud või tellitud

väljaostmine
[nimisõna, substantiiv]
selle ostu sooritamine, mis kellelegi on ette nähtud, võimaldatud või tellitud

väljaostuhind
[nimisõna, substantiiv]
hind väljaostu sooritamisel

väljaosturent
[nimisõna, substantiiv]
1. lepinguline suhe kahe osapoole vahel, mille korral vara renditakse teisele isikule koos potentsiaalse omandiõiguse üleandmisega

2. vastav tehing

väljaostusumma
[nimisõna, substantiiv]
(spordis:) rahasumma, mis tuleb tasuda mängijaõiguste väljaostmisel teatud klubist

väljaostuõigus
[nimisõna, substantiiv]
endise omaniku õigus osta võõrandatud kinnisvara teatud juhtudel tagasi sama hinna eest, millega uus omanik selle omandas

väljapaistev
[omadussõna, adjektiiv]
1. teistest omasugustest märgatavalt parem, millegi poolest tähelepanuväärne

2. eriliste omaduste või tegudega tähelepanu äratav

väljapaistmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. teiste (omasuguste) seas märkamatu, huvi mitte äratav

2. huvi mitte äratav

väljapanek
[nimisõna, substantiiv]
1. vaatamiseks, tutvumiseks väljapandud kunstiteosed vm esemed

2. selline väljapanek kindlat aega kestva üritusena

3. esemed, mis on kuhugi välja pandud, et inimesed saaksid neid vaadata

4. vastav koht

väljapeetud
[omadussõna, adjektiiv]
teatud laadis lõpuni läbi viidud, teatud stiili, nõudeid vms kõrvalekaldumatult järgiv

väljapeetult
[määrsõna, adverb]
teatud stiili, käitumisnõudeid vms järgivalt

väljapeetus
[nimisõna, substantiiv]
kinnipidamine teatud stiilist või eeskirjadest, kindlates piirides püsimine

väljapool
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. millegi piiridest väljas või välimisel küljel

2. millegi piiridest väljas

3. väljas oleval küljel

väljapoole
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. millegi piiridest välja või välimisele küljele

2. suunaga välja

väljapoolt
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. millegi piiridest kaugemalt või välimiselt küljelt

2. väljast

3. väljas oleva külje poolt

väljapressija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes nõuab kelleltki raha vm surve, sunni või ähvarduse toel

väljapressimine
[nimisõna, substantiiv]
survet avaldades, sunni või ähvardusega kelleltki millegi nõudmine

väljaprint
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutist paberile prinditud tekst, pildid vm info

2. printimine

3. prinditud tekst vm info

4. väljaprint

väljapurse
[nimisõna, substantiiv]
(vihastamise, vihasööstu kohta)

väljapääs
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaminekut võimaldav koht või käik

2. koht, kust saab välja minna

väljapääsematu
[omadussõna, adjektiiv]
(seisundi, olukorra kohta:) millegi poolest lootusetu, ummikseisus olev

väljapääsmatu
[omadussõna, adjektiiv]
(seisundi, olukorra kohta:) millegi poolest lootusetu, ummikseisus olev

väljapääsutee
[nimisõna, substantiiv]
tee, mille kaudu kuskilt välja pääseb

väljapääsutu
[omadussõna, adjektiiv]
lootusetu, väljapääsmatu

väljapüük
[nimisõna, substantiiv]
1. kalade väljapüüdmine mingist veekogust

2. püütud kala- vm saak

3. püütud saak

väljaraie
[nimisõna, substantiiv]
metsast või puistust (kahjustatud, surnud, väikeste) puude raiumine, et metsa hooldada või harvendada

väljarentija
[nimisõna, substantiiv]
rendile andja

väljaränd
[nimisõna, substantiiv]
1. vabatahtlik kodumaalt välismaale elama asumine

2. vabatahtlik elama asumine välismaale

väljarändaja
[nimisõna, substantiiv]
vabatahtlikult elukohta vahetanud inimene endise asukohamaa suhtes

väljarändamine
[nimisõna, substantiiv]
1. vabatahtlik kodumaalt välismaale elama asumine

2. vabatahtlik elama asumine välismaale

väljarännanu
[nimisõna, substantiiv]
vabatahtlikult elukohta vahetanud inimene endise asukohamaa suhtes

väljaränne
[nimisõna, substantiiv]
1. vabatahtlik kodumaalt välismaale elama asumine

2. vabatahtlik elama asumine välismaale

väljas
[määrsõna, adverb]
seest või alt väljaspool, pealispinnal või nähtaval

väljasaadetu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on vägisi, sunniviisil oma elukohast ära viidud, välja saadetud või ümber asustatud

väljasaatmine
[nimisõna, substantiiv]
sundkorras maalt välja või kõrvalisemasse kohta asumisele saatmine

väljasiga
[nimisõna, substantiiv]
väljas kasvatatav siga

väljaskäik
[nimisõna, substantiiv]
õues või üldisemalt kodust väljas käimine

väljasopistis
[nimisõna, substantiiv]
1. selgroost, siseelundist vm kehaosast välja ulatuv või välja tungiv koht

2. kehaosast väljapoole sopistunud koht

väljasopistus
[nimisõna, substantiiv]
1. selgroost, siseelundist vm kehaosast välja ulatuv või välja tungiv koht

2. kehaosast väljapoole sopistunud koht

väljaspool
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. millegi piiridest väljas või välimisel küljel

2. millegi piiridest väljas

3. väljas oleval küljel

väljaspoole
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. millegi piiridest välja või välimisele küljele

2. suunaga välja

väljaspoolne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väljaspool olev või asetsev

2. väljastpoolt tulev

väljaspoolt
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. millegi piiridest kaugemalt või välimiselt küljelt

2. väljast

3. väljas oleva külje poolt

väljast
[määrsõna, adverb]
1. väliskülje poolt, väljastpoolt, pealt

2. nähtavast olekust

3. väljas oleva külje poolt

väljastama
[tegusõna, verb]
1. (hrl asutuse, ametniku kohta:) kellelegi midagi ametlikus korras andma

2. (masina kohta:) enda seest välja laskma

3. midagi vormistama ja kellelegi andma (näiteks viisat või passi)

väljastpoolt
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. millegi piiridest kaugemalt või välimiselt küljelt

2. väljast

3. väljas oleva külje poolt

väljasttellimine
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte põhitegevust toetavate teenuste sisseostmine teiselt ettevõttelt

väljastus
[nimisõna, substantiiv]
dokumendi, saadetise kellelegi kätte andmine, kauba (laost) välja andmine vms

väljasuremine
[nimisõna, substantiiv]
alatiseks, lõplikult kadumine, olemast lakkamine

väljasurnud
[omadussõna, adjektiiv]
enam mitte olemas olev, maailmast kadunud

väljasõiduistung
[nimisõna, substantiiv]
istung mujal kui selle tavapärases toimumiskohas

väljasõidukoht
[nimisõna, substantiiv]
paik, kuhu tehakse huvireise, väljasõite

väljasõiduluba
[nimisõna, substantiiv]
ametlik luba riigist välja sõita

väljasõiduviisa
[nimisõna, substantiiv]
viisa, millega antakse välismaalasele õigus riigist välja sõita

väljasõit
[nimisõna, substantiiv]
kindla eesmärgiga kuhugi sõitmine

väljateooria
[nimisõna, substantiiv]
(füüsikas, sotsiaalteadustes:) välja abil kirjeldatavaid nähtusi käsitlev teooria

väljatrükk
[nimisõna, substantiiv]
1. arvutist paberile prinditud tekst, pildid vm info

2. printimine

3. prinditud tekst vm info

4. väljaprint

väljatugevus
[nimisõna, substantiiv]
kindla suunaga suurus, mis iseloomustab gravitatsioonivälja, elektormagnetilist välja vm füüsikalist välja

väljatulek
[nimisõna, substantiiv]
1. avalikkuse ette jõudmine

2. ilmumine

väljatung
[nimisõna, substantiiv]
hrl sõjapidamise käigus toimuv otsustav liikumine mingist asukohast välja

väljatõmmatav
[omadussõna, adjektiiv]
(eseme või eseme osa kohta:) selline, mida saab või tuleb kusagilt välja tõmmata

väljatõmme
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu vm gaasi liikumine seadmest või siseruumidest välja

2. saastunud õhu vms eemaldus, väljatõmme

väljatõugatu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on ühiskonna mingist kooslusest välja tõrjutud, kõrvale jäetud või hüljatud

2. tõrjutud isik

3. heidik

4. ühiskonnast kõrvale jäetud inimene

väljatöötamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi loomine, koostamine või kujundamine (nt uuringute, katsetuste, läbimõtlemise ja arutamise teel)

väljatöötamiskavatsus
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mille eesmärk on analüüsida uue seaduseelnõu koostamise vajalikkust

väljauhtekiht
[nimisõna, substantiiv]
mulla ülemine, mineraalainetest vaesunud pinnakiht, kust nõrgub aineid allpoolsetesse mullakihtidesse

väljaulatuv
[omadussõna, adjektiiv]
kusagilt, millestki esile, ette- või väljapoole ulatuv

väljavaade
[nimisõna, substantiiv]
millegi teostumise (soodus) võimalus, millegi võimalik-olek (tulevikus)

väljavaatetu
[omadussõna, adjektiiv]
vähe häid saavutusi, tulemusi ennustav, tulevikuks lootust mitte andev, üsna lootusetu

väljavalik
[nimisõna, substantiiv]
1. valimine teatud hulgast või mitme võimaluse seast

2. sel viisil valitud osa

3. valimine kahe või enama võimaluse seast

väljavalitu
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on teiste seast välja valitud, hrl mingi erilise rolli täitmiseks

väljavalitus
[nimisõna, substantiiv]
väljavalitud-olek

väljavedaja
[nimisõna, substantiiv]
ekspordiga tegelev inimene või asutus

väljavedu
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste müük välismaale, müüdud kauba vedu välisriikidesse

väljavenitatus
[nimisõna, substantiiv]
väljavenitatud-olek

väljaveoartikkel
[nimisõna, substantiiv]
teatavat liiki kaup või toode, mida veetakse riigist välja

väljaveokaubandus
[nimisõna, substantiiv]
kaupade ja teenuste väljavedu hõlmav kaubandusvaldkond

väljaveokaup
[nimisõna, substantiiv]
välismaale veetav kaup, selle koguhulk ja väärtus

väljaveokeeld
[nimisõna, substantiiv]
riigivõimu keeld teatavat kaupa riigist välja vedada või mingisse riiki eksportida

väljaveolitsents
[nimisõna, substantiiv]
valitsusasutuse väljastatud dokument, mis annab õiguse teatud kaupa riigist välja vedada

väljaveoluba
[nimisõna, substantiiv]
valitsusasutuse väljastatud dokument, mis annab õiguse teatud kaupa riigist välja vedada

väljaveotoll
[nimisõna, substantiiv]
väljaveetavate kaupade eest tasutav maks

väljaviik
[nimisõna, substantiiv]
1. vedeliku vm aine väljajuhtimine

2. selleks kasutatav detail või tarind

väljavise
[nimisõna, substantiiv]
(hrl sportmängus:) palli vm vahendi mänguplatsile (tagasi) viskamine (nt audist), et mängu jätkata

väljaviskaja
[nimisõna, substantiiv]
töötaja, kes peab tüli norivad, purjus vm tülikad kliendid restoranist, ööklubist vm lahkuma sundima (nt turvamees)

väljaviskamine
[nimisõna, substantiiv]
mingist kohast, asutusest, kollektiivist vm lahkuma sundimine

väljavool
[nimisõna, substantiiv]
inimeste, kaupade, raha vms rohke lahkumine riigist

väljavõetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida saab kuskilt, millestki välja võtta, tõsta, kõrvaldada

väljavõte
[nimisõna, substantiiv]
1. dokumendi vm teksti mingist osast muudatusteta mahakirjutatud või kopeeritud tekst

2. osaline koopia mingist dokumendist

väljavõtt
[nimisõna, substantiiv]
1. teatava tasu või summa kusagilt (nt pangaautomaadist, kassast) oma valdusse saamine või võtmine

2. väljavõtmine

väljavõtteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (statistikas vm:) juhusliku valikuga tehtav

2. juhusliku valikuga, osaline

väljavõtukogum
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) üldkogumist juhuslikult valitud osa

väljaõmblus
[nimisõna, substantiiv]
1. riidele vm alusmaterjalile nõela ja niitidega (ka litrite, helmestega vms) tehtud kaunistus

2. tikitud v õmmeldud kaunistus

väljaõmmeldud
[omadussõna, adjektiiv]
tikitud, tikandiga kaetud

väljaõpe
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaõpetamine, koolitamine

2. selle käigus omandatud teadmised, oskused ja võimed

3. mingiks tööks või tegevuseks vajalike teadmiste ja oskuste õpetamine

4. nii omandatud teadmised ja oskused

väljaõppelaager
[nimisõna, substantiiv]
(sõjaväelise õppelaagri või nt terroristide treenimise laagri kohta)

väljaõppinud
[omadussõna, adjektiiv]
koolitatud, teatava hariduse, väljaõppe saanud

väljaöeldu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida keegi (avalikult, otsekoheselt) ütles ning teised kuulsid

2. oma suhtumise väljendamine

väljaütlemata
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida välja ei öelda, mida varjatakse

väljaütlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. (avalikult, otsekoheselt) millegi ütlemine, oma suhtumise väljendamine

2. nii öeldu

3. see, mida keegi (avalikult, otsekoheselt) ütles ning teised kuulsid

4. oma suhtumise väljendamine

välje
[nimisõna, substantiiv]
väljaulatuv osa

väljend
[nimisõna, substantiiv]
1. omaette tähendusega sõnapaar või sõnade rühm, terviklik tekstilõik või ütlus

2. sõnade ühend, millel on kindel tähendus. Väljendid on näiteks süda on paha ja ennast kokku võtma

väljendama
[tegusõna, verb]
1. mõtet, tunnet või suhtumist edasi andma, hrl sõnadega välja üteldes, oma olekuga näidates vm viisil

2. mingit mõtet või tunnet sõnadega edasi andma

väljendamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on võimatu (sõnades) väljendada

väljendatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mida sõnadega vm moel väljendatakse

väljendtegusõna
[nimisõna, substantiiv]
sõnaühend, mis koosneb käändsõnast (vahel koos kaassõnaga) ja tegusõnast ning millel hrl on ülekantud, ainukordne tähendus (nt jutule võtma, tähele panema, hõlma alla pistma)

väljenduma
[tegusõna, verb]
1. (mingil viisil, kujul) esile või ilmsiks tulema

2. tunda andma, esile tulema

3. ilmnema, esile tulema

4. avalduma

väljendus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi mõtte, tunde või suhtumise väljendamine või väljendumine (nt reaktsioonina, olekuga)

2. selle teatav avaldumisviis

väljendusjõud
[nimisõna, substantiiv]
võime, suutlikkus midagi sõnaliselt, muusikaliselt vm viisil edasi anda, võime mõjuda või mõjutada

väljenduslaad
[nimisõna, substantiiv]
omapära, kuidas midagi väljendatakse (nt sõnadega, kunstis)

väljenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
kunstilise vm eneseväljendusega seotud

väljendusoskus
[nimisõna, substantiiv]
oskus ennast suuliselt, kirjalikult vm moel (hästi) väljendada

väljendusrikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. värvikalt, eredalt tundeid, mõtteid või nende varjundeid väljendav

2. väljendusrikas, elav

väljendusvaene
[omadussõna, adjektiiv]
1. vähe või mitte midagi väljendav

2. vähese mõjujõuga

väljendusvahend
[nimisõna, substantiiv]
see, mille kaudu ennast, mingit mõtet, tunnet, ideed vms väljendatakse

väljendusviis
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas midagi väljendatakse (nt sõnadega, kunstis)

väljendverb
[nimisõna, substantiiv]
sõnaühend, mis koosneb käändsõnast (vahel koos kaassõnaga) ja tegusõnast ning millel hrl on ülekantud, ainukordne tähendus (nt jutule võtma, tähele panema, hõlma alla pistma)

väljuja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes kuskilt välja läheb

väljuma
[tegusõna, verb]
1. (liiklusvahendi vm liikuva, sõitva asja kohta:) mingist asukohast, lähtepunktist teele asuma

2. liiklusvahendite kohta

3. kuskilt välja sõitma

väljumisaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil buss, rong vm sõiduvahend mingist asukohast, lähtepunktist väljub

väljund
[nimisõna, substantiiv]
miski, mida mingist süsteemist või protsessist välja, kätte antakse või kuhugi, kellelegi suunatakse, millegi tulemus (nt toodetud kaubad, edastatav info, müüdav teenus)

väljundandmed
[nimisõna, substantiiv]
andmed, mida infotöötlussüsteem või tema osa edastab väljapoole

väljundpinge
[nimisõna, substantiiv]
elektriahela takistite takistuse suhtest tekkiv pinge

väljundseade
[nimisõna, substantiiv]
arvuti osa või spetsiaalne lisaseade andmete väljastuseks (nt kõnesüntesaator, printer)

väljundvõimsus
[nimisõna, substantiiv]
kaabli, generaatori vm seadme väljastatav võimsus

väljutama
[tegusõna, verb]
1. hrl organismist, kehast midagi välja ajama, sundima või eraldama, välja minema panema

2. väljuma panema, välja eraldama

väljutus
[nimisõna, substantiiv]
hrl organismist, kehast millegi väljaajamine või eraldamine (nt sünnitusel)

väljutusperiood
[nimisõna, substantiiv]
1. (sünnitamisel:) aeg, mille jooksul loode, laps (või loomal järglane) väljub sünnitusteedest

2. sünnitamisel

välk
[nimisõna, substantiiv]
1. ereda valgussähvatusena nähtav võimas looduslik sädelahendus äikesepilves, pilvede vahel või pilve ja maapinna vahel

2. hele järsk valgus, mis tekib taevas äikese ajal

välkar
[nimisõna, substantiiv]
1. välisriigist pärit inimene, mitteoma maa või riigi elanik või kodanik

2. inimene, kes on mõne välisriigi kodanik

välkkiire
[omadussõna, adjektiiv]
väga kiire, ülikiire

välkkiirelt
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, väga suure kiiruga

välkkiiresti
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, väga suure kiiruga

välkkoosolek
[nimisõna, substantiiv]
lühike (erakorraline) koosolek

välklamp
[nimisõna, substantiiv]
lühikest valgussähvatust tekitav lamp või seda sisaldav valgusti, mida kasutatakse nt pildistamisel

välklema
[tegusõna, verb]
korduvalt välkuma

välkmakse
[nimisõna, substantiiv]
panga kliendi kontolt tehtav rahaülekanne, mis laekub saajale sekunditega

välkmale
[nimisõna, substantiiv]
malemäng, kus üks pool peab tegema kõik käigud eriti kiiresti, kokku vähem kui 15 minuti jooksul

välkmäluketas
[nimisõna, substantiiv]
välkmälukiibi tehnoloogial põhinev arvuti andmeid mahutav ketas, mis on palju kiirem ja kergem kui kõvaketas

välkmüük
[nimisõna, substantiiv]
väga lühikest aega toimuv soodusmüük

välknõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
lühike (erakorraline) nõupidamine

välkpost
[nimisõna, substantiiv]
elektronpost

välkrünnak
[nimisõna, substantiiv]
(sõjas, lahingus:) rünnak, mis toimub kiirelt ja ootamatult, üllatusena, ilma eelneva hoiatuseta

välksama
[tegusõna, verb]
korraks (esile, nähtavale) ilmuma

välksatama
[tegusõna, verb]
(eredana, helklevana) korraks nähtavale tulema, hetkeks, järsku välkuma

välksõda
[nimisõna, substantiiv]
sõda, mille vallandajad taotlevad kiiret võitu

välkturniir
[nimisõna, substantiiv]
hrl ainult üks päev kestev lühiturniir

välkuma
[tegusõna, verb]
1. (valguse, tule kohta:) hetkeliselt, katkendlikult nähtavale tulema

2. korraks nähtav olema, vilksatama

välkvalgus
[nimisõna, substantiiv]
tugev kunstlik valgus, mida kasutatakse nt pildistamisel objekti hetkeliseks valgustamiseks

välkvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
lühikest valgussähvatust tekitav lamp või seda sisaldav valgusti, mida kasutatakse nt pildistamisel

välkvisiit
[nimisõna, substantiiv]
lühike (erakorraline) visiit

välkõppus
[nimisõna, substantiiv]
lühikese etteteatamisajaga õppekogunemine

välme
[nimisõna, substantiiv]
väljamõeldu, väljamõeldis

välmima
[tegusõna, verb]
välja mõtlema, välja töötama

välp
[nimisõna, substantiiv]
(autonduses, tehnikas:) korraline vahemik kahe hooldusprotseduuri vahel

vältama
[tegusõna, verb]
1. mingist ajamomendist alates üha edasi toimuma või esinema, teatava aja jätkuma

2. teatud ajalise pikkusega olema

vältel
[postpositsioon, tagasõna]
1. mingi ajaühiku väldates või millegi toimumise ajal

2. osutab ajavahemikule või ajale, mil midagi tehakse või toimub

välteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sõna kohta:) silbi või hääliku pikkusastmest, vältest tingitud või sellel põhinev

2. välte-, vältest tingitud

vältevaheldus
[nimisõna, substantiiv]
sõnatüve kujude erinemine eri vormides välte poolest (nt haara/ma : haara/ta), üks astmevahelduse liike

vältevahelduseta
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) selline, kus silbi pikkusaste eri muutevormides ei muutu

vältevahelduslik
[omadussõna, adjektiiv]
(grammatikas:) silbi pikkusastme vaheldumisega seotud

vältima
[tegusõna, verb]
1. millegi eest kõrvale hoidma, midagi tegemast hoiduma

2. midagi ära hoidma, mitte toimuda laskma

3. midagi ära hoidma, mitte toimuda laskma

vältimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida ei saa vältida ega ära hoida, mis toimub meist sõltumata

2. ilmtingimata vajalik

vältimatult
[määrsõna, adverb]
1. nii, et ei saa ära või kõrvale hoida, tahtmisest sõltumatult, ilmtingimata

2. hädavajalikult

vältimatus
[nimisõna, substantiiv]
paratamatu toimumine tahtest sõltumata

vältus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi protsessi või sündmuse ajaline pikkus

2. millegi ajaline pikkus

vältusaste
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) silbi pikkusaste

vältuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(foneetikas, grammatikas:) silbi või hääliku ajalise pikkusega, kestusega seotud

välu
[nimisõna, substantiiv]
1. (väike) metsalagendik

2. väike metsalagendik

vändagängster
[nimisõna, substantiiv]
(mehe kohta, kelle jaoks seks on elus tähtsal kohal ja kes on seksuaalselt väga aktiivne)

vänderdama
[tegusõna, verb]
1. kõikudes, otseteelt ühele ja teisele poole kaldudes liikuma

2. siia-sinna kõikuma

vändralane
[nimisõna, substantiiv]
1. Vändra elanik

2. Vändrast pärit inimene

vänge
[omadussõna, adjektiiv]
(tugeva toime tõttu) haistmis- või maitsmismeeli ärritav

vängelt
[määrsõna, adverb]
teravalt, kirbelt

vängus
[nimisõna, substantiiv]
1. lõhna, maitse vm intensiivsus

2. ropp sõna või väljend

vänt
[nimisõna, substantiiv]
1. täisnurkne kang võlli käsitsi ringiajamiseks

2. hrl piklik mehhanismi lüli, mis teeb pöördeid ümber liikumatu telje

vänt
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe või isaslooma suguelund, mille kaudu väljub seemnevedelik

2. mehe kehaosa, mida ta kasutab seksiks ja selleks, et uriini välja lasta

väntama
[tegusõna, verb]
vända abil midagi ringi ajama, liikuma panema, käivitama

väntjalg
[nimisõna, substantiiv]
(lühikese ja kõvera jala kohta)

väntorel
[nimisõna, substantiiv]
1. kantav mehaaniline muusikainstrument, mida mängitakse vänta käsitsi ringi ajades

2. vändaga muusikainstrument

vänts
[nimisõna, substantiiv]
(väike) laps

väntsakas
[nimisõna, substantiiv]
(väike) laps

väntsti
[määrsõna, adverb]
käntsti

väntsuma
[tegusõna, verb]
õõtsuma, vänderdama

väntsutama
[tegusõna, verb]
1. (hrl kellegi kohta:) (hooletult, hoogsalt) siia-sinna liigutama või suunama

2. sellega ära vaevama

3. solgutama, vintsutama

väntsutus
[nimisõna, substantiiv]
1. keerukas, väsitav, ära vaevav olukord

2. väntsutamine

väntvõll
[nimisõna, substantiiv]
võll, mille abil muundatakse sirgjooneline liikumine pöörlemiseks või vastupidi

värahtama
[tegusõna, verb]
1. korraks värisema, kergelt võpatama

2. järsku korraks värisema

värat
[nimisõna, substantiiv]
1. aias, müüris olev uks, mis võimaldab sisse- ja väljapääsu ning mida saab avada ja sulgeda

2. ava selle jaoks

3. uks aia või müüri sees, kust inimesed (ja sõidukid) läbi pääsevad

väratama
[tegusõna, verb]
1. korraks värisema, kergelt võpatama

2. järsku korraks värisema

värativeen
[nimisõna, substantiiv]
veen, mis juhib seedetrakti, põrna ja kõhunäärme venoosse vere maksa

värav
[nimisõna, substantiiv]
1. aias, müüris olev uks, mis võimaldab sisse- ja väljapääsu ning mida saab avada ja sulgeda

2. ava selle jaoks

3. uks aia või müüri sees, kust inimesed (ja sõidukid) läbi pääsevad

väravaala
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) vastasvõistkonna eest kaitstav väravaesine ala

väravaalune
[nimisõna, substantiiv]
1. värava(võlvi) alune läbikäigukoht

2. väravakäik

väravaarve
[nimisõna, substantiiv]
(väravalöömise arvestuse kohta)

väravaava
[nimisõna, substantiiv]
ava värava jaoks (nt aias, müüris)

väravaesine
[nimisõna, substantiiv]
värava ees olev ala (ka sportmängudes)

väravahing
[nimisõna, substantiiv]
värava pöördliikumist võimaldav metallist kinnitusosa

väravahoone
[nimisõna, substantiiv]
väravas olev hoone

väravajoon
[nimisõna, substantiiv]
väravapostide vaheline joon, mille pall või litter peab ületama, selleks et värav loetaks lööduks

väravakaar
[nimisõna, substantiiv]
värava ülemine kaarjas osa

väravakuningas
[nimisõna, substantiiv]
suurvõistlustel enim väravaid löönud mängija

väravakäik
[nimisõna, substantiiv]
käik, mis viib nt müüriväravast läbi

väravakütt
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes mängija kohta, kes on osav väravaid lööma)

väravalatt
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) väravaposte ühendav latt

väravalukk
[nimisõna, substantiiv]
lukk värava sulgemiseks

väravalöök
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis väravale suunatud löögi, pealelöögi kohta)

väravamaja
[nimisõna, substantiiv]
väravas asuv maja, nt valvurimajake

väravanurk
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) värava sisenurk

väravapool
[nimisõna, substantiiv]
kahest ühetaolisest osast koosneva värava üks osa

väravapost
[nimisõna, substantiiv]
post, mille külge kinnitub värava liikuv osa

väravaputka
[nimisõna, substantiiv]
väravas asuv majake, nt valvurimajake

väravasuu
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis, hokis vm:) värava esine, värav

väravasööt
[nimisõna, substantiiv]
sööt, millest lüüakse värav

väravaterohke
[omadussõna, adjektiiv]
(jalgpalli, jäähoki vm sportmängu kohta:) paljude õnnestunud katsetega saata pall või litter üle väravajoone

väravatorn
[nimisõna, substantiiv]
värava kaitsetorn keskaja linnuses

väravavaht
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes, nt jalgpallis või hokis:) mängija, kelle ülesandeks on takistada palli või litri sattumist väravasse

väravavalvur
[nimisõna, substantiiv]
valvur, kes väravas jälgib ja kontrollib sisenejaid ja väljujaid

väravavõimalus
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) võimalus väravat lüüa

väravavõrk
[nimisõna, substantiiv]
(sportmängudes:) väravapostide vahele kinnitatud võrk

väravpall
[nimisõna, substantiiv]
1. sportmäng, kus püütakse palli vastase väravasse visata kätega

2. sportlik mäng, kus üks võistkond püüab palli käega teise võistkonna väravasse lüüa

väravpallimängija
[nimisõna, substantiiv]
käsipalli mängiv inimene, hrl sportlane

väravpallur
[nimisõna, substantiiv]
käsipalli mängiv inimene, hrl sportlane

värb
[nimisõna, substantiiv]
varblane

värbama
[tegusõna, verb]
1. tööle, teenistusse võtma (hrl püsivale ametikohale)

2. kedagi (teatud ajaks) tööle võtma

3. kellelgi tasu eest midagi teha laskma

värbamispunkt
[nimisõna, substantiiv]
sõduriks värbamise koht

värbkakk
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa väikseim, umbes 70 g kaaluv kuldnokasuurune kakk

värbrisla
[nimisõna, substantiiv]
hallika triipudega seljaga, valgete külgede ja kõhualusega ja sirge nokaga väike, Eestis läbirändav lind

värbräts
[nimisõna, substantiiv]
pruunika või hallika sulestikuga, sulgkõrvadega väike kakutaoline lind

värbrüdi
[nimisõna, substantiiv]
hallika triipudega seljaga, valgete külgede ja kõhualusega ja sirge nokaga väike, Eestis läbirändav lind

värd
[nimisõna, substantiiv]
(eemaletõukava või ehmatava välimusega inimese kohta)

värdama
[tegusõna, verb]
1. (taimede, loomade kohta:) ristama

2. ristama

värdjalik
[omadussõna, adjektiiv]
moondunud või moonutatud, ebanormaalselt kole või hirmutav

värdjas
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslike väärarenditega, hrl eemaletõukava või ehmatava välimusega olend

värdkeelend
[nimisõna, substantiiv]
keelde täiesti sobimatuks peetav, nt keelereeglite vastu eksiv või väga kole tunduv keeleline väljend (sõna või sõnaühend)

värelema
[tegusõna, verb]
1. kiirelt, vaevumärgatavalt värisema

2. kergelt värisema

värelus
[nimisõna, substantiiv]
kerge värin

värgendus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi täpsemalt määratlemata, ebamäärane asi, nähtus, tegevus vm

2. asjandus, värk

värgid-särgid
[nimisõna, substantiiv]
(igasuguste erinevate asjade kohta)

värgindus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi täpsemalt määratlemata, ebamäärane asi, nähtus, tegevus vm

2. asjandus, värk

väri
värisev, värisemisega

värihalvatus
[nimisõna, substantiiv]
parkinsonismi varasem nimetus, mida kasutas haiguse esmakirjeldamisel inglise arst James Parkinson

värihein
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrreline niidutaim, mille laiuva pöörise peenikesed harud värisevad, ka ilutaim

2. kõrreline niidutaim

värihäälik
[nimisõna, substantiiv]
(foneetikas:) kaashäälik, mis moodustatakse keele vm hääldusorgani vibreerimisega (nt r)

värin
[nimisõna, substantiiv]
1. keha, selle osade värisemine

2. üldisemalt kartuse, erutuse, elevuse vms tundega ühenduses

väring
[nimisõna, substantiiv]
(ühekordne) värisemine (hrl maavärinaga ühenduses)

värisema
[tegusõna, verb]
1. (keha, kehaosade kohta:) külmast, palavikust, ärevusest vm ärrituse tõttu tahtmatult kiiresti ja väikselt edasi-tagasi võnkuma

2. keha või kehaosade kohta: iseenesest väikseid kiireid edasi-tagasi liigutusi tegema, näiteks hirmu või külma pärast

väristama
[tegusõna, verb]
1. midagi värisema panema, edasi-tagasi võnkeid, värinat tekitama

2. järsku, korraks

värk
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi (täpsemalt määratlemata, teadmata otstarbega) asi, tegevus, olukord, nähtus vm

2. täpselt määratlemata asi, tegevus, olukord

värkima
[tegusõna, verb]
1. kapja või sõrga lõikama või tasandama

2. kapja v sõrga lõikama v tasandama

värkraud
[nimisõna, substantiiv]
kapjade värkimiseks

värkstuba
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, töötuba

värkvõrk
[nimisõna, substantiiv]
interneti kaudu omavahel ühenduses olevad seadmed, süsteemid ja rakendused, mis sensorite abil koguvad, töötlevad ja vahetavad infot ning täidavad koos mingeid ülesandeid

värnits
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt taimeõlidest saadav kollakas kuni pruun vedel sideaine (kasutatakse nt õlivärvide valmistamisel)

värnitsane
[omadussõna, adjektiiv]
värnitsaga kaetud või määritud

värsiehitus
[nimisõna, substantiiv]
silpide ja rõhkude vaheldusest koosnev värsi rütmiline ülesehitus

värsijalg
[nimisõna, substantiiv]
värsimõõdu reeglipäraselt korduv üksus

värsikogu
[nimisõna, substantiiv]
luuletuste kogumik

värsilahk
[nimisõna, substantiiv]
värsisisene paus

värsilang
[nimisõna, substantiiv]
värsijala värsirõhuta osa

värsiline
[omadussõna, adjektiiv]
värssidest koosnev, värsivormis,

värsimeister
[nimisõna, substantiiv]
meisterlik luuletaja

värsimõõt
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas värsis vahelduvad rõhulised (või pikad) ja rõhutud (või lühikesed) silbid, määrates selle pikkuse ja rütmi

värsiraamat
[nimisõna, substantiiv]
(hrl luulekogu kohta)

värsirida
[nimisõna, substantiiv]
luuleteose rütmiline üksus (hrl rida), mis on värsimõõdu ja mõtte poolest suhteline tervik

värsirõhk
[nimisõna, substantiiv]
teatud silbi pingsam hääldamine värsireas

värsirütm
[nimisõna, substantiiv]
rõhuliste ja rõhutute osiste korrapärane kordumine värsis

värsisepp
[nimisõna, substantiiv]
1. luuleharrastaja, algaja või vähem tuntud luuletaja

2. luuleharrastaja

värsistama
[tegusõna, verb]
1. värssidesse seadma, luulekeelde panema

2. värsivormi seadma

värsisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
värsirütmi korrastamise põhimõte, mis oleneb keele eripärast ja vastava kirjanduse traditsioonidest

värsiteooria
[nimisõna, substantiiv]
luulekunsti käsitlev kirjandusteooria haru

värsitreial
[nimisõna, substantiiv]
(kehvade) luuletuste kirjutaja

värsitõus
[nimisõna, substantiiv]
värsijala rõhuline (antiikajal rõhutu) osa

värsivihik
[nimisõna, substantiiv]
väike (lihtsalt köidetud) luulekogu

värsivorm
[nimisõna, substantiiv]
värsistamisel kasutatav vorm

värsiõpetus
[nimisõna, substantiiv]
luulekunsti käsitlev kirjandusteooria haru

värske
[omadussõna, adjektiiv]
1. (toiduaine kohta:) selline, mis on äsja või hiljuti saadud, püütud, valminud, valmistatud vms

2. selline, mis on hiljuti saadud ja seetõttu hea kvaliteediga

3. töötlemata

värskelt
[määrsõna, adverb]
hiljaaegu, alles, äsja

värskendaja
[nimisõna, substantiiv]
värskendav aine või vahend

värskendama
[tegusõna, verb]
1. (keha, vaimu) virgemaks, erksamaks tegema

2. toonust tõstma, paremasse vormi viima

värskendav
[omadussõna, adjektiiv]
1. virgemaks, erksamaks tegev

2. toonust tõstev

värskendi
[nimisõna, substantiiv]
värskendav aine või vahend

värskendus
[nimisõna, substantiiv]
värskendamine

värskenduskuur
[nimisõna, substantiiv]
(millegi värskendamiseks tehtavate toimingute, nt remonttööde kohta)

värskenema
[tegusõna, verb]
1. virgemaks, erksamaks muutuma

2. uuenema

värskus
[nimisõna, substantiiv]
värske olek

värss
[nimisõna, substantiiv]
luuleteose rütmiline üksus (hrl rida), mis on värsimõõdu ja mõtte poolest suhteline tervik

värss
[nimisõna, substantiiv]
1. isane noor veis, kes on vasikaeast välja kasvanud

2. noor pull või härg

3. noor härg

värssdraama
[nimisõna, substantiiv]
värsskõnes draama

värssjutustus
[nimisõna, substantiiv]
luule vormis jutustus

värsskomöödia
[nimisõna, substantiiv]
värsskõnes komöödia

värsskõne
[nimisõna, substantiiv]
rütmil ja rõhkudel rajaneva ülesehitusega, rütmi ja rõhkudega seotud tekst, hrl luules

värsslugu
[nimisõna, substantiiv]
värsskõnes jutustus, kirjutis vm

värssnäidend
[nimisõna, substantiiv]
värsskõnes näidend

värssromaan
[nimisõna, substantiiv]
sisult romaani meenutav värsskõnes kirjandusteos

värsstekst
[nimisõna, substantiiv]
rütmistatud, värsivormis tekst

värssteos
[nimisõna, substantiiv]
luulevormis kirjandusteos

värsstragöödia
[nimisõna, substantiiv]
värsskõnes tragöödia

värsstõlge
[nimisõna, substantiiv]
luuleteose tõlge värssides

värten
[nimisõna, substantiiv]
1. pöörleva ketta ehk kedraga pulk lõnga ketramiseks ja korrutamiseks (voki eelkäija)

2. lõngaketramisvahend

värtnakeder
[nimisõna, substantiiv]
hoogu andev pöörlev ketas lõnga ketramiseks kasutatava vahendi, hrl kedervarre küljes

värtnakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
värtnat meenutav, värtna kujuga

värtnaõli
[nimisõna, substantiiv]
naftast saadav eriti vedel õli kiiresti pöörlevate masinaosade õlitamiseks

värv
[nimisõna, substantiiv]
1. nägemismeelega tajutav keha omadus, mille määrab sellelt kehalt peegelduv või seda läbiv valgus

2. värvid, värvused on näiteks punane, roheline, kollane ja sinine

värvaine
[nimisõna, substantiiv]
looduslik aine või kunstlikult saadud peen pulber, mida kasutatakse värvide valmistamisel, naha, riide vm värvimisel

värval
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne elukutseline riide, lõnga ja naha värvija

värvalkonn
[nimisõna, substantiiv]
liigirohke perekond Ameerikas elavaid väikesi eredavärvilisi mürgiseid konni, kes tegutsevad puude otsas ja põõsastes

värvatu
[nimisõna, substantiiv]
värvatud isik

värvel
[nimisõna, substantiiv]
kahekordne riideriba, millega lõpetatakse rõivas selle kitsenduskohtades, nt vöökoha ümber, varrukasuus

värveldama
[tegusõna, verb]
värvliga varustama

värvi
[omadussõna, adjektiiv]
teatava värvusega

värvialkanna
[nimisõna, substantiiv]
Vahemere maadest pärit eresiniste õitega rohttaim, mille juurest saadakse punast värvainet

värviatlas
[nimisõna, substantiiv]
värvinäidiste süstematiseeritud kogu

värviergas
[omadussõna, adjektiiv]
erksate, säravate värvidega

värviesitus
[nimisõna, substantiiv]
mingi tehisvalgusallika võime esitada loomulikuna erinevate objektide värve võrreldes sellega, kuidas nad paistavad päevavalguses

värvifilm
[nimisõna, substantiiv]
värviline kinofilm

värvifoto
[nimisõna, substantiiv]
värviline foto

värvifotograafia
[nimisõna, substantiiv]
fotograafia haru, mis võimaldab saada loomulikes värvides kujutisi

värvigamma
[nimisõna, substantiiv]
värvitoonide astmestik, järjestikune rida ühes tonaalsuses värvivarjundeid

värvigraafika
[nimisõna, substantiiv]
kahe või enama värviga trükitud graafikateos(ed)

värvija
[nimisõna, substantiiv]
1. värvimisega tegelev inimene (ka elukutsena)

2. see, kes midagi värvib

värvik
[nimisõna, substantiiv]
perekond kandseeni

värvikandja
[nimisõna, substantiiv]
1. korporant (kui värvimütsi (ja -paela) kandev isik)

2. värvimütsi ja -paela kandev isik, korporant

värvikas
[omadussõna, adjektiiv]
eredate värvidega või paljude erisuguste värvidega

värvikindel
[omadussõna, adjektiiv]
niisugune, mis pesus või päikese käes ei kaota oma esialgset värvi

värvikirev
[omadussõna, adjektiiv]
eredate värvidega või paljude erisuguste värvidega

värvikirju
[omadussõna, adjektiiv]
1. (läbisegi) mitut värvi

2. selline, kus on eri värve

3. mitut värvi

värvikoda
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus vanasti värviti eeskätt kangaid, tänapäeval sõiduvahendeid

värvikombinatsioon
[nimisõna, substantiiv]
teataval viisil koos esinevate värvide korrastatud rühm

värvikombo
[nimisõna, substantiiv]
teataval viisil koos esinevate värvide korrastatud rühm

värvikood
[nimisõna, substantiiv]
tähtede ja numbrite kombinatsioon, mis väljendab mingil skaalal määratletud värvitooni

värvikriim
[nimisõna, substantiiv]
kriimustus värvkattes

värvikriimustus
[nimisõna, substantiiv]
kriimustus värvkattes

värvikuul
[nimisõna, substantiiv]
(värvikuulimängus kasutatav) värvikapsel, mis tabamise korral lõhkeb

värvikuulimäng
[nimisõna, substantiiv]
sportmäng, kus vastasmeeskonda tulistatakse värvikuulidega ja tabamuse saanud mängija kõrvaldatakse mängust

värvikuvar
[nimisõna, substantiiv]
andmeid ja muud värviliste kujutistena ekraanile väljastav seade (nt lauaarvuti osana)

värvikäsitlus
[nimisõna, substantiiv]
värvide kasutamise laad (loometöös)

värviküllane
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkevärviline

2. erksavärviline

värvilahendus
[nimisõna, substantiiv]
(teose) värve puudutav idee ja selle teostus

värvilahus
[nimisõna, substantiiv]
värvaine vesilahus (nt riide, lihavõttemunade värvimisel)

värvilahutus
[nimisõna, substantiiv]
1. värvilise kujutise lahutamine mustvalgeteks osadeks, mille kokkutrükkimisel saadakse taas värviline kujutis

2. komponentvärvidele vastavate trükirastrite loomine värvitrükiks

värvilakk
[nimisõna, substantiiv]
küünte värvimiseks kasutatav värviline lakk

värvileem
[nimisõna, substantiiv]
hrl mingi taime keeduvedelik lõnga rahvapärasel värvimisel

värvi-leetpõõsas
[nimisõna, substantiiv]
kollaste õitega madal lehtpõõsas, Eestis ilutaim või metsistunud

värviline
[omadussõna, adjektiiv]
1. mingit muud värvi kui valge või hall või must

2. mingit muud värvi kui must, hall või valge

värvilint
[nimisõna, substantiiv]
kolmevärviline pael, mida korporatsiooni tegevliige kannab üle õla

värvilisus
[nimisõna, substantiiv]
1. valgest, hallist või mustast värvist erinevat värvi olemine

2. mitut värvi olek

värvima
[tegusõna, verb]
1. mingit pinda, materjali vm värviga katma, immutama või töötlema

2. midagi värviga katma

Ühendtegusõnad: üle värvimaüle värvima

värvimeel
[nimisõna, substantiiv]
värvide, nende sobivuse, varjundite vms tajumise võime

värvimiskoda
[nimisõna, substantiiv]
töökoda, kus vanasti värviti eeskätt kangaid, tänapäeval sõiduvahendeid

värvimistöökoda
töökoda, kus vanasti värviti eeskätt kangaid, tänapäeval sõiduvahendeid

värvimuld
[nimisõna, substantiiv]
looduses esinev suure mineraalisisaldusega muld, mida kasutatakse värvainena (nt ooker, sieena, umbra)

värvimuusika
[nimisõna, substantiiv]
muusika, millega kaasnevad helide laadist olenevad valgus- ja värviefektid

värvimüts
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilase (või õpilase) tekkel, eriti korporandi korporatsioonivärvides vormimüts

värvindama
[tegusõna, verb]
värvingut andma

värvine
[omadussõna, adjektiiv]
värviga koos, värviga määrdunud

värving
[nimisõna, substantiiv]
ühe ja sama põhivärvuse pisut erinev toon

värvipael
[nimisõna, substantiiv]
kolmevärviline pael, mida korporatsiooni tegevliige kannab üle õla

värvipalett
[nimisõna, substantiiv]
1. näidiste kogu värvide, mustrite valimiseks (nt arvuti värvigraafika programmis)

2. värvivalik, värviskaala, erinevad värvid või värvitoonid

3. värviskaala

värvipaljundus
[nimisõna, substantiiv]
värviline paljundamine

värvipall
[nimisõna, substantiiv]
sportmäng, kus vastasmeeskonda tulistatakse värvikuulidega ja tabamuse saanud mängija kõrvaldatakse mängust

värvipass
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis määrab hoone või piirdeaia soovitusliku(d) värvi(d)

värvipasta
[nimisõna, substantiiv]
pasta konsistentsiga, pasta kujul kasutatav värv

värviperspektiiv
[nimisõna, substantiiv]
(maalikunstis:) ruumilisuse edasiandmine värvide heleduse-tumeduse ja soojuse-külmuse taotlusliku kasutamisega

värvipigment
[nimisõna, substantiiv]
organismides leiduv looduslik värvaine, mis annab koele vm värvuse

värvipihusti
[nimisõna, substantiiv]
vahend värvi pihustamiseks mingile pinnale

värvipilt
[nimisõna, substantiiv]
värviline pilt

värvipime
[omadussõna, adjektiiv]
osaliselt või täielikult võimetu värvusi eristama (nt punasel ja rohelisel vahet tegema)

värvipimedus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus eristada värvusi, eriti punast ja rohelist

värvipimesus
[nimisõna, substantiiv]
võimetus eristada värvusi, eriti punast ja rohelist

värvipind
[nimisõna, substantiiv]
värvitud või värvitav pind

värvipintsel
[nimisõna, substantiiv]
pintsel vedela värvi pinnale kandmiseks

värvipitsat
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgtrüki põhimõttel jäljendit jättev vahend

2. värvipitsat

3. vastav jäljend

värvipliiats
[nimisõna, substantiiv]
1. värvilise südamikuga pliiats

2. värvilise sisuga pliiats

värviprinter
[nimisõna, substantiiv]
printer, mis kannab paberile värvilisi kujutisi

värviprits
[nimisõna, substantiiv]
vahend värvi pihustamiseks surve abil

värvipritsmed
[nimisõna, substantiiv]
millegi peale paiskunud värvipiisad

värvipulber
[nimisõna, substantiiv]
pulbriline värv

värvipüstol
[nimisõna, substantiiv]
püstolikujuline seade värvi või laki pinnale pihustamiseks

värviraamat
[nimisõna, substantiiv]
(laste)raamat värvimiseks

värvirikas
[omadussõna, adjektiiv]
eredate värvidega või paljude erisuguste värvidega

värviring
[nimisõna, substantiiv]
üksteisele värvitoonilt järgnevate (ehk kromaatiliste) värvide ring, mis hrl koosneb 12 värvist, mille aluseks on kolm põhivärvi, üks värvitoonide liigitamise ja korrastamise viise

värvirull
[nimisõna, substantiiv]
oma telje ümber pöörlev torujas tööriist vedela värvi kandmiseks pinnale

värvirõõmus
[omadussõna, adjektiiv]
erksate, säravate värvidega

värvis
[nimisõna, substantiiv]
organismides leiduv looduslik värvaine, mis annab koele vm värvuse

värvisafloor
[nimisõna, substantiiv]
kollakasoranžide õitega õlitaim (varem ka värvitaim) Vahemere maades, Aasias ja Aafrikas, üks vanimaid kultuurtaimi

värviskaala
[nimisõna, substantiiv]
värvivalik, erinevad värvid või värvitoonid

värviskeem
[nimisõna, substantiiv]
(infotehnoloogias:) reeglistik, mille alusel pildis kasutatavaid värve üles märgitakse

värvisõda
[nimisõna, substantiiv]
sportmäng, kus vastasmeeskonda tulistatakse värvikuulidega ja tabamuse saanud mängija kõrvaldatakse mängust

värvisümboolika
[nimisõna, substantiiv]
mõistete, meeleolude, sotsiaalse kuuluvuse vm väljendamine värvi(de) kaudu

värvitabel
[nimisõna, substantiiv]
eri värvitoonide näidistest koostatud tabel

värvitahvel
[nimisõna, substantiiv]
trükisele eraldi lisatud leht või lehekülg värviliste illustratsioonidega

värvitaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, millest saadakse värvainet

värvitaju
[nimisõna, substantiiv]
värvide, nende sobivuse, varjundite vms tajumise võime

värvitekkel
[nimisõna, substantiiv]
korporandi korporatsioonivärvides vormimüts

värviteler
[nimisõna, substantiiv]
seade värvitelevisiooni saadete vastuvõtuks ja esitamiseks

värviteleviisor
[nimisõna, substantiiv]
seade värvitelevisiooni saadete vastuvõtuks ja esitamiseks

värvitelevisioon
[nimisõna, substantiiv]
värvilisi kujutisi edastav televisioon

värvitemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab kiirgusallika kiirguse spektraalset koostist

värviteraapia
[nimisõna, substantiiv]
värvide rahustava või ergutava toime kasutamine raviks

värvitoon
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe ja sama põhivärvuse erinev nüanss, värvivarjund

2. teistest (spektri)värvidest eristuvana tajutav värv

3. värv

4. ühe ja sama värvi veidi erinev variant

5. värvitoon, värving, värvivarjund

värvitoonistik
[nimisõna, substantiiv]
kunstiteosel, ruumikujunduses vms valitsevad ja üldmuljet kujundavad peamised värvitoonid ja värvikombinatsioonid

värvitrükk
[nimisõna, substantiiv]
trükimenetlus, mille abil saadakse mitmevärvilised trükised

värvitu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma värvita, läbipaistev, (gaasi kohta ka:) nähtamatu

2. värvusetu

värvitundlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. värvide suhtes tundlik

2. värvide suhtes tundlik

värvitunnetus
[nimisõna, substantiiv]
värvide, nende sobivuse, varjundite vms tajumise võime

värvitustama
[tegusõna, verb]
värvituks, värvusetuks tegema

värvitustuma
[tegusõna, verb]
värvituks muutuma

värvitõmmis
[nimisõna, substantiiv]
(graafikas:) värviline jäljend, mis on tehtud graafiliselt töödeldud plaadiltpaberile vm materjalile

värvivaene
[omadussõna, adjektiiv]
värvierksuseta või värvikirevuseta, värvi poolest ilmetu

värvivarjund
[nimisõna, substantiiv]
ühe ja sama põhivärvuse pisut erinev toon

värviveski
[nimisõna, substantiiv]
seade, millega pihustatakse pigmenti ja täiteainet värvi sideaines

värviõpetus
[nimisõna, substantiiv]
värvide füüsikalist määratlemist ja mõõtmist, samuti ka nende tekitamist ja toimet nägemiselundeile käsitlev teadusharu

värvkate
[nimisõna, substantiiv]
värvikiht kui kate

värvmadar
[nimisõna, substantiiv]
ringina ümber varre asetsevate kitsaste lehtede ja väikeste valgete õitega rohttaim, mille punast värvainet sisaldavaid juuri on kasutatud riide värvimisel

värv-neiusilm
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerika lõunaosast pärinev rohkelt harunevate varte ja mitut värvi õitega suvilill

värvohakas
[nimisõna, substantiiv]
kollakasoranžide õitega õlitaim (varem ka värvitaim) Vahemere maades, Aasias ja Aafrikas, üks vanimaid kultuurtaimi

värvsus
[nimisõna, substantiiv]
valguskiirguse komponentide visuaalne eristatavus

värvuke
[nimisõna, substantiiv]
varblane

värvukene
[nimisõna, substantiiv]
varblane

värvulised
[nimisõna, substantiiv]
suurim, kõige arenenumate lindude selts

värvuma
[tegusõna, verb]
1. teatud värvi võtma

2. teat värvi võtma

värvus
[nimisõna, substantiiv]
1. nägemismeelega tajutav keha omadus, mille määrab sellelt kehalt peegelduv või seda läbiv valgus

2. värvid, värvused on näiteks punane, roheline, kollane ja sinine

värvusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma värvita, läbipaistev, (gaasi kohta ka:) nähtamatu

2. värvusetu

värvusmuusika
[nimisõna, substantiiv]
muusika, millega kaasnevad helide laadist olenevad valgus- ja värviefektid

värvustemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab kiirgusallika kiirguse spektraalset koostist

värvusteraapia
[nimisõna, substantiiv]
värvide rahustava või ergutava toime kasutamine raviks

värvusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
värvide füüsikalist määratlemist ja mõõtmist, samuti ka nende tekitamist ja toimet nägemiselundeile käsitlev teadusharu

värv-varjulill
[nimisõna, substantiiv]
väikeste valgete õitega rohttaim, mille juured sisaldavad punakat värvainet

väsima
[tegusõna, verb]
1. töö, pingutuse tõttu kehaliselt või vaimselt jõuetuks, rammetuks jääma, vaevatuks muutuma

2. kui sa oled väsinud, siis sul ei ole enam jõudu ja sa pead puhkama

Ühendtegusõnad: ära väsima, ära väsima, üle väsimaüle väsima

väsimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, kes ei väsi, kelle jõud ja energia ei rauge

2. vaibumatu

väsimatult
[määrsõna, adverb]
raugematult

väsimus
[nimisõna, substantiiv]
1. kehalise või vaimse pingutuse tagajärjel tekkinud seisund, mis väljendub töövõime vähenemises, rammetuses ja jõuetustundes, väsinud olek

2. füüsilise või vaimse pingutuse tagajärjel tekkinud seisund, kus sa tahad puhata või magada

väsimusmurd
[nimisõna, substantiiv]
ilma traumata tekkiv luumurd (nt suure koormusega treenival sportlasel)

väsimuspiir
[nimisõna, substantiiv]
(tugevusõpetuses:) suurim pinge, mida materjal talub, kui koormus muutub pidevalt vähimast suurimaks ja vastupidi

väsimuspurunemine
[nimisõna, substantiiv]
materjali, nt metalli purunemine väsimuse tõttu

väsimustugevus
[nimisõna, substantiiv]
materjali võime taluda muutlike koormuste mitmekordset kordumist

väsimustunne
[nimisõna, substantiiv]
rammetus- ja jõuetustunne kehas

väsinud
[omadussõna, adjektiiv]
1. tööst, pingutusest vms jõuetu, puhkust vajav

2. selline, kes on palju tööd teinud ja vajab puhkust

väsinult
[määrsõna, adverb]
väsinuna, väsimust tundes

väsitama
[tegusõna, verb]
kelleltki pingutust nõudma ja jõudu võtma, nii et ta vajab pärast puhkust

Ühendtegusõnad: ära väsitamaära väsitama

väsitatavus
[nimisõna, substantiiv]
1. omadus (kergesti) väsida

2. omadus kergesti väsida

väsitav
[omadussõna, adjektiiv]
väsinuks, jõuetuks, rammetuks tegev

väss
[nimisõna, substantiiv]
väsimus

vässu
[omadussõna, adjektiiv]
väsinud

västar
[nimisõna, substantiiv]
1. kisuliste harudega (pikavarreline) torkeriist kalapüügivahendina

2. kalapüügiriist

västrik
[nimisõna, substantiiv]
väike pikkade peenikeste jalgadega pikasabaline peamiselt putukatest toituv lind

vääks
[nimisõna, substantiiv]
imiku nutuhääl vm hädine häälitsus

vääks
[määrsõna, adverb, hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi imikunuttu vm sellist häälitsust või heli

vääksatama
[tegusõna, verb]
1. (imiku kohta:) korraks, järsku nutuhäält tegema või hädiselt häälitsema

2. samalaadselt häälitsema

3. korraks, järsku vääksuma

vääksuma
[tegusõna, verb]
1. (imiku kohta:) nutma, hädiselt häälitsema

2. imiku kohta: nutma, hädiselt häälitsema

vääksutama
[tegusõna, verb]
imikut nutma või hädiselt häälitsema panema

vään
väänduv

väänak
[nimisõna, substantiiv]
kõverus, käänak

väänakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. isemeelne, tõrges

2. sõnakuulmatu, üleannetu

3. isemeelne, tõrges

väänama
[tegusõna, verb]
1. midagi painutama või kõverdama (seda ühtaegu keerates)

2. painutama, kõverdama

3. keerama

Ühendtegusõnad: välja väänama, välja väänama, ära väänamaära väänama

väändemoment
[nimisõna, substantiiv]
füüsikaline suurus, mis iseloomustab väänet põhjustava sisejõu mõju

väändenupp
[nimisõna, substantiiv]
pöörlev mehhanism, mis aktiveerib ukseluku, mida keerates saab lukku avada ja sulgeda

väändepinge
[nimisõna, substantiiv]
ristlõikepindade väändel mõjuv nihkepinge

väändetugevus
[nimisõna, substantiiv]
suurim väändepinge, mida keha või materjal kannatab, enne kui ta puruneb või katkeb

väändevedru
[nimisõna, substantiiv]
väändele alluv elastne terasvedru

väändik
[nimisõna, substantiiv]
(vääntaime kohta)

väändkaal
[nimisõna, substantiiv]
torsioonvedru paindeelastsusel põhinev kaal

väänduma
[tegusõna, verb]
1. kõveraks, kiiva minema

2. keerduma

väändvedru
[nimisõna, substantiiv]
väändele alluv elastne terasvedru

vääne
[nimisõna, substantiiv]
(tehnikatermin:) deformatsioon, mille puhul varda, võlli vms ristlõikepinnad pöörduvad üksteise suhtes paralleelselt

väänel
[nimisõna, substantiiv]
nõrgavarreliste ja ronitaimede (harunenud) niitjas kinnitus- ja ronivahend

väänik
[nimisõna, substantiiv]
1. isemeelne, tõrges või sõnakuulmatu, üleannetu inimene

2. isemeelne, tõrges

väänikas
[nimisõna, substantiiv]
1. isemeelne, tõrges või sõnakuulmatu, üleannetu inimene

2. isemeelne, tõrges

vääniline
[omadussõna, adjektiiv]
kõvera, keerduva kujuga

väänkael
[nimisõna, substantiiv]
1. isemeelne, tõrges või sõnakuulmatu, üleannetu inimene

2. isemeelne, tõrges

väänkasv
[nimisõna, substantiiv]
nõrga, tuge vajava varrega roht- või puittaim, mille vars kasvab väändudes mingi toe ümber

väänlema
[tegusõna, verb]
1. oma ihuliikmeid, keha kõverasse tõmbama ja taas sirgu ajama

2. looklevaid, painduvaid liigutusi tegema

3. pöörlema

väänroos
[nimisõna, substantiiv]
pikkade peenikeste võrsetega roos

vääntaim
[nimisõna, substantiiv]
nõrga, tuge vajava varrega roht- või puittaim, mille vars kasvab väändudes mingi toe ümber

väänuline
[omadussõna, adjektiiv]
kõvera, keerduva kujuga

väänutama
[tegusõna, verb]
1. midagi pikka ja painduvat korduvalt keerama ja kõverdama, keerutavalt liigutama

2. väänduma panema, kõverasse kiskuma või ajama

väänutus
[nimisõna, substantiiv]
kõverdus, painutus vms väänlev liigutus

väär
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõele, tegelikkusele, tõsiasjadele mitte vastav

2. midagi mitte õigesti osutav või väljendav

3. selline, mis ei vasta tegelikkusele või sisaldab vigu

väär
[nimisõna, substantiiv]
rõdu kirikus lauljate, kuulajate või oreli paigutamiseks

väärakas
[omadussõna, adjektiiv]
1. väärastunud, perversne

2. ebameeldiv, vastik

vääralt
[määrsõna, adverb]
valel moel, mitte õigesti

väärama
[tegusõna, verb]
1. sihilt, teelt kõrvale kallutama

2. vankuma panema, midagi ümber lükkama

3. juhtpositsioonilt, valitsemast kõrvaldama

vääramatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei saa kõigutada ega ümber lükata, vankumatu, takistamatu

vääramatus
[nimisõna, substantiiv]
1. ümberlükkamatus

2. kõikumatus

väärarend
[nimisõna, substantiiv]
1. vääriti arenenud organismi osa või funktsioon

2. vääriti arenenud elund

väärareng
[nimisõna, substantiiv]
1. kehaosade või elundite valesti kujunemine looteeas

2. selle tagajärg

väärarusaam
[nimisõna, substantiiv]
vale, ekslik käsitus või tõekspidamine

väärarvamus
[nimisõna, substantiiv]
ekslik, ebaõige arvamus

väärasend
[nimisõna, substantiiv]
ebaõige asend

väärastama
[tegusõna, verb]
1. rikkuma, halvemaks tegema, manduma panema

2. moonutama

väärastuma
[tegusõna, verb]
1. ebaõiges, kahjulikus suunas arenema, rikutuks, valeks muutuma

2. manduma

väärastus
[nimisõna, substantiiv]
kahjulik areng või muutus, halvaks peetav kõrvalekalle või moondus

vääratama
[tegusõna, verb]
1. õigest asendist kogemata välja minema, õigest suunast kõrvale või mööda sattuma

2. pisut valesti minema, eksima

vääratus
[nimisõna, substantiiv]
väike, hrl hooletusest tekkinud viga või eksimus

väärduma
[tegusõna, verb]
1. ebaõiges, kahjulikus suunas arenema, rikutuks, valeks muutuma

2. manduma

väärdumus
[nimisõna, substantiiv]
kahjulik areng või muutus, halvaks peetav kõrvalekalle või moondus

väärema
[nimisõna, substantiiv]
munema hakanud töömesilane

väärikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. austust äratav, lugupidamist väärt (ja seda tunnetav)

2. kõrgelt hinnatud, lugupeetav

väärikus
[nimisõna, substantiiv]
inimese seisund, milles väljendub inimese enesehinnang ja tema ühiskonnapoolne väärtustamine

väärikustunne
[nimisõna, substantiiv]
enesest lugupidamine

vääriline
[omadussõna, adjektiiv]
millegi või kellegi väärtusele vastav, midagi või kedagi väärt olev

väärima
[tegusõna, verb]
1. millegi või kellegi vääriline olema, midagi pälvima, ära teenima

2. midagi põhjusega ära teenima

3. piisavalt hea või halb olema, et millekski (kas kiituseks või kriitikaks) põhjust anda

väärindama
[tegusõna, verb]
millegi väärtust suurendama, et seda kõrgema hinnaga müüa (nt toorainest toodangut valmistama)

väärindamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi väärtuse suurendamine

väärindus
[nimisõna, substantiiv]
millegi väärtuse suurendamine

väärinfo
[nimisõna, substantiiv]
tahtmatult ebaõige info(rmatsioon), ekslik teave

väärinformatsioon
[nimisõna, substantiiv]
tahtmatult ebaõige info(rmatsioon), ekslik teave

vääring
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi rahasüsteem ja selles rakendatavad rahamärgid

2. raha, mida riik kasutab

vääringureform
[nimisõna, substantiiv]
rahareform

vääringusüsteem
[nimisõna, substantiiv]
riigisiseseid või riikidevahelisi raha- ja krediidisuhteid hõlmav korraldus

vääris
(väga) väärtuslik, (suure) väärtusega, väärt

väärisehe
[nimisõna, substantiiv]
hinnaline ehe

vääriselupaik
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevusest oluliselt mõjutamata looduslik ala, mis suure tõenäosusega on haruldaste või ohustatud loomaliikide elupaigaks

väärisese
[nimisõna, substantiiv]
väärtuslik, hrl kallihinnaline asi

väärisgaas
[nimisõna, substantiiv]
lõhnatu, värvitu, looduses harva esinev madala reaktsioonivõimega gaas

väärishallitus
[nimisõna, substantiiv]
seenest Botrytis cinerea põhjustatud soovitav hallitus magusa veini valmistamiseks kasutatavatel heledatel viinamarjadel

vääriskala
[nimisõna, substantiiv]
eriti maitsva lihaga või hinnaline kala, nt lõhe, forell, angerjas

vääriskivi
[nimisõna, substantiiv]
1. looduses harva ja väikestes kogustes leiduv mineraal või kivim (nt teemant, safiir, topaas), mida kasutatakse ehete valmistamiseks

2. looduses harva leiduv väärtuslik kivi, millega kaunistatakse ehteid

vääriskorall
[nimisõna, substantiiv]
soojade madalmerede kaljuses põhjas esinev värvilise toesega organism

väärismaterjal
[nimisõna, substantiiv]
väärtuslik materjal (millegi valmistamiseks)

väärismetall
[nimisõna, substantiiv]
haruldane, kõrge ja suhteliselt stabiilse väärtusega väga vastupidav metall (nt kuld, hõbe)

väärisoks
[nimisõna, substantiiv]
oks, mis on võetud paljundatavalt taimelt ja pandud kasvama teisele taimele

väärisoliiviõli
[nimisõna, substantiiv]
parima kvaliteediga külmpress-oliiviõli

väärispuit
[nimisõna, substantiiv]
hästi töödeldav omapärase värvuse ja tekstuuriga puit, mida kasutatakse nt iluasjade, muusikariistade ja mööbli valmistamiseks

väärispuu
[nimisõna, substantiiv]
puu, millelt saadakse väärtuslikku puitmaterjali

vääristama
[tegusõna, verb]
1. miskit hinnalist lisades midagi väärtuslikumaks tegema

2. väärtuslikumaks tegema

vääristamine
[nimisõna, substantiiv]
ühe taime tükikese (hrl pookoksa) kasvama panemine teisele taimele

vääristubakas
[nimisõna, substantiiv]
nikotiini sisaldav rohttaim, mille lehtedest valmistatakse sigareid, sigarette ja piibutubakat

vääristus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi abil kvaliteedi väärtuse lisamine, vääristamine

2. see, mis kvaliteeti, väärtust lisab

väärisvineer
[nimisõna, substantiiv]
väärispuidust vineer

vääriti
[määrsõna, adverb]
valel moel, mitte õigesti

vääritimõistmine
[nimisõna, substantiiv]
kellestki või millestki valesti arusaamine

vääritu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõlblusnormidega vastuolus, hukkamõistu pälviv, nt ebaeetiline, ebaaus

2. väärtusetu, mitte hinnatav

vääritus
[nimisõna, substantiiv]
ebaväärikus

väärjumal
[nimisõna, substantiiv]
paganlik jumal (ristiusu vm monoteistliku usundi seisukohalt)

väärkasutama
[tegusõna, verb]
1. vääralt või ebaseaduslikult kasutama, nii et sellest võib kellelegi tekkida mingi kahju

2. ebaseaduslikult kasutama

väärkasutus
[nimisõna, substantiiv]
millegi ebaõige kasutamine

väärkohtlema
[tegusõna, verb]
1. teist inimest (või looma) füüsiliselt või verbaalselt ründama, nii et teisel tekib hirm, alandus vm ebameeldiv tunne

2. vääralt kohtlema

väärkohtlemine
[nimisõna, substantiiv]
käitumine, mille eesmärk on teist inimest kontrollida ja allutada hirmu, alanduse, füüsilise või verbaalse rünnaku kaudu

väärkujutlus
[nimisõna, substantiiv]
väär, ekslik ettekujutus või kujutluspilt

väärlülipuit
[nimisõna, substantiiv]
puidurike, mille korral kasvava puutüve sisemine osa on ebanormaalselt tumeda värvusega

väärne
[omadussõna, adjektiiv]
kellegi või millegi väärtusele vastav, kellegi või millegi vääriline

väärnimi
[nimisõna, substantiiv]
1. vanemailt lapsele kanduv või abiellumise teel saadav nimi (eesti keeles eesnime järel)

2. nimi, mis tuleb pärast eesnime ja on teiste pereliikmetega sama

väärnähe
[nimisõna, substantiiv]
mingi moraalselt taunitav nähtus või ilming

väärnähtus
[nimisõna, substantiiv]
mingi moraalselt taunitav nähtus või ilming

väärsamm
[nimisõna, substantiiv]
1. ekslik tegu

2. eksimus, viga

väärt
[omadussõna, adjektiiv]
1. hea, väärtuslik

2. hea

3. tähtis, vajalik

väärtasi
[nimisõna, substantiiv]
väärtuslik, hrl kallihinnaline asi

väärtegu
[nimisõna, substantiiv]
süütegu, mille eest on karistusena ette nähtud rahatrahv või arest

väärteomenetlus
[nimisõna, substantiiv]
väärteo toimepanemise asjaolude väljaselgitamine ning süüdlaste karistamine

väärtese
[nimisõna, substantiiv]
väärtuslik, hrl kallihinnaline asi

väärtfilm
[nimisõna, substantiiv]
asjatundjate, nt filmikriitikute poolt väärtuslikuks peetav film

väärtkiri
[nimisõna, substantiiv]
kiri, milles saadetakse dokumente, fotosid või muid saatja või saaja seisukohalt väärtuslikke sõnumeid

väärtkirjandus
[nimisõna, substantiiv]
asjatundjate poolt väärtuslikuks tunnistatud kirjandus, nt kirjandusklassika

väärtoitumine
[nimisõna, substantiiv]
ebaõige toitumine

väärtpaber
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis tõendab selle omaja (või esitaja) varalisi õigusi ja õigust saada sellelt tulu (nt aktsia, võlakiri)

väärtpaberibörs
[nimisõna, substantiiv]
börs, kus kaubeldakse väärtpaberite ja välisvaluutaga

väärtpaberiportfell
[nimisõna, substantiiv]
kõik ühele omanikule kuuluvad väärtpaberid (nt aktsiad ja võlakirjad), olenemata sellest, kes need on emiteerinud

väärtpaberiturg
[nimisõna, substantiiv]
väärtpaberitega kauplemine, väärtpaberite ost ja müük

väärtsaadetis
[nimisõna, substantiiv]
postisaadetis, mille kaotsimineku või rikkumise korral hüvitatakse saatjale selle deklareeritud väärtus

väärtus
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl paljude inimeste, eriti asjatundjate (püsiv) hinnang asja, nähtuse või olendi positiivse või negatiivse tähenduse kohta

2. selline (konkreetne) asi (nt hoone, miljöö)

3. see, kui oluline või tähtis miski on

väärtusahel
[nimisõna, substantiiv]
tootmine kui toodet väärindavate, tema väärtust suurendavate tegevuste ahel

väärtuseline
[omadussõna, adjektiiv]
teatud rahalise, numbrilise väärtusega

väärtusetu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida ei hinnata, millel pole (erilist) sisu ega väärtust

väärtusetus
[nimisõna, substantiiv]
ilma väärtuseta olek

väärtushinnang
[nimisõna, substantiiv]
püsiv hinnang, milles väljendub arusaam heast ja halvast, õigest ja valest

väärtuskasvatus
[nimisõna, substantiiv]
inimese väärtushinnangute, hoiakute ja iseloomu kujunemine või kujundamine tema keskkonna, sihipärase õpetuse vm mõjul

väärtusklass
[nimisõna, substantiiv]
millegi väärtust iseloomustav näitaja

väärtuskonflikt
[nimisõna, substantiiv]
võitlus vastuoluliste väärtuste vahel inimese teadvuses

väärtuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi poolest kõrgelt hinnatud, suure väärtusega, sellisena tähtis, vajalik

2. suure väärtusega

3. tähtis

väärtuslikkus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgelt hinnatud, suure väärtusega olek

väärtusorientatsioon
[nimisõna, substantiiv]
hoiak sotsiaalsete väärtuste suhtes

väärtusotsustus
[nimisõna, substantiiv]
isiklikust väärtushinnangust lähtuv otsustus

väärtuspäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, millal pangas toimub tehingute realiseerimine ja rahaline arveldus

väärtusskaala
[nimisõna, substantiiv]
inimese hinnangud mingi nähtuse vms kohta, hrl järjestatud olulisuse järgi sellele inimesele

väärtussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnas tunnustatud väärtushinnangute kogum ja nende toimimine

väärtustama
[tegusõna, verb]
1. (hrl abstraktsete asjade kohta:) midagi ühiskonnas, elus, maailmas kõrgelt hindama, püsivalt oluliseks, väärtuslikuks pidama

2. hindama, väärtust andma

väärtustamine
[nimisõna, substantiiv]
millegi püsivalt oluliseks, väärtuslikuks pidamine

väärtusteooria
[nimisõna, substantiiv]
majanduslikke väärtusi ja väärtushinnanguid kajastavate vaadete süsteem

väärtustuma
[tegusõna, verb]
1. (hrl abstraktsete asjade kohta:) ühiskonnas, elus, maailmas hinnatuks minema, püsivalt oluliseks, väärtuslikuks saama

2. hinda minema, väärtuslikumaks minema

väärtusõpetus
[nimisõna, substantiiv]
filosoofia haru, mis käsitleb inimese hinnangulist suhtumist tegelikkusse

väärtõlgendus
[nimisõna, substantiiv]
vääriti tõlgendamine, ekslik arusaam millestki

väärus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi ebaõigsus, tõele mittevastavus, (lause, väite) paikapidamatus

2. ebaõigsus, väär-olek

väärusk
[nimisõna, substantiiv]
1. vana traditsiooniline kohalik usk vastandatuna ristiusule vm maailmareligioonile

2. mis tahes muu religioon peale õigeks peetava usundi

väärutama
[tegusõna, verb]
1. (pea kohta:) kõigutama, vangutama

2. (huulte kohta:) kõverdama

väärõpetus
[nimisõna, substantiiv]
kellegi seisukohast ekslik, vale õpetus (hrl ühenduses usuliste tõekspidamistega)

väät
[nimisõna, substantiiv]
1. nõrk ja pikk, väänduv taimevars või võrse

2. mõne põõsa pikk ja peenike oks

väätima
[tegusõna, verb]
vääte moodustama

väätjas
[omadussõna, adjektiiv]
kujult vääti meenutav

väävel
[nimisõna, substantiiv]
kollane tahke mittemetall, keemiline element järjenumbriga 16

vääveldioksiid
[nimisõna, substantiiv]
värvitu, terava lõhnaga väga mürgine gaas, mis tekib vulkaanipurske, tikutõmbamise vms käigus

väävelhape
[nimisõna, substantiiv]
õlitaoline värvuseta vedelik, mida kasutatakse mineraalväetiste, lõhkeainete vms tootmiseks

väävelhappesool
[nimisõna, substantiiv]
väävelhapet sisaldav aine, mida toiduainetööstuses kasutatakse säilitusainena (nt kuivatatud puuviljade puhul)

väävelkollane
[omadussõna, adjektiiv]
ägedalt, teravalt kollane, väävli värvi kollane

vääveltorik
[nimisõna, substantiiv]
1. väävelkollaste viljakehadega, lehtpuude tüvedel ja kändudel kasvav seen

2. seen

vääveltrioksiid
[nimisõna, substantiiv]
lämmatava lõhnaga värvuseta vedelik, mis saadakse vääveldioksiidi oksüdeerimisel

väävelvesinik
[nimisõna, substantiiv]
mädamuna lõhnaga värvuseta väga mürgine gaas

väävliallikas
[nimisõna, substantiiv]
väävlirikkaid gaase eraldav, vulkaaniline allikas

väävlibakter
[nimisõna, substantiiv]
väävlit ja anorgaanilisi väävliühendeid oksüdeeriv või redutseeriv bakter

väävlihais
[nimisõna, substantiiv]
1. väävelvesiniku ebameeldiv mädamunahaisu meenutav lõhn

2. muu sellelaadne hais

väävlik
[nimisõna, substantiiv]
1. väävelkollaste viljakehadega, lehtpuude tüvedel ja kändudel kasvav seen

2. seen

väävlimaak
[nimisõna, substantiiv]
väävlit sisaldav kivim

väävline
[omadussõna, adjektiiv]
väävliga koos, väävlit sisaldav

väävlisalv
[nimisõna, substantiiv]
väävlit sisaldav salv naha hoolduseks ja nahahaiguste raviks

väävlisgaas
[nimisõna, substantiiv]
värvitu, terava lõhnaga väga mürgine gaas, mis tekib vulkaanipurske, tikutõmbamise vms käigus

väävlishape
[nimisõna, substantiiv]
vääveldioksiidi vees lahustamisel tekkiv aine, raske õlitaoline vedelik, mida kasutatakse villa, siidi, jahu ja suhkru pleegitamiseks ning bakterite ja hallitusseente hävitamiseks puuviljade ladustamisel

väävlitikk
[nimisõna, substantiiv]
tuletikk, mille ots oli kaetud väävliga

väävlitustama
[tegusõna, verb]
väävlist puhastama

väävlivann
[nimisõna, substantiiv]
kümblus väävlit sisaldavas vees

väävliühend
[nimisõna, substantiiv]
väävlit sisaldav orgaaniline aine (nt väävelvesinik)

vöner
[nimisõna, substantiiv]
nisuvalgust valmistatud 100% taimne toode, mida saab kasutada traditsioonilistes liharoogades punase tailiha asemel

vöö
[nimisõna, substantiiv]
1. keha keskosa ümber kantav rõivaste kinnitamise ja kaunistamise vahend

2. rihm või pael, mida kantakse keha keskmise osa ümber, näiteks selleks, et pükse üleval hoida

3. rõivaste kinnitamise ja kaunistamise vahend

vööaas
[nimisõna, substantiiv]
aas rõival vöö hoidmiseks vöökohal

vööde
[nimisõna, substantiiv]
1. vööna ümber Maa asetsev ekvaatoriga paralleelne pinna laiutine osa, millele on iseloomulikud sarnased looduslikud tingimused, hrl kliimavöötme või maastikuvöötme kohta (nt parasvööde)

2. suurim tsonaalne üksus

vöödik
[nimisõna, substantiiv]
1. suure lihaka viljakehaga mürgine seen, mida iseloomustab kiuline rõngasloor

2. seen

vöödiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. triipe omav, triipudega, triibumustriline

2. triipudest koosneva mustriga

vööditama
[tegusõna, verb]
vöödiliseks tegema

vööeksam
[nimisõna, substantiiv]
teatud värvi vöö taotlemiseks sooritatav eksam mõnes idamaade võitluskunstis

vööjoon
[nimisõna, substantiiv]
(kehal:) roiete ja puusade vahelise osa peenem koht

vöökett
[nimisõna, substantiiv]
ehtena vöö küljes rippuv kett

vöökiri
[nimisõna, substantiiv]
vöö muster

vööklamber
[nimisõna, substantiiv]
klamber millegi kinnitamiseks vööle, hrl vöörihma külge

vöökoht
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese keha keskmine, roiete ja puusade vaheline osa

2. kitsas osa inimese keha keskel

vöökott
[nimisõna, substantiiv]
keha ümber kinnitatav vööl kantav kott

vöökõrgune
[omadussõna, adjektiiv]
vöökohani ulatuv

vöölane
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerika napihambuliste imetajate sugukonna esindaja, kelle keha on kaetud kõva, sarvplaadikestest moodustunud rüüga

vööloom
[nimisõna, substantiiv]
Kesk- ja Lõuna-Ameerika napihambuliste imetajate sugukonna esindaja, kelle keha on kaetud kõva, sarvplaadikestest moodustunud rüüga

vöömaadlus
[nimisõna, substantiiv]
1. maadlusviis, kus vastast haaratakse ja võtteid sooritatakse ainult vastase laiast vööst kinni hoides

2. rahvapärase maadluse viis

vöömõõk
[nimisõna, substantiiv]
1. suure noa kujuline traditsiooniline vöökudumisriist koelõnga kinnilöömiseks ja kirjalõngade korjamiseks

2. suure noa kujuline vöökudumisriist

vöönd
[nimisõna, substantiiv]
1. mingite omaduste poolest ühtne, sageli midagi ümbritsev või ääristav ala

2. teatavate piirangutega või erirežiimiga piirkond või ala

vööndiaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavööndil põhinev kellaaeg kindlaksmääratud paikkonnas või riigis

2. ajavööndi keskmine päikeseaeg

vööndilisus
[nimisõna, substantiiv]
nähtuste või asjade paiknemine või ilmnemine vöönditena

vööndkaar
[nimisõna, substantiiv]
võlvistikku toetav ja ruumi võlvikuteks jaotav kaar

vööpael
[nimisõna, substantiiv]
hrl vöökoha kaunistamiseks, kokkusidumiseks või kooshoidmiseks kasutatav pael

vöör
[nimisõna, substantiiv]
laeva või paadi kere esiots

vööriankur
[nimisõna, substantiiv]
laeva esiosas asuv ankur

vöörihm
[nimisõna, substantiiv]
vööl kantav hrl pandlaga rihm

vöörikajut
[nimisõna, substantiiv]
laeva esiosas paiknev kajut

vööriramp
[nimisõna, substantiiv]
laeva esiotsas, vööris paiknev ramp

vööritekk
[nimisõna, substantiiv]
laeva vööris paiknev tekk

vööritsema
[tegusõna, verb]
ebaseaduslikku äri ajama, kokku ostma ning vaheltkasuga edasi müüma

vöörivisiir
[nimisõna, substantiiv]
1. avatav ja suletav osa parvlaeva esiotsas

2. liikuv katteosa laeva vööril

vöörkoda
[nimisõna, substantiiv]
maja vm ehitise eesruum,välisukse ja sisemiste ruumide vaheline osa, nt tuulekoda või esik

vöörkott
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne keskel oleva auguga pikk kott, mille mõlemasse otsa pandi toidukraami

vöörmast
[nimisõna, substantiiv]
purjelaeva esimene mast

vöörmünder
[nimisõna, substantiiv]
1. kiriku eestseisja ja pastori abiline varasemal ajal (hrl talupoegade hulgast)

2. kirikueestseisja abiline

vöörpiik
[nimisõna, substantiiv]
1. otsmine laevaruum vööris

2. veekindel ruum vööris

vöörtääv
[nimisõna, substantiiv]
1. laeva külgi laeva esiotsas siduv pikendus

2. laeva külgi vööris siduv tarind

vöörus
[nimisõna, substantiiv]
maja vm ehitise eesruum,välisukse ja sisemiste ruumide vaheline osa, nt tuulekoda või esik

vöösuga
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne vöökudumisriist

vööt
[nimisõna, substantiiv]
1. pikk ja kitsas riba või ala millegi pinnal, mis muust eristub hrl värvi poolest

2. muust pinnast erinevat värvi joon, näiteks riietel

vöötama
[tegusõna, verb]
vööga varustama, vööga kokku tõmbama

vöötasku
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne vööle seotud tasku

vöötatult
[määrsõna, adverb]
vööga kinni panduna

vööthüään
[nimisõna, substantiiv]
hallikaspruun mustade vöötidega hüään

vöötkakk
[nimisõna, substantiiv]
metsatundra ja taigametsade alal elutsev kakk, kelle alapool on ristvöötidega

vöötkood
[nimisõna, substantiiv]
kauba vm tähistamiseks kasutatav eri laiusega vöötidest koosnev märgistus, mida on võimalik vöötkoodilugejaga identifitseerida

vöötkoodilugeja
[nimisõna, substantiiv]
seade, mille abil saab vöötkoodi automaatselt identifitseerida

vöötkoodistama
[tegusõna, verb]
vöötkoodiga varustama

vööt-käbilind
[nimisõna, substantiiv]
lehiseseemnetest toituv lind, kelle tumepruunidel tiivasulgedel on kaks valget vööti

vöötlihas
[nimisõna, substantiiv]
tahtele alluv lihas, mis koosneb kimpudeks koondunud vöödilistest lihaskiududest (nt skeletilihas)

vöötlihaskude
[nimisõna, substantiiv]
lihaskude, millest koosneb selgroogsete loomade skeletilihas või südamelihas

vöötohatis
[nimisõna, substantiiv]
punetava villilise lööbega iseloomustuv viirushaigus, millega sageli kaasnevad tugevad valud

vöötorav
[nimisõna, substantiiv]
1. Põhja-Ameerika idaosa lehtmetsade oravat meenutav näriline, kelle seljal on viis tumepruuni pikivööti

2. näriline

vööt-põõsalind
[nimisõna, substantiiv]
hrl põõsarindes tegutsev hall laululind, kelle valgel alapoolel on tumedad põikvöödid

vöötrada
[nimisõna, substantiiv]
jalakäijate ülekäigukohta tähistav valgetest vöötidest koosnev märgistus

vöötsaba-merikotkas
[nimisõna, substantiiv]
pruuni sulestiku ja valge näoga Kesk- ja Lõuna-Aasia kotkas

vöötsaba-vigle
[nimisõna, substantiiv]
soodes ja niisketel niitudel elutsev pikkade jalgade, vöödilise saba ja roosatipulise nokaga lind

vööttigu
[nimisõna, substantiiv]
vöödilise kojaga tigu, nt viinamäetigu

vöövahe
[nimisõna, substantiiv]
vöö ja keha vahel olev ruum

vööümbermõõt
[nimisõna, substantiiv]
keha ümbermõõt vöökohalt

vürfel
[nimisõna, substantiiv]
õnnemängudes kasutatav täppidega kuubik, mida veeretatakse ja siis pealmise tahu täppide arvu vaadatakse

vürst
[nimisõna, substantiiv]
1. algselt väikeriigi valitseja või kõrgaadlik, hiljem peamiselt aadlitiitel

2. seda tiitlit kandev isik

vürstinna
[nimisõna, substantiiv]
1. vürstitiitliga naisisik

2. vürsti abikaasa

vürstiriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille eesotsas on vürst (või vürstinna)

vürstitar
[nimisõna, substantiiv]
vürsti tütar

vürstkond
[nimisõna, substantiiv]
1. vürsti võimu alla kuulunud maa-ala või riik

2. vürstiriik

vürstlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. vürstiseisusse kuuluv, vürstiseisusest

2. vürstile kuuluv või omane

vürts
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kuivatatud taimeosad, mida kasutatakse maitseainena

vürtsaine
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt kuivatatud taimeosad, mida kasutatakse maitseainena

vürtsbasiilik
[nimisõna, substantiiv]
roheliste kuni violetsete lehtede ja vartega ning valgete kuni punaste õitega maitse- ja ravimtaim

vürtsikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. ohtralt vürtsi sisaldav, tugeva, terava maitsega

2. tugeva ja terava maitsega

vürtsikaste
[nimisõna, substantiiv]
vürtsidega maitsestatud kaste

vürtsikilu
[nimisõna, substantiiv]
vürtsitatud kilu

vürtsine
[omadussõna, adjektiiv]
1. ohtralt vürtsi sisaldav, tugeva, terava maitsega

2. tugeva ja terava maitsega

vürtsiräim
[nimisõna, substantiiv]
vürtistatud räim

vürtsisegu
[nimisõna, substantiiv]
maitseainesegu

vürtsisool
[nimisõna, substantiiv]
vürtsidega maitsestatud söögisool

vürtsitaim
[nimisõna, substantiiv]
taim, mille osi kasutatakse vürtsina (nt kaneeli-, muskaadipuu)

vürtsitama
[tegusõna, verb]
(vürtsidega) maitsestama

Ühendtegusõnad: üle vürtsitamaüle vürtsitama

vürtsitee
[nimisõna, substantiiv]
vürtsidega maitsestatud tee, nt Indiast pärit masala chai

vürtsitera
[nimisõna, substantiiv]
vürtspipra tera, pimendipuu kuivatatud vili

vürtsmoos
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmesuguste vürtsidega maitsetatud moos või kaste, mida tarvitakse nii soolaste kui ka magusate toitude juurde

2. tšatni

3. mitmesuguste vürtsidega maitsestatud moos või kaste, mida tarvitakse nii soolaste kui ka magusate toitude juurde

vürtsnelk
[nimisõna, substantiiv]
nelgipuu kuivatatud õienupud maitseainena

vürtspaprika
[nimisõna, substantiiv]
kibedamaitselisse paprikasorti kuuluv taim, mille kaunataolist vilja tarvitatakse maitseainena

vürtspipar
[nimisõna, substantiiv]
1. pimendipuu poolvalminult kuivatatud viljad terava, pisut magusamaitselise maitseainena

2. pimendipuu vili

vürtspood
[nimisõna, substantiiv]
hrl endisaja väike pood, kus müüdi toiduaineid ja esmatarbekaupu

vürtspoodnik
[nimisõna, substantiiv]
vürtspoe omanik, selle pidaja

w
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku võõrtäht (esineb üksnes võõrnimedes ja tsitaatsõnades)

2. vastav häälik võõrkeele hääldusreeglite kohaselt

3. eesti tähestiku võõrtäht

4. vastav häälik

wagnerlane
[nimisõna, substantiiv]
Venemaa erasõjafirma Wagner (ka Wagneri grupp) liige, Wagneri palgasõdur

wagnerlik
[omadussõna, adjektiiv]
Richard Wagneri loomingule omane, hrl suurejooneline ja traagiline, müütilisi tegelasi kujutav

wagyū
[nimisõna, substantiiv]
(üldnimetus nelja peamise Jaapani lihaveisetõu kohta, mille liha peetakse väga kvaliteetseks)

wakame
[nimisõna, substantiiv]
söödav merevetikas, Jaapani ja Aasia köögi igapäevane toiduaine

waldorfkool
[nimisõna, substantiiv]
üks alternatiivpedagoogika põhimõtetest lähtuvaid koole (nt olulisel kohal on praktilised ja kunstiõppeained, õpilasi hrl numbriliselt ei hinnata)

waldorfpedagoogika
[nimisõna, substantiiv]
Rudolf Steineri alternatiivpedagoogika suund, mis lähtub antroposoofilise vaimuteaduse ja inimeseõpetuse põhimõtetest

waleslane
[nimisõna, substantiiv]
1. Walesi elanik

2. Walesi päritolu inimene

wannabe
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes ihkab olla keegi teine või väga kellegi teise moodi

wasabi
[nimisõna, substantiiv]
Jaapani mädarõika rohelisest juurest saadav teravamaitseline pulber või pasta, mida tarvitatakse maitseainena

wellness
[nimisõna, substantiiv]
1. tervis ja füüsiline heaolu

2. seda toetav raviviis

wifi
[nimisõna, substantiiv]
1. (juhtmevaba, raadiolainete abil toimiva internetiühenduse kohta)

2. juhtmeta internet

wifi-ühendus
[nimisõna, substantiiv]
juhtmevaba, raadiolainete abil toimiv internetiühendus

win-win
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
(olukorra kohta, kus kõik võidavad)

wok
[nimisõna, substantiiv]
vokitud, hrl vokkpannil valmistatud roog

woke
[omadussõna, adjektiiv]
sõna, mis märgib teadlikkust, rõhutatud valvsust rassi- ja sotsiaalse õigluse küsimustes, nt rassilise eelarvamuse ja eraldatuse või sotsiaalse tasakaalustamatuse, sh seksismi suhtes

wok-pann
[nimisõna, substantiiv]
Hiina päritolu suur ümara põhjaga pann

wonton
[nimisõna, substantiiv]
Hiina päritolu hrl lihatäidisega tainataskuke

wonton'i-tainas
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt jahust ja veest koosnev tainas Hiina-päraste vm pelmeenide valmistamiseks

workshop
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline õppevorm, kus asjatundja juhendab kokku tulnud huvilisi või sama eriala inimesi

wrap
[nimisõna, substantiiv]
õhukesse küpsetatud tainalehte mähitud või rullitud toit

wrestling
[nimisõna, substantiiv]
paljusid show-elemente sisaldav vaatemänguline vabamaadlus

wunderkind
[nimisõna, substantiiv]
mingil alal erakordselt andekas, juba varases eas silmapaistvaid võimeid ilmutanud laps

wushu
[nimisõna, substantiiv]
Kaug-Ida pärimuslik võitluskunst

õ
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

õa
1. ajavahemik, mil õppeasutuses toimub õppetöö

2. aeg aastast, mil koolis või ülikoolis toimub õppetöö

õbluke
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) peenike, habras, väike

õblukene
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) peenike, habras, väike

õdang
[nimisõna, substantiiv]
1. päeva lõpuosa (hrl umbes kella kuuest kuni magamaminekuajani)

2. päeva viimane osa

õde
[nimisõna, substantiiv]
1. tüdruk või naine oma vanemate teiste laste suhtes

2. (sageli ka kasuõe või poolõe kohta)

3. tüdruk või naine, kellel on sinuga samad vanemad

õde-perenaine
[nimisõna, substantiiv]
haiglas, hooldekodus vm pesuga varustamise eest hoolitsenud töötaja (Nõukogude-aegses meditsiinisüsteemis)

õde-venda
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
õde ja vend

õdu
[nimisõna, substantiiv]
hubasus, mõnus olek või tunne

õduma
[tegusõna, verb]
end (kuskil) mõnusalt tundma

õdus
[omadussõna, adjektiiv]
1. koduselt mugav ja mõnus

2. mugav

3. mõnus

4. kodune, hubane, mõnus

õdusus
[nimisõna, substantiiv]
hubasus, mõnus olek või tunne

õe
[hüüdsõna, interjektsioon]
kutsuv või pöörduv hüüatus

õed-vennad
[nimisõna, substantiiv]
õed ja vennad

õeke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt:) armas, väike õde

õekene
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt:) armas, väike õde

õeksed
[nimisõna, substantiiv]
õed

õel
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegi suhtes pahasoovlik ja kiuslik

2. seda väljendav

õelaps
[nimisõna, substantiiv]
õepoeg või õetütar

õelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. õele või õdedele omane või kohane

2. õele omaselt hoolitsev, osavõtlik

3. õele omane

õelus
[nimisõna, substantiiv]
pahasoovlikkus, kiuslikkus, õel-olek

õelusehunnik
[nimisõna, substantiiv]
tigeda, kurja loomusega inimene

õeluseuss
[nimisõna, substantiiv]
(õeluse või kellegi õela kohta)

õelutsema
[tegusõna, verb]
1. õel olema, õelusi ütlema

2. õel olema, õelalt käituma

õelvara
[nimisõna, substantiiv]
tarkvara, mida kasutatakse ilma omaniku teadmata tema arvutisse tungimiseks või selle kahjustamiseks

õemees
[nimisõna, substantiiv]
õe abikaasa

õenatuke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt:) armas, väike õde

õendus
[nimisõna, substantiiv]
1. tervishoiu kutseala ja teadusharu, mille eesmärgiks on aidata inimest tema tervise kaitsmisel, taastamisel ning haiguste ennetamisel

2. tervishoiu eriala

õendusabi
[nimisõna, substantiiv]
hooldus ja põetus krooniliste haiguste ja puuete korral, kui inimene ei tule iseseisvalt toime

õendushaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus osutatakse õendusabi

õendushooldus
[nimisõna, substantiiv]
hooldus ja põetus krooniliste haiguste ja puuete korral, kui inimene ei tule iseseisvalt toime

õendusteadus
[nimisõna, substantiiv]
teadusvaldkond, mis uurib inimeste tervist, hooldust ja taastumist, keskendudes õdede oskustele, teadmistele ning nende rollile tervishoiusüsteemis

õepoeg
[nimisõna, substantiiv]
1. meessoost õelaps

2. õe meessoost laps

õeraas
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt:) armas, väike õde

õeraasuke
[nimisõna, substantiiv]
(hellitavalt:) armas, väike õde

õeskond
[nimisõna, substantiiv]
naistest koosnev ametikaaslaste ring, naiste sõpruskond, selts vms kooslus

õestuspidu
[nimisõna, substantiiv]
vennastuspeo analoog naiskorporatsioonis

õetütar
[nimisõna, substantiiv]
1. naissoost õelaps

2. õe naissoost laps

õevane
[omadussõna, adjektiiv]
oivaline, suurepärane

õgard
[nimisõna, substantiiv]
inimene vm olend, kes sööb meeleldi ja palju, ablas sööja

õgardlus
[nimisõna, substantiiv]
pidev vajadust ületav söömine, õgimine kui harjumus

õgev
[omadussõna, adjektiiv]
sirge

õgija
[nimisõna, substantiiv]
inimene vm olend, kes sööb meeleldi ja palju, ablas sööja

õgila
[nimisõna, substantiiv]
(söögikoha kohta)

õgilas
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl looma, harvemini inimese kohta:) ahne sööma või jooma, ahmides ja palju sööv

õgima
[tegusõna, verb]
rohkesti ja aplalt sööma

õgimine
[nimisõna, substantiiv]
1. suur ja ablas söömine

2. söök

õgirakk
[nimisõna, substantiiv]
1. loomorganismi rakk, mis haarab haigestunud või organismile ebavajalikud rakud endasse ja seejärel lagundab nad täielikult

2. organismi enesekaitserakk

õgujoon
[nimisõna, substantiiv]
joon (või kujuteldav joon), mis tekib lõigu piiramatul pikendamisel üle mõlema otspunkti

õgurannik
[nimisõna, substantiiv]
1. enam-vähem sirge rannajoonega rannik

2. sirge rannajoonega

õgvendama
[tegusõna, verb]
teed, jõge vms sirgeks või sirgemaks tegema

õgvendus
[nimisõna, substantiiv]
1. tee, jõe vms sirgemaks ajamine

2. sirgemaks, otsesemaks aetud tee, jõgi vms

õgvenduspink
[nimisõna, substantiiv]
tööpink materjali õgvendamiseks

õgvendusplaat
[nimisõna, substantiiv]
plaat, millel plekki vms õgvendatakse

õgvenema
[tegusõna, verb]
1. sirgeks või sirgemaks minema

2. sirge(ma)ks minema

õh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab halvakspanu, kurtmist, ükskõiksust, rahulolu vms

2. rõhutab pahameelt, halvakspanu

3. kurtmist, hädaldamist

4. annab edasi vastikustunnet

õhal
[postpositsioon, tagasõna]
millestki innustatuna

õhatama
[tegusõna, verb]
korraks õhkama

õhe
[omadussõna, adjektiiv]
1. õhuke, kerge

2. vähene, vaevu tajutav

õhe
[nimisõna, substantiiv]
1. (ühekordne) õhkamine

2. [ühekordne] õhkamine, üks ohe

õhedus
[nimisõna, substantiiv]
(liiga) õhuke olek

õhekrohv
[nimisõna, substantiiv]
õhukese kihina seinale pandud krohv

õheldane
[omadussõna, adjektiiv]
võrdlemisi õhuke

õhem
[omadussõna, adjektiiv]
rohkem õhuke, väiksema ristlõikepinnaga

õhemalt
[määrsõna, adverb]
rohkem õhukeselt

õhend
[nimisõna, substantiiv]
õhendatud või õhenenud koht

õhendama
[tegusõna, verb]
õhemaks tegema

õhenema
[tegusõna, verb]
1. õhemaks muutuma

2. õhemaks muutuma, minema

õhetama
[tegusõna, verb]
1. (näo vm kehaosa kohta:) ärritusest, tunnetest, veretulvast punakana paistma ja kuumama

2. inimese ihu, näo kohta: punetama

õhetus
[nimisõna, substantiiv]
(näo vm kehaosa kohta:) ärritusest, tunnetest, veretulvast tekkiv puna ja kuumus

õhevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
elevil, ärevil, hrl millegi hea, põneva ootel

õhevile
[määrsõna, adverb]
elevile, ärevile, hrl millegi hea, põneva ootele

õhh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab halvakspanu, kurtmist, ükskõiksust, rahulolu vms

2. rõhutab pahameelt, halvakspanu

3. kurtmist, hädaldamist

4. annab edasi vastikustunnet

õhik
[nimisõna, substantiiv]
õhuke liistak, plaadike (nt valmistatud kivist tema mikroskoopiliseks uurimiseks)

õhin
[nimisõna, substantiiv]
innustunud ja elevil olek, ind ja elevus

õhinapõhine
[omadussõna, adjektiiv]
õhinaga tehtav, entusiasmile tuginev

õhk
[nimisõna, substantiiv]
1. maakera ümbritsev gaaside segu, elutegevuseks vajaliku hapniku allikas

2. Maad ümbritsev gaaside segu, mida me hingame

õhkagi
[määrsõna, adverb]
1. (väheseks, ebapiisavaks peetava asjaolu kohta:) üldse mitte, sugugi mitte

2. eitusega: sugugi, üldsegi

õhkama
[tegusõna, verb]
1. end tundeliselt, igatsevalt väljendama

2. millestki vaimustuses olema, (ohates) millegi järele igatsema

Ühendtegusõnad: taga õhkamataga õhkama

õhkamine
[nimisõna, substantiiv]
igatsev kurtmine, tundeline eneseväljendus

õhkamismärk
[nimisõna, substantiiv]
1. püstkriipsust ja selle all olevast punktist koosnev kirjavahemärk (!), mis tähistab nt käsku, hoiatust, keeldu või imestust

2. (märk !) kasutatakse lause või sõna järel, et väljendada näiteks tugevat käsku, keeldu, soovi või üllatust

õhkemboolia
[nimisõna, substantiiv]
1. õhumullikeste põhjustatud veresoone ummistumine

2. õhktopistus [veresoones]

õhkima
[tegusõna, verb]
1. lõhkeaine abil mingit rajatist vm purustama

2. plahvatuse abil hävitama

õhkisolatsioon
[nimisõna, substantiiv]
õhuvahe, mis takistab soojuse, elektri, vee vm läbitungimist

õhkjahuti
[nimisõna, substantiiv]
jahutusseade, kus jahutajaks on õhk

õhkjahutus
[nimisõna, substantiiv]
õhuga toimuv jahutus

õhkjas
[omadussõna, adjektiiv]
õrn, õhuline

õhkkardin
[nimisõna, substantiiv]
ventilatsiooniseadme tekitatud (soe) õhuvoolus sageli avatava välisukse juures

õhkkerge
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. väga kerge, ülikerge

2. imekerge, õhuline

õhkkond
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsev meeleolu, miljöö, ümbrus

2. mingis keskkonnas valitsev meeleolu

õhkkonnakaitse
[nimisõna, substantiiv]
tegevus ja meetmed õhusaastuse vähendamiseks või vältimiseks ning globaalse soojenemise ohjamiseks

õhkkuiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl puitmaterjali kohta:) välisõhu käes kuivanud või kuivatatud, sellele vastava niiskusesisaldusega

2. õhu käes kuivanud v kuivatatud

3. kindla niiskusesisaldusega

õhkkuivatatud
[omadussõna, adjektiiv]
õhu käes kuivada lastud

õhkkümblus
[nimisõna, substantiiv]
1. välisõhus lamamine, magamine, liikumine (ka ravivõttena)

2. (tite kohta:) mähkmeteta, paljalt olek

õhkküte
[nimisõna, substantiiv]
1. küttesüsteem, kus soe õhk juhitakse torustiku abil soojusallika juurest teistesse ruumidesse

2. ruumide kütmine sooja õhuga

õhklubi
[nimisõna, substantiiv]
õhu käes kivistuv lubi

õhkmadrats
[nimisõna, substantiiv]
õhuga täidetav madrats

õhkmatus
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne matmisviis, mille puhul surnu viidi või jäeti metsa puu otsa rajatud alusele

õhkpadi
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki turvapadi

õhkpeen
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga õhuke, väga peenike

2. väga õhuke v peenike

õhkpidur
[nimisõna, substantiiv]
pidur, mille ajam toimib suruõhu jõul

õhkpüss
[nimisõna, substantiiv]
õlalt laskmiseks mõeldud tulirelv, mille kuul väljub rauaõõnest suruõhu toimel

õhkravi
[nimisõna, substantiiv]
1. värske välis- või ruumiõhuga ravimine (hõlmab nt õhuvannide võtmist)

2. värske õhuga ravimine

õhkrehv
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki rehv, mille täiteks on õhk

õhkrelv
[nimisõna, substantiiv]
1. spordirelv, mille kuul väljub rauaõõnest suruõhu toimel

2. spordirelv: õhupüss, -püstol

õhkrind
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu haiguslik sisaldumine kopsukelmeõõnes

2. kopsukelmeõõne õhusisaldus

õhksideaine
[nimisõna, substantiiv]
õhu käes kivistuv sideaine, nt kips ja õhklubi

õhksilm
[nimisõna, substantiiv]
1. (kudumisel, heegeldamisel:) paremale vardale või heegelnõelale võetav lõngakeerd

2. heegeldamisel, varraskudumisel

õhksilmus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kudumisel, heegeldamisel:) paremale vardale või heegelnõelale võetav lõngakeerd

2. heegeldamisel, varraskudumisel

õhksoojuspump
[nimisõna, substantiiv]
kütteseade, mis on võimeline külmast välisõhust pumpama siseruumidesse soojust ja mida saab kuumal ajal kasutada jahutusseadmena

õhkuma
[tegusõna, verb]
mingit tunnet, meeleolu tugevasti ilmutama või levitama

õhkupidav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis õhku läbi ei lase

2. õhku läbilaskmatu

õhkutõus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lennuki kohta:) maapinnalt tõusmine ja lendama hakkamine

õhkutõusmine
[nimisõna, substantiiv]
(hrl lennuki kohta:) maapinnalt tõusmine ja lendama hakkamine

õhkvahe
[nimisõna, substantiiv]
ehituskonstruktsioonide vahele jäetav vahe (nt helitakistuse suurendamiseks, soojapidavuse parandamiseks)

õhkvaht
[nimisõna, substantiiv]
õhuga täidetud mullikeste mass, mida kasutatakse tulekustutusseadmetes

õhkvahtkustuti
[nimisõna, substantiiv]
kustutusseade, kus kustutavaks aineks on õhkvaht

õhkvedrustus
[nimisõna, substantiiv]
(sõidukil:) põrutusi leevendav seadeldis (vedrustus), mis koosneb õhkpatjadest ja neid suruõhuga varustavast kompressorist

õhkvest
[nimisõna, substantiiv]
ohu korral õhuga täituv turvavest

õhkõhuke
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt õhuke

õhkõhukene
[omadussõna, adjektiiv]
väga õhuke, imeõhuke

õhkõrn
[omadussõna, adjektiiv]
väga habras, kergesti purunev, murduv vms

õhtu
[nimisõna, substantiiv]
1. päeva lõpuosa (hrl umbes kella kuuest kuni magamaminekuajani)

2. päeva viimane osa

õhtueine
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtune kerge söögikord

2. selle ajal söödav söök

õhtuhakk
[nimisõna, substantiiv]
õhtu algus, varajane õhtuaeg

õhtuhämar
[nimisõna, substantiiv]
õhtune hämar aeg enne ööpimeduse saabumist

õhtuhämarik
[nimisõna, substantiiv]
õhtune hämar aeg enne ööpimeduse saabumist

õhtuhämarus
[nimisõna, substantiiv]
õhtune hämar aeg enne ööpimeduse saabumist

õhtuinimene
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on ergas ning aktiivne õhtul ja öösel, hommikuti aga pigem unine

õhtujuht
[nimisõna, substantiiv]
peo- vms ürituse juht

õhtujumalateenistus
[nimisõna, substantiiv]
õhtune palvetalitus

õhtujutt
[nimisõna, substantiiv]
õhtul enne magamaminekut lapse uinutamiseks talle etteloetav või räägitav jutt

õhtukaar
[nimisõna, substantiiv]
lääs, läänepoolne suund

õhtuking
[nimisõna, substantiiv]
pidulik king

õhtukleit
[nimisõna, substantiiv]
pidulik kleit õhtusel peol vm üritusel kandmiseks

õhtukool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kus õppetöö toimub peamiselt õhtusel ajal

õhtulaud
[nimisõna, substantiiv]
(pidulikuks) õhtusöögiks kaetud laud

õhtuleht
[nimisõna, substantiiv]
iga päev (keskpäeval või õhtupoolikul) ilmuv hrl kergemasisuline ajaleht

õhtuline
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtuks söödav toit

2. õhtueine

õhtumaa
[nimisõna, substantiiv]
maailma osa, mis hõlmab tänapäeva Lääne-Euroopat, Ameerikat ja muid läänepoolseid maid

õhtumaalane
[nimisõna, substantiiv]
õhtumaalt pärit inimene, õhtumaa elanik

õhtumaine
[omadussõna, adjektiiv]
lääneriikidest, hrl tänapäeva Lääne-Euroopast või Ameerikast pärinev, sealsele kultuurile omane

õhtumeik
[nimisõna, substantiiv]
õhtune jumestus

õhtumissa
[nimisõna, substantiiv]
õhtusel ajal toimuv jumalateenistus

õhtune
[omadussõna, adjektiiv]
1. õhtul esinev, toimuv vms

2. õhtul toimuv või tehtav

õhtuoode
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtusöögile eelnev kerge söögikord

2. õhtusöögile eelnev oode

õhtupalve
[nimisõna, substantiiv]
õhtul loetav palve

õhtupalvus
[nimisõna, substantiiv]
õhtune palvetalitus

õhtupime
[nimisõna, substantiiv]
õhtune pimedus

õhtupimedik
[nimisõna, substantiiv]
õhtune pimedus

õhtupimedus
[nimisõna, substantiiv]
õhtune pimedus

õhtupool
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtune pool päevast (kuni hilisõhtuni)

2. õhtune pool päevast

õhtupoole
[määrsõna, adverb]
1. õhtupoolikul, õhtu poole jäävas päeva (või öö) osas

2. õhtupoolikul, õhtu poole

õhtupoolik
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtune pool päevast (kuni hilisõhtuni)

2. õhtune pool päevast

õhtupoolikuti
[määrsõna, adverb]
õhtupoolikutel

õhtupoolis
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtuks söödav toit

2. õhtueine

õhtupooliti
[määrsõna, adverb]
õhtupoolikutel

õhtupoolne
[omadussõna, adjektiiv]
ajaliselt õhtule lähemal olev, päeva õhtust poolt hõlmav

õhtupuna
[nimisõna, substantiiv]
õhtuse taeva punetus

õhtupäike
[nimisõna, substantiiv]
õhtune päikesevalgus

õhturiietus
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulik riietus õhtusel peol vm üritusel kandmiseks

2. pidulik õhtune riietus

õhturoog
[nimisõna, substantiiv]
õhtuks valmistatud toit

õhturõivastus
[nimisõna, substantiiv]
1. pidulik riietus õhtusel peol vm üritusel kandmiseks

2. pidulik õhtune riietus

õhtusoeng
[nimisõna, substantiiv]
pidulik õhtune soeng

õhtustama
[tegusõna, verb]
1. õhtusööki sööma, õhtust einet võtma

2. õhtust sööma

õhtusöök
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtusel ajal söödav toit

2. õhtune söömine või söögiaeg

3. toit, mida süüakse õhtul

4. selle toidu söömine

õhtusööm
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtusel ajal söödav toit

2. õhtune söömine või söögiaeg

3. toit, mida süüakse õhtul

4. selle toidu söömine

õhtusöömaaeg
[nimisõna, substantiiv]
õhtune söömaaeg

õhtutaevas
[nimisõna, substantiiv]
õhtune taevas

õhtuti
[määrsõna, adverb]
õhtutel

õhtutualett
[nimisõna, substantiiv]
(naise) pidulik riietus õhtusel peol vms kandmiseks

õhtutuli
[nimisõna, substantiiv]
(õhtul põlevate tulede, nt tänavavalgustuse, majaakendest paistva valguse kohta)

õhtutund
[nimisõna, substantiiv]
1. (õhtuse aja kohta)

2. õhtune tund

õhtutäht
[nimisõna, substantiiv]
läänetaevas nähtav täht

õhtuvidevik
[nimisõna, substantiiv]
õhtune hämar aeg enne ööpimeduse saabumist

õhtuõpe
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkooli õppevorm, kus õppetöö toimub õhtuti

2. üldisemalt

õhtuülikond
[nimisõna, substantiiv]
pidulik ülikond õhtusel üritusel kandmiseks

õhuaken
[nimisõna, substantiiv]
(akna üla-, ala- või küljeosas asetsev) aknake ruumi tuulutamiseks

õhuakrobaatika
[nimisõna, substantiiv]
akrobaatilised harjutused, mida sooritatakse õhus, rippudes nööri, kanga või posti küljes

õhuauk
[nimisõna, substantiiv]
auk, mille kaudu õhk liigub

õhuava
[nimisõna, substantiiv]
ava, mille kaudu õhk liigub

õhuballoon
[nimisõna, substantiiv]
õhuga täidetud balloon

õhudessant
[nimisõna, substantiiv]
vägede paiskamine vastase valduses olevale territooriumile õhu kaudu

õhudessantvägi
[nimisõna, substantiiv]
väeüksus, mille ülesanne on pärast õhust maandumist pidada lahingut vastase tagalas

õhuelekter
[nimisõna, substantiiv]
atmosfääri elektriline olek ja sellest tulenev elektrinähtuste kogum

õhuelektriline
[omadussõna, adjektiiv]
atmosfääri elektrilise olekuga seotud

õhufilter
[nimisõna, substantiiv]
filter õhu puhastamiseks tolmust

õhufoto
[nimisõna, substantiiv]
õhust pildistatud maapinna foto

õhuhaige
[omadussõna, adjektiiv]
õhusõidu tõttu iivelduse, oksendamise või peapöörituse all kannatav

õhuhaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik seisund, mis tekib õhusõidul ning mis väljendub iivelduses, oksendamises ja peapöörituses

2. tasakaaluelundi üleärritusest tingitud haiguslik olek

õhuhapnik
[nimisõna, substantiiv]
õhus sisalduv hapnik

õhuhiiglane
[nimisõna, substantiiv]
1. (suure õhusõiduki kohta)

2. suur õhusõiduk

õhuhoid
[nimisõna, substantiiv]
tegevus ja meetmed õhusaastuse vähendamiseks või vältimiseks ning globaalse soojenemise ohjamiseks

õhuhoki
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalsel laual kahekesi mängitav mäng, kus libeda kettaga üritatakse litrit vastase väravasse lükata

õhuhäire
[nimisõna, substantiiv]
õhurünnaku puhul antav häire

õhujahuti
[nimisõna, substantiiv]
seade õhutemperatuuri alandamiseks

õhujuur
[nimisõna, substantiiv]
1. taime väljaspool mulda paiknev lisajuur

2. õhus kasvav lisajuur

õhujõud
[nimisõna, substantiiv]
1. väeüksused, mis tegutsevad peamiselt õhus

2. õhukaitset korraldav kaitseväe põhiliik

õhukaitse
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja tähtsate objektide kaitsmine vastase õhurünnakute, rakettide vms eest ja vastase õhuründevahendite tagasilöömine või hävitamine

2. vastavad vahendid (nt õhutõrjeraketid, hävituslennukid, õhuseiresüsteem)

3. inimeste ja tähtsate objektide kaitsmine vastase õhurünnaku eest

õhukaitsevägi
[nimisõna, substantiiv]
1. väeüksused, mis tegutsevad peamiselt õhus

2. õhukaitset korraldav kaitseväe põhiliik

õhukamber
[nimisõna, substantiiv]
1. (spetsiaalne) õhuga täidetud ruum

2. muna tömbis otsas

3. tehnikaga seoses

õhukast
[nimisõna, substantiiv]
paadi keresse ehitatud õhuga või vahtplastiga täidetud veetihe kast, mis ümbermineku korral tagab paadi ujuvuse

õhukatastroof
[nimisõna, substantiiv]
suur, paljude ohvritega lennuõnnetus

õhuke
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mille vastasküljed või vastaspinnad on üksteisele suhteliselt lähedal, väikese ristlõikepinnaga

2. selline, mille teineteise vastas olevate poolte või pindade vahel on väga lühike vahemaa

õhukeeris
[nimisõna, substantiiv]
keerlev, pöörlev õhuvool

õhukene
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mille vastasküljed või vastaspinnad on üksteisele suhteliselt lähedal, väikese ristlõikepinnaga

2. selline, mille teineteise vastas olevate poolte või pindade vahel on väga lühike vahemaa

õhukesekestaline
[omadussõna, adjektiiv]
(viljade vms kohta:) õhukese kestaga

õhukesekihiline
[omadussõna, adjektiiv]
õhukese kihina esinev

õhukeselt
[määrsõna, adverb]
õhukese kihina, õhukeste viiludena vms

õhukesem
[omadussõna, adjektiiv]
rohkem õhuke, väiksema ristlõikepinnaga

õhukesevõitu
[omadussõna, adjektiiv]
võrdlemisi õhuke

õhukindel
[omadussõna, adjektiiv]
1. õhu toimele vastupidav

2. selline, mis õhku läbi ei lase, õhkupidav

3. õhu toimele vastupidav

õhukitarr
[nimisõna, substantiiv]
kujuteldav kitarr, mille mängimist imiteeritakse

õhuklapp
[nimisõna, substantiiv]
klapp, mis võimaldab vajadusel õhu juurdepääsu

õhukoridor
[nimisõna, substantiiv]
õhuruum, kus õhusõiduk peab transiitlennu ajal püsima

õhukorsten
[nimisõna, substantiiv]
ventilatsioonitoru ruumi õhustamiseks

õhukott
[nimisõna, substantiiv]
1. lisahingamiselund lindudel

2. jätke kopsu tagaosas mõnel sisalikul

õhukraan
[nimisõna, substantiiv]
kraan õhu väljalaskmiseks (nt radiaatoril)

õhuksus
[nimisõna, substantiiv]
(liiga) õhuke olek

õhukuiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl puitmaterjali kohta:) välisõhu käes kuivanud või kuivatatud, sellele vastava niiskusesisaldusega

2. õhu käes kuivanud v kuivatatud

3. kindla niiskusesisaldusega

õhukumm
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki rehv, mille täiteks on õhk

õhuküllane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värske) õhuga, hapnikuga hästi varustatud

2. selline, kus on palju vaba ruumi, avarustunnet tekitav

3. [värske] õhuga hästi varustatud

õhuküte
[nimisõna, substantiiv]
1. küttesüsteem, kus soe õhk juhitakse torustiku abil soojusallika juurest teistesse ruumidesse

2. ruumide kütmine sooja õhuga

õhulaev
[nimisõna, substantiiv]
1. õhust kergem jõuseadmega õhusõiduk, mis püsib õhus kerge gaasi tõstejõu toimel

2. juhitav aerostaat

õhulahing
[nimisõna, substantiiv]
võitlevate poolte lennukite õhus peetav lahing (eesmärgiks vastase lennuki(te) allatulistamine)

õhulaine
[nimisõna, substantiiv]
(tugeva õhuvoo kohta)

õhulend
[nimisõna, substantiiv]
1. tõuke, viske, plahvatuse jõul läbi õhu liikumine

2. hüppe lennufaas

õhuliiklus
[nimisõna, substantiiv]
lennukite liiklus õhus

õhuliin
[nimisõna, substantiiv]
õhus kulgev, mastidele kinnitatud elektri- või sideliin

õhulind
[nimisõna, substantiiv]
lind, kelle elutegevusest suurem osa möödub õhus lennates

õhuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (riide, rõiva kohta:) kerge, õhuke, lendlev

2. võrejas, aukudega, piludega vms

õhulisus
[nimisõna, substantiiv]
1. (ehitise, aine, materjali vms kohta:) kergus, õhu või avauste rohke olemasolu

2. kohevus

õhuloss
[nimisõna, substantiiv]
1. fantaasiakujutlus, teostamata unistus

2. fantaasiakujutlus, teostamata unistus

õhuluud
[nimisõna, substantiiv]
tööriist tänavate, aedade vms puhastamiseks peamiselt mahalangenud lehtedest

õhuluure
[nimisõna, substantiiv]
luurelennukitelt teostatav luure

õhulõhe
[nimisõna, substantiiv]
1. pilu taimelehel, mis reguleerib taimekudede ja välisõhu vahelist vee- ja gaasivahetust

2. taime lehel

õhulõõr
[nimisõna, substantiiv]
(püstine) kanal või ava hoone vm ruumi õhuvahetuseks või tuulutuseks

õhuläbilaskvus
[nimisõna, substantiiv]
omadus õhku läbi lasta

õhulämmastik
[nimisõna, substantiiv]
õhus leiduv lämmastik

õhulöök
[nimisõna, substantiiv]
rünnak õhust, lennuväe rünnak

õhumass
[nimisõna, substantiiv]
ühesuguste omadustega ja sama liikumissuunaga suur õhukogum atmosfääri alumises kihis

õhumull
[nimisõna, substantiiv]
vedelikus, vedelas aines vm keskkonnas moodustunud väike õhukogum

õhumullike
[nimisõna, substantiiv]
väike õhumull

õhumusi
[nimisõna, substantiiv]
žest, mida tehes puudutatakse sõrmedega oma huuli ja sirutatakse siis käsi (või käed) selle poole, kellele suudlus on suunatud

õhuniiskus
[nimisõna, substantiiv]
õhu veeaurusisaldus

õhuniisuti
[nimisõna, substantiiv]
1. õhku niisutav seade

2. niisutusseade

õhuookean
[nimisõna, substantiiv]
(atmosfääri kohta)

õhuosake
[nimisõna, substantiiv]
terviklik, keskkonnast mõtteliselt eraldatud õhukogum, mille maht on mõne kuni mõnesaja kuupmeetri suurune

õhupadi
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki turvapadi

õhupall
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu või gaasiga täidetav õhus lendlev õhukesekestaline pall

2. värviline õhukesest kummist ese, mis puhutakse õhku täis ja millega saab mängida või tuba kaunistada

õhupallur
[nimisõna, substantiiv]
õhupallilendu harrastav inimene

õhupeegeldus
[nimisõna, substantiiv]
1. optiline atmosfäärinähtus, mille puhul õhus nähakse kauge eseme hrl moonutatud, kiiresti muutuvat kujutist

2. optiline atmosfäärinähtus

õhuperspektiiv
[nimisõna, substantiiv]
nähtus, mis põhineb asjaolul, et vaatajast kaugemal olevad esemed tunduvad õhukihi taga asuvatena ja on seetõttu ebateravamad ja heledamad kui lähedal asuvad esemed

õhupidav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis õhku läbi ei lase

2. õhku läbilaskmatu

õhupiir
[nimisõna, substantiiv]
õhus kulgev riigipiir

õhupiraat
[nimisõna, substantiiv]
(lennukikaaperdaja, õhupiiri rikkuja vms kohta)

õhupuhasti
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis puhastab õhku lenduvatest ainetest, lõhnadest vms

õhupuhastusseade
[nimisõna, substantiiv]
seade, mis puhastab õhku lenduvatest ainetest, lõhnadest vms

õhupuhur
[nimisõna, substantiiv]
(suru)õhku puhuv seade (nt puhastusseade)

õhupump
[nimisõna, substantiiv]
1. seade, mis pumpab vette õhku

2. vahend täispuhutavate esemete täitmiseks õhuga või nende tühjendamiseks õhust

õhupuudus
[nimisõna, substantiiv]
hapnikuga alavarustatus, (värske) õhu ebapiisavuse tunne hingamisel

õhupööris
[nimisõna, substantiiv]
keerlev, pöörlev õhuvool

õhupüss
[nimisõna, substantiiv]
õlalt laskmiseks mõeldud tulirelv, mille kuul väljub rauaõõnest suruõhu toimel

õhupüssilaskmine
[nimisõna, substantiiv]
õhupüssist märkilaskmine (sportliku harrastusena)

õhupüstol
[nimisõna, substantiiv]
1. püstol, mille kuul väljub rauaõõnest suruõhu või süsihappegaasi toimel

2. õhkpüstol

õhuraudtee
[nimisõna, substantiiv]
järsult tõusev lühiraudtee, kus rööbastel liikuvaid vaguneid veetakse trossiga

õhureis
[nimisõna, substantiiv]
lennukiga sihtpunkti sõitmine, reis lennukil vm õhusõidukil

õhureostus
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu kahjustamine või kahjustumine inimese tervisele ja keskkonnale ohtlike ainetega

2. õhu saastamine

3. saastumine, saastus

õhurikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. (värske) õhuga, hapnikuga hästi varustatud

2. selline, kus on palju vaba ruumi, avarustunnet tekitav

3. [värske] õhuga hästi varustatud

õhuruum
[nimisõna, substantiiv]
Maad ümbritseva gaasikihi, atmosfääri osa nt riigi territooriumi kohal

õhurõhk
[nimisõna, substantiiv]
ühe pinnaühiku (cm^2, m^2) kohal kuni atmosfääri ülemiste kihtideni ulatuva õhusamba kaalust põhjustatud rõhk

õhurünnak
[nimisõna, substantiiv]
rünnak õhust, lennuväe rünnak

õhusaaste
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu kahjustamine või kahjustumine inimese tervisele ja keskkonnale ohtlike ainetega

2. õhu saastamine

3. saastumine, saastus

õhusammas
[nimisõna, substantiiv]
sambakujuline õhukogum

õhuseire
[nimisõna, substantiiv]
õhu seisundi ja seda mõjutavate tegurite pidev jälgimine

õhu-show
[nimisõna, substantiiv]
õhus toimuv vaatemäng, mis hõlmab nt õhusõidukite demo- või vigurlende või ka õhuakrobaatide, langevarjurite, purilendurite ja mudellendurite esitlusi

õhusihtmärk
[nimisõna, substantiiv]
tabamiseks valitud õhus olev sihtmärk

õhusild
[nimisõna, substantiiv]
(lennuühenduse kohta)

õhusoe
[nimisõna, substantiiv]
plusskraadides õhutemperatuur, õhu soe-olek

õhusoojus
[nimisõna, substantiiv]
plusskraadides õhutemperatuur, õhu soe-olek

õhusoon
[nimisõna, substantiiv]
1. (putukatel, ämblikel jt lülijalgsetel:) torukesekujuline hingamiselund

2. hingamiselund lülijalgsel

õhustama
[tegusõna, verb]
ruumi (värske, puhta) õhuga varustama, õhku (juurde) andma või värskega asendama

õhustik
[nimisõna, substantiiv]
1. valitsev meeleolu, miljöö, ümbrus

2. mingis keskkonnas valitsev meeleolu

õhustuma
[tegusõna, verb]
õhku saama

õhustus
[nimisõna, substantiiv]
õhustamine, [värske] õhuga varustatus

õhustusava
[nimisõna, substantiiv]
ruumi õhustamiseks

õhustuskamber
[nimisõna, substantiiv]
1. läbivooluga mahuti, kus puhastatavat reovett õhustatakse

2. reovete puhastamise seade

õhusuudlus
[nimisõna, substantiiv]
žest, mida tehes puudutatakse sõrmedega oma huuli ja sirutatakse siis käsi (või käed) selle poole, kellele suudlus on suunatud

õhusuundus
[nimisõna, substantiiv]
õhu mõju taime või selle osade kasvusuunale, taimeosade kooldumine õhu mõjul

õhusõda
[nimisõna, substantiiv]
(ulatuslike õhurünnakute, õhulahingute kohta)

õhusõiduhaigus
[nimisõna, substantiiv]
1. haiguslik seisund, mis tekib õhusõidul ning mis väljendub iivelduses, oksendamises ja peapöörituses

2. tasakaaluelundi üleärritusest tingitud haiguslik olek

õhusõiduk
[nimisõna, substantiiv]
õhus kulgev sõiduk, nt lennuk, helikopter

õhusõit
[nimisõna, substantiiv]
1. lend õhusõidukiga

2. lend, [sõit] õhusõidukiga

õhusõitja
[nimisõna, substantiiv]
õhusõidukiga sõitja

õhusõu
[nimisõna, substantiiv]
õhus toimuv vaatemäng, mis hõlmab nt õhusõidukite demo- või vigurlende või ka õhuakrobaatide, langevarjurite, purilendurite ja mudellendurite esitlusi

õhušõu
[nimisõna, substantiiv]
õhus toimuv vaatemäng, mis hõlmab nt õhusõidukite demo- või vigurlende või ka õhuakrobaatide, langevarjurite, purilendurite ja mudellendurite esitlusi

õhutaja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes midagi halba, vaenulikku ärgitab

2. ässitaja

õhutakistus
[nimisõna, substantiiv]
jõud, millega õhk mõjutab liikuvat keha ja mis mõjub liikumisele vastassuunas

õhutama
[tegusõna, verb]
ruumi (värske, puhta) õhuga varustama, õhku (juurde) andma või värskega asendama

Ühendtegusõnad: tagant õhutamatagant õhutama

õhutamine
[nimisõna, substantiiv]
viha vms üles ässitamine, viha väljendamisele, vaenulikule tegevusele kihutamine

õhutee
[nimisõna, substantiiv]
õhus kulgev liiklustee

õhutemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
1. väliskeskkonnas, vabas õhus mõõdetav temperatuur

2. väljas oleva õhu temperatuur

õhutihe
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis õhku läbi ei lase

2. õhku läbilaskmatu

õhutihedus
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu mass ruumalaühiku kohta

2. õhu füüsikalisi omadusi

õhutransport
[nimisõna, substantiiv]
reisijate, kauba ja posti vedu õhu kaudu

õhutsi
[määrsõna, adverb]
1. õhku mööda, õhuteed pidi

2. õhku mööda, õhuteed mööda

õhutu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma õhuta

2. ilma värske õhuta

õhutunnel
[nimisõna, substantiiv]
kaht hoonet ühendav kaetud käik

õhuturbemissioon
[nimisõna, substantiiv]
sõjaline operatsioon, mille eesmärk on rahuaegne õhuruumi puutumatuse kaitsmine

õhuturve
[nimisõna, substantiiv]
rahuaegne õhuruumi turvalisuse tagamine vastavate lennukite abil

õhutus
[nimisõna, substantiiv]
innustamine, innustus

õhutusaken
[nimisõna, substantiiv]
(akna üla-, ala- või küljeosas asetsev) aknake ruumi tuulutamiseks

õhutusava
[nimisõna, substantiiv]
ava, mille kaudu õhk liigub

õhutusel
kellegi innustusel

õhutõmme
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu vm gaasi (tugev, hootine) liikumine

2. väga tugev

õhutõrje
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste ja tähtsate objektide kaitsmine vastase õhurünnakute, rakettide vms eest ja vastase õhuründevahendite tagasilöömine või hävitamine

2. vastavad vahendid (nt õhutõrjeraketid, hävituslennukid, õhuseiresüsteem)

3. inimeste ja tähtsate objektide kaitsmine vastase õhurünnaku eest

õhutõrjekahur
[nimisõna, substantiiv]
õhusihtmärkide tulistamiseks mõeldud tulirelv

õhutõrjerakett
[nimisõna, substantiiv]
lennukite jt õhusihtmärkide hävitamiseks või eemaletõrjumiseks kasutatav rakett

õhutõrjerelv
[nimisõna, substantiiv]
vastase õhuründevahendite (lennukid, kopterid, mehitamata lennuvahendid) tõrjumiseks ja hävitamiseks mõeldud relv (nt õhutõrjerakett, õhutõrjesuurtükk, hävituslennuk)

õhutõrjesuurtükk
[nimisõna, substantiiv]
õhusihtmärkide tulistamiseks mõeldud tulirelv

õhutõrjuja
[nimisõna, substantiiv]
(õhutõrjes teeniva õhuväelase kohta)

õhutühi
[omadussõna, adjektiiv]
ilma õhuta

õhuvaatlus
[nimisõna, substantiiv]
vaatlus õhust (lennukilt, helikopterilt)

õhuvaene
[omadussõna, adjektiiv]
(värsket) õhku vähe sisaldav

õhuvahe
[nimisõna, substantiiv]
tühi, õhuga täidetud ruum millegi (või kellegi) vahel

õhuvahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu vahetumine, saastunud õhu asendumine puhtaga

2. (värske) õhuga varustumine

õhuvaim
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvausundis õhuvalla kaitsevaim

2. õhuvalla kaitsja[ingel]

õhuvald
[nimisõna, substantiiv]
(õhuruumi kohta)

õhuvann
[nimisõna, substantiiv]
1. välisõhus lamamine, magamine, liikumine (ka ravivõttena)

2. (tite kohta:) mähkmeteta, paljalt olek

õhuveondus
[nimisõna, substantiiv]
reisijate, kauba ja posti vedu õhu kaudu

õhuvirvendus
[nimisõna, substantiiv]
õhu kerge laineline või värisev liikumine

õhuvool
[nimisõna, substantiiv]
1. õhu ühesuunaline liikumine

2. nii liikuv õhk

õhuvõitlus
[nimisõna, substantiiv]
(jalgpallis:) võitlus peapalli pärast

õhuvõnge
[nimisõna, substantiiv]
ühekordne õhu kerge liikumine edasi-tagasi

õhuväelane
[nimisõna, substantiiv]
õhukaitseväes teeniv sõjaväelane

õhuvägi
[nimisõna, substantiiv]
1. väeüksused, mis tegutsevad peamiselt õhus

2. õhukaitset korraldav kaitseväe põhiliik

õhuvärav
[nimisõna, substantiiv]
(lennujaama kohta)

õhuvärskendi
[nimisõna, substantiiv]
vahend, mis annab õhule värske lõhna (nt tualettruumis)

õhuäss
[nimisõna, substantiiv]
1. (tippklassi lenduri kohta)

2. tipptasemega lendur

õhuülesvõte
[nimisõna, substantiiv]
õhust pildistatud maapinna foto

õhv
[nimisõna, substantiiv]
1. (tiine) lehmmullikas

2. [tiine] mullikas

õhvake
[nimisõna, substantiiv]
1. (tiine) lehmmullikas

2. [tiine] mullikas

õhvakene
[nimisõna, substantiiv]
1. (tiine) lehmmullikas

2. [tiine] mullikas

õhvik
[nimisõna, substantiiv]
1. (tiine) lehmmullikas

2. [tiine] mullikas

õide
[määrsõna, adverb]
(lillede, taimede kohta:) õitsema, õitsvasse olekusse

õieehtes
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (lillede, taimede kohta:) õitsemas, õitsvas olekus

2. õisi täis

õieehtesse
[määrsõna, adverb]
õitega kaetuks

õieilu
[nimisõna, substantiiv]
lillede õitsemisest kogetav ilu

õiekarikas
[nimisõna, substantiiv]
karikakujuline õis

õiekas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkete õitega (peamiselt taimeliikide nimetustes)

õiekate
[nimisõna, substantiiv]
emakaid ja tolmukaid ümbritsev õie osa, mis hrl koosneb tupp- ja kroonlehtedest

õieke
[nimisõna, substantiiv]
(üksik, väike) õis või lill

õiekobar
[nimisõna, substantiiv]
õite kobar

õiekroon
[nimisõna, substantiiv]
(õistaimel:) kroonlehtedest moodustuv õiekatte ring, mis ümbritseb tolmukaid ja emakaid

õiekuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 5. kuu, põhjapoolkeral kolmas kevadkuu

2. aasta 5. kuu

õieküünal
[nimisõna, substantiiv]
(pika püstise õisiku kohta)

õieldama
[tegusõna, verb]
(ihuliikme kohta:) õieli, sirgu ajama

õieleht
[nimisõna, substantiiv]
õiekatte leht

õieli
[määrsõna, adverb]
1. (kehaosade, ka kogu keha kohta:) väljasirutatud, etteulatuvas või (uhkusest, heameelest) puhevil asendis või sellisesse asendisse

2. kehaosade kohta: väljasirutatult või väljasirutatuks

õieline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (taime, õistaime liigi kohta:) õitsev, õit või õisi omav

2. teatud värvi või laadi õitega

õielumi
[nimisõna, substantiiv]
(puudel või põõsastel puhkenud (valgete) õite või neilt langevate õielehtede kohta)

õielõikaja
[nimisõna, substantiiv]
1. aiakahjur, saleda kärsakuga mardikas

2. kahjurmardikas

õiemahl
[nimisõna, substantiiv]
õite meenäärmeist erituv magus vedelik, millest mesilased valmistavad mett

õiemeri
[nimisõna, substantiiv]
(õierohkuse kohta)

õiemesi
[nimisõna, substantiiv]
mesi, mida mesilased valmistavad õite nektarist

õiemotiiv
[nimisõna, substantiiv]
õiekujuline motiiv kaunistuses, tikandis vm

õiend
[nimisõna, substantiiv]
1. mingeid andmeid, asjaolusid kirjeldav ja kinnitav dokument

2. kirjeldav ja kinnitav dokument

õiendama
[tegusõna, verb]
pahameelt, rahulolematust sõnaliselt väljendama, midagi ette heites või õigustades seletama

Ühendtegusõnad: ära õiendamaära õiendama

õiendus
[nimisõna, substantiiv]
kirjalik või suuline selgitus, täiendus või vigade parandus

õienektar
[nimisõna, substantiiv]
õite meenäärmeist erituv magus vedelik, millest mesilased valmistavad mett

õienupp
[nimisõna, substantiiv]
(puhkemas olev) õiepung, veel avanemata õis

õienutt
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimel:) ümar kobarõisik, mille laiale põhjale kinnitub hulk väikeseid õisi (nt ristikul, ohakal)

2. ristiku tutitaoline õis[ik]

õiepung
[nimisõna, substantiiv]
(taimel:) hrl soomustega kaetud võsualge, millest areneb uus õis

õiepõhi
[nimisõna, substantiiv]
õierao laienenud tipp, millele teised õieosad kinnituvad

õiepööris
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimel:) õiekobar, mille külgharud on omakorda otsekui kobarad (nt sirelil, hapuoblikal)

2. liitõisik

õieraag
[nimisõna, substantiiv]
taime (pikk, peenike) osa, millega õis kinnitub taime varrele

õierikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkete õitega

2. paljude õitsvate taimedega

õierüü
[nimisõna, substantiiv]
(taimede kohta õitsemisajal seoses avanenud õitega)

õies
[määrsõna, adverb]
(lillede, taimede kohta:) õitsemas, õitsvas olekus

õiesikk
[nimisõna, substantiiv]
mardikas, kes valmikueas toitub õitest ja hiljem vanast puidust

õieti
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) alustab vastandavat väidet, pehmendab otseütlemist

2. kui aus olla

3. ausalt öeldes

õietolm
[nimisõna, substantiiv]
1. seemnetaimede tolmukais valminud tolmjas mass, mis on vajalik taimede suguliseks paljunemiseks

2. mesilaste toiduna

õietolmuallergia
[nimisõna, substantiiv]
kõrreliste õietolmu toimel tekkiv ülitundlikkuse seisund

õietolmuallergik
[nimisõna, substantiiv]
õietolmu suhtes allergiline inimene

õietolmuanalüüs
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt paleobotaanikas ja geoloogias rakendatav uurimismeetod, mis võimaldab kindlaks määrata setete vanust ja muid omadusi

2. uurimismeetod setete vanuse määramiseks

õietolmutera
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimel:) tolmukas valmiv sugulise paljunemise kehake, õietolmu üks osake

2. kehake taimede tolmukais

õietupp
[nimisõna, substantiiv]
õiekatte väline ring, mis moodustub rohelistest tupplehtedest

õietups
[nimisõna, substantiiv]
tupsutaoline õisik

õietutt
[nimisõna, substantiiv]
1. (taimel:) ümar kobarõisik, mille laiale põhjale kinnitub hulk väikeseid õisi (nt ristikul, ohakal)

2. ristiku tutitaoline õis[ik]

õievalem
[nimisõna, substantiiv]
õieosade arvu ja paigutuse seaduspärasusi väljendav valem

õievars
[nimisõna, substantiiv]
taime (pikk, peenike) osa, millega õis kinnitub taime varrele

õievesi
[nimisõna, substantiiv]
õitest saadud vesilahus (nt õisi leotades, eeterliku õliga segades, ka destilleerides), mida kasutatakse nt kosmeetikatööstuses

õige
[omadussõna, adjektiiv]
1. tõele, tegelikkusele, tõsiasjadele vastav

2. midagi õigesti, ilma eksimuseta osutav, väljendav vms

3. selline, mis vastab tegelikkusele

4. korrektne, ilma vigadeta

õige
[määrsõna, adverb]
1. (omaduse vm määra, intensiivsust väljendavana:) üsna, küllaltki, (peaaegu et) väga

2. [peaaegu et] väga, üsna [suurel määral]

õigeaegne
[omadussõna, adjektiiv]
õigel ajal toimuv

õigeaegselt
[määrsõna, adverb]
õigel ajal

õigehääldus
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetus kirjakeele õige häälduse normidest

2. normidele vastav hääldamine

3. õige häälduse õpetus

õigekeel
[nimisõna, substantiiv]
ametliku ja avaliku keelekasutuse normi järgiv keelekasutus, vastav hrl õigekirja norm

õigekeelsus
[nimisõna, substantiiv]
normikohane kirjakeele tarvitamine, mis hõlmab eeskätt õigekirja ja morfoloogiat, mida õpetatakse koolis ning mida kasutatakse avalikus suhtluses, ameti- ja halduskeeles

õigekeelsuslik
[omadussõna, adjektiiv]
õigekeelsusega seotud

õigekeelsussõnaraamat
[nimisõna, substantiiv]
normikohast kirjakeele tarvitamist suunav sõnaraamat

õigekeelsussõnastik
[nimisõna, substantiiv]
normikohast kirjakeele tarvitamist suunav sõnaraamat

õigekiri
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalikus keeles kasutatav normikohane reeglite süsteem, mis hõlmab sõnakuju kirjapanekut

2. normikohane kirjutus

õigekirjakontroll
[nimisõna, substantiiv]
sõnade õigekirja kontrolliv arvutiprogramm

õigekirjakorrektor
[nimisõna, substantiiv]
sõnade õigekirja kontrolliv arvutiprogramm

õigekirjanorm
[nimisõna, substantiiv]
kirjaliku keeletarvituse normikohase kirjutuse reegel

õigekirjareegel
[nimisõna, substantiiv]
korrektset keelekasutust (eriti õigekirja osas) suunav juhis

õigekirjaviga
[nimisõna, substantiiv]
eksimus õigekirjareeglite vastu

õigekirjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. kirjalikus keeles kasutatav normikohane reeglite süsteem, mis hõlmab sõnakuju kirjapanekut

2. normikohane kirjutus

õigekirjutussõnaraamat
[nimisõna, substantiiv]
õigekirja normiv sõnaraamat

õigeksmõist
[nimisõna, substantiiv]
1. (kohtus:) mitte süüdi olevaks kuulutamine

2. (jumaliku teona:) patu eest saadava karistuse kustutamine ja süütuks kuulutamine

õigeksmõistetu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on õigeks mõistetud, süütuks kuulutatu

õigeksmõistev
[omadussõna, adjektiiv]
õigeks, mitte süüdi olevaks kuulutav

õigeksmõistmine
[nimisõna, substantiiv]
1. (kohtus:) mitte süüdi olevaks kuulutamine

2. (jumaliku teona:) patu eest saadava karistuse kustutamine ja süütuks kuulutamine

õigeksvõtmine
[nimisõna, substantiiv]
millegi tõele vastavaks tunnistamine

õigeksvõtt
[nimisõna, substantiiv]
millegi tõele vastavaks tunnistamine

õigemeelne
[omadussõna, adjektiiv]
jumalakartlik, patuta, vaga

õigemini
[määrsõna, adverb]
1. (osutab öeldu täpsustamisele:) täpsemalt, täpsemini

2. täpsemalt, täpsemini

õigenema
[tegusõna, verb]
õigemaks või sirgemaks minema

õigenurkne
[omadussõna, adjektiiv]
1. samakujuline, ühtiv

2. kattuvate nurkadega

õigesti
[määrsõna, adverb]
õigel moel, nagu on õige, mitte valesti

õigetpidi
[määrsõna, adverb]
1. õiges asendis, õigel moel, nii, nagu peab

2. õiges(se) asendis(se)

õigeusk
[nimisõna, substantiiv]
1. Rooma riigi idaosas kujunenud ristiusu traditsioon, mis tähtsustab liturgilist jumalateenistust, müstilist kogemust ja kirikuelu järjepidevust apostlitest alates

2. kristliku religiooni suund, mis on levinud näiteks Venemaal ja Kreekas

õigeusklik
[omadussõna, adjektiiv]
õigeusku tunnistav

õigeusuline
[omadussõna, adjektiiv]
õigeusku tunnistav

õiglane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ühiskonnas, kohtus) kõiki võrdselt, erapooletusega kohtlev, kõiki asjaolusid arvestav

2. üldisele õiglustundele vastav, õigustatud või põhjendatud

3. erapooletu, kõiki asjaolusid arvestav

4. selline, mida sa väärid

õiglus
[nimisõna, substantiiv]
1. sotsiaalne vahekord, mida peetakse (moraalselt) õigeks (nt võrdsust ja erapooletust), hrl eetikas, poliitikas, õiguses, ka igapäevaelus

2. kohtusüsteemis

õiglusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma õigluseta, üldiselt mitte õigekspeetav

2. ilma õigusteta

õiglustunne
[nimisõna, substantiiv]
arusaam, ettekujutus sellest, mis on õige ja õiglane

õigsus
[nimisõna, substantiiv]
õigeolek, tõelevastavus või ehtsus

õiguma
[tegusõna, verb]
sirgeks, õigeks minema

õigupoolest
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) alustab vastandavat väidet, pehmendab otseütlemist

2. kui aus olla

3. ausalt öeldes

õigupärast
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutav üldlaiend:) alustab vastandavat väidet, pehmendab otseütlemist

2. kui aus olla

3. ausalt öeldes

õigus
[nimisõna, substantiiv]
1. riigis seadustega kehtestatud õigusnormid, mille järgimist riik tagab

2. reeglite kogum, mille järgi peab mingis riigis käituma ja toimima

õigusabi
[nimisõna, substantiiv]
õigusalaste probleemide lahendamisel osutatav abi

õigusajaloolane
[nimisõna, substantiiv]
õigusajaloo uurija

õigusajalugu
[nimisõna, substantiiv]
õigusteaduse valdkond, mis käsitleb õiguse ajaloolist kujunemist

õigusakt
[nimisõna, substantiiv]
ametliku dokumendina esitatud õigusnormide kogum (nt seadus, määrus, otsus), mille järgimine on kõigile kohustuslik

õigusalane
[omadussõna, adjektiiv]
õiguse valdkonda kuuluv, õigust käsitlev või sellesse puutuv

õigusallikas
[nimisõna, substantiiv]
seadus, määrus vm õigusakt, millele õigus, õigusemõistmine tugineb

õigusbüroo
[nimisõna, substantiiv]
õigusabi andev asutus

õigusega
[määrsõna, adverb]
õigustatult, põhjendatult

õiguseleidja
[nimisõna, substantiiv]
(Eestis kuni 17. sajandi lõpuni:) kohtukaasistuja talupoegade seast

õigusemõistja
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtunik vm õiguslike volitustega isik või asutus

2. kohtunik, kohtumõistja

õigusemõistmine
[nimisõna, substantiiv]
(kohtu tegevusena:) kehtivate õigusnormide rakendamine kindlate asjaolude hindamisel

õiguserikkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. käitumine, mis eirab õigusnormide nõudeid ja on ühiskonnale ohtlik

2. õigusvastane tegu, õigusnormide rikkumine

õigusetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma (kaitsvate, seaduslike) õigusteta

2. [ilma] õigusteta

õigusetus
[nimisõna, substantiiv]
teatud õiguste puudumine, õigusteta olek

õiguseväänaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes tõlgendab seadust enda kasuks

õigusfilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
filosoofia haru, mis käsitleb õiguse ja õigusteaduse aluseid

õigusharu
[nimisõna, substantiiv]
suhteliselt iseseisvad õigusnormid teatava eluvaldkonna reguleerimiseks (nt eraõigus, avalik õigus)

õigushüve
[nimisõna, substantiiv]
inimese ja ühiskonna olemasoluks ja toimimiseks vajalikud sotsiaalsed väärtused, mida tuleb õiguslikult kaitsta (nt elu, tervis, omand)

õigusinstituut
[nimisõna, substantiiv]
õppeasutus, kus õpitakse õigusteadust

õigusjõud
[nimisõna, substantiiv]
seaduslik, õiguslik kehtivus või mõju, õiguslik toime või maksvus

õigusjärglane
[nimisõna, substantiiv]
1. õigusjärgluse korras õigus(t)e ja kohustus(t)e omandaja

2. õiguste ja kohustuste pärija

õigusjärglus
[nimisõna, substantiiv]
1. õiguste ja kohustuste üleminek ühelt subjektilt teisele

2. järgnevus, üksteisele järgnemine

õigusjärgne
[omadussõna, adjektiiv]
1. õigusjärglusele vastav, sellest tulenev

2. õigusjärglusest tingitud

õiguskaitse
[nimisõna, substantiiv]
kaitse, mille õigussüsteem inimesele tagab, inimese, omandi vms õiguslik kaitse

õiguskaitseorgan
[nimisõna, substantiiv]
1. riigi sisemist korda kaitsev asutus, hrl politsei või kohus

2. seal töötavad inimesed

õiguskaitsevahend
[nimisõna, substantiiv]
õiguslik abinõu, mille eesmärk on tagada õiguskorra jaluleseadmine kahju kannatanud osalise heaks (nt kahju hüvitamine, töötasu alandamine, viivis)

õiguskantsler
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu ametiisik, kes valvab seadusandliku ja täidesaatva riigivõimu ning õigusaktide seaduslikkuse järele

õiguskeel
[nimisõna, substantiiv]
õigusteaduse valdkonna oskuskeel

õiguskindlus
[nimisõna, substantiiv]
selgus ja kindlus, et kehtivad õigusnormid on arusaadavad ja püsivad

õiguskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
õigusalane kirjandus

õiguskord
[nimisõna, substantiiv]
riigi (või riikide liidu) õigusnormid

õiguskuulekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. õigusnorme, seadusi järgiv, neile alluv

2. seadusi järgiv, seadustele alluv

õiguslane
[nimisõna, substantiiv]
(mõnikord halvustavalt:) kellegi õiguste kaitsja, õiguste eest võitleja

õiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. õigusaktidel põhinev, õigus(t)ega seotud

2. õiguse või õigusteaduse alale kuuluv

3. õiguse erialaga seotud

õigusloome
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormide loomine, seaduste jt õigusaktide koostamine

õiguslugu
[nimisõna, substantiiv]
õigusteaduse valdkond, mis käsitleb õiguse ajaloolist kujunemist

õigusnorm
[nimisõna, substantiiv]
riigi kehtestatud üldkohustuslik käitumisreegel, mille järgimine tagatakse riiklike mõjutusvahenditega

õigusnõuandla
[nimisõna, substantiiv]
õigusabi osutav asutus

õigusnõunik
[nimisõna, substantiiv]
juriidilistes küsimustes nõustav ametnik

õigusnõustamine
[nimisõna, substantiiv]
nõustamine juriidiliste dokumentide, toimingute asjus vm õiguslikes küsimustes

õigusorgan
[nimisõna, substantiiv]
kohtuvõimu ja õiguskaitset teostav riigiasutus (nt riigikohus, maakohtud, ringkonnakohtud)

õiguspädev
[omadussõna, adjektiiv]
1. seadusest tulenevalt otsustusvõimeline, kehtiv vm

2. seaduslik

õiguspädevus
[nimisõna, substantiiv]
isiku või asutuse õigus ja võimekus sooritada õiguslikke tehinguid

õiguspära
[nimisõna, substantiiv]
olukord, mis vastab kehtiva õiguskorra nõuetele, õigusnormidega kooskõlas olemine

õiguspärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kehtiva õiguskorra nõuetele vastav, õigusnormidega kooskõlas

2. seadusjärgne

3. õigusnormidega kooskõlas

õiguspärasus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, mis vastab kehtiva õiguskorra nõuetele, õigusnormidega kooskõlas olemine

õigusraamistik
[nimisõna, substantiiv]
mingi valdkonna seadused, määrused kogumina

õigusrahu
[nimisõna, substantiiv]
põhimõte, mille kohaselt ei kuulu juba kord jõustunud kohtulahendid uuesti läbivaatamisele

õigusriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mille võimukorraldus ja tegevus on allutatud õigusega kooskõlas olevatele seadustele

õigusrikkuja
[nimisõna, substantiiv]
kes ei pea õigusnormist kinni

õigusrikkumine
[nimisõna, substantiiv]
1. käitumine, mis eirab õigusnormide nõudeid ja on ühiskonnale ohtlik

2. õigusvastane tegu, õigusnormide rikkumine

õigusruum
[nimisõna, substantiiv]
mingis piirkonnas kehtivad õigusnormid

õigusselgus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormide arusaadavus ja üheselt mõistetavus

õigussubjekt
[nimisõna, substantiiv]
(füüsiline või juriidiline) isik kui võimalik õiguslikus suhtes osaleja, teatavate õiguste omaja

õigussuhe
[nimisõna, substantiiv]
õiguslikult reguleeritud ühiskondlik suhe, mis hõlmab kellegi (nt inimese, asutuse, riigi) õigusi ja kohustusi

õigussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnas kehtivad õigusnormid, õiguse allikate, õiguse loomise ja kohaldamise viisid

õigustalitus
[nimisõna, substantiiv]
õigusküsimustega tegelev (all)asutus

õigustama
[tegusõna, verb]
1. end mingi ütlusega kaitsma

2. põhjendama või selgitama mingit (halba) tegu või käitumist

õigustamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis pole õigustatud, mida ei saa õigustada, õigustuseta

2. õigustuseta

õigustatult
[määrsõna, adverb]
põhjendatult, täie õiguse või kindlusega

õigusteadlane
[nimisõna, substantiiv]
jurisprudentsi, juura eriteadlane

õigusteadus
[nimisõna, substantiiv]
1. süstematiseeritud ja korrastatud teadmised õiguse (õigusnormide) kohta

2. õiguse süstemaatiline teaduslik uurimine, õigusnormide sisu selgitamine

õigusteaduslik
[omadussõna, adjektiiv]
õigusteaduse valdkonda kuuluv

õigusteadvus
[nimisõna, substantiiv]
arusaam ja teadmised õiguse olemusest

õigusteenus
[nimisõna, substantiiv]
(inimestele pakutav) õiguslik toiming

õigusteooria
[nimisõna, substantiiv]
õigusteaduse valdkondade aluseks olev õiguse põhimõisteid käsitlev teooria

õigustik
[nimisõna, substantiiv]
1. õigusaktide kogum (hrl Euroopa Liidu õigusaktide täieliku kogu ehk ühenduse õigustiku kohta)

2. õigusaktide kogum

õigustus
[nimisõna, substantiiv]
1. õigustav asjaolu, selgitus või põhjendus

2. õigustamine

3. õigustav asjaolu, seletus, põhjus

õigustõlge
[nimisõna, substantiiv]
1. juriidiliste tekstide, nt õigusaktide tõlkimine

2. tõlgitud õigusakt vms

3. õigusaktide tõlkimine

4. tõlgitud õigusakt

õigustõlkija
[nimisõna, substantiiv]
juriidiliste tekstide tõlkimisele spetsialiseerunud inimene

õigustühine
[omadussõna, adjektiiv]
õiguslikult, seaduse seisukohast kehtetu

õigusvahemees
[nimisõna, substantiiv]
sõltumatu riigiametnik, kes aitab ennetada kollektiivseid töötülisid vm vaidlusalaseid probleeme, lahendada kodaniku, riigiasutuste ja ametiisikute vahelisi tülisid

õigusvastane
[omadussõna, adjektiiv]
kehtiva õiguskorra nõuetega vastuolus

õigusvõime
[nimisõna, substantiiv]
(riigiõiguses:) isiku võime omada õigusi ja kanda kohustusi

õilis
[omadussõna, adjektiiv]
loomulaadilt selline, kes hindab kõrgemaid väärtusi, aateid ja ideaale ning järgib neid oma tegudes, olles hrl suuremeelne ja omakasupüüdmatu

õilishing
[nimisõna, substantiiv]
1. (ausa ja õilsa inimese kohta, ka naljatades või irooniliselt)

2. õilsa hingega inimene

õilistama
[tegusõna, verb]
kõrgemaid väärtusi, aateid, ideaale vms (rohkem) hindama panema, kedagi või midagi olemuselt paremaks, õilsamaks muutma

õilistavalt
[määrsõna, adverb]
õilsamaks tegevalt

õilistuma
[tegusõna, verb]
1. kõrgemaid väärtusi, aateid, ideaale vms (rohkem) hindama hakkama, olemuselt paremaks, õilsamaks muutuma

2. õilsamaks muutuma

õilisvaba
[nimisõna, substantiiv]
feodaalühiskonna kujunemise ajal tekkinud sugukondliku ülikkonna liige

õilmed
[nimisõna, substantiiv]
taime, lille õied

õilmekuu
[nimisõna, substantiiv]
1. aasta 6. kuu, põhjapoolkeral esimene suvekuu

2. aasta 6. kuu

õilmitsema
[tegusõna, verb]
(äritegevuse, majanduse vm valdkonna kohta:) aktiivses arengujärgus, heal järjel olema, hästi edenema, ladusalt toimima

õilsahingeline
[omadussõna, adjektiiv]
loomulaadilt selline, kes hindab kõrgemaid väärtusi, aateid ja ideaale ning järgib neid oma tegudes, olles hrl suuremeelne ja omakasupüüdmatu

õilsalt
[määrsõna, adverb]
1. suuremeelselt ja omakasupüüdmatult

2. suursuguselt, väärikalt

õilsameelne
[omadussõna, adjektiiv]
loomulaadilt selline, kes hindab kõrgemaid väärtusi, aateid ja ideaale ning järgib neid oma tegudes, olles hrl suuremeelne ja omakasupüüdmatu

õilsameelselt
[määrsõna, adverb]
1. suuremeelselt ja omakasupüüdmatult

2. suursuguselt, väärikalt

õilsameelsus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgemate väärtuste taotlemine, suuremeelsus ja omakasupüüdmatus

õilsus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgemate väärtuste taotlemine, suuremeelsus ja omakasupüüdmatus

õis
[nimisõna, substantiiv]
1. taime hrl silmapaistvaim erksavärviline osa, tema sugulise paljunemise organ

2. värviline osa taime küljes, mis tekib enne seemneid või vilju

õisik
[nimisõna, substantiiv]
1. taime hrl suhteliselt väikeste õite kogum

2. õistaimede õiekogum

õisikuraag
[nimisõna, substantiiv]
1. taime õiekogumit kandev vars

2. õisikut kandev vars

õisikuvarb
[nimisõna, substantiiv]
taime õisikut kandev pikk lehtedeta vars

õisikuvars
[nimisõna, substantiiv]
1. taime õiekogumit kandev vars

2. õisikut kandev vars

õis-kontpuu
[nimisõna, substantiiv]
väikeste valgete õite ja punaste marjadega väike puu, mis looduslikult kasvab Põhja-Ameerika idaosas ja Mehhiko põhjaosas

õisloomad
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt soojades meredes elavad ainuõõssed, nt meriroosid ja korallid

2. ainuõõssed

õisluht
[nimisõna, substantiiv]
puhmana kasvav peenikeste pikkade lehtede ja tiheda õisikuga rohttaim

õistaim
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond taimi, mille sugulise paljunemise organiks on õis

õisuba
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt ilutaimena kasvatatav väänduva varre ja hrl punaste või valgete õitega üheaastane rohttaim

2. rohttaim

õisvesi
[nimisõna, substantiiv]
haava- v villieritis

õite
[määrsõna, adverb]
1. (omaduse vm määra, intensiivsust väljendavana:) üsna, küllaltki, (peaaegu et) väga

2. [peaaegu et] väga, üsna [suurel määral]

õiteilu
[nimisõna, substantiiv]
lillede õitsemisest kogetav ilu

õitelumi
[nimisõna, substantiiv]
(puudel või põõsastel puhkenud (valgete) õite või neilt langevate õielehtede kohta)

õitemeri
[nimisõna, substantiiv]
(õierohkuse kohta)

õiterikas
[omadussõna, adjektiiv]
1. rohkete õitega

2. paljude õitsvate taimedega

õiterohke
[omadussõna, adjektiiv]
selline, millel on palju õisi või kus on palju õitsevaid taimi

õitse
[nimisõna, substantiiv]
õis või õiekobar

õitse
[nimisõna, substantiiv]
õite arenemine õienuppude puhkemisest kuni tolmlemise lõppemiseni

õitseaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil taimed õitsevad

õitseiga
[nimisõna, substantiiv]
õitsemisiga

õitseja
[nimisõna, substantiiv]
taim, mis teataval ajal õitseb

õitsel
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. (lillede, taimede kohta:) õitsemas, õitsvas olekus

2. õisi täis

õitsele
[määrsõna, adverb]
(mingi eluvaldkonna või inimese kohta:) heasse, õnnelikku seisu, kõrgtasemel olekusse

õitseline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes endisajal öiti küla ühiskarjamaal hobuseid ja veohärgi karjatamas käis

õitsema
[tegusõna, verb]
1. (taimede kohta:) avanenud õitega olema

2. kui taim õitseb, siis selle õied on avanenud

Ühendtegusõnad: ära õitsemaära õitsema

õitsemine
[nimisõna, substantiiv]
õite arenemine õienuppude puhkemisest kuni tolmlemise lõppemiseni

õitseng
[nimisõna, substantiiv]
majanduse vm eluvaldkonna hiilgeaeg, kõrgtasemel olek, kiire edenemise ja arengu järk

õitsetama
[tegusõna, verb]
õitsema ajama

õitsev
[omadussõna, adjektiiv]
õisi kandev

õitsil
[määrsõna, adverb]
1. (endisajal:) öösel karja hoidmas

2. öösel karja hoidmas

õitsilaul
[nimisõna, substantiiv]
õitsile minnes, õitsil olles või sealt tulles lauldud rahvalaul

õitsile
[määrsõna, adverb]
1. (endisajal:) öösel karja hoidma

2. öösel karja hoidma

õitsilind
[nimisõna, substantiiv]
1. kauni häälega laululind, tumepruuni selja ja valkjashalli kõhuga väike värvuline

2. väike lind, kes öösel laulab

õitsiline
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes endisajal öiti küla ühiskarjamaal hobuseid ja veohärgi karjatamas käis

õitsilkäija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes endisajal öiti küla ühiskarjamaal hobuseid ja veohärgi karjatamas käis

õitsilkäimine
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne öine hobuste ja veohärgade karjatamine küla ühiskarjamaal

2. endisaegne öine hobuste karjatamine

õitsilt
[määrsõna, adverb]
(endisajal:) öösel karja hoidmast

õitsituli
[nimisõna, substantiiv]
endisajal öösiti hobuste ja veohärgadega karjas käies tehtud lõke

õitsma
[tegusõna, verb]
1. (taimede kohta:) avanenud õitega olema

2. kui taim õitseb, siis selle õied on avanenud

õitsmed
[nimisõna, substantiiv]
taime, põõsa õied

õk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (purjus) inimese luksumishäälitsust

õkk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi (purjus) inimese luksumishäälitsust

õkva
[määrsõna, adverb]
1. otsesuunas, otse

2. otse

3. kohe, lausa

õlajoon
[nimisõna, substantiiv]
keha õlaosa kontuurjoon, õlgade kuju

õlak
[nimisõna, substantiiv]
sõjaväelase vormirõivastuse õlgadele kinnitatav eraldusmärkidega manus

õlakaar
[nimisõna, substantiiv]
varruka õlapoolne kaarjas osa

õlakas
[omadussõna, adjektiiv]
laiade, tugevate õlgadega

õlakate
[nimisõna, substantiiv]
õlgadel kantav riietusese (nt sõba, suurrätt, pleed)

õlakehitus
[nimisõna, substantiiv]
õlgade kehitamine teadmatuse, nõutuse või ükskõiksuse märgina

õlakott
[nimisõna, substantiiv]
üle õla käiva rihmaga kott

õlakõrgus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgus maapinnast õlani

õlalaius
[nimisõna, substantiiv]
(mõõdetakse kaelast õlanukini)

õlalapp
[nimisõna, substantiiv]
kaunistatud lapp rahvariidesärgi õlal

õlalepatsutav
[omadussõna, adjektiiv]
(ülemäära) semulik, üleolevalt heatahtlik

õlalepatsutus
[nimisõna, substantiiv]
käega teist inimest õlgadest puudutama või patsutama, et väljendada (ülemäära) semulikku, (üleolevalt) heatahtlikku suhtumist

õlalihas
[nimisõna, substantiiv]
õlavöötme või õlavarre lihas

õlaliiges
[nimisõna, substantiiv]
õlavarreluud õlavöötmega ühendav liiges

õlalint
[nimisõna, substantiiv]
üle õla käiv lint (nt teenetemärgi suurpael)

õlaluu
[nimisõna, substantiiv]
õlavarre toeseks olev luu

õland
[nimisõna, substantiiv]
rõiva õlaosa polsterdatud detail, millega õlajoont tõstetakse ja kandilisemaks tehakse

õlanukk
[nimisõna, substantiiv]
1. käsivarre ja kere ülaosa liitumiskoht

2. käsivarre ja kere liitumiskoht

õlapadjand
[nimisõna, substantiiv]
rõiva õlaosa polsterdatud detail, millega õlajoont tõstetakse ja kandilisemaks tehakse

õlapael
[nimisõna, substantiiv]
üle õla käiv pael rõiva osana

õlarihm
[nimisõna, substantiiv]
üle õla ulatuv rihm, hrl koti vm õlal kandmiseks

õlaring
[nimisõna, substantiiv]
õlgadega või õlaga tehtav ringikujuline liigutus (võimlemisharjutusena)

õlasall
[nimisõna, substantiiv]
õlgadel kantav sall

õlatunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et tegutsetakse koos ja toetatakse üksteist

õlavarre-kakspealihas
[nimisõna, substantiiv]
kaheharulise algusosaga lihas õlavarres

õlavarrelihas
[nimisõna, substantiiv]
õlavarres olev kaks- või kolmpealihas, biitseps või triitseps

õlavarreluu
[nimisõna, substantiiv]
õlavarre toeseks olev luu

õlavars
[nimisõna, substantiiv]
õlaliigese ja küünarliigese vaheline käe osa

õlavolt
[nimisõna, substantiiv]
rõiva õlajoonelt algav sisevolt, mis kujundab rinnakumerust

õlavöö
[nimisõna, substantiiv]
1. abaluust ja rangluust moodustuv skeletiosa

2. vastav kehapiirkond

õlavööde
[nimisõna, substantiiv]
1. abaluust ja rangluust moodustuv skeletiosa

2. vastav kehapiirkond

õlaõmblus
[nimisõna, substantiiv]
õmblus rõiva õlaosal

õled
[nimisõna, substantiiv]
1. rukki, nisu (vm teravilja) kõrred, mis pole viljapeksul sasitud

2. teravilja kõrred

õlehekslid
[nimisõna, substantiiv]
väiksemateks osadeks peenestatud õled

õlekarva
[omadussõna, adjektiiv]
õle värvi kollane või kollakas

õlekatus
[nimisõna, substantiiv]
õlgedest tehtud katus

õlekott
[nimisõna, substantiiv]
õlgi täis topitud kott (hrl magamisasemeks)

õlekubu
[nimisõna, substantiiv]
suureks kimbuks või vihuks kokku seotud õlesületäis

õlekõrs
[nimisõna, substantiiv]
üks kõrtest õlgede hulgas

õlelill
[nimisõna, substantiiv]
õletaoliste õite või õisikutega rohttaim, mille õied kuivades ei muutu

õlematt
[nimisõna, substantiiv]
õlgedest punutud matt

õleriie
[nimisõna, substantiiv]
suur neljakandiline riidetükk, millega naised vanasti loomasöödaks õlgi ja heinu kandsid

õletama
[tegusõna, verb]
hurjutama, põhjama

õletuli
[nimisõna, substantiiv]
(millegi hoogsa ja äkilise, kuid lühiajalise kohta)

õlg
[nimisõna, substantiiv]
1. inimese kehaosa, mis ulatub kaelast õlanukini (see kaasa arvatud)

2. inimese kehaosa, mis on kaela ja käe vahel

õlgadelaiune
[omadussõna, adjektiiv]
sama lai kui vahemaa õlast õlani

õlgapidi
[määrsõna, adverb]
1. õlaga või õlast

2. õlaga, õlast

õlgblond
[omadussõna, adjektiiv]
kollakasblond

õlgjas
[omadussõna, adjektiiv]
õle värvi kollane või kollakas

õlgkaabu
[nimisõna, substantiiv]
pressitud õlgedest tehtud kaabu

õlgkatus
[nimisõna, substantiiv]
õlgedest tehtud katus

õlgkollane
[omadussõna, adjektiiv]
särava, kuldse varjundiga kollane, õlgede värvi

õlgkott
[nimisõna, substantiiv]
pressitud õlgedest tehtud käe- või kandekott

õlgkübar
[nimisõna, substantiiv]
pressitud õlgedest tehtud kübar

õlglill
[nimisõna, substantiiv]
õletaoliste õite või õisikutega rohttaim, mille õied kuivades ei muutu

õlgmatt
[nimisõna, substantiiv]
õlgedest punutud matt

õlgmik
[nimisõna, substantiiv]
looma õlaosa

õlgne
[omadussõna, adjektiiv]
õlgedest tehtud

õlgnukk
[nimisõna, substantiiv]
(rituaalne) õlgedest nukk

õlgpunutis
[nimisõna, substantiiv]
õlest punutud ese

õlgpõhi
[nimisõna, substantiiv]
õlgedest toolipõhi

õlgsaviplonn
[nimisõna, substantiiv]
õlgedega segatud savist valmistatud ehituskivi (eriti Kesk-Aasia stepialadel)

õli
[nimisõna, substantiiv]
1. taimset või loomset päritolu, vees mitte lahustuv rasvalaadne vedelik

2. paks vedelik, mida saab taimedest või loomadest ja millega valmistatakse toitu

õliemulsioon
[nimisõna, substantiiv]
õli sisaldav poolpaks vedelik, mida kasutatakse nt parfümeerias või meditsiinis

õlifilter
[nimisõna, substantiiv]
mootorisse suunduvat õli puhastav seade

õlihape
[nimisõna, substantiiv]
rasvades esinev õlijas küllastumata rasvhape

õlijas
[omadussõna, adjektiiv]
voolavuselt, läikelt vm omadustelt õli meenutav

õlikaalikas
[nimisõna, substantiiv]
1. sinakasroheliste lehtede ja eredate sinepikollaste õitega rohttaim, mida kasvatatakse õli- ja söödataimena

2. põllumajandustaim

õlikala
[nimisõna, substantiiv]
Baikali järves elutsev peaaegu läbipaistev, kahvaturoosa pärlmutriläikega kala

õlikann
[nimisõna, substantiiv]
1. nõu toidu- vm õli hoidmiseks

2. masina, seadme vm õlitamise abivahend

õlikas
[omadussõna, adjektiiv]
voolavuselt, läikelt vm omadustelt õli meenutav

õlikaste
[nimisõna, substantiiv]
toidule lisatav kaste, mille põhikomponent on õli

õlikatk
[nimisõna, substantiiv]
1. merede saastatus nafta ja õliga

2. nafta või õliga määrdunud lindude jt veeorganismide hulgaline hukk

õlikindel
[nimisõna, substantiiv]
õli toimele vastupidav

õlikivi
[nimisõna, substantiiv]
1. orgaanilisest ainest tekkinud kollakaspruun kuni mustjas põlev settekivim

2. pruun või must kivi, mida leidub Eestis maa sees ja millest toodetakse põhiliselt kütust, õli ja gaasi

õlikook
[nimisõna, substantiiv]
1. proteiinirohke loomasööt, mida saadakse peamiselt õlitaimede seemneist õli väljapressimise kõrvalsaadusena

2. õlitaimede seemneist saadav jõusööt

õlikultuur
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt taimeõli saamiseks kasvatatav taim (nt õlipuu, raps, päevalill)

õlikuub
[nimisõna, substantiiv]
veekindel õliriidest pealisrõivas

õliküte
[nimisõna, substantiiv]
küttesüsteem, kus hoonet või ruumi köetakse õliga

õlikütus
[nimisõna, substantiiv]
naftast, ka põlevkivist toodetud vedelkütus

õlilaev
[nimisõna, substantiiv]
(suurt) õlilasti vedav laev

õlilahus
[nimisõna, substantiiv]
lahus, mille põhikoostisosa on õli

õlilakk
[nimisõna, substantiiv]
lakivaigu, taimeõli, lahusti ja sikatiivi segu, mida kasutatakse mitmesuguste pindade viimistlemiseks

õlilamp
[nimisõna, substantiiv]
lamp, milles põletusaineks on õli

õlileke
[nimisõna, substantiiv]
õli lekkimine

õlileotis
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest õlis leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

õlilina
[nimisõna, substantiiv]
maapinna lähedalt ohtralt haruneva varre ja rohkete kupardega taim, mida kasvatatakse õli saamiseks

õlilind
[nimisõna, substantiiv]
Lõuna-Ameerikas elutsev öise eluviisiga, kajalokatsiooni abil orienteeruv lind, kelle poegi korjatakse õli saamiseks

õlimaal
[nimisõna, substantiiv]
õlivärvidega maalitud kunstiteos

õlimagun
[nimisõna, substantiiv]
õli saamiseks kasvatatav sinakashallide lehtede, suurte erksavärviliste õite ja paljuseemneliste kupardega rohttaim

õlimari
[nimisõna, substantiiv]
1. õlipuu väike piklik vili, mis toorelt on roheline, küpselt mustjas

2. see vili toiduna

3. väike roheline või must vili, millel on kivi sees ja millest tehakse õli

õlimootor
[nimisõna, substantiiv]
vedelkütusega töötav mootor

õlimägi
[nimisõna, substantiiv]
õlipuudega kaetud mägi

õlinaeris
[nimisõna, substantiiv]
1. rapsile lähedane kollakasroheliste karvaste lehtedega rohttaim, mida kasvatatakse õli- ja söödataimena

2. rohttaim

õline
[omadussõna, adjektiiv]
1. õliga koos, sellega määrdunud

2. õli sisaldav

õlipalm
[nimisõna, substantiiv]
troopikas kasvav lehvikjate lehtedega puu, mille söödava luuvilja seemneist saadakse palmituumaõli ja viljalihast palmiõli

õlipidav
[omadussõna, adjektiiv]
õli mitte läbilaskev

õlipistaatsia
[nimisõna, substantiiv]
Ees-Aasias kasvav väike puu või põõsas, mille vaigust saadakse tärpentini

õlipliiats
[nimisõna, substantiiv]
õlis immutatud südamikuga (värvi)pliiats

õlipump
[nimisõna, substantiiv]
mootori õlitussüsteemi osa, mis tekitab õli ringvoolu

õlipuu
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt Vahemere maades kasvav igihaljas lehtpuu või -põõsas, mille vili on oliiv

õlipõhine
[omadussõna, adjektiiv]
õli põhjal valmistatud

õlipüüdur
[nimisõna, substantiiv]
seade õli eemaldamiseks saju- ja reoveest

õliradiaator
[nimisõna, substantiiv]
elektriküttekeha, milles sooja hoiab õli

õlireostus
[nimisõna, substantiiv]
õli põhjustatud reostus

õliriided
[nimisõna, substantiiv]
(õliriidest õmmeldud) meremeeste veetihe rõivastus (kuub, püksid ja südvester)

õliriie
[nimisõna, substantiiv]
veetihe labase koega puuvill- või linane riie

õlirikas
[omadussõna, adjektiiv]
rohkelt õli sisaldav

õlirõhk
[nimisõna, substantiiv]
õli surve karterist sõiduki mootorisse

õli-rõikapuu
[nimisõna, substantiiv]
Himaalaja lõunanõlvadelt pärit heitlehine puu, mille lehtedest tehtav pulber on tuntud supertoiduna ning tervistava vahendina

õlisalvei
[nimisõna, substantiiv]
1. Lõuna-Ameerikast pärit punakate või valgete õitega taim, mille seemneid kasutatakse maitseainena ning tervist tugevdava vahendina

2. taim

õliseemned
[nimisõna, substantiiv]
õli sisaldavad taimeseemned (nt lina, rapsi, päevalille seemned)

õlitaim
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt taimeõli saamiseks kasvatatav taim (nt õlipuu, raps, päevalill)

õlitama
[tegusõna, verb]
õliga kokku tegema, õliga määrima (nt hõõrdumise vähendamiseks)

õlitamine
[nimisõna, substantiiv]
õliga määrimine, hrl et midagi hooldada, töökorras hoida

õlitanker
[nimisõna, substantiiv]
(suurt) õlilasti vedav laev

õlitanklaev
[nimisõna, substantiiv]
(suurt) õlilasti vedav laev

õlitaoline
[omadussõna, adjektiiv]
voolavuselt, läikelt vm omadustelt õli meenutav

õlitase
[nimisõna, substantiiv]
(mootoris:) õli normaalne hulk, mida mõõdetakse kõrguses mingi tingliku rõhtpinna suhtes

õlitatult
[määrsõna, adverb]
(asjade sujuva, ladusa kulu kohta)

õlitehas
[nimisõna, substantiiv]
õli tootev ettevõte

õliti
[nimisõna, substantiiv]
õlitamise seadis

õlitihe
[omadussõna, adjektiiv]
õli mitte läbilaskev

õlitrafo
[nimisõna, substantiiv]
õlijahutusega trafo

õlitrükk
[nimisõna, substantiiv]
õlimaali reljeefseid pintslijälgi jäljendav värvitrükk

õlituder
[nimisõna, substantiiv]
kollaste õite ja kõdrakestega õlitaim, mille seemnetest saadakse tudraõli

õlituma
[tegusõna, verb]
õliseks muutuma

õlitus
[nimisõna, substantiiv]
õliga määrimine, hrl et midagi hooldada, töökorras hoida

õlitussüsteem
[nimisõna, substantiiv]
(mootori osa)

õlitõkkepoom
[nimisõna, substantiiv]
seadeldis, mis tõkestab õlireostuse leviku veekogu pinnal

õlitõmmis
[nimisõna, substantiiv]
taimedest või nende osadest õlis leotamise teel saadud (kange) lahus, mida kasutatakse hrl ravimina

õlivaha
[nimisõna, substantiiv]
õli ja vaha segust koosnev vahend, mida kasutatakse puitpõrandate ja puitpindade viimistlemiseks ja hooldamiseks

õlivaik
[nimisõna, substantiiv]
mitmetelt okaspuudelt erituv õli ja vaigu segu, mida kasutatakse nt toiduainetööstuses ja lakkide valmistamiseks

õlivann
[nimisõna, substantiiv]
kümblus, leotamine õlis

õlivarras
[nimisõna, substantiiv]
õlitaseme mõõtmiseks kasutatav varras

õliväli
[nimisõna, substantiiv]
1. maa‑ või veeala, mille alt toodetakse naftat

2. naftaväli

õlivärv
[nimisõna, substantiiv]
õlisideainet (värnitsat) sisaldav vedel või pastataoline värv

õlleaam
[nimisõna, substantiiv]
suur (puust) nõu õlle säilitamiseks ja vedamiseks

õlleaed
[nimisõna, substantiiv]
vabaõhuala, kus pakutakse õlut, süüa ning meelelahutust

õlleankur
[nimisõna, substantiiv]
vaadikesekujuline puunõu õlle hoidmiseks

õlleaur
[nimisõna, substantiiv]
(õllehaisuse õhu kohta)

õllebaar
[nimisõna, substantiiv]
väiksem õllejoogikoht

õllefestival
[nimisõna, substantiiv]
tänapäevane rahvapidu ohtra õllejoomisega

õllejanu
[nimisõna, substantiiv]
tugev vajadus õlut juua

õllejoodik
[nimisõna, substantiiv]
suur õllejooja

õllejooja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes armastab õlut juua

õllekann
[nimisõna, substantiiv]
puust, klaasist või keraamiline kann õlle joomiseks

õllekapp
[nimisõna, substantiiv]
1. õlle joomiseks mõeldud kapp

2. puust õllekann

õllekas
[nimisõna, substantiiv]
õllebaar, -kõrts vm õllejoogikoht

õllekeha
[nimisõna, substantiiv]
vaadikesekujuline puunõu õlle hoidmiseks

õllekelder
[nimisõna, substantiiv]
1. keldrikõrts või -baar õllejoomiseks

2. kelder õlle hoidmiseks

õllekibu
[nimisõna, substantiiv]
väike õllekapp

õllekiosk
[nimisõna, substantiiv]
kiosk, kus müüakse õlut

õlleklaas
[nimisõna, substantiiv]
suur klaas õlle joomiseks

õllekoda
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda õlle pruulimiseks

2. õlle pruulimise hoone

õllekorv
[nimisõna, substantiiv]
hrl lahterdatud korv õllepudelite hoidmiseks ja transpordiks

õllekruus
[nimisõna, substantiiv]
suur kruus õlle joomiseks

õllekultuur
[nimisõna, substantiiv]
õllejoomisega seonduvad kombed, õllejoomise kultuur

õllekõht
[nimisõna, substantiiv]
(rohkest õllejoomisest) suur ümar kõht

õllekõri
[nimisõna, substantiiv]
suur õllejooja

õllekõrts
[nimisõna, substantiiv]
suure õllevalikuga kõrts

õllekõrvane
[nimisõna, substantiiv]
õlle kõrvale söödav toidupoolis

õlleköök
[nimisõna, substantiiv]
1. töökoda õlle pruulimiseks

2. õlle pruulimise hoone

õllelaga
[nimisõna, substantiiv]
(õlle kohta)

õllelake
[nimisõna, substantiiv]
(õlle kohta)

õllelaul
[nimisõna, substantiiv]
õlut juues lauldav (jooma)laul

õllemaa
[nimisõna, substantiiv]
(maa kohta, kus valmistatakse ja juuakse palju õlut)

õllemeister
[nimisõna, substantiiv]
õllevalmistamise asjatundja

õllemärg
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese alkoholisisaldusega jook, mis on saadud tärkliserohket toorainet kääritades (Eestis hrl odralinnastest)

2. teraviljast tehtud jook, mis sisaldab alkoholi

õllemärjuke
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese alkoholisisaldusega jook, mis on saadud tärkliserohket toorainet kääritades (Eestis hrl odralinnastest)

2. teraviljast tehtud jook, mis sisaldab alkoholi

õllene
[omadussõna, adjektiiv]
õllest joobnud, õllejoomisega iseloomustatav

õllenõu
[nimisõna, substantiiv]
nõu õlle valmistamiseks, hoidmiseks või joomiseks

õlleoder
[nimisõna, substantiiv]
oder, millest tehakse õlut

õllepood
[nimisõna, substantiiv]
pood, kiosk vms, kus müüakse ja ka juuakse õlut

õllepruul
[nimisõna, substantiiv]
1. õlle valmistaja (üksikinimene või pruulikoda)

2. õlle-

õllepruulija
[nimisõna, substantiiv]
1. õlle valmistaja (üksikinimene või pruulikoda)

2. õlle-

õllepruulimine
[nimisõna, substantiiv]
õlle valmistamine

õllepudel
[nimisõna, substantiiv]
1. pudel õlle villimiseks

2. õllega täidetud pudel

õlleputka
[nimisõna, substantiiv]
koht, hrl tänava-äärne kiosk, kus müüakse õlut

õllepärm
[nimisõna, substantiiv]
õlle valmistamisel kasutatav pärm

õlleraha
[nimisõna, substantiiv]
raha õlle ostmiseks

õllerestoran
[nimisõna, substantiiv]
suure õllevalikuga restoran

õllesaal
[nimisõna, substantiiv]
õllebaar, -kõrts vm õllejoogikoht

õllesilt
[nimisõna, substantiiv]
õllepudelil olev silt toote nime, koostise ja muu vajaliku infoga

õllesnäkk
[nimisõna, substantiiv]
õlle kõrvale pakutav snäkk

õllesoe
[nimisõna, substantiiv]
õllejoomisest tingitud hägune taju

õllesort
[nimisõna, substantiiv]
rühm õllesid, mis on valmistatud sarnase retsepti järgi ja sarnase tehnoloogiaga ning millel on sarnased omadused

õllesupp
[nimisõna, substantiiv]
õllest (ja veest või piimast) tehtud magus supp, kuhu on hrl lisatud klopitud munad ja saiakuubikud või riivleib, endisaegne pühadetoit

õllesuupiste
[nimisõna, substantiiv]
suupiste õlle kõrvale

õllesõber
[nimisõna, substantiiv]
see, kes armastab õlut juua

õlletegu
[nimisõna, substantiiv]
õlle valmistamine

õlletehas
[nimisõna, substantiiv]
õlut tootev ettevõte

õlletelk
[nimisõna, substantiiv]
õllejoomiseks püsti pandud suur telk

õlletoop
[nimisõna, substantiiv]
suurem õllejoogi nõu

õlletuba
[nimisõna, substantiiv]
õllebaar, -kõrts vm õllejoogikoht

õlletööstus
[nimisõna, substantiiv]
õlut jt (karastus)jooke valmistav toiduainetööstuse haru

õlleuim
[nimisõna, substantiiv]
õllejoomisest tingitud hägune taju

õlleviha
[nimisõna, substantiiv]
pika väänduva varrega taim, mille õisikuid kasutatakse õlle valmistamisel

õllevili
[nimisõna, substantiiv]
1. oder

2. linnased

õlts
[nimisõna, substantiiv]
õlu

õlu
[nimisõna, substantiiv]
1. vähese alkoholisisaldusega jook, mis on saadud tärkliserohket toorainet kääritades (Eestis hrl odralinnastest)

2. teraviljast tehtud jook, mis sisaldab alkoholi

õmbleja
[nimisõna, substantiiv]
1. riideesemete valmistamisega tegelev inimene (ka elukutsena)

2. inimene, kelle töö on riideid õmmelda

õmblejaamet
[nimisõna, substantiiv]
(õmbleja töö kohta)

õmblejamamsel
[nimisõna, substantiiv]
naissoost õmbleja

õmblejanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost õmbleja

õmblema
[tegusõna, verb]
1. niiti nõela abil riidest vm materjalist läbi pistes midagi ühendama, kinnitama, kaunistama

2. sel moel hrl mingit riideeset valmistama

3. niidi ja nõelaga midagi ühendama või kinnitama

4. nii riideid valmistama

Ühendtegusõnad: ette õmblema, ette õmblema, kinni õmblema, kinni õmblema, kokku õmblema, kokku õmblema, külge õmblema, külge õmblema, läbi õmblema, läbi õmblema, peale õmblema, peale õmblema, tagasi õmblema, tagasi õmblema, välja õmblema, välja õmblema, ümber õmblemaümber õmblema

õmblus
[nimisõna, substantiiv]
1. riide- vm materjali tükke või kihte ühendav niidist pisterida, mis tekib nõela pistmisel läbi kanga

2. vastav koht riidel vm materjalil

õmblusateljee
[nimisõna, substantiiv]
tellimisel rõivaid kavandav ja valmistav õmblustöökoda

õmblusettevõte
[nimisõna, substantiiv]
õmblustooteid valmistav ettevõte

õmblusjoon
[nimisõna, substantiiv]
õmbluse tekitatud või õmbluse jaoks tehtud joon rõival vm

õmbluskarp
[nimisõna, substantiiv]
karp õmblustarvete jaoks

õmbluslaud
[nimisõna, substantiiv]
laud õmblustöö tegemiseks

õmblusmampsel
naissoost õmbleja

õmblusmasin
[nimisõna, substantiiv]
1. seade riidest, nahast vms materjalist tooteosade niidiga ühendamiseks

2. seade, millega õmbleja riideid valmistab

õmblusniit
[nimisõna, substantiiv]
õmblemiseks kasutatav niit

õmblusnõel
[nimisõna, substantiiv]
silmaga nõel õmblemiseks

õmblussiid
[nimisõna, substantiiv]
õmblemiseks kasutatav siidniit

õmblustarbed
[nimisõna, substantiiv]
õmblemiseks vajalikud esemed (nt niit, nõel, käärid)

õmblustöö
[nimisõna, substantiiv]
õmblemine

õmblustööstus
[nimisõna, substantiiv]
õmblustooteid valmistav kergetööstusharu

õmblusvabrik
[nimisõna, substantiiv]
õmblustooteid valmistav vabrik

õmblusvaru
[nimisõna, substantiiv]
õmblusest detaili lõikeservani ulatuv riideosa

õnar
[nimisõna, substantiiv]
väike kausitaoline süvend või vaoke, madalamale või sissepoole kumerduv koht

õnarus
[nimisõna, substantiiv]
väike kausitaoline süvend või vaoke, madalamale või sissepoole kumerduv koht

õndlaauk
[nimisõna, substantiiv]
1. põlvetagune lohk või teisel pool küünarnukki asuv õnarus

2. põlvetagune õõnsus

õndraluu
[nimisõna, substantiiv]
selgroo lõpposa, mis koosneb 3–5 liitunud sabalülist

õndralüli
[nimisõna, substantiiv]
(organismi kehas:) üks lülisamba viimastest, nimmepiirkonnas asuvatest lülidest

õndsalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. rahulik ja muretu, täiuslikult õnnelik

2. õnnetunnet tekitav või väljendav

3. täiuslikult õnnelik

4. õndsustunnet tekitav, meeldiv, mõnus

õndsalt
[määrsõna, adverb]
täielikus rahus, muretult ja õnnelikult

õndsus
[nimisõna, substantiiv]
1. (ristiusus:) igaveses elus olemine, mida Jumal on tõotanud neile, kes usuvad

2. lootus igavesele elule praeguses olemises

õndsuseriik
[nimisõna, substantiiv]
1. uskumustes (ainu- või üli)jumala asupaik

2. religioonis: koht, kus elab jumal

õng
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüügivahend, mille põhiosa on nööri külge kinnitatud konks, kuhu pannakse sööt

2. vahend, millega saab kala püüda

õngejada
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüünis, mis koosneb pikast nöörist ja sellele umbes 1,5–2-meetriste vahedega kinnitatud söödaga õngekonksudest

2. järjestikku asetatud püünised

õngekast
[nimisõna, substantiiv]
kast põhjaõngede jaoks

õngekonks
[nimisõna, substantiiv]
nööri külge kinnitatav konks, kuhu pannakse sööt, õnge põhiosa

õngekork
[nimisõna, substantiiv]
õngenööri külge kinnitatud kerge materjali tükike, mis hoiab õngekonksu parajas sügavuses

õngelatt
[nimisõna, substantiiv]
ritv, mille külge kinnitatakse või on kinnitatud õngenöör

õngeliin
[nimisõna, substantiiv]
õngpüünise pikk nöör, millele on lühemate nööride ehk lipsude abil kinnitatud palju õngekonkse

õngeline
[nimisõna, substantiiv]
kalamees, kes kalapüügiks kasutab õnge

õngelips
[nimisõna, substantiiv]
õngenööri ja -konksu vaheline peenem nöör, jõhv, peenike traat vms

õngemees
[nimisõna, substantiiv]
kalamees, kes kalapüügiks kasutab õnge

õngenöör
[nimisõna, substantiiv]
nöör, mille külge on kinnitatud õngekonks(ud)

õngepüük
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük õngega

õngeribi
[nimisõna, substantiiv]
1. kalapüünis, mis koosneb pikast nöörist ja sellele umbes 1,5–2-meetriste vahedega kinnitatud söödaga õngekonksudest

2. järjestikku asetatud püünised

õngeritv
[nimisõna, substantiiv]
ritv, mille külge kinnitatakse või on kinnitatud õngenöör

õngesport
[nimisõna, substantiiv]
kalade püüdmine veekogudest (harrastusena, võistlusena)

õngesööt
[nimisõna, substantiiv]
õngekonksu külge kinnitatav sööt kala ligimeelitamiseks

õngetina
[nimisõna, substantiiv]
õnge (seatinast ehk pliist) lisaraskus

õngevibu
[nimisõna, substantiiv]
ritv, mille külge kinnitatakse või on kinnitatud õngenöör

õngitseja
[nimisõna, substantiiv]
1. kuni 2 m pikkune röövkala, kel on lame keha, hiiglaslik pea ja väga lai suu ning kes elutseb Euroopa lääne- ja lõunaranniku meredes

2. merekala

õngitsema
[tegusõna, verb]
1. õngega kala püüdma

2. kala püüdma

Ühendtegusõnad: välja õngitsemavälja õngitsema

õngitsemine
[nimisõna, substantiiv]
kalapüük õnge abil

õngitsuskiri
[nimisõna, substantiiv]
e-kiri, mille abil püütakse kirja saajalt välja petta isiklikke või tundlikke andmeid, näiteks kasutajanimesid, paroole ja krediitkaardiandmeid, internetipettuse üks viise

õngpüünis
[nimisõna, substantiiv]
kalapüünis, kus kala peibutatakse õnge otsa (nt käsiõng või õngejada)

õnn
[nimisõna, substantiiv]
1. rõõm ja sügav rahulolu oma olukorraga, õnnelik olek

2. see, kui sa oled rõõmus ja oma olukorraga väga rahul

õnnal
[nimisõna, substantiiv]
1. põlvetagune lohk või teisel pool küünarnukki asuv õnarus

2. põlvetagune õõnsus

õnnar
[nimisõna, substantiiv]
selgroo lõpposa, mis koosneb 3–5 liitunud sabalülist

õnnas
[nimisõna, substantiiv]
(kasvatusteaduses:) õde või vend (täpsemalt määratlemata)

õnneaeg
[nimisõna, substantiiv]
aeg, mil õnnelik ollakse, õnnelik aeg

õnnearv
[nimisõna, substantiiv]
1. arv, mis usutakse toovat õnne

2. õnnearv

õnneasi
[nimisõna, substantiiv]
juhusest olenev asi, vedamise asi

õnnehein
[nimisõna, substantiiv]
lillade või roosade õitega puhmana kasvav rohttaim

õnnehormoon
[nimisõna, substantiiv]
(heaolutunnet tagava hormooni, peamiselt serotoniini, dopamiini ja endorfiini kohta)

õnnejoovastus
[nimisõna, substantiiv]
ülisuur rõõm, mille tekitab õnnetunne

õnnejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kelle määrata on õnnelik juhus ja edu ning inimese ettevõtmiste õnnestumine

õnnejumalanna
[nimisõna, substantiiv]
naisjumal, kelle määrata on õnnelik juhus ja edu ning inimese ettevõtmiste õnnestumine

õnnejunn
[omadussõna, adjektiiv]
õnnelik

õnnekas
[omadussõna, adjektiiv]
1. õnnerikas, õnnelik

2. selline, kel on õnne

õnnekaup
[nimisõna, substantiiv]
õnnelik juhus, vedamine

õnnekaupa
[määrsõna, adverb]
1. õnneliku juhuse tõttu

2. õnneks

õnnekett
[nimisõna, substantiiv]
(ahelkirja kohta)

õnnekivi
[nimisõna, substantiiv]
(kallis)kivi, millel usutakse olevat õnnetoovat võimet

õnnekombel
[määrsõna, adverb]
1. õnneliku juhuse tõttu

2. õnneks

õnneks
[määrsõna, adverb]
1. osutab kõneleja heakskiidule, rahulolule, tänule vms mingi soovitud, meeldiva asjaolu puhul

2. õnnekombel

õnnekurg
[nimisõna, substantiiv]
kuni 12 kg kaaluv punase pealaega ja peamiselt valge sulestiku ja mustade sabasulgedega lind, kes elutseb Ida-Aasias

õnnekus
[nimisõna, substantiiv]
1. rõõm ja sügav rahulolu oma olukorraga, õnnelik olek

2. see, kui sa oled rõõmus ja oma olukorraga väga rahul

õnnekägu
[nimisõna, substantiiv]
(kevadel esimest korda õhtusel ajal kuuldud käo kohta, kelle kukkumine toovat kuulajale õnne)

õnneküllane
[omadussõna, adjektiiv]
õnnetunnet ja rõõmu pakkuv

õnneküpsis
[nimisõna, substantiiv]
küpsis, mille sisse on peidetud mingi sõnumiga, nt ennustuse või sooviga paberileheke

õnnekütt
[nimisõna, substantiiv]
1. seikleja, hea õnne peale mineja, juhustest kinni haaraja

2. ebaausate võtete kasutaja, aferist

õnnelaps
[nimisõna, substantiiv]
(inimese kohta, kel on õnne või kel elus hästi läheb)

õnnelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi tõttu õnne tundev, rõõmus ja rahulolev

2. seda väljendav

3. rõõmus, õnne tundev või väljendav

4. selline, kus asjad lähevad hästi

õnnelikult
[määrsõna, adverb]
õnnelikuna, õnne tundes, õnneküllaselt

õnnelind
[nimisõna, substantiiv]
lind, kes arvatakse toovat õnne

õnneloos
[nimisõna, substantiiv]
1. õnnemäng, kus esemelise või rahalise võidu annab ostetud loosi või pileti numbri kokkulangemine võidunumbriga

2. mäng, kus sa ostad pileti, mille peal on numbrid, ja kui sinu numbrid valitakse, siis sa võidad raha

õnnemaa
[nimisõna, substantiiv]
(kujuteldav) koht ja seisund, kus valitseb õnn, kus kõik on hästi

õnnemäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng, kus võit oleneb eelkõige juhusest

õnnemängija
[nimisõna, substantiiv]
õnnemängude harrastaja

õnnemängur
[nimisõna, substantiiv]
õnnemängude harrastaja

õnnenumber
[nimisõna, substantiiv]
1. arv, mis usutakse toovat õnne

2. õnnearv

õnneotsija
[nimisõna, substantiiv]
1. seikleja, hea õnne peale mineja, juhustest kinni haaraja

2. ebaausate võtete kasutaja, aferist

õnnepilet
[nimisõna, substantiiv]
võidu saanud (loterii)pilet

õnnepõli
[nimisõna, substantiiv]
hea elu, õnneaeg

õnnepõlv
[nimisõna, substantiiv]
hea elu, õnneaeg

õnnepäev
[nimisõna, substantiiv]
õnnelik päev, hea päev

õnneraha
[nimisõna, substantiiv]
(metall)raha, mis arvatakse toovat õnne

õnneratas
[nimisõna, substantiiv]
(loosimise, õnneloosi, ratast meenutava loosimisvahendi kohta)

õnneseen
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kel (kõiges) veab

2. inimene, kellel kõiges veab

õnnesegane
[omadussõna, adjektiiv]
1. õnnest jabur

2. ebamäärast õnnega segunenud tunnet väljendav

õnnesoov
[nimisõna, substantiiv]
1. õnne ja edu sooviv pöördumine sünnipäeva vm erilise tähtpäeva puhul

2. sõnad, millega sa kellelegi õnne soovid

õnnesoovija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kellelegi õnne ja edu soovib sünnipäeva vm erilise tähtpäeva puhul

õnnesoovikaart
[nimisõna, substantiiv]
post- või e-kaart õnnitluste edastamiseks

õnnestama
[tegusõna, verb]
õnnelikuks tegema

õnnestuma
[tegusõna, verb]
1. (mingi toimingu, ettevõtmise või selle tulemuse kohta:) sellisel määral edukas olema, et võib rahule jääda

2. kui miski läheb korda või õnnestub, siis see läheb edukalt

õnnestumine
[nimisõna, substantiiv]
hea, rahuloldava tulemuse saavutamine mingis toimingus, ettevõtmises

õnnestunud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on läinud hästi, millega võib rahule jääda

õnnestunult
[määrsõna, adverb]
hästi, kordaläinult

õnnesära
[nimisõna, substantiiv]
õnnetunde väljendus silmades või näoilmes

õnnetaevas
[nimisõna, substantiiv]
(ülima õnne kohta)

õnnetina
[nimisõna, substantiiv]
õnnevalamise tina

õnnetoov
[omadussõna, adjektiiv]
(eseme, teo vm kohta:) selline, millel usutakse õnne toovat, õnnelikku elu tagavat jõudu olevat

õnnetriinu
[nimisõna, substantiiv]
väike sidrunkollane mustade täppidega mardikas

õnnetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi tõttu rõõmutu, kurb

2. seda väljendav

3. mitte rõõmus, kurb

4. selline, kus asjad lähevad halvasti

õnnetuke
[nimisõna, substantiiv]
(kahetsevalt, kaasatundvalt, haletsevalt raskes olukorras olija, kellegi või millegi nigela, armetu, kehva kohta)

õnnetukene
[nimisõna, substantiiv]
(kahetsevalt, kaasatundvalt, haletsevalt raskes olukorras olija, kellegi või millegi nigela, armetu, kehva kohta)

õnnetult
[määrsõna, adverb]
halvasti, ebasobivalt

õnnetund
[nimisõna, substantiiv]
soodushinna aeg baaris, restoranis vm müügikohtades

õnnetunne
[nimisõna, substantiiv]
rõõmu ja sügava rahulolu tunne, tunne, et oled õnnelik

õnnetus
[nimisõna, substantiiv]
1. ootamatu ja ettekavatsemata halb sündmus, kus keegi või miski saab viga või muud märkimisväärset kahju

2. ootamatu sündmus, kus keegi või miski saab viga

3. avarii

õnnetusehunnik
[nimisõna, substantiiv]
1. õnnetu moega, hädine inimene

2. hädine, armetu inimene

õnnetuseks
[määrsõna, adverb]
1. märgib kahetsevat suhtumist, kahjutunnet mingi soovimatu, ebameeldiva, paratamatu asjaolu puhul

2. kasuta siis, kui tahad osutada, et sul on kahju, kurb meel millegi pärast

õnnetuselind
[nimisõna, substantiiv]
uskumuse kohaselt õnnetust ennustav lind

õnnetushunnik
[nimisõna, substantiiv]
1. õnnetu moega, hädine inimene

2. hädine, armetu inimene

õnnetusjuht
[nimisõna, substantiiv]
piiritletud, eraldi vaadeldav ootamatu ja ettekavatsemata sündmus, mis toob kaasa mingi kahju (nt politseiuurimises, kindlustuses)

õnnetusjuhtum
[nimisõna, substantiiv]
piiritletud, eraldi vaadeldav ootamatu ja ettekavatsemata sündmus, mis toob kaasa mingi kahju (nt politseiuurimises, kindlustuses)

õnnetusjuhtumikindlustus
[nimisõna, substantiiv]
kindlustus, mis hüvitab õnnetusega kaasnevad väljaminekud

õnnetuskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus on toimunud liiklusavarii vm õnnetus

õnnetuspaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus on toimunud liiklusavarii vm õnnetus

õnnetäht
[nimisõna, substantiiv]
(väljendites õnneliku saatuse, saatuse soosingu kohta)

õnneökonoomika
[nimisõna, substantiiv]
teadussuund, mis uurib rahva õnnetunnet mõjutavaid tegureid, subjektiivse õnnetunde ja kogu ühiskonna majandusliku heaolu seoseid

õnnis
[omadussõna, adjektiiv]
(ristiusus:) selline, kellele usu kaudu saab osaks Jumala arm, igavene elu, see, kes on õnnistatud

õnnistama
[tegusõna, verb]
1. Jumala, taevaste jõudude armu jagama, õnnistust kinkima

2. midagi (jumalikku, üleloomulikku, väga head) osaks saada laskma, sel viisil kedagi õnnelikuks, väljavalituks tegema

Ühendtegusõnad: sisse õnnistamasisse õnnistama

õnnistamine
[nimisõna, substantiiv]
Jumala, taevaste jõudude osutatud armu palumine või soovimine kellelegi, vastav rituaalne toiming

õnnistamislaul
[nimisõna, substantiiv]
mardi- või kadrilaul, millega õnnistati andide andjaid

õnnistamispidu
[nimisõna, substantiiv]
pidu millegi õnnistamise ja/või kasutuselevõtu puhul

õnnistamispäev
[nimisõna, substantiiv]
leerilaste õnnistamise päev

õnnistus
[nimisõna, substantiiv]
1. (ristiusus:) Jumala, taevaste jõudude osutatud arm

2. selle ilmnemisvorm

õnnistussõna
[nimisõna, substantiiv]
Jumala, taevaste jõudude armu edasiandev ütlus

õnnitelu
[nimisõna, substantiiv]
1. õnne ja edu sooviv pöördumine sünnipäeva vm erilise tähtpäeva puhul

2. sõnad, millega sa kellelegi õnne soovid

õnnitleja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kellelegi õnne ja edu soovib sünnipäeva vm erilise tähtpäeva puhul

õnnitlema
[tegusõna, verb]
1. kellelegi õnne soovima, nt tähtpäeva, eduka soorituse vm erilise sündmuse puhul

2. kellelegi õnne soovima, näiteks sünnipäeva, pulmade, lapse sünni puhul

õnnitlus
[nimisõna, substantiiv]
1. õnne ja edu sooviv pöördumine sünnipäeva vm erilise tähtpäeva puhul

2. sõnad, millega sa kellelegi õnne soovid

õnnitluskaart
[nimisõna, substantiiv]
post- või e-kaart õnnitluste edastamiseks

õp
1. eriharidusega inimene, kes õpetab lapsi koolis

2. inimene, kelle töö on õpetada

õpa
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl õpilaste keelepruugis:) õpetaja

2. õpetaja õpilaste keelepruugis

õpe
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteemne (eriti koolis toimuv) õpetamine, õpetus

2. õpetamine ja õppimine koos

3. õpetamine või õppimine

4. mõlemad koos

õpetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. eriharidusega inimene, kes õpetab lapsi koolis

2. inimene, kelle töö on õpetada

õpetajaamet
[nimisõna, substantiiv]
(õpetaja töö kohta)

õpetajahärra
[nimisõna, substantiiv]
(austavalt:) pastor, kirikuõpetaja

õpetajakoht
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja ametikoht koolis või lasteaias

õpetajakutse
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetaja elukutse

2. see kui omistatud kvalifikatsioon

õpetajalaud
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja jaoks mõeldud laud klassis

õpetajalik
[omadussõna, adjektiiv]
õpetajale omane

õpetajamaja
[nimisõna, substantiiv]
pastori elukoht ja ametihoone

õpetaja-metoodik
[nimisõna, substantiiv]
õpetaja kõrgeim ametijärk

õpetajanna
[nimisõna, substantiiv]
naissoost õpetaja

õpetajaproua
[nimisõna, substantiiv]
kirikuõpetaja abikaasa

õpetajaraamat
[nimisõna, substantiiv]
õpiku juurde kuuluv raamat, mis sisaldab metoodilisi juhendeid, selgitusi, ülesannete lahendusi ja muud sellist

õpetajaskond
[nimisõna, substantiiv]
õpetajad (kogumina või kollektiivina)

õpetajaspere
[nimisõna, substantiiv]
õpetajad (kogumina või kollektiivina)

õpetajatepere
[nimisõna, substantiiv]
õpetajad (kogumina või kollektiivina)

õpetajatöö
[nimisõna, substantiiv]
1. töö õpetajana (nt kooli-, kirikuõpetajana)

2. töö õpetajana

õpetama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi teadmisi ja oskusi andma

2. kellelgi mingit harjumust kujundama

3. juhatust, nõu andma

4. teistele teadmisi ja oskusi andma

Ühendtegusõnad: välja õpetama, välja õpetama, ära õpetama, ära õpetama, ümber õpetamaümber õpetama

õpetatavus
[nimisõna, substantiiv]
1. suutlikkus õpetatavat vastu võtta

2. võime omandada teadmisi

õpetatud
[omadussõna, adjektiiv]
kõrgesti haritud

õpetatus
[nimisõna, substantiiv]
1. (kõrgesti) haritud olek

2. erudeeritus

3. haritus

õpetlane
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgesti haritud, erudeeritud inimene (nt teadlane, filosoof)

2. teadlane

õpetlik
[omadussõna, adjektiiv]
õpetava mõjuga, teadmisi või elutarkust andev

õpetus
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteemne (eriti koolis toimuv) õpetamine, õpe

2. õpetamine, teadmiste andmine (eriti koolis)

3. õpetamine, õpe

õpetuseiva
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetlik juhtmõte, tarkusetera vms

2. õpetlik juhtmõte

3. tarkusetera

õpetusiva
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetlik juhtmõte, tarkusetera vms

2. õpetlik juhtmõte

3. tarkusetera

õpetuslaul
[nimisõna, substantiiv]
rahvalaul, milles jagatakse õpetusi (nt mõrsjale, peiule, kosjaminejale)

õpetuslik
[omadussõna, adjektiiv]
õpetusse puutuv, sellega seotud

õpetussõna
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetliku, manitseva või elutarga sisuga ütlus, kõnekäänd vms

2. õpetlik ütlus, kõnekäänd vms

õpi
õppimisse puutuv

õpiaasta
[nimisõna, substantiiv]
õppimise aasta

õpiabi
[nimisõna, substantiiv]
õppetööga toimetulekut toetav õpe (nt õpiraskustega õpilastele tavakoolis)

õpiaeg
[nimisõna, substantiiv]
õppimise, õpingute aeg

õpiamps
[nimisõna, substantiiv]
väikese mahuga õpiühik, eeskätt lühikursus või -koolitus teadmiste ja oskuste omandamiseks paindlikult, osade kaupa

õpiedu
[nimisõna, substantiiv]
õppimise edukus, tulemuslik õppimine

õpiedukus
[nimisõna, substantiiv]
õppimises edasijõudmine, õppimise tulemuslikkus

õpiedutus
[nimisõna, substantiiv]
mahajäämus õpitulemustes, toimetulematus õpingutes

õpihimu
[nimisõna, substantiiv]
kange tahtmine õppida

õpihimuline
[omadussõna, adjektiiv]
õppimist armastav, teadmisi himustav

õpihuvi
[nimisõna, substantiiv]
huvi õppimise vastu

õpihuvilaager
[nimisõna, substantiiv]
põhikooli- ja gümnaasiumiõpilastele korraldatav laager, mille eesmärk on leevendada koroonakriisist tingitud negatiivseid mõjusid teadmiste ja oskuste omandamisele ning õpimotivatsiooni hoidmisele

õpik
[nimisõna, substantiiv]
1. õppeaine või -kursuse kokkuvõtlikku sisu esitav trükitud (või elektrooniline) õppevahend

2. raamat, mille eesmärk on õpetada

õpikeskkond
[nimisõna, substantiiv]
õppimist mõjutavate tegurite kooslus

õpikoda
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline õppevorm, kus asjatundja juhendab kokku tulnud huvilisi või sama eriala inimesi

õpikoormus
[nimisõna, substantiiv]
õppija koormus, õpitava materjali maht

õpikunäide
[nimisõna, substantiiv]
(tüüpilise, midagi hästi iseloomustava nähtuse, tegevuse vms kohta)

õpikäsitus
[nimisõna, substantiiv]
arusaam õppimisest, õppimise põhimõtted

õpil
1. koolis õppiv laps või (noor) inimene

2. mujal õpetajalt õpetust saav isik

3. laps või noor inimene, kes õpib koolis

õpilane
[nimisõna, substantiiv]
1. koolis õppiv laps või (noor) inimene

2. mujal õpetajalt õpetust saav isik

3. laps või noor inimene, kes õpib koolis

õpilarp
[nimisõna, substantiiv]
haridusliku sisuga seikluslik rollimäng protsessile keskenduva õppemeetodina

õpilasajakiri
[nimisõna, substantiiv]
koolis väljaantav õpilaste kirjatöid sisaldav ajakiri

õpilasakadeemia
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkooli juures tegutsev allüksus teadusest huvitatud õpilastele

õpilasalmanahh
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpilaste hrl loomingulisi kirjatöid sisaldav almanahh

õpilaselu
[nimisõna, substantiiv]
õpilaste kooliga seonduv elu ja tegevus

õpilasesindus
[nimisõna, substantiiv]
kooli õpilaskonna esinduskogu (õpilasomavalitsuse teostamiseks)

õpilasfirma
[nimisõna, substantiiv]
õpilaste loodud firma (majandusõppe osana)

õpilaskaart
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kooli õpilaseks olemist tõendav dokument

2. dokument, mis näitab, et oled mingi kooli õpilane

õpilaskandidaat
[nimisõna, substantiiv]
mingisse õppeasutusse õpilaseks kandideerija

õpilaskeskne
[nimisõna, substantiiv]
õpilase huvisid ja vajadusi arvestav, nendest lähtuv

õpilaskodu
[nimisõna, substantiiv]
kooli juurde kuuluv õpilaste ühiselamu

õpilaskogu
[nimisõna, substantiiv]
kooli õpilaskonna esinduskogu (õpilasomavalitsuse teostamiseks)

õpilaskoht
[nimisõna, substantiiv]
rahastuse alusel ühele inimesele loodud võimalus koolis õppida (hrl kooli poolt nähtuna)

õpilaskond
[nimisõna, substantiiv]
õpilased (kogumina või kollektiivina)

õpilaskontsert
[nimisõna, substantiiv]
kontsert, kus esinevad kooliõpilased

õpilaskonverents
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpilaste konverents, kus õpilased esinevad oma uurimistöödega

õpilaskoor
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpilastest koosnev koor

õpilaslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. õpilasele omane või kohane

2. veel välja kujunemata, mitte meisterlik

3. õpilasele omane

õpilasmalev
[nimisõna, substantiiv]
koolinoorte suvine töölaager vms organiseeritud töötamise vorm

õpilasmalevlane
[nimisõna, substantiiv]
õpilasmaleva liige

õpilasomavalitsus
[nimisõna, substantiiv]
kooli õpilaskonna esindusorgan

õpilaspere
[nimisõna, substantiiv]
õpilased

õpilaspilet
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi kooli õpilaseks olemist tõendav dokument

2. dokument, mis näitab, et oled mingi kooli õpilane

õpilaspäevik
[nimisõna, substantiiv]
lahterdatud lehtedega kaustik, kuhu õpilane märgib nädalate kaupa tunniplaani ja kodused ülesanded, õpetaja aga hinded ja märkused

õpilastöö
[nimisõna, substantiiv]
õpilas(t)e valmistatud töö (nt käsitööese, kunstitöö, uurimus)

õpilasvahetus
[nimisõna, substantiiv]
kooliõpilaste saatmine vahetuse korras teise kooli (hrl teise riiki) teatud ajaks õppima

õpilünk
[nimisõna, substantiiv]
teadmiste, oskuste, vilumuste omandamises tekkinud tühik

õpimapp
[nimisõna, substantiiv]
kogum õpilase koostatud ja kogutud töödest

õpimasin
[nimisõna, substantiiv]
programmõppes kasutatud seade, mis esitab õppematerjali korrastatult ja annab õpiajal tagasisidet

õpimeetod
[nimisõna, substantiiv]
meetod, mida õpilane õppimisel kasutab

õpimotivatsioon
[nimisõna, substantiiv]
õppima ajendavad motiivid

õpimäng
[nimisõna, substantiiv]
õppeotstarbel loodud, hariva sisuga mäng, mis toetub pedagoogilisele alusteooriale ja aitab mänguliselt õppida

õpinguaasta
[nimisõna, substantiiv]
õppimise aasta

õpinguaeg
[nimisõna, substantiiv]
õppimise, õpingute aeg

õpingud
[nimisõna, substantiiv]
1. koolis õppimine, hariduse omandamine, kooliskäimine

2. koolis või ülikoolis käimine

õpingukaaslane
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega on koos samas õppeasutuses samal ajal õpitud

õpinguraamat
[nimisõna, substantiiv]
õppija edasijõudmist kajastav dokument (gümnaasiumis, kõrgkoolis, kutseõppeasutuses vm)

õpiobjekt
[nimisõna, substantiiv]
terviklik, erinevates õppekontekstides taaskasutatav, õppimist toetav digitaalne ressurss

õpioskus
[nimisõna, substantiiv]
õppimiseks vajalik oskus (nt lugemisoskus, teatmeteoste kasutamise oskus)

õpipoisiaeg
[nimisõna, substantiiv]
õpipoisiks olemise aeg

õpipoisikoolitus
[nimisõna, substantiiv]
ameti õppimine juhendaja käe all töötades ja selle kõrval kutsekoolis teoreetilisi teadmisi omandades, töökohapõhine õpe (õppevorm tänapäeva kutseõppes)

õpipoiss
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit ametit praktikas õppiv isik

2. (endisajal:) meistri juures ametit õppiv algaja käsitööline

õpiprojekt
[nimisõna, substantiiv]
kavand õpitegevuseks, mis keskendub mingi probleemi lahendamisele või teema käsitlemisele

õpiraha
[nimisõna, substantiiv]
õpinguiks makstav abiraha

õpiraskus
[nimisõna, substantiiv]
psüühiliste protsesside eripärast tulenev probleem õppimisel

õpiring
[nimisõna, substantiiv]
kogunemine, huviliste ühendus millegi õppimiseks (nt vabaharidustegevuses)

õpirändaja
[nimisõna, substantiiv]
õpilane või üliõpilane, kes õpib mõnda aega teises õppeasutuses kas omal maal või välismaal

õpiränne
[nimisõna, substantiiv]
ajutiselt välisriigis õppimine

õpistiil
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas keegi õpib, milliseid võimalusi, (mnemotehnilisi) vahendeid ta kasutab

õpitav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on võimalik õppida, omandada

õpitingimused
[nimisõna, substantiiv]
õppimiseks sobivad asjaolud

õpitoetus
[nimisõna, substantiiv]
1. õpinguteks antav rahaline toetus (nt üliõpilastele ja kutsehariduse omandajatele)

2. õpinguiks makstav abiraha

õpitu
[nimisõna, substantiiv]
see, mida varem õpiti

õpituba
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline õppevorm, kus asjatundja juhendab kokku tulnud huvilisi või sama eriala inimesi

õpitulemus
[nimisõna, substantiiv]
õppimisega omandatud teadmised, oskused ja väärtushinnangud, mida hrl mõõdetakse hindamisega

õpivalmidus
[nimisõna, substantiiv]
õppimiseks vajalik arenemistase ja motivatsioon

õpivõimalus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus kuskil õppida, teadmisi omandada

õpivõime
[nimisõna, substantiiv]
võime õppida

õpivõlgnevus
[nimisõna, substantiiv]
võlgnevus õppetöös (nt tähtajaks sooritamata eksam või tegemata arvestus)

õpiväljund
[nimisõna, substantiiv]
õppimisega omandatud teadmised, oskused ja väärtushinnangud, mida hrl mõõdetakse hindamisega

õplik
[omadussõna, adjektiiv]
kergesti õppust võttev

õppama
[tegusõna, verb]
õpetama

õppe
1. õpetamisse puutuv (nt õppekoormus vs. õpikoormus)

2. õpetamisse ja õppimisse puutuv (nt õppetöö, õppetund)

õppeaasta
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik, mil õppeasutuses toimub õppetöö

2. aeg aastast, mil koolis või ülikoolis toimub õppetöö

õppeaed
[nimisõna, substantiiv]
aed, mida hooldades õpitakse aiandust ja õigeid töövõtteid

õppeaeg
[nimisõna, substantiiv]
õppe kestus

õppeaine
[nimisõna, substantiiv]
1. õppeasutuses õpetatav teadus-, tehnika-, kunsti- vm ala

2. midagi, mida sa koolis või kõrgkoolis õpid, näiteks matemaatika, ajalugu või bioloogia

õppealajuhataja
[nimisõna, substantiiv]
õppetöö eest vastutav direktori asetäitja koolis

õppeaste
[nimisõna, substantiiv]
teatud järk õppesüsteemis (nt diplomi-, bakalaureuse-, magistriõpe)

õppeasutus
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetamisega, hariduse andmisega tegelev asutus

2. kool

õppeauto
[nimisõna, substantiiv]
õppesõiduks kasutatav auto

õppebaas
[nimisõna, substantiiv]
koht, asutus õppe, eriti õppepraktika korraldamiseks

õppedirektor
[nimisõna, substantiiv]
õppe- ja kasvatustöö valdkonna juht õppeasutuses

õppeedukus
[nimisõna, substantiiv]
õppimises edasijõudmine, õppimise tulemuslikkus

õppeekskursioon
[nimisõna, substantiiv]
õppe-eesmärgiga ekskursioon

õppefilm
[nimisõna, substantiiv]
film, mille eesmärk on vaatajat mingis valdkonnas harida

õppegranaat
[nimisõna, substantiiv]
lõhkelaenguta käsigranaat õppustel kasutamiseks

õppehoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles toimub õppetöö

õppehäire
[nimisõna, substantiiv]
häire tõelise häire puhuse tegutsemise treenimiseks

õppejuhataja
[nimisõna, substantiiv]
õppetöö eest vastutav direktori asetäitja koolis

õppejuht
[nimisõna, substantiiv]
õppetöö eest vastutav direktori asetäitja koolis

õppejõud
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkoolis õpetav isik (nt lektor, dotsent)

2. inimene, kelle töö on õpetada kõrgkoolis

õppekabinet
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalse sisseseadega ruum mingi õppeaine õpetamiseks (hrl koolis)

õppe-kasvatustöö
[nimisõna, substantiiv]
õpe ja kasvatus

õppekava
[nimisõna, substantiiv]
õppe ja kasvatuse alusdokument, mis määrab õppe- ja kasvatuseesmärgid, õppe sisu ja mahu, metoodika põhimõtted ning hindamise alused, nõuded õppekeskkonnale vms

õppekeel
[nimisõna, substantiiv]
õpetamise keel

õppekeskus
[nimisõna, substantiiv]
asutus või ruum õppeks vajaliku personali ja varustusega (ka mingi asutuse allüksusena)

õppekirjandus
[nimisõna, substantiiv]
raamatud, töövihikud ja muud väljaanded, mis on koostatud õppimiseks ja õpetamiseks

õppeklass
[nimisõna, substantiiv]
õppetööks sisustatud ruum

õppekogunemine
[nimisõna, substantiiv]
(sõjaline, kaitseväe) õppus

õppekoht
[nimisõna, substantiiv]
rahastuse alusele ühele inimesele loodud võimalus õppeasutuses õppida

õppekomplekt
[nimisõna, substantiiv]
õppevahendite kogum ühe õppeaine jaoks

õppekoor
[nimisõna, substantiiv]
koorilauljate ettevalmistuseks moodustatud koor

õppekoormus
[nimisõna, substantiiv]
õppija koormus, õpitava materjali maht

õppekorpus
[nimisõna, substantiiv]
õppehoone (teatud hoonerühmas)

õppekorraldus
[nimisõna, substantiiv]
õppetöö korraldus

õppekulu
[nimisõna, substantiiv]
õpetamisega seotud rahaline kulu

õppekursus
[nimisõna, substantiiv]
õppekavaga määratud õppeaine või selle tervikosa

õppekäik
[nimisõna, substantiiv]
õppe-eesmärgil tehtav retk lähiümbrusse

õppeköök
[nimisõna, substantiiv]
õppeotstarbeline köök koolis

õppelaager
[nimisõna, substantiiv]
mingi õpetuse jagamiseks korraldatud laager

õppelabor
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkooli juurde kuuluv labor, kus õpetatakse praktilisi oskusi

õppelaen
[nimisõna, substantiiv]
1. õpinguteks antav pangalaen

2. laen, mida pank annab õpingute toetamiseks

õppelaev
[nimisõna, substantiiv]
1. laev, millel sooritatakse meresõidupraktikat

2. sõjalaev, mida kasutatakse kadettide ja mereväeohvitseride väljaõppeks

õppelaskmine
[nimisõna, substantiiv]
laskeharjutuste sooritamine laskeväljal ilma lahinguolukorda imiteerimata (nt kaitseväelaste väljaõppes)

õppelend
[nimisõna, substantiiv]
õhusõiduki juhtimist õppides tehtav lend (piloodioskuste omandamiseks)

õppelennuk
[nimisõna, substantiiv]
pilootide väljaõppeks kasutatav lennuk

õppemajand
[nimisõna, substantiiv]
õppebaasiks olev tootmisüksus (maamajanduses)

õppemaks
[nimisõna, substantiiv]
1. õppetöös osalemise eest makstav raha

2. tasu, mida peab maksma mingis koolis õppimise eest

õppemaksuvabastus
[nimisõna, substantiiv]
vabastus õppemaksust

õppematerjal
[nimisõna, substantiiv]
õppetöös kasutatav materjal (nt õpikud, tekstid, ülesanded)

õppematk
[nimisõna, substantiiv]
1. õppe-eesmärgiga matk

2. õppekäik

õppemeetod
[nimisõna, substantiiv]
õppeaine edasiandmise ja õppimise korraldamise viis, teatav metoodika, tehnika või võte

õppemetoodika
[nimisõna, substantiiv]
õppemeetodite kogum

õppemetskond
[nimisõna, substantiiv]
metskond, kus korraldatakse mitmesuguseid uuringuid ja katseid ning tehakse metsanduslikku õppetööd

õppemoodul
[nimisõna, substantiiv]
õppekava sisulise liigendamise üksus, mis koondab õppeained või teemad eesmärgistatud kogumiks

õppenõukogu
[nimisõna, substantiiv]
1. kooli kollektiivse juhtimise organ

2. selle koosolek

õppenädal
[nimisõna, substantiiv]
õppetöö nädal

õppeosakond
[nimisõna, substantiiv]
õpet korraldav osakond (hrl kõrgkoolis)

õppeotstarbeks
[määrsõna, adverb]
õpetamise või õppimise eesmärgil, selle tarbeks

õppeotstarbel
[määrsõna, adverb]
õpetamise või õppimise eesmärgil, selle tarbeks

õppeperiood
[nimisõna, substantiiv]
1. õppeaasta osa

2. õppetöö toimumise aeg

õppeplaan
[nimisõna, substantiiv]
dokument, mis määrab õppeasutuses õpetatavad ained ning tundide arvu ja jaotuse aineti ja klassiti

õppeplats
[nimisõna, substantiiv]
väljak praktiliste oskuste harjutamiseks mingil alal

õppepolügoon
[nimisõna, substantiiv]
polügoon, kus korraldatakse õppelaskmist

õppepoolaasta
[nimisõna, substantiiv]
pool õppeaastat kõrgkoolis või keskeriõppeasutuses

õppepraktika
[nimisõna, substantiiv]
töökeskkonnas juhendaja juhendusel tehtav kindlate õpieesmärkidega praktiline töö

õppeprogramm
[nimisõna, substantiiv]
õppe ja kasvatuse alusdokument, mis määrab õppe- ja kasvatuseesmärgid, õppe sisu ja mahu, metoodika põhimõtted ning hindamise alused, nõuded õppekeskkonnale vms

õppeprotsess
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetamise käik

2. õpetuse ja õppimise käik

õppepuhkus
[nimisõna, substantiiv]
puhkus, mille täiskasvanu saab töökohalt õpinguteks

õppepäev
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline (hrl ühepäevane) kursus, täiendusõpe vms koolitus

õpperaamat
[nimisõna, substantiiv]
1. õppeaine või -kursuse kokkuvõtlikku sisu esitav trükitud (või elektrooniline) õppevahend

2. raamat, mille eesmärk on õpetada

õpperaamatukogu
[nimisõna, substantiiv]
õppekirjandust sisaldav, kohapeal õppimiseks kohandatud raamatukogu

õpperada
[nimisõna, substantiiv]
tähistatud matkarada looduses vm huviväärsetes paikades

õpperaha
[nimisõna, substantiiv]
õppimiseks või õpetamiseks vajalik raha (ka stipendiumi või õppemaksu kohta)

õppereis
[nimisõna, substantiiv]
õppeotstarbeline reis

õpperelv
[nimisõna, substantiiv]
relv, millest tehniliselt ei ole võimalik tulistada ja mida kasutatakse relvade ehituse ning nende käsitsemise õpetamisel

õpperetk
[nimisõna, substantiiv]
1. õppe-eesmärgiga matk

2. õppekäik

õppering
[nimisõna, substantiiv]
kogunemine, huviliste ühendus millegi õppimiseks (nt vabaharidustegevuses)

õpperingkond
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne koolihalduspiirkond Tsaari-Venemaal, sh Eestis 1803–1918

õpperuum
[nimisõna, substantiiv]
õppetööks, loengupidamiseks ettenähtud ruum (nt õppeasutuses, koolituskeskuses)

õpperühm
[nimisõna, substantiiv]
ühel ja samal kutse- või erialal õppivate õppurite rühm

õppestipendium
[nimisõna, substantiiv]
õpinguiks makstav stipendium

õppestuudio
[nimisõna, substantiiv]
praktilise õppekavaga kool või kursused kunstnike, näitlejate vms ettevalmistamiseks

õppesuund
[nimisõna, substantiiv]
1. üldistelt alustelt lähedasi õppeaineid hõlmav õppevaldkond

2. eriala või õppeaine teatav eriilmeline osa

õppesõit
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki juhtimist õppides tehtav harjutussõit

õppetarbed
[nimisõna, substantiiv]
õppetööks vajalikud esemed

õppetase
[nimisõna, substantiiv]
õppe tase tulemuste seisukohast

õppetegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. õpetamine

2. õppimine ja õpetamine koos

õppetehnika
[nimisõna, substantiiv]
õppetöös kasutatavad tehnilised vahendid

õppetoetus
[nimisõna, substantiiv]
1. õpinguteks antav rahaline toetus (nt üliõpilastele ja kutsehariduse omandajatele)

2. õpinguiks makstav abiraha

õppetool
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkoolis sidusainete õpetamist ja uurimist korraldav akadeemiline üksus

2. mõnes üldhariduskoolis lähedaste ainete õpet korraldav ja koordineeriv üksus

3. kõrgkoolis

õppetorn
[nimisõna, substantiiv]
rajatis, millel tuletõrjujad treenivad konksredeliga ronimist

õppetund
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl 45-minutiline ajavahemik, kus õpilased õpivad õpetaja juhtimisel, õppetöö põhivorme

2. aeg (tavaliselt 45 minutit), mil õpilased koos õpetajaga midagi õpivad

õppetöö
[nimisõna, substantiiv]
1. õppeasutuses toimuv õpetamine ja õppimine

2. õpetamine ja õppimine selleks ettenähtud asutuses

õppetöökoda
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus ametit õppivad inimesed saavad omandada praktilisi oskusi

õppetükk
[nimisõna, substantiiv]
1. koolist koduülesandeks antu

2. see, mis koolis koduseks ülesandeks antakse

õppevaba
[omadussõna, adjektiiv]
õppetööga seotud kohustustest vaba

õppevaheaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. pikem vahe õppetöös, periood, mil õppuritele ei toimu regulaarset õpet

2. pikem paus õppetöös

õppevahend
[nimisõna, substantiiv]
õppetöös kasutatav ese, nähtus, olukord vm

õppevara
[nimisõna, substantiiv]
õppetöös kasutatav materjal (nt õpikud, tekstid, ülesanded)

õppeveerand
[nimisõna, substantiiv]
üks neljast õppeaasta osast

õppeviis
[nimisõna, substantiiv]
õppeaine edasiandmise ja õppimise korraldamise viis, teatav metoodika, tehnika või võte

õppevisiit
[nimisõna, substantiiv]
visiit, et kogemusi omandada, midagi õppida

õppevorm
[nimisõna, substantiiv]
õppetöö korraldamise tüüp (nt kaugõpe, lähiõpe, põimõpe)

õppeväli
[nimisõna, substantiiv]
ala, kus viiakse läbi hrl sõjalisi harjutusi ja õppuseid

õppeväljak
[nimisõna, substantiiv]
väljak praktiliste oskuste harjutamiseks mingil alal

õppeülesanne
[nimisõna, substantiiv]
õppetööga (kas õpetamise kui õppimisega) seotud ülesanne

õppija
[nimisõna, substantiiv]
see, kes õpib

õppijakeel
[nimisõna, substantiiv]
võõrkeeleõppes õpitava keele kuju, mille loovad keeleõppijad vaheastmena oma emakeele ja õpitava keele vahel

õppima
[tegusõna, verb]
1. harjutades ja korrates teadmisi, oskusi, vilumusi omandama (koolis, kellegi juhendamisel, iseseisvalt)

2. uusi teadmisi või oskusi omandama

Ühendtegusõnad: edasi õppima, edasi õppima, juurde õppima, juurde õppima, järele õppima, järele õppima, kätte õppima, kätte õppima, välja õppima, välja õppima, ära õppima, ära õppima, üle õppima, üle õppima, ümber õppimaümber õppima

õppimine
[nimisõna, substantiiv]
1. teadmiste, oskuste, vilumuste, väärtuste, hoiakute omandamine

2. uute teadmiste ja oskuste omandamine

õppimishimu
[nimisõna, substantiiv]
kange tahtmine õppida

õppimistingimused
[nimisõna, substantiiv]
õppimiseks sobivad asjaolud

õppimisvõimalus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus kuskil õppida, teadmisi omandada

õppimisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime õppida

õppinud
[omadussõna, adjektiiv]
vastava väljaõppega, väljaõppinud

õppur
[nimisõna, substantiiv]
mingis õppeasutuses, kursustel vms õppija

õppursõdur
[nimisõna, substantiiv]
Eesti Vabadussõjas vabatahtlikuna osalenud kooliõpilane

õppus
[nimisõna, substantiiv]
1. lühiajaline praktiline õpe (mingi tegevuse harjutamiseks, hrl väljaõppe osana)

2. lühike praktiline õpe, tavaliselt väljaõppe osana

õppused
[nimisõna, substantiiv]
1. lühiajaline praktiline õpe (mingi tegevuse harjutamiseks, hrl väljaõppe osana)

2. lühike praktiline õpe, tavaliselt väljaõppe osana

õps
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl õpilaste keelepruugis:) õpetaja

2. õpetaja õpilaste keelepruugis

õrin
[nimisõna, substantiiv]
(hrl koera häälitsuse kohta:) urin, lõrin

õrisema
[tegusõna, verb]
1. (hrl koera kohta:) õrinat kuuldavale tooma, lõrisema, urisema

2. urisema, lõrisema

õrjetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kuri, tige

2. hirmus

3. õel, kuri

õrn
[omadussõna, adjektiiv]
1. soojust, hellust, hoolivust ja armastust ilmutav (sageli lähedussuhete kohta)

2. hooliv ja südamlik

3. hell, soe

õrnahingeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundlik, tundeline, kergesti haavatav, ettevaatlikku lähenemist nõudev

2. seda väljendav

3. tundlik

õrnakas
[omadussõna, adjektiiv]
üsna, võrdlemisi õrn

õrnake
[omadussõna, adjektiiv]
väga õrn, hrl kergesti purunev, psüühiliselt habras vms

õrnakene
[omadussõna, adjektiiv]
väga õrn, hrl kergesti purunev, psüühiliselt habras vms

õrnakoeline
[omadussõna, adjektiiv]
ettevaatlikku lähenemist nõudev, delikaatne

õrnalt
[määrsõna, adverb]
ettevaatlikult, mitte jõudu rakendades ega järskude, tugevate liigutustega, nii, et ei tekiks kahjustust

õrnamaitseline
[omadussõna, adjektiiv]
maheda, hõrgu maitsega

õrnasti
[määrsõna, adverb]
soojuse ja hellusega, hellitavalt tasakesi (puudutades)

õrnasüdameline
[omadussõna, adjektiiv]
(õrna)tundeline, hella südamega

õrnatoimeline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ei mõju ärritavalt, õrna, leebe toimega

õrnatundeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. tundlik, tundeline, kergesti haavatav, ettevaatlikku lähenemist nõudev

2. seda väljendav

3. tundlik

õrnavõitu
[omadussõna, adjektiiv]
üsna, võrdlemisi õrn

õrnkollane
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt kollane

õrnlilla
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt lilla

õrnpesu
[nimisõna, substantiiv]
õrnalt, ettevaatlikult pesemine (hrl pesumasina pesuprogrammi nimetusena)

õrnpunane
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt punane

õrnroheline
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt roheline

õrnroosa
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt roosa

õrnsinine
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt sinine

õrnsoolaforell
[nimisõna, substantiiv]
värskelt soolatud, vähesoolane forell

õrnsoolakala
[nimisõna, substantiiv]
kergelt, vähese soolaga soolatud kala

õrnsoolalõhe
[nimisõna, substantiiv]
värskelt soolatud, vähesoolane lõhe

õrnsoolane
[omadussõna, adjektiiv]
vähese soolaga maitsestatud, kergelt soolatud

õrnsoolatud
[omadussõna, adjektiiv]
kergelt, vähese soolaga soolatud

õrnuke
[omadussõna, adjektiiv]
väga õrn, hrl kergesti purunev, psüühiliselt habras vms

õrnukene
[omadussõna, adjektiiv]
väga õrn, hrl kergesti purunev, psüühiliselt habras vms

õrnus
[nimisõna, substantiiv]
1. soe, südamlik, hoolivust ja armastust väljendav tunne

2. selliste tunnete avaldus (eriti lähedussuhetes)

õrnutsema
[tegusõna, verb]
hrl armuelulisi õrnusi jagama (nt silitades, kallistades, suudeldes, sõnadega)

õrnvalge
[omadussõna, adjektiiv]
õrnalt valge

õrnõhuke
[omadussõna, adjektiiv]
väga õhuke (ja habras)

õrr
[hüüdsõna, interjektsioon]
koera vm looma uriseva häälitsemise kohta

õrrekana
[nimisõna, substantiiv]
lindlas, mitte puuris peetav kana

õrrekanamuna
[nimisõna, substantiiv]
lindlas, mitte puuris peetava kana munetud muna

õrritaja
[nimisõna, substantiiv]
filmi, saadet vaatama meelitav hrl väga lühike eelreklaam

õrritama
[tegusõna, verb]
1. kedagi narritades ärritama, ägedat reageeringut tahtlikult esile kutsuma

2. narritades ärritama

õrriti
[nimisõna, substantiiv]
filmi, saadet vaatama meelitav hrl väga lühike eelreklaam

õrritus
[nimisõna, substantiiv]
1. õrritamine

2. õrritav ütlus, tegu vm

õrritusklipp
[nimisõna, substantiiv]
filmi, saadet vaatama meelitav hrl väga lühike eelreklaam

õrs
[nimisõna, substantiiv]
lae või katuse all olev rõhtne (tugi)puu

õssitama
[tegusõna, verb]
ässitama

õssitus
[nimisõna, substantiiv]
õssitamine, ässitus

õsuma
[tegusõna, verb]
1. (sirbiga) vilja lõikama

2. sirbiga vilja lõikama

õu
[nimisõna, substantiiv]
1. tara, müüri või hoonetega ümbritsetud ala

2. ala elamu ja kõrvalhoonete vahel

3. ala väljaspool hoonet, mis on piiratud näiteks teiste hoonete, müüri või aiaga

õud
[nimisõna, substantiiv]
väga suur hirmutunne, erutusseisund, mida põhjustab mingi hirmus nähtus, olend vm

õudkallis
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga palju raha maksev, äärmiselt kallis

2. väga, eriliselt palju maksev

õudne
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga suurt hirmu, kartust, õudu tekitav

2. hirmu tekitav

õudnäsalik
[nimisõna, substantiiv]
1. India ja Vaikse ookeani troopilistes vetes ning Punases meres elutsev põhjakala, kelle seljauimes on mürginäärmetega ogakiired

2. kala

õudsalt
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

õudselt
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

õudsus
[nimisõna, substantiiv]
1. õudne-olek, õudus

2. õudne-olek

õudukas
[nimisõna, substantiiv]
1. õudusfilm või õuduslugu

2. miski väga hirmus, õudu tekitav

õuduma
[tegusõna, verb]
1. äkki hirmu tundma, kartma hakkama

2. järsku hirmu tundma, kartma hakkama

õudus
[nimisõna, substantiiv]
väga suur hirmutunne, erutusseisund, mida põhjustab mingi hirmus nähtus, olend vm

õudusfilm
[nimisõna, substantiiv]
film, mille eesmärk on kutsuda vaatajas esile õudustunnet, hirmu vms tundeid

õudusjudin
[nimisõna, substantiiv]
hirmu- ja õudustunne, sellega seotud värin kehas

õudusjutt
[nimisõna, substantiiv]
õudustunnet esile kutsuv jutt (ka kirjanduspalana)

õuduskirjandus
[nimisõna, substantiiv]
õudust, hirmu vms tundeid esile kutsuv kirjandus

õuduslugu
[nimisõna, substantiiv]
õudustunnet esile kutsuv lugu (ka kirjanduspalana)

õudusromaan
[nimisõna, substantiiv]
romaan, mille eesmärk on kutsuda lugejas esile õudustunnet

õudusžanr
[nimisõna, substantiiv]
1. ulme liik või vastav teos, mille eesmärk on kutsuda lugejas või vaatajas esile õudustunnet

2. ulme liik

õudustunne
[nimisõna, substantiiv]
väga suur hirmutunne, erutusseisund, mida põhjustab mingi hirmus nähtus, olend vm

õudustäratav
[omadussõna, adjektiiv]
õudustunnet esile kutsuv, õudust tekitav

õudustäratavalt
[määrsõna, adverb]
hirmu ja õudu tekitavalt

õudusulme
[nimisõna, substantiiv]
1. ulme liik või vastav teos, mille eesmärk on kutsuda lugejas või vaatajas esile õudustunnet

2. ulme liik

õudusunenägu
[nimisõna, substantiiv]
õudustunnet tekitav unenägu

õudusvärin
[nimisõna, substantiiv]
hirmu- ja õudustunne, sellega seotud värin kehas

õue
[määrsõna, adverb]
1. (siseruumist) vabasse õhku, (majast) välja

2. (majast) välja

õueaed
[nimisõna, substantiiv]
1. talu- või kooli juures olev õu

2. taluõue juurde kuuluv aed

õue-aiamaa
[nimisõna, substantiiv]
Nõukogude ajal kolhoosiperedele jt maal töötavatele ja elavatele inimestele isiklikuks kasutamiseks eraldatud maa

õueala
[nimisõna, substantiiv]
ala maja(de) läheduses, kus liiguvad nii jalakäijad kui sõidukid (ja viimastele kehtivad liikluspiirangud)

õuearst
[nimisõna, substantiiv]
õukonna juures töötav, õukonda raviv arst

õuedaam
[nimisõna, substantiiv]
õukonda kuuluv aadlidaam

õuekapell
[nimisõna, substantiiv]
õukonna juures tegutsev orkester

õuekass
[nimisõna, substantiiv]
kass, kes saab õues vabalt ringi liikuda (vastandatuna toakassile)

õuekoer
[nimisõna, substantiiv]
õues peetav koer

õuekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
1. kohtunik endisaegses kõrgemas kohtus Euroopa monarhi õukonnas

2. kohtunik tähtsas halduskeskuses asunud kesk- või alamastme kohtus

õuekohus
[nimisõna, substantiiv]
1. endisaegne kõrgem kohus Euroopa monarhi õukonnas

2. tähtsas halduskeskuses asunud kesk- või alamastme kohus

õuekohvik
[nimisõna, substantiiv]
1. hoovis peetav ajutine kohvik

2. vabaõhukohvik

õuekunstnik
[nimisõna, substantiiv]
õukonna juures töötav kunstnik

õueköök
[nimisõna, substantiiv]
1. elumajast eraldi asuv hrl lahtise koldega väike ehitis soojal ajal söögi valmistamiseks (vana aja taluehitisena või uue aja maakodus)

2. väike ehitis soojal ajal söögitegemiseks

õuekülm
[nimisõna, substantiiv]
madal temperatuur väljas

õueküünal
[nimisõna, substantiiv]
hrl jämedama tahiga (tuule- ja vihmakindel) küünal, mida põletatakse õues

õuelasteaed
[nimisõna, substantiiv]
õuesõpet rakendav lasteaed, kus lapsed tegutsevad valdava osa päevast värskes õhus

õuelaulik
[nimisõna, substantiiv]
õukonna teenistuses olev luuletaja

õuemaa
[nimisõna, substantiiv]
1. õue all olev maa

2. õu

õuemaalija
[nimisõna, substantiiv]
õukonna juures töötav kunstnik

õuemaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl teise majaga ühel krundil asuv väiksem maja, mis paikneb hoovis

õuemarssal
[nimisõna, substantiiv]
1. õukonna ametiisik nt Rootsis, Tsaari-Venemaal

2. õukondlase tiitel

õuemuusik
[nimisõna, substantiiv]
õukonna juures töötav muusik (helilooja, interpreet)

õuemärk
[nimisõna, substantiiv]
peremärk

õuenarr
[nimisõna, substantiiv]
valitsejat ja õukonda lõbustav kloun

õuenõunik
[nimisõna, substantiiv]
omaaegse kollegiaalse valitsemisasutuse liige Saksa riikides, hilisemal ajal ka autiitel

õuepealne
[omadussõna, adjektiiv]
õuel asuv

õuepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
hoone taga asuva õue suunas asetsev

õuepreili
[nimisõna, substantiiv]
vallaline õuedaam

õueriided
[nimisõna, substantiiv]
õues käimiseks mõeldud, hrl pealisriiete peal kantav riietus

õues
[määrsõna, adverb]
1. vabas õhus, mitte siseruumis, (majast) väljas

2. (majast) väljas

õuest
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. väljast, mitte majast seest

2. väljast, mitte majast

õuesõpe
[nimisõna, substantiiv]
õpe väljaspool kooliruume, hrl looduskeskkonnas

õueteater
[nimisõna, substantiiv]
1. õukonna juures tegutsenud teater

2. õukonnateater

õueuks
[nimisõna, substantiiv]
hoone õuepoolne uks

õuevalvur
[nimisõna, substantiiv]
(õuekoera kohta)

õuevärav
[nimisõna, substantiiv]
õue piirava aia värav

õuh
[hüüdsõna, interjektsioon]
väljendab ehmatust, imestust vms

õuhka
[nimisõna, substantiiv]
1. joovastava joogina, ravimina kasutatava eetri ja piirituse segu

2. eeter

õuka
[nimisõna, substantiiv]
1. joovastava joogina, ravimina kasutatava eetri ja piirituse segu

2. eeter

õukond
[nimisõna, substantiiv]
1. valitseva monarhi või suurfeodaali ameti- ja aukandjaist ning teenijaskonnast koosnev kaaskond

2. monarhi v suurfeodaali kaaskond

õukonnaarst
[nimisõna, substantiiv]
õukonna juures töötav, õukonda raviv arst

õukonnaetikett
[nimisõna, substantiiv]
õukondlikus suhtlemises kehtivad reeglid ja kombestik

õukonnakapell
[nimisõna, substantiiv]
õukonna juures tegutsev orkester

õukonnameedia
[nimisõna, substantiiv]
(võimutruu meedia kohta)

õukonnamuusik
[nimisõna, substantiiv]
õukonna juures töötav muusik (helilooja, interpreet)

õukonnamuusika
[nimisõna, substantiiv]
õukondades viljeldud, õuemuusikute loodud või esitatud muusika

õukonnaorkester
[nimisõna, substantiiv]
õukonna juures tegutsev orkester

õukonnatants
[nimisõna, substantiiv]
endisajal õukondades tantsitud tants

õukonnateater
[nimisõna, substantiiv]
1. õukonna juures tegutsenud teater

2. õukonnateater

õun
[nimisõna, substantiiv]
1. õhukese kesta ja mahlaka viljalihaga hrl kerajas õunapuu vili

2. kõva ümmargune puuvili, mis on harilikult pealt roheline või punane ja seest valge

õuna-aasta
[nimisõna, substantiiv]
rikkaliku õunasaagi aasta

õunafiguur
[nimisõna, substantiiv]
ümar kehakuju, kus rasvkude on moodustunud taljele ehk vöökohale

õunakaste
[nimisõna, substantiiv]
õuntest valmistatud kaste

õunakeedis
[nimisõna, substantiiv]
õuntest keedetud magus hoidis

õunakoi
[nimisõna, substantiiv]
pisiliblikas, kelle röövik kahjustab õunu ja pihlakamarju

õunamahl
[nimisõna, substantiiv]
õuntest valmistatud mahl

õunamoos
[nimisõna, substantiiv]
õuntest keedetud magus hoidis

õunamähkur
[nimisõna, substantiiv]
pisiliblikas, kelle röövik kahjustab õunu

õunapomm
[nimisõna, substantiiv]
küpsetatud õun tainas

õunapunn
[nimisõna, substantiiv]
väike (noor, toores) õun

õunapuu
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete või roosade õite ja ümarate mahlaste viljadega puu

2. puu, mille küljes kasvavad õunad

õunapuuseemik
[nimisõna, substantiiv]
seemnest kasvatatud õunapuutaim

õunapuu-õielõikaja
[nimisõna, substantiiv]
õunapuu ja pirnipuu õisi kahjustav mardikas

õunaraksu
[määrsõna, adverb]
õunavargile

õunaraksus
[määrsõna, adverb]
õunavargil

õunastritsel
[nimisõna, substantiiv]
õunatäidisega stritsel

õunastroop
[nimisõna, substantiiv]
õuntest valmistatud magushapu meetaoline siirup

õunasüda
[nimisõna, substantiiv]
õuna keskmine, seemnetega osa (nt õunast söömisel järelejäänuna)

õunasüdamik
[nimisõna, substantiiv]
õuna keskmine, seemnetega osa (nt õunast söömisel järelejäänuna)

õunauss
[nimisõna, substantiiv]
õunamähkuri röövik

õunavaablane
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspruun putukas, kelle vastsed kahjustavad õunu

õunaviin
[nimisõna, substantiiv]
õuntest saadav kange alkohoolne jook, nt kalvados

õunaviss
[nimisõna, substantiiv]
väike hapu (toores) õun

õunaäädikas
[nimisõna, substantiiv]
õunte kääritamisel saadav äädikas

õunhape
[nimisõna, substantiiv]
hapuka maitsega aine, mida leidub paljudes taimedes, rohkem leidub seda pihlakates, õuntes ja rabarbris, vähem apelsinis ja maasikas

õunik
[omadussõna, adjektiiv]
tumedamate ümarjate laikudega

õunikhall
[omadussõna, adjektiiv]
pruunide ümarjate laikudega hall

õunroheline
[omadussõna, adjektiiv]
õuna värvi roheline

õunvili
[nimisõna, substantiiv]
1. lihakas vili, mille keskele on koondunud palju seemneid (nt õunapuul, pihlakal jt)

2. lihakas hulgaseemneline vili

õve
[nimisõna, substantiiv]
(genealoogias, geneetikas:) õde või vend (täpsemalt määratlemata)

õvetapp
[nimisõna, substantiiv]
(ornitoloogias:) olelusvõitlus koorunud linnupoegade vahel: vanem ja tugevam isend tapab noorema ja nõrgema

õõh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab halvakspanu, kurtmist, ükskõiksust, rahulolu vms

2. rõhutab pahameelt, halvakspanu

3. kurtmist, hädaldamist

4. annab edasi vastikustunnet

õõnduma
[tegusõna, verb]
õõnsaks muutuma

õõnes
[omadussõna, adjektiiv]
seestpoolt tühi

õõneselund
[nimisõna, substantiiv]
seest õõnes elund (nt magu, emakas)

õõnesmõõt
[nimisõna, substantiiv]
vedelike ja puisteainete mahumõõt

õõnesnõel
[nimisõna, substantiiv]
seest õõnes nõel (nt süstlal, punkteerimisel)

õõnesorgan
[nimisõna, substantiiv]
seest õõnes elund (nt magu, emakas)

õõnespaneel
[nimisõna, substantiiv]
tühemetega ehituspaneel

õõnespeitel
[nimisõna, substantiiv]
nõgusa teraga peitel

õõnesplokk
[nimisõna, substantiiv]
tühemetega betoonplokk, ehitusdetail

õõnessarv
[nimisõna, substantiiv]
põdra, hirve vm looma sarvetupest ja selle sees paiknevast luunäsast koosnev sarv

õõnessond
[nimisõna, substantiiv]
torukujuline arstiriist, mille abil viiakse vedelikke kehaõõnde sisse või sealt välja

õõnestalb
[nimisõna, substantiiv]
nõgusa teraga tööriist, millega õõnestati paati, nõusid, künasid

õõnestama
[tegusõna, verb]
(varjatud) vastutegevusega või oma mõjuga midagi nõrgestama või kahjustama

õõnestellis
[nimisõna, substantiiv]
tühemetega tellis

õõnestis
[nimisõna, substantiiv]
süvend, õõnestatud koht

õõnestuma
[tegusõna, verb]
1. õõnsaks muutuma

2. nõrgenema, kahjustuma

õõnestus
[nimisõna, substantiiv]
kedagi nõrgestav või kahjustav tegevus, õõnestustöö

õõnestustöö
[nimisõna, substantiiv]
vastutegevus, oma mõjuga millegi nõrgestamine või kahjustamine

õõnesveen
[nimisõna, substantiiv]
suurim veen, mis juhib suure vereringe venoosse vere südame paremasse kotta

õõnesvorm
[nimisõna, substantiiv]
seest tühi anum

õõnetuvi
[nimisõna, substantiiv]
puuõõnes pesitsev umbes kodutuvi suurune lind

õõnistama
[tegusõna, verb]
õõnestama

õõnsalt
[määrsõna, adverb]
1. (rääkimise, jutu kohta:) sisutühjalt

2. suuresõnaliselt

õõnsus
[nimisõna, substantiiv]
1. tühi ruum millegi sees

2. tühemik, süvend

õõnuke
[nimisõna, substantiiv]
kitsas, kleenuke

õõs
[nimisõna, substantiiv]
1. tühi ruum millegi sees

2. tühemik, süvend

õõsima
[tegusõna, verb]
muttdrenaaži tegema

õõskeel
[nimisõna, substantiiv]
rannaniitudel ja loopealsetel kasvav rohekaspruunide õitega käpaline

õõskirves
[nimisõna, substantiiv]
muinasaja kirves, mille vars kinnitati tera küljes oleva õõnsuse abil

õõts
[nimisõna, substantiiv]
(rütmiliselt, vetruvalt) üles-alla või edasi-tagasi liikumine

õõtsatama
[tegusõna, verb]
1. korraks, järsku õõtsuma

2. korraks õõtsuma

õõtse
[nimisõna, substantiiv]
(rütmiliselt, vetruvalt) üles-alla või edasi-tagasi liikumine

õõtshoob
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki veermiku detail

õõtsik
[nimisõna, substantiiv]
pehme õõtsuv pinnasekiht soos või järve ääres

õõtskamar
[nimisõna, substantiiv]
pehme õõtsuv pinnasekiht soos või järve ääres

õõtslema
[tegusõna, verb]
(rütmiliselt, vetruvalt) üles-alla või edasi-tagasi liikuma

õõtssoo
[nimisõna, substantiiv]
soo, mis moodustub veekogu kinnikasvamise tagajärjel

õõtsuma
[tegusõna, verb]
(rütmiliselt, vetruvalt) üles-alla või edasi-tagasi liikuma

õõtsumine
[nimisõna, substantiiv]
(rütmiliselt, vetruvalt) üles-alla või edasi-tagasi liikumine

õõtsutama
[tegusõna, verb]
1. (rütmiliselt, vetruvalt) edasi-tagasi või üles-alla liigutama, õõtsuma panema

2. õõtsuma panema

õõv
[nimisõna, substantiiv]
1. suur õudustunne

2. õudne hirm

õõvafilm
[nimisõna, substantiiv]
õudusfilm

õõvar
[nimisõna, substantiiv]
õudusfilm

õõvas
[omadussõna, adjektiiv]
õudust tekitav, väga õudne

õõvastama
[tegusõna, verb]
1. kelleski suurt õudustunnet äratama

2. õõva tekitama

ä
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

äbar
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kasvamiselt, arengult) kehv, vilets, armetu

2. kehv, kidur, armetu, hädine

äbard
[nimisõna, substantiiv]
äbarik

äbarik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kasvamiselt, arengult) kehv, vilets, armetu

2. kehv, kidur, armetu, hädine

ädal
[nimisõna, substantiiv]
1. pärast niitmist või karjatamist uuesti kasvanud rohi

2. pärast niitmist uuesti kasvanud rohi

ädalalill
[nimisõna, substantiiv]
1. niisketes kohtades kasvav lõhnavate helevalgete säravate õitega rohttaim

2. rohttaim

äestama
[tegusõna, verb]
äkkega mulda harima

äga
[nimisõna, substantiiv]
ägamine

ägama
[tegusõna, verb]
füüsilise vaeva, kannatuse tõttu vaevaliselt häälitsema või oigama

äge
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vaidluse, arutelu vm suhtlusega ühenduses:) tugevaid tundeid esile kutsuv, viha vm ärritunud olekut väljendav

2. tugevate tunnetega (eriti vihaga) suhtuv

3. tugevaid tundeid väljendav

ägedaimalt
[määrsõna, adverb]
jõult, mõjult, kulult või suhtluses kõige suuremal määral ägedasti

ägedaimini
[määrsõna, adverb]
jõult, mõjult, kulult või suhtluses kõige suuremal määral ägedasti

ägedakujuline
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse kohta:) äkiliselt, tormiliselt kulgev

ägedaloomuline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (inimese kohta:) äkilise, keevalise iseloomuga

2. ägeda loomuga, iseloomult äge

ägedalt
[määrsõna, adverb]
1. jõult, mõjult tugevasti, kõvasti

2. (tegevuse kulgemise kohta:) hoogsalt

3. (suhtluses) ägedust ilmutades, vihaselt

ägedamalt
[määrsõna, adverb]
1. jõult, mõjult tugevamini, kõvemini

2. tegevuse, protsessi kulult hoogsamalt või äkilisemalt

3. (suhtluses) suuremat ägedust ilmutades, vihasemalt

ägedamini
[määrsõna, adverb]
1. jõult, mõjult tugevamini, kõvemini

2. tegevuse, protsessi kulult hoogsamalt või äkilisemalt

3. (suhtluses) suuremat ägedust ilmutades, vihasemalt

ägedasti
[määrsõna, adverb]
1. jõult, mõjult tugevasti, kõvasti

2. (tegevuse kulgemise kohta:) hoogsalt

3. (suhtluses) ägedust ilmutades, vihaselt

ägedus
[nimisõna, substantiiv]
1. jõult, mõjult tugev olek

2. vihane, raevukas, tormiline suhtlemisviis

ägendama
[tegusõna, verb]
ägedamaks, mõjult tugevamaks muutma, hrl haiguse kohta

ägenema
[tegusõna, verb]
(haiguse kohta:) mõjult, ulatuselt ägedamaks minema, tugevamaks muutuma

ägestama
[tegusõna, verb]
(haigusnähtudega seoses:) mõjult, ulatuselt ägedamaks, tugevamaks muutma

ägestuma
[tegusõna, verb]
äkiliselt ja tugevalt reageerima, ärritunuks, vihaseks muutuma

ägetsema
[tegusõna, verb]
äkiliselt ja tugevalt reageerima, ärritunult ja vihaselt õiendama

ägin
[nimisõna, substantiiv]
vaikne, nagu pigistatult või sunnitult kostev häälitsemine

ägisema
[tegusõna, verb]
(esemete kohta:) füüsilise surve, raskuse all tuhmi krigisevat heli kuuldavale tooma

äh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab halvakspanu, kurtmist, ükskõiksust, rahulolu vms

2. rõhutab pahameelt, halvakspanu

3. kurtmist, hädaldamist

4. annab edasi vastikustunnet

ähh
1. väljendab ja rõhutab halvakspanu, kurtmist, ükskõiksust, rahulolu vms

2. rõhutab pahameelt, halvakspanu

3. kurtmist, hädaldamist

4. annab edasi vastikustunnet

ähkima
[tegusõna, verb]
1. hrl kestva pingutuse tagajärjel kuuldavalt hingeldama

2. hingeldama

ähklema
[tegusõna, verb]
1. hrl kestva pingutuse tagajärjel kuuldavalt hingeldama

2. hingeldama

ähm
[nimisõna, substantiiv]
1. ärevus, rahutus, (kerge) ehmatus

2. sellest tingitud segadus, nõutus, kiirustus vms

3. ärevus, rahutus, kerge ehmatus

ähm
[nimisõna, substantiiv]
1. (hämaraks tegev) hämu

2. hämu

ähmama
[tegusõna, verb]
ebamääraselt, napisõnaliselt, tõredalt midagi ütlema

ähmane
[omadussõna, adjektiiv]
1. halvasti läbipaistev või ebaselgelt nähtav, ilma kindlate piirjoonteta

2. tuhm, kergelt hägune

ähmas
[määrsõna, adverb]
1. halvasti läbipaistev või ebaselgelt nähtav, ilma kindlate piirjoonteta

2. tuhm, kergelt hägune

ähmastama
[tegusõna, verb]
1. midagi ähmaseks, ebaselgeks, ebamääraseks tegema

2. ähmaseks muutma

ähmastuma
[tegusõna, verb]
1. ähmaseks, ebaselgeks, ebamääraseks minema

2. ähmaseks muutuma

ähmenema
[tegusõna, verb]
ähmasemaks muutuma

ähmi
[määrsõna, adverb]
ärevusse, erutatud olekusse

ähmil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ärevuses, erutatud

2. ähmi täis

ähmine
[omadussõna, adjektiiv]
ähmi täis, ähmis

ähmis
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
1. ärevuses, erutatud

2. ähmi täis

ähmitsema
[tegusõna, verb]
ähmis, ähmi täis olema

ähmjas
[omadussõna, adjektiiv]
üsna ebaselge, teravuseta, mitte kirgas

ähmuma
[tegusõna, verb]
1. ähmaseks, ebaselgeks, ebamääraseks minema

2. ähmaseks muutuma

ähvardama
[tegusõna, verb]
1. kellelegi või millelegi ohuks olema, andma põhjust kartuseks, et võib juhtuda midagi halba

2. kedagi või midagi ohtu panema

3. ohuks olema

ähvardav
[omadussõna, adjektiiv]
halba, paha ennustav, mitte midagi head tõotav

ähvardus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõnadega, žestidega, tegevusega väljendatud kavatsus kellelegi halba teha, kasutada vägivalda, põhjustada kahju või ebameeldivusi

2. lubadus, et teed kellelegi midagi halba, kui ta ei tee, mida sa tahad

ähvarduskiri
[nimisõna, substantiiv]
ähvardust sisaldav kiri

ähvarduspoos
[nimisõna, substantiiv]
ähvardav poos hrl lindudel, loomadel

äh-äh-hää
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi naeru

äh-äh-äh
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi ähkimist, hingeldamist

äi
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe- või naiseisa

2. abikaasa isa

äiakas
[nimisõna, substantiiv]
võsu tipus asetsevate suurte punakate õitega umbrohutaim

äiapapa
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe- või naiseisa

2. abikaasa isa

äiatar
[nimisõna, substantiiv]
1. vastakuti asetsevate hallikasroheliste lehtedega ja pikaraoliste lillakate õienuttidega rohttaim

2. rohttaim

äie
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge tõmbega saadud õhuke kiht (nt preparaadi, kultuuri valmistamiseks, mikrobioloogilise uuringu materjalina)

2. kerge tõmbega saadud õhuke kiht

äigama
[tegusõna, verb]
1. käega või millegi käes hoitavaga (pühkides) tõmbama

2. käega tõmbama

äigekiht
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge tõmbega saadud õhuke kiht (nt preparaadi, kultuuri valmistamiseks, mikrobioloogilise uuringu materjalina)

2. kerge tõmbega saadud õhuke kiht

äigepreparaat
[nimisõna, substantiiv]
äigekihist saadud preparaat mikrobioloogiliseks uurimiseks

äike
[nimisõna, substantiiv]
1. rünksajupilvedes tekkiv välgu ja sellega kaasneva müristamisena avalduv atmosfäärinähtus, hrl koos hoovihma ja tuuleiilidega

2. nähtus taevas, kui müristab ja lööb välku

3. atmosfäärinähtus, mida iseloomustavad välk ja müristamine

äikene
[nimisõna, substantiiv]
1. rünksajupilvedes tekkiv välgu ja sellega kaasneva müristamisena avalduv atmosfäärinähtus, hrl koos hoovihma ja tuuleiilidega

2. nähtus taevas, kui müristab ja lööb välku

3. atmosfäärinähtus, mida iseloomustavad välk ja müristamine

äikese-eelne
[omadussõna, adjektiiv]
äikesele eelnev, enne äikest esinev

äikeseilm
[nimisõna, substantiiv]
äikeseline ilm

äikesejumal
[nimisõna, substantiiv]
jumal, kes valitseb äikest ja vihma

äikeseline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on palju äikest, (rohke) äikesega

äikesemürin
[nimisõna, substantiiv]
välguga kaasnev tugev tume heli, müristamine

äikesepilv
[nimisõna, substantiiv]
elektrilaengut kandev tume pilv, millega kaasneb äike

äikesepäev
[nimisõna, substantiiv]
äikese esinemisega päev

äikeseraju
[nimisõna, substantiiv]
äikesega kaasnev raju

äikesetorm
[nimisõna, substantiiv]
äikesega kaasnev torm

äikesevihm
[nimisõna, substantiiv]
äikesega kaasnev hrl tugev vihmasadu

äikseilm
[nimisõna, substantiiv]
äikeseline ilm

äikseline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus on palju äikest, (rohke) äikesega

äiksemürin
[nimisõna, substantiiv]
välguga kaasnev tugev tume heli, müristamine

äiksepilv
[nimisõna, substantiiv]
elektrilaengut kandev tume pilv, millega kaasneb äike

äiksetorm
[nimisõna, substantiiv]
äikesega kaasnev torm

äiksevihm
[nimisõna, substantiiv]
äikesega kaasnev hrl tugev vihmasadu

äitse
[nimisõna, substantiiv]
1. taime hrl silmapaistvaim erksavärviline osa, tema sugulise paljunemise organ

2. värviline osa taime küljes, mis tekib enne seemneid või vilju

äiu
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. äiutussõna lapse magama uinutamisel, unelaulu laulmisel

2. äiutussõna lapse uinutamisel

äiutama
[tegusõna, verb]
1. last hrl lauldes uinuma kiigutama

2. lauldes uinuma kiigutama

äiutussõna
[nimisõna, substantiiv]
äiutamisel kasutatav äiutuslaulule eriomane sõna

äiu-äiu
[hüüdsõna, interjektsioon]
äiutussõna lapse magama uinutamisel, unelaulu laulmisel

äiu-ää
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. äiutussõna lapse magama uinutamisel, unelaulu laulmisel

2. äiutussõna lapse uinutamisel

äka
[nimisõna, substantiiv]
roe, väljaheide

äkane
[omadussõna, adjektiiv]
roojaga koos

äke
[nimisõna, substantiiv]
1. mulla pindmise harimise ja taimede kasvuaegse hooldamise riist

2. mulla hooldamise riist

äkildane
[omadussõna, adjektiiv]
korraga, kiiresti (ja üllatades) toimuv

äkiline
[omadussõna, adjektiiv]
korraga, kiiresti (ja üllatades) toimuv

äkiliselt
[määrsõna, adverb]
1. äkki ja ootamatult, suure intensiivsusega

2. kiiresti ja ootamatult

äkine
[nimisõna, substantiiv]
toorest kalast valmistatud, soola ja pipraga maitsestatud roog

äkist
[määrsõna, adverb]
äkki

äkiste
[määrsõna, adverb]
äkki

äkisti
[määrsõna, adverb]
äkki

äkitselt
[määrsõna, adverb]
1. üllatuslikult (kiiresti, sel samal hetkel), ette nägematult, ette teatamata vms

2. (kiiresti ja) nii et ei osanud ette näha

äkitsi
[määrsõna, adverb]
äkki

äkkeksanteem
[nimisõna, substantiiv]
herpesviiruse põhjustatud väikelastehaigus, millele on iseloomulik hrl kolmepäevane kõrge palavik ning seejärel ilmuv täpiline lööve

äkkepakk
[nimisõna, substantiiv]
endisaegse liikuvatest pakkudest koosneva pakkäkke koostisosa

äkkepulk
[nimisõna, substantiiv]
pulk äkke tööseadisena

äkki
[määrsõna, adverb]
1. üllatuslikult (kiiresti, sel samal hetkel), ette nägematult, ette teatamata vms

2. (kiiresti ja) nii et ei osanud ette näha

äkk-kallaletung
[nimisõna, substantiiv]
(sõjas, lahingus:) rünnak, mis toimub kiirelt ja ootamatult, üllatusena, ilma eelneva hoiatuseta

äkkmõte
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu, äkki pähe tulnud mõte

äkkost
[nimisõna, substantiiv]
kavatsemata, hetkeajel tehtud otsusel põhinev ost

äkkotsus
[nimisõna, substantiiv]
ootamatult, pikema kaalumiseta tehtud otsus

äkkpidurdama
[tegusõna, verb]
järsku, ootamatult pidurdama

äkkpidurdamine
[nimisõna, substantiiv]
äkiline, ootamatu pidurdamine

äkkpidurdus
[nimisõna, substantiiv]
äkiline, ootamatu pidurdamine

äkkrikas
[nimisõna, substantiiv]
äkki rikastunud isik

äkkrünnak
[nimisõna, substantiiv]
(sõjas, lahingus:) rünnak, mis toimub kiirelt ja ootamatult, üllatusena, ilma eelneva hoiatuseta

äkksurm
[nimisõna, substantiiv]
äkiline ja ootamatu surm näiliselt tervel inimesel või rahuldavas seisundis haigel

äkksünnitus
[nimisõna, substantiiv]
eriti kiiresti kulgev sünnitus

äkkvalu
[nimisõna, substantiiv]
ootamatult vallanduv tugev valu

äkkverejooks
[nimisõna, substantiiv]
äkiline verejooks

äkkviha
[nimisõna, substantiiv]
äkiliste vihahoogudega iseloomustuv viha

äkkõppus
[nimisõna, substantiiv]
lühikese etteteatamisajaga õppekogunemine

äks
[nimisõna, substantiiv]
väike (haoraiumis)kirves

älveraba
[nimisõna, substantiiv]
1. madalate märgade lohkudega, älvesterohke raba

2. älvesterohke raba

älves
[nimisõna, substantiiv]
1. madal vesine või mudane lohk rabas mätaste vahel

2. madal vesine lohk rabas

älvestik
[nimisõna, substantiiv]
lähestikku asetsevate älveste kogum

ämber
[nimisõna, substantiiv]
1. sangaga nõu vedelike vm ainete kandmiseks või ammutamiseks

2. anum, milles saab kanda vedelikku, liiva või muud

ämblik
[nimisõna, substantiiv]
1. kaheksa jalaga lülijalgne, kaheosalise kehaga selgrootu loom, kes saaki püüab valdavalt võrgunäärmete eritisest tehtud püünise, ämblikuvõrgu abil

2. väike kaheksa jalaga loom, kes püüab ja sööb putukaid

ämblikkäpp
[nimisõna, substantiiv]
pikkade peenikeste ereroheliste lehtedega orhidee

ämblikliilia
[nimisõna, substantiiv]
troopilisest Ameerikast pärit sibullill, millel on õiekatte sees lisakroon ning õiekatte servas pikad kitsad ämblikujalgu meenutavad hõlmad

ämbliklill
[nimisõna, substantiiv]
1. troopikas ja lähistroopikas kasvav õhuliste kerajate õisikutega üheaastane rohttaim või poolpõõsas, Eestis aiailutaim

2. rohttaim

ämblikukiri
[nimisõna, substantiiv]
1. teatud putukasarnaste motiividega rahvapärane muster silmkoes

2. muster silmkoes

ämblikulaadsed
[nimisõna, substantiiv]
klass peamiselt troopikas ja lähistroopikas elavaid lüliliste jalgadega röövloomi (nt ämblikud, skorpionid, lestad, puugid)

ämblikuniit
[nimisõna, substantiiv]
ämbliku näärmete niiditaoline eritis, ämblikuvõrgu niit

ämblikusiid
[nimisõna, substantiiv]
1. tugev ja elastne kiud, mida ämblikud toodavad oma võrkude ehitamiseks

2. vastav biotehnoloogia võtetega saadud kiud

ämblikuteadlane
[nimisõna, substantiiv]
ämblikke uuriv teadlane

ämblikuteadus
[nimisõna, substantiiv]
ämblikke uuriv zooloogia haru

ämblikuvõrgune
[omadussõna, adjektiiv]
ämblikuvõrke täis, ämblikuvõrkudega kaetud

ämblikuvõrk
[nimisõna, substantiiv]
ämbliku võrgunäärmeist eritunud võrguniitide põiming

ämblikveen
[nimisõna, substantiiv]
nahasisene paarimillimeetrine sinakas veen, mis moodustab ämblikuvõrku meenutavaid suuremaid või väiksemaid võrgustikke

ämbrine
[omadussõna, adjektiiv]
mahult ämbrisuurune

ämbrisalat
[nimisõna, substantiiv]
sügisel eri köögiviljadest (nt sibul, porgand, kapsas, kurk) ämbris vm suures nõus kokku segatud klassikaline hoidis, mida kasutatakse salatina lihatoitude juurde

ämbrisang
[nimisõna, substantiiv]
ämbri küljes olev kaarjas käepide

ämbritäis
[nimisõna, substantiiv]
ämbrit täitev kogus (nt vett, toidu- vm ainet)

ämm
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe- või naiseema

2. abikaasa ema

ämmaeit
[nimisõna, substantiiv]
endisajal sünnitust vastu võtnud vanem naine

ämmaemand
[nimisõna, substantiiv]
eriharidusega tervishoiutöötaja, kes jälgib ja nõustab naisi raseduse ajal, võtab vastu sünnitusi ja õpetab vastsündinut hooldama

ämmaemandus
[nimisõna, substantiiv]
tervishoiu valdkond, mis hõlmab rasedusaegset jälgimist ja nõustamist, sünnitusaegset juhendamist, sünnitusjärgset nõustamist ning igas vanuses naiste viljakus- ja seksuaaltervise toetamist

ämmaemandusabi
[nimisõna, substantiiv]
ambulatoorne või statsionaarne tervishoiuteenus, mida osutab ämmaemand koos pere- või eriarstiga või iseseisvalt

ämmakeel
[nimisõna, substantiiv]
lapikute lülide ja tugevate asteldega kaktus, mille söödav vili meenutab viigimarja

ämmalahv
[nimisõna, substantiiv]
saledakehaline pikkade sihvakate jäsemete ja haardsabaga Ameerika ahv

ämmamamma
[nimisõna, substantiiv]
1. mehe- või naiseema

2. abikaasa ema

ämmamoor
[nimisõna, substantiiv]
endisajal sünnitust vastu võtnud vanem naine

ämmatoss
[nimisõna, substantiiv]
1. vana murumuna vm puguseene rahvapärane nimetus

2. vana murumuna

ämmelgas
[nimisõna, substantiiv]
ämblik

äng
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline surve, hingeline ahistus, rusuv tunne

ängama
[tegusõna, verb]
pakkuma, andma, ulatama

ängelhein
[nimisõna, substantiiv]
varre tipus pööriseks koondunud õitega rohttaim

ängistama
[tegusõna, verb]
1. psüühiliselt suruma, rusuma, rõhuma

2. psüühiliselt suruma

ängistavalt
[määrsõna, adverb]
ängistust tekitavalt

ängistuma
[tegusõna, verb]
psüühiliselt ängistusse sattuma

ängistus
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline surve, hingeline ahistus, rusuv tunne

ängistustunne
[nimisõna, substantiiv]
psüühiline surve, hingeline ahistus, rusuv tunne

änglema
[tegusõna, verb]
vaeva nägema, kõigest jõust tööd tegema, millegi nimel (väsimatult) pingutama

ängne
[omadussõna, adjektiiv]
haiglane

änks
[omadussõna, adjektiiv]
tore, vahva, vinge

änksa
[omadussõna, adjektiiv]
tore, vahva, vinge

änn
[nimisõna, substantiiv]
tundra ja arktiliste saarte kajakasuurune konksja noka ja valdavalt tumepruuni sulestikuga röövlind

äpard
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle käes kõik äpardub, saamatu inimene

2. äpard

äpardama
[tegusõna, verb]
1. (toimingu, ettevõtmise vms kohta:) mittetulemuslikuks osutuma, minema nii, nagu polnud plaanitud

2. kui miski ebaõnnestub, siis see läheb halvasti, mitte nii, nagu sa lootsid või plaanisid

äparduma
[tegusõna, verb]
1. (toimingu, ettevõtmise vms kohta:) mittetulemuslikuks osutuma, minema nii, nagu polnud plaanitud

2. kui miski ebaõnnestub, siis see läheb halvasti, mitte nii, nagu sa lootsid või plaanisid

äpardunud
[omadussõna, adjektiiv]
(inimese kohta:) edutu, selline, kes pole oma tööga, ülesandega, eluga hakkama saanud

äpardus
[nimisõna, substantiiv]
1. (juhuslik, väike) ebaõnnestumine, nurjaminek

2. eksimus, vääratus

3. ebameeldiv vahejuhtum

äpikassa
[nimisõna, substantiiv]
selvekassa, kus saab maksta äpiga skännitud kauba eest

äpitakso
[nimisõna, substantiiv]
mobiilirakenduse kaudu tellitav takso, mille juht osutab platvormipõhist taksoteenust

äpp
[nimisõna, substantiiv]
terviklik tarkvaraprogramm, mille abil nutiseadmes (nt telefonis, tahvelarvutis, nutikellas) saab traadita sidevõrgus täita kindlat ülesannet (nt mõõta pulssi, kuulata muusikat, õppida keelt, osta-müüa kaupu)

äpu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kelle käes kõik äpardub, saamatu inimene

2. äpard

ära
[määrsõna, adverb]
1. mujal, eemal, mitte siin

2. mujale, eemale, minema

3. mujal, mitte siin

4. mujale, eemale

ära
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. (grammatiline abitegusõna:) verbi eitussõna käskiva kõneviisi ainsuse 2. isiku puhul, mis annab kogu lausele keelava sisu

2. sõna, mis kuulub teise tegusõna juurde ja väljendab keeldu

äraaetud
[omadussõna, adjektiiv]
lõpuni vaevatud, täiesti kurnatud

äraandja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kedagi või midagi reedab

äraandlik
[omadussõna, adjektiiv]
reeturina käituv, reeturile omane või iseloomulik

äraandmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kabe- või malenuppudega mängitav mäng, kus võitjaks tuleb see, kes oma mängunuppudest esimesena lahti saab

2. mängujärk bismargis

3. kabe- v malemäng, kus võitjaks tuleb see, kes oma nuppudest esimesena lahti saab

äraarvamata
[määrsõna, adverb]
väga, erakordselt, äraarvamatult

äraarvamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida on raske või võimatu ära arvata või ette näha

2. selline, mida on raske või võimatu ette näha

äraarvamatult
[määrsõna, adverb]
selliselt, mida on raske või võimatu ära arvata või ette näha

äraarvamismäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng, mille käigus tuleb midagi ära arvata

äraelamine
[nimisõna, substantiiv]
1. igapäevane toimetulek, igapäevavajaduste rahuldamine

2. igapäevane toimetulek

3. elu

4. elatis

ärahellitatud
[omadussõna, adjektiiv]
liigselt hellitatud

ärahoidev
[omadussõna, adjektiiv]
tõkestav, vältiv, preventiivne

ärahoidmine
[nimisõna, substantiiv]
tõkestamine, vältimine

ärajooks
[nimisõna, substantiiv]
ärajooksmine, pagemine

ärajoonud
[omadussõna, adjektiiv]
alkoholi kuritarvitamisest kahjustatud

ärajuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
vee vm vedeliku eemale suunamine, mujale viimine

ärajätt
[nimisõna, substantiiv]
ärajätmine

ärajäämanäht
[nimisõna, substantiiv]
sõltlasel pärast alkoholi vm mõnuaine (ka mõne ravimi) toime lakkamist tekkiv tervisehäire (nt peavalu, iiveldus, lihasvärinad)

ärakanne
[nimisõna, substantiiv]
1. mulla ja peeneteraliste setete ärakandumine tuule või veega

2. mulla ja setete ärakandumine tuule v veega

ärakaranu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on kuskilt põgenenud

ärakaranud
[omadussõna, adjektiiv]
kuskilt põgenenud (nt vangist, orjusest)

ärakasutamine
[nimisõna, substantiiv]
enda huvides kasutamine

ärakell
[nimisõna, substantiiv]
ärasõidukell

ärakiri
[nimisõna, substantiiv]
dokumendilt vm kirjutiselt muudatusteta mahakirjutatud tekst

äraleierdatud
[omadussõna, adjektiiv]
sagedasest kordamisest mõju kaotanud, tüütult tuntuks muutunud

äralend
[nimisõna, substantiiv]
lend kuskilt ära, mujale (hrl rändlindude või õhusõidukiga lendaja kohta)

äralõige
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi osa eraldamine kellelegi kuuluvast maa-alast või krundist

2. eraldatud maaosa

3. äralõikamine

4. äralõigatud maaosa

äramarss
[nimisõna, substantiiv]
piduliku sündmuse lõpetamisel hrl publiku eest läbi marssides esinemispaigast lahkumine

ära-mind-unusta
[nimisõna, substantiiv]
väikeste siniste või roosade õitega suvelill

äraminek
[nimisõna, substantiiv]
1. lahkumine, minema minemine

2. lahkumine

ärandama
[tegusõna, verb]
1. võõrast sõidukit omavoliliselt, ilma omaniku loata ja teadmata võtma, hrl et ajutiselt kasutada ja siis kuhugi maha jätta

2. sõidukit ajutiseks kasutamiseks omavoliliselt ära viima

äranutetud
[omadussõna, adjektiiv]
nutu jälgedega, punaseks või paiste nutetud

äranägemine
[nimisõna, substantiiv]
1. suva, tahtmine

2. arusaam, veendumus

äraolek
[nimisõna, substantiiv]
mujal, teises kohas olemine, eemalolek

äraolemine
[nimisõna, substantiiv]
mujal, teises kohas olemine, eemalolek

äraolev
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis väljendab mõtete mujalolekut

2. hajevil, hajameelne

äraolevalt
[määrsõna, adverb]
hajameelselt

äraootav
[omadussõna, adjektiiv]
millegi selgumist ootav

äraostetav
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, keda on võimalik altkäemaksuga ära osta, kes materiaalsetel kaalutlustel loobub oma põhimõtetest vms

2. (altkäemaksuga)

äraostmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, keda pole võimalik altkäemaksuga ära osta, kes ei reeda materiaalsetel kaalutlustel oma põhimõtteid vms

ärapanemine
[nimisõna, substantiiv]
(pahatahtlik) nöökimine, pilkamine, sõnadega materdamine

ärapanija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teist (pahatahtlikult) nöögib, pilkab, sõnadega materdab

ärapeetud
[omadussõna, adjektiiv]
kasutatud, kulunud

äraproovitud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida on varem kasutatud, mille toimimine on järele kontrollitud

ärarääkimata
[määrsõna, adverb]
1. väga, ääretult, äärmiselt

2. väga, ääretult

ärarääkimatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. kirjeldamatu

2. väga suur

ärasaatmine
[nimisõna, substantiiv]
kombetalitus lahkunuga hüvastijätuks matustel

äraseletamatu
[omadussõna, adjektiiv]
seletamatu

äraseletatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. (hrl näoilme kohta:) selline, nagu teaks või oleks kogenud midagi teiste jaoks saladuseks olevat

2. õndsustunnet väljendav

äraseletatult
[määrsõna, adverb]
teisiti öeldes, lahti seletatult

äraspidi
[määrsõna, adverb]
1. teist pidi, kui õige on, valepidi

2. veidralt

äraspidimunajas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe, vilja, puuvõra kuju kohta:) tipust jämedam, altpoolt kitsam, peenemale otsale pööratud muna meenutav

äraspidine
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest veider, moonutatud, (nagu) pea peale pööratud

äraspidisüdajas
[nimisõna, substantiiv]
(taimelehe kuju kohta)

ärastama
[tegusõna, verb]
1. ära võtma, eemaldama, kõrvaldama

2. eemaldama, kõrvaldama

ärastus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi eemaldamine, kõrvaldamine

2. eemaldamine, kõrvaldamine

ärasõiduvile
[nimisõna, substantiiv]
rongilt või laevalt vahetult enne ärsõitu kuuldavale lastav vile

ärasõit
[nimisõna, substantiiv]
mingist kohast lahkumine sõiduvahendiga sõites

ärataja
[nimisõna, substantiiv]
keegi või miski, mis muudab uinunud või tardunud olekust virgeks

äratama
[tegusõna, verb]
1. uneseisundist ärkvele ajama, virguma panema

2. kui sa kedagi äratad või üles äratad, siis sa teed nii, et ta enam ei maga

Ühendtegusõnad: üles äratamaüles äratama

ärateeline
[nimisõna, substantiiv]
1. elu lõppjärgus olija, elust lahkuja

2. surija, elust lahkuja

ärategemine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi üle võidu, üleoleku saavutamine kiusates, iga hinna eest, kellelegi koha kätte näitamine

äratrükk
[nimisõna, substantiiv]
1. ajakirja või koguteose osa, mis on originaaliga sarnasel viisil trükitud eraldi trükisena

2. ajakirjas v koguteoses ilmunud kirjutis eraldi trükisena

äratulek
[nimisõna, substantiiv]
kuskilt lahkumine

äratundmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, et on võimatu ära tunda

äratundmatuseni
[määrsõna, adverb]
väga suurel määral, nii, et endist ei ole võimalik ära tunda

äratundmine
[nimisõna, substantiiv]
1. arusaam, mõistmine, veendumus

2. tõdemus

äratundmisrõõm
[nimisõna, substantiiv]
millegi taaskogemisest sugenev rõõmutunne

äratundvalt
[määrsõna, adverb]
ära tundes, olles ära tundnud

äratuntav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kelle või mille võib ära tunda, kes või mis on tuvastatav

äratuntavalt
[määrsõna, adverb]
nii, et võib ära tunda

äratus
[nimisõna, substantiiv]
1. unest äratamine, ülesajamine

2. signaal vm märguanne ärkamiseks

äratuskell
[nimisõna, substantiiv]
1. kell, mille saab panna soovikohaseks ajaks helisema vm signaali andma

2. kell, mida saab helisema panna ajaks, mil sa ärgata tahad

äratuskoosolek
[nimisõna, substantiiv]
koosolek hrl usule äratamiseks, usutunde tekitamiseks

äratussignaal
[nimisõna, substantiiv]
äratuseks antav (heli)signaal

äratõmme
[nimisõna, substantiiv]
trüki-, paljundus-, kopeervormilt saadav jäljend

äratõugatu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimene, kes on ühiskonna mingist kooslusest välja tõrjutud, kõrvale jäetud või hüljatud

2. tõrjutud isik

3. heidik

4. ühiskonnast kõrvale jäetud inimene

äratõuge
[nimisõna, substantiiv]
1. maast lahti tõuge nt kaugushüppel

2. maast lahti tõuge hüpetel

3. võimlemises

äratõukepakk
[nimisõna, substantiiv]
1. hoovõturajas olev pakk, millelt sooritatakse äratõuge (nt kaugushüppes)

2. hoovõturajas olev tugi

äratõukereaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
organismi tugev füsioloogiline reageerimine vastusena võõrkehale (nt proteesile, tehiselundile)

ära-unusta-mind-lill
[nimisõna, substantiiv]
väikeste siniste või roosade õitega suvelill

äraunustamindlill
[nimisõna, substantiiv]
väikeste siniste või roosade õitega suvelill

äraunustamislill
[nimisõna, substantiiv]
väikeste siniste või roosade õitega suvelill

äravahetamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida pole võimalik millegi teisega ära vahetada, segi ajada

2. omanäoline, kordumatu

äravahetamine
[nimisõna, substantiiv]
segiajamine

äravalitu
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes on teiste seast välja valitud, hrl mingi erilise rolli täitmiseks

äravedu
[nimisõna, substantiiv]
millegi kuskilt äratoimetamine veovahendi abil (sageli prügiveo kohta)

äravool
[nimisõna, substantiiv]
vee vm vedeliku liikumine kuskilt ära

äravooluava
[nimisõna, substantiiv]
1. restiga avaus (põrandas, kraanikausis) vee äranõrgumiseks (nt köögis, saunas, duširuumis)

2. restiga avaus põrandas vee äranõrgumiseks

äravoolujuhe
[nimisõna, substantiiv]
vagu või (pealt lahtine) toru, mille kaudu juhitakse vesi vm vedelik eemale

äravoolukanal
[nimisõna, substantiiv]
kanal või renn, mille kaudu juhitakse vesi turbiinist või veskist välja

äravoolurenn
[nimisõna, substantiiv]
vagu või (pealt lahtine) toru, mille kaudu juhitakse vesi vm vedelik eemale

äravõetav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis käib millegi küljest ära, teisaldatav, mittestatsionaarne

äravõitmatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. vastupandamatu, tohutu

2. täiesti võitmatu

äravõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kasutusest, omandusest, valdusest eemaldamine

2. teatava õiguse vms tühistamine

äraütlemata
[määrsõna, adverb]
1. väga, ääretult, äärmiselt

2. väga, ääretult

äraütlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. keeldumine

2. eitav otsus, vastus vms

äraütlev
[omadussõna, adjektiiv]
1. keelduv, eitav

2. eitav

ärev
[omadussõna, adjektiiv]
1. eriarvamuste, vastasseisudega laetud, täis ohutunnet

2. sellist seisundit väljendav või tekitav

3. ebakindel

ärevik
[nimisõna, substantiiv]
ärevuse all kannataja

ärevil
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
psüühiliselt pingul, erutus- või ärevusseisundis

ärevile
[määrsõna, adverb]
1. psüühiliselt pingule, erutus- või või ärevusseisundisse

2. ärevusse

ärevus
[nimisõna, substantiiv]
1. närviline tunne, mis tekib reaktsioonina ohule, pingele vms

2. ärev õhustik või meeleolu

3. närviline tunne, mis sul tekib, kui arvad, et võib juhtuda midagi halba või kui midagi väga ootad

ärevushäire
[nimisõna, substantiiv]
psüühikahäire, mida iseloomustavad ärevuse psüühilised ja füüsilised tunnused (nt rahutus, pingetunne, surmahirm, õhupuudus)

ärevustunne
[nimisõna, substantiiv]
hinges valitsev erutus ja rahutus, ärevus

ärganu
[nimisõna, substantiiv]
see, kes on vaimselt millegi juurde jõudnud, millegi poole pöördunud

ärgas
[omadussõna, adjektiiv]
vaimult virge, terane ja (uuele) vastuvõtlik, kiiresti reageeriv, mitte uimane ega loid

ärge
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. (grammatiline abitegusõna:) verbi eitussõna käskiva kõneviisi mitmuse 2. isiku puhul, mis annab kogu lausele keelava sisu

2. sõna, mis kuulub teise tegusõna juurde ja väljendab keeldu

ärgem
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. (grammatiline abitegusõna:) verbi eitussõna käskiva kõneviisi mitmuse 1. isiku puhul, mis annab kogu lausele keelava sisu

2. sõna, mis kuulub teise tegusõna juurde ja väljendab keeldu

ärgitama
[tegusõna, verb]
1. elavamale, tõhusamale tegevusele julgustama

2. hoogu või indu andma

ärgitus
[nimisõna, substantiiv]
1. elavamale, tõhusamale tegevusele julgustamine, tõuge midagi teha

2. innustamine

ärgu
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. (grammatiline abitegusõna:) verbi eitussõna käskiva kõneviisi ainsuse ja mitmuse 3. isiku puhul, mis annab kogu lausele keelava sisu

2. sõna, mis kuulub teise tegusõna juurde ja väljendab keeldu

äri
[nimisõna, substantiiv]
1. mis tahes majanduslikku kasu taotlev tegevus

2. äritehingute tegemine, kauplemine

3. kasumi saamist taotlev tegevus, ettevõtmine või tehing

äriajamine
[nimisõna, substantiiv]
1. äritegevuse arendamine, selles osalemine

2. äritehingute tegemine, kauplemine

äriasi
[nimisõna, substantiiv]
äritegevusega seotud asjatalitus või küsimus

äridiplomaatia
[nimisõna, substantiiv]
riigi tegevused oma maa majanduse rahvusvahelise konkurentsivõime tugevdamiseks

ärieetika
[nimisõna, substantiiv]
äritegevuses kehtivad kõlblusnormid, käitumise põhimõtted ja tavad

ärielu
[nimisõna, substantiiv]
äritegevus, sellega seotud nähtused

äriettevõte
[nimisõna, substantiiv]
kasumit taotlev ettevõte

ärifilosoofia
[nimisõna, substantiiv]
äris rakendatavad põhimõtted ja neile vastav tegutsemisviis

ärihai
[nimisõna, substantiiv]
(jõulise äritegelase kohta)

ärihoone
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles asuvad rendipinnad erinevate asutuste jaoks

ärihuvi
[nimisõna, substantiiv]
huvi äritegemise, kasu teenimise vastu

äriidee
[nimisõna, substantiiv]
äritegevuse aluseks olev mõte või plaan

äriingel
[nimisõna, substantiiv]
jõukas ärikogemusega eraisik, kes toetab alustavat väikeettevõtet (nt idufirmat) varajase investeeringuga, sageli ka oskusteabega

äriinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. äri, ettevõtluse alal tegutsev inimene

2. inimene, kes tegutseb ettevõtluse alal

ärijuht
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte või kaupluse tegevjuht

ärijuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
äritegevuseks, ettevõtluseks teadmisi ja oskusi andev eriala hrl kõrgkoolis

ärijutt
[nimisõna, substantiiv]
jutuajamine äritegevuse, -tehingute vms teemal

ärikas
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaseadusliku äri ajaja

2. kahtlase taustaga ärimees

3. althõlma äritseja

ärikeel
[nimisõna, substantiiv]
1. ärivaldkonna erialakeel

2. äritegevuses, ettevõtluses kasutatav keel

ärikeskus
[nimisõna, substantiiv]
suur äri- ja büroohoone

ärikiirendi
[nimisõna, substantiiv]
lühiajaline koolitus- või arenguprogrammide kogum, mis lükkab hoo sisse start-up ettevõtetele, andes neile vajaliku toe

ärikiri
[nimisõna, substantiiv]
äriasjadesse puutuv kiri (ärisuhtluses)

äriklass
[nimisõna, substantiiv]
kallim hinnaklass (nt lennukis, laevas)

äriklient
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, asutus vms juriidilisest isikust klient

ärikohtumine
[nimisõna, substantiiv]
äriasjus aset leidev kohtumine

ärikvartal
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt äriettevõtetest, kontoritest vms koosnev (ristuvate tänavatega piiratud) linnaosa

ärila
[nimisõna, substantiiv]
äride ja kontorite piirkond linnas, linna ärikeskus

äriline
[omadussõna, adjektiiv]
1. majanduslikku kasu taotlev, tulu saamisele suunatud

2. äriga seotud, äri-

ärilinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, kus käib vilgas ärielu

ärilõuna
[nimisõna, substantiiv]
lõunasöögi vormis aset leidev ärikohtumine

ärima
[tegusõna, verb]
midagi müüma, hankima või ostma

Ühendtegusõnad: maha ärimamaha ärima

ärimaa
[nimisõna, substantiiv]
ärilisel eesmärgil kasutatav maa (nt ärihoonete alune maa, parklamaa)

ärimaailm
[nimisõna, substantiiv]
äritegevuse valdkond, selles tegutsevate inimeste ring

ärimaja
[nimisõna, substantiiv]
hoone, milles asuvad rendipinnad erinevate asutuste jaoks

ärimeel
[nimisõna, substantiiv]
loomupärane anne, oskus äri teha

ärimees
[nimisõna, substantiiv]
1. äri, ettevõtluse alal tegutsev inimene

2. inimene, kes tegutseb ettevõtluse alal

ärimudel
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte olemuse kirjeldus, mis käsitleb kliendile loodavaid väärtusi ning aitab kujustada võimalike arenduste mõjul tulevikus tekkivat tulemust

ärinaine
[nimisõna, substantiiv]
äri, ettevõtluse alal tegutsev naine

ärinaiselik
[omadussõna, adjektiiv]
äri, ettevõtluse alal tegutsevale naisele omane, hrl kiire ja otsusekindel

ärindus
[nimisõna, substantiiv]
1. ärivaldkond

2. vastav eriala või õppeaine

ärinimi
[nimisõna, substantiiv]
nimi või nimetus, mille all ettevõtja tegutseb

äripangandus
[nimisõna, substantiiv]
pangandusharu, mis hõlmab (suurematele) ettevõtetele suunatud pangateenuseid

äripank
[nimisõna, substantiiv]
äriettevõte, kelle huvi on laenu anda ja kasumit teenida

äripark
[nimisõna, substantiiv]
piirkond hrl linna äärealadel, kuhu on koondunud palju äriettevõtteid koos vajalike tugiteenustega

äripartner
[nimisõna, substantiiv]
1. teine osapool, kaasosaline ärisuhetes

2. ärikaaslane, äriosanik

äripind
[nimisõna, substantiiv]
äriruumide jaoks mõeldud pind

äriplaan
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte tegevuse või mingi projekti üksikasjalik kava (nt ettevõtluse alustamisel, toetuse taotlemisel)

äriprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
ärisuhetes üldiselt aktsepteeritud käitumisnormid, tavad ja kombed

äripäev
[nimisõna, substantiiv]
päev, mil inimesed ja asutused töötavad (vastandatuna puhke- või pidupäevale)

äripäeviti
[määrsõna, adverb]
tööpäevadel, igal tööpäeval

äriregister
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtete ja ettevõtjate põhiandmeid sisaldav ametlik andmete kogum

ärireis
[nimisõna, substantiiv]
töölähetusega, hrl äriasjadega kaasnev reis

ärireisija
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes reisib teisele maale äri ajamise ülesandega

äriringkond
[nimisõna, substantiiv]
majanduse, äri alal tegutsevad inimesed

äririsk
[nimisõna, substantiiv]
oht, et ettevõtte tulu võib olla oodatavast väiksem

äriruum
[nimisõna, substantiiv]
äritegevusega seotud, selleks ettenähtud ruum

ärisaladus
[nimisõna, substantiiv]
teave, mille levik (eriti konkurentide hulgas) võiks kahjustada ettevõtte huvisid

äriseadustik
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtjate ja äriühingute tegevust korraldav seaduste kogum

ärisidemed
[nimisõna, substantiiv]
kaubanduses, ettevõtluses vm majanduses toimiv koostöö partnerite vahel

ärisoon
[nimisõna, substantiiv]
(loomupärase ande, oskuse kohta äri teha)

äristama
ärihuvidele allutama, äriliseks muutma

äristuma
müüdavaks-ostetavaks asjaks muutuma, ärihuvidele alluma

ärisuhted
[nimisõna, substantiiv]
kaubanduses, ettevõtluses vm majanduses toimiv koostöö partnerite vahel

ärisõber
[nimisõna, substantiiv]
inimene või ettevõte, kellega ollakse heades, usalduslikes ärisuhetes

äriteenija
[nimisõna, substantiiv]
kauplusemüüja

äritegelane
[nimisõna, substantiiv]
1. äri, ettevõtluse alal tegutsev inimene

2. inimene, kes tegutseb ettevõtluse alal

äritegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. majandustegevus, mille eesmärgiks on tulu saamine kauba tootmise ja teenuste osutamise teel

2. majanduslik tegevus, mille eesmärk on saada tulu kauba tootmise ja teenuste pakkumise teel

äritehing
[nimisõna, substantiiv]
hrl millegi ostu või müügiga seotud õiguslik toiming

äritsema
[tegusõna, verb]
(ebaseaduslikku) äri ajama

ärituus
[nimisõna, substantiiv]
tähtis äritegelane

äritänav
[nimisõna, substantiiv]
tänav, kus asub palju kauplusi ja teenindusasutusi

ärivaim
[nimisõna, substantiiv]
loomupärane anne, oskus äri teha

ärivaist
[nimisõna, substantiiv]
loomupärane anne, oskus äri teha

äriviisa
[nimisõna, substantiiv]
viisa, mis lubab välismaalasel riiki siseneda ärieesmärkidel

äriõigus
[nimisõna, substantiiv]
õigusnormid, mis reguleerivad ettevõtjate tegevust, kaubandusõigust ja muud äriühingutega seonduvat

äriühing
[nimisõna, substantiiv]
omanike kollektiivile kuuluv majandusüksus, mille tegevuse eesmärgiks on tulu saamine (nt aktsiaselts, osaühing, tulundusühistu)

ärkama
[tegusõna, verb]
1. unest, uneseisundist toibuma, magamast ärkvele tõusma

2. kui sa unest ärkad või oled üles ärganud, siis sa enam ei maga

Ühendtegusõnad: üles ärkamaüles ärkama

ärkamine
[nimisõna, substantiiv]
unest ärkvele tulemine, ärksaks muutumine

ärkamisaeg
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvusteadvuse ja -kultuuri tekke aeg, rahvusliku ärkamise aeg

2. rahvusliku ärkamise aeg

ärkamisaegne
[omadussõna, adjektiiv]
rahvusliku ärkamise aega kuuluv, Eestis hrl 19. sajandi keskpaiga ja 1980-ndate kohta

ärkamispalat
[nimisõna, substantiiv]
erivarustusega palat, kus jälgitakse haige seisundit pärast operatsiooni

ärkel
[nimisõna, substantiiv]
hoone seinast välja ulatuv suur soklita, nagu õhus asetsev akende ja katusega majaosa

ärkleja
[nimisõna, substantiiv]
(hrl irooniliselt:) rõhutatult, võitlevalt valvas-olija ühiskonna väärnähtuste, nt rassilise vm diskrimineerimise suhtes

ärklema
[tegusõna, verb]
(hrl irooniliselt:) olema rõhutatult, võitlevalt valvas ühiskonna väärnähtuste, nt rassilise vm diskrimineerimise suhtes

ärkliaken
[nimisõna, substantiiv]
hoone seinast eenduva osa ehk ärkli aken

ärklikamber
[nimisõna, substantiiv]
pööningul, katuse all või mansardkorrusel asuv tuba

ärklikorrus
[nimisõna, substantiiv]
katusealune, pööningul olev ruum

ärklikorter
[nimisõna, substantiiv]
korter pööningukorrusel

ärklituba
[nimisõna, substantiiv]
pööningul, katuse all või mansardkorrusel asuv tuba

ärksameelne
[omadussõna, adjektiiv]
vaimult virge, erksa ja vastuvõtliku vaimuga

ärksameelsus
[nimisõna, substantiiv]
budismi traditsioonidele tuginev tähelepanelik teadvelolek, oskus olla käesolevas hetkes ja märgata toimuvat

ärkvel
[määrsõna, adverb]
1. mitte uneseisundis, üleval, liikvel või jalul

2. ärksas olekus

ärkvelaeg
[nimisõna, substantiiv]
liikvel või jalul oldav aeg

ärkvele
[määrsõna, adverb]
1. uneseisundist üles, ärksaks, liikvele või jalule

2. üles

3. ärksasse olekusse

ärkvelolek
[nimisõna, substantiiv]
unest, magamast ärkvel olemine, mittemagamine

ärme
[muutevorm (ambivorm, määramata)]
1. (grammatiline abitegusõna:) verbi eitussõna käskiva kõneviisi mitmuse 1. isiku puhul, mis annab kogu lausele keelava sisu

2. sõna, mis kuulub teise tegusõna juurde ja väljendab keeldu

ärn
[nimisõna, substantiiv]
1. suure seljauimega lõhetaoline mageveekala

2. kala

ärplema
[tegusõna, verb]
millestki uhkeldades rääkima, ennast sel viisil tähtsaks tegema või tähelepanu püüdma

ärplevalt
[määrsõna, adverb]
ärbeldes

ärritaja
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis ärritust esile kutsuv tegur

2. tegur, mis kutsub organismis esile ärrituse

ärritama
[tegusõna, verb]
1. (psüühiliselt) närviliseks tegema, vihale ajama

2. vihaseks või närviliseks tegema

Ühendtegusõnad: üles ärritamaüles ärritama

ärritatavus
[nimisõna, substantiiv]
1. kalduvus kergesti ärrituda, närviliseks muutuda

2. närvilisus

3. kalduvus kergesti ärrituda

ärritatult
[määrsõna, adverb]
1. närviliselt, vihale aetuna, ärritatuna

2. ärritatuna, ärritunult, närviliselt

ärritatus
[nimisõna, substantiiv]
1. (psüühiliselt) ärritatud olek

2. ärritatud olek

ärritav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis teeb närviliseks, ajab vihale

ärritavalt
[määrsõna, adverb]
ärritust esile kutsuvalt

ärriti
[nimisõna, substantiiv]
1. organismis ärritust esile kutsuv tegur

2. tegur, mis kutsub organismis esile ärrituse

ärrituma
[tegusõna, verb]
(psüühikasse puutuvalt:) närviliseks muutuma, närvi minema, vihastuma

ärritunud
[omadussõna, adjektiiv]
närviline ja vihane, psüühilist ärritust väljendav

ärritus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi häiriva mõjul tekkinud kehaline reaktsioon

2. ärriti mõju

ärritusnäht
[nimisõna, substantiiv]
füsioloogilise, kehalise ärrituse tunnus

ärrituvus
[nimisõna, substantiiv]
1. kalduvus kergesti ärrituda, närviliseks muutuda

2. närvilisus

3. kalduvus kergesti ärrituda

ärts
[nimisõna, substantiiv]
metallimaak vm maak

ärtu
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimast, mille sümboliks on punane süda

2. kaardimast

ärtumast
[nimisõna, substantiiv]
1. kaardimast, mille sümboliks on punane süda

2. kaardimast

ärvima
[tegusõna, verb]
päranduseks saama, pärima

ärvima
[tegusõna, verb]
tahtma, kavatsema

äsama
[tegusõna, verb]
(käega, mingi vahendiga) tugevasti lööma, hoopi andma, virutama

äsja
[määrsõna, adverb]
1. väga vähe aega tagasi, natukese aja eest

2. väga vähe aega tagasi

3. väga vähe aega tagasi

äsjane
[omadussõna, adjektiiv]
väga vähe aega tagasi olnud, toimunud vms, väga hiljutine

äss
[nimisõna, substantiiv]
kaardimasti tugevaim mängukaart, millel on hrl kujutatud ainult masti sümbol

äss
[hüüdsõna, interjektsioon]
(häälitsus koera ässitamiseks)

ässitama
[tegusõna, verb]
1. peale käies, ärritades, agiteerides midagi (ebameeldivat, halba) tegema õhutama, kellegi või millegi vastu üles kihutama

2. midagi tegema õhutama

3. üles kihutama

Ühendtegusõnad: üles ässitamaüles ässitama

ässitustöö
[nimisõna, substantiiv]
üleskihutamine hrl millelegi halvale või millegi vastu

ätel
[nimisõna, substantiiv]
katelok

ätistuma
[tegusõna, verb]
1. ätiks muutuma, vanaks ja viletsaks jääma

2. ätiks muutuma

ätse
[nimisõna, substantiiv]
1. põllu- ja teeservadel kasvav valgete või kollaste õitega rohttaim

2. lill, millel on valge või kollane õis ja mis kasvab tavaliselt aasal

ätt
[nimisõna, substantiiv]
väga vana mees

ätt
[nimisõna, substantiiv]
meiliaadressis kasutatav märk @

ää
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi hrl lapse nutuhäält

äädikaessents
[nimisõna, substantiiv]
(tööstuslikult toodetud) kontsentreeritud äädikhape, millest lahjendamisel saadakse toiduäädikas

äädikakärbes
[nimisõna, substantiiv]
käärivas aines hulgi arenev väike kollakaspruun kärbes

äädikamarinaad
[nimisõna, substantiiv]
äädikat sisaldav marinaad

äädikane
[omadussõna, adjektiiv]
tuntavalt või liialt äädikat sisaldav, äädika maitsega

äädikapuu
[nimisõna, substantiiv]
Põhja-Ameerikast pärit, erksavärviliste küünlataoliste viljadega, Eestis aiataimena kasvatatav igihaljas lehtpuu

äädikas
[nimisõna, substantiiv]
1. maitseainena ja konservandina kasutatav äädikhappe lahus

2. hapu maitsega vedelik, mida kasutatakse toidu valmistamisel

3. äädikhappe lahus

äädikhape
[nimisõna, substantiiv]
terava lõhnaga värvuseta söövitav aine

äädikhappebakter
[nimisõna, substantiiv]
aeroobne bakter, mis õhuhapniku osavõtul oksüdeerib etanooli äädikhappeks

ääh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab halvakspanu, kurtmist, ükskõiksust, rahulolu vms

2. rõhutab pahameelt, halvakspanu

3. kurtmist, hädaldamist

4. annab edasi vastikustunnet

äär
[nimisõna, substantiiv]
1. maa-ala, tee, veekogu vms piirjoon, sellega vahetult külgnev kitsas ala

2. mingi maa-ala väline piir ja selle juurde jääv ala

äärde
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegi vahetusse lähedusse, juurde või kõrvale

2. millegi vahetusse lähedusse, juurde või kõrvale

3. millegi vahetusse lähedusse

ääreala
[nimisõna, substantiiv]
nähtuse, tegevuse vm keskmest kõrvale jääv osa, keskosast nõrgema mõju või jõuga koht

äärejoon
[nimisõna, substantiiv]
millegi külge või äärt tähistav joon

äärekala
[nimisõna, substantiiv]
rannalähedastes vetes püütav kala (nt vimb, siig, ahven)

äärekant
[nimisõna, substantiiv]
1. riietusesemele äärisena õmmeldud riide- või nahariba

2. ääris

äärekaunistus
[nimisõna, substantiiv]
1. riideeseme serva tugevdav või kaunistav osa (nt lint, triip)

2. riideesemel

äärekivi
[nimisõna, substantiiv]
üks äärist moodustavatest kividest

äärekohtunik
[nimisõna, substantiiv]
mõnel spordialal (nt jalgpallis, maadluses) väljaku, võistlusala küljealalt reeglitest kinnipidamist jälgiv kohtunik

äärelaud
[nimisõna, substantiiv]
servmine laud või (üks) äärt moodustav(atest) laud(adest)

äärelinlane
[nimisõna, substantiiv]
äärelinna elanik

äärelinn
[nimisõna, substantiiv]
1. linna ääreosa

2. see osa linnast, mis on väljaspool kesklinna

ääremaa
[nimisõna, substantiiv]
riigi vm piirkonna pealinnast vm tähtsast keskusest kaugel asuv, selle mõjudest kõrvale jääv koht

ääremaastumine
[nimisõna, substantiiv]
(linna, küla vm piirkonna kohta:) majanduslikult, sotsiaalselt ja kultuuriliselt mahajäänuks muutumine

ääremeri
[nimisõna, substantiiv]
1. ookeanist poolsaarte või saartega eraldatud meri

2. ookeanile avatud maailmamere osa, mis külgneb mandriga

ääremõrd
[nimisõna, substantiiv]
väiksem mõrd rannalähedaseks kalapüügiks

ääremängija
[nimisõna, substantiiv]
äärel tegutsev ründemängija (nt korvpallis)

ääremärkus
[nimisõna, substantiiv]
märkus raamatu, käsikirja vms äärel

äärepealne
[omadussõna, adjektiiv]
ääre peal olev

äärepealt
[määrsõna, adverb]
(millegi kohta, mis oli juba juhtumas või toimumas, aga jäi siiski ära)

äärepits
[nimisõna, substantiiv]
riietus- vm tekstiileseme äärt kaunistav pits

äärepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
ääre pool olev

ääres
[postpositsioon, tagasõna]
1. millegi vahetus läheduses, juures või kõrval

2. millegi vahetus läheduses, juures või kõrval

3. millegi vahetus läheduses

äärest
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna]
1. millegi serva pealt, vahetust lähedusest, juurest või kõrvalt

2. ääre poolt

äärestama
[tegusõna, verb]
1. riide serva hargnemise vältimiseks teatud pistega töötlema

2. palistama

äärestikku
[määrsõna, adverb]
äär ääre kõrval, äär vastu äärt

äärestus
[nimisõna, substantiiv]
riide serva töötlemine teatud pistega

äärestusmasin
[nimisõna, substantiiv]
äärestamiseks kasutatav õmblusmasin

äärestuspiste
[nimisõna, substantiiv]
riide lõikeservade hargnemise vältimiseks kasutatav piste (nt üleloomis-, sämppiste)

ääretasa
[määrsõna, adverb]
(anuma vms täitmise või täitumise kohta:) ääreni, üleni

ääretu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille äärt pole näha, väga ulatuslik

ääretulelatern
[nimisõna, substantiiv]
sõiduki ees- ja tagaosa kummaski servas paiknev latern, mille tuli juhib tähelepanu sõiduki välismõõtmetele

ääretuli
[nimisõna, substantiiv]
1. gabariidituli

2. sõiduki ees- ja tagaosa kummaski servas paiknev tuli (latern ja selle valgus)

ääretult
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

ääretus
[nimisõna, substantiiv]
lõputus, mõõtmatus, tohutu suurus

ääreõmblus
[nimisõna, substantiiv]
riideserva töötlemisel kasutatav õmblus (nt palistus-, kantimisõmblus)

äärik
[nimisõna, substantiiv]
1. detailide (nt torude, võllide) otsas paiknev tasandiline ühendusosa, milles on poltide tarvis augud

2. torude, võllide ühendusosa

ääris
[nimisõna, substantiiv]
1. riideeseme serva tugevdav või kaunistav osa (nt lint, triip)

2. riideesemel

ääriskivi
[nimisõna, substantiiv]
üks äärist moodustavatest kividest

äärispael
[nimisõna, substantiiv]
riietusesemete ääristamiseks kasutatav pael

ääristama
[tegusõna, verb]
1. piki millegi äärt või ääri paiknema või paigutama, äärisena ümbritsema või äärisega varustama

2. äärisena ümbritsema, äärisega varustama

ääristus
[nimisõna, substantiiv]
see, mis piki millegi äärt või ääri paikneb, millegi ääreosa või ääris

äärisõis
[nimisõna, substantiiv]
taime korvõisiku äärel olev õis

ääri-veeri
[määrsõna, adverb]
ettevaatlikult, kaude, mõista andes

äärjoon
[nimisõna, substantiiv]
kontuur

äärmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga eriline, äärmuslik

2. (määra väljendades:) väga suur, ülim

3. äärmuslik

4. väga suur, ülim

äärmiselt
[määrsõna, adverb]
1. äärmisel määral

2. eriti, väga suurel määral

äärmus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi omaduse, olukorra, nähtuse äärmine, piiripealne aste

2. sellises astmes omadus, olukord, nähtus

3. keskteele vastanduv toimimisviis või lahendus

äärmusislam
[nimisõna, substantiiv]
poliitiline ja usuline teooria, ideoloogia ja liikumine, mis väidab, et islam peab olema ühiskonnaelu aluseks, äärmuslik islam

äärmuslane
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl poliitikas, religioonis:) inimene, kes pooldab äärmuslikke seisukohti ja tegutsemisviise

2. millegi üliäge pooldaja

äärmuslik
[omadussõna, adjektiiv]
tavapärasest täiesti erinev, väga eriline, millegi poolest äärmusse kalduv

äärmuslus
[nimisõna, substantiiv]
(hrl poliitikas, religioonis:) äärmuslike, hrl vägivaldsete või illegaalsete tegutsemisviiside ja seisukohtade pooldamine, äärmusse kalduv hoiak

äärmuspahempoolne
[omadussõna, adjektiiv]
poliitiliselt äärmuslikult sotsialistlike vaadete poole kalduv

äärmuspunkt
[nimisõna, substantiiv]
mandri, riigi vm maa-ala, samuti veekogu kõige kaugem koht põhja-, lõuna-, ida- või läänesuuna järgi

äärmusrühmitus
[nimisõna, substantiiv]
äärmuslike vaadetega poliitiline rühmitus, ekstremistlik rühmitus

äärmussport
[nimisõna, substantiiv]
1. äärmuslikku osavust ja julgust nõudvad spordialad, nt trikiratta- või rulasõit

2. äärmuslikku osavust ja julgust nõudvad spordialad (nt trikiratta- või rulasõit)

äärmustemperatuur
[nimisõna, substantiiv]
kõige madalam või kõige kõrgem temperatuur, mis on mõõdetud vaadeldaval perioodil

äärmustipp
[nimisõna, substantiiv]
mandri, riigi vm maa-ala, samuti veekogu kõige kaugem koht põhja-, lõuna-, ida- või läänesuuna järgi

äärne
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. millegi ääres asuv

2. millegi ääres asuv ala, paik vm

äärtpidi
[määrsõna, adverb]
(ebamääraselt, pehmendavalt:) mingil määral, vähesel hulgal

ääs
[nimisõna, substantiiv]
1. lahtise tulega kolle vm kuumutusseade, milles põlevatel sütel kuumutatakse sepistatav metall

2. kolle sepikojas

ääsituli
[nimisõna, substantiiv]
sepistamisel kasutatavas kuumutusseadmes (ääsis) põlev tuli

ääskeevitus
[nimisõna, substantiiv]
keevitus, kus liidetavad metallosad kuumutatakse ääsil või ahjus ja liidetakse sepistamise teel

ö
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

ödeem
[nimisõna, substantiiv]
kogunenud koevedeliku liigsest hulgast tekkinud paisunud olek või koht mingis kehapiirkonnas

öeldamatult
[määrsõna, adverb]
kirjeldamatult, sõnulseletamatult, ütlemata

öeldavasti
[määrsõna, adverb]
(tõenduseta asjaolude kohta:) nagu räägitakse, nagu kuulukse

öeldis
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) lauseliige, mis väljendab tegevust, mida keegi või miski teeb, või olukorda, milles keegi või miski on

öeldistäide
[nimisõna, substantiiv]
1. (grammatikas:) lauseliige, mis laiendab tegusõnu olema, tunduma, paistma, näima vms ning näitab, kes, mis või missugune on alus (nt valge lauses maja on valge)

2. lauseliige

öeldistäidelause
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) lause, mis sisaldab öeldistäidet (nt Jüri on tubli mees, Müts on tutiga)

öeldisverb
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) öeldiseks olev verbivorm

öeldu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, mida keegi ütles

2. see, mida öeldi

öeldult
[määrsõna, adverb]
öeldes, öelduna

ögisema
[tegusõna, verb]
füüsilise vaeva, kannatuse tõttu vaevaliselt häälitsema või oigama

öine
[omadussõna, adjektiiv]
1. öösel esinev, toimuv, ööajaga seotud (hrl vastandatuna päevasele)

2. öösel toimuv või esinev

öiselt
[määrsõna, adverb]
ööle, ööajale omaselt

öiti
[määrsõna, adverb]
öistel aegadel, öödel

öka
[omadussõna, adjektiiv]
ebameeldiv, vastikustunnet tekitav

öka
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi vastikustunnet, ka oksendamishäälitsust

ökitama
[tegusõna, verb]
1. kõnetõkestusega, ühel häälikul peatudes või üht silpi korrates rääkima

2. rääkides sõnade esimesi silpe või tähti kordama (nii, et seda ei saa vältida)

ökk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi ja rõhutab vastikustunnet

öko
[omadussõna, adjektiiv]
1. ökoloogilist mõttelaadi pooldav, keskkonnahoidlik

2. keskkonnateadlikke inimesi koondav

öko
ökoloogia valdkonda kuuluv, ökoloogiline

ökoamplituud
[nimisõna, substantiiv]
keskkonnateguri määr, mis võimaldab mingi liigi isendeil elada, kasvada ja paljuneda

ökoasum
[nimisõna, substantiiv]
asula, kus järgitakse rohelist eluviisi, et vähendada taastumatute ressursside kasutamist, nt ökoküla või ökolinn

ökodukt
[nimisõna, substantiiv]
metsloomade turvaliseks maanteeületuseks rajatud puude ja põõsastega kaetud sild

ökoehitus
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna säilimist, energia säästmist ja ökoloogilise tasakaalu püsimist toetav ehitamine

ökoeksitamine
[nimisõna, substantiiv]
1. (tööstuses, ettevõtluses:) keskkonnavaenuliku tegevuse üldsusele positiivsena esitamine, teeseldud keskkonnasõbralikkus

2. sel eesmärgil toodete ja teenuste eksitav reklaamimine

ökoemme
[nimisõna, substantiiv]
naine, kes harrastab keskkonda säästvat eluviisi (nt taimetoitlust, mahemajandust)

ökofašism
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalne liikumine, mis küll tajub keskkonnaohte ning muretseb nende pärast, aga toetub pigem tunnetele kui teaduslikele andmetele

ökofeminism
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalne ja poliitiline liikumine, mis ühendab ökoloogia ja feminismi

ökofüsioloogia
[nimisõna, substantiiv]
ökoloogia ja füsioloogia piiriteadus, mis käsitleb organismide kohanemis- ja kohastumisreaktsioone

ökojalajälg
[nimisõna, substantiiv]
näitaja, mis suhestab arvulise suurusena inimtegevuse mõju keskkonnale inimese kasutuses oleva ökoloogilise varuga

ökokatastroof
[nimisõna, substantiiv]
ühe või mitme ökosüsteemi laialdane häving, ökoloogiline katastroof

ökokaup
[nimisõna, substantiiv]
1. ökoloogiliselt puhas kaup (hrl mahepõllumajanduse saaduste kohta)

2. mahetooted kaubana

ökokriis
[nimisõna, substantiiv]
inimkonna ja looduse terav vastuolu, ökoloogiline kriis

ökoküla
[nimisõna, substantiiv]
maa-asula, kus järgitakse rohelist eluviisi, et vähendada taastumatute ressursside kasutamist

ökolingvistika
[nimisõna, substantiiv]
keeleteaduses lähenemisviis, mis pöörab tähelepanu keele ja looduskeskkonna vastasmõjule ning keele struktuuris avalduvatele ökoloogilise korrastamatuse nähtustele, nt seksismile ja rassismile

ökolinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, kus järgitakse rohelist eluviisi, et vähendada taastumatute ressursside kasutamist

ökoloog
[nimisõna, substantiiv]
ökoloogia eriteadlane

ökoloogia
[nimisõna, substantiiv]
teadusharu, mis käsitleb organismide ja nende elukeskkonna vahelisi suhteid, sh kõigi organismide (nt inimeste, loomade, taimede) vastastikuseid suhteid

ökoloogiline
[omadussõna, adjektiiv]
organismide omavahelisi ja nende elukeskkonna vahelisi suhteid puudutav, ökoloogia valdkonda kuuluv

ökolõks
[nimisõna, substantiiv]
1. näiliselt hea, meelitav elu- või pesapaik, kus tegelikult läheb lindudel, loomadel vms halvasti ja nende sigimisedukus on kehv

2. olukord, kus linde, loomi vms meelitab neile ebasobiv elupaik

ökomaja
[nimisõna, substantiiv]
keskkonna säilimist toetav (energiasäästlik, kohalikest materjalidest vms) elamu

ökomuna
[nimisõna, substantiiv]
muna, mille tootmisel on järgitud ökoloogilisi reegleid ja tagatud kanade heaolu

ökomähe
[nimisõna, substantiiv]
ihu- ja keskkonnasõbralik mähe (nt ei sisalda sünteetilisi aineid ja kõduneb hästi)

ökomärgis
[nimisõna, substantiiv]
tähis, mis kinnitab toote või teenuse keskkonnasõbralikkust

ökomärk
[nimisõna, substantiiv]
tähis, mis kinnitab toote või teenuse keskkonnasõbralikkust

ökonišš
[nimisõna, substantiiv]
liigi või populatsiooni püsimiseks vajalike keskkonnategurite kogum

ökonomaiser
[nimisõna, substantiiv]
soojusvaheti aurukatla toitevee või soojusvõrguvee kuumutamiseks põlemisgaasiga, vee-eelsoojendi

ökonomeetria
[nimisõna, substantiiv]
1. majandusnähtuste ja -protsesside kvantitatiivne mõõtmine

2. vastav teadusala

3. majandusnähtuste ja -protsesside mõõtmine

ökonomist
[nimisõna, substantiiv]
1. ökonoomika asjatundja

2. sel alal töötaja, ka ametinimetusena

3. (mõnes riigis:) majandusanalüütik

ökonoom
[nimisõna, substantiiv]
1. puhvetipidaja, einelauapidaja

2. majapidaja

ökonoomia
[nimisõna, substantiiv]
1. sääst(mine), kokkuhoid(mine)

2. säästlikkus, kokkuhoidlikkus

ökonoomika
[nimisõna, substantiiv]
majandustegevus, majandamine

ökonoomiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. majandusse, majandustegevusse puutuv, majanduslik

2. majanduslik

ökonoomitama
[tegusõna, verb]
kõvasti kokku hoidma

ökonoomne
[omadussõna, adjektiiv]
vähest, mõistlikku kulutamist võimaldav, säästlik

ökonoomsus
[nimisõna, substantiiv]
säästlikkus

ökonoomsussõit
[nimisõna, substantiiv]
kütust säästev sõitmine

ökopood
[nimisõna, substantiiv]
kauplus, kus müüakse tervislikku ja mahetoidukaupa

ökorelv
[nimisõna, substantiiv]
massihävitusrelv, mis kahjustamiseks vallandab öksosüsteemi energiahulki (nt taifuune, maavärinaid)

ökorisk
[nimisõna, substantiiv]
oht tekitada loodusvarade kasutamise, maastiku ümberkujundamise vm tegevusega ebasoodsaid keskkonnamuutusi

ökoseep
[nimisõna, substantiiv]
looduslikest ainetest valmistatud õrnatoimeline seep

ökoseisund
[nimisõna, substantiiv]
ökoloogiline seisund, organismide ja nende elukeskkonna vaheliste suhete seisund

ökoseksuaal
[nimisõna, substantiiv]
rohelise maailmavaate ja eluviisiga inimene, kelle seksuaalsus on otseselt seotud loodusega

ökosuhted
[nimisõna, substantiiv]
organismide (või teiste biosüsteemide) suhted keskkonnaga ja üksteisega, õkoloogilised suhted

ökosõit
[nimisõna, substantiiv]
kütust säästev sõitmine

ökosüsteem
[nimisõna, substantiiv]
isereguleeruv ja arenev tervik, mis koosneb toitumissuhete kaudu üksteisega seotud organismidest ja nende elukeskkonnast

ökotalu
[nimisõna, substantiiv]
mahepõllumajanduse võtteid rakendav talu

ökotasakaal
[nimisõna, substantiiv]
väljakujunenud ökosüsteemile omane struktuuri ja koosseisu suhteliselt püsiv olek, ökoloogiline tasakaal

ökoteadlik
[omadussõna, adjektiiv]
keskkonnahoiu põhimõtteid hästi tundev, ökoloogiliselt teadlik

ökoterrorism
[nimisõna, substantiiv]
terrorivõtete kasutamine eesmärgiga kaitsta keskkonda

ökoton
[nimisõna, substantiiv]
1. kahe järsult erineva taimekoosluse vaheline siirdeala (nt veekogu kaldavöönd, metsaserv)

2. kahe järsult erineva taimekoosluse vaheline siirdeala

ökotoode
[nimisõna, substantiiv]
ökoloogiliselt puhas toode, hrl mahepõllumajanduse saadus (nt mahekartul, maheköögivili, maheliha)

ökotoop
[nimisõna, substantiiv]
taimekoosluse kasvukoht

ökotsiid
[nimisõna, substantiiv]
ökosüsteemide ulatuslik kahjustus, hävitamine või kadu kindlal maa-alal (nt naftareostus Mehhiko lahes või Amazonase vihmametsade raie)

ökoturism
[nimisõna, substantiiv]
loodusturismi liik, mis toetab loodus- ja kultuuripärandi säilimist ning kohalike elanike heaolu

ökotüüp
[nimisõna, substantiiv]
liigisisene isendirühm, millel on kasvukoha iseärasusi

ökoärevus
[nimisõna, substantiiv]
(pidev) mure kliima- ja keskkonnamuutuse pärast, mis seisneb kliimamuutuse ilmingutest tingitud kurbuses, ärevuses, ängistuses, stressis, depressioonis vms

ökumeeniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kristlike kirikute koostööd taotlev, kõiki kirikuid, usutunnistusi hõlmav

2. üleüldine

3. ülemaailmne, üldine

önoloog
[nimisõna, substantiiv]
veinide ja veinivalmistamise spetsialist

önoloogia
[nimisõna, substantiiv]
õpetus veinidest ja veinivalmistamisest

örd
[nimisõna, substantiiv]
1. Vaikse ookeani põhjaosa rannikutel ja saartel elutsev väike merelind

2. merelind

örisema
[tegusõna, verb]
jätkuvat r-häälikut meenutavat tumedat häält kuuldavale tooma

örsted
[nimisõna, substantiiv]
1. magnetvälja tugevuse ühik CGS-süsteemis

2. magnetvälja tugevuse ühik

ösofagoskoop
[nimisõna, substantiiv]
arstiriist söögitoru uurimiseks

östrogeen
[nimisõna, substantiiv]
1. peamiselt munasarjades ja platsentas tekkiv naissuguhormoon, mis reguleerib teiseste sugutunnuste arenemist, sugulist küpsemist, suguelundite tsüklilisi muutusi ja raseduse (loomadel tiinuse) kulgu

2. naissuguhormoon

östroon
[nimisõna, substantiiv]
tuntumaid östrogeene

öäk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi ja rõhutab vastikustunnet, ka oksendamishäälitsust

öäkk
[hüüdsõna, interjektsioon]
annab edasi ja rõhutab vastikustunnet, ka oksendamishäälitsust

öö
[nimisõna, substantiiv]
1. õhtu ja hommiku vaheline pimedam osa ööpäevast, hrl magamise aeg

2. päikeseloojaku ja -tõusu vaheline ajavahemik

3. õhtu ja hommiku vaheline aeg, kui on pime ja enamik inimesi magab

ööahv
[nimisõna, substantiiv]
1. öise eluviisiga ahv Kesk- ja Lõuna-Ameerika metsades

2. öise eluviisiga ahv

ööbik
[nimisõna, substantiiv]
1. kauni häälega laululind, tumepruuni selja ja valkjashalli kõhuga väike värvuline

2. väike lind, kes öösel laulab

ööbikuköster
[nimisõna, substantiiv]
1. väike rohekashalli üla- ja kollase alapoolega laululind

2. lind

ööbikusulane
[nimisõna, substantiiv]
käosulase rahvapärane nimetus

ööbima
[tegusõna, verb]
1. kuskil ööd olema, ööd magama

2. kui keegi kuskil ööbib, siis ta veedab selles kohas öö

ööbimine
[nimisõna, substantiiv]
kuskil öö olemine, öö magamine

ööbimiskoht
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus ööbida (nt looduses, linnas)

ööbimispaik
[nimisõna, substantiiv]
koht, kus ööbida (nt looduses, linnas)

ööbinokkel
[nimisõna, substantiiv]
binokkel pimedas, halva nähtavuse korral vaatamiseks

ööbla
[nimisõna, substantiiv]
(reisija) ööbimiskoht, majutuspaik

ööbuss
[nimisõna, substantiiv]
öisel ajal sõitev liini- või eribuss

ööd-päevad
[nimisõna, substantiiv]
kogu aeg, lakkamatult

ööelekter
[nimisõna, substantiiv]
öösel või puhkepäevadel tarbitav elekter, mille eest makstakse odavama tariifi järgi

ööelu
[nimisõna, substantiiv]
öine tegevus nt lõbustusasutustes ja tänavatel

öögatama
[tegusõna, verb]
korraks öökima

öögatus
[nimisõna, substantiiv]
1. oksendus, öökimine

2. sellega kaasnev häälitus

ööge
[nimisõna, substantiiv]
öögatus, öök

ööhaigur
[nimisõna, substantiiv]
jässaka keha ja lühikese kaelaga öise eluviisiga haigur

ööhiilgur
[nimisõna, substantiiv]
soojades meredes elav algloom, kes hakkab igasuguse ärrituse korralhelendama

ööhulgus
[nimisõna, substantiiv]
öine ringihulkuja

ööhulkur
[nimisõna, substantiiv]
öine ringihulkuja

ööhääl
[nimisõna, substantiiv]
öösel kostev hääl või heli

ööinimene
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kellel meeldib õhtul kaua üleval olla ja öisel ajal tegutseda

ööistung
[nimisõna, substantiiv]
öisele ajale veninud istung (hrl riigikogus opositsiooni venitamistaktika tõttu)

öök
[nimisõna, substantiiv]
1. oksendus, öökimine

2. sellega kaasnev häälitus

öök
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. annab edasi öökimishäälitsust

2. väljendab ja rõhutab vastikustunnet

öökannike
[nimisõna, substantiiv]
lillade tugevasti lõhnavate kobaras õitega (kaheaastane) rohttaim, Eestis ilutaim

öökapiraamat
[nimisõna, substantiiv]
raamat, mida on mõnus õhtul enne uinumist lugeda

öökapp
[nimisõna, substantiiv]
1. voodi kõrvale mõeldud väike kapike

2. väike kapp voodi kõrval

öökima
[tegusõna, verb]
1. oksele hakkamise tundega kõõksuma

2. (kõõksudes) oksendama

öökino
[nimisõna, substantiiv]
filmi näitamine öösel või hilistel õhtutundidel

ööklubi
[nimisõna, substantiiv]
1. hilja õhtust hilisööni või varahommikuni töötav lõbustusasutus, kus saab tantsida

2. koht, kuhu saab minna hilja õhtul, et tantsida ja jooke osta

öökorter
[nimisõna, substantiiv]
ajutine ööbimiskoht, öine ulualune

öökreem
[nimisõna, substantiiv]
ööseks nahale kantav kreem

öökull
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmarguse pea ning ümmarguste, hrl sulerõngastest ümbritsetud silmadega öise eluviisiga lind

2. öise eluviisiga lind, kellel on suur ümmargune pea ja suured silmad

öökullisilm
[nimisõna, substantiiv]
suur ümmargune silm

öökuninganna
[nimisõna, substantiiv]
aastas ühel ööl mõneks tunniks avanevate õitega kaktus

öökülm
[nimisõna, substantiiv]
öine õhutemperatuuri langus alla 0 °C, kui keskmine päevane õhutemperatuur püsib üle 0 °C

öökülmaoht
[nimisõna, substantiiv]
oht, et öökülm kahjustab

ööküünal
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl ööseks avanevate suurte kollaste õitega aiailutaim

2. aiailutaim

öölaager
[nimisõna, substantiiv]
öine peatus- ja puhkepaik

öölamp
[nimisõna, substantiiv]
hämara valgusega lamp öiseks ajaks

öölased
[nimisõna, substantiiv]
sugukond paksu keha ja kitsaste eestiibadega kogu maailmas levinud ööliblikaid

öölaud
[nimisõna, substantiiv]
voodi kõrvale mõeldud väike madal laud

öölaulupidu
[nimisõna, substantiiv]
öine suur vabaõhu-muusikaüritus paljude esinejatega

öölevkoi
[nimisõna, substantiiv]
hästi lõhnav tagasihoidlike lillakate õitega taim

ööliblikas
[nimisõna, substantiiv]
öise eluviisiga liblikas

öölill
[nimisõna, substantiiv]
lillade tugevasti lõhnavate kobaras õitega (kaheaastane) rohttaim, Eestis ilutaim

öölind
[nimisõna, substantiiv]
öise eluviisiga lind (nt kakulised)

öölinnapea
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes korraldab linnas turvalist õhtu- ja ööelu

öölokaal
[nimisõna, substantiiv]
hilja õhtust hilisööni või varahommikuni töötav lokaal

ööloom
[nimisõna, substantiiv]
öise eluviisiga loom

öömaja
[nimisõna, substantiiv]
ajutine ööbimiskoht, öine ulualune

öömajaline
[nimisõna, substantiiv]
1. öömajal olija

2. öömajal olija, ööd olija

öömust
[nimisõna, substantiiv]
sügava tooniga must või väga tume, must kui öö

öömüts
[nimisõna, substantiiv]
varasemal ajal magamisel kantud müts

öönägemisprillid
[nimisõna, substantiiv]
pähe kinnitatav binokulaarne seade, mis võimaldab näha pimedas või halva nähtavuse korral

öönägemisseade
[nimisõna, substantiiv]
elektronoptiline seade, mille abil saab näha pimedas või halva nähtavuse korral

ööoode
[nimisõna, substantiiv]
1. kerge söögikord enne ööd

2. selle ajal söödav kerge söök

ööp
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik keskööst keskööni

2. ajavahemik, mis kestab 24 tundi

3. ajavahemik keskööst keskööni

4. 24 tundi

ööpesu
[nimisõna, substantiiv]
magamiseks mõeldud riietus (nt öösärk, pidžaama)

ööpime
[nimisõna, substantiiv]
öine pimedus

ööpool
[nimisõna, substantiiv]
(hrl planeedi kohta:) varjus olev külg

ööpott
[nimisõna, substantiiv]
vanasti öösel kasutatud anum loomulike vajaduste rahuldamiseks

ööpuhkus
[nimisõna, substantiiv]
öine puhkamine, hrl öine uni

ööpäev
[nimisõna, substantiiv]
1. ajavahemik keskööst keskööni

2. ajavahemik, mis kestab 24 tundi

3. ajavahemik keskööst keskööni

4. 24 tundi

ööpäevane
[omadussõna, adjektiiv]
nii öösel kui päeval, 24 tunni, kogu ööpäeva vältel toimiv, tegutsev vms

ööpäevaringne
[omadussõna, adjektiiv]
nii öösel kui päeval, 24 tunni, kogu ööpäeva vältel toimiv, tegutsev vms

ööpäevaringselt
[määrsõna, adverb]
kogu ööpäeva jooksul ilma katkestamata, terve ööpäeva

ööpäevarütm
[nimisõna, substantiiv]
1. ööpäevane elutalitluste korrapära, mitmesuguste eluavalduste (nt une ja ärkveloleku) korrapärane vaheldumine ööpäevast ööpäeva

2. elutalitluste ööpäevane rütm

ööpääsuke
[nimisõna, substantiiv]
omapärase soriseva lauluga videviku- ja öölind

ööpüük
[nimisõna, substantiiv]
öösel toimuv püük (hrl putukate või kalapüük)

öör
[nimisõna, substantiiv]
1. Skandinaavia väiksem rahaühik

2. vastava väärtusega münt

3. Skandinaavia rahaühik

öörahu
[nimisõna, substantiiv]
1. öine rahu ja vaikus

2. vaikust nõudev öine magamisaeg

öördaja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes teis(t)e peale kaebab või teise(d) üles annab

öördama
[tegusõna, verb]
(vaenlasele, ametivõimudele, nõudmise peale) kellestki või millestki (tagaselja, äraandlikult) teatama, kedagi reetma

ööriided
[nimisõna, substantiiv]
magamiseks mõeldud riietus (nt öösärk, pidžaama)

ööritama
[tegusõna, verb]
hööritama

öös
[nimisõna, substantiiv]
1. aas haakide ja nööpide kinnitamiseks rõivastel

2. aas haakide ja nööpide kinnitamiseks

ööseks
[määrsõna, adverb]
1. öö ajaks, ööks

2. öö ajaks, ööks

öösel
[määrsõna, adverb]
1. öö ajal, öö jooksul või kestel

2. öösiti

3. öö ajal, öö jooksul

öösi
[määrsõna, adverb]
1. öö ajal, öö jooksul või kestel

2. öösiti

3. öö ajal, öö jooksul

öösihik
[nimisõna, substantiiv]
tulirelva elektronoptiline sihik, mida kasutatakse öösel vm puudulikus valguses

öösine
[omadussõna, adjektiiv]
1. öösel esinev, toimuv, ööajaga seotud (hrl vastandatuna päevasele)

2. öösel toimuv või esinev

öösinine
[omadussõna, adjektiiv]
väga tume, pimeda öö värvi sinine, peaaegu must

öösiti
[määrsõna, adverb]
öistel aegadel, öödel

öösoe
[nimisõna, substantiiv]
öine soojus

öösorr
[nimisõna, substantiiv]
omapärase soriseva lauluga videviku- ja öölind

öösärk
[nimisõna, substantiiv]
1. magamisriietusena kasutatav pikem särk (tänapäeval hrl naistel)

2. pikem särk, mida naised magades seljas kannavad

öösüda
[nimisõna, substantiiv]
1. öö keskmine, pimedaim järk (kella 12 paiku)

2. kell 12 öösel

öötaevas
[nimisõna, substantiiv]
öine taevas

öötariif
[nimisõna, substantiiv]
tasu suurus elektrienergia kasutamise eest öisel ajal

öötund
[nimisõna, substantiiv]
(öise aja kohta)

öötöö
[nimisõna, substantiiv]
öösel töötamine, ööajal tehtav töö

öötööline
[nimisõna, substantiiv]
öises vahetuses töötav tööline

ööuni
[nimisõna, substantiiv]
öine uni, magamine öösel

ööuss
[nimisõna, substantiiv]
hariliku vihmaussi rahvapärane nimetus

öövaatlusprillid
[nimisõna, substantiiv]
pähe kinnitatav binokulaarne seade, mis võimaldab näha pimedas või halva nähtavuse korral

öövaatlusseade
[nimisõna, substantiiv]
elektronoptiline seade, mille abil saab näha pimedas või halva nähtavuse korral

öövahetus
[nimisõna, substantiiv]
1. öine töövahetus

2. selles töötavad isikud

öövaht
[nimisõna, substantiiv]
öösel töötav valvur

öövaikus
[nimisõna, substantiiv]
öösel valitsev, öisele ajale iseloomulik vaikus

öövaksik
[nimisõna, substantiiv]
pruunikas- või kollakaskirjude eestiibadega ööliblikas

öövalgus
[nimisõna, substantiiv]
ööaja valgus

öövalgusti
[nimisõna, substantiiv]
hämara valgusega lamp öiseks ajaks

öövalve
[nimisõna, substantiiv]
öine valvekord, valves olemine öisel ajal

öövalvur
[nimisõna, substantiiv]
öösel töötav valvur

öövari
[nimisõna, substantiiv]
ajutine ööbimiskoht, öine ulualune

ööviiul
[nimisõna, substantiiv]
(taim:) kahelehine käokeel

öövilge
[nimisõna, substantiiv]
metsas kasvav väikeste lõhnavate kreemikasvalgete või rohekate õitega käpaline

ü
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku täht

2. vastav häälik

über
mingite omaduste, saavutuste poolest väga, ülimalt hea, tipptasemel olev

üdi
[nimisõna, substantiiv]
luuõõsi täitev pehme kude (peamiselt vereloomekude)

üdihernes
[nimisõna, substantiiv]
aedherne teisend, millest toiduks tarvitatakse üksnes seemneid, mitte kaunu

üdik
[nimisõna, substantiiv]
seen, mis välimuselt meenutab sültjat massi

üdikont
[nimisõna, substantiiv]
1. (hrl toidu kohta:) üdi sisaldav kont

2. üdi sisaldav kont

üdini
[määrsõna, adverb]
1. ülimal määral, väga tugevasti

2. läbinisti, täiesti, läbi ja läbi

üdirakk
[nimisõna, substantiiv]
valgelible eelrakk luuüdis

üdiseen
[nimisõna, substantiiv]
seen, mis välimuselt meenutab sültjat massi

üdiõõs
[nimisõna, substantiiv]
luuõõs, milles on üdi

üha
[määrsõna, adverb]
1. kogu aeg, jätkuvalt ühtmoodi või samal viisil muutudes

2. kogu aeg, muudkui

ühe
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste suguline ühinemine, suguline vahekord

2. inimeste suguline ühinemine seksimisel

üheaastane
[omadussõna, adjektiiv]
üks aasta vana

üheaastaselt
[määrsõna, adverb]
ühe aasta vanusena

üheaastataim
[nimisõna, substantiiv]
üheaastane taim

üheaegne
[omadussõna, adjektiiv]
ühel ja samal ajal toimuv või esinev

üheaegselt
[määrsõna, adverb]
1. ühel ja samal ajal

2. ühel ja samal ajal

üheaegsus
[nimisõna, substantiiv]
ühel ja samal ajal toimumine, kattumine ajas

ühealuseline
[omadussõna, adjektiiv]
(happe kohta:) molekulis ühe metalliaatomiga asenduda võivaid vesinikuaatomeid omav

ühedimensiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe mõõtmega, ühes reas asuvate punktidega (nt joon)

ühed-kahed
[nimisõna, substantiiv]
hinded "üks" ja "kaks"

ühedoosiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe doosiga manustatav

üheealine
[omadussõna, adjektiiv]
kellegagi või millegagi sama vana

üheeurone
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega üks euro

2. väärtuse või hinnaga üks euro

ühefaasiline
[omadussõna, adjektiiv]
(elektriahela kohta:) selline, milles on üks katkematu elektromotoorjõud, mis tekitab elektrivoolu ning millega töötavad nt kodumasinad

ühefunktsiooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(alade, seadmete vm kohta:) ühe otstarbega, ühel otstarbel kasutatav

ühehobuserakend
[nimisõna, substantiiv]
ühe hobuse rakend

ühehobusevanker
[nimisõna, substantiiv]
vanker, mille ette rakendatakse üks hobune

ühehääleline
[omadussõna, adjektiiv]
hääletamisel häälte hulgalt ühe võrra erinev

ühehäälne
[omadussõna, adjektiiv]
ühe meloodiaga, ühest häälest koosnev

ühehäälsus
[nimisõna, substantiiv]
(muusikas:) viis, kus üheaegselt kõlab üks hääl

üheiduleheline
[omadussõna, adjektiiv]
(õistaimede kohta:) ühe idulehega

üheidulehelised
[nimisõna, substantiiv]
1. klass õistaimi, millel on üks iduleht

2. klass katteseemnetaimi

üheinimesekajut
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimese majutamiseks mõeldud kajut

üheinimesetuba
[nimisõna, substantiiv]
ühe inimese majutamiseks mõeldud tuba hotellis vms

üheinimesevoodi
[nimisõna, substantiiv]
kitsam voodi ühele inimesel magamiseks

ühejalgne
[omadussõna, adjektiiv, nimisõna, substantiiv]
1. ühte jalga omav, ühe jalaga

2. ühe jalaga inimene

ühejuur
[nimisõna, substantiiv]
(matemaatikas:) kompleksarv, mille teatud aste võrdub arvuga 1

ühekandimees
[nimisõna, substantiiv]
samast kandist pärit inimene

ühekanuu
[nimisõna, substantiiv]
(aerutamises:) ühe aerutajaga kanuu

ühekaugel
[määrsõna, adverb]
samal, võrdsel kaugusel

ühekaugele
[määrsõna, adverb]
samale, võrdsele kaugusele

ühekaugusel
[määrsõna, adverb]
samal, võrdsel kaugusel

ühekaugusele
[määrsõna, adverb]
samale, võrdsele kaugusele

ühekaupa
[määrsõna, adverb]
1. üks korraga, igaüks eraldi

2. üks korraga, üksikult

ühekelk
[nimisõna, substantiiv]
(kelguspordis:) ühe sõitjaga kelk

ühekilone
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe kilogrammi raskune

2. üks kilogramm raske

ühekohaline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe kohaga (nt istumiseks, paiknemiseks)

ühekojaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (poliitilise esinduskogu kohta:) ühest struktuuriüksusest, ühest kojast koosnev

2. esinduskogu kohta: ühest kojast koosnev

ühekomponentne
[omadussõna, adjektiiv]
ühest koostisosast, ühest komponendist koosnev

ühekordne
[omadussõna, adjektiiv]
ühest osast, kihist vms koosnev

ühekorra
[määrsõna, adverb]
ükskord

ühekorraga
[määrsõna, adverb]
1. ühel ja samal ajal

2. ühel ja samal ajal

ühekorranõu
[nimisõna, substantiiv]
üks kord kasutatav nõu (nt papptaldrik, plasttops vm)

ühekorrapakend
[nimisõna, substantiiv]
ühekordseks kasutamiseks mõeldud pakend

ühekorrapilet
[nimisõna, substantiiv]
pilet ühekordseks sõiduks või pääsetäheks

ühekorrasüstal
[nimisõna, substantiiv]
üks kord kasutatav süstal

ühekorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühest korrusest koosnev

2. selline, millel on üks korrus

ühekorteriline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe korteriga

ühekrooniline
[nimisõna, substantiiv]
ühe krooni väärtusega münt või rahatäht

ühekroonine
[omadussõna, adjektiiv]
1. hinnaga, väärtusega üks kroon

2. väärtusega üks kroon

üheksa
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 9

2. arv 9

üheksa-aastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. üheksa aastat vana

2. üheksa aasta vanune

üheksa-aastaselt
[määrsõna, adverb]
üheksa aasta vanusena

üheksakaupa
[määrsõna, adverb]
1. üheksa korraga

2. üheksa koos

üheksakesi
[määrsõna, adverb]
üheksa koos (ilma teisteta)

üheksaklassiline
[omadussõna, adjektiiv]
üheksa õppeaastaga

üheksakordne
[omadussõna, adjektiiv]
üheksal korral, üheksas järgus toimuv või esinev

üheksakorruseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. üheksast korrusest koosnev

2. selline, millel on üheksa korrust

üheksakuine
[omadussõna, adjektiiv]
üheksa kuud vana

üheksakuuline
[omadussõna, adjektiiv]
üheksa kuud kestev

üheksakuune
[omadussõna, adjektiiv]
üheksa kuud vana

üheksakümmend
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 90

2. 90

üheksakümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 90 aastat vana

üheksakümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
üheksakümne aasta vanusena

üheksakümnendad
[arvsõna, numeraal]
(hrl kellegi elu või mingi sajandi teatava kümnendiga seoses:) aastavahemik 90–99, kümnes aastakümme

üheksakümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/90, üks võrdselt üheksakümneks jagatud osast

üheksakümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 90 aastat vana

üheksakümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 90.

2. arv: mingis järjekorras 90. kohal

üheksakümneselt
[määrsõna, adverb]
üheksakümne aasta vanusena

üheksaliikmeline
[omadussõna, adjektiiv]
üheksast liikmest koosnev

üheksandik
[arvsõna, numeraal]
1. murdarv 1/9, üks võrdselt üheksaks jagatud osast

2. 1/9

3. vastav osa millestki

üheksane
[omadussõna, adjektiiv]
1. üheksa aastat vana

2. üheksa aasta vanune

üheksas
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 9.

2. mingis järjekorras 9. kohal

üheksasada
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 900

2. 900

üheksasajandik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1 / 900 (= 0,09)

üheksasajas
[arvsõna, numeraal]
(järgarv:) järjestuses või järjekorras 900.

üheksaselt
[määrsõna, adverb]
üheksa aasta vanusena

üheksateist
[arvsõna, numeraal]
arv 19

üheksateistaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 19 aastat vana

üheksateistaastaselt
[määrsõna, adverb]
üheksateistkümne aasta vanusena

üheksateistkümmend
[arvsõna, numeraal]
arv 19

üheksateistkümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 19 aastat vana

üheksateistkümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
üheksateistkümne aasta vanusena

üheksateistkümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/19, üks võrdselt üheksateistkümneks jagatud osast

üheksateistkümnene
[omadussõna, adjektiiv]
(vanuse kohta:) 19 aastat vana

üheksateistkümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 19.

2. arv: mingis järjekorras 19. kohal

üheksateistkümneselt
[määrsõna, adverb]
üheksateistkümne aasta vanusena

üheksavägine
[nimisõna, substantiiv]
1. viltkarvaste lehtede ning tiheda kollase õisikuga rohttaim, millele on omistatud imelist ravi- ja võluvõimu

2. rohttaim

üheksikud
[nimisõna, substantiiv]
üheksa sama ema korraga sünnitatud järglast

ühekuine
[omadussõna, adjektiiv]
üks kuu vana

ühekuuline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe kuu kestev

ühekuune
[omadussõna, adjektiiv]
üks kuu vana

ühekõne
[nimisõna, substantiiv]
1. kõne iseendaga või kellegi kujuteldavaga, ka publiku poole pöördudes (nt draamas)

2. kõne iseendaga või publikuga (näiteks näidendis)

ühekõrgune
[omadussõna, adjektiiv]
millegagi ühesuguse kõrgusega

ühekõvadune
[omadussõna, adjektiiv]
kellegagi või millegagi ühesuguse kõvadusega, samakõvadune

ühekäeline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe käega

ühekäevise
[nimisõna, substantiiv]
ühe käega sooritatud vise korvpallimängus

ühekülainimene
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi samast külast pärit inimene

ühekülamees
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi samast külast pärit inimene

ühekülgne
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljudest võimalustest vaid vähest, (üht) kitsast osa hõlmav, valikult üksluine

2. üksluine

üheküüruline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe küüruga

ühelaadiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegagi või millegagi üht, sama laadi

2. ühekülgne

ühelaadne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegagi või millegagi üht, sama laadi

2. ühekülgne

ühelaidne
[omadussõna, adjektiiv]
ühest laiast (ühest kangalaiusest osast) koosnev

ühelaiune
[omadussõna, adjektiiv]
ühesuguse laiusega, laiuselt võrdne

ühelasuline
[omadussõna, adjektiiv]
(tulirelva kohta:) selline, mida tuleb iga lasu eel uuesti laadida

ühelauseline
[omadussõna, adjektiiv]
ühest lausest koosnev

üheliigiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühestainsast liigist koosnev

üheliitrine
[omadussõna, adjektiiv]
1. mahuga üks liiter

2. selline, mille sisse mahub üks liiter

üheline
[nimisõna, substantiiv]
1. münt või paberraha ühe ühiku väärtuses

2. münt või paberraha mingi ühe ühiku väärtuses

ühelinnaseviski
[nimisõna, substantiiv]
idandatud odrast ehk linnastest ühes viskivabrikus ühe kindla tehnoloogia järgi valmistatud alkohoolne jook

ühelööviline
[omadussõna, adjektiiv]
(kiriku vm hoone kohta:) ühe hrl sammastega eraldatud pikliku ruumiosaga, ühe lööviga

ühemastiline
[omadussõna, adjektiiv]
(purjelaeva kohta:) ühe mastiga

ühemeheetendus
[nimisõna, substantiiv]
ühe näitleja (ka tantsija vm) etendus

ühemehefirma
[nimisõna, substantiiv]
ühele omanikule kuuluv firma

ühemehesaag
[nimisõna, substantiiv]
lühike ühe inimese kasutatav käsisaag

ühemeheteater
[nimisõna, substantiiv]
teater, kus etendatakse monoetendusi, ühe näitleja (kes võib üksiti olla ka lavastaja) teater

ühemiljardiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühest miljardist ühikust või üksusest koosnev

ühemootoriline
[omadussõna, adjektiiv]
(lennuki, helikopteri kohta:) ühe mootoriga

ühemunakaksikud
[nimisõna, substantiiv]
ühest ja samast viljastatud munarakust arenenud kaksikud

ühemõtteline
[omadussõna, adjektiiv]
1. üheti mõistetav, üht moodi tõlgendatav

2. üks ja ainus, ainuvõimalik

ühemõtteliselt
[määrsõna, adverb]
üheti mõistetavalt

ühemõõtmeline
[nimisõna, substantiiv]
ühe mõõtmega, ühes reas asuvate punktidega (nt joon)

ühenaisepidamine
[nimisõna, substantiiv]
ühe mehe abielu korraga ainult ühe naisega

ühend
[nimisõna, substantiiv]
aine, mis koosneb kahe või enama keemilise elemendi aatomitest

ühendama
[tegusõna, verb]
1. mingit eset või selle osa millegi külge kinnitama, siduma, millegagi ühendusse viima

2. mingit eset või eseme osa millegi muu külge kinnitama, siduma või liitma

Ühendtegusõnad: kokku ühendama, kokku ühendama, külge ühendama, külge ühendama, lahti ühendama, lahti ühendama, taha ühendama, taha ühendama, ära ühendamaära ühendama

ühendamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole võimalik ühendada

ühendasutus
[nimisõna, substantiiv]
asutus, mis on moodustatud mitme asutuse ühendamisel

ühendatus
[nimisõna, substantiiv]
ühendatud olek

ühendemiraatlane
[nimisõna, substantiiv]
1. Araabia Ühendemiraatide kodanik või elanik

2. Araabia Ühendemiraatide päritolu inimene

ühendik
[nimisõna, substantiiv]
täisarv väljendatult ühe osana (murdarvus märgib seda nimetaja 1)

ühendkonjunktsioon
[nimisõna, substantiiv]
mitmest sõnast koosnev sidesõna (nt sellepärast et, sel ajal kui)

ühendkoor
[nimisõna, substantiiv]
ühendatud koorid

ühendkuningriiklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Suurbritannia kodanik või elanik

2. Suurbritannia päritolu inimene

ühendorkester
[nimisõna, substantiiv]
ühendatud orkestrid

ühendriiklane
[nimisõna, substantiiv]
1. Ameerika Ühendriikide kodanik või elanik

2. Ameerika Ühendriikide päritolu inimene

3. inimene, kes on pärit Ameerika Ühendriikidest

ühendsidesõna
[nimisõna, substantiiv]
mitmest sõnast koosnev sidesõna (nt sellepärast et, sel ajal kui)

ühendsõnastik
[nimisõna, substantiiv]
sõnastik, millesse on koondatud mitme sõnakogu andmed

ühendtegusõna
[nimisõna, substantiiv]
sõnaühend, mis koosneb abimäärsõnast ja tegusõnast (nt alla käima, ette ütlema)

ühenduma
[tegusõna, verb]
ennast (oma arvutit vm seadet) kuhugi (võrku) ühendama

ühendus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühendatud olek, kokkupuude, kontakt

2. seda tagavad elemendid

3. üksteisega kontaktis olek

ühendusjoon
[nimisõna, substantiiv]
ühendav joon

ühendusjuhe
[nimisõna, substantiiv]
juhe elektriga töötava seadme ühendamiseks vooluvõrku

ühenduskiirus
[nimisõna, substantiiv]
andmete allalaadimise ja üleslaadimise kiirus internetiühenduse puhul

ühendusklamber
[nimisõna, substantiiv]
hrl kahe nurgaga kinnitusvahend esemete, detailide vm ühendamiseks või paigalhoidmiseks

ühenduskäik
[nimisõna, substantiiv]
ühendav käik millegi vahel

ühendusliin
[nimisõna, substantiiv]
ühendav elektri- või sideliin

ühenduslõõr
[nimisõna, substantiiv]
küttekeha korstnaga ühendav lõõr

ühenduslüli
[nimisõna, substantiiv]
ühendav, siduv lüli millegi või kellegi vahel

ühendusniit
[nimisõna, substantiiv]
(millegi ühendava, siduva kohta)

ühenduspesa
[nimisõna, substantiiv]
spetsiaalne süvend seadmes tema ühendamiseks vooluvõrku või teiste seadmetega

ühendustee
[nimisõna, substantiiv]
eri paiku ühendav liiklustee

ühenduvus
[nimisõna, substantiiv]
süsteemi või seadme omadus, mis võimaldab teda muudatusteta ühendada teisega

ühendverb
[nimisõna, substantiiv]
sõnaühend, mis koosneb abimäärsõnast ja tegusõnast (nt alla käima, ette ütlema)

ühene
[omadussõna, adjektiiv]
1. üheti mõistetav, üht moodi tõlgendatav

2. üks ja ainus, ainuvõimalik

üheniiteline
[omadussõna, adjektiiv]
aastas üks kord niidetav (ja ühtlasi hilja valmiv)

ühenimeline
[omadussõna, adjektiiv]
ühesuguse, ühe ja sama nime või nimetusega

ühenädalane
[omadussõna, adjektiiv]
üks nädal vana või nii kaua kestev

ühenäoline
[omadussõna, adjektiiv]
(väliselt) laadilt või sisult ühesugune

üheosaline
[omadussõna, adjektiiv]
ühest osast koosnev

üheotsapilet
[nimisõna, substantiiv]
sõidupilet sihtkohta (ilma tagasisõidupiletita)

ühepaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõudespordis:) ühe sõudjaga paat

2. selle võistkond, ka vastav sõudeala

ühepaelamees
[nimisõna, substantiiv]
kapral või jefreitor, reamehest ühe astme võrra kõrgema auastmega sõjaväelane

ühepajatoit
[nimisõna, substantiiv]
traditsiooniline ühes keedunõus hautades valmistatud toit lihast ja köögiviljast

ühepaksune
[omadussõna, adjektiiv]
ühesuguse läbimõõduga

ühepalgeline
[omadussõna, adjektiiv]
(väliselt) laadilt või sisult ühesugune

ühepalju
[määrsõna, adverb]
1. (eelnevaga) võrdsel määral, samal määral, niisama palju

2. ühepalju

3. niisama palju

4. samapalju

üheparteiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe partei osalusega, ühe partei poolt valitsetud

üheparteisüsteem
[nimisõna, substantiiv]
poliitiline süsteem, milles osaleb ainult üks, valitsev partei

ühepereelamu
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühele perele elamiseks mõeldud, korteriteks jaotamata elamu

üheperemaja
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühele perele elamiseks mõeldud, korteriteks jaotamata elamu

ühepikkune
[omadussõna, adjektiiv]
ühesuguse pikkusega, pikkuselt võrdne

üheplaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
1. liiga üheselt mõistetav või tõlgendatav

2. olemuselt, laadilt, sisult ühekülgne

ühepoolehalvatus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühe kehapoole täielik halvatus

2. ühe kehapoole halvatus

ühepoolne
[omadussõna, adjektiiv]
peamiselt üht osapoolt, üht osalist haarav, ilma teise poole osavõtuta toimuv

ühepooluseline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe jõu poolt juhitav, selline, kus ülemaailmne juhtroll kuulub ühele riigile

2. ühel meelel olev, mitte vastandliku osapoolega

üheprotsendiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe protsendi moodustav või sisaldav

üheprotsendine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe protsendi moodustav või sisaldav

ühepunktivise
[nimisõna, substantiiv]
(korvpallis:) vabavise, mis tabamisel annab ühe punkti

ühepuulootsik
[nimisõna, substantiiv]
ühest jämedast puust, hrl männist, haavast tahutud paat (nt ruhi, haabjas, vene)

ühepuupaat
[nimisõna, substantiiv]
ühest jämedast puust, hrl männist, haavast tahutud paat (nt ruhi, haabjas, vene)

ühepäevaliblikas
[nimisõna, substantiiv]
1. (muretu, tulevikule mitte mõtleva inimese kohta

2. kellegi või millegi kiiresti kaduva, unustusse vajuva kohta)

ühepäevaline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe päeva kestev

ühepäevameeleolu
[nimisõna, substantiiv]
muretu, hoolimatu suhtumine, kus elatakse ainult käesolevas ajas ega mõelda kaugemale ette

ühepäevane
[omadussõna, adjektiiv]
1. üks (öö)päev vana või nii kaua kestev

2. üheks ööpäevaks ette nähtud

3. ühe päeva vanune

ühepäevaperemees
[nimisõna, substantiiv]
muretu ja hoolimatu, tulevikule mittemõtlev inimene

ühepäevasõit
[nimisõna, substantiiv]
jalgratturite, mootorratturite või autosportlaste ühe päeva kestev võistlus

ühepäevik
[nimisõna, substantiiv]
õrna keha ja võrkjate kiletiibadega putukas, kelle valmik elab vaid mõne tunni kuni mõne päeva

üherahvuseline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus ülekaalukalt on esindatud üks rahvus

üherakend
[nimisõna, substantiiv]
ühe etterakendatud hobuse vm loomaga veovahend (hrl rakendispordis)

üherakuline
[omadussõna, adjektiiv]
ühest rakust koosnev

üheraudne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe püssirauaga

2. ühe püssirauaga

üheringiline
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl spordivõistluste kohta:) ühest etapist, järgust koosnev

üherööpmeline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe rööpapaariga

ühes
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
(kuhugi minnes) kellegagi või millegagi koos, üheskoos

ühesarnane
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegagi või millegagi sarnane

2. teistega võrreldes samalaadne

3. samasugune

4. (välimuselt, omadustelt) sarnane

5. sarnane

üheseemneline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede kohta:) ühe seemnega

üheselt
[määrsõna, adverb]
1. ühel võimalikul viisil

2. ühesuguselt, üht viisi

ühesilbiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühest silbist koosnev

2. ühesilbiline

3. ühest silbist koosnev

ühesilmaline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe silmaga

üheskoos
[määrsõna, adverb]
1. (rõhutavalt:) (mitmekesi, hulgakesi) koos, ühiselt

2. koos

üheslaulmine
[nimisõna, substantiiv]
suure hulgaga üheskoos laulmine (nt laulupeol)

ühesooline
[omadussõna, adjektiiv]
(endaga, kellegagi) samast soost olev

ühestama
[tegusõna, verb]
sõna, sõnaühendi vm keeleüksuse automaatsel analüüsimisel mitme tulemuse hulgast üht sobivat leidma, keeleüksuste tähendust puudutavaid vastuolusid kõrvaldama

ühesuguline
[omadussõna, adjektiiv]
(taimede, putukate kohta:) ainult isas- või ainult emassuguelundeid omav, ühe soo tunnustega

ühesugune
[omadussõna, adjektiiv]
1. kellegagi või millegagi sarnane

2. teistega võrreldes samalaadne

3. samasugune

4. (välimuselt, omadustelt) sarnane

5. sarnane

ühesus
[nimisõna, substantiiv]
1. üks-olek

2. ainuvõimalikkus

ühesuunaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühes suunas toimuv, ühe suunaga

2. ühes suunas toimuv või ühes suunas liikumist võimaldav

ühesuurune
[omadussõna, adjektiiv]
(nii)sama suur, samasuurune

ühesuvine
[omadussõna, adjektiiv]
(noorkalade kohta:) alla ühe aasta vanune

ühesõidukiõnnetus
[nimisõna, substantiiv]
liiklusõnnetus, kus osaleb üks sõiduk (mootorsõiduki teelt väljasõit, ümberpaiskumine, põrkamine vastu teel olevat takistust vms)

ühesõnaga
[määrsõna, adverb]
1. kokku võttes, lühidalt

2. kokku võttes, lühidalt, ühe sõnaga

ühesõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
ühest sõnast koosnev

ühesüst
[nimisõna, substantiiv]
(sõudespordis:) ühe aerutajaga süst

ühetaoline
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegagi samasugune või ühesugune, üksteisega sarnanev, vahelduseta

2. sellisena üksluine ja igav

3. (millegagi) samasugune

4. sellisena üksluine

ühetaolisus
[nimisõna, substantiiv]
sarnasus, ühtemoodi olek

ühetasa
[määrsõna, adverb]
1. millegagi samal kõrgusel, ühel joonel

2. millegagi samale kõrgusele, ühele joonele

3. millegagi võrdsel kõrgusel

ühetasane
[omadussõna, adjektiiv]
(mingi pinna kohta:) ühetaoliselt tasane

üheteistaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vanuse kohta:) 11 aastat vana

2. üksteist aastat vana

3. üheteistkümneaastane

üheteistaastaselt
[määrsõna, adverb]
üheteistkümne aasta vanusena

üheteistkümneaastane
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vanuse kohta:) 11 aastat vana

2. üksteist aastat vana

3. üheteistkümneaastane

üheteistkümneaastaselt
[määrsõna, adverb]
üheteistkümne aasta vanusena

üheteistkümnendik
[arvsõna, numeraal]
murdarv 1/11, üks võrdselt üheteistkümneks jagatud osast

üheteistkümnene
[omadussõna, adjektiiv]
1. (vanuse kohta:) 11 aastat vana

2. üksteist aastat vana

3. üheteistkümneaastane

üheteistkümnes
[arvsõna, numeraal]
1. (järgarv:) järjestuses või järjekorras 11.

2. arv: mingis järjekorras 11. kohal

üheteraline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe lõikeservaga

üheti
[määrsõna, adverb]
1. ühel võimalikul viisil

2. ühesuguselt, üht viisi

ühetine
[omadussõna, adjektiiv]
ühel viisil esinev, toimuv jne, erinevusteta

ühetoaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühe toaga, ühest toast koosnev

2. ühe toaga, ühest toast koosnev

ühetooniline
[omadussõna, adjektiiv]
(hääle, heli kohta:) ühel helikõrgusel, vahelduseta

ühetooniliselt
[määrsõna, adverb]
1. (heli, hääle kohta:) ühel helikõrgusel, vahelduseta

2. (üldisemalt:) ühelaadiliselt, muutusteta, üksluiselt

3. üksluiselt, monotoonselt

ühetugevune
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl võistluses, võrdluses:) võrdsete võimetega, sama tugev

ühetunnine
[omadussõna, adjektiiv]
ühe tunni kestev või kestnud

ühetähejutt
[nimisõna, substantiiv]
(lühike) proosapala, mille kõik sõnad algavad ühe ja sama algustähega

ühetähenduslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sõna või väljendi kohta:) ühe tähendusega

2. ühetähenduslik

3. (sõnade, sõnaühendite kohta:) ühe tähendusega

ühetähenduslikkus
[nimisõna, substantiiv]
keelenähtus, mille puhul sõnal või sõnaühendil on üks tähendus

ühetüübiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühte ja samasse tüüpi kuuluv, ühte ja sama tüüpi esindav

ühevaateline
[omadussõna, adjektiiv]
(prilliläätse kohta:) selline, millel on üks optiline tugevus kogu klaasi ulatuses

ühevaatuseline
[omadussõna, adjektiiv]
(lavateose, teatrietenduse kohta:) ühest vaatusest koosnev, ühes vaatuses

ühevaatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
(lavateose, teatrietenduse kohta:) ühest vaatusest koosnev, ühes vaatuses

ühevalentne
[omadussõna, adjektiiv]
(keemilise ühendi kohta:) üht vesinikuaatomit siduv

ühevanune
[omadussõna, adjektiiv]
kellegagi või millegagi sama vana

ühevõrdne
[omadussõna, adjektiiv]
võrdse, sama taseme või väärtusega

ühevõrra
[määrsõna, adverb]
1. võrdselt, samal määral

2. samavõrra, võrdselt

ühevärviline
[omadussõna, adjektiiv]
ühe värvitooniga, mitte kirju või (silmapaistva) mustriga

üheväärne
[omadussõna, adjektiiv]
võrdse, sama taseme või väärtusega

üheväärtuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. võrdse väärtusega, üheväärne

2. võrdväärtuslik

üheõiguslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. võrdne, võrdõiguslik

2. võrdõiguslik

üheõiguslikkus
[nimisõna, substantiiv]
inimeste võrdsus seaduse ja kohtu ees, olenemata nende rahvusest, nahavärvusest, usust, seksuaalsest suundumusest vm asjaoludest

üheöine
[omadussõna, adjektiiv]
kestusega üks öö, üht ööd hõlmav

üheöösuhe
[nimisõna, substantiiv]
ühe ööga piirduv seksuaalsuhe kellegagi

üheülbaline
[omadussõna, adjektiiv]
ühekülgne ja liiga ühetaoline

üheülbastama
[tegusõna, verb]
ühekülgseks ja ühetaoliseks tegema

üheülbastuma
[tegusõna, verb]
ühekülgseks, ühetaoliseks muutuma

ühh
1. väljendab ja rõhutab halvakspanu, kurtmist, ükskõiksust, rahulolu vms

2. rõhutab pahameelt, halvakspanu

3. kurtmist, hädaldamist

4. annab edasi vastikustunnet

ühik
[nimisõna, substantiiv]
1. mõõdetava suuruse kindel väärtus, mis loetakse võrdseks ühega

2. kindel suurus, millega mõõdetakse näiteks millegi pikkust, pindala või mahtu

ühikas
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõpilastele, õpilastele, töölistele vm ajutiseks elamiseks mõeldud elamu

2. maja, mis on mõeldud tavaliselt üliõpilaste elukohaks

ühikelement
[nimisõna, substantiiv]
element mingi binaarse algebralise tehte suhtes (nt arvude korrutamise ühikelement on 1)

ühiklõik
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) ühikuks võetud lõik

ühikring
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) ring, mille raadius on 1 (ehk võrdne ühe pikkusühikuga)

ühildama
[tegusõna, verb]
1. ühte viima, ühendama

2. ühte sobitama, ühendama

ühilduma
[tegusõna, verb]
kokku sobituma, ühte sobima

ühildumine
[nimisõna, substantiiv]
grammatiline seos lauses, kus ühe sõna grammatiline vorm tingib laiendi samasuguse grammatilise vormi (nt hirmutavale kollile)

ühilduvus
[nimisõna, substantiiv]
süsteemi või seadme omadus, mis võimaldab teda muudatusteta ühendada teisega

ühine
[omadussõna, adjektiiv]
1. samaaegselt kahe või enama omanduses, valduses või kasutuses olev

2. kahele või enamale ühtviisi omane või iseloomulik

3. selline, mis seob omavahel kahte või enamat inimest või mis kuulub kahele või enamale inimesele

4. mitmekesi, koos tehtav

ühinema
[tegusõna, verb]
1. (asutuste vm üksuste kohta:) mitmest eri üksusest üheks üksuseks saama, neist üht uut üksust moodustama

2. kui näiteks organisatsioonid või riigid ühinevad või liituvad, siis neist saab üks tervik

3. mitmest üksusest üheks tervikuks saama

ühinematus
[nimisõna, substantiiv]
mitteühinemine

ühinematusliikumine
[nimisõna, substantiiv]
poliitiline suund, mis 1950-ndatel India peaministri Jawaharlal Nehru juhtimisel püüdis leida kolmandat teed toona maailma kaheks jaganud kapitalismi ja kommunismi vahel

ühinemine
[nimisõna, substantiiv]
(asutuste vm üksuste kohta:) mitmest eri üksusest üheks üksuseks saamine, neist ühe uue üksuse moodustamine

ühinemiskongress
[nimisõna, substantiiv]
hrl parteide kongress nende ühinemiseks

ühinemisleping
[nimisõna, substantiiv]
ühinemist kinnitav leping

ühing
[nimisõna, substantiiv]
1. ühistel eesmärkidel koondunud isikute ühendus

2. ühistel eesmärkidel liitunud isikute ühendus

ühinglane
[nimisõna, substantiiv]
ühingu liige

ühingukaaslane
[nimisõna, substantiiv]
see, kellega ollakse sama ühingu liige

ühisantenn
[nimisõna, substantiiv]
ühiseks kasutamiseks mõeldud, hoone tehnilisse süsteemi kuuluv antenn (hrl vastanduses eraisiku sidevahendile, nt kaabelsidele)

ühisauto
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskasutuses olev auto

2. car-sharing teenuse puhul kasutatav auto

ühisautorlus
[nimisõna, substantiiv]
ühine autorsus

ühisautorsus
[nimisõna, substantiiv]
ühine autorsus

ühisavaldus
[nimisõna, substantiiv]
ühine avaldus

ühisdeklaratsioon
[nimisõna, substantiiv]
ühine ametlik, pidulik avaldus

ühiselamu
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõpilastele, õpilastele, töölistele vm ajutiseks elamiseks mõeldud elamu

2. maja, mis on mõeldud tavaliselt üliõpilaste elukohaks

ühiselamukoht
[nimisõna, substantiiv]
ühele inimesele ettenähtud koht ühiselamus elamiseks

ühiselt
[määrsõna, adverb]
üheskoos, hulga peale, ühisel jõul ja nõul

ühiselu
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste kooselu (ühiskonnas vm sootsiumis)

2. inimeste kooselu

ühisettevõte
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis kuulub kahe või enama riigi ettevõtjatele

ühisettevõtlus
[nimisõna, substantiiv]
äritegevus, mida iseloomustavad ühisettevõtted

ühisettevõtmine
[nimisõna, substantiiv]
eri kollektiivide, asutuste vms ühine üritus

ühisfirma
[nimisõna, substantiiv]
ettevõte, mis kuulub kahe või enama riigi ettevõtjatele

ühisgümnaasium
[nimisõna, substantiiv]
gümnaasium segakoolina (tänapäeval mitme gümnaasiumi nimetuse osana)

ühishaud
[nimisõna, substantiiv]
haud, kuhu on maetud mitmeid surnuid (nt epideemiate aegu, massitapmiste puhul)

ühishuvi
[nimisõna, substantiiv]
ühine taotletav kasu

ühisjaht
[nimisõna, substantiiv]
mitme inimese osavõtul toimuv jaht

ühisjoon
[nimisõna, substantiiv]
ühine omadus või tunnus

ühisjõud
[nimisõna, substantiiv]
ühine, ühendatud jõud

ühiskaart
[nimisõna, substantiiv]
puutevaba sõidukaart, mille abil on võimalik osta ja valideerida ühissõidukites pileteid

ühiskajut
[nimisõna, substantiiv]
kajut mitmele inimesele

ühiskamber
[nimisõna, substantiiv]
kong mitme vangi jaoks

ühiskassa
[nimisõna, substantiiv]
mitme isiku ühine kassa, kuhu kogutakse raha ühiskasutuseks

ühiskasulik
[omadussõna, adjektiiv]
kõigile, üldsusele kasulik

ühiskasutama
[tegusõna, verb]
ühiselt kasutama

ühiskasutatav
[omadussõna, adjektiiv]
ühiselt, mitme peale, kõigile asjaosalistele kasutatav

ühiskasutus
[nimisõna, substantiiv]
ühine, kõigile asjaosalistele mõeldud kasutamine

ühiskatel
[nimisõna, substantiiv]
katel, kus valmistatakse ja kust pakutakse toitu kogu seltskonnale

ühiskauplus
[nimisõna, substantiiv]
pood, kus müüakse ühistu vm moel ühiselt tegutsevate inimeste valmistatud kaupa

ühiskeel
[nimisõna, substantiiv]
ühtne, asjaajamises, kirjanduses, ajakirjanduses, suhtluses ja mujal kõnes ja kirjas avalikult kasutatav keelekuju

ühiskirjakeel
[nimisõna, substantiiv]
ühtne, asjaajamises, kirjanduses, ajakirjanduses, suhtluses ja mujal kõnes ja kirjas avalikult kasutatav keelekuju

ühiskodu
[nimisõna, substantiiv]
(ühise elupaiga kohta)

ühiskommünikee
[nimisõna, substantiiv]
1. ametlik teadaanne, ühisavaldus nt rahvusvaheliste läbirääkimiste tulemuste, kokkulepete vm kohta

2. ametlik teadaanne

ühiskond
[nimisõna, substantiiv]
1. inimeste hrl ajalooliselt kujunenud kooselu vorm ja sellest sugenevate sotsiaalsete suhete ja institutsioonide kogum

2. suur hulk inimesi, kes elavad korrastatud viisil koos samas riigis või samal alal

ühiskondlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühiskonna, selle osade ja inimestega ning nende vastastikuste suhetega seotud, ühiskonnas esinev

2. ühiskonnaga seotud, ühiskonnale kuuluv või ühiskonnas esinev

3. ühiskonnaga seotud

4. sotsiaalne

ühiskondlik-majanduslik
[omadussõna, adjektiiv]
inimeste ja inimrühmade sotsiaalsete ja majanduslike oludega seotud, sotsiaalne ja majanduslik

ühiskondlik-poliitiline
[omadussõna, adjektiiv]
ühiskonda ja poliitikasse puutuv, sellega seotud

ühiskong
[nimisõna, substantiiv]
kong mitme vangi jaoks

ühiskonnaelu
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna olemine ja toimimine

ühiskonnakasulik
[omadussõna, adjektiiv]
üldsusele, ühiskonnale kasutoov

ühiskonnakiht
[nimisõna, substantiiv]
sotsiaalse seisundi poolest ühesugune rühm inimesi (ühiskonna osana)

ühiskonnaklass
[nimisõna, substantiiv]
1. hrl inimeste majanduslikul seisundil, haridusel, tööalal vms rajanev suur inimrühm ühiskonnas

2. ühiskonnakiht

ühiskonnakord
[nimisõna, substantiiv]
1. ühiskonnas valitsev süsteem, ühiskonna korraldatuse viis

2. ühiskondlik kord

ühiskonnakorraldus
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnaelu korraldus

ühiskonnakriitika
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna arvustamine, kriitiline hinnang ühiskonnaelu nähtuste kohta

ühiskonnaliige
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonda kuuluv isik

ühiskonnamudel
[nimisõna, substantiiv]
(teatava ühiskonnakorra või ühiskonnaelu korraldusviisi iseloomulike tunnuste kogumi, selle üldistatud esituse kohta)

ühiskonnaohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
ühiskonnale ohtlik

ühiskonnaredel
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonnaklasside astmeline järjestus ja (seisuslik) liigitus selle alusel, ühiskondlik hierarhia

ühiskonnastama
[tegusõna, verb]
ühiskonna omandiks muutma

ühiskonnateadlane
[nimisõna, substantiiv]
inimest ja ühiskonda uuriv eriteadlane

ühiskonnateadus
[nimisõna, substantiiv]
teadus, mis uurib inimest ja ühiskonda, inimkäitumise ühiskondlikke ja kultuurilisi aspekte (nt sotsioloogia, politoloogia, demograafia)

ühiskonnategelane
[nimisõna, substantiiv]
aktiivne, oluline isik ühiskonnaelus

ühiskonnavastane
[omadussõna, adjektiiv]
ühiskonda ohustav, ühiskonna seisukohalt hukkamõistetav

ühiskonnaõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õppeaine ühiskonna toimimisest ja ühiskonnaliikmeks olemisest

ühiskontsert
[nimisõna, substantiiv]
mitme esineja ühine kontsert

ühiskool
[nimisõna, substantiiv]
kool, kus tütarlapsi ja poisse õpetatakse koos

ühiskordne
[nimisõna, substantiiv]
täisarv, mis jagub kõigi antud arvudega

ühiskorter
[nimisõna, substantiiv]
hrl Nõukogude-aegne mitme leibkonna elamispinnaks jagatud korter

ühiskäimla
[nimisõna, substantiiv]
1. ühine käimla (nt mitme korteri peale)

2. avalik käimla

ühisköök
[nimisõna, substantiiv]
ühine köök mitme inimese või pere peale (ühiselamus, ühiskorteris vm)

ühiskülastus
[nimisõna, substantiiv]
töökoha, kooli vms korraldatud ühine käik mingile kultuuriüritusele

ühislaud
[nimisõna, substantiiv]
ühine toidulaud (ühise einetamise kohta)

ühislaul
[nimisõna, substantiiv]
1. paljude inimeste koos laulmine

2. koos lauldav laul

ühislaulmine
[nimisõna, substantiiv]
üheskoos laulmine

ühislaut
[nimisõna, substantiiv]
kolhoosi laut

ühisloome
[nimisõna, substantiiv]
toote või teenuse arendamine rahva kaasabil, hrl spetsiaalse digirakenduse vahendusel

ühislooming
[nimisõna, substantiiv]
ühine, mitme peale sündinud looming

ühismaa
[nimisõna, substantiiv]
ühisesse kasutusse kuuluv maa (nt külakogukonnas)

ühismajand
[nimisõna, substantiiv]
(peamiselt Nõukogude-aegse põllumajandusettevõtte kohta)

ühismeedia
[nimisõna, substantiiv]
eri kanalitest koosnev virtuaalne võrgustik, mille sisu loovad kasutajad ise, üks meediavorme

ühismeel
[nimisõna, substantiiv]
1. üldiselt aktsepteeritud arvamus või üldine kokkulepe otsuste vastuvõtmisel (eeldab otseste vastuväidete ja vastuhääletamise puudumist)

2. üldine kokkulepe

ühismeelne
[omadussõna, adjektiiv]
üksmeelne, koosmeelne

ühismäng
[nimisõna, substantiiv]
ühiselt, koos teistega mängitav mäng (hrl mingil üritusel)

ühisnimetaja
[nimisõna, substantiiv]
see, mis seob kaht või enamat nähtust, on neile ühine

ühisnimetus
[nimisõna, substantiiv]
ühine nimetus

ühisnõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
eri huvigruppide, institutsioonide vms esindajate ühine nõupidamine

ühisnäitus
[nimisõna, substantiiv]
mitme kunstniku tööde ühine näitus

ühisomand
[nimisõna, substantiiv]
mitme isiku ühine omand kindlaks määramata osadega

ühisomanik
[nimisõna, substantiiv]
ühisomandit omav isik

ühisosa
[nimisõna, substantiiv]
1. ühine osa, sarnasus milleski või kelleski

2. ühine osa

ühispalvus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühine palvetamine

2. palvetalitus, palvus

ühispank
[nimisõna, substantiiv]
pankade ühinemise tulemusena loodud pank

ühisprojekt
[nimisõna, substantiiv]
mitme partneri ühine projekt

ühisproov
[nimisõna, substantiiv]
kooride, tantsurühmade, solisti ja orkestri vms koos harjutamine (enne esinemist)

ühisraha
[nimisõna, substantiiv]
ühine raha maksevahendina

ühisrahastus
[nimisõna, substantiiv]
1. finantseerimisviis, mille korral saadakse projekti teostamiseks vajaminev investeering paljudelt investoritelt (väikesi) summasid kogudes

2. laenu- või investeeringupõhine tuluteenimisviis, kus vastaval platvormil viiakse kokku rahastuse taotlejad ja rahastuse andjad

ühisrahastusplatvorm
[nimisõna, substantiiv]
veebisait, kus saab meelepäraste ideede teostamiseks raha annetada

ühisrinne
[nimisõna, substantiiv]
1. koalitsioon, liit

2. tegevus millegi poolt või vastu

ühissaun
[nimisõna, substantiiv]
üldkasutatav, avalik saun

ühisseminar
[nimisõna, substantiiv]
ulatuslikum ettekannetega ühisarutelu

ühisstart
[nimisõna, substantiiv]
start, kus kõik võistlejad lähetatakse ühel ajal

ühissõiduk
[nimisõna, substantiiv]
sõitjaid teenindav transpordivahend (nt tramm, troll, buss)

ühissõidukirada
[nimisõna, substantiiv]
ühissõidukile (ka sõitjat vedavale taksole) liiklemiseks ette nähtud sõiduteeosa

ühistama
[tegusõna, verb]
1. ühiseks tegema, ühisomandiks muutma

2. ühiseks tegema, kollektiviseerima

ühisteadvus
[nimisõna, substantiiv]
tõdemus kogu loodu ühtsusest ja arusaam enese kuuluvusest sinna

ühistegelane
[nimisõna, substantiiv]
ühistutegelane, ühistulises äritegevuses osaleja

ühistegelik
[omadussõna, adjektiiv]
ühistegevusel rajanev, ühistuna tegutsev

ühistegevus
[nimisõna, substantiiv]
1. äriline tegevus, mille sihiks on vastastikune kasu

2. ühistes huvides koos tegutsemine, koostoimimine

3. üheskoos tegutsemine

ühistegur
[nimisõna, substantiiv]
täisarv, millega jaguvad kõik antud arvud

ühistransport
[nimisõna, substantiiv]
1. sõitjate vedu ühissõidukitega

2. sõitjate vedu kõigile mõeldud sõidukitega

ühistu
[nimisõna, substantiiv]
1. ühistegevuslik ettevõte või organisatsioon

2. kolme või enama liikmega organisatsioon, mille eesmärk on toetada liikmeid nende ühises tegevuses. Ühistuid loovad näiteks ühe või mitme maja elanikud, et oma elamu(i)d korras hoida

ühistunne
[nimisõna, substantiiv]
ühtekuuluvustunne, solidaarsustunne

ühistunnus
[nimisõna, substantiiv]
kahele või enamale objektile, nähtusele iseloomulik, neid ühendav tunnus

ühistupank
[nimisõna, substantiiv]
ühistuna loodud pank

ühisturg
[nimisõna, substantiiv]
riikide ühendus, mille liikmesriikide vahel pole kaubavahetuse ega tööjõu ja kapitali liikumise tõkkeid

ühistöö
[nimisõna, substantiiv]
1. mitme isiku, isikute rühma vm üheskoos töötamine või tegutsemine

2. kahe või mitme inimese või inimeste rühma koos töötamine ühisel eesmärgil

3. ühiselt tehtav töö, koostöö

ühisus
[nimisõna, substantiiv]
ühine-olek

ühisuuring
[nimisõna, substantiiv]
ühine, koostegevuses toimuv uuring

ühisvaldus
[nimisõna, substantiiv]
ühiskasutuses või ühise võimu all olek

ühisvara
[nimisõna, substantiiv]
1. abielu kestel soetatud abikaasade ühine vara, mida lahutuse korral jagatakse (nt kinnisasi, auto, väärtpaberid)

2. abielu kestel soetatud abikaasade ühine vara, mida lahutuse korral jagatakse

ühisvastutus
[nimisõna, substantiiv]
ühine vastutus

ühisveevärk
[nimisõna, substantiiv]
ehitiste ja seadmete süsteem, mille kaudu toimub ehitiste veega varustamine

ühisveondus
[nimisõna, substantiiv]
1. sõitjate vedu ühissõidukitega

2. sõitjate vedu kõigile mõeldud sõidukitega

ühisvoolne
[omadussõna, adjektiiv]
(kanalisatsiooni kohta:) selline, kus nii reo- kui sajuvesi juhitakse ära ühe torustiku kaudu

ühisvoolukanalisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kanalisatsioon, kus nii reo- kui sajuvesi juhitakse ära ühe torustiku kaudu

ühisõppus
[nimisõna, substantiiv]
mitme organisatsiooni, valdkonna vms ühine õppus

ühisüritus
[nimisõna, substantiiv]
eri kollektiivide, asutuste vms ühine üritus

ühitama
[tegusõna, verb]
1. ühte viima, ühendama

2. ühte sobitama, ühendama

ühitamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mis ei ole ühitatatav, mitteühitatav

2. mitteühitatav

ühituma
[tegusõna, verb]
kokku sobituma, ühenduma

ühmama
[tegusõna, verb]
ebamääraselt, napisõnaliselt, tõredalt midagi ütlema

ühmatama
[tegusõna, verb]
ebamääraselt, napisõnaliselt, tõredalt midagi ütlema

ühtaegu
[määrsõna, adverb]
1. ühel ja samal ajal (hrl millelegi vastandudes)

2. ühel ja samal ajal

ühtaina
[määrsõna, adverb]
1. kogu aeg, jätkuvalt ühtmoodi või samal viisil muutudes

2. kogu aeg, muudkui

ühtalati
[määrsõna, adverb]
õige tihti, sageli

ühte
[määrsõna, adverb]
1. samasse kohta, samasse kogumisse

2. üksteise vastu, vastamisi

ühteaegu
[määrsõna, adverb]
1. ühel ja samal ajal (hrl millelegi vastandudes)

2. ühel ja samal ajal

ühtehoid
[nimisõna, substantiiv]
ühel meelel olemine, üksteise poole hoidmine

ühtehoidev
[omadussõna, adjektiiv]
üksteisest hooliv, ühel meelel olev

ühtehoidmine
[nimisõna, substantiiv]
ühel meelel olemine, üksteise poole hoidmine

ühtejoont
[määrsõna, adverb]
järjest, vahet pidamata, üksteise järel

ühtejutti
[määrsõna, adverb]
järjest, vahet pidamata, üksteise järel

ühtejärge
[määrsõna, adverb]
järjest, vahet pidamata, üksteise järel

ühtekad
[omadussõna, adjektiiv]
sellised, mis on ühtemoodi või identsed

ühtekokku
[määrsõna, adverb]
1. koguhulgana, kogusummana, kokku

2. kokku

ühtekuulumine
[nimisõna, substantiiv]
kokkukuulumine

ühtekuuluvus
[nimisõna, substantiiv]
omavahel tihedalt seotud olek

ühtekuuluvusfond
[nimisõna, substantiiv]
fond, mis on loodud eesmärgiga tugevdada Euroopa Liidu majanduslikku, sotsiaalset ja territoriaalset ühtekuuluvust

ühtekuuluvuspoliitika
[nimisõna, substantiiv]
Euroopa Liidu tegevus ja meetmed majandusliku, sotsiaalse ja territoriaalse ühtekuuluvuse suurendamiseks

ühtekuuluvustunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et ollakse üksteisega tihedalt seotud, et kuulutakse kokku

ühtelangevus
[nimisõna, substantiiv]
1. (juhuslik, ootamatu) kattumine, kokku sattumine

2. ühtelangemine

ühtelugu
[määrsõna, adverb]
õige tihti, sageli

ühtemoodi
[määrsõna, adverb]
ühesuguselt, ühel ja samal kombel

ühtepidi
[määrsõna, adverb]
ühes suunas, ühele poole

ühtepuhku
[määrsõna, adverb]
õige tihti, sageli

ühtesobimatu
[omadussõna, adjektiiv]
kokkusobimatu

ühtesobivus
[nimisõna, substantiiv]
1. kokkusobimine, sobivus

2. sobivus

ühtesoodu
[määrsõna, adverb]
pidevalt, kogu aeg, järjest

ühtesulamine
[nimisõna, substantiiv]
ühtseks tervikuks liitumine

ühte-teist
[asesõna, pronoomen]
(natuke) midagi, mõnda(gi), seda ja teist

ühtevalu
[määrsõna, adverb]
pidevalt, kogu aeg, järjest

ühteviisi
[määrsõna, adverb]
ühesuguselt, ühel ja samal kombel

ühti
[määrsõna, adverb]
mitte, sugugi, üldse (mitte)

ühtigi
[määrsõna, adverb]
mitte, sugugi, üldse (mitte)

ühtilma
[määrsõna, adverb]
õige tihti, sageli

ühtima
[tegusõna, verb]
ühte või kokku langema

ühtimatu
[omadussõna, adjektiiv]
mitteühtiv

ühtivus
[nimisõna, substantiiv]
kattuvus, ühtelangevus

ühtjärge
[määrsõna, adverb]
järjest, vahet pidamata, üksteise järel

ühtlane
[omadussõna, adjektiiv]
1. muutumatul, samal viisil toimuv, (omadustelt) võrdlemisi ühesugune

2. üsna ühesugune, mis eriti ei muutu

ühtlaselt
[määrsõna, adverb]
1. vahelduseta, muutumatult, ühesuguselt

2. nii, et kõik on ühesugune

ühtlasi
[määrsõna, adverb]
1. (eelnevale vastandudes või seda täiendades:) samal ajal ka

2. samal ajal ka

ühtlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (koostiselt, omadustelt, tekkelt) ühesugune, ühtlane

2. ühesugune

ühtlugu
[määrsõna, adverb]
õige tihti, sageli

ühtlus
[nimisõna, substantiiv]
muutumatu, (omadustelt) võrdlemisi ühesugune olek

ühtlusaeg
[nimisõna, substantiiv]
ühtne aeg, mis on piirkonnas tarvitusel

ühtluskool
[nimisõna, substantiiv]
koolikorraldus, mis lähtub põhimõttest, et iga järgmine aste tugineb eelmisele ning võimaldab seega tõrgeteta üleminekut ühest koolist teise

ühtlustama
[tegusõna, verb]
1. ühtlaseks või ühesuguseks tegema

2. ühtlaseks v ühesuguseks tegema

ühtlustuma
[tegusõna, verb]
1. ühtlaseks või ühesuguseks muutuma

2. ühtlaseks, ühesuguseks muutuma

ühtlustus
[nimisõna, substantiiv]
1. ühtlustamine

2. ühtlustumine

ühtmoodi
[omadussõna, adjektiiv, määrsõna, adverb]
ühesuguselt, ühel ja samal kombel

ühtne
[omadussõna, adjektiiv]
üks-olev, tervikut moodustav

ühtpidi
[määrsõna, adverb]
ühes suunas, ühele poole

ühtsoodu
[määrsõna, adverb]
pidevalt, kogu aeg, järjest

ühtsus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegagi üksolemine

2. ühtekuuluvus hrl mingi ühise tegevuse, tunnuse najal

ühtsustama
[tegusõna, verb]
ühtseks tegema, ühtsesse vormi viima

ühtsustuma
[tegusõna, verb]
ühtseks minema

ühtsustunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et ollakse üksteisega tihedalt seotud, et kuulutakse kokku

üht-teist
[asesõna, pronoomen]
(natuke) midagi, mõnda(gi), seda ja teist

ühtuma
[tegusõna, verb]
ühte või kokku langema

ühtvalu
[määrsõna, adverb]
pidevalt, kogu aeg, järjest

ühtviisi
[määrsõna, adverb]
ühesuguselt, ühel ja samal kombel

ühtäkki
[määrsõna, adverb]
1. üllatuslikult (kiiresti, sel samal hetkel), ette nägematult, ette teatamata vms

2. (kiiresti ja) nii et ei osanud ette näha

üks
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 1

2. arv 1

üksainsam
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

üksainuke
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

üksainukene
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

üksainumane
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

üksainumas
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

üksainus
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida või keda on ainult üks

2. ainult üks

ükshaaval
[määrsõna, adverb]
1. üks korraga, igaüks eraldi

2. üks korraga, üksikult

üksi
[määrsõna, adverb]
1. ilma teiste juuresolekuta, teistest lahus või eraldi

2. ilma teiste osavõtuta või abita

3. ilma teiste inimesteta või teistest eraldi

üksijäetu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on jäetud teistest eraldi, teistest maha või üksi

üksijäämine
[nimisõna, substantiiv]
teistest eraldunuks või mahajäetuks jäämine, (hingeliselt) üksinda jäämine

üksijäänu
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes on jäänud teistest eraldi, teistest maha või üksi

üksik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilma kaaslaseta, teisteta, üksi olev, tegutsev vms

2. üksi, perekonnata või kaaslas(t)eta olev

üksikaeruline
[omadussõna, adjektiiv]
1. (sõudmises paadi kohta:) selline, kus igal sõudjal on üks aer

2. paadi kohta, kus igal sõudjal on üks aer

üksi-kaksi
[määrsõna, adverb]
1. üksi või kahekesi

2. ühe- või kahekaupa

üksikakt
[nimisõna, substantiiv]
õigusakt, millega reguleeritakse kindlat üksikjuhtu või mis on suunatud kindlale isikule (nt korraldus, omavalitsuse otsus)

üksikala
[nimisõna, substantiiv]
mitmevõistluse üks alasid

üksikarvestus
[nimisõna, substantiiv]
arvestus üksikvõistlejate, mitte võistkondade kohta

üksikasi
[nimisõna, substantiiv]
1. üks osa tervikust või millestki suuremast

2. pisiasi, peensus

3. üks väike osa tervikust

üksikasjalik
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljude üksikasjadega, peensusteni minev

2. detailideni ulatuv, põhjalik

üksikasjalikult
[määrsõna, adverb]
väga täpselt, põhjalikult, peensusteni, üksikasjades

üksikasjaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. paljude üksikasjadega, peensusteni minev

2. detailideni ulatuv, põhjalik

üksikasjaliselt
[määrsõna, adverb]
väga täpselt, põhjalikult, peensusteni, üksikasjades

üksikelamu
[nimisõna, substantiiv]
hrl ühele perele elamiseks mõeldud, korteriteks jaotamata elamu

üksikema
[nimisõna, substantiiv]
oma last või lapsi ilma lapse või laste isata ülalpidav ja kasvatav naine

üksikese
[nimisõna, substantiiv]
teatud konkreetne ese

üksikesineja
[nimisõna, substantiiv]
üksinda esineja

üksikfakt
[nimisõna, substantiiv]
teatud fakt üksikuna, eraldi võetuna

üksikinimene
[nimisõna, substantiiv]
inimene kui kollektiivi, sootsiumi üksik liige

üksikisa
[nimisõna, substantiiv]
1. oma last või lapsi ilma lapse või laste emata ülalpidav ja kasvatav mees

2. oma last või lapsi üksinda, ilma lapse või laste emata kasvatav isa

üksikisend
[nimisõna, substantiiv]
üks (teatava tunnusega) loom, taim vm organism teiste omasuguste seas, mingisugune üks omas liigis

üksikisik
[nimisõna, substantiiv]
üks inimene eristatuna mingist rühmast, organisatsioonist vm kooslusest, üks inimene teiste seas

üksikjuht
[nimisõna, substantiiv]
üksik esinemisjuht või sündmus

üksikjuhtum
[nimisõna, substantiiv]
üksik esinemisjuht või sündmus

üksikkamber
[nimisõna, substantiiv]
vangikong ühe vangi jaoks

üksikkandidaat
[nimisõna, substantiiv]
erakondade esitatud nimekirjadesse mittekuuluv kandideerija valimistel

üksikkong
[nimisõna, substantiiv]
vangikong ühe vangi jaoks

üksikküsimus
[nimisõna, substantiiv]
üksikasju puudutav küsimus

üksiklane
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes väldib suhtlust, elab ainult oma (mõtte)maailmas või muus mõttes eraldunult

üksiklask
[nimisõna, substantiiv]
lask, mille järel tuleb relv ümber laadida (ühelasulise relva korral) või uue lasu tekitamiseks uuesti päästikule vajutada (automaatrelva korral)

üksikliige
[nimisõna, substantiiv]
1. iga liige eraldi võetuna (organisatsioonis, kollektiivis, ühiskonnas)

2. iga liige eraldi võetuna

üksiklus
[nimisõna, substantiiv]
üksiklasena olek, eraklus

üksikmatus
[nimisõna, substantiiv]
eraldi maetud surnu

üksikmõiste
[nimisõna, substantiiv]
vaid üht objekti (asja või nähtust) hõlmav mõiste (nt ida)

üksikmäng
[nimisõna, substantiiv]
mäng, kus kaks mängijat võistlevad omavahel üks ühe vastu (nt tennises, lauatennises, koroonas)

üksikmüük
[nimisõna, substantiiv]
ajalehtede-ajakirjade üksiknumbrite müük müügipunktide kaudu (vastandatuna müügile tellijatele pikema perioodi jooksul)

üksiknumber
[nimisõna, substantiiv]
ajalehe, ajakirja vms eraldi number

üksiknähtus
[nimisõna, substantiiv]
üksikuna esinev nähtus

üksikosa
[nimisõna, substantiiv]
mingi terviku omaette osa

üksikpalat
[nimisõna, substantiiv]
palat ühe haige jaoks

üksikpataljon
[nimisõna, substantiiv]
iseseisev väeüksus, kellel on oma juhatus ja majandus (nt üksikjalaväepataljon, üksiksidepataljon)

üksikpere
[nimisõna, substantiiv]
muinasaja suurperest eraldunud omaette majapidamisega pere

üksikpuu
[nimisõna, substantiiv]
üksikult kasvav puu

üksikside
[nimisõna, substantiiv]
aatomitevaheline keemiline side, mille moodustamisest võtab osa üks elektron

üksikstart
[nimisõna, substantiiv]
start, kus võistlejad lähetatakse mitte koos, vaid kindlate ajavahemike järel

üksiksõit
[nimisõna, substantiiv]
(hrl iluuisutamises:) üksinda sõitmine spordialana

üksiksõitja
[nimisõna, substantiiv]
üksiksõiduga tegelev iluuisutaja

üksiksõnuti
[määrsõna, adverb]
ühe sõna kaupa

üksiktalu
[nimisõna, substantiiv]
omaette, eraldi asuv talu

üksiktalunik
[nimisõna, substantiiv]
(vastandina ühistuliikmest talupidajale või kolhoosnikule)

üksiktalupidaja
[nimisõna, substantiiv]
(vastandina ühistuliikmest talupidajale või kolhoosnikule)

üksiktäishäälik
[nimisõna, substantiiv]
puhas häälik, mis koosneb ühest täishäälikust

üksikult
[määrsõna, adverb]
1. üks korraga, igaüks eraldi

2. üks korraga, üksikult

üksikvahipataljon
[nimisõna, substantiiv]
iseseisev sõjaväeline väeüksus, milles toimub sõjaväepolitseinike väljaõpe ning mis esindab kaitseväge riiklikel ja sõjaväelistel tseremooniatel

üksikvanem
[nimisõna, substantiiv]
oma last või lapsi ilma teise vanemata ülalpidav ja kasvatav vanem

üksikvangistus
[nimisõna, substantiiv]
1. vangistus üksikkongis

2. kellegi kinnihoidmine üksinduses

üksikvanur
[nimisõna, substantiiv]
üksinda elav vana inimene

üksikvokaal
[nimisõna, substantiiv]
puhas häälik, mis koosneb ühest täishäälikust

üksikvõistleja
[nimisõna, substantiiv]
võistkonda mitte kuuluv võistleja

üksikvõitleja
[nimisõna, substantiiv]
üks võitleja eraldi võetuna

üksikõne
[nimisõna, substantiiv]
1. kõne iseendaga või kellegi kujuteldavaga, ka publiku poole pöördudes (nt draamas)

2. kõne iseendaga või publikuga (näiteks näidendis)

üksikõu
[nimisõna, substantiiv]
1. hajatalu

2. ühe majapidamise hoonete rühm (talu ja kõrvalhooned) asula algosisena

üksiküritaja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes teeb midagi üksi, mitte kollektiivi, rühma vms liikmena või toel (nt ettevõtluses, poliitikas)

üksildane
[omadussõna, adjektiiv]
1. hingeliselt üksi, sõpradeta olev, hrl seetõttu õnnetu või kurb

2. seltsimatu, endassesulgunud

üksildus
[nimisõna, substantiiv]
hingelise läheduse puudumise tunne, hingeline eraklikkus, vastastikuse avatuse puudumise tunne

üksildustunne
[nimisõna, substantiiv]
üksiolust, hingelise läheduse puudumisest sugenev tunne

üksinda
[määrsõna, adverb]
1. ilma teiste juuresolekuta, teistest lahus või eraldi

2. ilma teiste osavõtuta või abita

3. ilma teiste inimesteta või teistest eraldi

üksindus
[nimisõna, substantiiv]
ilma teisteta, teistest lahus või eraldi olek, üksinda olemine

üksindushirm
[nimisõna, substantiiv]
hirm üksijäämise ees

üksindustunne
[nimisõna, substantiiv]
üksiolust, üksinda olemisest sugenev tunne

üksiolek
[nimisõna, substantiiv]
ilma teisteta, teistest lahus või eraldi olek, üksinda olemine

üksiolemine
[nimisõna, substantiiv]
ilma teisteta, teistest lahus või eraldi olek, üksinda olemine

üksipidi
[määrsõna, adverb]
ühes suunas, ühele poole

üksipulgi
[määrsõna, adverb]
1. üksikasjalikult, põhjalikult

2. ühe osa kaupa, üks osa korraga

üksipäini
[määrsõna, adverb]
1. ilma teiste juuresolekuta, teistest lahus või eraldi

2. ilma teiste osavõtuta või abita

3. ilma teiste inimesteta või teistest eraldi

üksipäinis
[määrsõna, adverb]
1. (muid võimalusi välistavalt:) ainult, üksnes

2. muud kõrvale või arvestamata jättes

üksisilmi
[määrsõna, adverb]
1. pilku pööramata

2. teraselt, tähelepanelikult

üksisõnu
[määrsõna, adverb]
1. samu sõnu ikka ja jälle korrates

2. samu sõnu ikka ja jälle korrates

üksiti
[määrsõna, adverb]
1. (eelnevale vastandudes või seda täiendades:) samal ajal ka

2. samal ajal ka

üksjagu
[määrsõna, adverb]
üsna suurel määral, võrdlemisi palju

üksjalg
[nimisõna, substantiiv]
15.–17. sajandil Eestis väljaspool kogukonnamaad asunud talupoeg, kes tegi mõisale teolisena ühe hobuseta tööpäeva nädalas

üks-kaks
[määrsõna, adverb]
kiiresti, ruttu

üks-kaks
[arvsõna, numeraal]
üks kuni kaks, üks või kaks

üks-kaks-kolm
[määrsõna, adverb]
kiiresti, ruttu

ükskama
[määrsõna, adverb]
1. märgib ükskõikset suhtumist, ükskõiksust mingi olukorra suhtes: sama see, teeb üks välja

2. kui sul on millegi suhtes ükskõik, siis see pole sinu jaoks oluline, sinu jaoks vahet ei ole

ükskeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühes keeles kirjutatud, üht keelt sisaldav

2. ühes keeles kirjutatud, üht keelt sisaldav

ükski
[asesõna, pronoomen]
1. mitte ainuski, mitte mingi

2. mitte mingi, mitte mingisugune

ükskolmat
[määrsõna, adverb]
(rahvapäraselt lonkava kõndimise kohta)

ükskord
[määrsõna, adverb]
1. mingil ebamäärasel, täpselt määratlemata ajal, millalgi minevikus või tulevikus, ühel (heal) päeval

2. mingil ajal minevikus või tulevikus

ükskordüks
[nimisõna, substantiiv]
tabel kahe arvu järgi korrutise leidmiseks kümnendsüsteemis

ükskõik
[määrsõna, adverb]
1. märgib ükskõikset suhtumist, ükskõiksust mingi olukorra suhtes: sama see, teeb üks välja

2. kui sul on millegi suhtes ükskõik, siis see pole sinu jaoks oluline, sinu jaoks vahet ei ole

ükskõikne
[omadussõna, adjektiiv]
1. huvi või hoolimist mitteilmutav, kellegi või millegi suhtes neutraalne, mitte reageeriv

2. seda väljendav

3. mitte huvitatud, mitte hooliv

4. seda väljendav

ükskõiksus
[nimisõna, substantiiv]
1. osavõtmatu, huvitu, hoolimatu olek või suhtumine

2. seda väljendav käitumine või tegutsemine

3. ükskõiksus

üksküürkaamel
[nimisõna, substantiiv]
ühe küüruga kaamel

üksliige
[nimisõna, substantiiv]
algebraline avaldis, milles ei ole liitmise ega lahutamise tehet, nt 5a

ükslugu
[määrsõna, adverb]
õige tihti, sageli

üksluine
[omadussõna, adjektiiv]
selline, milles ei ole või mis ei paku vaheldust, samasugususest tingituna ilmetu ja igav, monotoonne

üksluisus
[nimisõna, substantiiv]
igavus

üksmeel
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegagi ühesugusel arvamusel olek, kooskõla, üksmeelsus

2. kooskõla

üksmeelne
[omadussõna, adjektiiv]
1. ühel nõul olev või ühesugust arvamust väljendav

2. lahkhelideta toimiv

3. samamoodi arvav, ühel meelel olev

4. lahkhelideta

üksnes
[määrsõna, adverb]
1. ainult, üksnes, kõigest

2. osutab, et midagi on vähem kui vaja või eeldatud

3. mitte rohkem kui

4. vähem kui vaja või loodetud

5. mitte rohkem kui

üksolemine
[nimisõna, substantiiv]
ühtekuuluvus, osadustunne

ükspuha
[määrsõna, adverb]
1. märgib ükskõikset suhtumist, ükskõiksust mingi olukorra suhtes: sama see, teeb üks välja

2. kui sul on millegi suhtes ükskõik, siis see pole sinu jaoks oluline, sinu jaoks vahet ei ole

ükspäev
[määrsõna, adverb]
1. mingil ebamäärasel, täpselt määratlemata ajal, millalgi minevikus või tulevikus, ühel (heal) päeval

2. mingil ajal minevikus või tulevikus

ükspäinis
[määrsõna, adverb]
1. (muid võimalusi välistavalt:) ainult, üksnes

2. muud kõrvale või arvestamata jättes

üksratas
[nimisõna, substantiiv]
ühe suure ratta, pedaalide ja raami külge kinnitatud sadulaga sõiduriist

ükssada
[arvsõna, numeraal]
1. põhiarv 100

2. 100

ükssama
[asesõna, pronoomen]
1. millegagi võrreldes sama, üks ja seesama

2. sama

ükssarv
[nimisõna, substantiiv]
1. keset otsmikku asuva ühe keerduva sarvega, hobuse keha ja lõvi sabaga müütiline olend, kes kristlikus kultuuris sümboliseerib kõlbelist puhtust, neitsi jõudu taltsutada seksuaalset iha

2. hobuse välimuse ja pika sarvega muinasjutuloom

ükssarvik
[nimisõna, substantiiv]
1. keset otsmikku asuva ühe keerduva sarvega, hobuse keha ja lõvi sabaga müütiline olend, kes kristlikus kultuuris sümboliseerib kõlbelist puhtust, neitsi jõudu taltsutada seksuaalset iha

2. hobuse välimuse ja pika sarvega muinasjutuloom

ükssilm
[nimisõna, substantiiv]
ühe silmaga olend

ükstakama
[määrsõna, adverb]
1. märgib ükskõikset suhtumist, ükskõiksust mingi olukorra suhtes: sama see, teeb üks välja

2. kui sul on millegi suhtes ükskõik, siis see pole sinu jaoks oluline, sinu jaoks vahet ei ole

ükstakõik
[määrsõna, adverb]
1. märgib ükskõikset suhtumist, ükskõiksust mingi olukorra suhtes: sama see, teeb üks välja

2. kui sul on millegi suhtes ükskõik, siis see pole sinu jaoks oluline, sinu jaoks vahet ei ole

ükstapuha
[määrsõna, adverb]
1. märgib ükskõikset suhtumist, ükskõiksust mingi olukorra suhtes: sama see, teeb üks välja

2. kui sul on millegi suhtes ükskõik, siis see pole sinu jaoks oluline, sinu jaoks vahet ei ole

ükstaskõik
[määrsõna, adverb]
1. märgib ükskõikset suhtumist, ükskõiksust mingi olukorra suhtes: sama see, teeb üks välja

2. kui sul on millegi suhtes ükskõik, siis see pole sinu jaoks oluline, sinu jaoks vahet ei ole

ükstaspuha
[määrsõna, adverb]
1. märgib ükskõikset suhtumist, ükskõiksust mingi olukorra suhtes: sama see, teeb üks välja

2. kui sul on millegi suhtes ükskõik, siis see pole sinu jaoks oluline, sinu jaoks vahet ei ole

üksteise
[asesõna, pronoomen]
1. osutab vastastikust suhet, tegevust vms kahe või mitme osalise vahel

2. näitab tegevust või seost kahe või rohkema inimese, looma, asja või nähtuse vahel

3. näitab, et tegevus või vahekord on vastastikune

üksteisemõistmine
[nimisõna, substantiiv]
1. seisund, kus koosolemine sobib või sujub, kus inimesed üksteist sobivaks tunnistavad

2. kahe osapoole vahel

3. vastastikune mõistmine

üksteist
[arvsõna, numeraal]
arv 11

üksteistkümmend
[arvsõna, numeraal]
arv 11

ükstäis
[määrsõna, adverb]
1. märgib ükskõikset suhtumist, ükskõiksust mingi olukorra suhtes: sama see, teeb üks välja

2. kui sul on millegi suhtes ükskõik, siis see pole sinu jaoks oluline, sinu jaoks vahet ei ole

üksus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi süsteemi, koosluse vm terviku iseseisev osa, üks teistest omasugustest

2. mingi terviku (iseseisev) osa

3. teatud osa sõjaväe struktuuris

üksuslane
[nimisõna, substantiiv]
teatud üksuse liige

üksvahe
[määrsõna, adverb]
1. vahepeal, mingil ajal (minevikus)

2. ükskord minevikus, kord vahepeal

üksäkki
[määrsõna, adverb]
1. üllatuslikult (kiiresti, sel samal hetkel), ette nägematult, ette teatamata vms

2. (kiiresti ja) nii et ei osanud ette näha

üksühene
[omadussõna, adjektiiv]
1. täielikult, täiel määrav vastav, seose või hõlmavuse poolest samaväärne

2. täielik

üksüheselt
[määrsõna, adverb]
millegagi täielikus vastavuses või sõltuvuses, täiel määral sidudes või hõlmates

üla
ülal asuv, ülemine

ülahuul
[nimisõna, substantiiv]
ülemine huul

ülaindeks
[nimisõna, substantiiv]
arvule või tähele sellest kõrgemale väikekirjas lisandatav eristav, eriväärtusi märkiv vms number, täht vm sümbol

ülajäse
[nimisõna, substantiiv]
(inimesel, ahvil:) ülemine jäse, käsi

ülakardin
[nimisõna, substantiiv]
akna ülemises servas asetsev kardin

ülakeha
[nimisõna, substantiiv]
inimese keha või kere ülemine osa

ülakiht
[nimisõna, substantiiv]
(atmosfääri, pinnase) ülemine, ülemises osas asuv kiht

ülakoma
[nimisõna, substantiiv]
märk ’ hrl tähe järel, sellest veidi kõrgemal

ülakomastama
[tegusõna, verb]
ülakomade ehk apostroofidega varustama

ülakorrus
[nimisõna, substantiiv]
ülemine korrus

ülakõht
[nimisõna, substantiiv]
ülemine osa kõhust

ülakülg
[nimisõna, substantiiv]
ülemine külg, pealmine pool

ülal
[määrsõna, adverb]
1. millegi või kellegi suhtes kõrgemas kohas, kõrgemal

2. kõrgemal, kõrgemas kohas

3. ülalpool, kõrgemal

ülalaug
[nimisõna, substantiiv]
ülemine silmalaug

ülalesitatud
[omadussõna, adjektiiv]
varem või (tekstis) eespool esitatud, mainitud või kirjeldatud

ülalinn
[nimisõna, substantiiv]
kõrgemal asetsev linnaosa, hrl ajalooline linnakeskus

ülalistumised
[nimisõna, substantiiv]
endisaegsed tüdrukute (sügisesed) käsitööõhtud, kus ka lauldi, tantsiti ja mängiti

ülalmainit
[omadussõna, adjektiiv]
eespool, varem mainitud

ülalmainitud
[omadussõna, adjektiiv]
eespool, varem mainitud

ülalnimetatud
[omadussõna, adjektiiv]
eespool, varem mainitud

ülalnimetet
[omadussõna, adjektiiv]
eespool, varem mainitud

ülalpeetav
[nimisõna, substantiiv]
see, kelle eest kantakse majanduslikult hoolt, keda elatatakse

ülalpidaja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes kellegi või millegi eest majanduslikku hoolt kannab

2. elatise andja

ülalpidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. majanduslik hoolitsemine kellegi või millegi eest

2. majanduslik hoolitsemine, elatamine

ülalpool
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. kohalt, asendilt kõrgemal

2. tasemelt, astmelt kõrgemal

3. kõrgemal

ülalt
[määrsõna, adverb]
1. millegi suhtes kõrgemalt, ülaltpoolt

2. kõrgemalt, kõrgemast kohast

ülaltoodud
[omadussõna, adjektiiv]
varem või (tekstis) eespool esitatud, mainitud või kirjeldatud

ülaltpoolt
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. koha, asendi poolest kõrgemalt

2. taseme, astme poolest kõrgemalt

3. kõrgemalt, suunaga ülevalt alla

ülaltvaade
[nimisõna, substantiiv]
1. vaade ülaltpoolt

2. selle kujutis joonisena, fotona vms

ülalõualuu
[nimisõna, substantiiv]
ülemine lõualuu, millesse kinnituvad ülemised hambad

ülalõuaurge
[nimisõna, substantiiv]
ülalõualuus olev paariline õõs, mis on ühenduses ninaõõnega

ülalõuaurkepõletik
[nimisõna, substantiiv]
ühe- või mõlemapoolne põsekoopa limaskesta põletik

ülalõug
[nimisõna, substantiiv]
1. lahtikäiva lõua ülemine pool

2. ülalõualuu

ülalöeldu
[nimisõna, substantiiv]
varem, eespool öeldu

ülane
[nimisõna, substantiiv]
1. valgete või kollaste õitega harilik metsalill, ka mitut värvi õitega aialill

2. väike valge või kollane lill, mis kasvab metsa all

ülang
[nimisõna, substantiiv]
1. maakoore osa, mis maakoore plokkideks lahknemisel on kerkinud ümbritsevast kõrgemale ning mida ümbritsevad murrangud

2. maakoore osa

ülanokk
[nimisõna, substantiiv]
linnu noka ülemine pool

ülanumber
[nimisõna, substantiiv]
reajoonest kõrgemal olev number (nt viitemärk, astmenumber)

ülanurk
[nimisõna, substantiiv]
ülemine nurk

ülaosa
[nimisõna, substantiiv]
millegi ülemine osa

ülapealkiri
[nimisõna, substantiiv]
trükise pealkirjast ülalpool asetsevad andmed (nt väljaandva asutuse nimi, sarja pealkiri)

ülapool
[nimisõna, substantiiv]
ülemine, pealmine pool

ülarinne
[nimisõna, substantiiv]
puurinde kõrgem osa (taimekoosluses)

ülaserv
[nimisõna, substantiiv]
ülemine serv

ülatekk
[nimisõna, substantiiv]
1. laevakeret kogu ulatuses kattev ülemine tekk

2. laeva ülemine tekk

ülaveeris
[nimisõna, substantiiv]
lehekülje ülaääres olev vaba ruum

ülaäär
[nimisõna, substantiiv]
ülemine äär

ülbama
[tegusõna, verb]
1. ülbelt käituma, ülbelt rääkima

2. ülbelt käituma v rääkima

ülbe
[omadussõna, adjektiiv]
1. ennast täis, teistele ülalt alla vaatav

2. seda väljendav

3. käitumiselt häbematu, jultunud

4. selline, kes arvab, et ta on parem ja tähtsam kui teised inimesed

5. kõrk, upsakas, üleolev, ennast täis

ülbik
[nimisõna, substantiiv]
ülbe inimene, ülbitseja

ülbitsema
[tegusõna, verb]
1. ülbelt käituma, ülbelt rääkima

2. ülbelt käituma v rääkima

ülbur
[nimisõna, substantiiv]
ülbe inimene, ülbitseja

ülbus
[nimisõna, substantiiv]
1. väljakutsuvalt üleolev olek teiste suhtes

2. häbematu, jultunud käitumine või tegutsemine

üldaine
[nimisõna, substantiiv]
1. üldharidusse kuuluv õppeaine kutseõppeasutuses

2. erialadeülene õppeaine kõrgkoolis

üldajalugu
[nimisõna, substantiiv]
1. kõigi maade ja rahvaste ajalooga tegelev ajalooteaduse osa, maailma ajalugu

2. ka vastav õppeaine

üldakt
[nimisõna, substantiiv]
õigusakt, millega antakse üldisi, abstraktset hulka juhtumeid reguleerivaid õigusnorme, seadusandlik akt (nt seadus, määrus)

üldandmed
[nimisõna, substantiiv]
üldised andmed, põhiandmed

üldanesteesia
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu organismi tundlikkuse väljalülitamine

2. sügava une sarnane teadvusetuse ja kogu keha tundetuse seisund

3. narkoos

üldapteek
[nimisõna, substantiiv]
apteek, mis tegeleb ravimite jaemüügiga

üldarendav
[omadussõna, adjektiiv]
üldist kehalist või vaimset arengut soodustav

üldarst
[nimisõna, substantiiv]
kitsamalt spetsialiseerumata arst

üldarstiabi
[nimisõna, substantiiv]
arstiabi, mida osutavad perearst ja temaga koos töötavad tervishoiutöötajad

üldarusaadav
[omadussõna, adjektiiv]
kõigile arusaadav, hõlpsasti mõistetav

üldarv
[nimisõna, substantiiv]
üldine hulk, kellegi või millegi hulk kokku

üldarvestus
[nimisõna, substantiiv]
üldine, kõiki hõlmav, vanusest, soost, kaalust vm teguritest sõltumatu arvestus

ülddidaktika
[nimisõna, substantiiv]
õppeaineülene õpetamise teooria

üldeeskiri
[nimisõna, substantiiv]
üldine eeskiri

ülder
[nimisõna, substantiiv]
ühes tükis töö-, spordi- või lasterõivas

üldfüüsiline
[omadussõna, adjektiiv]
kogu keha haarav, üldine kehaline

üldhaigestumine
[nimisõna, substantiiv]
kogu organismi haarav haigestumine

üldhaigla
[nimisõna, substantiiv]
haigla, kus ravitakse sisehaigusi, tehakse lihtsamaid lõikusi, osutatakse erakorralist arstiabi ja muud sellist

üldhaigus
[nimisõna, substantiiv]
kogu organismi mõjutav haigus

üldharidus
[nimisõna, substantiiv]
koolis kuni gümnaasiumi lõpuni omandatavad teadmised ja oskused, mis võimaldavad elu jooksul edasi õppida ja kujuneda arenemisvõimeliseks ühiskonnaliikmeks

üldhariduskool
[nimisõna, substantiiv]
kool, mis annab ühiskonnaliikmeks kujunemiseks vajalikud teadmised ja oskused, mis võimaldavad elu jooksul edasi õppida

üldhariduslik
[omadussõna, adjektiiv]
üldhariduse alale kuuluv, sellega seotud

üldhinnang
[nimisõna, substantiiv]
üldine, kokkuvõtlik hinnang

üldhinne
[nimisõna, substantiiv]
kokkuvõtlik hinne

üldhulk
[nimisõna, substantiiv]
koguhulk, üldarv

üldhuviajakiri
[nimisõna, substantiiv]
laiale lugejate ringile suunatud erinevaid teemasid käsitlev ajakiri

üldhuvitav
[nimisõna, substantiiv]
kõigile, enamusele huvi pakkuv, kõigile, enamusele huvitav

üldhuviteenus
[nimisõna, substantiiv]
üldist huvi teeniv teenus, mis on seotud olulise taristuga ja mille kättesaadavusest sõltub paljude inimeste toimetulek ja elukvaliteet ning riigi majanduskeskkond ja julgeolek (nt kommunikatsiooniteenused, tervishoiuteenused, transporditeenused)

üldidee
[nimisõna, substantiiv]
abstraktne idee, laiem mõte

üldilme
[nimisõna, substantiiv]
üldine (välis)ilme, üldine laad

üldindeks
[nimisõna, substantiiv]
indeks, mille arvväärtuses väljendub mitmest allkogumist koosneva üldkogumi teatud parameetri muutumine

üldine
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõiki (asjaosalisi) hõlmav, kõigi kohta käiv

2. kõigisse (asjaosalistesse) puutuv, kõigile ühine

3. kõiki või suuremat osa hõlmav

4. laialt levinud

5. põhiline

üldinfo
[nimisõna, substantiiv]
1. üldine, mittespetsiifiline informatsioon

2. vastav teenus

üldinimlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõikidele inimestele, inimestele üldiselt omane

2. kõikidesse inimestesse, inimestesse üldiselt puutuv

üldiseloomustus
[nimisõna, substantiiv]
üldjooni välja toov, üksikasjadesse ja üksikküsimustesse mitte laskuv iseloomustus

üldiselt
[määrsõna, adverb]
suuremal osal juhtudest, peaaegu alati

üldisik
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) potentsiaalne tegija, kellele lauses viidatakse umbisikulise tegusõnavormiga (nt Enne sööki pestakse käsi)

üldistama
[tegusõna, verb]
1. ühel või mõnel juhul rajanevat tähelepanekut, järeldust vms teistele samasugustele juhtudele laiendama

2. üksikjuhtude alusel üldisi järeldusi tegema

üldistamisvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime üldistada

üldistatult
[määrsõna, adverb]
üldistatud kujul, üldistatuna

üldistuma
[tegusõna, verb]
üldiseks või üldistatuks muutuma

üldistus
[nimisõna, substantiiv]
1. üldistamine

2. seda sisaldav järeldus, tähelepanek vms

üldistusjõud
[nimisõna, substantiiv]
üldistuse mõjujõud

üldistusjõuline
[omadussõna, adjektiiv]
(suure) üldistusjõuga, mõjuvalt üldistust sisaldav

üldistusvõime
[nimisõna, substantiiv]
võime üldistada

üldisus
[nimisõna, substantiiv]
üldine-olek

üldjooneline
[omadussõna, adjektiiv]
(üsna, liiga) lihtsustatud, mitte täpne ega lõpuni viimistletud, visandina mõjuv

üldjoontes
[määrsõna, adverb]
umbkaudu hinnates, peaaegu täielikult

üldjuht
[nimisõna, substantiiv]
ürituse, ettevõtmise üldine juht

üldjuht
[nimisõna, substantiiv]
tavaline, harilik juhtum

üldjuhtimine
[nimisõna, substantiiv]
mingi tegevuse, ürituse üldine, tervikut hõlmav juhtimine

üldjuhtum
[nimisõna, substantiiv]
tavaline, harilik juhtum

üldjuhtumil
[määrsõna, adverb]
suuremal osal juhtudest, peaaegu alati

üldjuhul
[määrsõna, adverb]
suuremal osal juhtudest, peaaegu alati

üldjärjestus
[nimisõna, substantiiv]
üldine, kõiki osalejaid, kõiki etappe hõlmav järjestus (nt spordivõistlustel)

üldkasulik
[omadussõna, adjektiiv]
kõigile, üldsusele kasulik

üldkasutatav
[omadussõna, adjektiiv]
kõikide kasutada olev, kõigile mõeldud

üldkatis
[nimisõna, substantiiv]
korvõisikut või nutti väljastpoolt ümbritsev kõrglehtedest kate

üldkava
[nimisõna, substantiiv]
üldine, peajooni määrav kava

üldkeel
[nimisõna, substantiiv]
kirjakeele üldtarvitatav osa, mis hrl vastandub oskuskeelele ning mida kasutavad kõik keelekõnelejad vanusest, ametist, haridusest, elupaigast olenemata

üldkeeleteadus
[nimisõna, substantiiv]
inimkeele üldisi seaduspärasusi uuriv keeleteaduse haru

üldkehtiv
[omadussõna, adjektiiv]
kõigi ja kõige kohta kehtiv

üldkirurgia
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguste haiguste kirurgiline ravi üldiselt, ilma eriharusid täpsustamata

üldkogu
[nimisõna, substantiiv]
1. organisatsiooni kõrgeim juhtimisorgan

2. selle liikmete üldkoosolek

üldkogum
[nimisõna, substantiiv]
(statistikas:) objektide hulk, mille kohta soovitakse teha statistilisi järeldusi teatud valimi põhjal

üldkogus
[nimisõna, substantiiv]
millegi kogus kokku

üldkohustuslik
[omadussõna, adjektiiv]
kõigile kohustuslik

üldkokkuvõte
[nimisõna, substantiiv]
kõiki või kõike arvesse võttev tulemus

üldkolesterool
[nimisõna, substantiiv]
1. kolesterool tema eri tüüpe eristamata

2. vastav näitaja

üldkoosolek
[nimisõna, substantiiv]
kogu liikmeskonna koosolek (ka kõrgeima juhtimisorganina)

üldkuju
[nimisõna, substantiiv]
üldine väliskuju

üldkultuuriline
[omadussõna, adjektiiv]
üldine kultuurialane, kultuurivaldkonna eri alasid hõlmav

üldkulud
[nimisõna, substantiiv]
ettevõtte kulud, mida ei saa otseselt siduda ettevõtte toodetud, ostetud või müüdud kaupadega

üldkululõiv
[nimisõna, substantiiv]
asutuse, ettevõtte üldkulude katteks makstav rahasumma (nt uurimistoetuselt)

üldkursus
[nimisõna, substantiiv]
mingi õppeaine põhilisi, üldisemaid probleeme käsitlev loengute seeria hrl kõrgkoolis

üldkäsitlus
[nimisõna, substantiiv]
kokkuvõtlik või ülevaatlik käsitlus (ka teosena, kirjutisena)

üldküsimus
[nimisõna, substantiiv]
üldine, valdkonda, teemat vms laiemalt haarav küsimus

üldlaiend
[nimisõna, substantiiv]
sõna või väljend, mis on seotud lause kui tervikuga või mõne selle osaga, ei ole ise lauseliige ning väljendab hrl kõneleja suhtumist (nt vist, tegelikult, äkki)

üldlaulupidu
[nimisõna, substantiiv]
ülemaaline, kõiki kooriliike hõlmav laulupidu

üldlevila
[nimisõna, substantiiv]
mingi taime- või loomaliigi (vm üksuse) põhiline, peamine levikuala

üldlevinud
[omadussõna, adjektiiv]
üldiselt, laialt levinud

üldliider
[nimisõna, substantiiv]
liider võistluse kõigi läbitud etappide lõikes

üldmaht
[nimisõna, substantiiv]
millegi maht kokku

üldmaitseaine
[nimisõna, substantiiv]
(lihamaitseaine kohta:) maitseainesegu erinevate lihade maitsestamiseks

üldmassaaž
[nimisõna, substantiiv]
kogu keha massaaž

üldmobilisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
üldine, täieulatuslik moblisatsioon

üldmulje
[nimisõna, substantiiv]
üldine, terviklik mulje

üldmõiste
[nimisõna, substantiiv]
ühiste omadustega esemete või nähtuste kogumit hõlmav mõiste (nt mäng, raamat)

üldmõistetav
[omadussõna, adjektiiv]
kõigile arusaadav, hõlpsasti mõistetav

üldnarkoos
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu organismi tundlikkuse väljalülitamine

2. sügava une sarnane teadvusetuse ja kogu keha tundetuse seisund

3. narkoos

üldnimestik
[nimisõna, substantiiv]
üldine, kitsamaid nimistuid hõlmav nimestik

üldnimestuma
[tegusõna, verb]
üldnimeks muutuma

üldnimetus
[nimisõna, substantiiv]
üldine koondav nimetus paljude eri objektide kohta

üldnimi
[nimisõna, substantiiv]
nimisõna (või nimisõnaühend), mis nimetab eset, nähtust vms vastavalt selle kuulumisele mingisse liiki, klassi (nt loom, puu, lennujaam)

üldnäht
[nimisõna, substantiiv]
kogu keha haarav haigusnäht

üldomane
[omadussõna, adjektiiv]
kellelegi või millelegi iseloomulikult, üleüldiselt omane

üldosa
[nimisõna, substantiiv]
üldise iseloomuga osa (seaduse, reeglistiku vms kohta)

üldotstarbeline
[omadussõna, adjektiiv]
laialdaseks otstarbeks vajalik, kasutatav vms

üldpalat
[nimisõna, substantiiv]
1. mitmele haigele mõeldud palat

2. tavaline palat (vastandatuna intensiivravipalatile vms)

üldpealetung
[nimisõna, substantiiv]
üldine pealetung (nt kogu rindel või mitmel rindel)

üldpealkiri
[nimisõna, substantiiv]
sarja vms kõigi osade ühine pealkiri

üldpikkus
[nimisõna, substantiiv]
pikkus kokku

üldpilt
[nimisõna, substantiiv]
üldine olukord, ülevaade, ettekujutus või mulje millestki või kellestki

üldpind
[nimisõna, substantiiv]
1. hoone kõigi ruumide põrandapindala kokku (nt korteris elamispind koos kõrvalruumidega)

2. millegi kogupindala

üldpindala
[nimisõna, substantiiv]
pindala kokku

üldplaan
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala või asula üldine plaan

üldplaanis
üldjoontes, üldiselt

üldplaneering
[nimisõna, substantiiv]
maa-ala või asula üldine planeering, mis määratleb selle ala arengupõhimõtted

üldpoliitiline
[nimisõna, substantiiv]
1. poliitika valdkonda kuuluv

2. poliitiline laiemas plaanis

üldprintsiip
[nimisõna, substantiiv]
üldine põhimõte

üldpsühholoogia
[nimisõna, substantiiv]
normaalse täiskasvanud inimese psüühika (eriti taju, õppimise, emotsioonide ja motivatsiooni) üldisi seaduspärasusi käsitlev psühholoogia haru

üldpõhimõte
[nimisõna, substantiiv]
üldine põhimõte

üldpädevus
[nimisõna, substantiiv]
üldised teadmised ja oskused ning võimekus tegutseda tulemuslikult mis tahes alal

üldrahvalik
[omadussõna, adjektiiv]
väga paljusid inimesi, kogu rahvast hõlmav

üldreaktsioon
[nimisõna, substantiiv]
kogu organismi haarav (allergiline) reaktsioon

üldreegel
[nimisõna, substantiiv]
1. mingit üldist seisu, süsteemi kirjeldav üldistus

2. üldine või normaalne nähtus

üldreeglina
suuremal osal juhtudest, peaaegu alati

üldrelatiivsusteooria
[nimisõna, substantiiv]
relatiivsusteooria, mis hõlmab ka gravitatsiooninähtusi

üldriiklik
[omadussõna, adjektiiv]
kogu riiki hõlmav või puudutav

üldsaun
[nimisõna, substantiiv]
üldkasutatav, avalik saun

üldse
[määrsõna, adverb]
1. (aitab väidet rõhutada)

2. mingilgi määral

üldsegi
[määrsõna, adverb]
1. (aitab väidet rõhutada)

2. mingilgi määral

üldseis
[nimisõna, substantiiv]
üldine olukord

üldseisund
[nimisõna, substantiiv]
üldine (tervislik) seisund

üldsissetulek
[nimisõna, substantiiv]
sissetulek kokku

üldstreik
[nimisõna, substantiiv]
suur, hrl olulist majandusharu, tegevusala või kogu riiki hõlmav streik

üldsumma
[nimisõna, substantiiv]
mitme arvulise näitaja summa

üldsus
[nimisõna, substantiiv]
1. rahvas, ühiskonnaliikmed kõige üldisemas mõttes

2. ühiskonna liikmed üldises mõttes, rahvas

üldsuund
[nimisõna, substantiiv]
millegi üldine siht või iseloom

üldsõnaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. selgesti määratlemata, mittemidagiütlev, sisuga kinnitamata

2. selgesti määratlemata

üldsõnavara
[nimisõna, substantiiv]
igapäevaseks suhtluseks kasutatav, kõige laiem sõnavara osa

üldsäte
[nimisõna, substantiiv]
(õigusaktis:) üldise iseloomuga, hrl sissejuhatav säte

üldteada
[määrsõna, adverb]
kõigile teada, üldiselt teada

üldteadmised
[nimisõna, substantiiv]
üldised, põhijoontes teadmised mingist ainevallast

üldteema
[nimisõna, substantiiv]
millegi laiem, üksikuid teemasid koondav teema

üldteenus
[nimisõna, substantiiv]
teenus, mida osutatakse tarbijale üldistel alustel, ilma konkreetset lepingut sõlmimata

üldtehniline
[omadussõna, adjektiiv]
üldine tehnikaalane

üldteoreetiline
[omadussõna, adjektiiv]
üldine teoreetiline

üldtoniseeriv
[omadussõna, adjektiiv]
organismi toonust tõstev

üldtoon
[nimisõna, substantiiv]
üldmuljet kujundav, domineeriv värvitoon

üldtugevdav
[omadussõna, adjektiiv]
kogu organismi tugevdav

üldtuimastus
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu organismi tundlikkuse väljalülitamine

2. sügava une sarnane teadvusetuse ja kogu keha tundetuse seisund

3. narkoos

üldtunnustatud
[omadussõna, adjektiiv]
väga laialdaselt tunnustatud

üldtuntud
[omadussõna, adjektiiv]
hästi tuntud, laialdaselt teada (olev)

üldvagun
[nimisõna, substantiiv]
ilma magamiskohtadeta reisivagun

üldvalgusti
[nimisõna, substantiiv]
valgusti kogu ruumi ühtlaseks valgustamiseks

üldvalgustus
[nimisõna, substantiiv]
kogu ruumi valgustus

üldvalimised
[nimisõna, substantiiv]
üleriigilised valimised

üldvõit
[nimisõna, substantiiv]
võit kõigi alade või eri võistluste kokkuvõttena

üldvärvus
[nimisõna, substantiiv]
üldmuljet kujundav, domineeriv värvus (sageli karvkatte või sulestiku kohta)

üldõpetus
[nimisõna, substantiiv]
õpetuse korraldus mitte õppeainete, vaid korraga mitut õppeainet hõlmavate kompleksteemade kaupa

üle
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. (liikumise või asendi kohta:) osutab teatava pinna või takistuse ületamisele

2. ühelt poolt teisele poole (kas millegi pinda mööda või sellest kõrgemalt)

üleaedne
[nimisõna, substantiiv]
1. naaber (hrl talu- või eramuelanike kohta)

2. naaber

üleaisalöömine
[nimisõna, substantiiv]
1. abikaasa või elukaaslase seksuaalses mõttes petmine

2. abielurikkumine

üleajaline
[omadussõna, adjektiiv]
1. oma aja üle elav

2. jääva, igavikulise väärtusega

üleajateenija
[nimisõna, substantiiv]
allohvitser või sõdur, kes pärast ajateenistust on jäänud lepingu alusel edasi sõjaväkke

üleameerikaline
[omadussõna, adjektiiv]
kogu Ameerikat hõlmav või puudutav

üleandepealdis
[nimisõna, substantiiv]
allkirjastatud pealdis käibedokumendil (nt tšekil, obligatsioonil) omandiõiguse üleandmise tähistamiseks

üleandmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kellelegi millegi (pidulik) kätte andmine

2. millegi loovutamine, kellegi teise valdusse, teise tehtavaks vms andmine

3. edasiandmine

4. kätteandmine

5. pidulikult

üleannetu
[omadussõna, adjektiiv]
1. vallatu, ülemeelik

2. korrale mittealluv, käskudest ja keeldudest üleastuv

üleannetus
[nimisõna, substantiiv]
1. üleannetu, ulakas tegu

2. vallatus, ulakus, üleannetu tegu

üleannus
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärane, liiga suur annus (nt ravimit)

üleannustamine
[nimisõna, substantiiv]
1. liiga suure annuse korraga manustamine

2. ülemääraste annuste tarvitamine või ülemääraste annustega mõjutamine

ülearenenud
[omadussõna, adjektiiv]
1. normaalsest rohkem, kiiremini vms arenenud

2. väga, äärmiselt tugevasti väljenduv

ülearu
[määrsõna, adverb]
1. liiga (palju), rohkem kui vaja või kasulik

2. rohkem, kui vaja või kasulik on, liiga

3. rohkem kui vaja, liiga palju

ülearune
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole vaja või keda (enam) ei vajata

ülearuselt
[määrsõna, adverb]
ülearu (palju)

üleastuja
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes eeskirjadest, korraldustest vms kinni ei pea

2. eeskirjadest, korraldustest

üleastumine
[nimisõna, substantiiv]
1. reeglite, korralduste vms rikkumine, nende mittetäitmine

2. õigusvastane tegu, mis pole veel kuritegu

üleasustatud
[omadussõna, adjektiiv]
liiga tihedasti asustatud

üleasustus
[nimisõna, substantiiv]
liiga tihe asus(ta)tus

üleatlandiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. üle Atlandi ookeani kulgev või toimuv

2. Atlandi ookeani tagune

ülebroneering
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus pileteid või kohti on broneeritud rohkem, kui neid tegelikult saada on, mõnede piletite või kohtade topelt broneerimine

ülediagnoositud
[omadussõna, adjektiiv]
(haiguse, häire kohta:) diagnoositud tegelikust esinemusest rohkem

üledoos
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärane, liiga suur annus (nt ravimit)

üledoseerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. liiga suure annuse korraga manustamine

2. ülemääraste annuste tarvitamine või ülemääraste annustega mõjutamine

üle-eelmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaliselt eelmisele eelnenud

2. selline, mis eelneb eelmisele

üle-eestiline
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu Eestit hõlmav või puudutav

2. kogu Eestile omane

üleeile
[määrsõna, adverb]
1. eilsele eelnenud päeval

2. eilsele päevale eelnenud päeval

üleeilne
[omadussõna, adjektiiv]
1. eilsele eelnenud

2. üleeile olnud, toimunud, ilmunud vms

üleelamine
[nimisõna, substantiiv]
emotsionaalselt keeruline olukord, emotsionaalne raskus, vapustus vms

üleelatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mida on kogetud

üleelusuurune
[omadussõna, adjektiiv]
1. loomulikest mõõtmetest suurem

2. (tunnetega seoses:) paisutatud, intensiivne

üleeuroopaline
[omadussõna, adjektiiv]
kogu Euroopat hõlmav

üleharitud
[omadussõna, adjektiiv]
mingi töökoha jaoks liiga hea hariduse või liiga suurte kutseoskustega

ülehelikiirus
[nimisõna, substantiiv]
helikiirust ületav kiirus

ülehelilennuk
[nimisõna, substantiiv]
ülehelikiirusega lendav lennuk (nt Concorde, mille lennud on nüüdseks lõpetatud)

ülehindama
[tegusõna, verb]
1. midagi või kedagi tegelikust tähtsamaks, paremaks, suuremaks pidama, millegi või kellegi väärtust liiga kõrgelt hindama

2. arvama, et keegi või miski on parem, suurem, kui see tegelikult on

3. tegelikust suuremaks, paremaks pidama

ülehomme
[määrsõna, adverb]
1. homsele järgneval päeval

2. homsele päevale järgneval päeval

ülehomne
[omadussõna, adjektiiv]
1. homsele järgnev

2. ülehomme toimuv vms

ülehõõrumine
[nimisõna, substantiiv]
(raviva, karastava võttena:) keha või kehaosa hõõrumine märja rätiga

üleilmakool
[nimisõna, substantiiv]
välismaal elavate eesti laste veebipõhine kool

üleilmastuma
[tegusõna, verb]
1. ülemaailmseks muutuma (peamiselt majanduslike, sotsiaalsete, kultuuriliste suhete ülemaailmse seotuse suurenemise kohta)

2. ülemaailmseks, ülemaailmselt seotuks muutuma

üleilmastumine
[nimisõna, substantiiv]
ülemaailmseks muutumine (peamiselt majanduslike, sotsiaalsete, kultuuriliste suhete ülemaailmse seotuse suurenemise kohta)

üleilmne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu maailma hõlmav või puudutav

2. selline, mis hõlmab või puudutab kogu maailma

üleinimlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese normaalseid võimeid tugevasti ületav, keha- või vaimujõult eriti suur või tugev

2. üleloomulik

ülejakk
[nimisõna, substantiiv]
ülerõivana kantav (naiste) jakk

ülejala
[määrsõna, adverb]
kiiruga (ja hooletult, lohakalt) tegutsedes

ülejalalaskmine
[nimisõna, substantiiv]
millegi tegemine kiiruga (ja hooletult, lohakalt)

ülejalasõit
[nimisõna, substantiiv]
viis uisutamisel: kurvi suhtes väljaspool olev jalg viiakse edasisammu tehes teisest jalast risti üle kurvi sissepoole

ülejooksik
[nimisõna, substantiiv]
ühest leerist teise ülemineja

ülejõud
[nimisõna, substantiiv]
1. (sõjalise, füüsilise) jõu ülekaal

2. jõudude vm ülekaal

ülejõukäiv
[omadussõna, adjektiiv]
liiga raske teostamiseks või sooritamiseks

ülejõukäivalt
[määrsõna, adverb]
liialt, nii et teostamise või sooritamisega ei saa (hästi) hakkama

ülejärgmine
[omadussõna, adjektiiv]
1. järgmisele järgnev

2. selline, mis järgneb järgmisele

ülejääk
[nimisõna, substantiiv]
1. tarbimata või kasutamata jäänud osa

2. suur

ülejäänu
[nimisõna, substantiiv]
1. see, kes või mis on eelmainitule lisaks

2. teine või muu (mingist hulgast või tervikust)

ülejäänud
[omadussõna, adjektiiv]
(rühma vm terviku täpsustamata osa kohta:) mainitule lisanduv, teine, muu

ülekaal
[nimisõna, substantiiv]
1. (teistega võrreldes) valdav, tugevam või parem olemine, arvuline enamus (nt võistlustel, valimistel)

2. valdavus, üleolek, domineerimine

ülekaalukalt
[määrsõna, adverb]
(teistega võrreldes) millegi valdav-olekuga, teistest üle olemisega, suure üleolekuga

ülekaalukas
[omadussõna, adjektiiv]
millegi poolest teistest üle olev, (teistega võrreldes) suure enamuse, üleolekuga (nt võistlustel, valimistel)

ülekaaluline
[omadussõna, adjektiiv]
normaalsest või lubatud kaalust raskem

ülekaalulisus
[nimisõna, substantiiv]
inimese keha normaalsest suurem suurus ja/või normaalsest raskem kehakaal

ülekaela
[määrsõna, adverb]
1. (kukkudes) keerutusi tehes, (otseti) ümber, külili või kummuli

2. uppi

ülekandeaine
[nimisõna, substantiiv]
kehasisene bioaktiivne aine, mis vahendab närviimpulsside ühelt närvirakult teisele edasikandumist (nt dopamiin, serotoniin, adrenaliin)

ülekandearv
[nimisõna, substantiiv]
1. (hammasülekandes:) suurema ja väiksema ratta hammaste arvu suhe

2. (tiguülekandes:) tiguratta hammaste arvu ja teo käikude arvu suhe

ülekandejaam
[nimisõna, substantiiv]
seadmete kompleks raadio- või telesaadete ülekandmiseks

ülekandeliin
[nimisõna, substantiiv]
liin elektrienergia edastamiseks elektrivõrgus

ülekanderihm
[nimisõna, substantiiv]
rihmaratastel jooksev lõputa rihm rihmülekandes

ülekandesuhe
[nimisõna, substantiiv]
mehhanismi vedava ja veetava lüli nurkkiiruse suhe

ülekandevõrk
[nimisõna, substantiiv]
elektri, gaasi, kaugside vm liinide võrk vastava teenuse edastamiseks

ülekanne
[nimisõna, substantiiv]
1. sündmuse, saate, reportaaži vm edastamine veebi, raadio, televisiooni vm sidekanali kaudu

2. see, kui midagi edastatakse näiteks raadio või televisiooni teel

ülekantud
[omadussõna, adjektiiv]
(sõnatähenduse kohta:) mingile ebatavalisele seosele, hrl võrdlusele toetuv, mitte otsene

ülekeev
[omadussõna, adjektiiv]
esile purskuv, talitsematu, ohjeldamatu

ülekilod
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärased kilod, ülemäärane mass

ülekohtune
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülekohut tegev, ebaõiglane

2. ebaõiglane

3. teenimatu

ülekohus
[nimisõna, substantiiv]
1. ebaõiglane, teenimatult tekkinud olukord või tegu, mille tõttu keegi saab kannatada

2. ebaõiglus

ülekooliline
[omadussõna, adjektiiv]
kogu kooli hõlmav, kogu koolisse puutuv

ülekoormatus
[nimisõna, substantiiv]
lubatust või normaalsest suurem koormatus

ülekoormus
[nimisõna, substantiiv]
lubatust või normaalsest suurem koormus

ülekulu
[nimisõna, substantiiv]
aineliste varade kulutamine üle kehtestatud kulunormide

ülekulutus
[nimisõna, substantiiv]
aineliste varade kulutamine üle kehtestatud kulunormide

ülekurss
[nimisõna, substantiiv]
raha või väärtpaberi tegeliku börsihinna ja sellest madalama nimiväärtuse vahe

ülekuti
[määrsõna, adverb]
üksteise peal või peale, üksteise otsas või otsa

ülekuub
[nimisõna, substantiiv]
1. (endisaegne) pikem hõlmadega meeste või naiste ülerõivas

2. pikem ülerõivas

ülekuulaja
[nimisõna, substantiiv]
kedagi üle kuulav isik

ülekuulamine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi üksikasjalik küsitlemine mingite asjaolude selgitamiseks

ülekuulamisprotokoll
[nimisõna, substantiiv]
ülekuulamise käiku ja tulemusi kirjeldav dokument

ülekuulatav
[nimisõna, substantiiv]
isik, keda üle kuulatakse

ülekuumenemine
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärane kuumenemine

ülekvalifitseeritud
[omadussõna, adjektiiv]
mingi töökoha jaoks liiga hea hariduse või liiga suurte kutseoskustega

ülekäe
[määrsõna, adverb]
1. korralikult läbi mõtlemata

2. lohakalt, hooletult

ülekäigukoht
[nimisõna, substantiiv]
koht või rajatis, kus millestki (nt tänavast, jõest) üle käiakse

ülekäigurada
[nimisõna, substantiiv]
1. jalakäijatele sõidutee ületamiseks mõeldud hrl märgistatud koht

2. koht sõiduteel, kus on valgusfoor ja/või valged triibud ja kust jalakäijad tohivad üle tee minna

ülekäik
[nimisõna, substantiiv]
koht või rajatis, kus millestki (nt tänavast, jõest) üle käiakse

ülekäte
[määrsõna, adverb]
1. käskudele ja keeldudele allumatu, korrale või kontrollile mitte alluv

2. käest ära

ülekülamees
[nimisõna, substantiiv]
milleski kõige parem, silmapaistvam vms mees külas (vm paigas)

üleküllane
[omadussõna, adjektiiv]
ülearu rikkalik, liiga külluslik

üleküllastama
[tegusõna, verb]
millegi poolest liigrohkeks, ülemäära rikkalikuks tegema

üleküllastatus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus midagi esineb ülemäära rohkesti, midagi on liiga palju saanud, üleküllastatud olek

üleküllastuma
[tegusõna, verb]
millegi poolest liigrohkeks, ülemääraseks muutuma

üleküllastus
[nimisõna, substantiiv]
seisund, kus midagi esineb ülemäära rohkesti, midagi on liiga palju saanud, üleküllastatud olek

üleküllus
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärane rohkus

üleküps
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl viljade kohta:) liiga küps ja seetõttu hrl kasutamiseks vähem kõlbulik

üleküpsenud
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl viljade kohta:) liiga küps ja seetõttu hrl kasutamiseks vähem kõlbulik

ülelaekumine
[nimisõna, substantiiv]
1. eelarvega võrreldes suuremas summas laekumine

2. eelarvega võrreldes suuremas summas laekumine

ülelaekunud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis on laekunud eelarvega võrreldes suuremas summas

ülelend
[nimisõna, substantiiv]
(õhusõidukite, lindude kohta:) lend millegi kohalt üle

üleliia
[määrsõna, adverb]
1. liiga (palju), rohkem kui vaja või kasulik

2. rohkem, kui vaja või kasulik on, liiga

3. rohkem kui vaja, liiga palju

üleliiduline
[omadussõna, adjektiiv]
(Nõukogude aja kohta:) kogu Nõukogude Liitu hõlmav, kogu Nõukogude Liidus kehtiv vms

üleliiga
[määrsõna, adverb]
1. liiga (palju), rohkem kui vaja või kasulik

2. rohkem, kui vaja või kasulik on, liiga

3. rohkem kui vaja, liiga palju

üleliigne
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mida pole vaja või keda (enam) ei vajata

üleliigselt
[määrsõna, adverb]
üleliia (palju)

ülelinnaline
[omadussõna, adjektiiv]
kogu linna hõlmav või puudutav

üleloomispiste
[nimisõna, substantiiv]
1. diagonaalselt õmmeldud piste riide lõikeservade hargnemise vältimiseks

2. äärestuspiste

üleloomulik
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mida inimene ei taju reaalsena, maisena, võimalikuna või loomulikuna

2. sealpoolne, jumalustega, vaimudega seotud vms

ülelugemine
[nimisõna, substantiiv]
kontrolliv lugemine või loendamine

ülem
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes ameti- või teenistusastmelt on teistest kõrgemal, hrl asutuse või (all)üksuse juht

2. inimene, kellele allub mingi rühm teisi inimesi, näiteks ettevõtte, asutuse või osakonna juht

ülemaailmne
[omadussõna, adjektiiv]
1. kogu maailma hõlmav või puudutav

2. selline, mis hõlmab või puudutab kogu maailma

ülemaaline
[omadussõna, adjektiiv]
kogu maad hõlmav või puudutav

ülemaaling
[nimisõna, substantiiv]
originaali kattev maaling, mida hrl pole teinud originaali autor

ülemaine
[omadussõna, adjektiiv]
üleloomulik, nagu mingisse teise maailma kuuluv, unenäoliselt ebatavaline

ülemal
[määrsõna, adverb]
1. (paiknemise, positsiooni mõttes) ülalpool, kõrgemal

2. ülalpool, kõrgemal

ülemale
[määrsõna, adverb]
(paiknemise, positsiooni mõttes) ülevale poole, kõrgemale

ülemalt
[määrsõna, adverb]
(paiknemise, positsiooni mõttes) ülaltpoolt, kõrgemalt

ülemarst
[nimisõna, substantiiv]
raviasutuses peaspetsialistina töötav arst, oma valdkonna juht

ülemaste
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem aste, kõrgem järk mingis süsteemis (nt kõrgkoolis)

ülemdiakon
[nimisõna, substantiiv]
diakonist kõrgema astme vaimulik

ülemdomeen
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeima taseme domeen domeeninimede hierarhias (nt .ee, .eu)

ülemeeleline
[omadussõna, adjektiiv]
meeleelunditega tajumatu, meeltevälise tajuga seotud

ülemeelik
[omadussõna, adjektiiv]
vallatu, lustakas, üleannetu

ülemeelikus
[nimisõna, substantiiv]
vallatu, lustlik olek

ülemeelitsema
[tegusõna, verb]
liiga ülemeelik olema

ülemeremaa
[nimisõna, substantiiv]
mere(de) taga asuv, meretagune maa

ülemereprovints
[nimisõna, substantiiv]
riigi allutatud maa-ala, mis asub üle mere

ülemereriik
[nimisõna, substantiiv]
riik, mis asub saarel, hrl väikeriik (nt Hollandi Antillid, Kaimanisaared, Prantsuse Polüneesia)

ülemereterritoorium
[nimisõna, substantiiv]
riigi mere(de) taga asuv, meretagune territoorium

ülemheli
[nimisõna, substantiiv]
harmoonilisel võnkumisel tekkiv põhihelist nõrgemini kuuldav heli

ülemhingekarjane
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema astme vaimulik ehk piiskop

ülemhulk
[nimisõna, substantiiv]
hulk, mis sisaldab mingit hulka

ülemik
[nimisõna, substantiiv]
ülemine pool v osa

ülemine
[omadussõna, adjektiiv]
1. (kõige) peal või kõrgemal olev või asetsev (võrdlevalt vähemalt kahe objekti puhul)

2. üleval, kõige kõrgemal olev

üleminek
[nimisõna, substantiiv]
varasemalt olukorralt, seisundilt, tegevuselt uuele, teistsugusele siirdumine

üleminekuaasta
[nimisõna, substantiiv]
aasta, mil toimub uuele, teistsugusele seisundile, süsteemile vms siirdumine

üleminekuaastad
[nimisõna, substantiiv]
1. sugunäärmete talitluse alanemisega seotud eluetapp

2. sugulise talitluse taandarengu periood

üleminekuaeg
[nimisõna, substantiiv]
ühest süsteemist, perioodist vms teise siirdumise aeg

üleminekuala
[nimisõna, substantiiv]
vaheastmeks olev ala

üleminekueksam
[nimisõna, substantiiv]
eksam järgmisse klassi üleviimiseks

üleminekuiga
[nimisõna, substantiiv]
1. sugunäärmete talitluse alanemisega seotud eluetapp

2. sugulise talitluse taandarengu periood

üleminekuline
[omadussõna, adjektiiv]
vaheastme moodustav, üleminekuga iseloomustatav

üleminekuperiood
[nimisõna, substantiiv]
ajavahemik, mille jooksul minnakse ühelt süsteemilt üle teisele vms

üleminekuriik
[nimisõna, substantiiv]
ühest majanduslikust või ühiskondlikust etapist teise, hrl totalitaarsest süsteemist demokraatlikku suunduv riik

üleminekuvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
ajutine, vahepealne valitsus enne uue seadusliku valitsuse võimuletulekut

üleminekuvorm
[nimisõna, substantiiv]
vaheastmeks olev vorm

üleminekuühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ühiskonna arenguetapp, mille käigus toimub üleminek diktatuurilt demokraatiale

üleminev
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaliselt eelmisele eelnenud

2. selline, mis eelneb eelmisele

üleminut
[nimisõna, substantiiv]
jalgpallimatši lõppu lisatav mänguminut (nt seisakute korvamiseks)

ülemjooks
[nimisõna, substantiiv]
jõe lähtelähedane osa

ülemjuhataja
[nimisõna, substantiiv]
relvajõudude kõige kõrgem ülem, nt riigi sõjaväe kõrgeim ülem

ülemjuhatus
[nimisõna, substantiiv]
relvajõudude kõrgeim juhtkond

ülemkarjane
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema astme vaimulik ehk piiskop

ülemkelner
[nimisõna, substantiiv]
ametiastmelt teistest kõrgem kelner

ülemkiht
[nimisõna, substantiiv]
(keskajal, klassiühiskonnas:) sotsiaalse seisundi poolest ühiskonnas valitseval positsioonil, võimul olev rühm inimesi

ülemkoda
[nimisõna, substantiiv]
kahekojalise parlamendi üksus, mis moodustatakse hrl kaudsete valimistega

ülemkogu
[nimisõna, substantiiv]
1. Euroopa riigijuhtidest koosnev asutus, kes määrab kindlaks Euroopa üldise poliitilise tegevuskava

2. Euroopa riigijuhtide kohtumine

ülemkohtunik
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim kohtunik mõnes riigis (nt USA-s, Iisraelis)

ülemkohus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgeim kohtuasutus mõnedes riikides (nt USA-s, Norras)

ülemkokk
[nimisõna, substantiiv]
teiste kokkade tööd juhtiv tähtsaim kokk

ülemkomissar
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem politseiametnik

ülemlaul
[nimisõna, substantiiv]
1. (üleva austusavalduse, ülistuse kohta)

2. ülistus, hümn, kiidulaul

ülemlause
[nimisõna, substantiiv]
(loogikas:) suurem eeldus süllogismis

ülemleitnant
[nimisõna, substantiiv]
1. leitnandist kõrgem auaste Eestis Vabadussõja ajal ja mõnes muus riigis

2. selles auastmes ohvitser

ülemmaakohus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgem kohus Eestimaa kubermangus enne 1889. aasta kohtureformi

ülemmõiste
[nimisõna, substantiiv]
1. mõiste, mis hõlmab kitsamaid alamliigi mõisteid

2. mõiste, mis hõlmab kitsamaid alamliike

ülemmäär
[nimisõna, substantiiv]
suurim võimalik määr

ülemnõukogu
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne kõrgeim riigivõimuorgan Nõukogude Liidus ja mujal

ülempiir
[nimisõna, substantiiv]
kõige kõrgem või ülemine piir, millest suurem ei tohi mingi arvväärtus olla

ülempreester
[nimisõna, substantiiv]
1. (õigeusus:) mungaseisusesse mittekuuluva vaimuliku aunimetus

2. õigeusu

ülemraada
[nimisõna, substantiiv]
Ukraina parlament

ülemsaksakeelne
[omadussõna, adjektiiv]
ülemsaksa keeles kõneldud või kirjutatud

ülemsootska
[nimisõna, substantiiv]
1. setude valitseja tiitel

2. seda tiitlit kandev isik (valitakse iga-aastastel Seto kuningriigi päevadel)

ülemtalurahvakohus
[nimisõna, substantiiv]
teise astme kohus Balti kubermangudes 1889–1917 (asendas varasemat kihelkonnakohut)

ülemteener
[nimisõna, substantiiv]
kõige tähtsam, teisi teenreid juhtiv teener (nt suursuguses, mitme teenriga majas)

ülemtoon
[nimisõna, substantiiv]
heli põhitooniga kaasnev vaiksem kõrvalheli (mille sagedus on põhihelist teatav arv kordi suurem)

ülemullu
[määrsõna, adverb]
1. ülemöödunud aastal, kaks aastat tagasi

2. ülemöödunud aastal

ülemullune
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülemöödunudaastane, kahe aasta tagune

2. kahe aasta tagune

ülemus
[nimisõna, substantiiv]
1. isik, kes ameti- või teenistusastmelt on teistest kõrgemal, hrl asutuse või (all)üksuse juht

2. inimene, kellele allub mingi rühm teisi inimesi, näiteks ettevõtte, asutuse või osakonna juht

ülemuskond
[nimisõna, substantiiv]
ülemused

ülemuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülemusele omane või iseloomulik, hrl tähtis või kõrk

2. ülemusele omane v iseloomulik

ülemvalitseja
[nimisõna, substantiiv]
kõige kõrgem valitseja

ülemvalitsus
[nimisõna, substantiiv]
valitsemine kellegi, sageli poolsuveräänse riigi üle

ülemveebel
[nimisõna, substantiiv]
1. staabiveeblile järgnev kõrgeim vanemallohvitseri auaste Eesti jt riikide kaitseväes (sh mereväes)

2. selles auastmes ohvitser

ülemvõim
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgem võim

2. võim(utsemine) kellegi üle

ülemõde
[nimisõna, substantiiv]
õendustöö juht (haiglas, kliinikus)

ülemõistuslik
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis pole mõistuspärane, vaid on nt uskumatu, arusaamatu või irratsionaalne

ülemõpetaja
[nimisõna, substantiiv]
kõrgema astme kirikuõpetaja

ülemõtlemine
[nimisõna, substantiiv]
liigne mõtlemine ja muretsemine millegagi seoses

ülemõõduline
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis ületab tavalise või normiks määratud suuruse

ülemäära
[määrsõna, adverb]
1. liialt (palju), üle tavalise või aruka määra, üle normi

2. üleliia, ülearu

ülemääraline
[omadussõna, adjektiiv]
(ametikoha kohta:) asutuse koosseisu ajutiselt kuuluv

ülemäärane
[omadussõna, adjektiiv]
1. liialt rohke, normi või lubatud määra ületav

2. liigne

ülemääraselt
[määrsõna, adverb]
ülemäära (palju)

ülemöödunud
[omadussõna, adjektiiv]
1. ajaliselt eelmisele eelnenud

2. selline, mis eelneb eelmisele

ülendama
[tegusõna, verb]
1. kõrgemasse auastmesse või kõrgemale ametikohale viima

2. kõrgemasse auastmesse, kõrgemale ametikohale

3. edutama

ülendavalt
[määrsõna, adverb]
hinge, vaimu ülendades

ülendus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgemasse auastmesse või kõrgemale ametikohale viimine

ülene
[omadussõna, adjektiiv]
1. millestki ülalpool olev või üle toimuv

2. kõne all olevaid objekte hõlmav

üleneja
[nimisõna, substantiiv]
sugulane, kes pärimisõiguselt eelneb (nt isa, ema, vanavanemad)

ülenema
[tegusõna, verb]
1. ülespoole tõusma või liikuma

2. ülespoole liikuma

üleni
[määrsõna, adverb]
1. täies ulatuses, täielikult, üleni

2. täiel määral, kogu ulatuses

üleolek
[nimisõna, substantiiv]
1. jõult, vägevuselt, oskustelt vm kellestki parem, üle olemine, edemus või paremus mingis suhtes

2. end paremaks pidav suhtumine teistesse

üleolekutunne
[nimisõna, substantiiv]
tunne, et ollakse kellestki võimsam, parem, silmapaistvam vms

üleolev
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülbelt uhke, teistele ülalt alla vaatav

2. seda väljendav

3. ülbelt uhke

üleostmine
[nimisõna, substantiiv]
heade juhtide või spetsialistide ülemeelitamine teisest firmast (suurema töötasu pakkumisega)

ülepagas
[nimisõna, substantiiv]
pagas, mis ületab kehtestatud määra nt kaalult või ühikute arvult

ülepaisutatud
[omadussõna, adjektiiv]
liiga suureks aetud või tehtud, mingit liialdust sisaldav

ülepakutud
[omadussõna, adjektiiv]
liialdatud, liialduse poolest silmatorkav

ülepakutult
[määrsõna, adverb]
liialdatult, üleliia

ülepannikook
[nimisõna, substantiiv]
suur üle kogu panni ulatuv õhuke pannkook

ülepea
[määrsõna, adverb]
1. (aitab väidet rõhutada)

2. mingilgi määral

ülepeakaela
[määrsõna, adverb]
kiirustades, tormakalt, uisapäisa

ülepinge
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärane pingulolek, ülemäära kaua kestev pingutus

ülepingutatud
[omadussõna, adjektiiv]
1. liialdatud

2. ebaloomulik, kunstlik

ülepingutatult
[määrsõna, adverb]
1. liialdatuna

2. ebaloomulikult

ülepingutus
[nimisõna, substantiiv]
liigne, ülemäärane pingutus

üleplaaniline
[omadussõna, adjektiiv]
plaanitust suurem, plaanitut ületav

üleprahi
[määrsõna, adverb]
teistest parem, üle kõige

üleproduktsioon
[nimisõna, substantiiv]
mingi aine liigne, ülemäärane valmistamine organismis

ülepõlvesaabas
[nimisõna, substantiiv]
põlvest kõrgemale ulatuva säärega saabas

ülepäeviti
[määrsõna, adverb]
üle päeva, igal teisel päeval

ülepääs
[nimisõna, substantiiv]
1. millestki ülepääsemine

2. vastav koht, tee vms

3. jõest

ülepääsematu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis otsustavalt takistab millegi saavutamist

ülepääsmatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis otsustavalt takistab millegi saavutamist

ülepüük
[nimisõna, substantiiv]
kalade (vm veeloomade) liigne püüdmine, mis tingib nende arvu olulise vähenemise

ülerahvastama
[tegusõna, verb]
sellisesse olukorda viima, kus inimesi on liiga palju

ülerahvastamine
[nimisõna, substantiiv]
sellisesse olukorda viimine, kus inimesi on liiga palju

ülerahvastatud
[omadussõna, adjektiiv]
selline, kus inimesi on liiga palju

ülerahvastatus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus inimesi on liiga palju, üleasustatud, ülerahvastatud olek

ülerahvastumine
[nimisõna, substantiiv]
ülemäära asustatuks muutumine, sellisesse olukorda jõudmine, kus inimesi on liiga palju

ülerahvastus
[nimisõna, substantiiv]
olukord, kus inimesi on liiga palju, üleasustatud, ülerahvastatud olek

üleraie
[nimisõna, substantiiv]
liigne, ülemäärane raie

ülereguleerimine
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärane ühiskonnaelu suunamine ettekirjutustega vms, liigsete regulatsioonide kehtestamine

üleriided
[nimisõna, substantiiv]
1. õues, toariiete peal kantav riietusese (nt mantel, kasukas)

2. õues kantav riietusese (nt mantel, kasukas, jope)

üleriigiline
[omadussõna, adjektiiv]
kogu riiki hõlmav või puudutav

üleriiklik
[omadussõna, adjektiiv]
kogu riiki hõlmav või puudutav

ülerinnaheide
[nimisõna, substantiiv]
maadlusvõte, mille puhul haaratakse vastast vöökohast ja õlavarrest ning heidetakse ta haaratud käe poole jäänud küljele

ülerõhk
[nimisõna, substantiiv]
normaalsest õhurõhust kõrgem rõhk (nt rehvil, ruumis)

ülerõivad
[nimisõna, substantiiv]
1. õues, toariiete peal kantav riietusese (nt mantel, kasukas)

2. õues kantav riietusese (nt mantel, kasukas, jope)

üles
[määrsõna, adverb]
1. kuskilt madalamalt või millegi suhtes kõrgemale

2. kõrgemale, kõrgemasse kohta

ülesaamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis otsustavalt takistab millegi saavutamist

ülesaamine
[nimisõna, substantiiv]
millegagi, hrl ebameeldiva, raske asjaga toime tulemine, millestki jagusaamine

üles-alla
[määrsõna, adverb]
1. (ruumiliselt, taseme poolest vms:) üles ja alla

2. üles ja alla

ülesandekogu
[nimisõna, substantiiv]
mitmesuguseid ülesandeid sisaldav kogu

ülesandja
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes kedagi või midagi reedab

ülesanne
[nimisõna, substantiiv]
1. kohustusena sooritatavaks antud või võetud töö või toiming

2. töö või toiming, mis antakse sulle kohustusena teha

ülesantu
[nimisõna, substantiiv]
õpilasele kodus teha v õpitavaks antu

ülesaste
[nimisõna, substantiiv]
1. avalik esinemine, hrl muusikuna, näitlejana vm kunstialal

2. avalik esinemine

3. sõnavõtt

4. väljaastumine

ülesastuja
[nimisõna, substantiiv]
esineja, osaleja

ülesastumine
[nimisõna, substantiiv]
1. avalik esinemine, hrl muusikuna, näitlejana vm kunstialal

2. avalik esinemine

3. sõnavõtt

4. väljaastumine

ülesehitus
[nimisõna, substantiiv]
1. süsteemi, teose vm keerulise objekti sisemised seosed, koostisosade paigutus ja liitumise või seostumise viis

2. viis, kuidas osad mingi terviku sees paiknevad või omavahel ühendatud on

ülesehitustöö
[nimisõna, substantiiv]
töö, millega taastatakse hävitatut ja/või luuakse uut

ülesharimine
[nimisõna, substantiiv]
põllumaaks tegemine

üleshüpe
[nimisõna, substantiiv]
(võimalikult kõrge) füüsiline hüpe ülespoole

ülesjõge
[määrsõna, adverb]
1. jõge mööda üles, suunaga lähte poole

2. jõge v jõe kallast mööda üles, vastuvoolu, ülesvoolu

üleskeeratav
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mille käivitamiseks keeratakse vedru pingule

üleskihutaja
[nimisõna, substantiiv]
ässitaja, millelegi õhutaja

üleskirjutaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes midagi kirja paneb, kirjalikult fikseerib

üleskirjutamine
[nimisõna, substantiiv]
kirjapanemine, ülesmärkimine

üleskirjutis
[nimisõna, substantiiv]
1. üles kirjutatud tekst

2. üleskirjutatud tekst

üleskirjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. üles kirjutatud tekst

2. üleskirjutatud tekst

üleskutse
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi tegema, kihutustööle õhutav pöördumine teatud hulga inimeste poole

2. agiteeriv, midagi tegema õhutav pöördumine

üleslaadimine
[nimisõna, substantiiv]
1. andmete teisaldamine välisseadmest arvutisse, terminalist serverisse või oma süsteemist teise süsteemi

2. andmete teisaldamine

üleslaadimiskiirus
[nimisõna, substantiiv]
võrgu kiirus, millega arvutist laetakse failid internetti või serverisse

ülesleidja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes millegi või kellegi (kaotatu, kadunu) üles leiab

ülesleidus
[nimisõna, substantiiv]
leid, leiutis

ülesloomine
[nimisõna, substantiiv]
kudumi alustamine

üleslugemine
[nimisõna, substantiiv]
samalaadsete asjade, nähtuste vm üksteise järel nimetamine

üleslöödud
[omadussõna, adjektiiv]
1. ilusaks tehtud, uhkelt ehitud

2. ülesmukitud, üles löödud

ülesminek
[nimisõna, substantiiv]
1. jalgsi kõrgemale, ülespoole liikumine

2. ülespoole minek

ülesmäge
[määrsõna, adverb]
mäkke, mäest üles

ülesmärkimine
[nimisõna, substantiiv]
kirjapanek

ülesost
[nimisõna, substantiiv]
ülesostmine

ülesostja
[nimisõna, substantiiv]
isik, kes ostab midagi kokku hrl edasimüümise eesmärgil

ülespanek
[nimisõna, substantiiv]
1. tegevuseks, kasutamiseks valmis seadmine

2. kasutamiseks valmis seadmine

ülespidi
[määrsõna, adverb]
1. (pea, alumine ots) suunaga ülespoole

2. suunaga ülespoole

ülespoodu
[nimisõna, substantiiv]
poodud inimene

ülespoole
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. kohalt, asendilt kõrgemale, suunaga üles

2. kõrgemale, suunaga alt üles

3. suunaga üles

4. millestki kõrgemale

ülespoomine
[nimisõna, substantiiv]
teatav paberil mängitav äraarvamismäng, kus valede tähtede pakkumise eest moodustub võllas ja poodu

ülespoonu
[nimisõna, substantiiv]
end üles poonud inimene

ülespuhumine
[nimisõna, substantiiv]
liialdades suuremaks, tähtsamaks, paremaks tegemine

ülespuhutud
[omadussõna, adjektiiv]
1. liialdatult, õõnsalt suurejooneline

2. kunstlikult suureks, tähtsaks aetud

ülesrivistus
[nimisõna, substantiiv]
rivikorda seadmine

ülesse
[määrsõna, adverb]
üles

ülestikku
[määrsõna, adverb]
üksteise peal või peale, üksteise otsas või otsa

ülestikune
[omadussõna, adjektiiv]
(kihina) üksteise peal asetsev

ülestulek
[nimisõna, substantiiv]
ülespoole, kõrgemale tulemine

ülestunnistus
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi teo vms omaksvõtmine, õigeks tunnistamine

2. vastav kirjalik või suuline selgitus

ülestõus
[nimisõna, substantiiv]
1. (laialdase) rahvahulga (relvastatud) vastuhakk, võitlusse astumine kehtiva korra vastu

2. rahvahulga [relvastatud] vastuhakk

ülestõusmine
[nimisõna, substantiiv]
(ristiusus:) surnute ärkamine uueks, igaveseks eluks

ülestõusmispühad
[nimisõna, substantiiv]
1. ristiusu pühad, mis tähistavad Jeesus Kristuse surnuist ülestõusmist

2. kristlik püha märtsis või aprillis, millega tähistatakse Kristuse surnuist üles tõusmist

ülestõusnu
[nimisõna, substantiiv]
ülestõusust, mässust osavõtja

ülestähendatu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on üles kirjutatud, kirja pandud tekst vm

ülestähendus
[nimisõna, substantiiv]
(käsitsi, trükituna) kirja pandud tekst või üksiksõnad, märge millegi kohta

ülesuur
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl riiete kohta:) tavalisest suurusest suurem

ülesvett
[määrsõna, adverb]
voolule vastupidises suunas

ülesvoolu
[määrsõna, adverb]
voolule vastupidises suunas

ülesvõte
[nimisõna, substantiiv]
1. valguse abil keemiliselt või elektrooniliselt jäädvustatud pilt

2. pilt, mis on tehtud fotoaparaadiga

3. fotoaparaadiga tehtud pilt

ülesvõtja
[nimisõna, substantiiv]
millegi algataja

ülesõidukoht
[nimisõna, substantiiv]
tee ja raudtee samatasandiline lõikumiskoht

ülesõit
[nimisõna, substantiiv]
raudtee, silla vm takistuse ületamine mingi sõiduvahendiga

ülesöömine
[nimisõna, substantiiv]
vajadust, mõõdukuse piire ületav (pidev) rohke söömine

ülesütlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi lepingu, kokkuleppe lõpetamine

2. kokkuleppe lõpetamine, millestki loobumine

ületalitlus
[nimisõna, substantiiv]
mingi elundi normaalsest aktiivsem talitlemine

ületalve
[määrsõna, adverb]
1. sügisest kevadeni, talv läbi

2. sügisest kevadeni

ületalvepidamine
[nimisõna, substantiiv]
(eriti loomade kohta:) sügisest kevadeni, talv läbi pidamine

ületalvik
[nimisõna, substantiiv]
talvituv ühe- või kaheaastane rohttaim

ületama
[tegusõna, verb]
1. mingist piirist, määrast, näitajast suurem, kõrgem, rohkem, parem vms olema

2. mingist piirist või määrast suurem olema

ületamatu
[omadussõna, adjektiiv]
selline, mis otsustavalt takistab millegi saavutamist

ületamine
[nimisõna, substantiiv]
1. mingist piirist või määrast suurem, kõrgem, parem olemine

2. millestki jagu, üle saama

ületaotlus
[nimisõna, substantiiv]
keeletarvitajale võõra erijoone kasutamine seal, kus seda päritolukeeles pole (nt rahvakeele pluht, vrd sks Luft)

ületarbimine
[nimisõna, substantiiv]
1. liigne tarbimine

2. tarbimine, mis ületab ökosüsteemi loomulikku taastumisvõimet

ületoitmine
[nimisõna, substantiiv]
toitmine suuremal määral, kui organism vajab, ülemäärane toitmine

ületoitumus
[nimisõna, substantiiv]
pidevast liigsest toitumisest tingitud seisund

ületoodang
[nimisõna, substantiiv]
toodang, mis nõudmise puudumise tõttu ei leia ostjaid ja mida on seetõttu võimalik müüa üksnes alla omahinna

ületootmine
[nimisõna, substantiiv]
tootmine koguses, mis ületab hinnale vastava nõudluse

ületootmiskriis
[nimisõna, substantiiv]
ületootmisest tingitud majanduskriis

ületreenitus
[nimisõna, substantiiv]
kestvama liigse treenimise tagajärjel tekkinud seisund, kus sportlase võimed on ülepingutuse tulemusena koguni kahanenud

ületrükk
[nimisõna, substantiiv]
1. paberrahale või postmargile hiljem trükitud lisatekst vm

2. paberrahale v postmargile hiljem trükitud lisatekst

ületsi
[määrsõna, adverb]
ülespoole, ülespidi

ületulev
[omadussõna, adjektiiv]
ajaliselt ülejärgmine

ületunaeile
[määrsõna, adverb]
1. päeval enne üleeilset, kolm päeva tagasi

2. kolm päeva tagasi

ületunamullu
[määrsõna, adverb]
kolm aastat tagasi, üleüle-eelmisel aastal

ületund
[nimisõna, substantiiv]
1. üle kokkulepitud tööaja tehtud töötund

2. üle kokkulepitud tööaja

ületunnitasu
[nimisõna, substantiiv]
lisatasu üle kokkulepitud tööaja eest

ületunnitöö
[nimisõna, substantiiv]
töötamine üle kokkulepitud tööaja

ületurism
[nimisõna, substantiiv]
turistide üleküllus mingis piirkonnas, mistõttu kannatab nii turistide elamus kui kohalike elanike elukvaliteet, ülemäärane turism

ületähtsustama
[tegusõna, verb]
midagi ülearu tähtsaks pidama, millelegi liigset tähelepanu pöörama

ületöötamine
[nimisõna, substantiiv]
liigne, tervisele kahjustavalt mõjuv töötamine

üleujutus
[nimisõna, substantiiv]
1. nähtus, kus vesi ujutab üle mingi maismaa osa, mis varem ei olnud vee all

2. olukord, kus palju vett katab maad, mis on tavaliselt kuiv

ülev
[omadussõna, adjektiiv]
1. tavalisest, argisest kõrgemal seisev, austust ja imetlust äratav, pidulikult, pühalikult mõjuv

2. pühalikult mõjuv, pidulik

ülevaade
[nimisõna, substantiiv]
1. kogu ulatust haarav pilt, üldine terviklik ettekujutus millestki

2. üldine ettekujutus millestki

3. terviklik üldpilt

ülevaataja
[nimisõna, substantiiv]
tehnoülevaatuse läbiviija, sõiduki tehnilise korrasoleku kontrollija

ülevaateartikkel
[nimisõna, substantiiv]
ülevaatlik kirjutis (nt ajakirjas, teaduspublikatsioonis)

ülevaatekaart
[nimisõna, substantiiv]
ülevaatlik maakaart

ülevaatenäitus
[nimisõna, substantiiv]
kunstniku või kunstnike rühma, ajastu vms teoseid ülevaatlikult tutvustav näitus

ülevaatlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. millegi kogu ulatust haarav, millestki terviklikku ettekujutust andev

2. kokkuvõtlikult ja üldistavalt tutvustav

3. informatiivselt kokkuvõtlik

ülevaatus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi korrasoleku, nõuetele vastavuse kontrollimine

2. millegi tutvuvalt vaatamine või uurimine

ülevabariigiline
[omadussõna, adjektiiv]
kogu (vaba)riiki hõlmav või puudutav

üleval
[määrsõna, adverb]
1. millegi või kellegi suhtes kõrgemas kohas, kõrgemal

2. kõrgemal, kõrgemas kohas

3. ülalpool, kõrgemal

ülevalguskiirus
[nimisõna, substantiiv]
valguse kiirust ületav kiirus

ülevalolek
[nimisõna, substantiiv]
unest, magamast ärkvel olemine, mittemagamine

ülevalpidamine
[nimisõna, substantiiv]
1. majanduslik hoolitsemine kellegi või millegi eest

2. majanduslik hoolitsemine, elatamine

ülevalpool
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. kohalt, asendilt kõrgemal

2. tasemelt, astmelt kõrgemal

3. kõrgemal

ülevalt
[määrsõna, adverb]
1. millegi suhtes kõrgemalt, ülaltpoolt

2. kõrgemalt, kõrgemast kohast

ülevalt
[määrsõna, adverb]
suursuguselt, pidulikult

ülevaltpoolt
[määrsõna, adverb, prepositsioon, eessõna]
1. koha, asendi poolest kõrgemalt

2. taseme, astme poolest kõrgemalt

3. kõrgemalt, suunaga ülevalt alla

ülevedaja
[nimisõna, substantiiv]
isik või ettevõte, kelle tööks on inimeste või kauba toimetamine üle veekogu

ülevedamine
[nimisõna, substantiiv]
inimeste ja muu lasti toimetamine üle veekogu

ülevedu
[nimisõna, substantiiv]
kellegi või millegi üle veekogu toimetamine laevaga, paadiga vm veesõidukiga

üleveokoht
[nimisõna, substantiiv]
koht jõel või mujal, kust toimub ülevedu (hrl endisajal)

üleviimine
[nimisõna, substantiiv]
teise asukohta, teisele töökohale viimine

ülevise
[nimisõna, substantiiv]
õlgadel kantav riietusese (nt sõba, suurrätt, pleed)

ülevool
[nimisõna, substantiiv]
1. (vee vm vedeliku kohta:) üle ääre, tõkke vms voolamine

2. ülevoolamine

ülevoolav
[omadussõna, adjektiiv]
emotsionaalselt laetud, erutusest kantud, liialdusteni laskuv, ohjeldamatu vms

ülevoolupais
[nimisõna, substantiiv]
veevoolu tõkestav ja vett paisutav rajatis, millest liigne vesi üle voolab

ülevoolurenn
[nimisõna, substantiiv]
vagu või pealt lahtine toru, mille kaudu liigne vesi vm vedelik ära voolab

ülevoolutoru
[nimisõna, substantiiv]
toru üleliigse vee vm liigse vedeliku ärajuhtimiseks

ülevustunne
[nimisõna, substantiiv]
millegi üleva kogemisest sugenev pidulikkuse, pühalikkuse tunne, ülevus

ülevõim
[nimisõna, substantiiv]
(poliitiliselt) juhtiv seisund, (pikka aega kestev) võimalus oma tahet teostada, kedagi valitseda

ülevõtmine
[nimisõna, substantiiv]
1. kelleltki teiselt oma valdusse võtmine

2. mujalt, teistelt omaksvõtmine

ülevõtt
[nimisõna, substantiiv]
1. kelleltki teiselt oma valdusse võtmine

2. mujalt, teistelt omaksvõtmine

üleväljakärbe
[nimisõna, substantiiv]
ühetaoline kulude kärpimine kõigis valdkondades

üleväsimus
[nimisõna, substantiiv]
ülemäärasest pingutusest tingitud psüühiline väsimus

üleväsinud
[omadussõna, adjektiiv]
liialt väsinud, üleväsimuse seisundis

üleõla
[määrsõna, adverb]
1. üleolevalt, hoolimatult

2. üleolevalt, ülalt alla, hoolimatult, üle õla

üleõlakott
[nimisõna, substantiiv]
üle õla käiva rihmaga kott

üleõlapilk
[nimisõna, substantiiv]
pisut pead keerates tahapoole heidetud pilk

üleäärepiste
[nimisõna, substantiiv]
1. diagonaalselt õmmeldud piste riide lõikeservade hargnemise vältimiseks

2. äärestuspiste

üleääreõmblus
[nimisõna, substantiiv]
1. üleäärepistetest moodustuv õmblus (nt riideserva töötlusena või servade ühendusena)

2. selline võrgulina ühendus-, liitekohal kasutatav õmblus

üleöö
[määrsõna, adverb]
väga kiiresti, lühikese ajaga, ootamatult

üleööhoius
[nimisõna, substantiiv]
hoius, mille tähtaeg on kahe järjestikuse pangapäeva vaheline aeg ja mis ei ole mõeldud arveldamiseks

üleöölaen
[nimisõna, substantiiv]
lühilaen üheks ööpäevaks, mida pangad annavad üksteisele pankadevahelisel rahaturul

üleööturg
[nimisõna, substantiiv]
pankadevaheline laenuturg, kus laenatud raha makstakse tagasi järgmisel päeval

üleüldine
[omadussõna, adjektiiv]
(rõhutavalt:) üldine

üleüldse
[määrsõna, adverb]
1. (aitab väidet rõhutada)

2. mingilgi määral

üleüleeile
[määrsõna, adverb]
1. päeval enne üleeilset, kolm päeva tagasi

2. kolm päeva tagasi

üleülehomme
[määrsõna, adverb]
ülehomsele järgneval päeval

üli
1. ülimalt, äärmiselt, ülemäära

2. ülim, äärmine, ülemäärane

üliaeglane
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt aeglane

üliagar
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt agar

2. ülemäära agar

üliagarus
[nimisõna, substantiiv]
väga suur, ka ülemäärane agarus

ülielav
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt vilgas, aktiivne

ülihapend
[nimisõna, substantiiv]
keemilise elemendi ja hapniku ühend (ehk oksiid), milles on vähemalt kaks omavahel ühendatud hapnikuaatomit

ülihappesus
[nimisõna, substantiiv]
maohappe liigeritus

üliharuldane
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt haruldane

üliharva
[määrsõna, adverb]
1. ülimalt pika vaheaja järel

2. väga üksikutel juhtudel

ülihea
[omadussõna, adjektiiv]
suurepärane, ülimalt hea, tore või sobiv

ülihiid
[nimisõna, substantiiv]
ülimalt suurte mõõtmete ja ülimalt suure heledusega täht

ülihiidtäht
[nimisõna, substantiiv]
ülimalt suurte mõõtmete ja ülimalt suure heledusega täht

ülihuvitav
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt huvitav

ülihästi
[määrsõna, adverb]
1. väga, äärmiselt

2. suurepäraselt, eriti hästi

üliigav
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt igav

üliinimene
[nimisõna, substantiiv]
1. keha- või vaimujõult tavalist ületav inimene

2. täiuslik, ideaalne inimene

üliinimlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. inimese normaalseid võimeid tugevasti ületav, keha- või vaimujõult eriti suur või tugev

2. üleloomulik

ülijuht
[nimisõna, substantiiv]
elektrijuht, millel teatud temperatuuril puudub elektritakistus

ülijuhtiv
[omadussõna, adjektiiv]
elektrilise ülijuhi omadustega, elektritakistuseta teatud temperatuuril

ülijuhtivus
[nimisõna, substantiiv]
elektritakistuse puudumine

ülijuhtmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
elektrilise ülijuhi omadustega materjal

ülijumal
[nimisõna, substantiiv]
panteistlik taevajumal, kes on tähtsaim jumalate seas, kõrgeim olevus

ülik
[nimisõna, substantiiv]
1. teistest jõukam ja mõjukam ülemast seisusest isik

2. ülemast seisusest isik

ülikallis
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga palju raha maksev, äärmiselt kallis

2. väga palju maksev, äärmiselt kallis

ülikange
[omadussõna, adjektiiv]
(toimelt) väga, äärmiselt kange

ülikasum
[nimisõna, substantiiv]
tavakasumist suurem kasum (nt turul monopoolses seisundis oleval ettevõttel)

ülikaunis
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt kaunis

ülikergsulam
[nimisõna, substantiiv]
väga väikese tihedusega sulam, ülikerge sulam

ülikiire
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt kiire

ülikkond
[nimisõna, substantiiv]
ülikud kogumina

ülikond
[nimisõna, substantiiv]
1. pintsakust ja pükstest (vahel ka vestist) koosnev meeste pealisrõivaste komplekt

2. pintsakust ja pükstest koosnev meeste riietus

ülikonnakuub
[nimisõna, substantiiv]
pintsak ülikonna ühe osana

ülikonnapintsak
[nimisõna, substantiiv]
pintsak ülikonna ühe osana

ülikonnapüksid
[nimisõna, substantiiv]
1. püksid ülikonna ühe osana

2. ülikonnariidest viigipüksid

ülikonnariie
[nimisõna, substantiiv]
peamiselt meeste ülikonna õmblemiseks mõeldud kvaliteetne (villane) kangas

ülikonnastama
[tegusõna, verb]
ülikonda riietama

ülikonnastatud
[omadussõna, adjektiiv]
ülikonda riietatud, ülikonnas

ülikonnatäis
[nimisõna, substantiiv]
1. (kanga kohta:) ülikonna valmistamiseks kuluv kogus

2. ülikonna valmistamiseks kuluv kogus riiet

ülikonnavest
[nimisõna, substantiiv]
ülikonna juurde kuuluv vest, mida kantakse pintsaku all

ülikool
[nimisõna, substantiiv]
1. õppe- ja teadusasutus, kus omandatakse akadeemiline kõrgharidus ja akadeemiline kraad

2. kõrgharidust andev asutus, kuhu saab õppima minna pärast gümnaasiumi lõpetamist

ülikooliaasta
[nimisõna, substantiiv]
ülikoolis õppimise aasta

ülikooliaastad
[nimisõna, substantiiv]
ülikoolis õppimise aeg

ülikooliaeg
[nimisõna, substantiiv]
ülikoolis õppimise aeg

ülikoolidiplom
[nimisõna, substantiiv]
ülikooli lõpetamist tõendav dokument

ülikoolielu
[nimisõna, substantiiv]
õppetöö ja tegevus ülikoolis

ülikooliharidus
[nimisõna, substantiiv]
ülikoolis omandatav kõrgharidus

ülikoolihoone
[nimisõna, substantiiv]
ülikoolile kuuluv hoone

ülikoolikaaslane
[nimisõna, substantiiv]
kellegagi koos samas ülikoolis õppija või õppinu

ülikoolikursus
[nimisõna, substantiiv]
mingi õppeaine terviklik materjalihulk ülikoolis (loengutena või trükiväljaandena)

ülikoolilinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, kus on ülikool

ülikoolilinnak
[nimisõna, substantiiv]
ülikooli ehitiste kogum

ülikoolipere
[nimisõna, substantiiv]
ülikooli õppejõud, töötajad ja üliõpilased

ülikoolipõlv
[nimisõna, substantiiv]
ülikoolis käimise aeg

ülikoolipäevad
[nimisõna, substantiiv]
ülikoolis õppimise aeg

ülikooliseadus
[nimisõna, substantiiv]
ülikoolide tegevusega seonduvat reguleeriv seadus

ülikoolitama
[tegusõna, verb]
kellelgi ülikooliharidust saada võimaldama

ülikooliväline
[omadussõna, adjektiiv]
ülikooliga mitte seotud, väljaspool ülikooli olev

ülikooliõpingud
[nimisõna, substantiiv]
õppimine ülikoolis

ülikorralik
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt korralik

2. ülemäära korralik

ülikuiv
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt kuiv

2. ülemäära kuiv

ülikuum
[omadussõna, adjektiiv]
temperatuurilt väga, äärmiselt kuum

ülikõhn
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt kõhn

ülikõrgsagedus
[nimisõna, substantiiv]
1. ülisuur võnkesagedus

2. raadiolainete sagedus 30 000–300 000 kHz ehk 30–300 MHz (nn detsimeeterlainealal)

ülikõva
[omadussõna, adjektiiv]
(koostiselt, vastupidavuselt) väga, äärmiselt kõva

üliküllus
[nimisõna, substantiiv]
väga suur, ka ülemäärane rohkus

üliküps
[omadussõna, adjektiiv]
hästi valmis

ülilahke
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt lahke

ülilevi
[nimisõna, substantiiv]
loodusnähtus, mille puhul tele- või raadiosignaal läbib atmosfääri ja mere vahel peegeldudes suuri vahemaid

üliliberaalne
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt liberaalne

ülilihtne
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt lihtne

üliloomulik
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt loomulik

ülilühike
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt lühike

ülim
[omadussõna, adjektiiv]
1. kõige tähtsam, kõige kallim

2. kõrgeimasse järku kuuluv, kõrgeimal astmel olev

3. ülim, (väärtuselt) kõrgeim

ülimadal
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt madal

ülimaitsev
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt maitsev

ülimalt
[määrsõna, adverb]
1. äärmisel määral

2. eriti, väga suurel määral

ülimaraton
[nimisõna, substantiiv]
harilikust pikema võistlusmaaga (suusa)maraton

ülimenukas
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt menukas

ülimina
[nimisõna, substantiiv]
Sigmund Freudi psühhoanalüütilises isiksusekäsituses üks psüühika komponente, teadvuse ja alateadvuse vaheline sündsuse kontroll

ülimus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi suhtes tähtsaim, kõrgeim olek, ülim-olek

2. ülim-olek

ülimuslik
[omadussõna, adjektiiv]
tähtsuselt esikohal olev, millegi suhtes astmelt kõrgeim, tähtsaim olev

ülimuslikkus
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi suhtes tähtsaim, kõrgeim olek, ülim-olek

2. ülim-olek

ülimussuurtäht
[nimisõna, substantiiv]
suurtäht, millega kirjalikus tekstis väljendatakse erilist austust või tunderõhku (nt Tema Pühadus XIV dalai-laama, Tema Majesteedi kuninganna Elizabeth II)

ülimürgine
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt mürgine

üliohtlik
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt ohtlik

ülioluline
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt oluline

ülipalju
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt palju

ülipaljud
[asesõna, pronoomen]
(viitab umbmääraselt kellegi või millegi väga suurele hulgale)

ülipikaealine
[nimisõna, substantiiv]
1. ülipika elueaga inimene

2. (supercentenarian tõlkevastena:) üle 110 aasta vanune inimene

ülipikamaajooks
[nimisõna, substantiiv]
1. jooks ülipikal distantsil, nt maraton, ultrajooks

2. vastav spordiala

ülipikk
[omadussõna, adjektiiv]
1. (ulatuselt, ajaliselt) väga, äärmiselt pikk

2. äärmiselt pikk

3. inimese kohta

ülipopulaarne
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt populaarne

ülipuhas
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt puhas

ülipüüdlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt püüdlik

2. ülemäära püüdlik

ülirahulik
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt rahulik

üliraske
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl tagajärgi silmas pidades:) äärmiselt, ülimalt raske

üliraskekaal
[nimisõna, substantiiv]
(raskejõustikus, nt poksis ja maadluses:) üks raskemaid kaalukategooriaid

üliraskekaallane
[nimisõna, substantiiv]
üliraskekaalus võistlev sportlane

üliriided
[nimisõna, substantiiv]
1. õues, toariiete peal kantav riietusese (nt mantel, kasukas)

2. õues kantav riietusese (nt mantel, kasukas, jope)

üliriik
[nimisõna, substantiiv]
võimas suurriik (maailma ulatuses)

ülirikas
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt rikas

ülirohke
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt rohke

ülisageli
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt sageli

ülisalajane
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt salajane, paljude eest varjatud

ülistama
[tegusõna, verb]
1. kellegi või millegi kohta ülimat tunnustust, austust, imetlust, rõõmu avaldama, kedagi või midagi vaimustunult kiitma

2. üles kiitma, taevani tõstma

3. värssides, lauludes

4. ülendama

ülistus
[nimisõna, substantiiv]
1. kellegi või millegi kohta ülima tunnustuse, austuse, imetluse, rõõmu avaldamine, kellegi või millegi vaimustunud kiitmine

2. seda sisaldav avaldus

ülistuskõne
[nimisõna, substantiiv]
1. ülistuseks peetud kõne, ülistav kõne

2. ülistav kõne

ülistuslaul
[nimisõna, substantiiv]
(ohtra või liialdatud kiitmise kohta)

ülisuur
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt suur

ülisuurslaalom
[nimisõna, substantiiv]
mäesuusatamise ala, kus on ühendatud kiirlaskumise ja suurslaalomi tehnika ning kus võistlusmaa on üle 1500 m pikk

üliteadvus
[nimisõna, substantiiv]
(parapsühholoogias, mitmesugustes vaimsetes praktikates:) teatav kõrgem teadvusetasand

ülitundlik
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt tundlik

2. allergia all kannatav

ülitundlikkus
[nimisõna, substantiiv]
äärmiselt suur tundlikkus

ülitähtis
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt tähtis

ülitäpne
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt täpne

üliuhke
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt uhke

üliviisakas
[omadussõna, adjektiiv]
väga, rõhutatult viisakas

ülivoolavus
[nimisõna, substantiiv]
vedeliku viskoossuse täielik puudumine

ülivõimas
[omadussõna, adjektiiv]
väga, ülimalt võimas

ülivõrdeline
[omadussõna, adjektiiv]
1. ülivõrdes olevate sõnadega väljendatud

2. ülistav, ülimat tunnustust väljendav

3. parimatest parim

ülivõrre
[nimisõna, substantiiv]
(grammatikas:) omadussõna või määrsõna võrdlusaste, mis näitab, et millelgi on vaadeldavat omadust suuremal määral kui ühelgi teisel samasse rühma kuuluval olendil, asjal või nähtusel (nt ilusaim, parim, kõige kaugemal)

üliväga
[määrsõna, adverb]
(eriti rõhutades:) äärmiselt, ülimal määral, väga-väga

üliväike
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt väike

2. pisitilluke, väga tilluke

üliväikene
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga, äärmiselt väike

2. pisitilluke, väga tilluke

üliõhuke
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt õhuke

üliõnnelik
[omadussõna, adjektiiv]
väga, äärmiselt õnnelik

üliõpilane
[nimisõna, substantiiv]
1. kõrgkoolis õppija

2. inimene, kes õpib kõrgkoolis

üliõpilasabielu
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaste abielu

üliõpilaselamu
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaste ühiselamu

üliõpilaselu
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaste elu ja tegevus ülikoolis õppimise ajal

üliõpilasesindus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkooli üliõpilaskonna ja üliõpilasorganisatsioonide esinduskogu

üliõpilaskaart
[nimisõna, substantiiv]
kaart, mis toimib nii üliõpilaspileti kui ka pangakaardina

üliõpilaskandidaat
[nimisõna, substantiiv]
mingisse kõrgkooli üliõpilaseks kandideerija

üliõpilasklubi
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilasi koondav klubi

üliõpilaskoht
[nimisõna, substantiiv]
õppimisvõimalus ühele üliõpilasele, õppetegevuse planeerimise ühik

üliõpilaskond
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik üliõpilased kokku, üliõpilased kogumina

2. üliõpilased kogumina

üliõpilaskoor
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilastest koosnev koor

üliõpilaskorporatsioon
[nimisõna, substantiiv]
kinnine üliõpilasorganisatsioon, mille liige hrl kannab eraldusvärvidega mütsi ja rinnapaela

üliõpilasküla
[nimisõna, substantiiv]
kõrgkooli ühiselamud kogumina ja organisatsioonina

üliõpilaslaul
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilasringkondadele omane (seltskonna)laul

üliõpilaslaulupidu
[nimisõna, substantiiv]
laulupidu, kus esinevad üliõpilaskoorid

üliõpilasliikumine
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõpilaste tegevus ühiskondlik-poliitilistel eesmärkidel

2. üliõpilaste võitlus oma õiguste kaitseks

üliõpilaslinn
[nimisõna, substantiiv]
linn, kus on ülikool(id) ja seetõttu elab palju üliõpilasi

üliõpilaslinnak
[nimisõna, substantiiv]
ülikooli ehitiste kogum

üliõpilasmaja
[nimisõna, substantiiv]
maja üliõpilaskonna kooskäimiseks ja üliõpilasorganisatsioonide tegevuskohaks

üliõpilasmalev
[nimisõna, substantiiv]
(Nõukogude ajal tegutsenud üliõpilaste vabatahtliku töökoondise EÜE ehk Eesti Üliõpilaste Ehitusmaleva kohta)

üliõpilasmängud
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaste spordivõistlused

üliõpilasmüts
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilase vormimüts, üliõpilase tekkel

üliõpilasorganisatsioon
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaste ühendus, mis on moodustatud ühiste eesmärkide saavutamiseks (nt korporatsioon)

üliõpilaspere
[nimisõna, substantiiv]
1. kõik üliõpilased kokku, üliõpilased kogumina

2. üliõpilased kogumina

üliõpilaspilet
[nimisõna, substantiiv]
mingi kõrgkooli üliõpilaseks olemist tõendav dokument

üliõpilaspäev
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilastele pühendatud tähtpäev

üliõpilaspäevad
[nimisõna, substantiiv]
1. üliõpilaskonna hrl mitmel järjestikusel päeval toimuv ürituste sari

2. üliõpilaskonna üritused

üliõpilasrahutused
[nimisõna, substantiiv]
laiaulatuslik üliõpilaste väljaastumine, mis on suunatud kehtiva korra vastu

üliõpilasselts
[nimisõna, substantiiv]
seltsi kujul tegutsev üliõpilasorganisatsioon

üliõpilasteadus
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaste tehtav teadustöö

üliõpilastunnistus
[nimisõna, substantiiv]
mingi kõrgkooli üliõpilaseks olemist tõendav dokument

üliõpilasvahetus
[nimisõna, substantiiv]
üliõpilaste saatmine vahetuse korras hrl teise riigi ülikooli teatud ajaks õppima

üll
[määrsõna, adverb]
1. (rõiva, rõivastuse kohta:) ülakeha katmas, katteks peal

2. katmas peal

3. väljendites, mis on seotud riiete kandmisega

üll
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne karusnahkne või karusnahaga ääristatud talvemüts Saaremaa ja Hiiumaa naiste (harvemini meeste) riietuses

üllalt
[määrsõna, adverb]
1. suuremeelselt ja omakasupüüdmatult

2. suursuguselt, väärikalt

üllameelne
[omadussõna, adjektiiv]
loomulaadilt selline, kes hindab kõrgemaid väärtusi, aateid ja ideaale ning järgib neid oma tegudes, olles hrl suuremeelne ja omakasupüüdmatu

üllameelselt
[määrsõna, adverb]
1. suuremeelselt ja omakasupüüdmatult

2. suursuguselt, väärikalt

üllameelsus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgemate väärtuste taotlemine, suuremeelsus ja omakasupüüdmatus

üllas
[omadussõna, adjektiiv]
loomulaadilt selline, kes hindab kõrgemaid väärtusi, aateid ja ideaale ning järgib neid oma tegudes, olles hrl suuremeelne ja omakasupüüdmatu

üllatama
[tegusõna, verb]
1. ootamatusena tulema või ilmnema, oma ootamatusega imestama panema, kelleski üllatust tekitama, kellelegi üllatust tegema

2. mingi ootamatu teoga kedagi imestama panema, kelleski üllatust tekitama

3. ootamatusega rabama, hämmastama

üllatav
[omadussõna, adjektiiv]
1. üllatust tekitav, imestama panev

2. ootamatu, imestama panev

üllatuma
[tegusõna, verb]
1. üllatatud olema, üllatust tundma

2. üllatust tundma

3. üllatatud olema

üllatunud
[omadussõna, adjektiiv]
sellisses seisundis, mille on esile kutsunud mingi ootamatu sündmus, tegu või kingitus

üllatunult
[määrsõna, adverb]
üllatusega, üllatudes

üllatus
[nimisõna, substantiiv]
1. ootamatu, üllatav tegu, asjaolu, sündmus vm

2. ootamatu sündmus, tegu, kingitus või muu

üllatusbeebi
[nimisõna, substantiiv]
planeerimata või peidetud rasedusest sündiv või sündinud beebi

üllatusesineja
[nimisõna, substantiiv]
varem välja kuulutamata esineja

üllatushüüe
[nimisõna, substantiiv]
üllatust väljendav hüüe

üllatuskülaline
[nimisõna, substantiiv]
(sageli esinemisega seoses:) külaline, kelle tulek on üllatuseks, varem välja kuulutamata külaline,

üllatuslik
[omadussõna, adjektiiv]
1. üllatust tekitav, imestama panev

2. ootamatu, imestama panev

üllatusmees
[nimisõna, substantiiv]
(hrl spordis:) üllataja

üllatusmoment
[nimisõna, substantiiv]
üllatust pakkuv hetk

üllatusmuna
[nimisõna, substantiiv]
šokolaadist muna, mille sees on väike mänguasi

üllatuspidu
[nimisõna, substantiiv]
pidu, mis korraldatakse asjaosalis(t)ele, nt sünnipäevalapsele, üllatusena

üllatuspomm
[nimisõna, substantiiv]
(millegi väga ootamatu ja üllatava kohta)

üllatusrünnak
[nimisõna, substantiiv]
(sõjas, lahingus:) rünnak, mis toimub kiirelt ja ootamatult, üllatusena, ilma eelneva hoiatuseta

üllatusvisiit
[nimisõna, substantiiv]
ootamatu, pikemalt planeerimata visiit

üllatusvõit
[nimisõna, substantiiv]
kellegi üllatuslik, ootamatu võit hrl spordis

üllatus-üllatus
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. rõhutab, et miski on väga üllatav

2. osutab irooniliselt, et asi pole tegelikult üldse üllatav

ülla-ülla
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. rõhutab, et miski on väga üllatav

2. osutab irooniliselt, et asi pole tegelikult üldse üllatav

ülle
[määrsõna, adverb]
1. (rõiva, rõivastuse kohta:) ülakeha katteks peale

2. katteks peale

3. väljendites, mis on seotud riidesse paneku, riiete proovimisega

üllitama
[tegusõna, verb]
1. trükis, veebis vm viisil ilmutama, avalikult kättesaadavaks tegema

2. teoste, artiklite kohta: eraldi väljaandena, ajalehes või ajakirjas ära trükkima

üllitis
[nimisõna, substantiiv]
1. trükis, internetis vm viisil avaldatud (väiksemamahuline, kergemasisuline) tekst

2. trükis avaldatu, publikatsioon

3. väljaanne

üllus
[nimisõna, substantiiv]
kõrgemate väärtuste taotlemine, suuremeelsus ja omakasupüüdmatus

ült
[määrsõna, adverb]
1. (rõiva, rõivastuse kohta:) ülakeha katmast, pealt ära

2. pealt, katmast

3. väljendites, mis on seotud riiete eemaldamisega

ümahtama
[tegusõna, verb]
1. korraks ümisema

2. üminal midagi ütlema

ümar
[omadussõna, adjektiiv]
1. (millegi kuju iseloomustades:) kerajalt, kaarjalt või sõõrikuna ümmargune, kantide ja nurkadeta, sujuva joonega

2. ümmargune, (osaliselt) palli või ringi kujuga

ümaraken
[nimisõna, substantiiv]
hoone ümmargune aken

ümaraleheline
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile omaselt ümmarguste (juurmiste) lehtedega

ümaralehine
[omadussõna, adjektiiv]
(taime kohta:) liigile omaselt ümmarguste (juurmiste) lehtedega

ümarateraline
[omadussõna, adjektiiv]
(teravilja kohta:) ümarate viljateradega

ümaravõitu
[omadussõna, adjektiiv]
peaaegu ümar, enam-vähem ümmargune

ümardama
[tegusõna, verb]
arvu lõpunumbreid nullidega asendama või neid murdosast ära jätma

ümardatult
[määrsõna, adverb]
(mingi arvu kohta:) ümardatuna

ümarduma
[tegusõna, verb]
1. ümaraks minema

2. ümaraks minema v muutuma

ümardus
[nimisõna, substantiiv]
(arvude kohta:) ümardamine

ümardusviga
[nimisõna, substantiiv]
ümardamisest tingitud ebatäpsus aritmeetilise ülesande lahendamisel

ümarehitis
[nimisõna, substantiiv]
ümmarguse põhiplaaniga ehitis

ümarik
[omadussõna, adjektiiv]
1. (millegi kuju iseloomustades:) kerajalt, kaarjalt või sõõrikuna ümmargune, kantide ja nurkadeta, sujuva joonega

2. ümmargune, (osaliselt) palli või ringi kujuga

ümarjas
[omadussõna, adjektiiv]
peaaegu ümar, enam-vähem ümmargune

ümarkaar
[nimisõna, substantiiv]
poolringikujulise ülaosaga kaar ehituskunstis

ümarkiri
[nimisõna, substantiiv]
kirjutamise viis, millele on iseloomulikud kumerad tähekujud

ümarlaiksus
[nimisõna, substantiiv]
taimehaigus, mille puhul tekivad viljapuude ja marjapõõsaste lehtedele väikesed ümarad tumedama äärisega laigud

ümarlauaarutelu
[nimisõna, substantiiv]
ümarlauana korraldatud arutelu

ümarlauakohtumine
[nimisõna, substantiiv]
nõupidamine, kus kõigil laua ümber istujail on võrdne sõnaõigus

ümarlauanõupidamine
[nimisõna, substantiiv]
nõupidamine, kus kõigil laua ümber istujail on võrdne sõnaõigus

ümarlaud
[nimisõna, substantiiv]
1. nõupidamisorgan

2. ümarlauanõupidamine

ümarloomad
[nimisõna, substantiiv]
hõimkond pikliku lülistumata kehaga alamaid usse

ümarmaterjal
[nimisõna, substantiiv]
ümmarguse ristlõikega puit- või metallmaterjal (nt ümarpuit, ümarteras)

ümarmudil
[nimisõna, substantiiv]
väike hall pruuni- ja mustalaiguline kala, kellel on valge kuni rohekas seljauim musta täpiga tagaosas

ümarmunajas
[omadussõna, adjektiiv]
(taime osade kohta:) munakujuliselt ümara tipuga

ümarmürkel
[nimisõna, substantiiv]
kollakaspruuni munaja või keraja kübaraga söödav seen

ümarneerjas
[omadussõna, adjektiiv]
(taimelehe kuju kohta:) ümaralt neerjas

ümarnurkne
[omadussõna, adjektiiv]
ümarate, ümaraks lihvitud nurkadega

ümarpalk
[nimisõna, substantiiv]
puutüvest saadud laasitud, tahumata palk

ümarpea
[nimisõna, substantiiv]
ümara kujuga pea (nt poldil, kruvil)

ümarplastika
[nimisõna, substantiiv]
igast küljest töödeldud ja vaadeldav skulptuur

ümarpuit
[nimisõna, substantiiv]
1. puutüve tükeldades saadav materjal, nt palgid, pakud, propsid

2. palgid jm metsamaterjal

ümarselgsus
[nimisõna, substantiiv]
1. lülisamba kõverus tahapoole (eriti rinnaosas)

2. lülisamba kõverus tahapoole

ümarskulptuur
[nimisõna, substantiiv]
igast küljest töödeldud ja vaadeldav skulptuur

ümarsulud
[nimisõna, substantiiv]
kahepoolne kirjamärk ( )

ümartangid
[nimisõna, substantiiv]
koonusjate mokkadega tangid

ümartarn
[nimisõna, substantiiv]
niiskeis ja soostunud kohtades kasvav peaaegu ümmarguste ilma sõlmedeta vartega rohttaim

ümartempel
[nimisõna, substantiiv]
ringikujulise põhiplaaniga ja kuppelkatusega pühamu

ümartempel
[nimisõna, substantiiv]
1. ümmargune pitsat

2. selle jäljend

ümarteras
[nimisõna, substantiiv]
vardakujuline teras (materjalina)

ümartorn
[nimisõna, substantiiv]
ringikujulise põhiplaaniga (kaitse)torn

ümarus
[nimisõna, substantiiv]
ümar-olek: kera-, ringi- või kaarekujulisus

ümarussid
[nimisõna, substantiiv]
klass ümarloomade hulka kuuluvaid lülistumata kehaga niitjaid usse

ümarusstõbi
[nimisõna, substantiiv]
ümarusside tekitatud haigus inimesel, loomal või taimel

ümatama
[tegusõna, verb]
1. korraks ümisema

2. üminal midagi ütlema

ümatus
[nimisõna, substantiiv]
ümatamine

ümber
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
1. midagi või kedagi (sõõrina) ümbritsema või ümbritsemas

2. näitab, et miski on keskel ja teised igast küljest selle ääres või lähedal

ümberaeleja
[nimisõna, substantiiv]
ringiajaja, ringitõmbaja

ümberarvestamine
[nimisõna, substantiiv]
olemasolevate, rahaliste vm andmete uuesti arvutamine ja arvestamine (ja muutmine)

ümberarvestatult
[määrsõna, adverb]
olemasolevad andmed esitatuna mingis teises süsteemis

ümberarvestus
[nimisõna, substantiiv]
olemasolevate, rahaliste vm andmete uuesti arvutamine ja arvestamine (ja muutmine)

ümberarvutus
[nimisõna, substantiiv]
olemasolevate andmete teisendamine teise ühikute süsteemi

ümberasuja
[nimisõna, substantiiv]
teise paika (hrl teise riiki või geograafilisse piirkonda) elama asuja

ümberasumine
[nimisõna, substantiiv]
teise paika (hrl teise riiki või geograafilisse piirkonda) elama asumine

ümberasunu
[nimisõna, substantiiv]
teise paika (hrl teise riiki või geograafilisse piirkonda) elama asunu

ümberasustamine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi ühest kohast teise elama viimine või suunamine

ümberehitis
[nimisõna, substantiiv]
ümberehitatud hoone või hoone osa

ümberehitus
[nimisõna, substantiiv]
teistsuguseks või teiseks ehitamine, ümber ehitamine

ümberformeerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. allüksuse või väeosa komplekteerimine uue isikkoosseisu ja lahingutehnikaga

2. (üldisemalt:) ümberkujundamine

ümberhaare
[nimisõna, substantiiv]
(võimlemises:) käte hoide vahetus harjutuse sooritamisel

ümberhindlus
[nimisõna, substantiiv]
millegi väärtuse uuesti hindamine, ümberhindamine

ümberhinnang
[nimisõna, substantiiv]
uuesti kujundatud arvamus või otsustus

ümberhulkumine
[nimisõna, substantiiv]
ringihulkumine

ümberhüpped
[nimisõna, substantiiv]
(hrl ratsaspordis:) lisahüpped võitja selgitamiseks

ümberistumine
[nimisõna, substantiiv]
üleminek ühelt sõidukilt teisele

ümberistutamine
[nimisõna, substantiiv]
taime ühest kohast teise (ka suuremasse nõusse) istutamine

ümberjagamine
[nimisõna, substantiiv]
uuesti, teisiti jaotamine

ümberjaotamine
[nimisõna, substantiiv]
uuesti, teisiti jaotamine

ümberjaotus
[nimisõna, substantiiv]
algset jaotust muutes uuesti (mõttelisteks) osadeks jagamine või jagunemine

ümberjutustus
[nimisõna, substantiiv]
1. muudatustega, omade sõnadega edasi antud varasema autori teos, mingi lugu, artikkel vms

2. ümberjutustamine

ümberkaudne
[omadussõna, adjektiiv]
lähipiirkonnas asuv, paiknev vms

ümberkaudu
[määrsõna, adverb]
1. lähemas või veidi kaugemas ümbruses, lähipiirkonnas

2. ümberringi, lähipiirkonnas

ümberkehastumine
[nimisõna, substantiiv]
1. (näitlejatöös) teise kuju võtmine, teise ossa sisseelamine

2. näitlejatöös

ümberkehastumisvõime
[nimisõna, substantiiv]
näitleja võime teise rolli sisse elada, teist kuju võtta

ümberkirjutamine
[nimisõna, substantiiv]
mingi teksti uuesti (parandustega, puhtandina) kirjutamine

ümberkirjutus
[nimisõna, substantiiv]
1. teksti, salvestise ümberkirjutamine

2. selle tulemus, tekst, käsikiri vm

ümberkorraldamine
[nimisõna, substantiiv]
tavapärase toimimise muutmine

ümberkorraldus
[nimisõna, substantiiv]
1. tavapärase toimimise muutmine

2. sellest johtuv muudatus

ümberkristalliseerumine
[nimisõna, substantiiv]
uuesti, teisel viisil kristallideks muutumine

ümberkujundamine
[nimisõna, substantiiv]
teistsuguseks muutmine, teiseks tegemine

ümberkujunemine
[nimisõna, substantiiv]
teistsuguseks muutumine, teistsuguse kuju, vormi omandamine

ümberkäimine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi kasutamine

2. kellegagi käitumine, kellegi kohtlemine

ümberkünd
[nimisõna, substantiiv]
üles kündmine

ümberlõikamine
[nimisõna, substantiiv]
1. suguti eesnaha äralõikamine rituaalse tavana (juudi- ja islamiusulistel, paljudel loodusrahvastel)

2. vastav suguelundite lõikus naistel (nt eemaldatakse kliitor)

3. eesnaha äralõikamine

ümberlõikus
[nimisõna, substantiiv]
1. suguti eesnaha äralõikamine rituaalse tavana (juudi- ja islamiusulistel, paljudel loodusrahvastel)

2. vastav suguelundite lõikus naistel (nt eemaldatakse kliitor)

3. eesnaha äralõikamine

ümberlükatavus
[nimisõna, substantiiv]
võimalus kahtluse alla seada või kummutada teaduslikke hüpoteese või uurimistulemusi uute uurimistulemuste toel

ümberlüke
[nimisõna, substantiiv]
1. põhjendatud seisukoha ehk argumendi kummutamine omapoolse põhjendatud väitega

2. argumenti kummutav väide koos põhjendusega

ümberlükkamatu
[omadussõna, adjektiiv]
1. selline, mille paikapidamatust pole võimalik tõestada, täiesti kindel

2. selline, mida pole võimalik kummutada

ümberlükkamine
[nimisõna, substantiiv]
paikapidamatuse tõestamine

ümberlülitamine
[nimisõna, substantiiv]
teisale (nt teisele seadmele, kanalile) lülitamine

ümberlülitus
[nimisõna, substantiiv]
teisele töörežiimile vms lülitamine või lülitumine

ümbermaailmalend
[nimisõna, substantiiv]
väga pikk, maailmale ringi peale tegev lend õhusõidukil

ümbermaailmareis
[nimisõna, substantiiv]
väga pikk, suurele osale maailmast ringi peale tegev sõit (hrl laeva või lennukiga)

ümbermatmine
[nimisõna, substantiiv]
kellegi säilmete välja kaevamine ja teise kohta matmine

ümberminek
[nimisõna, substantiiv]
(hrl vee- vm sõiduki kohta:) tavaasendist külili või kummuli minek

ümbermõõt
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi ümbert võetud mõõt

2. pikkus ümber millegi

3. kujundit piirava joone pikkus

ümbermängimine
[nimisõna, substantiiv]
milleski otsustavate muudatuste, ümberkorralduste tegemine

ümbernurga
[määrsõna, adverb]
1. mitte otse, vaid kaude

2. ääri-veeri, mitte otse, kaude

ümbernurgajutt
[nimisõna, substantiiv]
ääri-veeri, vihjamisi räägitud jutt

ümberpaigutamine
[nimisõna, substantiiv]
1. (asjade kohta:) teise kohta asetamine, ümbertõstmine

2. (inimeste jt elusolendite kohta:) teisale viimine, suunamine vms

ümberpanek
[nimisõna, substantiiv]
1. tõlge

2. tõlkimine

ümberpiiramine
[nimisõna, substantiiv]
vastase objekti või üksuse isoleerimine tema ülejäänud vägedest

ümberplaneerimine
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi ala muutmise kavandamine

2. selle kohta plaani koostamine

ümberpööramine
[nimisõna, substantiiv]
1. teise külje peale, teistpidi pööramine

2. vastupidisesse suunda pööramine

3. vastupidisesse suunda pööramine

ümberpöörd
[nimisõna, substantiiv]
1. pööre vastupidisesse suunda

2. pööre

ümberpöörd
[hüüdsõna, interjektsioon]
(käsklusena, käsuna:) pööra ümber, pööra tagasi

ümberpöördult
[määrsõna, adverb]
1. vastupidi(selt), vastandlikul moel

2. vastupidi

ümberpööre
[nimisõna, substantiiv]
1. pööre vastupidisesse suunda

2. pööre

ümberrahvastamine
[nimisõna, substantiiv]
1. vähemusrahva sulandamine enamusrahvasse selle keele, kultuuri ja usundi pealesurumise teel, assimileerimine

2. teise rahvuse endasse sulatamine, assimileerimine

ümberrahvustama
[tegusõna, verb]
teist rahvast endasse sulatama, enda rahvaga sarnaseks tegema, tema rahvuslikku omapära kaotama

ümberrahvustamine
[nimisõna, substantiiv]
1. vähemusrahva sulandamine enamusrahvasse selle keele, kultuuri ja usundi pealesurumise teel, assimileerimine

2. teise rahvuse endasse sulatamine, assimileerimine

ümberrahvustumine
[nimisõna, substantiiv]
sulandumine teise rahvusesse, assimileerumine

ümberringi
[määrsõna, adverb]
kõikjal lähemas või kaugemas ümbruses, igas suunas ümbritsemas

ümberringjoon
[nimisõna, substantiiv]
(geomeetrias:) ringjoon, mis puutub hulknurga (nt kolmnurga, ristküliku) kõiki tippe

ümberseadmine
[nimisõna, substantiiv]
heliteose ülekandmine ühest helistikust teise

ümberstruktureerimine
[nimisõna, substantiiv]
hrl majanduse või ettevõtte ülesehituse, toimimise, töökorralduse vms uuesti korrastamine

ümbersulatamine
[nimisõna, substantiiv]
uuesti sulatamine

ümbersõidutee
[nimisõna, substantiiv]
1. tee ümbersõiduks (nt teeremondi ajal või liikluse kõrvelejuhtimiseks linnast vm asulast)

2. tee ümbersõiduks

ümbersõit
[nimisõna, substantiiv]
1. mingi takistuse tõttu pikemat teed kaudu ringi sõitmine

2. ringiga, mitte otse sõit

ümbersõnastamine
[nimisõna, substantiiv]
mingi teksti edasiandmine teiste sõnadega

ümbersõnastus
[nimisõna, substantiiv]
mingi teksti edasiandmine teiste sõnadega

ümbersünd
[nimisõna, substantiiv]
1. täiesti teiseks või teistsuguseks saamine, ümbersündimine

2. teistsuguseks saamine

ümbersündimine
[nimisõna, substantiiv]
1. (mitmetes usundites ja filosoofilistes õpetustes:) uuesti, teisena sündimine, inimese hinge asumine teise sündivasse olendisse pärast keha surma

2. hingede rändamine, taaskehastumine

3. teise olendisse üleminek järgmises elus

4. reinkarnatsioon

ümbersündinu
[nimisõna, substantiiv]
1. (kristlikes usuvooludes:) usu kaudu päästetu

2. (budismis vm:) taassündinu, reinkarneerunu

ümbert
[määrsõna, adverb, postpositsioon, tagasõna, prepositsioon, eessõna]
1. (kätega) midagi või kedagi ümbritsema või ümbritsemas

2. ümberringi

ümbertehtu
[nimisõna, substantiiv]
see, mis on ümber tehtud

ümbertringi
[määrsõna, adverb]
1. igast küljest, igast suunast (keskosa välja jättes)

2. igast küljest, igast suunast

ümbertrükk
[nimisõna, substantiiv]
ilmunud teose uus trükk muutmata kujul

ümbertõlgendus
[nimisõna, substantiiv]
uuesti mingite andmete põhjalik, üksikasju arvesse võttev uurimine, uus algosade vm koostisosade kindlaksmääramine, nt toetudes teisele teooriale või metoodikale

ümbertõstmine
[nimisõna, substantiiv]
millegi teise kohta tõstmine, millegi või kellegi ümberpaigutamine

ümbertöötamine
[nimisõna, substantiiv]
tööprotsessis millegi teistsuguseks või teiseks tegemine, töötlemine

ümbertöötus
[nimisõna, substantiiv]
1. ümbertöötamine

2. ümbertöötatud asi (nt teos)

ümbervahetamine
[nimisõna, substantiiv]
ümbervahetus

ümbervalimine
[nimisõna, substantiiv]
mingi ametikoha, esindaja vm uuesti valimine

ümbervalimised
[nimisõna, substantiiv]
mingi ametikoha, esindaja vm uuesti valimine

ümberõpe
[nimisõna, substantiiv]
ühe kutse asemele teise õpetamine ja õppimine

ümberütlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi teiste sõnadega, teisiti ütlemine

2. mitte otseütlemine

3. ümberütlus

ümberütlus
[nimisõna, substantiiv]
1. teiste sõnadega edasi antud, ümber sõnastatud väljend või ütlus

2. ümber sõnastatud väljend või ütlus

ümbrik
[nimisõna, substantiiv]
1. paberist nelinurkne ümbris hrl lähetatava kirja tarvis

2. see koos kirjaga (vm saadetavaga)

3. nelja nurgaga paberist ese, mille sisse käib kiri

ümbrikkott
[nimisõna, substantiiv]
elegantne naiste käekott, mille kuju meenutab kirjaümbrikut

ümbrikseelik
[nimisõna, substantiiv]
1. tihedasti keha ümbritsev vaipseelik või kitsas kokkuõmmeldud seelik Põhja-Eesti vanemas riietuses

2. villane vaipseelik

ümbrikupalk
[nimisõna, substantiiv]
palk (või palgaosa), mille maksmist ei registreerita raamatupidamises ja mille pealt ei maksta makse (üks maksupettuse viise)

ümbris
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi ümbritsev kate

2. ümbritsev kate, kest

ümbriskaas
[nimisõna, substantiiv]
1. plastist, paberist, papist vms materjalist ümbris nt raamatule, vihikutele või elektroonikaseadmetele

2. kaaneümbris

ümbriskile
[nimisõna, substantiiv]
kattena ümbritsev kile millelgi

ümbriskivim
[nimisõna, substantiiv]
mingit maavara, kivimit vm ümbritsev kivim

ümbriskäik
[nimisõna, substantiiv]
siseõue või hoonet, ruumiosa ümbritsev sammaskäik

ümbrispaber
[nimisõna, substantiiv]
(raamatul:) paberist kaaneümbris

ümbrispott
[nimisõna, substantiiv]
lillepoti (keraamiline) ümbris

ümbristoitekude
[nimisõna, substantiiv]
1. mõnede taimede (nt nelgiliste) seemet, organite algmeid ümbritsev toitainevaru sisaldav kude

2. taime seemne ümber

ümbritsema
[tegusõna, verb]
1. midagi millegi ümber rajama, paigutama või looma

2. midagi millegi ümber rajama, paigutama

ümbritsev
[omadussõna, adjektiiv]
millegi või kellegi ümber asuv või esinev

ümbrus
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi või kedagi ümbritsev, millegi või kellegi läheduses olev ala

2. ala, mis on millegi ümber, millegi läheduses

3. ümbritsev ala

ümbruskond
[nimisõna, substantiiv]
1. midagi või kedagi ümbritsev, millegi või kellegi läheduses olev ala

2. ala, mis on millegi ümber, millegi läheduses

3. ümbritsev ala

ümbruskondne
[omadussõna, adjektiiv]
ümbruskonnas asuv

ümin
[nimisõna, substantiiv]
vaikne ebamäärane häälitsemine või ebaselge kõnelemine, pomin

ümiseja
[nimisõna, substantiiv]
suurt oravat meenutav, enda kraabitud urus elav rohtla- ja mägialade näriline

ümisema
[tegusõna, verb]
vaikselt ebamääraselt häälitsema, nii midagi lausuma

Ühendtegusõnad: kaasa ümisemakaasa ümisema

ümmardaja
[nimisõna, substantiiv]
1. teenija, hrl naisteenija

2. teenija

ümmardama
[tegusõna, verb]
kellegi eest pühendunult hoolitsema, kedagi püüdlikult teenima või teenindama

ümmargune
[omadussõna, adjektiiv]
1. ringi, ratta või ketta kujuga

2. ringi või palli kujuga

3. ümarik, sõõrjas, sõõrikujuline

ümmarguselt
[määrsõna, adverb]
1. (mingi arvu kohta:) mitte päris täpselt, vaid umbes mainitu ringis, ümardatult

2. ümardatult, umbes

ümmik
[nimisõna, substantiiv]
1. (loom- ja taimorganismidel:) tugeva kestaga ja vähese veesisaldusega moodustis, mis tekib madalal arengutasemel olevatel organismidel puhkeperioodiks või ebasoodsate elutingimuste üleelamiseks

2. alama looma või taime püsivorm

üneem
[nimisõna, substantiiv]
pausi täitev häälitsus (nt ee, aa, mm)

üpris
[määrsõna, adverb]
1. (nõrgendab omadust või asjaolu:) peaaegu täiel määral

2. mõnevõrra vähem kui täiel määral

3. päris palju, aga mitte täiesti

üpsilon
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku võõrtäht (esineb üksnes võõrnimedes ja tsitaatsõnades)

2. vastav häälik võõrkeele hääldusreeglite kohaselt

3. ladina täht y

4. kreeka täht υ

5. eesti tähestiku võõrtäht

6. vastav häälik

ürama
[tegusõna, verb]
närima, järama

ürask
[nimisõna, substantiiv]
1. väike ümmarguse kehaga mardikas, kes toitub puidust ning uuristab koore alla käike, üks tuntumaid metsakahjureid

2. puidust toituv mardikas, metsakahjur

üraskikahjustus
[nimisõna, substantiiv]
üraskite tekitatud puidukahjustus

üraskipuu
[nimisõna, substantiiv]
puu, millel on üraskeid

üraskirüüste
[nimisõna, substantiiv]
üraskite põhjustatud ulatuslik kahjustus (puudel, põõsastel)

ürdiaed
[nimisõna, substantiiv]
aed, kus kasvatatakse ravim- ja maitsetaimi

ürdikartul
[nimisõna, substantiiv]
ürtidega maitsestatud kartul

ürdiliköör
[nimisõna, substantiiv]
ürtidega maitsestatud liköör

ürdisool
[nimisõna, substantiiv]
ürtidega maitsestatud sool

ürditalu
[nimisõna, substantiiv]
ravim- ja maitsetaimi kasvatav talu

ürditee
[nimisõna, substantiiv]
ürdist valmistatud ravimtee

ürdivõi
[nimisõna, substantiiv]
maitserohelisega maitsestatud või

ürg
[nimisõna, substantiiv]
teatav ainurakne mikroorganism, kelle rakus puuduvad rakutuum ja teised membraaniga ümbritsetud organellid

ürgaeg
[nimisõna, substantiiv]
esiaeg, eriti selle vanim osa

ürgaegkond
[nimisõna, substantiiv]
Maa geoloogilise ajaloo vanim aegkond vana geoloogilise ajaarvamise skaala järgi

ürgaegne
[omadussõna, adjektiiv]
ürgaega kuuluv, sel ajal olnud, toimunud või sellest ajast pärit

ürgaine
[nimisõna, substantiiv]
kõigi asjade ja nähtuste, kogu maailma aluseks olev põhiaine (hrl antiikfilosoofias)

ürgalge
[nimisõna, substantiiv]
(antiikaja filosoofias:) see, millest kõik tekib ja mis on hävitamatu

ürgammu
[määrsõna, adverb]
väga ammu, väga kaua aega tagasi

ürgammune
[omadussõna, adjektiiv]
väga kaua aega tagasi toimunud, väga kaugesse aega kuuluv

ürgeestlaslik
[omadussõna, adjektiiv]
eestlasele ürgselt, läbinisti omane

ürgelement
[nimisõna, substantiiv]
(vanaaja filosoofias:) üks neljast materiaalsest ürgalgest (tuli, vesi, õhk või maa)

ürgema
[nimisõna, substantiiv]
1. ürgne esiema

2. ürgaja ema

3. tugeva emainstinktiga, emadusele pühendunud ema

ürgeoon
[nimisõna, substantiiv]
1. Maa geoloogilise ajaloo vanim suurim ajavahemik, mis algas üle 4,2 miljardi aasta tagasi ning kestis umbes 1,7 miljardit aastat

2. ürgaegkond

ürgimetaja
[nimisõna, substantiiv]
1. algelisim imetaja, kes sigib munadega (nt nokkloom, sipelgasiil) ja kelle kehaehituses on ühisjooni roomajatega

2. algelisim imetaja

ürginimene
[nimisõna, substantiiv]
esiajalooline inimene

ürginstinkt
[nimisõna, substantiiv]
ürgne, ajast aega avaldunud instinkt

ürgisa
[nimisõna, substantiiv]
ürgne esiisa

ürgjõud
[nimisõna, substantiiv]
1. väga tugev loodusjõud või muistsete esivanematega ja jumalatega seostatav jõud

2. inimese sisim, eeskätt vaistudel ja instinktidel põhinev tugevus

ürgjärv
[nimisõna, substantiiv]
ürgajal tekkinud, väga vana järv

ürgkari
[nimisõna, substantiiv]
inimkonna vanim, ühiskondlike institutsioonideta arenguvorm

ürgkodu
[nimisõna, substantiiv]
(iidse elupaiga, ka algkodu kohta)

ürgkogukond
[nimisõna, substantiiv]
inimkonna vanim, algeline koos toimiv kogukond

ürgkogukondlik
[omadussõna, adjektiiv]
ürgkogukonnale omane, ürgkogukonnaga seostuv

ürglaas
[nimisõna, substantiiv]
suur iidne (okas)mets

ürglind
[nimisõna, substantiiv]
hilisjuuras elutsenud algeline lind, mitmete tunnuste poolest roomajate ja pärislindude vahevorm

ürgloodus
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevusest puutumata loodus

ürgloom
[nimisõna, substantiiv]
ürgaja loom

ürgmees
[nimisõna, substantiiv]
ürgjõuline, kehaliselt tugev, ka brutaalne mees

ürgmehelik
[omadussõna, adjektiiv]
1. meestele igipõliselt omane

2. mehelikult jõuline, brutaalne vms

ürgmeri
[nimisõna, substantiiv]
ürgaegkonna meri

ürgmets
[nimisõna, substantiiv]
inimtegevusest puutumata vana mets, suur iidne mets

ürgnaiselik
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga naiselik, naistele igipõliselt omane

2. väga naiselik, emalik

ürgne
[omadussõna, adjektiiv]
ürgaega kuuluv, sel ajal olnud, toimunud või sellest ajast pärit

ürgolemus
[nimisõna, substantiiv]
algne, igipõline olemus

ürgomane
[omadussõna, adjektiiv]
alati omane olnud, väga omane

ürgookean
[nimisõna, substantiiv]
ürgaegkonna ookean

ürgorg
[nimisõna, substantiiv]
viimasel jääajal või enne seda sulamisvee uuristatud lai sügav org

ürgpiison
[nimisõna, substantiiv]
piisoni eellane Aasias, Põhja-Ameerikas, Euroopas ja Põhja-Aafrikas

ürgraikad
[nimisõna, substantiiv]
ürgaegsed sõnajalgtaimed, lihtsaima ehitusega maismaataimed

ürgroomaja
[nimisõna, substantiiv]
vana- ja keskaegkonna roomaja

ürgtung
[nimisõna, substantiiv]
inimese igipõline, ka taltsutamatu tung

ürgvana
[omadussõna, adjektiiv]
1. väga vanast ajast pärit, väga ammu tekkinud, loodud vms, väga vana

2. väga vana, ammune

ürgveis
[nimisõna, substantiiv]
suur hangutaoliste sarvedega väljasurnud imetaja, tänapäeva koduveise eelkäija

ürgühiskond
[nimisõna, substantiiv]
ürgkogukondlikul korral rajanev ühiskond

ürik
[nimisõna, substantiiv]
1. vana aja dokument

2. õigusliku sisuga ajalooline dokument

ürikuline
[omadussõna, adjektiiv]
üriku(te)s esinev

ürikuteadus
[nimisõna, substantiiv]
ürikute analüüsimisega ja nende ehtsuse kindlakstegemisega tegelev ajaloo abiteadus

ürin
[nimisõna, substantiiv]
jõrin, urin

ürisema
[tegusõna, verb]
1. madalat häält kuulda tooma, urisema, jõrisema

2. sellise häälega rääkima või laulma

üritaja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes midagi teha proovib

üritama
[tegusõna, verb]
1. püüdma midagi teha, mingit eesmärki, tulemust saavutada

2. midagi teha püüdma

üritus
[nimisõna, substantiiv]
1. teatava eesmärgiga korraldatud avalik või sotsiaalne ettevõtmine

2. organiseeritud ettevõtmine, näiteks pidu või spordivõistlus

ürituskorraldus
[nimisõna, substantiiv]
mingi ürituse (nt konverentsi, festivali, pulma) korraldamine

ürp
[nimisõna, substantiiv]
1. rõivaese, hrl üle- või pealisriie

2. lohmakas üleriie

ürr
[nimisõna, substantiiv]
musta üla- ja valge alapoolega väike põhjamaine merelind

ürra
[nimisõna, substantiiv]
üritus

ürt
[nimisõna, substantiiv]
rohttaim või selle osa (hrl vars, lehed, õied), mida kasutatakse maitse- ja ravimtaimena

ürt-punanupp
[nimisõna, substantiiv]
ovaalsete tumepunaste õienuttidega ja risoomiga rohttaim, mille lehti kasutatakse salatina

üsasisene
[omadussõna, adjektiiv]
(hrl rasedusega seoses:) üsa sees toimuv või esinev

üsk
[nimisõna, substantiiv]
loote asukoht ema kehas

üsks
Saksamaa kesk- ja lõunaosas kõneldud keel, millel põhineb saksa kirjakeel

üsna
[määrsõna, adverb]
1. (nõrgendab omadust või asjaolu:) peaaegu täiel määral

2. mõnevõrra vähem kui täiel määral

3. päris palju, aga mitte täiesti

üte
[nimisõna, substantiiv]
1. otsekõnes selle nimi või nimetus, kelle (või mille) poole pöördutakse (nt Jüri, tule siia! Lapsed, olge tasa!)

2. nimi v nimetus, kelle v mille poole pöördutakse

ütelus
[nimisõna, substantiiv]
ütlus

üterbium
[nimisõna, substantiiv]
pehme hõbevalge metall, omadustelt haruldane muldmetall (lantanoid), keemiline element järjenumbriga 70

ütlema
[tegusõna, verb]
1. infot, arvamust, suhtumist, tundeid vms sõnades suuliselt väljendama

2. (lühikest) infot, arvamust, suhtumist või tundeid sõnades suuliselt väljendama

Ühendtegusõnad: edasi ütlema, edasi ütlema, ette ütlema, ette ütlema, kaasa ütlema, kaasa ütlema, lahti ütlema, lahti ütlema, maha ütlema, maha ütlema, vahele ütlema, vahele ütlema, vastu ütlema, vastu ütlema, välja ütlema, välja ütlema, ära ütlema, ära ütlema, üles ütlema, üles ütlema, üle ütlema, üle ütlema, ümber ütlemaümber ütlema

ütlemata
[määrsõna, adverb]
väga, äärmiselt

ütlematagi
[määrsõna, adverb]
(millegi iseenesestmõistetava, üldiselt teadaoleva kohta)

ütlematajätmine
[nimisõna, substantiiv]
millegi mitte (otse) väljaütlemine

ütlematu
[omadussõna, adjektiiv]
väga suur, tohutu

ütleme
(oletust, näiteks toodud võimalust sisaldavais vm väljendeis)

ütlemine
[nimisõna, substantiiv]
1. millegi suuline väljendamine

2. miski öeldu

ütlemislaad
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas midagi sõnadega väljendatakse, sõnalise väljenduse laad

ütlemisviis
[nimisõna, substantiiv]
viis, kuidas midagi sõnadega väljendatakse, sõnalise väljenduse laad

ütlus
[nimisõna, substantiiv]
teatav kindlakskujunenud väljend, kõnekäänd, fraas vms

ütrium
[nimisõna, substantiiv]
1. pehme hõbedase läikega metall, omadustelt haruldane muldmetall või siirdemetall, keemiline element järjenumbriga 39

2. muldmetallide hulka kuuluv element

üüh
[hüüdsõna, interjektsioon]
1. väljendab ja rõhutab halvakspanu, kurtmist, ükskõiksust, rahulolu vms

2. rõhutab pahameelt, halvakspanu

3. kurtmist, hädaldamist

4. annab edasi vastikustunnet

üür
[nimisõna, substantiiv]
1. tasu, mis makstakse omanikule tema vara kasutamise eest

2. tasu näiteks teisele inimesele kuuluva korteri, toa või auto kasutamise eest

üüratu
[omadussõna, adjektiiv]
1. ebatavaliselt, erakordselt suur, ülimalt suur

2. väga suur

üüratu
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

üüratult
[määrsõna, adverb]
1. väga, tohutult

2. tohutult, määratult

üürgama
[tegusõna, verb]
väga valju (ebameeldivat, ühetoonilist) heli tekitama

Ühendtegusõnad: kaasa üürgamakaasa üürgama

üüriauto
[nimisõna, substantiiv]
sõitudeks kokkulepitud tingimustel kasutada antav auto

üürihind
[nimisõna, substantiiv]
summa, mis tuleb maksta millegi üürimise eest

üürikas
[nimisõna, substantiiv]
üürikorter vms üüripind

üürikasarm
[nimisõna, substantiiv]
endisaegne vaese rahva üürimaja

üürike
[omadussõna, adjektiiv]
kiiresti mööduv, lühikese kestusega

üürikene
[omadussõna, adjektiiv]
kiiresti mööduv, lühikese kestusega

üürikeseks
[määrsõna, adverb]
kestuselt lühikeseks, üürikest aega kestvaks

üürikorter
[nimisõna, substantiiv]
väljaüüritav korter

üürileandja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes annab midagi endale kuuluvat kellelegi kokkulepitud tingimustel kasutada

üürileping
[nimisõna, substantiiv]
leping, millega üks isik annab oma vara teisele isikule tasu eest kasutamiseks

üürilevõtja
[nimisõna, substantiiv]
see, kes võtab midagi teisele kuuluvat kokkulepitud tingimustel enda kasutusse

üüriline
[nimisõna, substantiiv]
1. kelleltki hrl eluruumi üüriv isik

2. inimene, kes üürib kelleltki ruume, näiteks korterit

üürima
[tegusõna, verb]
1. midagi kokkulepitud tingimustel, tasu eest kelleltki kasutada võtma

2. raha eest teiselt inimeselt näiteks maad või hoonet kasutada võtma

Ühendtegusõnad: välja üürimavälja üürima

üürimaja
[nimisõna, substantiiv]
1. väljaüürimiseks mõeldud korteritega maja

2. väljaüüritav või väljaüüritud maja

üürimine
[nimisõna, substantiiv]
1. vara andmine teisele isikule ajutiseks kasutamiseks teatava tasu eest

2. õigus tasu eest kasutada midagi, mis kuulub teisele inimesele, näiteks maad või hooneid

3. kinnisvara ajutine kasutamine

üüripind
[nimisõna, substantiiv]
üüritav ruum või ruumid

üüriraha
[nimisõna, substantiiv]
1. tasu, mis makstakse omanikule tema vara kasutamise eest

2. tasu näiteks teisele inimesele kuuluva korteri, toa või auto kasutamise eest

üürisuhe
[nimisõna, substantiiv]
lepinguline suhe, mille üks pool on üürileandja ja teine pool üürilevõtja

üürituba
[nimisõna, substantiiv]
1. üürile antud või üürile võetud tuba

2. tuba üürimiseks

üüritulu
[nimisõna, substantiiv]
millegi väljaüürimise eest saadav tulu

üüriturg
[nimisõna, substantiiv]
elamis- ja muude pindade üürileandmine ja üürilevõtmine

üürivõlg
[nimisõna, substantiiv]
tähtajaks tasumata üürisumma

üürivõlglane
[nimisõna, substantiiv]
isik, kel on üürivõlg

üürivõlgnik
[nimisõna, substantiiv]
isik, kel on üürivõlg

üürnik
[nimisõna, substantiiv]
1. kelleltki hrl eluruumi üüriv isik

2. inimene, kes üürib kelleltki ruume, näiteks korterit

x
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku võõrtäht (esineb üksnes võõrnimedes ja tsitaatsõnades)

2. vastav häälik võõrkeele hääldusreeglite kohaselt

3. eesti tähestiku võõrtäht

4. vastav häälik

x
1. (geomeetrias:) üks kolmest koordinaadist (lisaks ordinaadile ja aplikaadile), mis määravad punkti asendi ruumis koordinaadistiku suhtes, punkti kaugus y-teljest

2. üks koordinaate: punkti kaugus y-teljest

x-faktor
[nimisõna, substantiiv]
hrl tabamatu omadus, mis millegi või kellegi edus mängib otsustavat rolli

x-generatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. aastail 1960 kuni umbes 1980 sündinud põlvkond

2. aastail 1960 kuni umbes 1980 sündinud inimesed, sõjast toibunud ajastul kasvanud põlvkond, kuhu kuulujad arvatakse hindavat eeskätt materiaalseid väärtusi, mitte niivõrd ideid ja tulevikuperspektiive

x-jalad
[nimisõna, substantiiv]
sissepoole kaardunud põlvedega jalad

x-jalgne
[omadussõna, adjektiiv]
sissepoole kaardunud põlvedega

x-jalgsus
[nimisõna, substantiiv]
jalgade kaardumus põlvedest sissepoole

x-kiired
[nimisõna, substantiiv]
väga lühikese lainepikkusega elektromagnetiline kiirgus, mida kasutatakse nt meditsiinis

x-koordinaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) üks kolmest koordinaadist (lisaks ordinaadile ja aplikaadile), mis määravad punkti asendi ruumis koordinaadistiku suhtes, punkti kaugus y-teljest

2. üks koordinaate: punkti kaugus y-teljest

x-põhjus
[nimisõna, substantiiv]
teadmata, tundmatu asjaolu

x-põlvkond
[nimisõna, substantiiv]
1. aastail 1960 kuni umbes 1980 sündinud põlvkond

2. aastail 1960 kuni umbes 1980 sündinud inimesed, sõjast toibunud ajastul kasvanud põlvkond, kuhu kuulujad arvatakse hindavat eeskätt materiaalseid väärtusi, mitte niivõrd ideid ja tulevikuperspektiive

x-telg
[nimisõna, substantiiv]
koordinaatteljestiku horisontaalne, vasakult paremale suunduv telg

y
[nimisõna, substantiiv]
1. eesti tähestiku võõrtäht (esineb üksnes võõrnimedes ja tsitaatsõnades)

2. vastav häälik võõrkeele hääldusreeglite kohaselt

3. ladina täht y

4. kreeka täht υ

5. eesti tähestiku võõrtäht

6. vastav häälik

y
1. (geomeetrias:) üks kolmest koordinaadist (lisaks abstsissile ja aplikaadile), mis määravad punkti asendi ruumis koordinaadistiku suhtes, punkti kaugus x-teljest

2. punkti kaugus x-teljest

yakuza
[nimisõna, substantiiv]
kuritegelik organisatsioon Jaapanis, Jaapani maffia

yang
[nimisõna, substantiiv]
Hiina õpetustes mõiste, mis tähistab mehelikku alget, positiivsust, heledust, soojust

y-generatsioon
[nimisõna, substantiiv]
1. põlvkond, kelle sünniaeg jääb vahemikku 1980ndate algusaastatest kuni 2000ndate algusaastateni

2. aastail 1982–2002 sündinud inimesed

yin
[nimisõna, substantiiv]
Hiina õpetustes mõiste, mis tähistab naiselikku alget, negatiivsust, tumedust, külmust

yin-yang
[nimisõna, substantiiv]
1. Hiina õpetustes põhimõistete paar, mis tähistab kahe vastandjõu ühtsust, milles peitub maailma liikuma panev ja muutev jõud

2. hiina loodusfilosoofia põhimõistete paar

y-koordinaat
[nimisõna, substantiiv]
1. (geomeetrias:) üks kolmest koordinaadist (lisaks abstsissile ja aplikaadile), mis määravad punkti asendi ruumis koordinaadistiku suhtes, punkti kaugus x-teljest

2. punkti kaugus x-teljest

ylang-ylang
[nimisõna, substantiiv]
1. Kagu-Aasias kasvav väga aromaatsete kollaste õitega puu

2. puu

yoni
[nimisõna, substantiiv]
(hinduismis:) naissuguelundi kujuga religioosne viljakussümbol

youtuber
[nimisõna, substantiiv]
inimene, kes postitab ühismeedia keskkonda YouTube regulaarselt omatehtud videoid ja kogub nendega tuntust

y-põlvkond
[nimisõna, substantiiv]
1. põlvkond, kelle sünniaeg jääb vahemikku 1980ndate algusaastatest kuni 2000ndate algusaastateni

2. aastail 1982–2002 sündinud inimesed

y-telg
[nimisõna, substantiiv]
koordinaatteljestiku vertikaalne, alt üles suunduv telg

yuppie
[nimisõna, substantiiv]
1. edasipüüdlik, alati korrektselt riides noor mees

2. noor edukas mees

α-kiirgus
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mis koosneb alfaosakestest, kus kaks neutronit ja kaks prootonit on tihedas kobaras

α-osake
[nimisõna, substantiiv]
heeliumi aatomi tuum

β-kiirgus
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mis koosneb beetaosakestest ning kus prootonid ja neutronid võivad teineteiseks muutuda, väljastades elektroni (või selle teisiku)

β-lagunemine
[nimisõna, substantiiv]
aatomituuma teatud radioaktiivne lagunemine

β-osake
[nimisõna, substantiiv]
beetalagunemisel aatomituumast väljapaiskunud elektron või positron

γ-kiirgus
[nimisõna, substantiiv]
ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mis koosneb suure energiaga gammakvantidest ning mille läbimisvõime on kõige suurem ja inimesele kõige ohtlikum

γ-kvant
[nimisõna, substantiiv]
gammakiirguse väikseim osake, suure energiaga footon

μ
1. mõõtühikute kordne, mis näitab, et ühik on põhiühikust miljon (10‒6) korda väiksem (tähis μ)

2. eesliide mõõtühikute nimetustes: miljondik

μg
tuhandik milligrammi

ρ
füüsikaline suurus, mis näitab aine massi ruumalaühikus

Sissejuhatuseks

EKI ühendsõnastik esitab eeskätt üldkeele infot. Ühendsõnastiku tuumiku moodustavad 2019. aastal Sõnaveebis ilmunud Eesti Keele Instituudi üldkeele sõnakogud: “Eesti keele sõnaraamat 2019”, “Eesti keele naabersõnad 2019”, “Eesti keele põhisõnavara sõnastik 2019” (1. trükk 2014), “Eesti-vene sõnaraamat 2019” (1. trükk 1997–2009) ja “Eesti Keele Instituudi eesti keele morfoloogiline andmebaas 2019–”. Ühendsõnastikku on alates 2020. aastast täiendatud "Õigekeelsussõnaraamatu ÕS 2018" infoga. Pidevalt on infot lisandunud ka "Eesti keele seletavast sõnaraamatust" (2009, 1. trükk 1988–2007) ja "Võõrsõnade leksikonist" (2012, veebis 2015).

Tähendused on üldjuhul järjestatud sageduse järgi: esikohal on keeles kõige sagedamini ettetulev tähendus. Alati pole seda põhimõtet rakendatud: mõnd sõna on olnud parem seletada, arvestades ajaloolist järgnevust või otsese-ülekantud tähenduste suhet.